62011CC0619
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 13. decembrī (
1
)
Lieta C-619/11
Patricia Dumont de Chassart
pret
ONAFTS – Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés
(Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — 79. pants — Tādu darba ņēmēju, kuriem ir piemērojami vairāku dalībvalstu tiesību akti, bāreņiem paredzētie pabalsti, kurus maksā bāreņa dzīvesvietas dalībvalsts — Mirušās personas laulātā kādā citā dalībvalstī pabeigto apdrošināšanas laikposmu neņemšana vērā — Atšķirīga attieksme”
1.
Iesniedzējtiesas – Tribunal du travail de Bruxelles [Briseles Darba lietu tiesas] – šajā lietā uzdotais prejudiciālais jautājums ir par Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (
2
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”) 79. panta 1. punktu, konkrēti, šīs tiesību normas a) apakšpunktā esošo norādi uz šīs regulas 72. pantu. Šīs normas ir pavisam izmainītas ar Regulu (EK) Nr. 883/2004 (
3
), ar kuru Regula Nr. 1408/71 kopš 2010. gada 1. maija ir atcelta un aizstāta. Taču jaunie noteikumi uz šo lietu neattiecas.
2.
Tiesvedībā pamatlietā iesniedzējtiesa izskata prasību, ko prasītāja P. Dumont de Chassart cēlusi par Beļģijas Algotiem darbiniekiem paredzēto ģimenes pabalstu iestādes (Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés, turpmāk tekstā – “ONAFTS”) lēmumu, ar kuru ir ticis noraidīts prasītājas lūgums piešķirt bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus. Šajos apstākļos Tiesai tiek lūgts būtībā izskaidrot, vai Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas, kurās ir noteikts jautājumā par ģimenes pabalsta piešķiršanu “miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bārenim” piemērojamais valsts tiesiskais regulējums, nepieļauj iespēju piemērot summēšanas principu, kurā tiek ņemti vērā apdrošināšanas laikposmi, ko pārdzīvojušais darba ņēmējs vecāks ir pabeidzis kādā citā dalībvalstī, ja, kā tas ir šajā lietā, valsts tiesībās ir ļauts ņemt vērā viņa pabeigtos apdrošināšanas laikposmus kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzēto ģimenes pabalstu.
3.
Šī lieta ir interesanta ar to, ka atšķirībā no vairuma šajā jautājumā Tiesas izskatīto lietu šoreiz tiek vaicāts nevis par vienlaikus dažādās dalībvalstīs maksājamo pabalstu summēšanu (
4
), bet gan par Regulas Nr. 1408/71 tiesību normu mijiedarbību ar piemērojamajām valsts tiesībām.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
4.
Regulas Nr. 1408/71 72. pants ir iekļauts tās III sadaļas 7. nodaļā “Ģimenes pabalsti”. Šajā ar virsrakstu “Apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu summēšana” esošajā pantā ir noteikts:
“Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos tiesību iegūšanai uz pabalstiem paredzēts priekšnoteikums par apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu pabeigšanu, šīs valsts kompetentā institūcija, ciktāl nepieciešams, ņem vērā tādus apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmus, kas pabeigti jebkurā citā dalībvalstī, tā, it kā tie būtu laika posmi, kas pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro.”
5.
Tās pašas regulas 78. un 79. pants ir ietverti tās III sadaļas 8. nodaļā “Pabalsti pensionāru apgādībā esošiem bērniem un bāreņiem”.
6.
Regulas Nr. 1408/71 78. pantā ar virsrakstu “Bāreņi” ir noteikts:
“1.   Šajā pantā termins “pabalsti” nozīmē ģimenes pabalstus un attiecīgos gadījumos papildu vai īpašus pabalstus bāreņiem.
2.   Bāreņu pabalstus piešķir saskaņā ar šādiem noteikumiem, neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī dzīvo bārenis vai tā fiziskā vai juridiskā persona, kas viņu faktiski uztur:
[..]
b)
tāda miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bārenim, uz kuru attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti:
i)
saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bārenis dzīvo, ar noteikumu, ka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tiesības uz vienu no 1. punktā minētajiem pabalstiem ir iegūtas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem [..].”
7.
Regulas Nr. 1408/71 79. pantā ar virsrakstu “Kopīgie noteikumi par pabalstiem pensionāru apgādībā esošiem bērniem un bāreņiem” ir noteikts:
“1.   Pabalstus [..] 78. panta nozīmē saskaņā ar tiesību aktiem, kas noteikti, piemērojot minētos pantus, nodrošina tā institūcija, kas ir atbildīga par šādu tiesību aktu piemērošanu, uz sava rēķina tā, it kā uz [..] mirušo [..] būtu attiekušies vienīgi kompetentās valsts tiesību akti.
Tomēr:
a)
ja šajos tiesību aktos noteikts, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas, nodarbinātības[,] pašnodarbinātības [vai pastāvīgās dzīvesvietas] laika posmu ilguma, šādu ilgumu nosaka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā [..] 72. pantu [..].
[..]”
B – Valsts tiesības
8.
Konsolidēto 1939. gada 19. decembra Likumu par algotiem darbiniekiem paredzētajiem ģimenes pabalstiem (turpmāk tekstā – “Konsolidētie likumi”) 56.a panta 1. punktā būtībā ir noteikts, ka bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus saņem bārenis, kura mirušais vecāks vai pārdzīvojušais vecāks pēdējos 12 mēnešus pirms nāves atbilda nosacījumiem, lai atbilstoši šiem Konsolidētajiem likumiem varētu pretendēt uz vismaz 6 vienotas likmes ikmēneša (pamata) pabalstiem.
II – Fakti, pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9.
Pamatlietā prasību iesniegusī Beļģijas pilsone P. Dumont de Chassart ir Beļģijas pilsoņa G. Descampe atraitne. Šim pārim Francijā 2000. gadā piedzima dēls Diego Descampe, kurš arī ir Beļģijas pilsonis.
10.
Ilgus gadus ģimene dzīvoja Francijā, kur abi vecāki strādāja. Konkrēti, no lietas materiāliem izriet, ka laikā no 1993. gada 28. septembra līdz 2008. gada 31. augustamP. Dumont de Chassart Francijā strādāja algotu darbu kā psiholoģe kādā bērnu aprūpes biedrībā. Savukārt G. Descampe strādāja algotu darbu gan Beļģijā (laikā no 1968. līdz 1976. gadam un no 1987. līdz 1998. gadam), gan Francijā – līdz 2002. gadam. Tomēr laikā no 2002. gada līdz savas nāves dienai 2008. gada 25. aprīlī viņš vairs nestrādāja un dzīvoja Francijā “priekšlaicīgas pensionēšanās” statusā, nesaņemot nedz kādus ienākumus, nedz pabalstus.
11.
2008. gada 31. augustā, proti, dažus mēnešus pēc G. Descampe nāves, P. Dumont de Chassart un bērns pārcēlās uz dzīvi Beļģijā, kur P. Dumont de Chassart pēc aptuveni mēnesi ilgas strādāšanas nokļuva bezdarbnieces statusā.
12.
2008. gada 13. oktobrīP. Dumont de Chassart iesniedza ONAFTS pieteikumu, lai saņemtu bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus.
13.
Lai arī attiecīgi 2009. gada 9. martā un 6. aprīlī ar atpakaļejošu spēku viņai piešķirdama ģimenes pabalstus, kā arī viena vecāka ģimenei paredzēto piemaksu, ar 2009. gada 20. oktobrī pieņemtu lēmumu ONAFTS tomēr atteicās piešķirt P. Dumont de Chassart bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus. Šā lēmuma pamatošanai ONAFTS norādīja uz apstākli, ka pēdējos 12 mēnešos pirms nāves mirušais tēvs neatbilda nosacījumiem, lai varētu pretendēt uz vismaz 6 vienotas likmes ikmēneša (pamata) pabalstiem, kā prasīts Konsolidēto likumu 56.a pantā.
14.
2010. gada 4. februārī P. Dumont de Chassart iesniedzējtiesā cēla prasību, kurā viņa apstrīdēja šo atteikumu, apgalvodama, ka ONAFTS esot bijis viņai jāpiešķir bāreņiem paredzētie pabalsti, ņemot vērā apdrošināšanas laikposmus, kurus viņa Francijā bija pabeigusi līdz vīra nāvei.
15.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 78. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) ievilkumā noteiktajam piemērojamas ir bērna bāreņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesības un tādēļ kopš 2008. gada 1. septembraP. Dumont de Chassart situācijai ir piemērojamas Beļģijas tiesības. Minētā tiesa norāda, ka atbilstoši Konsolidēto likumu 56.a pantā noteiktajam gan uz mirušā vecāka, gan pārdzīvojušā vecāka situāciju var atsaukties kā uz pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzēto ģimenes pabalstu. Tomēr šīs lietas apstākļos šāds pieteikums nevarot tikt pamatots ar mirušā vecāka situāciju, jo pēdējos 12 mēnešos pirms nāves viņš neatbilda Konsolidēto likumu 56.a pantā paredzētajiem priekšnosacījumiem. Savukārt P. Dumont de Chassart situācija varot tikt izmantota, lai pamatotu viņas pieteikumu, tikai tad, ja Francijā nostrādātie laikposmi varētu būt pielīdzināti Beļģijā nostrādātajiem laikposmiem. Tas būtu iespējams, ja prasītājas situācijai būtu jāpiemēro Regulas Nr. 1408/71 72. pants, kurā paredzēts, ka apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi ir summējami.
16.
Tomēr iesniedzējtiesas ieskatā – šīs lietas apstākļos Regulas Nr. 1408/71 72. panta piemērojamība P. Dumont de Chassart situācijai esot izslēgta, jo, kā norādīts ONAFTS lēmumā, minētās regulas 79. panta 1. punktā atsauce uz šo pantu ir, bet tikai un vienīgi saistībā ar mirušo darba ņēmēju vecāku. Šī atsauce tikai uz mirušo vecāku attiecoties tāpēc, ka tiesības saņemt bērnam bārenim paredzētos ģimenes pabalstus radošais fakts esot vecāka nāve. No tā izrietot, ka Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta un līdz ar to arī tajā ietvertās atsauces uz tās pašas regulas 72. pantu piemērošanas subjektu loks esot ierobežotāks par to personu loku, kurām piemērojams Konsolidēto likumu 56.a pants, kurš savukārt attiecas uz abu vecāku situāciju. Tāpēc šajā gadījumā pārdzīvojušā darba ņēmēja vecāka situāciju nevarot ņemt vērā.
17.
Tādēļ iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar situāciju, kas izriet no Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta mijiedarbības ar Konsolidēto likumu 56.a pantu, netiek izdarīts vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principu pārkāpums. Konkrēti, minētā tiesa šaubās par atšķirībām starp bāreņiem, kuru vecāki nekad nav atstājuši Beļģijas teritoriju, lai strādātu Savienībā, un bāreņiem, kuru vecāki, būdami Eiropas Savienības pilsoņi, ir dzīvojuši kādā citā dalībvalstī, kurā Beļģijas tiesību aktos noteiktajā laikposmā pārdzīvojušais vecāks ir strādājis, savukārt mirušais vecāks nav veicis nekādu darbību. Proti, pirmajā gadījumā pārdzīvojušais vecāks, kas noteiktajā laikposmā Beļģijā ir strādājis, varot pamatoties ne tikai uz mirušā vecāka apdrošināšanas laikposmiem, bet arī uz saviem Beļģijā pabeigtajiem apdrošināšanas laikposmiem, savukārt otrajā gadījumā šādi interpretētā apdrošināšanas laikposmu summēšanas metode neļaujot šim pārdzīvojušajam vecākam “importēt” Beļģijā savus kādā citā dalībvalstī pabeigtos apdrošināšanas laikposmus.
18.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību pamatlietā, uzdodot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai ar [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] 79. panta 1. punktu, ja to interpretē tādējādi, ka tas ļaujot tikai attiecībā uz mirušo vecāku piemērot [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] 72. pantā paredzētos apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanas noteikumus, kā rezultātā ar [Konsolidēto] likumu [..] 56.a panta 1. punktu pārdzīvojušajam vecākam – lai arī kāda būtu viņa pilsonība un ja vien viņš ir kādas dalībvalsts pilsonis vai ietilpst [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] piemērošanas subjektu lokā –, kurš [Konsolidēto] likumu 56.a panta 1. punktā minēto 12 mēnešu laikposmu ir nostrādājis kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, līdz ar to tiek liegta iespēja sniegt pierādījumu, ka viņš atbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru, būdams pabalsta saņēmējs [..] Konsolidēto likumu [..] 51. panta 3. punkta 1. apakšpunkta izpratnē, viņš būtu varējis pretendēt uz 6 vienotas likmes ikmēneša pabalstiem 12 mēnešos pirms nāves, kurpretim pārdzīvojušajam vecākam – neatkarīgi no tā, vai viņš ir Beļģijas vai kādas citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis –, kurš [Konsolidēto] likumu 56.a panta 1. punktā minēto 12 mēnešu laikposmu ir nostrādājis tikai Beļģijā attiecīgi tādēļ, ka viņš nav atstājis Beļģijas teritoriju, ir atļauts šādu pierādījumu sniegt, ir pārkāpti vienlīdzības un nediskriminācijas principi, kuri ir nostiprināti tostarp 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 14. pantā, kas vajadzības gadījumā skatīts kopā ar [LESD 20., 45. un/vai 49. pantu].”
III – Tiesvedība Tiesā
19.
Rīkojums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika saņemts 2011. gada 30. novembrī. Rakstveida apsvērumus sniedza P. Dumont de Chassart, Beļģijas valdība, Padome un Eiropas Komisija.
20.
2012. gada 7. novembrī rīkotajā tiesas sēdē piedalījās P. Dumont de Chassart, Beļģijas valdība, Padome un Komisija.
IV – Juridiskais vērtējums
21.
Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkts ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principiem, ciktāl tādos apstākļos kā pamatlietā esošie Regulas Nr. 1408/71 72. panta noteikumus par pretendēšanai uz bāreņiem paredzēto pabalstu vajadzīgo apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanu tajā ļaujot piemērot tikai attiecībā uz mirušo darba ņēmēju vecāku, bet tiek liegts šos laikposmus ņemt vērā attiecībā uz kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī strādājošo pārdzīvojušo vecāku, pat ja šā pēdējā situāciju valsts tiesiskais regulējums ļauj ņemt vērā kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu šos pabalstus.
22.
Pirms iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma izvērtēšanas jāatbild uz kādu Beļģijas valdības izvirzītu iepriekšēju argumentu jautājumā par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību šajā lietā.
A – Par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību
23.
Proti, Beļģijas valdība jau iepriekšēji iebilst, ka, tā kā kopš 2002. gada aprīļa G. Descampe vairs nav strādājis vispār un tāpēc savas nāves laikā, proti, 2008. gada aprīlī, vairs nepiedalījās nevienā sociālā nodrošinājuma sistēmā, viņš nāves brīdī vairs nevarēja būt kvalificēts par darbinieku vai pašnodarbinātu personu Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkta izpratnē. Tādēļ uz minētajā regulā piešķirtajām tiesībām viņa apgādājamie nevarot atsaukties.
24.
Taču šajā ziņā nevaru nenorādīt, ka Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas subjektu loku noteicošā 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, un uz studentiem, uz kuriem attiecas [vai ir attiekušies] vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, [..] kā arī viņu ģimenes locekļi vai viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi” (
5
).
25.
Šajā lietā nav strīda par to, ka G. Descampe ir kādas dalībvalsts, proti, Beļģijas, pilsonis un ka, strādājot algotu darbu Francijā un Beļģijā, uz viņu ir attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti. Nav strīda arī par to, ka gan bārenis dēls, gan laulātais ir ģimenes locekļi un apgādnieku zaudējušās personas Regulas Nr. 1408/71 izpratnē.
26.
Šādos apstākļos, manuprāt, nav šaubu, ka tiesvedībā pamatlietā esošajos apstākļos Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama.
27.
Jautājumā par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību pilnīguma labad var vēl norādīt, ka tā ir piemērojama arī ratione temporis, jo P. Dumont de Chassart pieteikums ir iesniegts 2008. gada oktobrī, proti, pirms stājās spēkā jaunā Regula Nr. 883/2004, ar kuru, kā jau norādīts, Regula Nr. 1408/71 tika atcelta un aizstāta kopš 2010. gada 1. maija (
6
).
B – Par prejudiciālo jautājumu
28.
Pievēršoties iesniedzējtiesas Tiesai uzdotā prejudiciālā jautājuma izvērtēšanai pēc būtības, uzreiz jānorāda, ka būtībā tajā tiek vaicāts par Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta spēkā esamību saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principiem. Tomēr nevar nekonstatēt arī, kā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums par spēkā esamību tiek balstīts uz Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta īpatnēju, proti, iepriekš 16. punktā minēto šauro interpretāciju, kuru izmantojusi ONAFTS un kuru iesniedzējtiesa šķiet atbalstām. Atbilstoši šai interpretācijai, tā kā Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta a) apakšpunktā rodamā atsauce uz tās pašas regulas 72. pantu attiecas tikai uz mirušā darba ņēmēja vecāka situāciju, pārdzīvojušā darba ņēmēja vecāka pabeigto apdrošināšanas laikposmu summēšana esot būtībā izslēgta, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā viņa pabeigtos apdrošināšanas laikposmus ir ļauts ņemt vērā kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzēto ģimenes pabalstu.
29.
Šādos apstākļos, lai lietderīgi atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, jāatskatās pastāvīgajā judikatūrā par Regulas Nr. 1408/71 mērķiem. Proti, Tiesa ir vairākkārt atzinusi, ka ar Regulu Nr. 1408/71 netiek radīta kopēja sociālā nodrošinājuma sistēma, bet gan tiek ļauts pastāvēt dažādām valstu sistēmām un vienīgi paredzēts tās koordinēt (
7
). Ar Regulu Nr. 1408/71 ieviestā sistēma patiesībā nav nekas cits kā koordinēšanas sistēma, kurā reglamentēts konkrēti tas, kā jānosaka, kādas valsts vai kādu valstu tiesību akti ir piemērojami darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, kas dažādos apstākļos izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties (
8
).
30.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanai prasītos nosacījumus izvirzīt savukārt ir dalībvalstu kompetencē, un šīs valstis šajā ziņā drīkst noteikt stingrākas prasības, ja vien ar šīm prasībām netiek pieļauta klaja vai slēpta diskriminēšana Savienības darba ņēmēju starpā (
9
). Turklāt atbilstoši judikatūrai, paredzot šādus nosacījumus, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, tostarp Regulas Nr. 1408/71 mērķis, kā arī tās pamatā esošie principi (
10
).
31.
Šajā ziņā Tiesa ir arī paskaidrojusi, ka Regulas Nr. 1408/71 mērķis, kā teikts tās preambulas otrajā un ceturtajā apsvērumā, ir nodrošināt darba ņēmēju un pašnodarbināto personu brīvu pārvietošanos Savienībā, ievērojot valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem piemītošās īpatnības. Tālab, kā tas izriet no šīs regulas preambulas piektā, sestā un desmitā apsvēruma, šajā regulā ir ievērots princips, ka ir jānodrošina vienlīdzīga attieksme pret darba ņēmējiem atšķirīgu valstu tiesisko regulējumu piemērošanā, un tās mērķis ir pēc iespējas labāk garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem dalībvalstī strādājošajiem, kā arī neradīt nelabvēlīgāku situāciju tiem, kuri izmanto tiesības brīvi pārvietoties (
11
).
32.
Tādējādi iesniedzējtiesas prejudiciālajā jautājumā minētie vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principi ir Regulas Nr. 1408/71 pamatprincipi.
33.
Jautājumā konkrēti par bāreņiem paredzētajiem pabalstiem, par kuriem ir strīds tiesvedībā pamatlietā, tie tiek reglamentēti Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 8. nodaļā esošajos 78. un 79. pantā.
34.
Par Regulas Nr. 1408/71 78. pantu Tiesai jau ir bijusi iespēja vairākkārt nospriest, ka tas ir paredzēts, lai varētu noteikt, kuras dalībvalsts tiesību aktos tiek reglamentēta bāreņiem paredzēto pabalstu piešķiršana, šādā gadījumā šiem pabalstiem principā tiekot piešķirtiem atbilstoši tikai šīs dalībvalsts tiesību aktiem vien saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā noteikto principu, ka piemērojami ir tikai vienas valsts tiesību akti. Proti, no 78. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) ievilkuma izriet, ka, ja uz mirušo darba ņēmēju ir attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti, attiecīgie pabalsti ir piešķirami atbilstoši tās valsts tiesību aktiem, kurā dzīvo mirušā darba ņēmēja bārenis (
12
).
35.
Kad ir noskaidrots, kuras dalībvalsts tiesību aktos bāreņiem paredzēto pabalstu piešķiršana tiek reglamentēta, Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punktā ir noteikts, ka šos pabalstus uz sava rēķina maksā par šo tiesību aktu izpildi atbildīgā iestāde tā, it kā uz mirušo būtu attiekušies vienīgi kompetentās valsts tiesību akti. Tādēļ šajā tiesību normā, pirmkārt, ir paredzēts, kurai iestādei ir jāmaksā bāreņiem paredzētie pabalsti, un, otrkārt, ir noteikta kārtība, kādā piemērojami kompetentās dalībvalsts tiesību akti, kuriem saskaņā ar iepriekš minēto principu, ka piemērojami ir tikai vienas valsts tiesību akti, ir jābūt piemērotiem “tā, it kā” uz mirušo būtu attiekušies tikai tie. Šis pēdējais noteikums, manuprāt, ir zināma veida garantija personai, ka tā, izmantojusi savas tiesības brīvi pārvietoties, varēs gūt labumu no Regulā Nr. 1408/71 noteiktā. Ar šo garantiju ir paredzēts novērst darba ņēmēju diskriminēšanu kārtībā, kādā tiek konkrēti piemēroti atbilstoši regulas 78. pantā minētajam piesaistes kritērijam noteiktie tiesību akti.
36.
Princips, ka noteikti tiesību akti piemērojami “tā, it kā” uz mirušo būtu attiekušies vienīgi tie, 79. panta 1. punkta a) apakšpunktā tomēr tiek mīkstināts, nosakot, ka, ja šajos tiesību aktos ir noteikts, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu ilguma, tad vajadzības gadījumā piemērojams Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzētais princips, ka dažādās dalībvalstīs pabeigtie apdrošināšanas laikposmi ir summējami. Manuprāt, arī šis noteikums ir zināma veida garantija personai, ka tā, izmantojusi savas tiesības brīvi pārvietoties, varēs gūt labumu no Regulā Nr. 1408/71 noteiktā. Proti, ar to ir paredzēts nodrošināt, lai valsts tiesiskā regulējuma piemērošana “tā, it kā” uz mirušo būtu attiecies šis regulējums, neliegtu piemērot summēšanas principu, kas noteikts LESD 48. panta [pirmās daļas] a) punktā un, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, īstenots Regulas Nr. 1408/71 72. pantā.
37.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa, acīmredzami piekrizdama ONAFTS ieņemtajai nostājai, uzskata, ka tāpēc, ka Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punktā ir minēts tikai un vienīgi mirušais darba ņēmējs vecāks, šā panta 1. punkta a) apakšpunktā rodamā atsauce uz minētās regulas 72. pantu nav izmantojama, lai ļautu summēt apdrošināšanas laikposmus, kurus pabeidzis pārdzīvojušais darba ņēmējs vecāks, gadījumā, ja, kā tas ir pamatlietā, valsts tiesiskais regulējums ļauj šā pēdējā minētā situāciju ņemt vērā kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzētos pabalstus.
38.
Šādai Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta interpretācijai nepiekrītu.
39.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem redzams, ka Regulas Nr. 1408/71 noteikumi vispār un tās 79. panta 1. punkta noteikumi konkrēti nekādi neattiecas uz priekšnosacījumiem, kas jāizpilda, lai varētu saņemt bāreņiem paredzēto pabalstu. Šie noteikumi atbilstoši pastāvīgajā Tiesas judikatūrā noskaidrotajiem un iepriekš 29. un 31. punktā izklāstītajiem Regulas Nr. 1408/71 uzdevumiem vienīgi paredz kolīzijnormas, lai noskaidrotu dalībvalsti, kuras tiesiskais regulējums ir piemērojams un kuras iestādēm ir jāsedz pabalstu izmaksas, kā arī teiktu šā tiesiskā regulējuma piemērošanas kārtību.
40.
Savukārt no iepriekš 30. punktā minētās judikatūras izriet, ka izvirzīt priekšnosacījumus, ar kādiem var saņemt bāreņiem paredzētos pabalstus, joprojām paliek dalībvalstu ziņā.
41.
Tādēļ, manuprāt, jau no pašas Regulā Nr. 1408/71 rodamo kolīzijnormu iedabas izriet, ka tās nevar liegt valsts iestādēm ņemt vērā bāreņiem paredzēto pabalstu saņemšanai valsts tiesiskajā regulējumā izvirzītos priekšnosacījumus (
13
).
42.
Otrkārt, jāatminas, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Regulas Nr. 1408/71 noteikumi ir jāinterpretē, ievērojot LESD 48. pantu, kura mērķis ir veicināt iespējami plašāku migrējošu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību (
14
).
43.
Šajā ziņā Regulas Nr. 1408/71 preambulas pirmajā apsvērumā ir teikts, ka šajā regulā paredzētie noteikumi par valstu tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā koordinēšanu attiecas uz personu brīvu pārvietošanos un tiem būtu jāsekmē viņu dzīves līmeņa paaugstināšana un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana (
15
).
44.
Saistībā ar to Tiesa ir nospriedusi, ka, Regulu Nr. 1408/71 interpretējot tā, ka ar to dalībvalstij ir aizliegts darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem paredzēt plašāku sociālo aizsardzību par to, kas izriet no minētās regulas piemērošanas, vienlaikus tiktu pārsniegts gan šīs regulas tvērums, gan LESD 48. panta mērķis un piemērošanas apjoms (
16
).
45.
Proti, Savienības tiesiskais regulējums valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu koordinēšanas jomā, ņemot vērā it īpaši tā pamatā esošos mērķus, ja vien atbilstoši šiem mērķiem nav īpaši skaidri paredzēta atkāpe, nevar tikt piemērots tā, ka migrējošam darba ņēmējam vai tā apgādājamajiem tiktu liegts saņemt pabalstus, ko piešķir saskaņā tikai ar vienas valsts tiesību aktiem (
17
). Tādēļ atbilstoši šim principam Tiesa pastāvīgi ir iebildusi pret tādu Regulas Nr. 1408/71 noteikumu interpretāciju, kuras iznākumā iespējami mazinātos dalībvalsts tiesību aktos paredzētās sociālā nodrošinājuma priekšrocības (
18
).
46.
Šajā lietā, manuprāt, ir skaidri redzams, ka, Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punktu interpretējot tā, kā piedāvā ONAFTS, kurai acīmredzot piekrīt iesniedzējtiesa, migrējošs darba ņēmējs, kurš kā P. Dumont de Chassart ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties, zaudētu savas piemērojamajos valsts tiesību aktos paredzētās tiesības saņemt sociālā nodrošinājuma pabalstus. Spriežot pēc analoģijas ar manis reiz jau apgalvoto (
19
) un iepriekš 44. punktā minētajā judikatūrā noteikto, šāda veida iznākums nebūtu saskanīgs ar regulas garu un mērķiem, kas sasniedzami, koordinējot valstu tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā, kā gribēts LESD 48. pantā.
47.
Turklāt šāda veida interpretācija, lai arī, kā tiesas sēdē norādīja Beļģijas valdība, neradot diskrimināciju pilsonības dēļ, jo tiesiskais regulējums ir piemērojams neatkarīgi no pilsonības, tomēr rada prettiesisku diskrimināciju brīvību pārvietoties izmantojušo un neizmantojušo darba ņēmēju starpā.
48.
Treškārt, tāda Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta interpretācija, kas neliedz pārdzīvojušajam darba ņēmējam vecākam, kurš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties, pamatoties uz tiesību normām, kurās ir paredzēta nodarbinātības laikposmu summēšana, ir ne tikai vienīgā ar regulas mērķi saskanīgā, bet arī šīs tiesību normas tekstam visatbilstīgākā interpretācija.
49.
Proti, pat ja Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punktā, lai norādītu, kā jāpiemēro saskaņā ar šīs regulas 78. pantu noteiktie tiesību akti, patiešām ir izdarīta norāde uz mirušā situāciju, tomēr jākonstatē, ka 79. panta šā paša 1. punkta a) apakšpunktā, kurā ir rodama atsauce uz 72. pantā noteikto summēšanas principu, nav nevienas norādes uz mirušā situāciju. Šajā tiesību normā nekas nemudina domāt, ka Savienības likumdevējs summēšanas principu ir vēlējies attiecināt tikai un vienīgi uz mirušo, tādējādi izslēdzot pārdzīvojušo darba ņēmēju vecāku, ja valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iespēja ņemt vērā šā pēdējā pabeigtos apdrošināšanas laikposmus kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzētos pabalstus.
50.
Šajā ziņā vēl jānorāda, ka apdrošināšanas, dzīvesvietas un nodarbinātības laikposmu summēšanas princips ir tieši paredzēts LESD, konkrēti, tā 48. panta [pirmās daļas] a) punktā, un tiek īstenots vairākās Regulas Nr. 1408/71 tiesību normās, tostarp 72. pantā (
20
). Tiesai jau ir bijusi izdevība nospriest, ka tas ir viens no pamatprincipiem, saskaņā ar kuru Savienības mērogā tiek koordinētas dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas un ar kuru ir paredzēts atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 vispārīgajiem mērķiem garantēt, ka, izmantojot LESD piešķirtās tiesības brīvi pārvietoties, darba ņēmējam netiktu atņemtas sociālā nodrošinājuma priekšrocības, uz kurām viņam būtu tiesības, ja viņš visu laiku būtu nostrādājis vienā vienīgā dalībvalstī, kas varētu atturēt Savienības darba ņēmējus izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties, tādējādi radot šķērsli šādai brīvībai (
21
).
51.
Tādēļ, ievērojot visus šos apsvērumus, uzskatu, ka Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzētos noteikumus par apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanu tas ļauj piemērot tikai attiecībā uz mirušo vecāku. Tādēļ valsts iestādes nevar, atsaucoties uz šo pantu, noteikt, ka atbilstoši to valsts tiesiskajam regulējumam nav ņemami vērā apdrošināšanas laikposmi, ko pabeidzis kādā citā Savienības valstī strādājušais pārdzīvojušais vecāks, kurš, ja vien tiek izpildīti tam izvirzītie priekšnosacījumi, varētu gūt labumu no Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzētajiem noteikumiem par apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanu. Tādēļ, ievērojot iepriekš minēto, Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkts nevar būt pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principiem.
52.
Visbeidzot jautājumā par summēšanas principa piemērošanu vēl jāizvērtē Beļģijas valdības izvirzītais un tiesas sēdē iztirzātais arguments, ka aroddarbība, ko pārdzīvojušais darba ņēmējs vecāks veicis kādā citā Savienības dalībvalstī, varot tikt ņemts vērā tikai un vienīgi, lai papildinātu Beļģijā jau pabeigto apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu, tādējādi, ka situācija, kurā atrodas P. Dumont de Chassart, kura gadu pirms vīra nāves bija strādājusi tikai un vienīgi Francijā, tik un tā nevarot tikt ņemta vērā, lai veiktu Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzēto summēšanu (
22
).
53.
Šajā ziņā nevaru nenorādīt, ka Tiesai nesen bija iespēja paskaidrot, ka nav pieļaujams Regulas Nr. 1408/71 72. pantā esošo jēdzienu “summēšana” interpretēt tā, ka vismaz diviem laikposmiem jābūt nostrādātiem vairākās dalībvalstīs. Tādēļ par pabalsta maksāšanu atbildīgās iestādes dalībvalsts nevar paredzēt, ka vienam no nodarbinātības laikposmiem ir jābūt pabeigtam tās teritorijā, šādi izslēdzot iespēju, ka tiesību saņemt sociālā nodrošinājuma pabalstu iegūšanai tiktu izmantots vienīgais citā dalībvalstī pabeigtais laikposms (
23
).
54.
Proti, Tiesa ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1408/71 72. panta burtiskā redakcija prasa “apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmus, kas pabeigti jebkurā citā dalībvalstī”, summēšanas vajadzībām ņemt vērā tā, it kā tie būtu laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar šīs kompetentās iestādes piemērotajiem tiesību aktiem.
55.
Proti, ar Regulu Nr. 1408/71 atbilstoši iepriekš 29. un 31. punktā minētajiem tās mērķiem tiek ieviesta sistēma, kas ļauj migrējošajiem darba ņēmējiem un viņu apgādājamajiem summēt “visus laikposmus”, kuri dažādu valstu tiesību aktos tiek ņemti vērā attiecībā gan uz tiesību uz pabalstiem rašanos un saglabāšanos, gan uz šo pabalstu aprēķināšanu.
56.
Tādēļ kādas dalībvalsts, šajā gadījumā – Beļģijas, kompetentā iestāde nevar pieprasīt, lai ģimenes pabalsta piešķiršanas vajadzībām papildus vienam nodarbinātības vai darbības laikposmam vienā valstī, šajā gadījumā Francijā, tiktu pabeigts otrs apdrošināšanas laikposms tās teritorijā.
57.
Pretēji tiesas sēdē Beļģijas valdības apgalvotajam – to, kā summēšanas jēdzienu Tiesa interpretējusi spriedumā lietā Bergström (
24
), neļauj apšaubīt nedz sprieduma lietā Pérez García u.c. (
25
) 43. punkts, no kura nekādi neizriet, ka Regulas Nr. 1408/71 72. panta piemērojamībai būtu vajadzīgs, lai nodarbinātības vai darbības laikposms būtu pabeigts tajā valstī, kurai ir jāpiešķir ģimenes pabalsts, nedz spriedumi lietā Coonan un lietā Vigier  (
26
), kas nekādi neattiecas uz ģimenes pabalstu piešķiršanu.
58.
Turklāt noslēgumā vēl jānorāda, ka risinājums, kas ļauj Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzēto summēšanas principu piemērot arī pārdzīvojušajam vecākam, loģiski atbilst Beļģijas izdarītajai izvēlei šo principu piemērot tieši ģimenes pabalstu gadījumos. Šī izvēle ir skaidri noteikta Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma ar virsrakstu “Īpaša kārtība, kādā piemērojami noteiktu dalībvalstu tiesību akti” A daļas 7. punktā (
27
).
V – Secinājumi
59.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu uz Tribunal du travail de Bruxelles uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkts nav pretrunā vienlīdzības un nediskriminēšanas principiem, jo tādos apstākļos kā pamatlietā esošie to nevar interpretēt tādējādi, ka Regulas Nr. 1408/71 72. panta noteikumi par apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanu ir jāpiemēro, ņemot vērā tikai un vienīgi tos apdrošināšanas laikposmus, kurus pabeidzis mirušais darba ņēmējs vecāks, tādējādi izslēdzot, ka tiek ņemti vērā tie, kurus pabeidzis pārdzīvojušais vecāks, kas ir strādājis kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, gadījumā, ja attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iespēja kā pamatu pieteikumam, lai saņemtu bāreņiem paredzētos pabalstus, ņemt vērā arī šā pēdējā pabeigtos apdrošināšanas laikposmus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 1. sēj., 35. lpp.), redakcijā, kas atjaunināta un papildināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 3. sēj., 3. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 592/2008 (OV L 177, 1. lpp.). Šeit norādīts regulas konsolidētās versijas nosaukums.
(
3
)	Regula Nr. 1408/71 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 5. sēj., 72. lpp.) kopš 2010. gada 1. maija, kad stājās spēkā Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regula (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (OV L 284, 1. lpp.).
(
4
)	Skat., piemēram, 1980. gada 12. jūnija spriedumu lietā 733/79 Laterza (Recueil, 1915. lpp.), 1983. gada 24. novembra spriedumu lietā 320/82 D’Amario (Recueil, 3811. lpp.), 1997. gada 27. februāra spriedumu lietā C-59/95 Bastos Moriana u.c. (Recueil, I-1071. lpp.), 2002. gada 24. septembra spriedumu lietā C-471/99 Martínez Domínguez u.c. (Recueil, I-7835. lpp.) un 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-225/10 Pérez García u.c. (Krājums, I-10111. lpp.).
(
5
)	Izcēlums mans. Šīs tiesību normas teksts ir papildināts ar Padomes 1999. gada 8. februāra Regulu (EK) Nr. 307/1999, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1408/71 un Regulu (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka izpildes kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 nolūkā attiecināt šīs regulas uz studentiem (OV L 38, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 3. sēj., 335. lpp.), šīs tiesību normas teikuma pirmajā daļā iekļaujot vārdus “un uz studentiem”.
(
6
)	Skat. [šo secinājumu] 1. punktu un iepriekš 3. zemsvītras piezīmi.
(
7
)	Skat. tostarp 1988. gada 5. jūlija spriedumu lietā 21/87 Borowitz (Recueil, 3715. lpp., 23. punkts), 2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C-331/06 Chuck (Krājums, I-1957. lpp., 27. punkts) un 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-503/09 Stewart (Krājums, I-6497. lpp., 75.–77. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
8
)	Skat. tostarp 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C-493/04 Piatkowski (Krājums, I-2369. lpp., 20. punkts), 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-50/05 Nikula (Krājums, I-7029. lpp., 20. punkts), 2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C-103/06 Derouin (Krājums, I-1853. lpp., 20. punkts) un 2011. gada 3. marta spriedumu lietā C-440/09 Tomaszewska (Krājums, I-1033. lpp., 25. punkts).
(
9
)	Skat. tostarp 1994. gada 20. septembra spriedumu lietā C-12/93 Drake (Recueil, I-4337. lpp., 27. punkts), 1997. gada 20. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-88/95, C-102/95 un C-103/95 Martínez
Losada u.c. (Recueil, I-869. lpp., 43. punkts), 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C-306/03 Salgado Alonso (Krājums, I-705. lpp., 27. punkts), kā arī spriedumu lietā Tomaszewska (minēts iepriekš 8. zemsvītras piezīmē, 24. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu lietā Tomaszewska (minēts iepriekš 8. zemsvītras piezīmē, 27. punkts).
(
11
)	Skat. sprieduma lietā Tomaszewska 28. punktu, sprieduma lietā Piatkowski 19. punktu, kā arī sprieduma lietā Derouin 20. punktu (visi minēti iepriekš 8. zemsvītras piezīmē).
(
12
)	Skat. tostarp spriedumus lietā Bastos Moriana (15. punkts), kā arī lietā Martínez Domínguez (23. punkts) (abi minēti iepriekš 4. zemsvītras piezīmē).
(
13
)	Pēc analoģijas skat. arī to, ko esmu teicis savu secinājumu lietā C-208/07 von Chamier-Glisczinski (2009. gada 16. jūlija spriedums, Krājums, I-6095. lpp.) 51. punktā.
(
14
)	Skat. nesenāko 2012. gada 12. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-611/10 un C-612/10 Hudzinski, 53. punkts un tajā minētā judikatūra. Šajā ziņā skat. arī 2006. gada 9. novembra spriedumu lietā C-205/05 Nemec (Krājums, I-10745. lpp., 37. un 38. punkts) un 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C-352/06 Bosmann (Krājums, I-3827. lpp., 29. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumus lietā Bosmann (30. punkts), kā arī apvienotajās lietās Hudzinski (54. punkts) (abi minēti iepriekšējā zemsvītras piezīmē).
(
16
)	Skat. spriedumus lietā von Chamier-Glisczinski (minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē, 56. punkts) un apvienotajās lietās Hudzinski (minēts iepriekš 14. zemsvītras piezīmē, 55. punkts).
(
17
)	Skat. 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 100/78 Rossi (Recueil, 831. lpp., 14. punkts), 2011. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-388/09 da Silva Martins (Krājums, I-5737. lpp., 75. punkts), kā arī spriedumu apvienotajās lietās Hudzinski (minēts iepriekš 14. zemsvītras piezīmē, 56. punkts).
(
18
)	Skat. tostarp 1993. gada 9. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-45/92 un C-46/92 Lepore un Scamuffa (Recueil, I-6497. lpp., 21. punkts), 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-349/87 Paraschi (Recueil, I-4501. lpp., 22. punkts), 1993. gada 30. marta spriedumu lietā C-282/91 de Wit (Recueil, I-1221. lpp., 16. un 17. punkts) un 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-165/91 van Munster (Recueil, I-4661. lpp., 27. punkts). Skat. arī 1997. gada 9. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-31/96 līdz C-33/96 Naranjo Arjona u.c. (Recueil, I-5501. lpp., 20. punkts), 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C-153/97 Grajera Rodríguez (Recueil, I-8645. lpp., 17. punkts), kā arī spriedumu lietā Nemec (minēts iepriekš 14. zemsvītras piezīmē, 37. un 38. punkts).
(
19
)	Skat. manu secinājumu lietā von Chamier-Glisczinski (minēti iepriekš 13. zemsvītras piezīmē) 56. punktu.
(
20
)	Regulā Nr. 1408/71 summēšanas princips ir noteikts, piemēram, 18., 38., 45., 64. un 67. pantā. Jaunajā Regulā Nr. 883/2004 (minēta iepriekš 3. zemsvītras piezīmē) tagad tas ir atzīts vispārīga rakstura tiesību normā (6. pants).
(
21
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu lietā Tomaszewska (minēts iepriekš 8. zemsvītras piezīmē, 30. punkts), kā arī 1995. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-481/93 Moscato (Recueil, I-3525. lpp., 28. punkts) un spriedumu lietā Salgado Alonso (minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē, 29. punkts).
(
22
)	Lai pamatotu savu argumentu, Beļģijas valdība atsaucas arī uz Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, redakcijā, kas atjaunināta un papildināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 3. sēj., 3. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2008. gada 4. februāra Regulu Nr. 101/2008 (OV L 31, 15. lpp.), 15. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Šī Regulas Nr. 574/72 IV nodaļā ar virsrakstu “Apdrošināšanas laikposmu summēšanas vispārēji noteikumi” iekļautā tiesību norma – Beļģijas valdības ieskatā – pamatojot tās nostāju, jo tajā ir noteikts, ka, lai apdrošināšanas laikposmus “pagarinātu”, tiem “pievieno” apdrošināšanas jeb nodzīvotos laikposmus, kas aprēķināti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem. Tomēr jākonstatē, ka ar atsauci uz šo pantu Beļģijas valdības arguments nevar tikt pamatots. Proti, no šā panta 1. punkta skaidri izriet, ka to piemēro saistībā ar noteiktām Regulas Nr. 1408/71 tiesību normām, konkrēti tām, kas attiecas uz pabalstiem slimības un maternitātes, darbnespējas, vecuma un nāves gadījumā (pensijas), kā arī apbedīšanas vai bezdarbnieka pabalstiem, bet ne ģimenes pabalstiem. Šajā pantā īpaši norādīto tiesību normu starpā nav normu par ģimenes pabalstiem, konkrēti, tajā nav nevienas atsauces nedz uz Regulas Nr. 1408/71 72. pantu, nedz uz tās 79. pantu.
(
23
)	Skat. 2011. gada 15. decembra spriedumu lietā C-257/10 Bergström (Krājums, I-13227. lpp., 39.–44. punkts, it īpaši 39. un 40. punkts).
(
24
)	Minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē.
(
25
)	Minēts iepriekš 4. zemsvītras piezīmē.
(
26
)	1980. gada 24. aprīļa spriedums lietā 110/79 Coonan (Recueil, 1445. lpp.) un 1981. gada 27. janvāra spriedums lietā 70/80 Vigier (Recueil, 229. lpp.).
(
27
)	Proti, no šā punkta skaidri izriet, ka “saskaņā ar regulas 72. pantu un 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādus nodarbinātības laika posmus un/vai apdrošināšanas laika posmus, kas pabeigti atbilstīgi citas dalībvalsts tiesību aktiem, ņem vērā, ja tiesības uz pabalstiem atbilstīgi Beļģijas tiesību aktiem ir atkarīgas no nosacījuma, lai attiecībā uz konkrēto agrāko laika posmu būtu izpildīti kvalificēšanās nosacījumi ģimenes pabalstu saņemšanai atbilstīgi darbinieku sistēmai”.