62005CC0051
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. novembrī (
1
)
Lieta C-51/05 P
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl u.c.
“Apelācija — Vīna tirgus kopīgā organizācija — Atbalsts destilācijai — Prasība par zaudējumu atlīdzību — Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība — Noilguma termiņš — Termiņa sākuma brīdis”
1.
Komisija šo apelācijas sūdzību ir iesniegusi par Pirmās instances tiesas 2004. gada 23. novembra spriedumu lietā T-166/98 Cantina sociale di Dolianova u.c./Komisija (
2
).
2.
Šī tiesvedība radās destilēšanas sabiedrības Distilleria Agricola Industriale de Terralba (turpmāk tekstā — “DAI”) maksātnespējas dēļ, kā rezultātā vairāki vīna ražotāji nesaņēma Kopienas atbalstu, kuru principā tiem bija tiesības saņemt sava vīna destilēšanai, kas pienācīgi notika DAI uzraudzībā 1983. gada pirmajā pusē. Sākotnēji šie ražotāji piedalījās tiesvedībā valsts tiesā starp DAI un Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (Itālijas Intervences iestāde, turpmāk tekstā — “AIMA”). Šī tiesvedība ieilga un bija nesekmīga. Visbeidzot, izdarot tālāku izpēti, 1998. gada 12. oktobrī vīna ražotāji uzsāka pret Komisiju tiesvedību par kompensācijas piedziņu. Viens no Pirmās instances tiesā izskatāmajiem jautājumiem bija par to, kad sācies piecu gadu ilgais laika posms, kas piemērojams tiesvedības lietās pret Kopienu par ārpuslīgumisko atbildību (
3
). Šī apelācijas sūdzība attiecas vienīgi uz šo jautājumu.
Attiecīgās Kopienas tiesību normas
3.
Padomes 1979. gada 5. februāra Regulas (EEK) Nr. 337/79 par vīna tirgus kopīgo organizāciju (
4
) 11. panta 1. punktā noteikts, ka katrā vīna gadā ir atļauts profilakses nolūkos (
5
) destilēt galda vīnus un vīnus, kas ir piemēroti galda vīnu ražošanai.
4.
Regulas Nr. 2144/82 (
6
), ar ko tika grozīta Regula Nr. 337/79, sestajā apsvērumā noteikts, ka, lai palielinātu attiecīgo ražotāju ienākumus, par atbilstošu ir uzskatāms, ka, pastāvot zināmiem nosacījumiem, viņiem tiek nodrošināta garantētā minimālā cena par galda vīnu, un šajā sakarā tiek paredzēta iespēja ražotājiem piegādāt sava ražojuma galda vīnu destilācijai par garantēto minimālo cenu vai veikt jebkādu citu atbilstošu pasākumu, par kuru pieņemams lēmums.
5.
1982. gada 15. septembrī Komisija pieņēma Regulu (EEK) Nr. 2499/82 attiecībā uz noteikumiem par destilāciju profilakses nolūkā 1982./1983. vīna gadā (
7
).
6.
Regulas Nr. 2499/82 1. panta 1. punktā noteikts, ka ražotājiem, kas vēlas destilēt savus vīnus saskaņā ar Regulas Nr. 337/79 11. pantu, jānoslēdz piegādes līgumi ar sertificētu destilētāju un jāiesniedz tie valsts intervences iestādē.
7.
Regulas Nr. 2499/82 5. panta 1. punktā noteikta destilācijai piegādāto vīnu minimālā pirkuma cena. Šī cena parasti neļauj pārdot destilējamās preces par tirgus cenām (
8
). Tāpēc 6. pantā noteikts kompensācijas mehānisms, saskaņā ar kuru intervences iestāde par vīna destilāciju sniedz noteikta apmēra atbalstu.
8.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 preambulas 11. apsvērumu jāparedz, ka ražotājiem nodrošinātā minimālā cena principā ir samaksājama termiņā, kas ļauj viņiem iegūt no tā labumu, kurš ir pielīdzināms tam labumam, ko viņi būtu ieguvuši komerciālās pārdošanas gadījumā. Šādos apstākļos pat pēc iespējas vairāk ir jāpaātrina atbalsta, kas sniedzams par attiecīgo destilāciju, piešķiršana, vienlaikus ar atbilstošām garantijām nodrošinot darbību pienācīgu norisi. Lai pasākums dalībvalstīs pilnīgi sasniegtu savu mērķi, bija jāparedz arī atbalsta un avansu sniegšanas kārtība, kas pielāgota katras dalībvalsts administratīvajai kārtībai.
9.
Regulas Nr. 2499/82 8. pantā noteikts, ka attiecībā uz vīnu iepirkšanas minimālās cenas samaksu un intervences iestādes sniegto atbalstu dalībvalstis var pēc izvēles piemērot jebkuru no šīs regulas 9. un 10. pantā noteiktajām procedūrām. Itālijas Republika savā teritorijā nolēma piemērot 9. pantā noteikto procedūru.
10.
9. pantā noteikts:
“1.   5. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto pirkuma minimālo cenu ražotājam samaksā destilētājs deviņdesmit dienu laikā pēc tam, kad [vīna kopējais daudzums vai vajadzības gadījumā katra vīna partija] ir atvesta destilēšanai.
2.   Intervences iestāde samaksā destilētājam 6. pantā paredzēto atbalstu deviņdesmit dienu laikā pēc pierādījumu uzrādīšanas par to, ka līgumā norādītais kopējais vīna daudzums ir destilēts.
[..]
Destilētāja pienākums ir iesniegt intervences iestādei pierādījumu par to, ka viņš ir samaksājis 5. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto minimālo pirkuma cenu 1. punktā noteiktajā termiņā. [..] Ja šis pierādījums nav iesniegts simt divdesmit dienu laikā pēc pirmajā daļā noteiktā pierādījuma iesniegšanas dienas, intervences iestāde atgūst samaksātās naudas summas. [..]” (
9
)
11.
Regulas Nr. 2499/82 10. pantā noteikts:
“1.   Trīsdesmit dienu laikā pēc tam, kad [vīna kopējais daudzums vai vajadzības gadījumā katra vīna partija] ir atvesta destilēšanai, destilētājs samaksā ražotājam vismaz starpību starp 5. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto minimālo pirkuma maksu un 6. panta pirmajā punktā noteikto atbalstu.
2.   Trīsdesmit dienu laikā pēc pierādījuma uzrādīšanas par to, ka līgumā norādītais kopējais vīna daudzums ir destilēts, intervences iestāde samaksā ražotājam 6. pantā paredzēto atbalstu [..].”
12.
Šīs regulas 11. pantā noteikts:
“1.   Destilētājs 9. pantā norādītajā gadījumā vai ražotājs 10. pantā norādītajā gadījumā var lūgt, lai naudas summa, kas ir vienāda ar 6. panta pirmajā daļā noteikto atbalstu, viņam tiktu samaksāta avansa veidā ar nosacījumu, ka viņš intervences iestādei sniedz nodrošinājumu 110 % apmērā no šīs naudas summas.
2.   Šis nodrošinājums tiek noformēts kā garantija, ko sniedz iestāde, kas atbilst tās dalībvalsts noteiktajiem kritērijiem, no kuras nāk intervences iestāde.
3.   Avanss samaksājams deviņdesmit dienu laikā pēc pierādījuma uzrādīšanas par nodrošinājuma sniegšanu un jebkurā gadījumā — pēc līguma vai paziņojuma apstiprināšanas datuma.
4.   Ņemot vērā 13. pantu, 1. punktā noteiktais nodrošinājums tiek atbrīvots tikai gadījumā, ja, vēlākais, līdz 1984. gada 29. februārim ir iesniegts pierādījums par to, ka:
—
līgumā norādītais kopējais vīna daudzums ir destilēts,
—
un gadījumā, ja destilētājam ir samaksāts avanss — destilētājs ir samaksājis ražotājam 5. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto minimālo pirkuma maksu.
Tomēr gadījumā, ja pirmajā daļā noteiktie pierādījumi ir iesniegti pēc minētajā daļā noteiktā datuma, bet pirms 1984. gada 1. jūnija, atbrīvojamā naudas summa ir 80 % apmērā no nodrošinājuma, un starpība ir atsavināma.
Ja šie pierādījumi nav iesniegti līdz 1984. gada 1. jūnijam, nodrošinājums tiek pilnībā atsavināts.”
13.
Regulas Nr. 352/78 (
10
) 2. panta 1. punktā noteikts, ka ikvienu nodrošinājumu, kas ir atsavināts, dalībvalstu maksātājas iestādes vai institūcijas pilnībā izmanto, lai mazinātu Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (turpmāk tekstā — “ELVGF”) izdevumus.
Fakti
14.
Pirmās instances tiesas spriedumā izklāstītie fakti ir šādi.
15.
Prasītāji, vīnu kooperatīvi, ir vīna ražotāji Sardīnijā (Itālija). Profilakses nolūkos veiktās destilācijas ietvaros 1982./1983. gadā tie noslēdza vīna piegādes līgumus ar sertificētu destilētāju — DAI. Šos līgumus saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 1. panta noteikumiem apstiprināja AIMA.
16.
No rēķiniem, kuri tieši norāda “AIMA prēmijas” (“premio AIMA” vai “premio comunitario, a carico della AIMA”) naudas summu, kas ietverta Regulas Nr. 2499/82 noteiktajā minimālajā pirkuma cenā, kas DAI jāsamaksā par prasītāju ražoto vīnu, kuru paredzēts profilakses nolūkos destilēt 1982./1983. gada laikā, izriet, ka Kopienas atbalsts kopumā ir ITL 866860142 (līdzvērtīgs EUR 447696) (
11
) par minimālo pirkuma cenu ITL 1275523803 (EUR 658753), ieskaitot PVN, par visu prasītāju piegādāto vīnu. Tādējādi Kopienas atbalsta lielums bija aptuveni 68 % procenti no kopējās minimālās pirkuma cenas (
12
).
17.
Atbilstoši prasītāju sniegtajai informācijai, kuru neapstrīd Komisija, vīns tika piegādāts laikā no 1983. gada janvāra līdz martam. Destilācija tika veikta Regulas Nr. 2499/82 4. pantā noteiktajā termiņā. Tāpēc šīs regulas 9. panta 1. punktā paredzētais termiņš attiecībā uz DAI pienākumu samaksāt ražotājiem izbeidzās 1983. gada jūnijā.
18.
1983. gada 22. jūnijāDAI lūdza AIMA atbilstoši Regulas Nr. 2499/82 11. pantam sniegt iepriekšēju Kopienas atbalstu tostarp prasītāju piegādātajam vīnam, kas bija destilēts. Šajā sakarā DAI sniedza prasīto nodrošinājumu, kas ir 110 % no atbalsta lieluma un kas bija Assicuratrice Edile SpA (turpmāk tekstā — “Assedile”) izsniegtas polises veidā par labu AIMA. Šī nodrošinājuma apmērs bija ITL 1169040262 (EUR 603759).
19.
1983. gada 10. augustāAIMA saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 11. pantu par labu DAI sniedza Kopienas atbalstu avansa veidā ITL 1062763876 (EUR 548872) apmērā.
20.
Finansiāla rakstura sarežģījumu dēļ DAI pilnībā vai daļēji neveica norēķinus ar ražotājiem, tostarp prasītājiem, kuri bija piegādājuši vīnu destilācijai.
21.
1983. gada 17. oktobrīDAI lūdza pieņemt izskatīšanai tā pieteikumu uzraudzītas administrācijas procesa uzsākšanai, ko paredzēja Itālijas tiesību akti maksātnespējas jomā. Tiesa, kura attiecīgi pieņēma izskatīšanai lietu, Tribunale d’Oristano (Oristano Rajona tiesa), apmierināja šo lūgumu. Tāpēc DAI apturēja visus savus maksājumus, ieskaitot tos, kuri vēl bija maksājami ražotājiem, kas tam bija piegādājuši vīnu.
22.
AIMA, kura bija informēta par šī procesa uzsākšanu, tomēr lūdza DAI atdot saņemto Kopienas atbalsta avansu, atskaitot summas, kas noteiktajā kārtībā bija izmaksātas minētajiem ražotājiem, pamatojoties uz to, ka DAI Regulas Nr. 2499/82 9. panta 2. punktā noteiktajā termiņā nav iesniedzis pierādījumu par vīna minimālās pirkuma cenas izmaksāšanu citiem ražotājiem šīs regulas 9. panta 1. punktā paredzētajā deviņdesmit dienu termiņā pēc piegādes destilēšanai. DAI neatdeva šo atbalstu. Tāpēc AIMA lūdza Assedile, lai tā samaksā nodrošinājuma summu.
23.
Pēc DAI lūguma Pretore de Terralba1984. gada 26. jūlijā pieņēma rīkojumu par pagaidu noregulējumu, aizliedzot Assedile samaksāt nodrošinājumu AIMA. Tā noteica DAI sešdesmit dienu termiņu prasības celšanai pēc būtības.
24.
1984. gada septembrī DAI cēla šādu prasību Tribulale civile de Roma. Tā prasīja, lai minētā tiesa atzītu, ka ražotāji bija nodrošinājuma pēdējie adresāti tās naudas summas ietvaros, kas bija viņiem samaksājama, un — pakārtoti — atzītu, ka arī AIMA tiesības var tikt izmantotas tikai attiecībā uz cenas atlikušo summu, kuru DAI vēl nebija samaksājis ražotājiem. Tas uzskatīja, ka tas bija samaksājis ražotājiem aptuveni pusi no avansa summas, kuru tam bija samaksājusi AIMA, tomēr neapstiprinot tiesā, kā to norādījusi šī tiesa savā 1989. gada 27. janvāra spriedumā, ka šie maksājumi ir izdarīti Regulas Nr. 2499/82 noteiktajā termiņā (skat. turpmāk 29. punktu). DAI ierosināja vērsties Tiesā, uzdodot prejudiciālus jautājumus, par iespējamo Kopienas regulu interpretāciju. DAI nevarot pārmest neizpildi, jo sakarā ar situāciju, kurā tā atradās, tā nevarēja veikt visus maksājumus. DAI uzsvēra, ka nodrošinājuma mērķis bija garantēt ražotājiem minimālās pirkuma cenas izmaksāšanu proporcionāli piegādātajai produkcijai gadījumā, ja destilētājs neizpilda savus pienākumus. DAI norādīja, ka saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienu noteikumiem gadījumā, ja atbalsts tiktu atmaksāts AIMA, tai tas būtu jāatdod kompetentai Kopienas iestādei. Tā apgalvoja, ka to ražotāju iespējas, kuriem bija tiesības uz atbalsta saņemšanu, būtu tādējādi apdraudētas sakarā ar citas personas rīcību (t.i., ar citas personas, nevis DAI rīcību).
25.
Assedile un AIMA ir atbildētājas. Attiecīgie ražotāji — prasītāji, kāds cits vīna kooperatīvs un kāds vīna kooperatīvu konsorcijs ir iestājušies šajā lietā.
26.
No Tribunale civile de Rome1989. gada 27. janvāra sprieduma izriet, ka atbilstoši AIMA teiktajam par divpadsmit vīna pirkuma līgumiem, kurus noslēdzis DAI un kuri apstiprināti saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 1. panta noteikumiem, DAI Kopienu tiesiskajā regulējumā paredzētajos termiņos ir vienīgi iesniedzis pierādījumu par minimālās pirkuma cenas izmaksāšanu trīs ražotājiem par kopējo summu ITL 111602075 (EUR 57638). AIMA secināja, ka, izņemot šos trīs ražotājus, DAI nav samaksājis minimālo pirkuma cenu ražotājiem, ka tas katrā ziņā nav pierādījis, ka šis maksājums ir noticis Regulas Nr. 2499/82 9. panta 1. punktā paredzētajā termiņā un, visbeidzot, ka tas nav iesniedzis šo pierādījumu minētās regulas 9. panta 2. punktā noteiktajā termiņā. AIMA uzsvēra, ka šādos apstākļos “saskaņā ar iepriekš minētās regulas 11. panta noteikumiem nodrošinājums ir pilnībā atsavināms, un tādējādi samaksu nesaņēmušie ražotāji varēja prasīt savas tiesības tikai no destilētāja [..]”. Tādējādi AIMA cēla pretprasību, prasot uzlikt pienākumu Assedile tai samaksāt nodrošinājumu ITL 1047084185 (EUR 540774) apmērā, pieskaitot klāt procentus.
27.
Lietā iestājušās puses tiesvedībā, ko izskatīja Tribunale civile de Rome (
13
), pievienojās DAI argumentācijai (skat. iepriekš 25. punktu). Tās uzsvēra, ka Assedile sniegtā nodrošinājuma summa viņiem izmaksājama proporcionāli piegādātajam vīnam. Tādējādi tās lūdza Tribunale civile de Roma nolemt, ka Assedile bija pienākums tām samaksāt DAI nesamaksāto naudas summu, ņemot vērā monetāro revalvāciju un procentus, un pakārtoti — nolemt, ka AIMA bija pienākums samaksāt viņām šīs naudas summas. Prasītāji norādīja, ka viņu nesamaksāto parādu summa, kas radās no līgumiem, kuri apstiprināti atbilstoši Regulas Nr. 2499/82 noteikumiem, bija ITL 106571589 (EUR 55040) attiecībā uz Cantina sociale di Dolianova, ITL 79483181 (EUR 41050) — Cantina Trexenta, ITL 506921061 (EUR 261803) — Cantina sociale Marmilla, ITL 192954189 (EUR 99653) — Cantina sociale Santa Maria La Palma un ITL 54812419 (EUR 28308) — Cantina sociale del Vermentino. Tāpēc kopējā strīdus summa bija ITL 940742439 (EUR 485854).
28.
Pa to laiku Tribunale d’Oristano ar 1986. gada 27. februāra spriedumu atzina DAI maksātnespēju.
29.
Savā 1989. gada 27. janvāra spriedumā Tribunale civile de Roma atzina:
“Faktiski Regula [..] Nr. 2499/82 piešķir tiesības saņemt atbalstu ar nosacījumu, ka tiek stingri ievēroti noteiktie termiņi un nosacījumi, jo šo termiņu un nosacījumu neievērošanas rezultātā tiks atprasīts viss iepriekš sniegtais atbalsts vai tā daļa.
Destilētāji — atbilstoši Itālijas Republikas izvēlētajai procedūrai] [kas paredzēta Regulas Nr. 2499/82 9. pantā] — ir atbalsta adresāti, turpretim vīna un vīnogu ražotāji ir tā pēdējie adresāti.
No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgā regula ir viegli interpretējama un ka Eiropas Kopienu Tiesai nav jāiesniedz prejudiciāls jautājums.
[..]
Attiecībā uz Assedile un AIMA attiecībām [Assedile izsniegtā nodrošinājuma polise] apdrošināšanas vispārīgo nosacījumu 2. pantā paredzēts, ka Assedile apdrošinātās summas apmērā (kas ir ITL 1169040262 (EUR 603759)), garantē AIMA to summu atmaksu, ko tai varētu būt parādā līgumslēdzējpuse (DAI), pilnībā vai daļēji atmaksājot AIMA izmaksāto avansu gadījumā, kad tiek konstatēta tiesību uz izņēmuma atbalstu neesamība attiecībā uz lūgumā par iepriekš veicamo samaksu vai destilācijas līgumā norādītā daudzuma pilnīgu vai daļēju destilāciju.
Vispārīgo noteikumu 3. pantā noteikts, ka AIMA savu lūgumu par nepamatoti saņemtās naudas summas atmaksu iesniedz DAI, kuram ir pienākums samaksāt pieprasīto summu 15 dienu laikā. Ja šajā termiņā lūgums nav izpildīts, AIMA var lūgt, lai minēto summu samaksā sabiedrība (Assedile), kuras pienākums ir bez ierunām veikt šo maksājumu 15 dienu laikā pēc lūguma saņemšanas.
Saskaņā ar 4. pantu sabiedrība (Assedile) samaksātās naudas summas ietvaros pārņem visas AIMA tiesības, argumentāciju un prasības pret līgumslēdzējpusi un tās tiesību pārņēmējiem.
Iepriekš minētie līguma noteikumi šķiet skaidri un vienkārši interpretējami: skaidrs, ka garantija ir dota par labu AIMA, nevis par labu citām personām, kā, piemēram, ražotājiem, un ka tādējādi tiem nav nekādu tiesību attiecībā pret Assedile saistībā ar garantēto summu.
Tāpat no 3. panta teksta, kas uzliek pienākumu sabiedrībai (Assedile) 15 dienu laikā pēc samaksāšanas lūguma saņemšanas veikt norēķinus ar personu, kurai nav samaksāts, skaidri izriet, ka galvotājs nevar celt iebildumus pret samaksas saņēmēju.
Pat ja varētu pieņemt, ka tiesību uz atbalstu destilācijai (pilnīgas vai daļējas) neesamības atzīšana būtu priekšnosacījums ikvienai atmaksai, nav nekādu šaubu, ka šīs tiesības ir izbeigušās gadījumā, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs DAI nav ievērojis Kopienu regulā noteiktos termiņus un nosacījumus.
Faktiski ir konstatēts, ka lūguma iesniedzējs — destilētājs nav izpildījis savus pienākumus trīs dažādos veidos: 1) nesamaksājot (kā tas izriet no fakta, ka lietā nav pierādījumu par samaksu) minimālo cenu ražotājiem, izņemot ITL 110795870 (EUR 57221); 2) neizmaksājot atbalstu ražotājiem deviņdesmit dienu laikā pēc vīna atvešanas destilētājam (termiņš beidzās 1983. gada jūnijā); un katrā ziņā 3) līdz 1984. gada 1. jūnijam neiesniedzot pierādījumus par to, ka tas ir veicis maksājumus. Šādas pienākumu neizpildes sekas ir nodrošinājuma atsavināšana pilnā apmērā.
Turklāt tiesa nevar pieņemt destilētāja sniegto pamatojumu sevis attaisnošanai par neveiktajiem maksājumiem (neiespējamība veikt maksājumus sakarā ar atrašanos uzraudzītas administrācijas procesā un kreditoru vienlīdzības principa ievērošana), jo minēto maksājumu veikšanas termiņš (1983. gada jūnijs) un atbalsta atmaksas termiņš (1983. gada jūlijs) iekrīt datumā, kas ir pirms datuma, kurā tika nolemts lūgt uzsākt uzraudzītas administrācijas procesu (1983. gada oktobris).
[..]
Tādējādi atbilstoši iepriekš minētajiem Kopienu noteikumiem AIMA ir tiesības saņemt naudas summu 110 % apmērā no avansa veidā sniegtā atbalsta, atskaitot atbalstu, kura faktiskā samaksa ir pierādīta, proti, ITL 1047084185 (EUR 540774) (līgumu kopējā summa, kuru samaksas pierādījums netika iesniegts, pieskaitot 10 %, kas ir ITL 1046277980 (EUR 540357), kam pieskaitāma starpība starp atbalstu, kura sniegšanas pierādījums tika iesniegts, un avansa veidā sniegto atbalstu, kas ir ITL 806205 (EUR 416)).
Jākonstatē, ka DAI nekad nav apstrīdējis šīs naudas summas: lai arī apstiprinot, ka tas ir ražotājiem samaksājis aptuveni pusi no saņemtā atbalsta, DAI nekad nav minējis, ne a fortiori, pierādījis, ka tas būtu sniedzis šo atbalstu Regulā Nr. 2499/82 paredzētajos termiņos.
[..]
Ir jānorāda, ka lūguma iesniedzējs — destilētājs, nevar sūdzēties par to, ka vīnu kooperatīvi, kuri atveda savu produkciju, saskaras ar grūtībām, cenšoties atgūt summas, kas tiem nav samaksātas, jo DAI pats ir radījis apstākļus, kas neļauj tam izpildīt savus pienākumus, proti, uzsākt maksātnespējas procedūru tūlīt pēc tam, kad bija saņēmis Kopienas atbalstu, kas bija sniedzams ražotājiem.
Vīnu kooperatīvi var — tāpat kā galvotājs, ja tas nolemj pārņemt lūguma iesniedzēja tiesības — saņemt tiem neizmaksāto summu samaksu maksātnespējas procedūras ietvaros kopā ar visiem pārējiem kreditoriem un ievērojot kreditoru vienlīdzības principu.”
30.
1989. gada 27. septembrī četri prasītāji (izņemot Cantina sociale del Vermentino) iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Romas Corte d’appello (Apelācijas tiesā). Ar 1991. gada 19. novembra spriedumu Apelācijas tiesa atzina sūdzību par nepieņemamu izskatīšanai, pamatojoties uz to, ka prasītāji nebija pareizi paziņojuši par apelācijas iesniegšanu DAI tiesas administratoram, bet DAI pašam (kas tajā laikā tika pārņemta), un ka tādējādi tie nebija atbilstoši paziņojuši termiņā, kuru viņiem noteica par lietas izskatīšanu atbildīgais tiesnesis.
31.
Pa to laiku, 1990. gada 16. janvārī, Assedile samaksāja nodrošinājuma parāda summu AIMA.
32.
Iepriekš minētie četri prasītāji iesniedza apelācijas sūdzību Corte de Cassazione (Kasācijas tiesai). Tie uzsvēra, ka viņi bija iesnieguši apelācijas sūdzību par iepriekš minēto Tribunale civile de Roma spriedumu, lai atzītu šī sprieduma kļūdainumu nevis attiecībā uz DAI, bet tikai un vienīgi attiecībā uz AIMA un Assedile. Tāpēc viņi norādīja, ka procesuālā kļūda nebija tāda, kuras dēļ varētu nepieņemt viņu apelācijas sūdzību (
14
). Ar 1994. gada 28. novembra spriedumu Corte di Cassazione noraidīja viņu apelācijas sūdzību par Corte d’appello spriedumu.
33.
Pēc DAI ierosinātās maksātnespējas procedūras ietvaros pieci prasītāji likumā noteiktajā kārtībā iekļāva savus parādus DAI pasīvos.
34.
Ar 1996. gada 22. janvāra vēstuli četri prasītāji lūdza, lai AIMA tiem izmaksā summas, kuras tiem bija parādā DAI. Tie uzsvēra, ka AIMA, paņemot nodrošinājumu, bija netaisni iedzīvojusies. AIMA noraidīja šo prasību, norādot, ka tai bija tiesības uz nodrošinājumu un ka ražotājiem nebija tiesību celt pret to tiešu prasību, lai atgūtu summas, kuras tiem bija parādā DAI. 1996. gada 16. februārī prasītāji cēla prasību Tribunale civile de Cagliari (Itālija) pret AIMA par netaisnu iedzīvošanos.
35.
1996. gada 13. novembrī prasītāji iesniedza Komisijai sūdzību. Tie norādīja uz AIMA izdarīto Kopienas tiesiskā regulējuma, it īpaši Regulas Nr. 2499/82, pārkāpumu, un lūdza Komisiju aicināt AIMA un Itālijas Republiku atmaksāt tiem naudas summas, ko tie nebija saņēmuši Kopienas atbalsta ietvaros 1982./1983. vīna gadā.
36.
Ar 1997. gada 25. jūnija vēstuli Komisija norādīja prasītājiem, ka Assedile bija samaksājusi AIMA nodrošinājuma summu kopā ar procentiem 1990. gada 16. janvārī. Tā piebilda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 352/78 2. panta 1. punktu atsavinātais nodrošinājums attiecīgajai intervences iestādei ir jāatskaita no ELVGF izdevumiem (citiem vārdiem, tas jāatspoguļo grāmatvedības uzskaitē par labu ELVGF). Komisija precizēja, ka tās dienesti veiks vajadzīgās izmeklēšanas, tostarp AIMA ietvaros, lai noteiktu AIMA iegūtās nodrošinājuma naudas faktisko adresātu.
37.
Ar 1997. gada 8. decembra vēstuli Komisija informēja prasītājus par veiktās izmeklēšanas rezultātiem AIMA iestādē. AIMA tai norādīja, ka tā 1991. gada 21. februārī ir iekasējusi naudas summu ITL 1047084185 (EUR 540774) apmērā, par kuru 1990. gada 16. janvārī no Assedile bankas konta dots maksājuma uzdevums, un ka tā ir iegrāmatojusi šo naudas summu, kas, “iespējams, atbilst nodrošinājuma summai”, par labu ELVGF 1991. saimnieciskā gada ietvaros.
38.
Ar 1998. gada 23. janvāra vēstuli, kuru Komisija saņēma 1998. gada 5. februārī, prasītāji lūdza tiem izmaksāt summas, ko tiem bija parādā DAI, pamatojoties uz to, ka AIMA saņemtais nodrošinājums bija atdots ELVGF. Tie apgalvoja, ka no Regulas Nr. 2499/82, kuras nolūks ir radīt labvēlīgus apstākļus ražotājiem, mērķa izriet, ka ražotāji ir uzskatāmi par šajā regulā paredzētā atbalsta tiešajiem un vienīgajiem adresātiem. Attiecīgajai dalībvalstij atstātā izvēle attiecībā uz intervences iestādes sniegtā atbalsta procedūrām, kuras noteiktas attiecīgi šīs regulas 9. un 10. pantā, nevar apdraudēt šo mērķi. It īpaši iepriekš minētās regulas 9. pantā noteiktajā procedūrā destilētāja sniegtais nodrošinājums paredzēts tam, lai garantētu profilakses nolūkos veiktas destilācijas atbilstošu norisi tās pilnībā, tostarp attiecībā uz efektīvu atbalsta samaksu ražotājiem. Jebkāda citāda interpretācija būtu EKL 12. pantā ietvertā vienlīdzības principa pārkāpums. Tie norāda, ka šo argumentāciju apstiprina Komisijas vēlāk pieņemtās regulas, kas ievieš noteikumus profilakses nolūkos veiktajai destilācijai turpmākajiem vīnu gadiem.
39.
Ar 1998. gada 31. jūlija vēstuli, ko parakstījis Komisijas Lauksaimniecības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors un ko prasītāji saņēma 1998. gada 14. augustā (turpmāk tekstā — “apstrīdētā vēstule”), Komisija noraidīja šo lūgumu. Tā uzsvēra, ka šajā lietā piemērojamajā atbalsta sniegšanas procedūrā atbalsts pirmām kārtām tika sniegts destilētājam, lai dotu viņam iespēju kompensēt vīna augstāku pirkuma cenu. Nodrošinājums tika dots par labu AIMA, un ražotāji nevarēja baudīt nekādas tiesības uz šo nodrošinājumu. Attiecīgajai dalībvalstij atstātā izvēle starp šo procedūru (kas paredzēta Regulas Nr. 2499/82 9. pantā) un procedūru tiešā atbalsta sniegšanai ražotājam, kas paredzēta šīs regulas 10. pantā, nevar nozīmēt, ka šie abi panti ir interpretējami vienādi tādā izpratnē, ka ražotāji vienmēr būtu atbalsta ieguvēji. Turklāt Komisija uzskatīja, ka procedūru atšķirības nepārkāpj vienlīdzības principu. Atšķirības izskaidrojamas ar dažādiem faktiskajiem apstākļiem (atšķirīgas administratīvas sistēmas un atšķirīgs dalībvalstu sniegtais esošo ražotāju skaits, kas atsevišķās dalībvalstīs var attaisnot centralizētu atbalsta izmaksāšanu destilētājiem).
40.
Komisija norādīja, ka savā 1989. gada 27. janvāra spriedumā, kuram ir res judicata spēks, Tribunale civile de Roma bija atteikusies atzīt prasītāju tiesības uz nodrošinājumu. Komisija no tā secina — tā kā prasītājiem nebija nekādas tiesības uz AIMA iekasētā nodrošinājuma summu, šādas tiesības nevarēja rasties arī tad, kad tā tika atmaksāta Komisijai. Papildus Komisija norādīja, ka starp prasītājiem un DAI noslēgtie līgumi, kurus AIMA apstiprinājusi, nemainīja šo līgumu privāto raksturu. No tā izriet, ka Komisijas iespējamām saistībām attiecībā pret prasītājiem nav līgumiska rakstura. Tādējādi atbilstoši Tiesas Statūtu 46. pantam jebkāda prasība pret Kopienu tomēr ir noilgusi, jo nodrošinājuma summa tika samaksāta AIMA1990. gada 16. janvārī un atmaksāta ELVGF 1991. saimnieciskā gada laikā.
41.
Turklāt saskaņā ar prasītāju rakstveidā sniegtajām atbildēm uz Pirmās instances tiesas jautājumiem Tribunale civile de Cagliari tiesā ierosinātā tiesvedība par netaisnu iedzīvošanos tika apturēta, lai panāktu mierizlīgumu starp pusēm par izdevumu atlīdzināšanu pēc iepriekš 37. punktā minētās Komisijas izmeklēšanas rezultātu saņemšanas. Šīs izmeklēšanas laikā tika atklāts, ka AIMA, pretēji tam, ko tā bija apgalvojusi pirms iepriekš minētās tiesvedības ierosināšanas un tās laikā, bija atmaksājusi ELVGF nodrošinājuma summu. Prasītāji uzskatīja, ka šī tiesvedība bija zaudējusi savu nozīmi tiktāl, ciktāl bija skaidrs, ka AIMA nevarēja pārmest netaisnu iedzīvošanos.
42.
Visbeidzot, atbildot rakstveidā uz vienu no Pirmās instances tiesas jautājumiem, prasītāji norādīja, ka maksātnespējas procedūra tika pabeigta 2000. gadā. Saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 2751.a panta 5.a punktu un 2776. pantu prasītāji piedalījās sadalē kā priviliģētie kreditori tādēļ, ka tie bija lauksaimniecības kooperatīvi. Šajā sadalē viņi saņēma samaksu 39 % apmērā no tām summām, ko tiem bija parādā DAI. Šīs sadales rezultātā viņiem neizmaksātās summas bija šādas: ITL 72797022 (EUR 37597) attiecībā uz Cantina sociale di Dolianova, ITL 54412685 (EUR 28102) — Cantina Trexenta, ITL 350554208 (EUR 181046) — Cantina sociale Marmilla, ITL 133888664 (EUR 69148) — Cantina sociale Santa Maria La Palma un ITL 37212737 (EUR 19219) — Cantina sociale del Vermentino. Tādējādi kopējais neizmaksātais parāds bija ITL 648865316 (EUR 335094).
Pirmās instances tiesas spriedums
43.
1998. gada 12. oktobrī iesniedzot Pirmās instances tiesā prasības pieteikumu, prasītāji cēla prasību pret Komisiju, 1) saskaņā ar EKL 230. pantu prasot atzīt par nelikumīgu apstrīdēto vēstuli; 2) apgalvojot, ka Komisija, nepieņemot lēmumu par Kopienas atbalsta piešķiršanu prasītājiem, bija prettiesiska bezdarbība, kas ir pretrunā ar EKL 232. pantu, un 3) prasot uzlikt pienākumu Komisijai par netaisnu iedzīvošanos un/vai kā zaudējumu atlīdzību atbilstoši EKL 235. pantam (
15
) samaksāt prasītājiem kompensāciju, kas ir līdzvērtīga summai, ko tiem nav samaksājusi DAI.
44.
Pirmās instances tiesa nosprieda, ka pirmie divi prasījumi ir nepieņemami (
16
).
45.
Attiecībā uz trešo prasījumu Komisija norādīja trīs iemeslus tās nepieņemamībai.
46.
Pirmkārt, tā norādīja, ka kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros paredzēto atbalsta pasākumu kontrolē nepastāvēja nekāda tieša saikne starp Kopienu un uzņēmējiem. Šajā lietā tādējādi trūkst Komisijas rīcības, kas nozīmē, ka nosacījumi, lai varētu vērsties Tiesā saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu, nav izpildīti (
17
).
47.
Pirmās instances tiesa secināja, ka Komisijai pārmestā rīcība būtībā attiecas uz to, ka Regula Nr. 2499/82, ieviešot 9. pantā noteikto atbalsta sniegšanas kārtību — kas šajā ziņā atšķīrās no 10. pantā noteiktās kārtības, — negarantē, tostarp destilētāja maksātnespējas gadījumā, atbalsta izmaksāšanu attiecīgajiem ražotājiem, kurš ir iekļauts minimālajā pirkuma cenā par šim destilētājam piegādāto un destilēto vīnu saskaņā ar minētās regulas noteikumiem. Komisija bija Regulas Nr. 2499/82 autore. Tādējādi iepriekš apgalvotajā nelikumībā ir vainojama Komisija (
18
). Šajā apelācijas tiesvedībā Komisija nav apstrīdējusi šo secinājumu.
48.
Otrkārt, Komisija norādīja, ka prasītājiem bija nodrošināta efektīva tiesību aizsardzība valsts tiesā. Tie varēja celt prasību valsts tiesā pret intervences iestādi par samaksas veikšanu tāpat kā lietā Unifrex (
19
). Šajā lietā pret AIMA (kas izskatāma Tribunale civile de Cagliari) savā prasībā par netaisnu iedzīvošanos prasītāji varēja ierosināt valsts tiesai uzdot prejudiciālu jautājumu atbilstoši EKL 234. pantam, lai dotu iespēju Tiesai izvērtēt attiecīgo tiesību normu spēkā esamību (
20
).
49.
Pirmās instances tiesa atsaucās uz esošo judikatūru, saskaņā ar ko prasība par zaudējumu atlīdzību atbilstoši EKL 235. pantam ir izvērtējama, ņemot vērā visu Līgumā izveidoto un attiecībā uz indivīdiem piemērojamo tiesību aizsardzības sistēmu. Gadījumā, kad persona uzskata, ka tā ir cietusi no tāda Kopienas tiesiskā regulējuma likumīgas piemērošanas, kuru tā uzskata par nelikumīgu, un kad norādītais zaudējums tādējādi bija radies tikai Kopienas vainas dēļ, šādas prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība var atsevišķos gadījumos tomēr būt atkarīga no iekšējo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšanas. Nepieciešams nosacījums pienākumam tās izsmelt ir tas, ka šīs valstī pastāvošās tiesību aizsardzības iespējas efektīvā veidā nodrošina attiecīgo personu tiesību aizsardzību un ka to rezultātā var tikt atlīdzināts norādītais zaudējums. It īpaši atbilstoši EKL 235. pantam iesniegtās prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība nevarēja būt atkarīga no iekšējo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšanas gadījumā, kad, pieņemot, ka strīdīgais Kopienu tiesiskais regulējums tiek atzīts par spēkā neesošu ar Tiesas spriedumu, kas pieņemts prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros, valsts tiesas tomēr nevarētu apmierināt šādu prasību vai jebkuru tai līdzīgu prasību bez iepriekšējas Kopienu likumdevēja iejaukšanās tāpēc, ka nepastāv Kopienu tiesību norma, kas atļautu kompetentām valsts iestādēm samaksāt pieprasīto naudas summu. Šajos apstākļos cietušajām personām būtu pārāk sarežģīti izmantot savas tiesības valsts tiesā. Tādējādi pienākums attiecīgajām personām izsmelt valsts tiesībās paredzētās iespējas un sagaidīt, ka par viņu prasību tiks pieņemts galīgs lēmums pēc tam, kad Kopienu iestādes, ja nepieciešams, būs grozījušas vai papildinājušas piemērojamās Kopienu tiesību normas, izpildot spriedumu, ko Tiesa pieņēmusi prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros, kurā varētu tikt atzīta šo tiesību normu spēkā neesamība, būtu pretrunā ne tikai pareizai tiesvedībai un procesa ekonomijas prasībai, bet arī nosacījumam par efektīvu iekšējo tiesību aizsardzības iespēju neesamību (
21
).
50.
Šajā lietā jākonstatē, ka — pretēji Komisijas apgalvojumiem — prasītājiem nebija pieejama efektīva tiesiskā aizsardzība valsts tiesā. Neatkarīgi no prasītāju iebildumu pamatotības iespējamā vērtējumā jānorāda, ka, ņemot vērā šīs lietas tiesiskos apstākļus, valsts tiesa katrā ziņā varēja piespriest AIMA sniegt prasītājiem attiecīgo Kopienas atbalstu tikai pēc Regulas Nr. 2499/82 iespējamas grozīšanas ar atpakaļejošu spēku. Kā Pirmās instances tiesa ir jau agrāk nospriedusi (
22
), tad Komisijai būtu jāpieņem regula. Pat gadījumā, ja Tiesa, pieņemot spriedumu prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros, konstatētu atsevišķu Regulas Nr. 2499/82 pantu spēkā neesamību, vienīgi Kopienas likumdevēja iejaukšanās ļautu pieņemt tiesisku pamatu, kas atļautu veikt šādu maksājumu (kā to Komisija atzīmēja savā iebildumu rakstā) (
23
).
51.
Attiecīgi Pirmās instances tiesa nosprieda, ka pamats par efektīvu iekšējo tiesību aizsardzības iespēju esamību ir noraidāms (
24
). Un atkal, šajā apelācijas tiesvedībā Komisija nepārsūdzēja šo tiesas spriedumu.
52.
Treškārt, Komisija norādīja, ka prasījumiem par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar Tiesas Statūtu 46. pantu, kas ir piemērojams Pirmās instances tiesas procesā atbilstoši šo statūtu 53. pantam, katrā ziņā ir iestājies noilgums. 46. pantā noteikts, ka tiesvedība lietās, kas izriet no ārpuslīgumiskās atbildības, noilgst pēc pieciem gadiem, kurus sāk skaitīt no tās pamatā esošā notikuma rašanās brīža. Šī noilguma termiņa atskaite ir sākusies no brīža, kad prasītājiem kļuva zināms notikums, kas ir zaudējumu pamatā. Šajā lietā to, ka zaudējumu pamatā ir Kopienas tiesiskā regulējuma kļūdaina piemērošana vai tā nelikumīgums, prasītāji uzzināja, vēlākais, tā piemērošanas brīdī (t.i., 1983. gada jūnijā). Ne Tribunale civile de Roma1989. gada 27. janvāra spriedums, ne Romas Apelācijas tiesas un Itālijas Kasācijas tiesas turpmākie spriedumi nevarēja pārtraukt šo noilguma termiņu.
53.
Pirmās instances tiesa noraidīja šo argumentu. Tā nosprieda, ka Komisijai bija pienākums atlīdzināt prasītāju ciestos zaudējumus pēc DAI maksātnespējas tādēļ, ka Regulas Nr. 2499/82 9. pantā noteiktā kārtība neparedz mehānismu, kas nodrošinātu šajā regulā paredzētā Kopienas atbalsta sniegšanu attiecīgajiem ražotājiem.
54.
It īpaši Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka noilguma termiņu sāk skaitīt no brīža, kad prasītāji nešaubīgi cieta zaudējumus, kas radās pilnībā vai daļēji nesniegta Kopienas atbalsta dēļ. Saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 9. panta 1. punktu DAI bija jāsamaksā viņiem minimālā pirkuma cena līdz 1983. gada beigām. Ņemot vērā šīs prāvas īpašos apstākļus, prasītāju ciestais zaudējums 1983. gada jūnija beigās sakarā ar nesamaksāto cenu nav uzskatāms par tādu, kas no šī laika ir noteikts, t.i., kas ir nenovēršams un paredzams (
25
).
55.
Tad Pirmās instances tiesa pārskatīja pēc saviem ieskatiem nozīmīgākos faktus (
26
). Tā uzskatīja, ka, lai noteiktu, vai zaudējumi ir “noteikti”, bija jāņem vērā valsts tiesvedība starp DAI un AIMA (kurā prasītāji bija iesaistīti) attiecībā uz nodrošinājumu. Tā secināja, ka, ņemot vērā šajā lietā esošos īpašos apstākļus, piesardzīgam un informētam uzņēmējam bija ļoti grūti apzināties, ka viņš nevarēs saņemt attiecīgo atbalstu valsts tiesā un ka tādējādi valsts tiesību aizsardzības iespējas ir neefektīvas.
56.
Prasītāju sarakste ar AIMA un Komisiju, kā arī celtās prasības Itālijas tiesās liecina, ka no paša sākuma prasītāji bija skaidri attiecinājuši AIMA atteikumu sniegt viņiem attiecīgo atbalstu uz Regulas Nr. 2499/82 kļūdainu piemērošanu. Saprotams, ka attiecīgie lietas dalībnieki varēja neapzināties, ka zaudējumu pamatā ir Regulas Nr. 2499/82 nepilnība, kā dēļ viņi nevarēja saņemt atlīdzību par šo zaudējumu valsts tiesā, nepastāvot tiesiskam pamatam, kas atļauj sniegt atbalstu ražotājiem. Turklāt prasītāji varēja pamatoti cerēt, ka valsts tiesa uzliks pienākumu AIMA sniegt viņiem Kopienas atbalstu, kas iekļauts minimālajā pirkuma cenā, kuru viņiem nesamaksāja DAI (
27
).
57.
Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tas, ka Regulas Nr. 2499/82 9. pantā noteiktajā kārtībā nebija mehānisma, kas regulētu Kopienas atbalsta sniegšanu attiecīgajiem ražotājiem, it īpaši destilētāja maksātnespējas gadījumā, ir pretrunā vienam no profilakses nolūkā veiktas destilācijas galvenajiem mērķiem. Profilakses nolūkā veiktas destilācijas mērķis ir ne tikai izskaust vidējas kvalitātes vīna komercializāciju, bet arī, kā tas izriet no Regulas Nr. 2144/82 sestā apsvēruma, palielināt ražotāju ienākumus, nodrošinot viņiem, pastāvot zināmiem nosacījumiem, “garantēto minimālo cenu” galda vīnam. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 2499/82 vienpadsmito apsvērumu svarīgi paredzēt, ka ražotājiem garantētā minimālā cena viņiem tiek principā samaksāta termiņos, kas ļauj saņemt ienākumu, kurš ir pielīdzināms ienākumam, ko viņi būtu saņēmuši no tirdzniecības. Šādos apstākļos saskaņā ar šo secinājumu bija pēc iespējas jāpaātrina sniedzamā atbalsta izmaksa, vienlaikus ar attiecīgu nodrošinājuma kārtību garantējot darbību atbilstošu norisi (
28
).
58.
Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šajā sakarā piesardzīgs un informēts ražotājs varēja saprātīgi cerēt, ka viņš saņems attiecīgo atbalstu. It īpaši attiecībā uz destilētāja sniegto nodrošinājumu atbilstoši Regulas Nr. 2499/82 11. pantam, kam būtu jāgarantē procesa pareiza norise, destilētāja maksātnespējas risks varēja leģitīmi šķist nodrošināts, kas attiecas uz iepriekš destilētājam sniegto atbalstu avansa veidā, ja ražotāji bija izpildījuši visas savas saistības un ja vīns bija destilēts atbilstoši šīs regulas noteikumiem. No iepriekš minētās nepilnības Regulā Nr. 2499/82 izveidojušos izņēmuma situāciju attiecībā uz profilakses nolūkā veiktu galda vīna destilāciju apstiprina tas, ka šīs regulas 9. pantā noteiktā sistēma bija ārkārtīgi neparasta (
29
).
59.
Ņemot vērā šos motīvus un to, ka Regula Nr. 2499/82 izveido sarežģītu sistēmu, kā arī iepriekš norādītos īpašos apstākļus, tikai pēc tam, kad Itālijas tiesās ierosinātajās lietās par nodrošinājumu tika pieņemts lēmums, prasītāji varēja apzināties, ka viņi nesaņems minēto atbalstu, izmantojot nodrošinājumu. Šajā lietā, lai arī AIMA saņēma nodrošinājumu no 1991. gada februāra, izpildot Tribunale civile di Roma spriedumu, un tajā pašā gadā to iegrāmatoja par labu ELVGF, šī nodrošinājuma saņēmēju atbilstoši Regulas Nr. 2499/82 noteikumiem Itālijas tiesa galīgi noteica tikai pēc iepriekš minētā Itālijas Corte di Cassazione1994. gada 28. novembra sprieduma. No tā izriet, ka prasītāju ciesto zaudējumu nevarēja noteikt pirms šī datuma.
60.
Attiecīgi Pirmās instances tiesa secināja, ka šādos apstākļos Statūtu 46. pantā noteiktā piecu gadu noilguma termiņa atskaiti nevarēja uzsākt skaitīt pirms šī datuma. Šī prasība par zaudējumu atlīdzību (proti, par kompensācijas piedziņu, kuru DAI ir pienākums samaksāt prasītāju labā), kas celta 1998. gadā, nav uzskatāma par novēlotu (
30
).
Apelācija
61.
Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas spriedumu. Apelācija iesniegta par to sprieduma daļu, kurā interpretēts Tiesas Statūtu 46. pants (129.–150. punkts, rezumēti iepriekš 54.–58. punktā).
62.
Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesas spriedums par to, ka termiņš sākās laikā, kad prasītāji varēja apzināties, ka viņi nesaņems atbalstu, izmantojot DAI sniegto nodrošinājumu par labu AIMA, balstās uz būtisku maldību tiesībās. Tās vienīgais apelācijas pamats ir, ka Pirmās instances tiesa tādējādi pārkāpa Tiesas Statūtu 46. pantu.
63.
Komisija piekrīt Pirmās instances tiesas izmantotajam sākumpunktam, proti, ka prasības par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību noilgums nevar sākties pirms ir izpildīti visi nosacījumi, no kuriem ir atkarīgs zaudējumu atlīdzības pienākums, un it īpaši, pirms ir iestājušies zaudējumi, kas ir atlīdzināmi (
31
). Gadījumos, kad Kopienas atbildība izriet no tiesību normas, kā tas ir šajā gadījumā, noilgums nevar sākties pirms iestājušās normas radītās nelabvēlīgās sekas un attiecīgi pirms laika, kad prasītājiem nācās ciest noteikta rakstura zaudējumus (
32
). Tas nozīmē, ka prasības par tādas ārpuslīgumiskās atbildības, kas izriet no tiesību aktiem, noilgums sākas no objektīvi nosakāma brīža, kad šīs normas piemērošana ir patiešām nodarījusi zaudējumus prasītāju īpašumam.
64.
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa, pareizi rezumējot iepriekš minēto judikatūru, ieņēmusi tai diametrāli pretēju nostāju. Pamatojoties uz šo judikatūru, Pirmās instances tiesai bija jānospriež, ka termiņš sākās brīdī, kad Regulas Nr. 2499/82 9. pantā noteiktā netiešā atbalsta sniegšanas kārtība destilēšanai prasītājiem patiešām nodarīja zaudējumus, nenodrošinot, ka atbalsts netiek tieši izmaksāts ražotājam, ja destilētājs kļūst maksātnespējīgs. Praktiski DAI maksātnespējas dēļ tas bija tad, kad prasītāji nevarēja saņemt atbalsta maksājumu Regulas Nr. 2499/82 noteiktajā laikā, proti, ne vēlāk kā 90 dienu laikā pēc destilēšanas.
65.
Pirmās instances tiesa nosprieda, ka zaudējumi radās pēc vairākiem gadiem, kad prasītāji no valsts tiesām uzzināja par savu centienu neveiksmi saņemt atbalsta maksājumu, izmantojot nodrošinājumu. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā, ka Regula Nr. 2499/82 izveido sarežģītu sistēmu netiešā atbalsta izmaksai, prasītāji varēja saprātīgi cerēt saņemt attiecīgo nodrošinājumu. Tādējādi zaudējumi, kas radās, nesaņemot atbalstu, nebija noteikti līdz Corte di Cassazione sprieduma pieņemšanas brīdim 1994. gada 28. novembrī.
66.
Šis secinājums, pie kura no pirmā acu uzmetiena šķiet nonāk Pirmās instances tiesa, pamatojoties tikai uz faktiem, patiesībā balstās (kā apgalvo Komisija) uz nepareizu juridisku uzskatu, ka apstākļi, kas saistīti ar noteiktu zaudējumu esamību, jānosaka nevis objektīvi, bet subjektīvi. Citiem vārdiem, Pirmās instances tiesa pieņēma, ka zaudējumi, kas izriet no nelikumīgas tiesību normas, nevar būt noteikti, ja vien attiecīgā persona tos par tādiem neuzskata, lai arī tiesību norma jau ir tai radījusi nelabvēlīgas sekas, ciktāl tai tas zināms. Pirmās instances tiesa neņēma vērā, ka Regula Nr. 2499/82 no 1983. gada prasītājiem objektīvi radīja zaudējumus. Tā vietā Pirmās instances tiesa koncentrējās uz prasītāju izpratni par šīm nelabvēlīgajām sekām. Būtībā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tas, ka prasītāji zināja par zaudējumiem, kurus tie cietuši, piemērojot Regulu Nr. 2499/82, nebija pietiekami. Tā papildināja kritērijus ar pilnīgi subjektīvu elementu, proti, ka prasītājiem jāapzinās, ka viņi var saņemt atlīdzību, vienīgi iesniedzot Komisijā prasību par zaudējumu atlīdzību.
67.
Saskaņā ar Komisijas viedokli šāda pieeja nav pamatota, jo jāievēro jebkādas šaubas, kas prasītājiem varētu būt bijušas par Regulas Nr. 2499/82 tiesiskumu vai par viņu izdarītajām nepareizajām izvēlēm, cenšoties saņemt atbalsta maksājumus, izmantojot AIMA labā esošo nodrošinājumu. No judikatūras redzams, ka šādai attiecīgo personu novērtējuma kļūdai nav nozīmes, nosakot termiņa sākumu (
33
).
68.
Komisija arī norāda, ka Pirmās instances tiesas spriedumā izmantotā pieeja nav saskaņota pat ar principiem, kas noteikti Tiesas spriedumā lietā Adams/Komisija (
34
), uz kuriem balstās prasītāji, cenšoties apiet noilguma termiņu. Šis spriedums neattiecas uz termiņa sākuma brīža, bet gan uz noilguma termiņa beigu noteikšanu. Turklāt lietā Adams Tiesa ņēma vērā informētības trūkumu par notikumu, kas radīja zaudējumus, nevis šī fakta prettiesiskumu.
69.
Komisija uzsver, ka Pirmās instances tiesa atzīmēja (
35
), ka prasītājiem bija lieliski zināms, kad viņi noslēdza līgumus ar DAI, ka viņiem tiks izmaksāts atbalsts saskaņā ar Regulā Nr. 2499/82 noteiktajiem nosacījumiem un procedūru. Prasītāji Pirmās instances tiesā nepierādīja, ka no sākuma viņiem nebūtu bijis iespējams saņemt pienākošos atbalsta summu atmaksu, prasot maksājumus, piemēram, no AIMA vai Komisijas. Interpretācijas kļūdas, kas viņiem lika domāt, ka viņi varētu saņemt nodrošinājuma atmaksu, ja destilētājs kļūtu maksātnespējīgs, un tomēr iesaistīties ilgā un neauglīgā tiesas procesā valsts tiesās, šajā kontekstā nerada pamatojumu. Tāpēc prasītāji nevar atsaukties uz netīšu tāda fakta ignorēšanu, kas radīja zaudējumus.
70.
Pēc Komisijas domām, Pirmās instances tiesas izmantotais kritērijs nevar pamatoties uz nenovēršamu un paredzamu zaudējumu jēdzienu Tiesas judikatūras izpratnē (
36
). Šis jēdziens ļauj prasītājiem agrāk celt prasību par tādu zaudējumu atlīdzību, kas būtu vēl nopietnāki, jo nebūtu aprēķināmi. Tas nav attaisnojums, lai atliktu termiņa sākuma brīdi, pamatojoties uz subjektīvu novērtējumu par tādu zaudējumu nenovēršamību un paredzamību, kas jau ir iestājušies.
71.
Turklāt Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesas pieeja nav saderīga ar tiesiskās drošības pamatprasībām, kas attiecas arī uz termiņiem. Pašsaprotami, ka, ja termiņa sākuma brīdis Tiesas Statūtu 46. panta nozīmē būtu atkarīgs no prasītāju subjektīvās uztveres par zaudējumu noteiktību, tad aizskartā puse varētu izlemt, kad prasībai par zaudējumu atlīdzību iestājas noilgums. Tādā lietā kā šī tiesvedības dalībnieks varētu vienkārši celt vairākas prasības, pat pilnīgi spekulatīvas, un tad varētu apgalvot, ka viņš neuzskatīja zaudējumus par pietiekami noteiktiem. Tādējādi viņš varētu mākslīgi pagarināt, pat par vairākiem gadiem, termiņu zaudējumu atlīdzības prasības celšanai.
72.
Nobeigumā un pakārtoti — Komisija norāda, ka arī, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas pieeju, šāds tiesas vērtējums par termiņa sākumu ir daļēji nepareizs, jo tas pamatojas uz būtiski sagrozītiem faktiem. Kā atzīmēja pati Pirmās instances tiesa, tad tikai četri no pieciem prasītājiem iesniedza apelācijas sūdzību par Romas Tribunale civile spriedumu. Tāpēc nav pamata uzskatīt, ka brīdī, kad Corte di Cassazione pasludināja spriedumu, sācies termiņš attiecībā uz piekto prasītāju (Cantina sociale del Vermentino). Pamatojoties uz Pirmās instances tiesas pieņemto kritēriju, termiņš sāktos brīdī, kad Romas Tribunale civile pieņēma spriedumu, proti, 1989. gada 27. janvārī. Šādu prasītāja prasību tāpēc nevarētu iesniegt noilguma dēļ, kad tas 1998. gada 12. oktobrī Pirmās instances tiesā sāka procesu.
73.
Prasītāji norāda, pirmkārt, ka viņi paši neuzsāka tiesvedību valsts tiesā. Tā vietā viņi iesaistījās tiesvedībā, ko DAI bija sācis pret AIMA, prasot atzīt, ka nodrošinājuma summa, kas piešķirta Assedile labā, var tikt izmaksāta viņiem. Attiecīgi prasītājiem vispirms bija jāgaida šīs tiesvedības iznākums, lai varētu vērsties Kopienas tiesā. Pirmās instances tiesa katrā ziņā būtu noraidījusi agrāk iesniegtu prasību, pamatojoties uz to, ka nav izsmeltas valsts tiesības.
74.
Otrkārt, prasītāji norāda, ka Komisijas papildu pamatojums apelācijas sūdzībai ir gan nepieņemams, gan nepamatots. Tas nav pieņemams, jo netika iesniegts Pirmās instances tiesā. Tas nav pamatots, jo, ņemot vērā Itālijas procedūru, lai arī kāds būtu apelācijas gala iznākums Corte di Cassazione, tas vienādi ietekmētu visus piecus prasītājus. Ja apelācija tiktu noraidīta, tad vispirms spriedums kļūtu res judicata attiecībā uz visiem Tribunale tiesvedības dalībniekiem. Tāpat arī, ja apelācijas sūdzība tiktu apmierināta, tad Corte d’appello tiesas spriedums tiktu atcelts un lieta nosūtīta uz Tribunale, kurai lieta būtu jāizspriež pēc būtības attiecībā uz visiem tiesvedības dalībniekiem.
75.
Gadījumā, ja Tiesa pieņems dažus Komisijas argumentus, kas balstās uz noilgumu prasības celšanai Pirmās instances tiesā, prasītāji papildus ceļ [tā saukto] pretapelācijas sūdzību. Šeit būtībā viņu arguments ir, ka Pirmās instances tiesa sava sprieduma 159.–162. punktā ir nospriedusi, ka Kopiena ir netaisni iedzīvojusies, jo atbalsts nav pilnībā izmaksāts prasītājiem, bet (tā vietā) AIMA pārskaitīja nodrošinājumu ELVGF norēķinu kontos. Attiecīgi termiņš nevarēja sākties pirms (1991. gadā) notika šāda netaisna iedzīvošanās. Tomēr prasītāji to nevarēja zināt līdz 1997. gadam, kad Komisija viņus informēja par attiecīgajiem faktiem.
Vērtējums
Ievada apsvērumi
76.
Pirmās instances tiesas tiesvedības procesā Komisija (secīgi) mēģināja norādīt, ka Komisijai nevar piedēvēt attiecīgo rīcību, ka valsts ietvaros pastāvēja efektīvas tiesību aizsardzības iespējas, un ka prasītāju prasībai iestājies noilgums. Pirmās instances tiesa ar ievērojamu uzmanību analizēja katru punktu. Tā tos noraidīja visus pēc kārtas; un turpināja pārbaudīt pamatotību. Tā secināja, ka bija izpildīti nosacījumi, saskaņā ar kuriem Kopiena saucama pie atbildības par pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumu esamību un cēloņsakarību starp rīcību un norādītajiem zaudējumiem (
37
). Attiecīgi Pirmās instances tiesa pieņēma starpspriedumu, ka Komisijas pienākums ir atlīdzināt prasītāju ciestos zaudējumus, kas tiem radās tādēļ, ka tiem netika sniegts pilnīgs vai daļējs atbalsts, uz kuru tiem bija tiesības atbilstoši Regulai Nr. 2499/82, tajā nesamaksātās summas daļā, ko viņiem bija parādā DAI, uz kuru attiecās Kopienas atbalsts (
38
).
77.
Aplūkojot noilguma jautājumu, man jānorāda, ka es piekrītu Pirmās instances tiesas analīzei par šādas rīcības pamatotību. Saprotams, ka Kopienu tiesību mērķis nav atņemt vīna ražotājam, kas saskaņā ar Regulu Nr. 2499/82 izpildījis savus pienākumus, viņa atbalstu destilētāja kļūdas dēļ, par kuru viņš nekādi nav vainojams.
78.
Šajā sakarā es arī atgādinu, ka lietā Lingenfelser (
39
) Tiesa atzina Regulas Nr. 2499/82 9. panta 2. punkta trešo apakšpunktu par spēkā neesošu, jo tas sodīja destilētāju, pilnīgi atņemot tam atbalstu, par jebkādu termiņa neievērošanu, izmaksājot atlīdzību ražotājam. Tā rīkojoties, Tiesa skaidri piešķīra ievērojamu nozīmi tam, ka Regulas Nr. 2499/82 vispārīgais un 9. panta 1. punkta speciālais mērķis ir nodrošināt, lai ražotājs varētu saņemt peļņu, kas līdzvērtīga tai, ko viņš būtu saņēmis komerciālas pārdošanas gadījumā (
40
).
79.
Šajā lietā tā arī ir destilētāja nolaidība, kas rada pamatu prasītāju prasībai. Viņiem pienākošās atlīdzības neizmaksa tiešām ir visu trīs regulas pārkāpumu pamatā, ko konstatēja valsts tiesa, noraidot DAI prasību. Prasītāji zaudēja valsts tiesā, jo Regulā Nr. 2499/82 ir nepilnības, jo pret vīna ražotājiem bez objektīva pamatojuma izturas atšķirīgi, atkarībā no tā, vai viņu dalībvalsts ir izvēlējusies Regulas Nr. 2499/82 9. vai 10. pantā noteikto procedūru. Vienīgi Kopienas likumdevējs var aizpildīt šo nepilnību.
80.
Šīs lietas īpašajos apstākļos es nepiekrītu, ka prasītāju ciestie zaudējumi 1983. gada jūnija beigās, DAI neizmaksājot viņiem atlīdzību, var tikt uzskatīti par noteiktiem (t.i., nenovēršami un paredzami) no šī datuma. Man drīzāk šķiet, ka kvazilīgumisko attiecību ar AIMA kontekstā prasītājiem bija, kā neatkarīgs novērotājs varētu raksturot, objektīva tiesiskā paļāvība, ka valsts tiesa ņems vērā, ka viņiem bija jābūt Kopienas atbalsta saņēmējiem un ka bija jārada noteikta kārtība, lai nodrošinātu viņiem atbalsta izmaksu. Galu galā viņi bija ievērojuši visus Regulā Nr. 2499/82 noteiktos pienākumus un pienācīgi veikuši profilaktisko destilāciju (
41
). Tā rezultātā es noraidu domu, ka laika tecējums attiecībā pret prasītājiem sākās pat pirms tās tiesvedības sākuma, kurā viņi iesaistījās valsts tiesā.
81.
Lai izlemtu, kas ir īstais atskaites punkts piecu gadu noilguma termiņam, lai celtu šo prasību, manuprāt, ir būtiski rūpīgi izanalizēt valsts pirmās instances tiesas (Romas Tribunale civile) lēmumu. Iepriekš (29. punktā) es atzīmēju šī sprieduma centrālo fragmentu.
82.
Pirmkārt, valsts tiesa atzīmēja, ka “Regula Nr. 2499/82 piešķir tiesības saņemt atbalstu ar nosacījumu, ka tiek strikti ievēroti noteiktie termiņi un nosacījumi, jo šo termiņu un nosacījumu neievērošanas rezultātā tiks atprasīts viss iepriekš sniegtais atbalsts. Destilētāji [..] ir atbalsta adresāti, turpretim vīna un vīnogu ražotāji ir tā pēdējie adresāti”.
83.
Tā nospriežot, valsts tiesa izteica divus pareizus apgalvojumus un pieļāva vienu būtisku kļūdu. Kopienas pasākumi tirgus atbalstam lauksaimniecības jomā ir patiešām pilnībā atkarīga no tā, ka atbalsta prasītāji ievēro Kopienas regulās noteiktos nosacījumus (
42
). Vīna un vīnogu ražotāji patiešām bija “atbalsta pēdējie adresāti”. Tomēr man šķiet, ka saskaņā ar pareizu Regulas Nr. 2499/82 konstrukciju destilētāji (DAI) jebkādā patiesā nozīmē nebija “atbalsta saņēmēji”, ciktāl tas attiecas uz minimālo pirkuma cenu. Tā vietā viņi bija starpposms, pa kuru atbalsts tika nodots vīna ražotājiem, ar nosacījumu, ka vīns pienācīgi nonāca destilēšanas vietā un tika destilēts (
43
).
84.
Tad valsts tiesa noraidoši noteica, ka “no iepriekš minētā izriet, ka tā [Regula Nr. 2499/82] ir viegli interpretējama un ka Tiesai nav jāiesniedz prejudiciāls jautājums”. Tas tā ir ar nosacījumu, ka uzmanība tiek vērsta — tā to skaidri darīja valsts tiesa — tikai uz dažādiem termiņiem, kuros destilētājam bija pienākums veikt vairākas darbības, lai izvairītos no nodrošinājuma atskaitīšanas, ko tas bija pieņēmis kā avansa maksājumu par Kopienas atbalstu.
85.
Tāpēc būtu nepareizi secināt, ka valsts tiesa, taisot spriedumu, ignorēja Kopienu tiesības. Tā ņēma vērā Regulu Nr. 2499/82, bet tikai, lai pārbaudītu šīs regulas 9. pantā noteiktos termiņus DAI rīcībai un pierādījumu iesniegšanai par tās darbībām. Tā pievērsa uzmanību tikai DAI un AIMA attiecībām (ko parāda Assedile sniegtā nodrošinājuma iesniegšana). Tā (diezgan pareizi) noteica trīs atsevišķus gadījumus, kad DAI saskaņā ar regulu neizpildīja savus pienākumus: 1) tas nesamaksāja, izņemot maksājumus ITL 110795870 (EUR 57221) apmērā (
44
), ražotājiem minimālo cenu; 2) tas nesamaksāja ražotājiem deviņdesmit dienu laikā, un 3) tas līdz 1984. gada 1. jūnijam neiesniedza pierādījumus par maksājumu veikšanu. (Protams, ka visi trīs ir viena un tā paša DAI pienākumu pārkāpuma dažādi aspekti: proti, ka tas vīna ražotājiem nav pilnībā samaksājis minimālo pirkuma cenu, kas tiem pienācās par destilācijai piegādāto vīnu.)
86.
Tā rīkojoties, valsts tiesa vispār nevērsa uzmanību uz pamatā esošo (un būtisko) jautājumu, proti — kas ir galīgais attiecīgā Kopienas atbalsta saņēmējs? Redzams, ka tā uzskatīja vīna ražotājus (domātie minimālās pirkuma cenas saņēmēji; un saskaņā ar Kopienā esošo kārtību — vienīgie dalībnieki, kuriem būtu jāgūst finansiāls labums no šīs iepirkuma cenas), kas iesaistījās procesā, par līdztiesīgiem ar visiem pārējiem, kam bija tiesības no DAI saņemt naudu. Viņiem pienākošās naudas summas kā Kopienas atbalsts maksātnespējas procesā tika pielīdzināts pārējiem DAI parādiem. Tas ir pilnīgi skaidrs no vienīgā sprieduma punkta, kas īpaši attiecas uz viņu interesēm:
“Vīnu kooperatīvi — tāpat kā galvotājs [Assedile], ja tas pārņem prasītāju tiesības — var saņemt tiem neizmaksāto summu samaksu maksātnespējas procesa ietvaros kopā ar visiem pārējiem kreditoriem un ievērojot kreditoru vienlīdzības principu.”
87.
Tā nospriežot, valsts tiesa pilnībā neizprata Kopienas atbalsta sistēmas mērķi un nozīmi. Būtiski ir arī tas, ka tā neuzdeva prejudiciālo jautājumu. Protams, ka tai nebija pienākuma to darīt, jo tā nebija pēdējās instances tiesa, kurai jāievēro stingrākas EKL 234. pantā noteiktās prasības (un arī šķiet, ka Romas Tribunale civile vērsa uzmanību uz jautājuma nepareizo daļu, vaicājot sev, vai “jāiesniedz” lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu). Tāpēc Tiesai šīs tiesvedības ietvaros netika dota iespēja pārbaudīt Regulas Nr. 2499/82 uzbūvi un mērķi. Ja tā būtu to darījusi, tad man šķiet, ka tā būtu nonākusi pie tādiem pašiem secinājumiem kā Pirmās instances tiesa, proti, ka Regulā Nr. 2499/82 bija tādas nepilnības, kas radīja atšķirīgu attieksmi pret vīna ražotājiem, atkarībā no tā, vai viņu dalībvalsts ir izvēlējusies 9. vai 10. panta procedūru; ka atšķirīga attieksme nav attaisnojama; un ka par šo pārkāpumu ir atbildīga tā Kopienas institūcija, kas izstrādāja Regulu Nr. 2499/82, t.i., Komisija (
45
). Lai arī valsts tiesai sniegtās atbildes (nenovēršami) liegtu prasītājiem, kas iesaistījušies valsts tiesvedībā, saņemt viņiem pienākošos Kopienas atbalstu, viņi tad varētu objektīvi zināt, ka prasība ceļama pret Komisiju. Tāpēc ir skaidrs, ka attiecībā uz viņiem būtu sācies termiņš, lai saskaņā ar EKL 235. pantu celtu prasību par zaudējumu atlīdzību.
88.
Iespējams, ka valsts tiesa vīna ražotāju interesēm pievērsa mazāku uzmanību, jo tie iestājās DAI celtajā prasībā, nevis paši bija prasītāji. Man šķiet, ka būtu pārāk bargi vainot ražotājus apstākļos, kad viņi nav cēluši atsevišķu prasību, iespējams, pret DAI (jo patiesībā destilētājam bija pienākums izmaksāt viņiem Kopienas atbalsta summas), un AIMA, kā arī, iespējams, Assedile papildus atbildētājiem. Tomēr konkrētajos apstākļos valsts tiesās jau bija “pastāvoša” prasība (starp DAI un AIMA). Procesuālās efektivitātes un ekonomijas ziņā būtu diezgan dabiski iestāties šajā lietā un šādā veidā valsts tiesā pieteikt vīna ražotāju prasības uz viņiem pienākošos Kopienas atbalstu. Ja DAI būtu uzvarējis vai prejudiciālā jautājuma lietā zaudējis, viņiem (attiecīgi) būtu vai nu labākas izredzes no DAI saņemt atbalstu, vai arī iespējas vismaz izprast savu situāciju. Ja iestāšanās šajā tiesvedībā bija kļūda, salīdzinot ar atsevišķas prasības celšanu, tad, manuprāt, šī bija attaisnojama kļūda.
89.
Valsts tiesa ātri tika galā ar vīna ražotājiem kā personām, kas iestājušās lietā (un viņu skaidrajām interesēm). Lai gan (neapšaubāmi) viegli runāt pēc tam, kad viss beidzies, tomēr man grūti atrast Romas Tribunale civile spriedumā kaut vienu skaidru (nemaz nerunājot par tiešu) norādi uz to, ka viņiem ir pareiza prasība, kas iesniegta nepareizā vietā. Gluži pretēji, tika norādīts, ka viņi atrodas ne labākā, ne sliktākā situācijā kā jebkura cita persona, kurai pienācās nauda no DAI.
90.
No Romas Tribunale civile sprieduma es nevaru secināt kaut vienu tiešu juridisku norādi uz to, ka valsts tiesās vīna ražotāji neko nepanāks (vai nu DAI prasības kontekstā vai arī tiešām atsevišķā tiesvedībā), jo nebija viņu interešu aizsardzības mehānisma, novēršot DAI nodrošinājuma atsavināšanu AIMA un to, ka vēlāk AIMA to atlīdzina ELVGF, kad dalībvalsts (tāda kā Itālija) izvēlējās Regulas Nr. 2499/82 9. pantā noteikto procedūru. Tā rezultātā es šo spriedumu neuztveru kā tādu, kas viņus nostādītu tādā stāvoklī, kurā viņiem objektīvi būtu jāsaprot, ka viņu vienīgā iespēja ir izbeigt tiesvedību valsts līmenī un nekavējoties uzsākt tiesvedību pret Komisiju kā nepilnvērtīgā tiesību akta autoru.
91.
Vīna ražotāji mēģināja iesniegt apelācijas sūdzību. Apelācijas process (kas tika zaudēts, kā šķiet, tieši procesuālu iemeslu dēļ) (
46
) ieilga. Process ilga no 1986. gada 27. janvāra (Romas Tribunale civile sprieduma diena) caur Corte d’apello (Apelācijas tiesas) spriedumu 1991. gada 19. novembrī līdz apelācijas sūdzības iesniedzēju galīgajam apelācijas noraidījumam Corte di Cassazione (Kasācijas tiesā) 1994. gada 28. novembrī. No šajā Tiesā iesniegtās lietas nav iespējams pārliecināties, vai prasītāji šajā procesuālajā apelācijā pievērsa uzmanību savas prasības nozīmei saskaņā ar EK tiesībām, vai atkal izvirzīja jautājumu par to, ka no šīs Tiesas būtu jālūdz norādes, lai saprastu Regulas Nr. 2499/82 ietekmi, ar mērķi atrisināt pēc DAI maksātnespējas palikušās nekārtības. Varbūt tiem nebija izdevības vai pat kādas iespējas to darīt. No savas puses es negribētu piekrist, ka viņiem vispār nebija jāiesniedz apelācijas sūdzība, un atzīt, ka termiņš sākās agrāk nekā 1994. gada 28. novembrī.
92.
Turklāt man šķiet, ka visdrīzāk, ja prasītāji mēģinātu Pirmās instances tiesā uzsākt tiesvedību pret Komisiju, pirms tam nevēršoties valsts tiesā, tad Komisija apgalvotu, ka viņiem vispirms bija jāiesniedz prasība valsts tiesās, kurām ir visas iespējas piešķirt tiem efektīvu tiesību aizsardzību. Visticamāk, ka Komisija izmantotu šajā tiesvedībā esošajiem argumentiem līdzīgus argumentus (
47
).
93.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, es pievērsīšos Pirmās instances tiesas analīzei par Statūtu 46. pantā noteikto noilgumu.
Vērtējums
94.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru tādas ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā, kas izriet no tiesību akta, termiņš sākas brīdī, kad radušās no šī tiesību akta izrietošās nelabvēlīgās sekas un — līdz ar to — kad attiecīgās personas ir spiestas ciest noteikta rakstura zaudējumus (
48
).
95.
Šajā lietā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka noilguma termiņu sāk skaitīt no brīža, kad prasītāji nešaubīgi cieta zaudējumus, kas radās pilnībā vai daļēji nesniegta Kopienas atbalsta dēļ (
49
). Šī tiesa uzskatīja, ka īpašos apstākļos 1) piesardzīgs un informēts uzņēmējs pamatoti varēja cerēt saņemt atbalsta maksājumu un 2) (it īpaši ņemot vērā ar Regulu Nr. 2499/82 ieviestās sistēmas sarežģītību (
50
) un īpašo situāciju attiecībā uz šīs regulas nepilnībām) šādam uzņēmējam bija ārkārtīgi grūti zināt, ka tas nevarēs valsts tiesā saņemt šādu maksājumu. Attiecīgi, lai izvērtētu, vai zaudējums bija noteikts, bija jāņem vērā tiesvedība šajā valstī, it īpaši attiecībā uz nodrošinājumu.
96.
Man šķiet, ka šie divi jautājumi tikpat labi varētu tikt formulēti (un, iespējams, varētu tikt veiksmīgāk formulēti) vārdos, kurus lietotu saprātīgs aculiecinieks, objektīvi novērojot situāciju. Objektīvi paraugoties uz Kopienas likumdošanu, kvazilīgumiskajām attiecībām starp AIMA un vīna ražotājiem, to, ka vīna ražotāji izpildīja savas saistības un Kopienas likumdošanas acīmredzamo mērķi, kas noteikts Regulas Nr. 2499/82 apsvērumos, man šķiet, ka tāds aculiecinieks pieņemtu, ka pienācīgu kompensāciju būtu iespējams saņemt, uzsākot tiesvedību valsts tiesā par Kopienas atbalsta saņemšanu, iespējams, iesniedzot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu. Šādus maksājumus parasti veic valsts līmenī un tos (nepieciešamības gadījumā) prasa valsts tiesvedības ceļā, dalībvalstij pēc tam norēķinoties ar Kopienu, izmantojot ELVGF pārskaitījumu. Man grūti piekrist domai, ka saprātīgs aculiecinieks, objektīvi raugoties uz situāciju, 1983. gadā nonāktu pie secinājuma, ka vīna ražotājiem jāiesniedz pret Komisiju zaudējumu atlīdzības prasība.
97.
Tā vietā, piemērojot (Komisijas izteikto) kritēriju, ka “noilguma termiņš nevar sākties pirms visas tiesību akta kaitīgās sekas ir radušās, un tādējādi pirms tam, kad prasītāji bija spiesti ciest noteikta rakstura zaudējumus”, es uzskatu, ka šāds aculiecinieks teiktu, ka, lai gan vispārīga zaudējumu būtība, ko prasītāji varētu ciest, ja tiem nepiešķirtu Kopienas atbalstu, 1983. gada jūnijā varētu būt pašsaprotama, tad tomēr tāda nebija šo zaudējumu nenovēršamība. Prasītāji bija “spiesti ciest noteikta rakstura zaudējumus” vienīgi, kad kļuva objektīvi skaidrs, ka valsts tiesas tiesvedības rezultātā viņi nesaņems atbalstu. Tajā brīdī “[Kopienas] tiesību akta [nepilnības] rezultātā [radās] visas kaitīgās sekas”.
98.
Ar šo izskaidrojumu es pilnīgi atbalstu Pirmās instances tiesas pieeju vismaz attiecībā uz četriem prasītājiem, kuri iesniedza apelācijas sūdzību par Romas Tribunale civile spriedumu (
51
).
99.
Ja turpretim Tiesa ārkārtas gadījumā ir gatava apsvērt iespēju ņemt vērā subjektīvo elementu, tad man šķiet, ka šai lietai ir tuva līdzība ar lietu Adams (
52
) un ka iemesli subjektīva elementa piemērošanai ir pietiekami kā šeit, tā tur.
100.
Šī lieta, tāpat kā lieta Adams, ir īpaša lieta Pirmās instances tiesas minēto iemeslu dēļ.
101.
Lietā Adams prasītājs paziņoja Komisijai par konkurencei pretēju praksi, ko īsteno viņa darba devējs Hoffmann-La Roche & Co AG (turpmāk tekstā — “Roche”). Vēlāk viņš pret Komisiju cēla prasību par zaudējumu atlīdzību, ko viņš it kā ir cietis Komisijas nelikumīgas rīcības vai nolaidības dēļ, kā rezultātā viņš Šveicē tika aizturēts, apcietināts un ieslodzīts par ekonomisku spiegošanu šī ziņojuma dēļ. Tiesa nosprieda, ka — pēc Roche jurista vizītes Komisijā 1974. gada 8. novembrī — Komisijas zināšanas par riska nopietnību, kuram savas agrākās rīcības dēļ pakļauts Adamss (
53
), bija pietiekamas, lai radītu atbildības pamatu. Nepieliekot visas saprātīgās pūles, lai pēc šīs vizītes nodotu Adamsam tai pieejamo informāciju, Komisijai attiecībā pret viņu iestājās atbildība par zaudējumiem, kas varētu rasties no viņa identitātes atklāšanas.
102.
1983. gada jūlijā Adamss cēla prasību. Komisija norādīja, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 43. pantu, kas ir pašreizējā 46. panta priekštece, ir iestājies noilgums. Adamss norādīja, ka līdz 1980. gadam viņam nebija zināms par notikumiem, kad viņa jaunajam juristam radās iespēja izpētīt dokumentus saistībā ar kriminālprocesu. Viņš neticēja Šveices policijas iesniegtajai informācijai un nespēja izlasīt Šveices spriedumus, kas bija vācu valodā. Tāpat viņš nevarēja zināt par notikumiem saistībā ar Roche jurista vizīti Komisijā 1974. gada 8. novembrī.
103.
Tiesa nosprieda, ka 43. pants “interpretējams tādā nozīmē, lai termiņa noilgums nebūtu izmantojams kā pamatojums pret tādas personas prasību, kas cietusi zaudējumus, ja šī persona tikai ar novēlošanos uzzināja par šī zaudējuma cēloni un tāpēc tai nebija pienācīgi ilgs laiks, lai pirms noilguma termiņa iestāšanās iesniegtu Tiesai vai citai piekritīgai iestādei prasību. Šajā lietā jāpatur prātā, ka Tiesas secinājumi par Kopienas atbildību ir balstīti uz to, ka Komisija pēc [Roche jurista] 1974. gada 8. novembra vizītes necentās prasītāju informēt vai arī apspriesties ar viņu. No Tiesas rīcībā esošās informācijas ir saprotams, ka prasītājs par šo faktu nevarēja zināt līdz sākotnējās izmeklēšanas brīdim šajā procesā, jo [Roche jurista] vizīte pirmo reizi tika minēta Komisijas paskaidrojumos. Tāpēc, pamatojoties uz to, viņš nevarēja noteikt Kopienas atbildību pirms noilguma termiņa parastā datuma” (
54
).
104.
Protams, kā Komisija netieši norāda, lieta Adams vairākos aspektos atšķiras no šīs lietas (lai gan man jāatzīst, ka Komisijas arguments zināmā mērā radīja apmulsumu, norādot, ka tas attiecas nevis uz termiņa sākuma brīdi, bet gan uz noilguma beigām, jo neapšaubāmi viens ir atkarīgs no otra). Tomēr tas rāda, ka Tiesa izņēmuma kārtā ir gatava atkāpties no parastās priekšnoteikumu piemērošanas. Es uzskatu, ka šādos retos izņēmuma gadījumos varētu būt atsaucīgāk jāaplūko šie noteikumi, lai nepieļautu, ka uz tiem kā aizstāvības pamatu atsaucas tādos apstākļos, kur tas būtu pilnīgi netaisnīgi.
105.
Šajā lietā prasītāji attiecīgajā laikā un kontekstā pilnīgi saprātīgi pieņēma lēmumu iesaistīties tiesvedībā, kuru DAI 1984. gada septembrī bija cēlis Romas Tribunale civile pret Assedile un AIMA. Prasītāji nekontrolēja un nevarēja kontrolēt šīs tiesvedības ilgumu. Šī tiesa atteicās iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ja tas būtu darīts, jautājums kļūtu skaidrs tajā brīdī. Šāda lūguma kontekstā Tiesa noteikti būtu pārbaudījusi Regulas Nr. 2499/82 struktūru. Tā rīkojoties, tā būtu konstatējusi šīs regulas nepilnību (kā to vēlāk izdarīja Pirmās instances tiesa), proti, ka, ja dalībvalsts izvēlētos vienu no diviem iespējamiem variantiem nodot atbalstu, tad ražotāju kā galīgo saņēmēju mērķa fondi tādos apstākļos kā šajā lietā tiktu atmaksāti Kopienai, nevis izmaksāti ražotājiem.
106.
Tomēr, nepastāvot lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā rezultātā notiktu pārbaude, vienīgi noslēdzoties tiesvedībai valsts līmenī (Corte di Cassazione1994. gada 28. novembra spriedums), tie četri no pieciem prasītājiem, kuri iesniedza apelācijas sūdzību par Romas Tribunale civile spriedumu (
55
), zināja, ka viņu mēģinājums saņemt viņiem taisnīgi pienākošos Kopienas atbalsta izmaksu ar valsts tiesu palīdzību ir neveiksmīgs. Man šķiet, ka šis ir piemērots brīdis termiņa sākumam Statūtu 46. punkta nozīmē.
107.
Attiecībā uz piekto prasītāju — manis iepriekš piedāvātā analīze liek secināt, ka termiņš sākās Romas Tribunale civile sprieduma pieņemšanas brīdī, t.i., 1989. gada 27. janvārī. Attiecīgi piektā prasītāja celtā prasība pret Komisiju ir noilgusi. Citādi tas būtu vienīgi tad, ja Tiesa uzskatītu, ka tāpat kā lietā Adams šīs lietas īpašo apstākļu dēļ tai būtībā būtu piemēroti noteikt, ka Statūtu 46. pantā noteiktais termiņš nav piemērojams nevienam prasītājam.
108.
Analīzes pilnības labad man jāpiebilst, ka vēlāk prasītāji iesniedza valsts tiesās prasību pret AIMA par netaisnu iedzīvošanos (
56
). Kā paši prasītāji saprata, kad viņi vērsās Komisijā un pārliecinājās, ka no Assedile nodrošinājuma saņemtos līdzekļus AIMA ir pārskaitījusi Komisijai un ieskaitījusi ELVGF kontā (
57
), arī šī prasība būs neveiksmīga, jo AIMA nav netaisni iedzīvojusies.
109.
Varētu izvirzīt argumentu, sakot, ka vienīgi šajā pēdējā brīdī izbeidzās nelielā cerība panākt rezultātu, izmantojot valsts tiesas. Es nedomāju, ka vajadzētu vai būtu piemēroti iet tik tālu.
110.
Tāpēc man šķiet, ka, objektīvi vērtējot, apelācijas tiesvedības neveiksme Corte di Cassazione nozīmēja jebkādu reālu izredžu, kas prasītājam varētu būt valsts tiesās, beigas (
58
). Tas nozīmē, ka tajā brīdī ciestos zaudējumus var uzskatīt par “noteiktiem”. Tajā brīdī zaudējumi tiešām bija nenovēršami un paredzami, arī tad, ja tos vēl nevarēja precīzi noteikt (
59
).
111.
Es piekrītu, ka šī lieta pilnībā neatbilst esošajai judikatūrai, uz kuru atsaucās gan Pirmās instances tiesa savā spriedumā, gan Komisija savā apelācijas sūdzībā. Tomēr šī judikatūra neveidojās tādos apstākļos, kādi bija šīs lietas rašanās pamatā, kad uz situācija attiecas gan valsts, gan Kopienu tiesību sistēmas. Turpretim pašreizējā judikatūrā nav aktuāla pamata problēma, lai noteiktu, kuras sistēmas tiesa bija piemērota tiesvedībai.
112.
Šeit, ja prasītāji pašā sākumā pret Komisiju celtu prasību, visdrīzāk iespējams, ka Komisija uzskatītu, ka lieta ir piekritīga valsts tiesai gan tāpēc, ka Kopienas atbalsts lauksaimniecības jomā parasti tiek sniegts, izmantojot valsts intervences padomi, gan tāpēc, ka valstī risinājās maksātnespējas process. Šādos apstākļos es uzskatu par nozīmīgu, ka pat Pirmās instances tiesā Komisija turpināja apgalvot, ka valsts procedūras prasītājiem sniedza efektīvu tiesību aizsardzību.
113.
Ja šajā lietā aizstāvības argumenti gūtu uzvaru, tas nozīmētu prasītājiem liegt pieeju tiesai un tādējādi — taisnībai. Šāds rezultāts būtu pretrunā pamatprincipam, ka Kopienu tiesības darbojas tādējādi, ka tās piešķir efektīvu tiesas aizsardzību personām, kurām tās piešķir tiesības. Prasītāji ir personas, kuriem ir tiesības saņemt Kopienas atbalsta maksājumu attiecībā uz vīnu, kuru tie nosūtījuši DAI destilēšanai un kuriem liegta naudas izmaksa Regulas Nr. 2499/82 nepilnību dēļ, par kuru saskaņā ar Pirmās instances tiesas spriedumu ir atbildīga Komisija. Tiesā nav apstrīdēta lietas būtība. Manuprāt, šīs lietas īpašajos apstākļos būtu pilnīgi nepareizi, ja tiktu atbalstīti aizstāvības argumenti.
114.
Attiecīgi es noraidītu apelācijas sūdzību un atstātu spēkā Pirmās instances tiesas spriedumu.
Tiesāšanās izdevumi
115.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Prasītāji ir lūguši atlīdzināt izdevumus. Manuprāt, piektajam prasītājam (Cantina sociale del Vermentino), pretēji pirmajiem četriem prasītājiem, spriedums nav labvēlīgs. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka jebkādi izdevumi, kas attiecināmi tikai uz piekto prasītāju, ja šādi izdevumi vispār ir, visdrīzāk ir nenozīmīgi un katrā ziņā tos būs grūti noteikt. Attiecīgi es ierosinu, ka Tiesai būtu jāpiespriež Komisijai atlīdzināt visu piecu prasītāju tiesāšanās izdevumus par šo apelācijas sūdzību.
Secinājumi
116.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Tiesai būtu:
—
jānoraida apelācijas sūdzība;
—
jāpiespriež Komisijai segt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Krājums, II-3991. lpp.
(
3
)	Skat. turpmāk 15. zemsvītras piezīmi un 52. punktu.
(
4
)	OV L 54, 1. lpp.; ko groza Padomes 1982. gada 27. jūlija Regula (EEK) Nr. 2144/82 (OV L 227, 1. lpp.).
(
5
)	Brīvprātīga destilācija ar mērķi izvairīties no paredzamā vīna pārpalikuma, lai uzlabotu cenas.
(
6
)	Minēta 4. zemsvītras piezīmē.
(
7
)	OV L 267, 16. lpp.; ko groza Komisijas 1983. gada 7. februāra Regula (EEK) Nr. 311/83 (OV L 36, 6. lpp.) un 1983. gada 9. augusta Regula (EEK) Nr. 2276/83 (OV L 219, 9. lpp.).
(
8
)	Skat. preambulas astoto apsvērumu.
(
9
)	Tiesa 9. panta 2. punkta trešo apakšpunktu atzina par spēkā neesošu, “jo tas soda, pilnīgi atņemot atbalstu, par ikvienu tāda termiņa neievērošanu, kurā destilētājam ir pienākums samaksāt ražotājam minimālo pirkuma cenu”: skat. 1990. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-118/89 Lingenfelser (Recueil, I-2637. lpp.).
(
10
)	Padomes 1978. gada 20. februāra Regula (EEK) Nr. 352/78 par to, kā kreditēt nodrošinājumus, depozītus un garantijas, kas sniegtas saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un vēlāk atsavinātas (OV L 50, 1. lpp.).
(
11
)	Pašsaprotami, ka apelācijas sūdzībā minētie notikumi risinājās krietni pirms euro parādīšanās. Tā kā šobrīd lasītājs ir labāk pazīstams ar euro, nevis ITL kā vērtības norādīšanas līdzekli, esmu sniegusi šo summu ekvivalentu euro, lai parādītu attiecīgo summu lielumu.
(
12
)	Pirmās instances tiesa pareizi analizē maksājumu veidu kā tādu, kas apvieno divus posmus, proti, destilētāja minimālās pirkuma cenas maksājumu ražotājam un intervences iestādes pareizi saukto “Kopienas atbalsta” maksājumu destilētājam. Tomēr vēlāk šajā spriedumā Pirmās instances tiesa bieži lieto terminu “Kopienas atbalsts” vai “atbalsts”, lai apzīmētu vai nu abus šos maksājumus kopā vai, īpaši, minimālās pirkuma cenas samaksu. Es ievēroju šo lietojumu, pamatojoties uz to, ka no konteksta ir skaidrs, kas ar to domāts.
(
13
)	Proti, esošie prasītāji, cits vīna kooperatīvs un vīna kooperatīvu konsorcijs.
(
14
)	Ciktāl ir iespējams izdarīt secinājumus no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem, tā varētu būt viņu argumentu būtība Corte di Cassazione.
(
15
)	EKL 235. pants piešķir Kopienu Tiesai kompetenci izskatīt lietas par kaitējuma novēršanu, kas paredzētas EKL 288. panta otrajā daļā. Šajā daļā noteikts, ka pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, un ka “Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienas iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus”.
(
16
)	Pirmās instances tiesas sprieduma 58.–84. punkts.
(
17
)	85. punkts.
(
18
)	109. un 110. punkts.
(
19
)	1984. gada 12. aprīļa spriedums lietā 281/82 Unifrex/Komisija un Padome (Recueil, 1969. lpp., 11. punkts).
(
20
)	87. un 88. punkts. Ir jāatgādina, ka agrākajā tiesvedībā Romas Tribunale civile atteicās uzdot prejudiciālo jautājumu, skat. iepriekš 29. punktu.
(
21
)	115.–117. punkts.
(
22
)	Skat. sprieduma 77. punktu.
(
23
)	118. punkts.
(
24
)	120. punkts.
(
25
)	131.–133. punkts.
(
26
)	134. un 135. punkts; skat. iepriekš 18. un 24. punktu.
(
27
)	136.–139. punkts.
(
28
)	142. punkts.
(
29
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 144. punktā izskaidroto likumdošanas kontekstu.
(
30
)	143.–147. punkts.
(
31
)	1982. gada 27. janvāra spriedums apvienotajās lietās 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 un 5/81 Birra Wührer u.c./Padome un Komisija (Recueil, 85. lpp., 10. punkts).
(
32
)	Turpat.
(
33
)	Komisija min Pirmās instances tiesas 1997. gada 16. aprīļa spriedumu lietā T-20/94 Hartmann/Padome un Komisija (Recueil, II-595. lpp., 109. un turpmākie punkti) un attiecībā uz iepriekšējiem EEK Tiesas Statūtiem 2002. gada 18. jūlija rīkojumu lietā C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisija (Recueil, I-6565. lpp., it īpaši 31. un 56. punkts).
(
34
)	1985. gada 7. novembra spriedums lietā 145/83 (Recueil, 3539. lpp.).
(
35
)	Skat. sprieduma 139. un 140. punktu.
(
36
)	1976. gada 2. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 56/74 līdz 60/74 Kampffmeyer u.c./Komisija un Padome (Recueil, 711. lpp., 6. punkts), 1985. gada 29. janvāra spriedums lietā 147/83 Binderer/Komisija (Recueil, 257. lpp., 19. punkts) un 1987. gada 14. janvāra spriedums lietā 281/84 Zuckerfabrik Bedburg u.c./Padome un Komisija (Recueil, 49. lpp., 14. punkts).
(
37
)	Pirmās instances tiesas sprieduma 178. punkts.
(
38
)	179. punkts.
(
39
)	Minēta iepriekš 9. zemsvītras piezīmē.
(
40
)	Skat., piemēram, 11. un 13. punktu.
(
41
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 141. punktu.
(
42
)	Kā redzams no vairākiem spriedumiem, kuros Tiesa ir atstājusi negrozītu Komisijas ieturēto ELVGF sniegto atbalstu, pamatojoties uz to, ka attiecīgā dalībvalsts nav nodrošinājusi atbilstību šiem nosacījumiem.
(
43
)	Arī tad, ja šajā jautājumā būtu zināmas šaubas, svarīgi atzīmēt, ka šajā aspektā Komisija nav pārsūdzējusi Pirmās instances tiesas spriedumu. Attiecīgi nebūtu ne piemēroti, ne atbilstoši šīs Tiesas kompetencei apelācijas lietās apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto tiesību aktu interpretāciju.
(
44
)	Skat. iepriekš 26. punktu.
(
45
)	Skat. rūpīgu diskusiju par pamatotību 151.–178. punktā, it īpaši 164.–172. punktu. Jāatzīmē, ka par šo Pirmās instances tiesas sprieduma aspektu Komisija nav iesniegusi apelācijas sūdzību. Tā pamatojas vienīgi uz jautājumu par noilgumu.
(
46
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 31.–33. punktu.
(
47
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 89. punktu. Pirmās instances tiesa šī sprieduma 118. punktā pārliecinoši izskaidro, ka prasītāji patiesībā nesaņēma nekādu efektīvu tiesību aizsardzību valsts tiesās; (ņemot vērā vairāk nekā desmit gadus ilgo tiesvedību) šiem secinājumam ir grūti nepiekrist. Tomēr nav pietiekami skaidrs, vai tas būtu tikpat acīmredzami, ja tiesvedība būtu sākta nevis valsts tiesās, bet Pirmās instances tiesā.
(
48
)	Iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Birra Wührer u.c./Padome un Komisija, 10. punkts.
(
49
)	131. punkts.
(
50
)	Skat. ģenerāladvokāta Darmona komentārus līdzīgā kontekstā par Regulas Nr. 2499/82 9. panta 2. punkta trešajā daļā noteiktā soda piemērošanas samērību: “Grūti neapmulst, sastopoties ar šo īpašo sodu sajaukumu, kurā ir gan tieši noteikti sodi, gan netieši norādīti sodi, un ar galveno un papildpienākumu pretnostatījumu, kuri abi ir vienlīdz bargi sodāmi, pilnīgi atsavinot atbalstu [..]” (secinājumi iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Lingenfelser, 27. punkts).
(
51
)	Skat. iepriekš 30. un 32. punktu un turpmāk 107. punktu.
(
52
)	Minēts 34. zemsvītras piezīmē.
(
53
)	Proti, nododot Roche personālam rediģētas memoranda kopijas, kuras viņam piegādāja Adamss, kas ļāva Roche viņu identificēt kā galveno aizdomās turamo apsūdzībā, kuru tā iesniedza Šveices prokuratūrā, un kā rezultātā viņš tika aizturēts un kas policijai un Šveices tiesām pret viņu nodrošināja būtiskus pierādījumus.
(
54
)	Sprieduma 50. un 51. punkts.
(
55
)	Skat. iepriekš 30. un 32. punktu.
(
56
)	1996. gada 16. februārī: skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 38. punktu, minēts iepriekš 34. punktā.
(
57
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 39. un 40. punktu.
(
58
)	To sakot, es atceros, ka prasītāji apzinājās risku, ka no nodrošinājuma atsavināšanas iegūtās naudas summas AIMA vienā brīdī pārskaitīs Komisijai un ieskaitīs ELVGF kontā. Valsts pamata prāvā viņi cerēja, ka nodrošinājumu neatzīs par atsavināmu un/vai ka valsts tiesu varēs pārliecināt pieņemt citu lēmumu, kā rezultātā viņi saņemtu atbalsta maksājumu. Manis minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka, objektīvi vērtējot, šādu ceļu viņi izvēlējās saprātīgu iemeslu dēļ. Turpretim pret AIMA celto prasību par netaisnu iedzīvošanos es uzskatu par bezcerīgu pasākumu.
(
59
)	Skat. Pirmās instances tiesas sprieduma 129., 130. un 149. punktu. Precīzu prasītāju ciesto zaudējumu lielumu varētu noteikt pēc tam, kad viņi kā priviliģētie prasītāji maksātnespējas procesa beigās 2000. gadā būtu atguvuši daļu no neapmaksātajām naudas summām, kuras viņiem bija parādā DAI.