62015CC0589
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI
[PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 7. martā (
1
)
Lieta C‑589/15 P
Alexios Anagnostakis
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Pilsoņu iniciatīva “Miljons parakstu solidārai Eiropai”, ar ko Eiropas Komisija tiek aicināta iesniegt tiesību akta priekšlikumu par nepieciešamības principa atzīšanu – Reģistrācijas pieteikums – Komisijas noraidījums – Pienākums norādīt pamatojumu – LESD 122. pants – LESD 136. pants
I – Ievads
1.
Ar šo apelācijas sūdzību Alexios Anagnostakis lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 30. septembra spriedumu Anagnostakis/ Komisija (
2
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja viņa prasību atcelt Komisijas 2012. gada 6. septembra Lēmumu C(2012) 6289 final (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar ko ir noraidīts Eiropas pilsoņu iniciatīvas “Miljons parakstu solidārai Eiropai” reģistrācijas pieteikums.
2.
Šajā lietā Tiesai pirmo reizi ir iespēja skatīt ar pilsoņu iniciatīvu saistīto tiesisko regulējumu. Ar Lisabonas Līgumu ieviestās un LES 11. panta 4. punktā nostiprinātās tiesības uz pilsoņu iniciatīvu paredz, ka “Savienības pilsoņi, kuru skaits nav mazāks par vienu miljonu un kas pārstāv ievērojamu dalībvalstu skaitu, var izrādīt iniciatīvu un aicināt Eiropas Komisiju saskaņā ar tās pilnvarām iesniegt atbilstīgu priekšlikumu jautājumos, kuros pēc pilsoņu ieskata Līgumu īstenošanai ir nepieciešams Savienības tiesību akts”. Tas ir Eiropas līdzdalības demokrātijas pamatinstruments, kura ieviešana var izrādīties sarežģīta. No vienas puses, ja nodoms ir piešķirt pilsoņiem aktīvu lomu Savienības tiesību veidošanā, ir jāraugās, lai šīs iniciatīvas tiesības šajos apstākļos ne formāli, ne pēc būtības neierobežotu pārāk strikti vai sarežģīti un tāpēc nesaprotami nosacījumi, kas jāievēro kādam, kurš nav Savienības tiesību speciālists; taču, no otras puses, nevar neņemt vērā to, ka Savienības tiesību sistēmu regulē kompetences piešķiršanas princips, un līdzdalības demokrātiju, kuru ar LES 11. panta 4. punktu ir mēģināts iedzīvināt, var īstenot tikai šajās robežās.
3.
Atbilstīgi LESD 24. panta pirmās daļas norādījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Regulā (ES) Nr. 211/2011 par pilsoņu iniciatīvu (
3
) ir precizēti tie nosacījumi, lai varētu iesniegt Eiropas pilsoņu iniciatīvu (turpmāk tekstā – “EPI”). Tās preambulas 2. apsvērumā ir apstiprināts, ka “procedūrām un noteikumiem, kas nepieciešami pilsoņu iniciatīvai, vajadzētu būt skaidriem, vienkāršiem, viegli īstenojamiem un samērojamiem ar pilsoņu iniciatīvas būtību, lai veicinātu pilsoņu līdzdalību un padarītu Savienību viņiem pieejamāku. Ar tiem jāpanāk saprātīgs līdzsvars starp tiesībām un pienākumiem”.
4.
EPI ir definēta kā “iniciatīva, kas iesniegta Komisijai [..] un ar ko aicina Komisiju saskaņā ar tās pilnvarām iesniegt atbilstīgu priekšlikumu jautājumos, kuros pēc pilsoņu ieskata Līgumu īstenošanai ir nepieciešams Savienības tiesību akts, un kura ir saņēmusi vismaz viena miljona tiesīgo parakstītāju atbalstu, kuri pārstāv vismaz vienu ceturtdaļu visu dalībvalstu” (
4
). Procedūra ir šāda: pirms parakstu vākšanas organizatori, tātad personas, kuras ir šīs EPI ierosinātājas, pieprasa reģistrēt minēto priekšlikumu Komisijas reģistrā tiešsaistē (
5
), šim nolūkam tur ievietojot dažādu informāciju (
6
). Komisija divu mēnešu laikā izskata priekšlikumu, tam piešķir reģistrācijas numuru un informē organizatorus. Pēc reģistrācijas uzsāk parakstu vākšanas procedūru (
7
). Pēc tam, kad visi ar šo parakstu vākšanu saistītie noteikumi ir izpildīti un verificēti (
8
), organizatori var iesniegt EPI (
9
). Komisija to publicē uz tiekas ar organizatoriem (
10
). It īpaši tā trīs mēnešos “izklāsta paziņojumā savus juridiskos un politiskos secinājumus par pilsoņu iniciatīvu, rīcību, ko tā plāno veikt, ja tāda tiek plānota, un šādas rīcības veikšanas vai neveikšanas iemeslus (
11
)”.
5.
Reģistrācija, kas ir galvenā formalitāte pirms parakstu vākšanas, ir nepieciešams, taču ne pietiekams nosacījums, lai Komisija sniegtu pozitīvu un konkrētu atbildi ierosinātajai EPI. Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punktā ir norādīti nosacījumi, kuriem ierosinātajai EPI jāatbilst, lai Komisija to reģistrētu. Minētās regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā citu nosacījumu vidū ir paredzēts, ka šis priekšlikums “nav acīmredzami ārpus Komisijas pilnvarām iesniegt Savienības tiesību akta priekšlikumu, lai īstenotu Līgumus”.
6.
Tieši šis noteikums ir apelācijas sūdzības pamatā. Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunkts, ar kuru Komisija var pamatot atteikumu reģistrēt ierosināto EPI, ir reālais filtrs, kas ir Komisijas rīcībā. Manuprāt, šo nosacījumu nevajadzētu interpretēt pārāk plaši, pretējā gadījumā zūd jēga tiesībām uz Eiropas iniciatīvu, kuru nozīmi es iepriekš tekstā uzsvēru (
12
). Lai gan šis apsvērums būs vadlīnija visai turpmākajai analīzei, man arī jāatgādina, ka Tiesas loma saistībā ar šo apelācijas sūdzību ir ierobežota un ka tās nostāja attiecībā uz vienu vai otru jautājumu loku lielā mērā ir atkarīga no Tiesā izvirzītajiem argumentiem.
7.
Šajā sakarā jākonstatē, ka šai apelācijas sūdzībai, iespējams, nav visas nepieciešamās īpašības, lai Tiesa varētu sniegt gaidītos precizējumus nolūkā labāk definēt EPI tiesisko regulējumu, jo pēc visu lietas materiālu izvērtēšanas joprojām nav īstas skaidrības par to, ko tieši apelācijas sūdzības iesniedzējs sagaida no tās Eiropas līmeņa darbības, kuras uzsākšanu viņš vēlas (
13
).
II – Tiesvedības priekšvēsture, tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
8.
2012. gada 13. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza Komisijai EPI “Miljons parakstu solidārai Eiropai” priekšlikumu. Šā priekšlikuma priekšmets bija Savienības tiesībās nostiprināt “nepieciešamības principu, saskaņā ar kuru, ja valsts finansiālo un politisko pastāvēšanu apdraud nepanesama parāda atmaksāšana, atteikums maksāt šo parādu ir nepieciešams un pamatots” (
14
). Ierosinātajā EPI bija atsauce uz “ekonomikas un monetāro politiku (LESD 119.–144. pants)” kā uz tās pieņemšanas juridisko pamatu.
9.
2012. gada 6. septembrī pēc norādījuma uz Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta noteikumiem un to LESD noteikumu izvērtēšanas, uz kuriem bija atsauce EPI, it īpaši LESD 136. panta 1. punkta, kā arī “visu citu juridisko pamatu” izvērtēšanas” (
15
) Komisija atteicās reģistrēt šo apelācijas sūdzības iesniedzēja ierosināto EPI tāpēc, ka tā acīmredzami ir ārpus Komisijas pilnvarām iesniegt Savienības tiesību akta priekšlikumu, lai īstenotu Līgumus.
10.
2012. gada 11. oktobrī apelācijas sūdzības iesniedzējs Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Vienīgā prasības pamata mērķis bija konstatēt to, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta noteikumus. Šajā sakarā viņš apgalvoja, ka viņa ierosinātā EPI varēja būt pamats Komisijas priekšlikumam pieņemt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu, 122. panta 2. punktu un LESD 136. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kā arī starptautisko tiesību normas.
11.
Pirms noraidīt prasību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Vispārējā tiesa pēc tam, kad pēc savas ierosmes pārsūdzētajā spriedumā norādīja pamatu par pienākumu pamatot individuālus lēmumus, izvērtēja apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos iebildumus saistībā ar vienīgo pamatu.
III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
12.
2015. gada 30. novembrī apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Savos prasījumos A. Anagnostakis lūdz Tiesu apmierināt šo apelācijas sūdzību, pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu, atcelt apstrīdēto lēmumu, uzdot Komisijai reģistrēt viņa ierosināto EPI un veikt visus citus juridiski nepieciešamos pasākumus, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. A. Anagnostakis savā replikas rakstā uzturēja savus prasījumus.
13.
Savā atbildes rakstā Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu, pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību kopumā kā nepamatotu un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbildes rakstā uz repliku Komisija uzturēja savus prasījumus.
14.
Lietas dalībnieki tika uzklausīti 2016. gada 13. decembra tiesas sēdē.
IV – Juridiskais vērtējums
15.
Lai gan apelācija attiecas uz četriem pamatiem, es vēlos to pārgrupēt, saistot ar diviem pamatiem. Pirmais pamats attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot apstrīdētā lēmuma pamatojuma pietiekamību, un otrais attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pamatojuma pamatotības kontroli un Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanu. Pirmais iebildums šajā otrajā pamatā attiecas uz to, ka ir pārkāpti LESD 122. panta noteikumi; otrais iebildums attiecas uz to, ka ir pārkāpti LESD 136. panta noteikumi, un, visbeidzot, trešais iebildums attiecas uz starptautisko tiesību normu pārkāpumu.
A – Par pirmo pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot apstrīdētā lēmuma pamatojuma pietiekamību
1) Pārsūdzētais spriedums
16.
Pārsūdzētā sprieduma 29. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Komisija ir izpildījusi pamatojuma pienākumu, kas turklāt ir atkarīgs no tiesību akta rakstura un tā konteksta, kurā tas ir pieņemts. Vispārējā tiesa to ir pamatojusi ar ierosinātās EPI neskaidrību un neprecizitāti attiecībā uz Komisijas kompetences iesniegt tiesību akta priekšlikumu juridiskā pamata noteikšanu, it īpaši ņemot vērā to, ka minētajā priekšlikumā kopumā ir tikai norādes uz Līguma 26 pantiem. Tikai savā prasībā atcelt lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējs ir precīzāk norādījis uz LESD 122. un 136. pantu kā Komisijas kompetences juridisko pamatu. Vispārējā tiesa nosprieda, ka “tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā [apstrīdētajā] lēmumā nav sīki analizējusi dažādās ierosinātajā EPI kopā minētās LESD normas un ir vienīgi konstatējusi, ka šīs tiesību normas nav atbilstošas, uzkavēdamās pie tās normas, kura tai šķita vismazāk neatbilstoša, turklāt izskaidrodama iemeslus, kuru dēļ šī tiesību norma nevar būt juridiskais pamats” (
16
). Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums, ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, ir pietiekams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja uzzināt atteikuma reģistrēt viņa ierosināto EPI iemeslus un Savienības tiesa varēja īstenot šo iemeslu pārbaudi.
2) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
17.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka nedz vienīgā atsauce apstrīdētajā lēmumā uz Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, nedz LESD 119.–144. panta vērtējums, uz kuru šajā lēmumā ir atsauce, neesot pietiekami, lai būtu skaidrs un sīks pamatojums, kāds nepieciešams, kad tiek veikta atsauce uz acīmredzamu Komisijas pilnvaru neesamību. Komisijas pilnvaru acīmredzamu neesamību nevar pamatot konteksts. Savukārt ļoti sarežģītais konteksts, kurā ierosinātā EPI mēģina iekļauties, padarot nepieciešamu to, ka Savienības tiesa pieprasa sīku un specifisku lēmuma atteikt ierosinātās EPI reģistrāciju pamatojumu. Apstrīdētajā lēmumā ir tikai LESD 136. panta 1. punkta pārstāstījums un tikai viena vispārēja atsauce uz LESD 119.–144. pantu. Taču Vispārējā tiesa esot pilnīgi atstājusi novārtā šo aspektu debatēs par pamatojuma nepietiekamību. Turklāt Vispārējā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lemjot, ka tiesību akta pamatojums ir atkarīgs no minētā tiesību akta rakstura un konteksta, jo LESD 296. pantā nav nekādas atsauces uz šādu kontekstu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt apstrīd to, ka būtu jebkāda apgalvotās neskaidrības un neprecizitātes ietekme uz ierosināto EPI. Katrā gadījumā ekonomiskās un monetārās savienības konteksts ir sarežģīts, un nav bijis pieejamas judikatūras, kas varētu būt ceļvedis pilsoņiem viņu priekšlikumiem šajā jomā tad, kad tie iesniedz EPI priekšlikumu. Ar šo savienību saistīto noteikumu jēga un interpretācija ir atšķirīgas. Apelācijas sūdzības iesniedzējs min piemērus no Eiropas Finanšu stabilitātes fonda un Eiropas Finanšu stabilizācijas mehānisma, kas dibināti, pamatojoties uz LESD 122. pantu. Tikai ar šo noteikumu atkārtošanu attiecībā gan uz LESD 296. pantu, gan uz Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu nepietiek, lai pamatojums būtu pietiekams.
18.
Komisija savukārt uzskata Vispārējās tiesas apsvērumus par tādiem, kuros nav kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, tā pamatoti esot nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots gan tāpēc, ka tajā ir atsauce uz Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, gan tāpēc, ka ir izskaidroti iemesli, kāpēc LESD 119.–144. pants un it īpaši LESD 136. panta 1. punkts nevar būt nepieciešamības principa pieņemšanas pamats. Vispārējā tiesa esot pareizi piemērojusi pastāvīgo judikatūru, atbilstīgi kurai pamatojums jāizvērtē atkarībā no akta rakstura un konteksta. Komisija it īpaši uzstāj uz to, ka ierosinātajā EPI ir sniegts tikai par būtiskiem uzskatītu noteikumu saraksts un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav centies precīzāk un argumentētāk noteikt iespējamu pamatu, lai Komisija varētu iesaistīties. Tā arī atgādina, ka tieši pēc pašas ierosmes tā apstrīdētājā lēmumā ir sīkāk izvērtējusi LESD 136. panta 1. punktu, kuru tā uzskatīja par visiespējamāko noteikumu. Komisija norāda, ka no tās nevar gaidīt, lai tā atbildētu uz hipotētisku neesošu argumentāciju, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējam bija tehniska iespēja precizēt un paskaidrot. Savienības tiesību normu neskaidrība un sarežģītība nevar likt apšaubīt secinājumu, ka Komisijai objektīvi un acīmredzami nebija pilnvaru, lai virzītu tālāk ierosināto EPI. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs neesot norādījis iespējamu kļūdu Vispārējās tiesas vērtējumā par tā pamatojuma pietiekamību, kas iekļauts apstrīdētajā lēmumā, taču esot kritizējis šā lēmuma pamatojuma pamatotību. Tādējādi viņa izvirzītos argumentus nevar skatīt saistībā ar apelācijas pamatu attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto tā pamatojuma pietiekamības izvērtējumu, kas ietverts Komisijas lēmumā. Komisija secina, ka šis pamats jānoraida kā nepamatots.
3) Vērtējums
19.
Pienākums norādīt pamatojumu ir noteikts primārajās tiesībās – LESD 296. pantā – un EPI kontekstā īstenots ar Regulas Nr. 211/2011 4. panta 3. punkta otro daļu (
17
).
20.
Atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai pienākuma pamatot nelabvēlīgu tiesību aktu, kas ir saistīts ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, mērķis ir, pirmkārt, sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu informāciju, lai noteiktu, vai tiesību akts ir pamatots vai, iespējams, tam ir tāds trūkums, kas ļauj Savienības tiesā apstrīdēt tā spēkā esamību, un, otrkārt, ļaut tiesai veikt akta likumības pārbaudi. LESD 296. pantā paredzētajam pamatojumam jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas ticis pieņemts (
18
). Prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ņemot vērā lietas apstākļus (
19
), it īpaši akta saturu, norādītā pamatojuma būtību un adresātu interesi saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie fakti un tiesību elementi (
20
), jo jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu. Tiesību akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts kontekstā, kas attiecīgajai personai ir zināms, un ļauj tai saprast iemeslus, kuru dēļ minētais akts ir pieņemts.
21.
Šajā gadījumā pastāvīgā judikatūra tika izmantota, lai precizētu pienākuma norādīt pamatojumu robežas. Es konstatēju, ka šos pamatprincipus Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi tajā pārsūdzētā sprieduma daļā, kas veltīta pamatam, kuru tā izvirzīja pēc savas ierosmes par iespējamo šā pienākuma neizpildi (
21
).
22.
Pēc šiem vispārējiem apsvērumiem Vispārējā tiesa īpaši uzsvēra to nozīmi, kāda ir pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanai saistībā ar lēmumiem par atteikumu reģistrēt EPI priekšlikumus, ņemot vērā, ka šādi lēmumi “var ietekmēt pilsoņu tiesību iesniegt pilsoņu iniciatīvu efektivitāti” (
22
). Tādējādi Vispārējā tiesa uzskata, ka pamatojošajiem iemesliem ir jāizriet “skaidri” (
23
). Tas atbalsts, kuru EPI mehānisms varētu sniegt Savienības demokrātiskai darbībai, nesaskanētu ar Komisijas rīcības brīvību patvaļīgu īstenošanu šajā jomā.
23.
Pēc tam Vispārējā tiesa atgādināja apstrīdētā lēmuma saturu, tad konstatēja, ka šā lēmuma pamatā bija Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunkts, un skaidri minēja arī to, ka saskaņā ar Komisijas viedokli neviena norma par Savienības ekonomikas un monetāro politiku, kas minēta ierosinātajā EPI (
24
), nedz arī kāds cits juridiskais pamats, tostarp LESD 136. panta 1. punkts, nevar būt atbilstošs šā priekšlikuma juridiskais pamats (
25
). Vispārējā tiesa arī sasaistīja šādi sniegto Komisijas pamatojumu lēmumā par atteikumu ar EPI priekšlikuma saturu. Tādējādi Vispārējā tiesa pienākuma norādīt pamatojumu vērtējumā ņēma vērā kontekstu. Tā arī norādīja, ka minētā priekšlikuma konteksts ir diezgan neskaidrs, it īpaši tāpēc, ka tajā ir tikai atsauce – neko sīkāk nepaskaidrojot – uz LESD 119.–144. pantu (
26
).
24.
Es esmu pārliecināts, ka ar Regulu Nr. 211/2011 Komisijai piešķirtā loma EPI priekšlikumu reģistrācijas procesā ir ļoti svarīga un ka, ņemot vērā EPI mehānisma pamatjēgu, ir svarīgi, lai šī iestāde savos reģistrācijas atteikumos parādītu nozīmīgu izglītojošu pieeju, jo ne visi šādu priekšlikumu autori ir pieredzējuši speciālisti Savienības tiesībās. Tomēr es neuzskatu, ka ir saprātīgi – kā to vēlētos apelācijas sūdzības iesniedzējs – noteikt Komisijai tādu pamatojuma sniegšanas pienākumu, lai no tās varētu prasīt izskaidrot iemeslus, kuru dēļ neviena Līgumu norma nevar būt Savienības darbības pamatā, vismaz gadījumā, ja sākotnējā neprecizitāte – ko es jau uzsvēru (
27
) un kas turpinājās apelācijas tiesvedībā (
28
) – ir atzīstama par EPI autoru darba rezultātu. Tas nozīmētu pieprasīt no šīs iestādes – pretēji tam, kas paredzēts judikatūrā – lai tā nosaka visus “būtiskos” tiesību elementus, pat tos, kurus EPI priekšlikuma autori, iespējams, nebūtu paredzējuši, un tātad īstais jautājums šajā vērtēšanas posmā ir tas, vai lēmuma adresātam ir dota iespēja saprast viņa pieprasījuma noraidīšanas iemeslus. Manuprāt, no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka Komisija ir atteikusies reģistrēt ierosināto EPI, jo tā uzskatīja, ka šis priekšlikums acīmredzami neietilpst tās pilnvaru jomā.
25.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, šajā tiesvedībā secinot, ka nav pārkāpts pamatojuma sniegšanas pienākums, nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā. Tāpēc nav pareizi apgalvot – kā to uzsver apelācijas sūdzības iesniedzējs –, ka nav ticis ņemts vērā tas debašu aspekts, kas saistīts ar pamatojuma pietiekamību, lai gan Vispārējā tiesa tieši daudz darīja, lai pārbaudītu, vai argumenti, kurus Komisija izvirzīja apstrīdētajā lēmumā, ir pietiekami, lai apelācijas sūdzības iesniedzējs varētu saprast atteikuma iemeslus un attiecīgā gadījumā vērsties Savienības tiesā, lai pārbaudītu tā tiesiskumu.
26.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt noliedz jebkādu cēloņsakarību starp apgalvoto EPI priekšlikuma neprecizitāti un Komisijas pienākuma pamatot tvērumu. Tomēr šī neskaidrība arī veido tos apstākļus, kas tiesai jāņem vērā, lai izvērtētu, vai pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ņemot vērā tā ietekmi uz Komisijas spēju saprast un analizēt ierosinātās EPI cēloņus un sekas, lai varētu noteikt tās iespējamās darbības juridisko pamatu.
27.
Visbeidzot, pienākuma norādīt pamatojumu izpildes kontrole, kuras mērķis šajā tiesvedībā ir pārbaudīt, vai norādījumi, kurus Komisija sniegusi apstrīdētajā lēmumā, bija pietiekami, lai apelācijas sūdzības iesniedzējs varētu uzzināt tos iemeslus, kāpēc šī iestāde atteicās reģistrēt EPI priekšlikumu, ir jānošķir no pamatojuma pamatotības pārbaudes, kad tiek pārbaudīta apstrīdētā lēmuma likumība pēc būtības (
29
), proti, vai šie iemesli bija pamatoti (
30
). No tā izriet, ka iebildumi un argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt pamatojuma pamatotību tāpēc, ka, ņemot vērā normu, kas reglamentē Savienības ekonomikas un monetāro politiku, interpretācijas grūtības, ierosinātā EPI acīmredzami nav ārpus Komisijas pilnvarām, nav būtiski saistībā ar pamatu par pamatojuma neesamību vai nepietiekamību. Pat pieņemot, ka apstrīdētā lēmuma pamatojuma pamatā būtu nepareiza to Līguma normu interpretācija, kas norādītas ierosinātajā EPI, šāda kļūda nav pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, kāds tas izriet no LESD 296. panta un no Regulas Nr. 211/2011 4. panta 3. punkta otrās daļas. Šie iebildumi, kuri attiecas uz nepareizu to Līguma normu interpretāciju, kas var būt Savienības darbības veidošanas pamatā, lai nostiprinātu nepieciešamības principu, tiks analizēti saistībā ar nākamo pamatu (
31
).
28.
No visiem iepriekš minētajiem iemesliem izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
B – Par otro pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pamatojuma pamatotības pārbaudi
29.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, secinot, ka nosacījums, kurš minēts Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā, proti, kurā noteikta prasība, lai ierosinātā EPI acīmredzami nebūtu ārpus Komisijas pilnvarām, nav izpildīts, nepareizi interpretējot LESD 122. pantu un LESD 136. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kā arī starptautisko tiesību normas.
30.
Lai pārbaudītu, vai Vispārējā tiesa ir pareizi novērtējusi apstrīdētā lēmuma pamatojuma pamatotību, ir jāpatur prātā ierosinātās EPI priekšmets: kā izriet no minētā priekšlikuma, runa ir par “nepieciešamības principa nostiprināšanu, atbilstīgi kuram, ja ir apdraudēta kādas valsts finansiālā un politiskā pastāvēšana tāpēc, ka tai jāatdod šaušalīgs parāds, atteikšanās no šā parāda atmaksāšanas ir nepieciešama un pamatota”. Šis apraksts un atsauce uz LESD 119.–144. pantu bija vienīgie elementi, kuri bija Komisijas rīcībā tad, kad tā lēma par ierosinātās EPI reģistrāciju.
31.
Turklāt no apelācijas sūdzības izriet, ka ierosinātā EPI attiecoties tikai uz valsts parāda “nepanesamo” daļu un tas neattiecoties uz pilnīgu un vienpusēju parāda dzēšanu (
32
). Galējas nepieciešamības stāvokļa principa nostiprināšanai vajadzētu atļaut [parāda] dzēšanu (
33
), proti, valsts nepanesamā parāda neatmaksāšanu citām dalībvalstīm un arī Savienībai (
34
). Mehānisma iedarbināšana notiktu saskaņā ar dalībvalstu vienošanos, kad parāda apkalpošana apdraud vienas dalībvalsts ekonomisko un politisko situāciju (
35
). Šis ierosinājums neaizstājot Savienības monetāro suverenitāti, nedz dalībvalstu suverenitāti budžeta jautājumos, nedz ekonomisko suverenitāti. Tas neattiecoties arī uz finansēšanas mehānismu (
36
). Galējas nepieciešamības principa nostiprināšana tikai atļautu dalībvalstu solidaritātes garā nopietnās grūtībās nonākušajai dalībvalstij veikt vienpusēju darbību (
37
). Turpmāk tekstā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šāda principa pieņemšana attiektos uz visām dalībvalstīm, tātad ne tikai uz eurozonas valstīm, tas neskartu finanšu stabilitāti un ļautu lietderīgā laikposmā reaģēt. Visbeidzot, iespēju atsaukties uz galējas nepieciešamības principu varētu pakļaut Komisijas piedāvātiem nosacījumiem (
38
). Iniciatīva pasludināt galēju nepieciešamību būtu dalībvalstij, kura būtu tiesīga to darīt, ievērojot stingrus noteikumus (
39
). Savienība tad apstiprinātu galējas nepieciešamības pasludināšanu un attiecīgā dalībvalsts varētu uz laiku pārtraukt savu parādu atmaksāšanu (
40
). Pirms dalībvalsts varētu izmantot šādu mehānismu, Savienībai iepriekš vajadzētu apstiprināt tekstu (
41
). Galējas nepieciešamības principa pieņemšana attiektos tikai uz dalībvalsts parādu Savienībai (
42
). Turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka galējas nepieciešamības principa pieņemšana ļautu dalībvalstij, kura pārvar nopietnas grūtības, uz laiku pārtraukt
visu savu parādu atmaksāšanu, lai savu ekonomikas politiku orientētu uz izaugsmi (
43
). Viņš runā arī par “parādu norakstīšanu” (
44
).
1) Par iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 122. pantu
a) Pārsūdzētais spriedums
32.
Pārsūdzētā sprieduma 41.–43. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka Tiesa spriedumā Pringle (
45
) ir nospriedusi, ka LESD 122. panta 1. punkts nav atbilstošs juridiskais pamats iespējamajai Savienības finansiālajai palīdzībai, izveidojot finansēšanas mehānismu dalībvalstīm, kurām ir smagas problēmas. Vispārējā tiesa turpina, norādot, ka pasākumiem, kuru pamatā ir šis pants, ir jāpauž dalībvalstu solidaritāte un savstarpējs atbalsts un tāpēc šī tiesību norma nevarot būt piemērots juridiskais pamats, lai Savienības tiesību aktos paredzētu nepieciešamības principu, saskaņā ar kuru dalībvalstij būtu tiesības vienpusēji nolemt neatmaksāt visu vai daļu no tās parāda tāpēc, ka tai ir grūtības.
33.
Turklāt 47.–50. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka Tiesa spriedumā Pringle (
46
) ir nospriedusi, ka LESD 122. panta 2. punkts Savienībai ļauj ar zināmiem nosacījumiem sniegt ad hoc finansiālu atbalstu dalībvalstij, tomēr ar to nevar pamatot tāda parāda norakstīšanas mehānisma izveidi likumdošanas ceļā, kādu vēlas apelācijas sūdzības iesniedzējs, šāda mehānisma vispārīgā un pastāvīgā rakstura dēļ. Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka LESD 122. panta priekšmets ir tikai finansiālais atbalsts, ko sniedz Savienība, nevis dalībvalstis. Taču Vispārējā tiesa uzskata, ka nepieciešamības principa pieņemšana attiektos ne tikai uz valsts parādu Savienībai, bet arī uz šīs valsts parādiem citām publisko vai privāto tiesību juridiskajām vai fiziskajām personām, bet uz šādu situāciju LESD 122. pants acīmredzami neattiecas. No tā Vispārējā tiesa secināja, ka nepieciešamības principa pieņemšana acīmredzami nav viens no finansiālā atbalsta pasākumiem, ko Eiropas Savienības Padome ir tiesīga sniegt, pamatojoties uz LESD 122. panta 2. punktu.
b) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
34.
Būtībā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza četru argumentu virkni.
35.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs Vispārējai tiesai izvirza iebildumu par to, ka tā LESD 122. pantu esot interpretējusi atsevišķi, lai gan šī tiesību norma jāinterpretē saistībā ar LESD 119.–126. pantu, ar kuriem 122. pants veidojot “vienu veselu”.
36.
Otrkārt, viņš Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 122. panta 1. punktu, jo ar šo tiesību normu Komisijai tiekot piešķirta plaša rīcības brīvība izteikt Padomei priekšlikumu pieņemt ekonomiskajai situācijai atbilstošus pasākumus, lai pārvarētu nopietnās grūtības, nenosakot šiem ierosinātajiem pasākumiem kādu īpašu veidu. Šie pasākumi turklāt esot jāpieņem, dalībvalstīm solidarizējoties. Pamatojoties uz Tiesas judikatūru par EKL 103. panta pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka piedāvātajiem ekonomikas politikas pasākumiem jābūt nepieciešamiem, lai netiktu apdraudēti Savienības mērķi. Tas, ka LESD 122. panta 2. punkta mērķis nepārprotami ir finansiāls atbalsts, kas sniegts grūtībās nonākušai dalībvalstij, neesot šķērslis, lai atzītu Komisijas iespējas – plašas iniciatīvu brīvības vārdā, kas tai piešķirta ar LESD 122. panta 1. punktu, – ierosināt pasākumus finansiāla atbalsta veidā. Nepieciešamības principa pieņemšana tādējādi esot atbilstošs pasākums LESD 122. panta 1. punkta izpratnē. Katrā gadījumā būtu nepareizi šādu pieņemšanu uzskatīt par tādu, uz kuru acīmredzami neattiecas Komisijas pilnvaras.
37.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, atbilstīgi kuram LESD 122. panta 1. punkts nevar būt atbilstošs juridiskais pamats nepieciešamības principa pieņemšanai. Pirmām kārtām Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi spriedumu Pringle (
47
). Pretēji Eiropas Stabilizācijas mehānismam (turpmāk tekstā – “ESM”), par kuru bija runa šajā spriedumā, ierosinātās EPI mērķis nav aizstāt dalībvalstu monetāro, budžeta un ekonomisko suverenitāti, nedz arī izveidot finansēšanas instrumentu. Ierosinātās EPI mērķi neesot salīdzināmi ar ESM īstenošanas mērķiem. Tādējādi sprieduma Pringle (
48
) apsvērumi neesot automātiski transponējami, ne pat būtiski šai apelācijas sūdzībai. Otrām kārtām, lai gan, kā Vispārējā tiesa nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, “solidaritāte starp dalībvalstīm, kurai ir jābūt virzītājspēkam, Padomei nosakot ekonomikas situācijai piemērotos pasākumus LESD 122. panta 1. punkta izpratnē, norāda, ka šie pasākumi ir balstīti uz dalībvalstu savstarpēju atbalstu”, tomēr šis pēdējais jēdziens šajā pantā nav definēts. Tāpēc Vispārējā tiesa esot kļūdaini spriedusi, ka šis atbalsts var būt tikai organizētas un strukturētas palīdzības mehānisma veidā un ka nepieciešamības principa pieņemšana nevar būt kādā no šajā tiesību normā noteiktajiem finansiālā atbalsta veidiem.
38.
Visbeidzot un ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs atkārto savu argumentāciju, lai nošķirtu ESM, no vienas puses, un nepieciešamības principa nostiprināšanu, no otras. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējs precizē, ka nepieciešamības princips attiecoties uz visām dalībvalstīm, nevis tikai uz eurozonas valstīm, un tas neattiecoties uz finanšu stabilitāti. Tas tikai lietderīgā laikā ļautu reaģēt uz nopietnām grūtībām, kuras rodas dalībvalstij. Šai dalībvalstij būtu iespēja atsaukties uz nepieciešamības principu ar noteikumu, ka Komisija precizē iespējamos nosacījumus. Iniciatīva piederēšot grūtībās nonākušajai dalībvalstij, taču tieši Savienība lemšot, vai piešķirt vai nepiešķirt ar nepieciešamību saistītās priekšrocības. Tieši Savienība, solidaritātes vadīta, apstiprināšot nepieciešamības stāvokļa pasludināšanu, un tādējādi grūtībās nonākušajai dalībvalstij būtu atļauts uz laiku apturēt sava parāda atmaksāšanu. Tāpēc Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka procedūru uzsāk dalībvalstis, nevis Savienība. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā arī esot kļūdaini nospriedusi, ka ierosinātās EPI mērķis acīmredzami neatbilst finansiālam atbalstam LESD 122. panta 2. punkta izpratnē, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka minētā principa pieņemšana attiecas tikai uz dalībvalsts parādu Savienībai. Šis aspekts acīmredzami attiecas uz LESD 122. panta 2. punkta piemērošanas jomu. Tā kā šī tiesību norma ir bijusi Padomes 2010. gada 11. maija Regulas (ES) Nr. 407/2010, ar ko izveido Eiropas Finanšu stabilizācijas mehānismu, pieņemšanas juridiskais pamats (
49
), nepieciešamības principa pieņemšanas pamatam var izmantot šo pašu modeli. Sliktākajā gadījumā Komisijai vajadzētu tikai daļēji atbalstīt ierosināto EPI, ierobežojot maksājumu apturēšanu un attiecinot to tikai uz dalībvalsts parādu Savienībai. Apelācijas sūdzības iesniedzējs atgādina, ka Komisija katrā gadījumā apstrīdētajā lēmumā savu atteikumu nav pamatojusi ar nepieciešamības principa piemērošanas jomu.
39.
Komisija saistībā ar apelācijas sūdzību izsaka pārmetumus, ka tajā nav īsti izskaidrots, kā izpaužas kļūda LESD 122. panta interpretācijā. Arguments par LESD 122. panta interpretāciju, ņemot vērā kontekstu un to saistot ar LESD 119.–126. pantu, esot jauns. Judikatūra par EKL 103. pantu neesot atbilstoša, ja tajā skarts tikai ad hoc finansiālais atbalsts, nevis vispārēja mehānisma ieviešana. Komisija turklāt nesaskata nekādu Vispārējās tiesas kļūdu, pārsūdzētajā spriedumā interpretējot spriedumu Pringle (
50
). Solidaritātes gars, kurš iedvesmojot LESD 122. panta 1. punktu un uz kuru uzstāj apelācijas sūdzības iesniedzējs, neesot saistīts ar finansiāla atbalsta jēdzienu, un Komisija uzskata, ka dalībvalstu solidaritāte nevar būt vienpusējs lēmums neatmaksāt parādu. Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējam pārmet arī viņa mēģinājumu ierobežot ierosinātās EPI jomu, to attiecinot tikai uz dalībvalsts parādu Savienībai, lai gan šāds ierobežojums iepriekš nekad nav ticis minēts un ierosinātās EPI mērķis līdz šim bijis parāda atmaksa “it īpaši attiecībā pret dalībvalstīm”. Katrā gadījumā, pat ja būtu jāuzskata, ka ierosinātā EPI attiecas tikai uz parādu Savienībai, tomēr nepieciešamības principa ieviešana neattiecoties uz finansiāla atbalsta jēdzienu LESD 122. panta 2. punkta izpratnē. Visbeidzot, nav iespējams salīdzinājums ar mehānismu, kas ieviests ar Regulu Nr. 407/2010. Šajā regulā bija paredzēts piešķirt dalībvalstij finansiālo atbalstu ar Padomes lēmumu, savukārt ierosinātās EPI mērķis ir tāda mehānisma ieviešana, kas ļautu dalībvalstij vienpusēji lemt par tās parāda Savienībai dzēšanu. Komisija atkārtoti apgalvo, ka šāds mehānisms neattiecas uz finansiāla atbalsta jēdzienu. Tā lūdz noraidīt šo pamatu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
c) Vērtējums
40.
Man atkārtoti jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentos saistībā ar otro pamatu lielā mērā ir izvērsta viņa nostāja attiecībā uz to, ko viņš apgalvoja prasības pieteikumā Vispārējai tiesai. Argumenti par Tiesas judikatūru, pamatojoties uz EKL 103. pantu, Regulu Nr. 407/2010 un varbūtējo Komisijas iespēju tikai daļēji atbalstīt ierosināto EPI, šķiet, ir jauni. Tie neizraisīja nekādu Vispārējās tiesas nostāju. Tieši Vispārējās tiesas spriedums ir Tiesas kontroles priekšmets saistībā ar apelācijas sūdzību.
41.
Katrā gadījumā no LESD 122. panta 1. punkta būtībā izriet, ka Padome pēc Komisijas priekšlikuma, dalībvalstīm savstarpēji solidarizējoties, var lemt par “ekonomikas situācijai piemērotiem pasākumiem, jo īpaši, ja rodas nopietnas grūtības apgādē ar dažiem ražojumiem, jo īpaši enerģētikas jomā.” Savukārt LESD 122. panta 2. punktā noteikts, ka Padome arī pēc Komisijas priekšlikuma var sniegt Savienības finansiālu atbalstu, paredzot zināmus nosacījumus, dalībvalstij, kurai ir grūtības, “ko izraisījušas dabas katastrofas vai ārkārtēji gadījumi, kurus tā nevar ietekmēt”.
42.
Manuprāt, tikai ar sprieduma Pringle (
51
) 116. un 118. punktu pietiek, lai konstatētu, ka LESD 122. pants acīmredzami nevar būt juridiskais pamats nepieciešamības principa nostiprināšanai. Attiecībā uz LESD 122. panta 1. punktu Tiesa nolēma, ka šī tiesību norma “nav piemērots juridiskais pamats iespējamajai Savienības finansiālajai palīdzībai dalībvalstīm, kurām ir vai draud smagas finanšu problēmas” (
52
). Tāda mehānisma ieviešana, ko dalībvalsts izmantotu, lai vienpusēji lemtu neatmaksāt parādu, tādējādi nevar būt piemērots pasākums, kas ieviests saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu, a fortiori, ja šie pasākumi tiek uzskatīti par tādiem, kurus iedvesmo dalībvalstu solidaritāte. Turklāt minētajiem pasākumiem ir jābūt ad hoc pasākumiem, gadījumos, kad ierosinātā EPI – kā pamatoti norādīja Vispārējā tiesa (
53
) – paredz vispārēja un pastāvīga mehānisma izveidi, kas būtu dalībvalstu rīcībā, ja tām būtu jāpārvar nopietnas grūtības. Turklāt pat pieņemot, ka nepieciešamības principa ieviešana ir tāds finansiāla atbalsta veids, uz kuru attiecināms jēdziens “piemēroti pasākumi” LESD 122. panta 1. punkta izpratnē, atbilstīgi spriedumam Pringle (
54
), ko Tiesa pieņēma plēnumā, man šķiet, ka atsauce uz šo pantu ir nepārprotami jāizslēdz dalībvalsts finansiālu grūtību gadījumā.
43.
Tiesa ir arī vispārīgāk nospriedusi, ka LESD 122. panta priekšmets ir tikai finansiāls atbalsts, ko sniedz Savienība, nevis dalībvalstis. Tā kā mēs šobrīd varam tikai izteikt hipotēzes, tad, ja ierosinātā EPI jāinterpretē tādējādi, ka tās mērķis ir tāda mehānisma izveidošana, ar kuru dalībvalsts vienpusēji lemj neatmaksāt parādu Savienībai (
55
), to nevar uzskatīt par attiecīgajai dalībvalstij piešķirtu Savienības atbalstu LESD 122. panta 2. punkta izpratnē. Taču, ja minētais ierosinājums jāinterpretē tādējādi, ka šaušalīgais parāds attiecas vienīgi vai arī uz parādu, kura turētājas ir dalībvalstis, tad nosacījums par to, ka minēto atbalstu “sniedz Savienība”, arī nav izpildīts. Turklāt mehānisma pastāvīgais raksturs atkal ir šķērslis, lai to ieviestu, pamatojoties uz LESD 122. panta 2. punktu.
44.
Visbeidzot, arguments par iespēju, kas esot Komisijai, tikai daļēji atbalstīt ierosināto EPI, principā ir noderīgs. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā par šo punktu nav norādīts nekas, ko saistībā ar šo apelācijas sūdzību varētu apspriest Tiesā. Katrā gadījumā tas nevarētu likt apšaubīt to Vispārējās tiesas secinājumu, kuram es piekrītu, atbilstīgi kuram apelācijas sūdzības iesniedzēja ierosinātā EPI – varbūt it īpaši tās pēc būtības gadījuma rakstura dēļ – acīmredzot nevarēja izraisīt tāda tiesību akta pieņemšanu, kura pamatā ir LESD 122. pants.
2) Par iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 136. panta 1. punktu
a) Pārsūdzētais spriedums
45.
Atgādinājusi LESD 136. panta 1. punkta tekstu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57.–60. punktā nosprieda, ka nepieciešamības principa – atbilstīgi kuram dalībvalsts var vienpusēji atcelt valsts parādu – pieņemšanas mērķis nav stiprināt budžeta disciplīnu koordināciju, nedz arī uz to attiecas ekonomikas politikas pamatnostādnes, kuras norādītas minētajā pantā un kuras Padome ir tiesīga izstrādāt, lai nodrošinātu pienācīgu ekonomiskās un monetārās savienības darbību. Balstoties uz spriedumu Pringle (
56
), Vispārējā tiesa atgādināja, ka Savienības loma ekonomikas politikas jomā aprobežojas ar koordinācijas pasākumu pieņemšanu un ka tāda leģislatīva akta pieņemšana, ar kuru tiek ļauts dalībvalstij neatmaksāt parādu, pārsniedz to, kas ietverts ekonomikas politikas pamatnostādņu jēdzienā LESD 136. panta 1. punkta izpratnē, jo tāda akta rezultāts būtu līgumslēdzēju pušu brīvu gribu aizvietot ar leģislatīvu mehānismu vienpusējai valsts parāda norakstīšanai. Tāpēc Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti ir secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja EPI ierosinājums acīmredzami neietilpst LESD 136. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Vispārējā tiesa vēl piebilda, ka šī atteikšanās nav pretrunā tai solidaritātes klauzulai, kas ietverta LESD 222. pantā, jo minētā klauzula acīmredzami neattiecas nedz uz ekonomikas un monetāro politiku, nedz uz dalībvalstu ekonomisko situāciju pat tad, ja tās piedzīvo grūtības.
b) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
46.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka LESD 136. pants ir sarežģīta tiesību norma, kura atbilstīgi doktrīnai jāskata kā LESD 121. un 126. panta papildinājums. Šā nepieciešamības principa atzīšanas Savienības tiesībās mērķis esot sasniegt LESD 136. panta 1. punktā norādīto mērķi – nodrošināt pienācīgu ekonomiskās un monetārās savienības darbību. Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka tāda atzīšana nostiprinātu vienpusējas parāda norakstīšanas likumdošanas mehānismu, ciktāl nepieciešamības princips tikai ļautu dalībvalstij, kurai ir ļoti lielas finansiālas grūtības, uz laiku pārtraukt visu tās parādu atmaksāšanu, lai tās ekonomikas politiku koncentrēt uz izaugsmi, veicinot investīcijas tautsaimniecībā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt uzskata, ka par pirmo Grieķijas parāda samazināšanas procedūru tika lemts 2011. gada 21. jūlijā eurozonas samitā, kura laikā tika pieņemts lēmums šajā virzienā. Tādējādi Savienības tiesībās ir juridisks pamats valsts parāda norakstīšanai. Turklāt šāda norakstīšana nenoliedzami veicinātu ekonomiskās un monetārās savienības pienācīgu darbību, kas ir LESD 136. panta 1. punktā nospraustais mērķis. Šī tiesību norma arī pilnvaro Padomi veikt pasākumus, lai noteiktu ekonomikas politikas pamatnostādnes. Pasākums, kas vērsts uz tautsaimniecības atveseļošanu un izaugsmi, pilnīgi atbilstot LESD 121. panta norādījumiem. Tādēļ Komisijai esot visas pilnvaras izteikt Padomei priekšlikumus par šiem pasākumiem, jo vairāk tāpēc, ka ar LESD 352. pantu tai piešķirtas pilnvaras piedāvāt pasākumu, kas nepieciešams, lai sasniegtu kādu no Līgumos noteiktajiem mērķiem, piemēram, eurozonas stabilitāti. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa kļūdaini esot lēmusi, ka ierosinātā EPI acīmredzami neietilpst Komisijas pilnvarās, jo šis ierosinājums attiecas uz LESD 136. panta 1. punkta piemērošanas jomu. No apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijas izriet arī, ka stabilizācijas un finansiāla atbalsta mehānismā, kāds atļauts ar LESD 136. panta 3. punktu, viņaprāt, varētu – dalībvalstīm vienojoties un tad, kad kādai no tām ir šāda nepieciešamība, – iekļaut parāda atmaksāšanas apturēšanu.
47.
Komisija savukārt apgalvo, ka saistībā ar šo trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza jaunu argumentu, atbilstīgi kuram finansiāla atbalsta mehānisma ieviešanu nepanesama parāda nemaksāšanas veidā var piedāvāt, pamatojoties uz LESD 352. pantu, ņemot vērā LESD 136. panta 1. punkta saturu. Tā pamata daļa, kas attiecas uz LESD 352. pantu, ir jāvērtē kā nepieņemama. Katrā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izskaidrojis, kāpēc akta pieņemšana, ievērojot norādījumus EPI priekšlikumā, būtu nepieciešama, lai sasniegtu Līgumu mērķi attiecībā uz eurozonas stabilitāti. Pakārtoti Komisija atsaucas uz spriedumu Pringle (
57
), kurā Tiesa esot nospriedusi, ka ar LESD 136. panta 1. punktu nav radīts nekāds jauns juridiskais pamats, kas ļautu Savienībai rīkoties. Komisija arī apgalvo, ka arguments saistībā ar lēmumu, kas pieņemts eurozonas valstu 2011. gada 21. jūlija sanāksmē par valsts parāda pārstrukturēšanu, ir jauns. Katrā gadījumā šādu lēmumu nevarētu pieņemt, pamatojoties uz Līgumiem. Turklāt Vispārējās tiesas secinājums, atbilstīgi kuram atļauju dalībvalstij vienpusīgi lemt par parāda neatmaksāšanu nevarot uzskatīt par ekonomikas politikas virzības pasākumu, kuru Padome var pieņemt, pamatojoties uz Līgumiem, esot pareizs. LESD 136. panta 1. punkts, kas varētu būt pamats tikai viena ekonomikas politikas virzības pasākuma pieņemšanai, kas noteikti nebūtu saistošs, nevarot būt pamats EPI priekšlikumam. Komisija uzskata, ka šis pamats jāatzīst par nepieņemamu tajā daļā, kas attiecas uz LESD 136. panta 3. punktu un LESD 352. pantu, un par nepamatotu attiecībā uz LESD 136. panta 1. punktu.
48.
Savā replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, ka argumenti, kas attiecas uz LESD 136. panta 3. punktu un 352. pantu, būtu jauni, jo tie izrietot no lietas dalībnieku diskusijas par spriedumu Pringle (
58
). Tiesai 2011. gada 21. jūlija lēmums būtu jāņem vērā pēc savas ierosmes kā notikums, kas saistīts ar Eiropas kopējo pieredzi un politisko dzīvi. Katrā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs aicina Tiesu grozīt savu judikatūru par apelācijas sūdzības stadijā izvirzītu pamatu un jaunu argumentu nepieņemamību. Komisija savā atbildes rakstā uz repliku saglabā savu nostāju.
c) Vērtējums
49.
LESD 136. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, “lai nodrošinātu pienācīgu ekonomiskās un monetārās savienības darbību, saskaņā ar attiecīgiem Līgumu noteikumiem Padome, ievērojot kādu no 121. un 126. pantā minētajām atbilstīgajām procedūrām, [..] pieņem noteikumus attiecībā uz dalībvalstīm, kuru naudas vienība ir euro: a) lai stiprinātu to budžeta disciplīnas koordināciju un uzraudzību; b) lai tām noteiktu ekonomikas politikas pamatnostādnes, vienlaikus nodrošinot to atbilstību visai Savienībai pieņemtajām nostādnēm, kā arī to uzraudzību”. LESD 136. panta 3. punktā (
59
) savukārt noteikts, ka “dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, var izveidot stabilizācijas mehānismu, ko izmantos, ja obligāti vajadzīgs, lai nodrošinātu visas eurozonas stabilitāti. Jebkādas nepieciešamās finansiālās palīdzības piešķiršanai saskaņā ar šo mehānismu piemēros stingrus nosacījumus”.
50.
Pirmām kārtām, es norādu uz zināmām pretrunām, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka LESD 136. pants varētu būt iespējams EPI priekšlikuma savienojums ar Komisijas kompetenci, lai gan no dažiem apelācijas sūdzības fragmentiem izriet, ka nepieciešamības principa ieviešana varētu attiekties uz visām dalībvalstīm, nevis tikai uz eurozonas valstīm, un “neattiektos uz finanšu stabilitāti” (
60
).
51.
Problēmas rada arī tas, ka nedz prasības pieteikumā Vispārējai tiesai, nedz pārsūdzētajā spriedumā es neatrodu nekādas apsvērumu pazīmes attiecībā uz LESD 352. pantu vai uz 2011. gada 21. jūlija lēmumu. Šie argumenti, kuri pirmo reizi tika minēti apelācijas sūdzības stadijā, tāpēc ir nepieņemami, ņemot vērā to, ka neviens elements mani nevedina uzskatīt, ka Tiesai vajadzētu grozīt – kā to aicina darīt apelācijas sūdzības iesniedzējs – savu judikatūru šajos jautājumos. Tāpēc jāatgādina, ka ļaut vienam lietas dalībniekam pirmo reizi Tiesā norādīt argumentu, ko tas nav norādījis Vispārējā tiesā, nozīmētu ļaut tam vērsties tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks par to, kuru ir izskatījusi Vispārējā tiesa (
61
).
52.
Gluži tāpat tāpēc, ka grozījums Līgumā, kā rezultātā LESD 136. pants papildināts ar 3. punktu, stājās spēkā 2013. gada 1. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējam nebija iespējams uzskatīt šo tiesību normu par 2012. gada 13. jūlijā iesniegtā EPI priekšlikuma juridisko pamatu. Tādējādi arī šis arguments, kura pamatā ir šī tiesību norma, ir nepieņemams.
53.
Attiecībā uz apgalvoto nepareizo Vispārējās tiesas sniegto novērtējumu, atbilstīgi kuram EPI ierosinājuma mērķis esot ieviest likumdošanas mehānismu vienpusējai parāda norakstīšanai, es atkārtoti norādu, ka apelācijas sūdzībā izmantotie vārdi, lai aprakstītu EPI ierosinājumu, tādu vienpusējību neizslēdz (
62
). Lai gan es labprāt pieļautu, ka EPI ierosinājuma neprecizitāte, iespējams, ir mudinājusi Vispārējo tiesu formulēt šo hipotēzi, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas sūdzības stadijā to nav atspēkojis. Pat ja ierosinātās EPI rezultātā varētu pieņemt tikai nesaistošu aktu, Komisijai nebūtu tiesību tikai šī iemesla dēļ vien atteikties to reģistrēt vai – vēlāk – veikt turpmākas darbības (
63
).
54.
Pat izvēloties visu to ierosinātās EPI variantu, kurus paredzējis apelācijas sūdzības iesniedzējs, vismazāko kopsaucēju (
64
) – proti, tā principa ieviešanu, atbilstīgi kuram, ja dalībvalsts pastāvēšana nepanesama parāda dēļ ir apdraudēta, tad atteikšanās atmaksāt šo parādu ir nepieciešama un pamatota –, nenoliedzami tad tas būtu ne vien simboliski ļoti spēcīgs pasākums, bet arī un, iespējams, it īpaši pasākums, kas ir ļoti tālu no apsvērumiem par budžeta disciplīnu. Gluži otrādi, tas drīzāk būtu budžeta nedisciplinētības seku pārvaldība. Tāpat kā Vispārējā tiesa (
65
) es joprojām nesaskatu saikni, kuru, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, varētu izveidot starp to nepieciešamības principu, kuru es atgādināju, un dalībvalstu budžeta disciplīnas “koordināciju un uzraudzību”. Šāda principa nostiprināšana neattiecas arī uz ekonomikas politikas pamatnostādņu jēdzienu. Pamatnostādnes ir vairāk vai mazāk negrozāms aicinājums virzīties noteiktā virzienā. Nepieciešamības principa nostiprināšana iet tālāk, ne tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu paredzējis tikai minētā principa saistošo versiju (
66
), bet gan tāpēc, ka tā ir daudz precīzāka par vienkāršām pamatnostādnēm un paredz noteikta mehānisma ieviešanu (
67
), turklāt ņemot vērā to, ka Savienības tiesības nepiešķir tiesības lemt par dalībvalstu parāda esamību vai izbeigšanu.
55.
Visbeidzot, man šķiet nedaudz sasteigts apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojums, atbilstīgi kuram tas, ka maksātnespējīga dalībvalsts neatmaksā savu parādu, veicinātu ekonomiskās un monetārās savienības pienācīgu darbību un tādējādi atbilstu LESD 136. pantā noteiktajam mērķim. Nevar droši apgalvot, ka citu dalībvalstu tautsaimniecības dzīvotspēja un tātad Savienības ekonomiskā un monetārā savienība netiktu ietekmēta, ja šīs dalībvalstis būtu šā neatmaksātā parāda turētājas.
56.
Tādējādi Vispārējā tiesa pareizi nosprieda, ka Komisija pamatoti ir secinājusi, ka priekšlikums ieviest tādu nepieciešamības principu, kādu izstrādājis apelācijas sūdzības iesniedzējs, acīmredzami neattiecas uz to, kas paredzēts LESD 136. panta 1. punktā. Tādēļ šis trešais pamats jāatzīst par daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
3) Par iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot starptautiskās tiesību normas
a) Pārsūdzētais spriedums
57.
Pārsūdzētā sprieduma 65. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, pat pieņemot, ka starptautiskajās tiesībās pastāv nepieciešamības princips, atbilstoši kuram dalībvalstij būtu tiesības ārkārtējos apstākļos neatmaksāt valsts parādu, ar to katrā ziņā nepietiktu, lai pamatotu tādu EPI, kādu ierosina apelācijas sūdzības iesniedzējs, jo Līgumos šajā ziņā nav piešķirtas nekādas pilnvaras.
b) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
58.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, atbilstīgi kuram nepieciešamības principa pieņemšana ar Savienības tiesību aktu nepārprotami ir ārpus Komisijas pilnvarām. Otrkārt, viņš pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atbildējusi uz viņa argumentiem, ar kuriem viņš mēģināja pierādīt, ka šis princips starptautiskajās tiesībās pastāv. Starptautisko tiesību principi esot tieši integrēti un piemēroti Savienības tiesību avoti. Šādos apstākļos – pat ja Līgumos par to nekas nav minēts – Komisija esot tiesīga Savienības tiesību aktā ierosināt šo pārāko principu piemērošanu (
68
).
59.
Komisija apgalvo, ka Vispārējai tiesai nebija lietderīgi izteikties par nepieciešamības principa esamību vai neesamību starptautiskajās tiesībās, jo neviens starptautisko tiesību princips pats par sevi nevar būt Komisijas priekšlikuma juridiskais pamats. Atbilstīgi kompetenču piešķiršanas principam tikai Līgumi varot būt Savienības likumdošanas darbības pamats.
c) Vērtējums
60.
Es uzreiz norādu uz zināmām pretrunām apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijā, kurš pārsūdzēto spriedumu pirms pārmetumiem Vispārējai tiesai vispirms interpretē tādējādi, ka “tajā netieši, bet skaidri norādīts, ka pastāv tāds starptautisko tiesību princips” (
69
) kā nepieciešamības stāvokļa princips, lai pēc tam pārmestu Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi viņa argumentu pamatotību attiecībā uz minēto principu (
70
).
61.
Lai kā arī nebūtu, es atgādinu, ka atbilstīgi tam, kas paredzēts LES 5. pantā, kompetences piešķiršanas princips nosaka Savienības kompetenču robežas (
71
), tātad Savienība darbojas tikai to savu kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis, lai sasniegtu šajos Līgumos paredzētos mērķus, un tādējādi kompetence, kas Līgumos nav piešķirta Savienībai, paliek dalībvalstīm (
72
). Savienības iestādēm šis princips nozīmē, ka katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem (
73
).
62.
Savienība balstās uz dibināšanas līgumiem, kuri – un tikai un vienīgi tie – var noteikt Komisijai kompetenci ierosināt tiesību aktu. No kompetenču piešķiršanas principa piemērošanas, kā tas definēts iepriekš, var secināt, ka šīs iestādes kompetence nevar izrietēt no tā, ka starptautiskajās tiesībās, iespējams, pastāvētu nepieciešamības princips. Taisnība, ka, pārsūdzēta sprieduma 65. punktā izmantojot vārdkopu “pieņemot, ka”, Vispārējā tiesa nav pieņēmusi nostāju par to, vai starptautiskajās tiesībās pastāv vai nepastāv nepieciešamības princips. Tomēr manis minēto iemeslu dēļ tai nebūtu lietderīgi to darīt. Pat ja starptautiskajās tiesībās šāds princips pastāvētu, apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments katrā ziņā būtu acīmredzami neefektīvs tāpēc – kā es jau minēju –, ka Savienības tiesību sistēmu regulē kompetences piešķiršanas princips un ka tikai Savienības dibināšanas Līgumi var būt minēto kompetenču avots. Citiem vārdiem, lai Komisija varētu ierosināto EPI atbalstīt, tai jābūt to kompetenču robežās, ko Komisijai piešķir primārās tiesības.
63.
Tāpēc šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots. Tādējādi otrais pamats un attiecīgi prasība kopumā ir jānoraida. Attiecīgā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējam jāiesniedz jauns EPI priekšlikums, kas būtu labāk pamatots, detalizētāks un precīzāks un varētu netikt noraidīts tā reģistrēšanas posmā.
V – Par tiesāšanās izdevumiem
64.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā, manuprāt, spriedumam attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju jābūt nelabvēlīgam, tad viņam būtu jāpiespriež atlīdzināt ar apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus.
VI – Secinājumi
65.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt un
2)
piespriest Alexios Anagnostakis segt savus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T‑450/12, EU:T:2015:739.
(
3
)	OV 2011, L 65, 1. lpp.
(
4
)	Regulas Nr. 211/2011 2. panta 1) punkts.
(
5
)	Reģistrācijas veidlapa pieejama adresē: http://ec.europa.eu/citizens-initiative/public/registration/.
(
6
)	Šī informācija ir uzskaitīta Regulas Nr. 211/2011 II pielikumā.
(
7
)	Skat. Regulas Nr. 211/2011 5. un nākamos pantus.
(
8
)	Skat. Regulas Nr. 211/2011 8. un 9. pantu.
(
9
)	Regulas Nr. 211/2011 9. pants.
(
10
)	Skat. Regulas Nr. 211/2011 10. pantu.
(
11
)	Regulas Nr. 211/2011 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
(
12
)	Šajā sakarā jānorāda, ka tas, ka nosacījums, kas norādīts Regulas Nr. 211/2011 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā, nav izpildīts, ir Komisijas visbiežāk izmantotais atteikuma iemesls: skat. Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei – Ziņojums par Regulas Nr. 211/2011 (COM(2015) 145 final).
(
13
)	Lietas materiālu izvērtēšana ļauj domāt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savu domu ir “precizējis”, ikreiz uzsākot jaunu tiesvedību Savienības tiesās. Prasībā, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedzis Vispārējā tiesā, turklāt ir ļoti maz konkrētas informācijas, kas ļautu saprast, ko viņš domājis ar šo nepieciešamības principu.
(
14
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 3. punktu.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 27. punkts, kurā citēts apstrīdētais lēmums.
(
16
)	Pārsūdzētā sprieduma 31. punkts.
(
17
)	Saskaņā ar to, “ja Komisija atsakās reģistrēt ierosināto pilsoņu iniciatīvu, tā informē organizatorus par šāda atteikuma iemesliem un visiem iespējamiem tiesas un ārpustiesas aizsardzības līdzekļiem, kas viņiem pieejami”.
(
18
)	No plašās judikatūras skat. spriedumus, 2016. gada 8. septembris, Iranian Offshore Engineering & Construction/Padome (C‑459/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:646, 24. punkts).
(
19
)	Skat. cita starpā spriedumu, 2016. gada 21. decembrisClub Hotel Loutraki u.c./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47. punkts).
(
20
)	No bagātīgās judikatūras skat. spriedumus, 2015. gada 18. jūnijs, Igaunija/Parlaments un Padome (C‑508/13, EU:C:2015:403, 58. punkts); 2016. gada 9. jūnijs, Pesce u.c. (C‑78/16 un C‑79/16, EU:C:2016:428, 88. punkts); 2016. gada 8. septembris, Iranian Offshore Engineering & Construction/Padome (C‑459/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:646, 24. punkts), kā arī 2016. gada 21. decembris, Club Hotel Loutraki u.c./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47. punkts).
(
21
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 21.–34. punktu, it īpaši minētā sprieduma 21.–24. punktu.
(
22
)	Pārsūdzētā sprieduma 25. punkts.
(
23
)	Pārsūdzētā sprieduma 25. punkts.
(
24
)	Proti, LESD 119.–144. pants.
(
25
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 28. punktu.
(
26
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 31. punktu.
(
27
)	Skat. šo secinājumu 7. punktu.
(
28
)	Skat. šo secinājumu 30. un nākamos punktus.
(
29
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 33. punktu.
(
30
)	Par pienākuma norādīt pamatojumu pārbaudes un pamatojuma pamatotības pārbaudes nošķiršanu nesenā judikatūrā skat. spriedumus, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146. punkts un tajā minētā judikatūra); 2016. gada 14. septembris, Trafilerie Meridionali/Komisija (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 40. punkts), kā arī 2016. gada 30. novembris, Komisija/Francija un Orange (C‑486/15 P, EU:C:2016:912, 79. punkts).
(
31
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Iranian Offshore Engineering & Construction/Padome (C‑459/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:646, 30.–32. punkts).
(
32
)	Apelācijas sūdzības 4. punkts. Nepanesams parāds ir definēts apelācijas sūdzības 7. punktā.
(
33
)	Slīpinātie elementi parāda tās pretrunas, kuras attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja sniegtajiem paskaidrojumiem par savu EPI ierosinājumu.
(
34
)	Skat. apelācijas sūdzības 10., 12. un 13. punktu.
(
35
)	Skat. apelācijas sūdzības 9. punktu.
(
36
)	Skat. apelācijas sūdzības 40. punktu.
(
37
)	Skat. apelācijas sūdzības 40. punktu.
(
38
)	Skat. apelācijas sūdzības 46. punktu.
(
39
)	Skat. apelācijas sūdzības 46. punktu.
(
40
)	Skat. apelācijas sūdzības 47. punktu.
(
41
)	Skat. apelācijas sūdzības 47. punktu
(
42
)	Skat. apelācijas sūdzības 48. punktu.
(
43
)	Skat. apelācijas sūdzības 51. punktu.
(
44
)	Skat. apelācijas sūdzības 51. punktu.
(
45
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
46
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
47
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
48
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
49
)	OV 2010, L 118, 1. lpp.
(
50
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
51
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
52
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 116. punkts).
(
53
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 48. punktu.
(
54
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
55
)	Skat. apelācijas sūdzības 10., 12. un 13. punktu.
(
56
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
57
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
58
)	Spriedums, 2012. gada 27. novembris (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
59
)	Ieviests ar Eiropadomes 2011. gada 25. marta Lēmumu 2011/199/ES, ar ko Līguma par Eiropas Savienības darbību 136. pantu groza attiecībā uz stabilizācijas mehānismu tām valstīm, kuru naudas vienība ir euro (OV 2011, L 91, 1. lpp.), un tas stājās spēkā 2013. gada 1. maijā.
(
60
)	Apelācijas sūdzības 46. punkts.
(
61
)	Skat. tostarp spriedumu, 2010. gada 21. septembris, Zviedrija u.c./API un Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 126. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
62
)	Skat. šo secinājumu 31. punktu un apelācijas sūdzības 40. punktu.
(
63
)	Skaidrības labad vēlos precizēt, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ierosinātās EPI rezultātam noteikti nav jābūt saistoša Savienības tiesību akta pieņemšanai, lai šo ierosinājumu varētu reģistrēt. LES 11. panta 4. punktā ir norāde uz “ Līgumu īstenošanai [..] nepieciešam[u] tiesību aktu” (skat. arī Regulas Nr. 211/2011 2. panta 1) punktu). LESD 288. pantā ir uzskaitīti Savienības tiesību akti, tostarp ieteikumi un atzinumi.
(
64
)	Proti, pie tā, kas izriet no ierosinātās EPI.
(
65
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 57. punktu.
(
66
)	Ko apelācijas sūdzības iesniedzējs tostarp apstrīd. Tomēr nevar to pilnībā izslēgt, ņemot vērā dažādos piedāvātos EPI ierosinājuma variantus.
(
67
)	Lai gan vēl neskaidru.
(
68
)	Skat. apelācijas sūdzības 20. punktu.
(
69
)	Apelācijas sūdzības 20. punkts.
(
70
)	Skat. apelācijas sūdzības 54. punktu.
(
71
)	LES 5. panta 1. punkts. Skat. arī Tiesas priekšsēdētāja rīkojumus, 2010. gada 28. oktobris, Bejan (C‑102/10, nav publicēts, EU:C:2010:654, 29. punkts), un 2012. gada 14. augusts, Komisija/Padome (C‑114/12, nav publicēts, EU:C:2012:365, 74. punkts).
(
72
)	LES 5. panta 2. punkts.
(
73
)	LES 13. panta 2. punkts.