62005CC0456
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 28. jūnijā (
1
)
Lieta C-456/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Vācijas Federatīvo Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — EKL 43. pants — Psihoterapeiti, kuri noslēguši vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām — Kvotu sistēma — Pārejas noteikumi par atkāpēm — Samērīgums — Pieņemamība”
I — Ievads
1.
Ar šo prasību, kas iesniegta 2005. gada 23. decembrī, Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pārejas noteikumus un iegūtās tiesības, kas ļauj psihoterapeitiem saņemt atļauju vai akreditācijas apliecību neatkarīgi no spēkā esošajām normām par vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, attiecinot tikai uz tiem psihoterapeitiem, kas savu darbību ir veikuši Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, un neņemot vērā līdzīgu profesionālo darbību, ko psihoterapeiti veic citās dalībvalstīs, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
2.
EKL 43. panta pirmajā daļā ir aizliegti ierobežojumi dalībvalstu pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī.
3.
EKL 43. panta otrajā daļā ir precizēts, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt darbību kā pašnodarbinātai personai un šādu darbību veikt ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi tās valsts tiesību aktos, kurā tiek veikta uzņēmējdarbība, ir paredzēti attiecībā uz minētās valsts pilsoņiem.
B — Vācijas tiesību akti
4.
Ar 1998. gada 16. jūnija Likumu par psihoterapeita-psihologa un bērnu un jauniešu psihoterapeita profesiju, ar ko groza Sociālā kodeksa piekto sējumu un citus likumus [Gesetz über die Berufe des Psychologischen Psychotherapeuten und des Kinder- und Jugenlichenpsychotherapeuten, zur Änderung des Fünften Buches Sozialgesetzbuch und anderer Gesetze] (
2
), Vācijas Federatīvā Republika no 1999. gada 1. janvāra minētās profesijas ir iekļāvusi obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā un ir noteikusi, ka darbība minētajās profesijās atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, notiek pēc kvotu sistēmas atkarībā no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma.
5.
Pārejas noteikumos, kas ietverti Sociālā kodeksa piektā sējuma (turpmāk tekstā — “SGB V”) 95. panta 10. un 11. punktā, redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar minēto 1998. gada 16. jūnija likumu, ir paredzēts izņēmums no minētās kvotu sistēmas piemērošanas atkarībā no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma.
6.
SGB V 95. panta 10. punktā ir noteikts:
“Aprūpi, ko paredz vienošanās ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, var nodrošināt psihoterapeiti, kas:
1.
līdz 1998. gada 31. decembrim ir izpildījuši akreditācijas nosacījumus atbilstoši [1998. gada 16. jūnija] likuma 12. pantam un kvalifikācijas nosacījumus atbilstoši SGB V 95.c panta otrās daļas 3. punktam un ir iesnieguši atļaujas pieteikumu;
2.
līdz 1999. gada 31. martam ir iesnieguši akreditācijas dokumentu;
3.
laikā no 1994. gada 25. jūnija līdz 1997. gada 24. jūnijam ir piedalījušies obligātās veselības apdrošināšanas kašu dalībnieku ambulatorā psihoterapeitiskā aprūpē.
Atļauju izsniegšanas komisijai jālemj par atļauju pieteikumiem līdz 1999. gada 30. aprīlim.”
7.
Attiecībā uz pārejas noteikumu piemērošanu SGB V 95. panta 11. punkta noteikumi pēc satura ir tieši tādi paši kā 10. punkta noteikumi.
8.
Minētie pārejas noteikumi stājās spēkā 1998. gada 17. jūnijā.
9.
Bundessozialgericht (Federālā Sociālo lietu tiesa) 2000. gada 8. novembra spriedumā sniedza SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunkta un 11. punkta 3. apakšpunkta interpretāciju. No minētā sprieduma izriet, ka, ņemot vērā 1998. gada 16. jūnija likuma mērķi, izņēmums no principa, ka atļauja izsniedzama atkarībā no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma, ir pieļaujams neatliekamos gadījumos, ar nosacījumu, ka šāda priekšrocība ir pamatota tikai tad, ja attiecīgais psihoterapeits ir atvēris pats savu prakses vietu, kurā lielākoties praktizē pats. Līdz ar to Bundessozialgericht, pirmkārt, atzina, ka vietai, kur periodā no 1994. gada 25. jūnija līdz 1997. gada 24. jūnijam, kas ir paredzēts SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā, ir atvērta psihoterapeita prakses vieta, pastāv saistība ar akreditēta psihoterapeita praktizēšanu šādā prakses vietā sākot no 1999. gada 1. janvāra un, otrkārt, minētajās tiesību normās norādītā dalība psihoterapeitiskās aprūpes sniegšanā vispārīgi ir uzskatāma par aizsargājamu, līdz ar to nav pakļauta kvotu sistēmai, ja minētajās tiesību normās norādītajā periodā nepārtrauktā 6–12 mēnešu laikposmā ir sniegta aprūpe 250 stundu apmērā.
III — Pirmstiesas procedūra
10.
Komisijā 1999. gadā ar sūdzībām vērsās vairāki psihoterapeiti no Austrijas un Itālijas, kas profesionālo darbību Vācijā sākuši pirms 1999. gada 1. janvāra; sūdzības attiecās uz kompetento Vācijas iestāžu atteikumu atļauju darbības veikšanai viņiem piešķirt neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma, pamatojoties uz to, ka SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā norādītajā laikposmā no 1994. gada 25. jūnija līdz 1997. gada 24. jūnijam (turpmāk tekstā — “atskaites periods”) viņi neesot vispār vai neesot pietiekamā mērā piedalījušies psihoterapeitiskās aprūpes sniegšanā obligātajai veselības apdrošināšanas sistēmai piederošām personām.
11.
Komisija 1999. gada 10. novembra vēstulē Vācijas valdību informēja par savām bažām attiecībā uz SGB V pārejas noteikumu atbilstību EKL 43. pantam.
12.
Vācijas valdība 2000. gada 11. janvāra atbildes vēstulē paskaidroja, ka, papildus obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros veiktajai profesionālajai darbībai ņemot vērā agrāku profesionālo darbību, kas veikta citur Eiropas Kopienā, netiktu nodrošināta iegūto tiesību aizsardzība SGB V pārejas noteikumu nozīmē.
13.
Komisija 2000. gada 30. oktobra vēstulē Vācijas Federatīvajai Republikai izteica brīdinājumu, tajā norādot, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai EKL 43. pants Vācijas iestādēm uzliek pienākumu pārbaudīt, vai sūdzību iesniedzēju profesionālā darbība, kas veikta viņu izcelsmes dalībvalstī, pēc satura ir līdzvērtīga SGB V pārejas noteikumos minētajai vai pat vienlīdzīga ar to un ir veikta pietiekami ilgu laiku, lai to varētu uzskatīt par aizsargājamu minēto tiesību normu izpratnē.
14.
Izvērtējusi Vācijas Federatīvās Republikas atbildi pēc brīdinājuma saņemšanas, Komisija 2001. gada 21. decembra vēstulē atbilstoši EKL 226. pantam Komisijai nosūtīja argumentētu atzinumu.
15.
Vācijas valdība 2002. gada 20. martā atkārtoti pauda savus sākotnējos apsvērumus, ka apstrīdētās tiesību normas nav pretrunā EKL 43. pantam un ka nav saskatāma nepieciešamība tās grozīt. Vācijas valdība turklāt atsaucās uz iepriekš minēto Bundessozialgericht spriedumu, kurā bija uzsvērts, ka apstrīdēto SGB V pārejas noteikumu mērķis ir aizsargāt “iegūtās tiesības”.
16.
Komisija uzskatīja, ka Vācijas Federatīvā Republika tam paredzētajā divu mēnešu termiņā nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi argumentētā atzinuma prasību izpildei, un nolēma celt šo prasību.
IV — Lietas dalībnieku prasījumi
17.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atzīt, ka, pārejas noteikumus un iegūtās tiesības, kas ļauj psihoterapeitiem saņemt atļauju vai akreditācijas apliecību neatkarīgi no spēkā esošajām normām par vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām attiecinot tikai uz tiem psihoterapeitiem, kas savu darbību ir veikuši Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, un neņemot vērā līdzīgu profesionālo darbību, ko psihoterapeiti veic citās dalībvalstīs, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.
Vācijas Federatīvā Republika prasa atzīt, ka prasība ir nepieņemama vai, jebkurā gadījumā — nepamatota.
V — Par pienākumu neizpildi
A — Par prasības pieņemamību
1) Lietas dalībnieku argumenti
19.
Vācijas Federatīvā Republika savai aizstāvībai norāda, ka prasība ir nepieņemama četru iemeslu dēļ. Pirmkārt, prasība nav vērsta pret faktisku EK līguma pārkāpumu, jo uz SGB V pārejas noteikumu pamata lēmumu par atļauju veikt profesionālo darbību vairs nevar pieņemt jau aptuveni septiņus gadus. Otrkārt, EKL 226. pantā noteiktās procedūras ietvaros uzraugot EKL ievērošanu, Komisija nedrīkst tikai aizstāvēt privātpersonu intereses, stājoties pretim dalībvalstij; līdz ar to šajā lietā Komisijai nav intereses celt prasību. Treškārt, pat ja atzītu, ka ir noticis EKL noteikumu pārkāpums, pienākumu neizpilde, uz kuru attiecas prasība, būtu tik maznozīmīga, ka neradītu pietiekamu pamatu EKL 226. pantā paredzētās procedūras sākšanai. Visbeidzot, Komisija prasības pieteikumā ir paplašinājusi prasības priekšmetu salīdzinājumā ar pirmstiesas procedūrā noteikto un uzskata, ka tiek ierobežota to Vācijas psihoterapeitu brīvība veikt uzņēmējdarbību, kuri SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā minētajā atskaites periodā darbojušies citās dalībvalstīs.
20.
Komisija noraida visus minētos argumentus un uzskata, ka prasība pavisam noteikti ir pieņemama. Komisija precizē, ka SGB V 95. panta 10. punktā ietvertajiem pārejas noteikumiem joprojām ir juridiska iedarbība, kā apliecināts pirmstiesas procedūrā un prasībā divu minēto sūdzību iesniedzēju gadījumā. Minētie sūdzību iesniedzēji par atteikumu viņiem par labu piemērot minētās tiesību normas vienlaicīgi vērsušies Vācijas tiesās, un tās nolēmušas neformāli apturēt lietu izskatīšanu pēc būtības, kamēr šajā tiesvedībā tiks izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
2) Vērtējums
21.
Trīs pēdējie Vācijas Federatīvās Republikas pamati par prasības nepieņemamību nepārprotami ir jānoraida, taču pirmā pamata vērtēšana, manuprāt, ir sarežģītāka un varētu pat atbilstoši apsvērumiem, kas izklāstīti šo secinājumu 29.–60. punktā, Tiesu novest pie secinājuma, ka šī prasība ir atzīstama par nepieņemamu.
22.
Attiecībā uz tiem nepieņemamības pamatiem, kas ir jānoraida, es, pirmkārt, uzskatu, ka Vācijas valdība nevar apgalvot, ka Komisijai trūkst intereses celt prasību šajā lietā, jo tiesvedība sakarā ar pienākumu neizpildi ir vērsta uz pirmstiesas procedūrā un prasības pieteikumā minēto divu psihoterapeitu individuālo tiesību aizsardzību.
23.
Saskaņā ar judikatūru atbilstoši kompetencei, kas Komisijai ir piešķirta EKL 226. pantā, tai nav jāpierāda interese celt prasību, jo Komisijas uzdevums ir pēc savas ierosmes un vispārējās interesēs raudzīties, lai dalībvalstis piemērotu Kopienu tiesības, un panākt, ka tiek konstatēta iespējamā no Kopienu tiesībām izrietošo valsts pienākumu neizpilde, lai šādi šo pārkāpumu apturētu (
3
). Turklāt vienīgi Komisija var izvērtēt nepieciešamību celt prasību pret dalībvalsti un izvēlēties, kad pret to sākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi (
4
).
24.
Turklāt šajā lietā prasības pieteikuma rezolutīvā daļa tāpat kā argumentētā atzinuma rezolutīvā daļa ir formulēta vispārīgi, līdz ar to var saprast, ka prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nebūt neattiecas tikai un vienīgi uz pirmstiesas procedūrā un prasības pieteikumā minēto sūdzību iesniedzēju situāciju.
25.
Katrā ziņā man šķiet, ka pašu par sevi nevar kritizēt faktu, ka tādēļ, ka pastāv vispārējas intereses pārtraukt iespējamu Kopienu tiesību pārkāpumu, kura vērtējums ir Komisijas ziņā, var tikt sekmēta privātpersonas interešu aizsardzība, pamatojoties uz Kopienu tiesībām, kaut vai netieši noregulējot privātpersonas konkrēto situāciju.
26.
Nevar piekrist arī Vācijas valdības argumentam par pirmstiesas procedūrā noteiktā strīda priekšmeta paplašināšanu, prasības pieteikumā norādot, ka SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunkta un 11. punkta 3. apakšpunkta piemērošana ietekmē arī to Vācijas psihoterapeitu brīvību veikt uzņēmējdarbību, kuri minētajās tiesību normās noteiktajā atskaites periodā ir darbojušies citās dalībvalstīs.
27.
Šādi argumentējot, netiek ņemts vērā šī strīda priekšmets, kas vērsts tikai uz EKL 43. panta neizpildes konstatēšanu, pamatojoties uz to, ka no SGB V pārejas noteikumiem izriet aizliegums ņemt vērā profesionālo darbību, ko psihoterapeits ir veicis nevis Vācijas Federatīvās Republikas, bet citas valsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, lai psihoterapeits varētu neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma turpināt veikt profesionālo darbību izvēlētajā vietā Vācijas Federatīvajā Republikā. Attiecībā uz šādu strīda priekšmetu, kura vispārīgais raksturs ir precizēts argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un tieši tāpat pārņemts prasības pieteikumā ietvertajos prasījumos, nav būtiski, vai iepriekš minēto profesionālo darbību citās dalībvalstīs būtu varējuši veikt Vācijas pilsoņi vai citu dalībvalstu pilsoņi. Šāds apstāklis faktiski neatņemami ietilpst strīda priekšmetā, kas attiecas nevis uz tiešu diskrimināciju psihoterapeitu pilsonības dēļ, bet gan uz iespējamu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, pamatojoties uz vietu, kur psihoterapeiti ir veikuši profesionālo darbību SGB V pārejas noteikumos noteiktajā atskaites periodā. Līdz ar to nav pierādīts, ka prasības pieteikumā strīda priekšmets ir paplašināts salīdzinājumā ar pirmstiesas procedūrā noteikto un ka šī apstākļa dēļ prasības pieteikums nav pieņemams.
28.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildi par prasības pieteikumā norādītās pienākumu neizpildes maznozīmīgo raksturu, kas vairāk gan attiecas uz prasības vērtējumu pēc būtības, nekā uz prasības pieņemamību, jebkurā gadījumā pietiek vienkārši atgādināt, ka pat neliels vai nenozīmīgs brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir aizliegts ar EKL 43. pantu (
5
).
29.
Savukārt pirmā Vācijas valdības izvirzītā iebilde par nepieņemamību, kas attiecas uz Līguma noteikumu faktiska pārkāpuma neesamību, nav pilnīgi nepamatota.
30.
Kā jau ir norādīts, Vācijas valdība uzskata, ka, tā kā atbilstoši SGB V pārejas noteikumiem lūgumi piešķirt atļauju bija jāiesniedz līdz 1998. gada 31. decembrim un atļauju izsniegšanas komisijām atļaujas bija jāpiešķir līdz 1999. gada 30. aprīlim, prasības pieteikumā norādīto pārkāpumu vairs nav iespējams pārtraukt. Šādos apstākļos ir jāņem vērā arī fakts, ka pēc Vācijas valdības atbildes uz argumentēto atzinumu Komisija ir ļāvusi paiet vairāk nekā četriem gadiem, līdz nolēmusi celt šo prasību. Šādas vilcināšanās dēļ valsts tiesās joprojām izskatīšanā atrodas ar to saistītas lietas.
31.
Komisija iebilst, ka SGB V 95. panta 10. punktā ietvertajiem pārejas noteikumiem joprojām ir juridiska iedarbība attiecībā uz prasības pieteikumā norādītajām situācijām un Vācijas tiesām tie ir jāpiemēro to izskatīšanā esošās lietās.
32.
Tādējādi, šķiet, Komisija uzskata, ka pienākumu neizpilde joprojām pastāv un līdz ar to prasības pieteikums ir pieņemams tiktāl, ciktāl SGB V 95. panta 10. punktā ietvertajiem pārejas noteikumiem ir juridiska iedarbība, ko atspoguļo valsts tiesās izskatīšanā esošās lietas, ko par minēto noteikumu piemērošanu ir ierosinājuši pirmstiesas procedūras materiālos un prasības pieteikumā minētie psihoterapeiti, tostarp arī pēc Komisijas 2001. gada 21. decembra argumentētajā atzinumā noteiktā divu mēnešu termiņa.
33.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Komisija nekādi neapstrīd Vācijas Federatīvās Republikas celto iebildi par nepieņemamību attiecībā uz SGB V 95. panta 11. punktu. Šāda piekrišana varētu būt skaidrojama ar to, ka procedūras pirmstiesas stadijā un prasības pieteikumā minēto psihoterapeitu situācijas, šķiet, ietilpst tikai SGB V 95. panta 10. punkta piemērošanas jomā (
6
). Katrā ziņā, ņemot vērā Komisijas replikā pausto nostāju, es uzskatu, ka ir jāpiekrīt Vācijas Federatīvās Republikas celtajai iebildei par nepieņemamību attiecībā uz SGB V 95. panta 11. punktu.
34.
Otrkārt, ir jāizvērtē jautājums par prasības pieteikumā norādītās pienākumu neizpildes juridiskās iedarbības pastāvēšanu saistībā ar SGB V 95. panta 10. punktu.
35.
Kā jau iepriekš minēju, EKL 226. pantā Komisijai ir uzticētas pilnvaras konstatēt iespējamo no Kopienu tiesībām izrietošo valsts pienākumu neizpildi, lai šādu pienākumu neizpildi novērstu (
7
).
36.
Tāpat lietderīgi ir atgādināt, ka saskaņā ar EKL 226. pantu un judikatūru Komisija prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Tiesā var celt tikai tad, ja attiecīgā dalībvalsts argumentētajā atzinumā izvirzītās prasības nav izpildījusi tajā noteiktajā termiņā (
8
), un turklāt šādas pienākumu neizpildes esamība ir jānovērtē, ņemot vērā stāvokli, kāds dalībvalstī bija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (
9
).
37.
Manos 2007. gada 15. februāra secinājumos lietā Komisija/Grieķija, ko pašlaik izskata Tiesas otrā palāta, jau vispārīgi norādīju, ka saskaņā ar EKL 226. pantu Komisija nevar celt prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, lai tiktu konstatēts Kopienu tiesību pārkāpums, kas pārtraukts pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, jo pretējā gadījumā prasība var tikt atzīta par nepieņemamu (
10
). Tā kā EKL 226. pantā paredzētās procedūras mērķis ir novērst Kopienu tiesību pārkāpumu, principā nav nekāda pamata uzskatīt, ka pastāv juridiski pamatota interese turpināt tiesvedību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ja pārkāpums ir pārtraukts pirms Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām (
11
).
38.
Šāds risinājums, protams, ir piemērojams, kad Kopienu tiesību pārkāpums, kurā tiek vainota dalībvalsts, ir pārtraukts, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts veiktos pasākumus atbilstoši argumentētajam atzinumam.
39.
Atbilstoši šādai pieejai Tiesa kā nepieņemamu ir noraidījusi prasības pieteikumu sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kurā attiecīgā dalībvalsts ir vainota vairāku tiesību aktu pieņemšanā, kas pēc tam, kad Tiesa pārbaudīja lietas dalībnieču sniegtās ziņas, izrādījās atcelti pirms Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām (
12
). Tas gan neattiecas uz šo lietu, jo SGB V 95. panta 10. punkta noteikumi formāli nav atcelti un Vācijas Federatīvā Republika nav veikusi pasākumus, lai pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām izpildītu argumentētajā atzinumā ietvertās prasības.
40.
Kā esmu norādījis savos secinājumos, kas minēti šo secinājumu 37. punktā, tas gan neietekmē faktu, ka principā nepastāv šķēršļi prasības pieteikuma atzīšanai par nepieņemamu arī gadījumā, ja pārkāpums ir zaudējis jebkādu ietekmi pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, lai arī attiecīgā dalībvalsts nav veikusi pasākumus, kā to ir prasījusi Komisija (
13
).
41.
Tā, piemēram, Tiesa 2005. gada 27. oktobra spriedumā pēc savas iniciatīvas kā nepieņemamu noraidīja prasības pieteikumu, kurā Komisija Itālijas Republikai pārmeta, ka tā atļāvusi piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu noslēgšanas tiesības piešķirt saskaņā ar sarunu procedūru, Itālijas Ministru padomes prezidentam izdodot rīkojumu, kurā valsts teritorijā ir izsludināts ārkārtas stāvoklis, lai apkarotu mežu ugunsgrēkus, tādējādi pārkāpjot Kopienu tiesību normas par publisko iepirkumu un EKL 43. un 49. pantu (
14
).
42.
Tiesa spriedumā precizēja, ka minētajam rīkojumam, kurš dienā, kad beidzās ārkārtas stāvoklis, vairs nebija spēkā, līdz Komisijas pieņemtajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām un pat līdz brīdinājuma vēstules nosūtīšanai vairs nebija nekādas atbilstošās iedarbības (
15
). Šādos apstākļos Tiesa ir arī norādījusi, ka prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nav vis paredzēta, lai apstrīdētu aktus, kas vēlāk pieņemti, piemērojot minēto rīkojumu, proti, aktus un pasākumus publiskā iepirkuma līgumu noslēgšanas tiesību piešķiršanai atbilstoši rīkojuma noteikumiem, kas gan skaidri norādīti argumentētajā atzinumā (
16
).
43.
Minētajam spriedumam, manuprāt, ir nozīme attiecībā uz jautājumu, kas vērtējams šajā lietā.
44.
Paužot uzskatu, ka apstrīdētais rīkojums, ārkārtas stāvoklim beidzoties, bija zaudējis juridisku iedarbību un jebkādu iedarbību vēl pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, Tiesa, šķiet, ir atzinusi, ka akti un pasākumi, kas vēlāk pieņemti, piemērojot apstrīdēto rīkojumu (piemēram, pirkuma līgumi) (
17
), nav uzskatāmi par minētā rīkojuma juridisko iedarbību, kuras dēļ turpina pastāvēt prasībā norādītais pienākumu neizpildes fakts, neraugoties uz to, vai prasības priekšmets ietver arī minētos aktus. Manā skatījumā, šādi ir jāinterpretē spriedumā ietvertās vairākkārtējās norādes, ka prasībā norādītā pienākumu neizpilde neattiecas uz aktiem, kas vēlāk pieņemti, piemērojot apstrīdēto rīkojumu. Lai arī a contrario interpretācijas metode bieži nav droša, liekas, ka no sprieduma pamatojuma var secināt, ka gadījumā, ja pienākumu neizpilde, par ko Tiesā celta prasība, aptver minētos aktus un turpmākos pasākumus, tāpat kā norādīts Komisijas argumentētajā atzinumā, prasību varētu atzīt par pieņemamu.
45.
Šīs lietas izskatīšanā būtu jāatgādina, pirmkārt, ka SGB V 95. panta 10. punktā ietvertos pārejas noteikumus var piemērot tikai psihoterapeitiem, kas lūgumu piešķirt atļauju ir iesnieguši ne vēlāk kā 1998. gada 31. decembrī un atskaites periodā ir piedalījušies ambulatoras psihoterapeitiskās aprūpes sniegšanā personām, kas apdrošinātas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, un, otrkārt, ir jānorāda, ka kvotu sistēma stājās spēkā 1999. gada 1. janvārī un atļauju izsniegšanas komisijām par lūgumiem piešķirt atļauju bija jālemj līdz 1999. gada 30. aprīlim.
46.
Tādējādi pārejas noteikumi vairs nebija piemērojami no (galīgās) kvotu sistēmas spēkā stāšanās dienas, t.i., 1999. gada 1. janvāra. Pārejas noteikumu iedarbība tomēr turpinājās līdz 1999. gada 30. aprīlim, t.i., pēdējai dienai, kad atļauju izsniegšanas komisijām bija jālemj par lūgumiem piešķirt darbības atļauju, kas bija iesniegti ne vēlāk kā 1998. gada 31. decembrī, nolūkā veikt psihoterapeita profesionālo darbību noteiktā vietā neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma. Lūgumus piešķirt atļauju, kas iesniegti atbilstoši SGB V pārejas noteikumiem, vairs nevar apmierināt kopš 1999. gada 1. maija, t.i., vairāk nekā trīs gadus pirms Komisijas 2001. gada 21. decembrī sniegtajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa. Visi atļauju izsniegšanas komisiju lēmumi, izņemot prasībā norādītos, ir kļuvuši galīgi. Turklāt šķiet, ka Komisija to ir atzinusi, norādot, ka ieinteresēto personu loks vairs nevar palielināties, jo SGB V pārejas noteikumi attiecas tikai uz skaidri noteiktu jau pagājušu laikposmu (
18
), un ka prasībā norādītā pienākumu neizpilde varot tikt uzskatīta par joprojām pastāvošu tikai tāpēc, ka valsts tiesās joprojām tiek izskatītas lietas, ko ierosinājuši divi psihoterapeiti, kuru situācija ir minēta prasības pieteikumā.
47.
Jānoskaidro, vai iepriekš minētais apstāklis pats par sevi ir pietiekams, lai varētu piekrist Komisijai, ka SGB V 95. panta 10. punktā ietvertie pārejas noteikumi nav zaudējuši iedarbību.
48.
Manuprāt, nebūtu pareizi faktu, ka tiesās tiek izskatītas lietas attiecībā uz SGB V 95. panta 10. punktā ietverto pārejas noteikumu piemērošanu, uzskatīt par juridisko iedarbību, ko minētie noteikumi it kā turpina radīt pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, lai tādējādi sakarā ar valsts pienākumu neizpildi celto prasību varētu atzīt par pieņemamu.
49.
Ja Tiesa tāpat kā iepriekš minētajā 2005. gada 27. oktobra spriedumā lietā Komisija/Itālija atteiktos atzīt, ka ar normatīvu aktu (šajā lietā — rīkojumu) pamatots līgums, kura darbības termiņš ir beidzies pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, pats par sevi ir atzīstams par šāda normatīva akta juridisko iedarbību, kuras dēļ varētu uzskatīt, ka prasībā norādītā pienākumu neizpilde turpina pastāvēt (neatkarīgi no tās iekļaušanas prasības priekšmetā), tādā pašā veidā a fortiori būtu jārīkojas attiecībā uz iedarbību, kas izpaužas kā prasības pieteikumā minētās divas valsts tiesās izskatāmās lietas, kurām ir daudz netiešāka saikne ar SGB V 95. panta 10. punktā ietvertajiem pārejas noteikumiem nekā varētu pastāvēt starp apstrīdēto rīkojumu un uz tā pamata vēlāk pieņemtajiem aktiem, uz ko attiecas iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija.
50.
Turklāt ir jāprecizē, ka šajā lietā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi celtās prasības priekšmets attiecas tikai uz SGB V pārejas noteikumiem un neaptver valstu tiesu izskatīšanā esošās lietas, kuras it kā veido pienākumu neizpildes juridisko iedarbību.
51.
Minētie argumenti ir jāpapildina ar apsvērumu, ka tad, ja piekristu Komisijas nostājai, prasība tiktu atzīta par pieņemamu, kaut arī atbildētāja dalībvalsts nolūkā izpildīt argumentētajā atzinumā ietvertās prasības vairs nevarētu pārtraukt pienākumu neizpildi, pieņemot valsts tiesību normas, kam ir tāds pats juridisks spēks kā normām, kuras Komisija uzskata par neatbilstošām Kopienu tiesībām (
19
), jo Komisijas skatījumā pieļautā pārkāpuma pārtraukšanai būtu noteikti jāpanāk, ka visas valsts tiesas to izskatīšanā esošajās lietās galīgos nolēmumus pieņemtu līdz argumentētajā atzinumā noteiktajai dienai un tie būtu tādi, kā Komisija ir norādījusi Tiesai.
52.
Vispārīgāk runājot, Komisijas aizstāvētā nostāja nozīmē, ka atbildētājai dalībvalstij nav pienākuma novērst pienākumu neizpildi, jo argumentētajā atzinumā ietvertās prasības vairs nav iespējams izpildīt vai katrā ziņā to izpilde ir zaudējusi praktisku nozīmi, bet gan pārtraukt visu iespējamās agrāk pieļautās pienākumu neizpildes juridisko iedarbību. Manā skatījumā, šāda nostāja pārsniedz EKL 226. pantā Komisijai piešķirto pilnvaru apjomu.
53.
Bez šaubām, tas gan nekādi neliedz iespēju Komisijai celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi pret dalībvalsti, kura vainojama Kopienu tiesību īslaicīgā pārkāpumā.
54.
Šāda hipotēze apstiprinātos, ja, neraugoties uz to, ka īslaicīgais pārkāpums un tā iedarbība būtu pārtraukti pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, Komisijai nebūtu pieticis laika, lai pirms pārkāpuma pārtraukšanas noslēgtu pirmstiesas procedūru (
20
). Šādā situācijā prasību atzīstot par nepieņemamu, tiktu savā ziņā atlīdzināts tas, ka pārkāpums ir ticis “novērsts”, kaut arī Komisija nevarētu rīkoties pirms pārkāpuma pārtraukšanas un tādējādi nevarētu novērst pienākumu neizpildes iedarbību (
21
). Prasību nevarētu atzīt par nepieņemamu arī tad, ja atbilstoši Tiesas judikatūrai Komisija būtu savlaicīgi vērsusies pret iespējamo pārkāpumu (
22
).
55.
Manuprāt, tas gan nav redzams šajā lietā.
56.
No SGB V 95. panta 10. punkta pārejas noteikumu pieņemšanas līdz tajos noteiktā pārejas laikposma beigām 1999. gada 30. aprīlī Komisijai bija vairāk nekā desmit mēneši laika pirmstiesas procedūras sākšanai un noslēgšanai, taču Komisija, nosūtot brīdinājuma vēstuli, pirmstiesas procedūru sāka tikai 2000. gada 30. oktobrī.
57.
Turklāt Komisija nav minējusi nevienu apstākli, kas to būtu kavējis pirmstiesas procedūru noslēgt vai vismaz sākt iepriekš minētajā laikposmā.
58.
It īpaši ir jānorāda, ka Komisija nav paudusi uzskatu, ka SGB V 95. panta 10. punkta noteikumu iespējamās neskaidrības dēļ minēto noteikumu pieņemšanas laikā tā nebūtu varējusi būt droša, ka minētie noteikumi nav piemērojami psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumiem, uz ko attiecas citu dalībvalstu, nevis Vācijas Federatīvās Republikas obligātās veselības apdrošināšanas sistēma; šādu pārliecību Komisija varēja iegūt tikai no brīža, kad SGB V 95. panta 10. punktu tā bija piemērojušas un interpretējušas atļauju izsniegšanas komisijas, un līdz ar to pienākumu neizpildi bija iespējams konstatēt tikai laikposmā no 1999. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim, kad atļauju izsniegšanas komisijām bija jālemj par lūgumiem piešķirt atļauju; minētais laikposms varēja būt par īsu, lai noslēgtu pirmstiesas procedūru. Turklāt vēlos minēt, ka Komisija nekādā veidā neapšauba SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunkta teksta interpretāciju, ka tas attiecas vienīgi uz ambulatoriem psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumiem, kas sniegti par valsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas līdzekļiem, neatkarīgi no tā, kā minētā tiesību norma tiek piemērota.
59.
Komisija turklāt nav norādījusi, ka tās minētā pienākumu neizpilde ir tik sarežģīta, ka laikposms mazliet vairāk kā desmit mēnešu garumā, sākot no SGB V 95. panta 10. punkta pieņemšanas, bijis par īsu, lai sāktu un virzītu pirmstiesas procedūru, pirms vēl minētā tiesību norma radījusi tādu iedarbību, kādu tai piedēvē Komisija.
60.
Es tātad uzskatu, ka Komisija varēja savlaicīgi rīkoties, lai ar tās rīcībā esošo procedūru palīdzību novērstu tādu pienākumu neizpildes seku rašanos, par kādām sūdzas Komisija.
61.
Šādos apstākļos iesaku Tiesai šo prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atzīt par nepieņemamu.
62.
Ja Tiesa sekotu minētajam ieteikumam, manuprāt, lietderīgi ir precizēt, ka šāda secinājuma dēļ valsts tiesām, kuru izskatīšanā ir iepriekš minētās lietas, nevajadzētu izdarīt nekādus secinājumus par to, cik pamatotas ir psihoterapeitu celtās prasības par SGB V pārejas noteikumu neatbilstību Kopienu tiesībām; izņēmums būtu prejudiciāla nolēmuma tiesvedības uzsākšana saskaņā ar EKL 234. pantu.
63.
Savukārt, ja Tiesa nepiekristu ieteikumam šo prasību atzīt par nepieņemamu, tai būtu jāspriež par prasībā minētās pienākumu neizpildes pamatotību.
64.
Tātad es tikai pakārtoti izvērtēšu apsvērumus, kas saistīti ar šajā lietā pēc būtības izskatāmajiem jautājumiem.
B — Par lietas būtību
1) Lietas dalībnieku argumenti
65.
Komisija uzskata, ka SGB V pārejas noteikumi ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un netieši nosaka nevienlīdzīgu attieksmi, jo tos nevar piemērot psihoterapeitiem, kas apstrīdētajos pārejas noteikumos paredzētajā laikposmā savu profesionālo darbību veikuši citu dalībvalstu, nevis Vācijas Federatīvās Republikas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros. Komisija vērš uzmanību uz divu procedūras pirmstiesas stadijā minēto sūdzību iesniedzēju situāciju; proti, minētie psihoterapeiti profesionālo darbību Vācijas Federatīvajā Republikā uzsākuši SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā paredzētajā atskaites periodā, praksi izveidojot vietā, uz kuru attiecas ar 1998. gada 16. jūnija likumu paredzētais galīgais tiesiskais regulējums par kvotu sistēmu atbilstoši faktiskajam ārstēšanas pieprasījumam, kas piemērojama no 1999. gada 1. janvāra; minētie psihoterapeiti tomēr nav varējuši reģistrēties minētajā pantā noteiktajā kārtībā, jo viņi nebija nepārtrauktā sešu mēnešu ilgā laikposmā snieguši pietiekamu stundu skaitu psihoterapeitiskās aprūpes Vācijas obligātās veselības aprūpes sistēmas ietvaros. Komisija uzsver, ka, lai arī minētie psihoterapeiti teorētiski varēja turpināt veikt savu profesionālo darbību vietā, kur viņi izveidojuši prakses vietu, uzsākot savu profesionālo darbību Vācijā, viņiem tomēr nebija tiesību sniegt aprūpes pakalpojumus, par kuriem panākta vienošanās ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, līdz ar to viņiem bija liegts vienīgais nopietni vērā ņemamais risinājums turpmākai praktizēšanai sākotnēji izvēlētajā profesionālās darbības vietā.
66.
Komisija piebilst, ka nevienlīdzība ir vēl jo izteiktāka tādēļ, ka minēto SGB V pārejas noteikumu piemērošanas nolūkā Vācijas psihoterapeitam praksē ne vienmēr tiek izvirzīta prasība, lai viņš jau iepriekš būtu praktizējis reģionā, kur vēlas sākt profesionālo darbību. Citiem vārdiem sakot, ja Vācijas psihoterapeits SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā jau ir sniedzis psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumus Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros un ir nostrādājis prasīto stundu skaitu, uz tā pamata viņš var lūgt reģistrāciju, pat ja viņš profesionālo darbību ir veicis citā reģionā. Vismaz tāda esot bijusi Vācijas kompetento iestāžu prakse līdz Bundessozialgericht sprieduma taisīšanai iepriekš minētajā lietā.
67.
Komisija tāpat norāda, ka SGB V pārejas noteikumi Vācijas psihoterapeitus kavējot atstāt minēto dalībvalsti, lai SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā izmantotu brīvību veikt uzņēmējdarbību.
68.
Komisija atzīst, ka Vācijā īstenotās psihoterapeitu profesionālās darbības vispārējās reorganizācijas ietvaros primāru vispārējo interešu apsvērumu dēļ varētu būt nepieciešams nodrošināt to psihoterapeitu iegūto tiesību aizsardzību, kuri minētajā dalībvalstī ir praktizējuši noteiktā vietā.
69.
Komisija arī atzīst, ka pārejas noteikumi ir atbilstoši tiem izvirzīto mērķu sasniegšanai, t.i., pirmkārt, lai ļautu turpināt to psihoterapeitu profesionālo darbību, kas jau vairākus gadus ir praktizējuši noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā, kuram pārlieku liela psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu piedāvājuma dēļ no 1999. gada 1. janvāra piemērojama kvotu sistēma, un, otrkārt, lai nodrošinātu, ka SGB V pārejas noteikumi ir piemērojami tikai ierobežotam psihoterapeitu skaitam, lai neapdraudētu 1998. gada 16. jūnija likuma galveno mērķi novērst pārmērīgu piedāvājumu un lai nodrošinātu vienveidīgu, visā valsts teritorijā reģistrētu psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu sniegšanu.
70.
Neraugoties uz to, Komisija uzskata, ka minēto izvirzīto mērķu sasniegšanai nav obligāti SGB V pārejas noteikumu piemērojamība jāierobežo tā, ka tie attiecas tikai uz tām personām, kas iesniegušas lūgumu piešķirt atļauju, proti, uz personām, kas iepriekš, SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā, ir veikuši profesionālo darbību Vācijā.
71.
Komisijas skatījumā, no sprieduma lietā Vlassopoulou (
23
) un tam sekojušajiem spriedumiem izriet, ka to stundu, kuras psihoterapeiti no citām dalībvalstīm nostrādājuši savas izcelsmes dalībvalsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, skaits ir jāņem vērā, vērtējot, vai viņiem var piemērot SGB V pārejas noteikumus. Tā kā valsts tiesiskajā regulējumā profesionālās darbības sākšanai vai labvēlīga pasākuma saņemšanai ir paredzēts nosacījums apliecināt noteiktu profesionālo pieredzi, dalībvalstis atbilstoši EKL 43. pantam nedrīkst sistemātiski neņemt vērā citās dalībvalstīs iegūtu profesionālo pieredzi. Šāda nostāja arī atbilst Tiesas judikatūrai par EKL 39. panta interpretāciju.
72.
Turklāt psihoterapeitu citās dalībvalstīs veiktu līdzvērtīgu vai vienlīdzīgu profesionālo darbību atzīstot par aizsargājamu iepriekšēju darbību, netiktu apdraudēts SGB V pārejas noteikumu mērķis. Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka var droši pieņemt, ka SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunkts un 11. punkta 3. apakšpunkts ir piemērojams ierobežotam skaitam psihoterapeitu, kas minētajās tiesību normās noteiktajā atskaites periodā ir snieguši aprūpes pakalpojumus citu dalībvalstu obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros. Komisija turklāt norāda, ka Vācijas valdība nav sniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu secināt, ka, ņemot vērā šādus psihoterapeitus, tiktu apdraudēts mērķis novērst pārmērīgu psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu piedāvājumu.
73.
Pēc Vācijas Federatīvās Republikas ieskatiem, SGB V pārejas noteikumi nav diskriminējoši. Minēto tiesību normu mērķis ir aizsargāt esošos apstākļus, kas ir uzskatāmi par aizsargājamiem, t.i., to psihoterapeitu situāciju, kuri ir sākuši profesionālo darbību kādā Vācijas reģionā, kurā viņi jau noteiktu laiku ir praktizējuši atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām. Pieņemot SGB V pārejas noteikumus, valsts likumdevējs ir gādājis par to, lai ar 1998. gada 16. jūnija likumu noteiktais galīgais tiesiskais regulējums minētajām personām nenoteiktu pienākumu mainīt darbības vietu un zaudēt savus klientus. Attiecīgo situāciju rakstura dēļ tās var izveidoties tikai noteiktā vietā Vācijā.
74.
Vācijas Federatīvās Republika norāda, ka Komisijas uzskats, ka Vācijas psihoterapeitiem SGB V pārejas noteikumus var piemērot neatkarīgi no tā, kur viņi vēlas sākt profesionālo darbību, pat ja viņi pirms tam tur nav praktizējuši, ir nepareizs. Šāda interpretācija turklāt ir pretrunā Bundessozialgericht iepriekš minētajā spriedumā paustajam uzskatam, kas pamatoti ir balstīts uz valsts likumdevēja izvirzītajiem mērķiem ierobežot SGB V pārejas noteikumu piemērošanas jomu, tos attiecinot tikai uz psihoterapeitiem, kas SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā ir snieguši aprūpes pakalpojumus vietā, kur viņi ir iesnieguši lūgumu piešķirt reģistrācijas atļauju darbībai neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma.
75.
Lai arī Vācijas valdība atzīst par iespējamu, ka atsevišķas atļaujas Vācijā praktizējušiem psihoterapeitiem ir tikušas piešķirtas, neievērojot nosacījumu, ka vietai, kur psihoterapeits ir sniedzis aprūpes pakalpojumus iepriekš, ir jāsakrīt ar to, kur psihoterapeits vēlas veikt profesionālo darbību pēc 1999. gada 1. janvāra, šādos gadījumos apstrīdētās tiesību normas ir piemērotas nepareizi. Šādas likumam neatbilstošā kārtā piešķirtas atļaujas nevar izmantot kā pamatojumu, lai argumentētu, ka tiek diskriminēti psihoterapeiti no citām dalībvalstīm.
76.
Pēc Vācijas valdības vārdiem, ja SGB V pārejas noteikumi būtu jāpiemēro arī psihoterapeitiem, kas profesionālo darbību saskaņā ar vienošanos ar sociālās apdrošināšanās institūcijām ir veikuši citās dalībvalstīs, tiem būtu labvēlīgāki nosacījumi nekā Vācijā praktizējušiem psihoterapeitiem. Vācijas valdības skatījumā, psihoterapeits, kas vairākus gadus Vācijas režīma, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanās institūcijām, ietvaros ir praktizējis Esenē un pārceļas uz Minheni, kur SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā ir praktizējis tikai divus mēnešus, nevarētu turpināt darbību saskaņā ar vienošanos ar sociālās apdrošināšanās institūcijām, ja Minhenē jau būtu pārsniegtas kvotas, taču psihoterapeits, kas kādas citas dalībvalsts režīma, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanās institūcijām, ietvaros ir praktizējis kādā minētās dalībvalsts pilsētā un, pastāvot tādiem pašiem apstākļiem, pārceļas uz Minheni, varētu turpināt darboties saskaņā ar minēto režīmu, pat ja kvotas jau būtu pārsniegtas.
77.
Vācijas Federatīvā Republika piebilst, ka iepriekš minētais spriedums lietā Vlassopoulou nav attiecināms uz šo lietu. Minētā lieta esot attiekusies uz diplomu un profesionālo kvalifikāciju atzīšanu un profesionālās izglītības laikposmu noteikšanu. Šajā lietā savukārt pieeja psihoterapeita profesijai neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma psihoterapeitiem no citām dalībvalstīm nav atteikta profesionālās kvalifikācijas trūkuma dēļ. Tā kā apstrīdētā tiesiskā regulējuma piemērošanas būtiskākais nosacījums ir psihoterapeita piesaiste konkrētai vietai Vācijā, lai tādējādi noteiktu aizsargājamās iegūtās tiesības, atšķirībā no tā, ko norāda Komisija, nebūtu atbilstoši ņemt vērā SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā ārvalstīs veikto profesionālo darbību.
78.
Ņemot vērā apstrīdētā tiesiskā regulējuma mērķus, Vācijas valdība visbeidzot norāda, ka, paplašinot SGB V pārejas noteikumu piemērošanas jomu atbilstoši Komisijas nostājai, tiktu būtiski pasliktināts aprūpes pakalpojumu piedāvājums Vācijas apgabalos, kur notiek plānošana.
2) Vērtējums
a) Ievada apsvērumi
79.
Kā lietā Komisija/Spānija (
24
)2001. gada 4. oktobrī sniegtajos secinājumos ļoti atbilstoši ir norādījusi ģenerāladvokāte Štiksa-Hakla [Stix-Hackl], saskaņā ar Kopienu tiesībām dalībvalstis parasti pašnodarbinātām personām piemēro dažādus tirgus noteikumus, kas regulē vai nu šādu uzņēmēju darbību vai, pirms tam, pieeju tirgum atkarībā no noteiktiem kritērijiem. Starp šī otrā veida noteikumiem pastāv vai nu ar kvalitāti saistīti ierobežojumi pieejai tirgum, t.i., uzņēmēju profesionālās kvalifikācijas obligātās prasības, vai arī kvantitatīva rakstura ierobežojumi, kas izpaužas, piemēram, kā licencēšana vai kvotas.
80.
Šajā lietā vērtējamā pienākumu neizpilde nav saistīta ar tādiem ierobežojumiem pieejai tirgum, kas ir balstīti uz kvalitātes rādītājiem attiecībā uz psihoterapeitu profesionālo kvalifikāciju; kā prasības pieteikumā ir norādījusi Komisija, uz minēto profesiju attiecas vispārējā profesionālās izglītības diplomu atzīšanas sistēma, kā noteikts Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvā 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (
25
), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48 (
26
).
81.
Komisija turklāt Vācijas Federatīvajai Republikai tieši nepārmet to, ka no1999. gada 1. janvāra ir ieviesti kvantitatīva rakstura ierobežojumi pieejai psihoterapeita profesijai tās teritorijā, t.i., kvotas atkarībā no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma.
82.
Komisija savukārt Vācijas Federatīvajai Republikai pārmet to, ka SGB V pārejas noteikumi, kas bija piemērojami pirms minētās kvotu sistēmas stāšanās spēkā un paredzēja ierobežotu atkāpi no minētās sistēmas, lai aizsargātu atsevišķu psihoterapeitu iegūtās tiesības, neaptver psihoterapeitus, kas minētajos pārejas noteikumos noteiktajā atskaites periodā galvenokārt snieguši ambulatorus aprūpes pakalpojumus, kuru izmaksas segtas citu dalībvalstu obligātās veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros.
83.
Tātad SGB V pārejas noteikumos ir regulēti nosacījumi, kas atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, ļauj darboties psihoterapeitiem, kuru profesionālā kvalifikācija ir atzīta Vācijā, paredzot izņēmumu no kvotu sistēmas, kas no 1999. gada 1. janvāra ir ieviesta ar 1998. gada 16. jūnija likumu. Minētie nosacījumi Kopienas līmenī nav saskaņoti. Dalībvalstis principā ir kompetentas noteikt šādus nosacījumus. Saskaņā ar judikatūru dalībvalstīm šī kompetence tomēr ir jāizmanto, ievērojot EKL garantētās pamatbrīvības (
27
), starp kurām ir arī EKL 43. pantā nostiprinātā brīvība veikt uzņēmējdarbību.
84.
Līdz ar to ir jāpārliecinās, vai ir jāpiekrīt Komisijai, ka pārejas noteikumi ir uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, ko nevar attaisnot primāru vispārējo interešu apsvērumi.
b) Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu
85.
Komisija ir norādījusi, un Vācijas Federatīvā Republika nav apstrīdējusi, ka SGB V pārejas noteikumos paredzēto izņēmumu var piemērot tikai tiem psihoterapeitiem, kuri SGB V 95. panta 10. panta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā noteiktajā atskaites periodā, t.i., no 1994. gada 25. jūnija līdz 1997. gada 24. jūnijam, Vācijā ir ārstējuši pacientus Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros vai snieguši aprūpes pakalpojumus pacientiem citās dalībvalstīs, ja attiecīgās izmaksas segtas Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros atbilstoši Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem (
28
).
86.
Pārejas noteikumus nepiemēro, pirmkārt, psihoterapeitiem, kuri profesionālo darbību Vācijā ir sākuši pēc 1997. gada 24. jūnija un pirms pārejas perioda beigām, t.i., pirms 1998. gada 31. decembra, un, otrkārt, psihoterapeitiem, kuri profesionālo darbību Vācijā sākuši atskaites periodā, taču tikai pēc 1997. gada janvāra, ja vien šie psihoterapeiti sešu līdz divpadsmit mēnešu laikā bez pārtraukuma nav veikuši prasītās 250 stundas profesionālās darbības, jo atskaites periods noslēdzies 1997. gada 24. jūnijā un tādēļ šiem psihoterapeitiem faktiski nebūtu bijis iespējas Vācijas reģistrācijas sistēmas ietveros veikt sešus nepārtrauktus mēnešus profesionālās darbības.
87.
Saskaņā ar judikatūru ar EKL 43. pantu ir aizliegtas tādas valsts tiesību normas, kas citu dalībvalstu pilsoņus varētu nostādīt faktiski vai tiesiski nelabvēlīgākā situācijā, nekā tādos pašos apstākļos varētu būt tās dalībvalsts pilsonis, kurā sākta uzņēmējdarbība (
29
). Ar minēto pantu arī ir aizliegti brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi, t.i., visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (
30
).
88.
Šajā lietā, kā ir atzinusi Komisija, SGB V pārejas noteikumi nekādi neliedz psihoterapeitiem, kas atskaites periodā aprūpes pakalpojumus ir snieguši galvenokārt citu dalībvalstu, nevis Vācijas Federatīvās Republikas obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros, sākt vai turpināt profesionālo darbību Vācijā.
89.
Savukārt, lai minētie psihoterapeiti varētu turpināt praktizēt pašu izvēlētā vietā, kurai no 1999. gada 1. janvāra tiek piemērota kvotu sistēma atbilstoši faktiskajam ārstēšanas pieprasījumam, viņiem psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumi būtu bijuši jāsniedz Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros atbilstoši SGB V 95. panta 10. un 11. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
90.
Šāds tiesiskais regulējums psihoterapeitus, kas snieguši aprūpes pakalpojumus citu dalībvalstu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros, nostāda faktiski nelabvēlīgākā situācijā kā psihoterapeitus, kas tāda paša veida aprūpes pakalpojumus ir snieguši Vācijas obligātās apdrošināšanas sistēmas ietvaros. Lietas dalībnieču rakstos minēto sūdzību iesniedzēju situācija uzskatāmi atspoguļo, ka pirmā veida psihoterapeiti vairumā gadījumu ir no citām dalībvalstīm, nevis Vācijas Federatīvās Republikas, bet otrā veida psihoterapeiti parasti ir Vācijas pilsoņi.
91.
Katrā ziņā šāds tiesiskais regulējums padara neizdevīgāku brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu. Psihoterapeits, kas atskaites periodā psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumus ir sniedzis galvenokārt citu dalībvalstu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros, Vācijā nevarēs turpināt profesionālo darbību izvēlētajā vietā, kur konstatēts pārmērīgs šādu aprūpes pakalpojumu piedāvājums un kur tādēļ no 1999. gada 1. janvāra ieviestas kvotas, izņemot, ja šis psihoterapeits savus pakalpojumus sniegs ārpus režīma, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, ietvariem, taču tādējādi aprūpes pakalpojumu izmaksas pacientiem būtu augstākas.
92.
Lai arī SGB V pārejas noteikumi var līdzīgi ietekmēt to Vācijas psihoterapeitu situāciju, kas atskaites periodā nav vispār vai pietiekamā apjomā snieguši aprūpes pakalpojumus Vācijas obligātās veselības apdrošināšanas ietvaros, fakts, ka, atsakoties ņemt vērā aprūpes pakalpojumus, kas sniegti citu dalībvalstu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros, pamatā vairāk ietekmēs psihoterapeitus, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, nekā psihoterapeitus, kuri ir Vācijas Federatīvās Republikas pilsoņi, man liek secināt, ka SGB V pārejas noteikumi ir uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.
93.
Līdz ar to ir jāizvērtē, vai, šāda atteikšanās, kā norāda Komisija, nav attaisnota arī ar mērķiem, ko tai piedēvējusi Vācijas Federatīvās Republika.
c) Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma attaisnojumu
94.
No Tiesas judikatūras izriet, ka valsts pasākumus, kas ierobežo EKL garantēto brīvību veikt uzņēmējdarbību, var attaisnot tikai tad, ja tie atbilst primāriem vispārējo interešu iemesliem, atbilst tiem izvirzīto mērķu sasniegšanai un apjomā nepārsniedz to, kas nepieciešams minēto mērķu sasniegšanai (
31
).
95.
Šajā lietā ir skaidrs, ka SGB V pārejas noteikumiem ir divi mērķi. Pirmkārt, tie ir paredzēti, lai iegūto tiesību un tiesiskās paļāvības aizsardzības nolūkā psihoterapeitiem, kas agrāk izveidojuši prakses vietu Vācijā, ļautu turpināt savu profesionālo darbību, neraugoties uz to, ka vietā, kurai no 1999. gada 1. janvāra ir piemērojama kvotu sistēma, ir konstatēts pārmērīgs psihoterapeitisko aprūpes pakalpojumu piedāvājums. Otrkārt, pārejas noteikumi ir vērsti uz to, lai ar tajos paredzēto nosacījumu palīdzību nodrošinātu, ka tikai ierobežots skaits psihoterapeitu var izmantot tiesības saņemt atļauju profesionālai darbībai neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma; pretējā gadījumā netiktu sasniegts ar 1998. gada 16. jūnija likumu izveidotā galīgā regulējuma galvenais mērķis novērst pārmērīgu piedāvājumu un valstī nodrošināt vienveidīgu psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu piedāvājumu personām, kas iekļautas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā.
96.
Jāatgādina, ka Komisija ir atzinusi, ka attiecībā uz psihoterapeitiem, kas agrāk ir praktizējuši vietā, kur no 1999. gada 1. janvāra piemēro kvotu sistēmu, SGB V pārejas noteikumu pieņemšanas laikā iegūto tiesību un tiesiskās paļāvības aizsardzību var atzīt par primāriem vispārējo interešu iemesliem.
97.
Turklāt Komisija ļoti pamatoti uzskata, ka Kopienu tiesības dalībvalstīm neaizliedz gādāt par šādiem vispārējo interešu iemesliem.
98.
Šajā sakarā attiecībā uz Kopienu tiesisko regulējumu Tiesa ir precizējusi, pirmkārt, ka, lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu ievērošanu, Kopienu materiālās tiesību normas ir jāinterpretē kā tādas, kas attiecas uz situācijām, kas pastāvēja pirms to spēkā stāšanās, tikai tiktāl, ciktāl tas, ka tām ir piešķirama šāda iedarbība, skaidri izriet no to formulējuma, mērķiem un struktūras (
32
); otrkārt, Tiesa ir noteikusi, ka, lai gan privātpersona nevar pamatoti paļauties uz to, ka netiks veikti tiesību aktu grozījumi, atbilstoši tiesiskās drošības principam likumdevējam ir jāņem vērā uzņēmēju īpašie apstākļi un attiecīgos gadījumos ir jāparedz pielāgojumi jaunu tiesību normu piemērošanā (
33
).
99.
Šādā kontekstā Tiesai bija jāpārbauda ne tikai tas, vai Kopienu iestāžu pieņemtie akti nodrošina to iegūto tiesību aizsardzību, ko privātpersonas ir ieguvušas saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas bijis piemērojams pirms minētajos aktos paredzētajām jaunajām tiesību normām (
34
), bet arī jāvērtē, vai atbilstoši direktīvā noteiktam pienākumam dalībvalsts ir veikusi nepieciešamos pasākumus trešo personu esošo tiesību pagaidu aizsardzībai tādu mūzikas skaņdarbu reprodukcijas un izplatīšanas jomā, kuru izmantošanas tiesības saskaņā ar valsts tiesību normām, kas bija spēkā līdz direktīvas transponēšanai noteiktā termiņa beigām, ietilpst publiskajā sfērā, taču kuru aizsardzība pēc autortiesību un blakustiesību aizsardzības termiņa pagarināšanas bija atkal jānodrošina saskaņā ar attiecīgo direktīvu, sākot no tās īstenošanas (
35
).
100.
Tādējādi es neredzu nekādus no Kopienas tiesībām izrietošus iebildumus pret to, ka dalībvalsts tāpat kā šajā lietā, īstenojot savu kompetenci, ar pārejas noteikumu palīdzību varētu tiekties ierobežot negatīvo ietekmi, ko radītu tāda tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā, ar kuru noteiktas profesijas veikšanai ieviesta galīga kvotu sistēma, proti, saglabāt atsevišķu uzņēmēju esošo situāciju, kas izveidota pirms jauno tiesību aktu stāšanās spēkā, atbilstoši attiecīgajos pārejas noteikumos paredzētajiem objektīvajiem nosacījumiem, kuru neizpildes gadījumā uzņēmējiem jāatsakās no praktizēšanas reģistrācijas sistēmas ietvaros vietā, kur tie sākuši profesionālo darbību.
101.
Turklāt ir jāpiebilst, ka Komisija neapstrīd, ka SGB V pārejas noteikumi ir atbilstoši abu šo secinājumu 95. punktā minēto mērķu sasniegšanai. Komisija, manuprāt, pamatoti, it īpaši ir atzinusi, ka, atsaucoties uz psihoterapeitu darbību pirms 1998. gada 16. jūnija likumā paredzētās galīgās kvotu sistēmas stāšanās spēkā, t.i., uz dalību psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu sniegšanā atskaites periodā, SGB V pārejas noteikumi novērš jebkādus iespējamos attiecīgo personu mēģinājumus īsu brīdi pirms kvotu sistēmu izveidojošā tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā vai pat vienlaicīgi ar to ātri izpildīt nosacījumus, uz kuru pamata rodas tiesības saņemt atļauju darbībai neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma. Komisija ir precizējusi, ka šādas tiesības tādējādi paredzētas tikai psihoterapeitiem, kas nevis ar īpašu nolūku ir izpildījuši jaunajā tiesiskajā regulējumā paredzētās prasības, bet gan jau agrāk veikuši darbību saskaņā ar vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, neatkarīgi no kvotu sistēmas, kas viņu profesijai ir piemērojama no 1999. gada 1. janvāra.
102.
Jautājums, kas šajā lietā tomēr ir jāvērtē, ir tas, vai SGB V pārejas noteikumi ir samērīgi.
103.
Komisija uzskata, ka, paredzot, ka SGB V pārejas noteikumus var piemērot arī psihoterapeitiem, kas atskaites periodā ir snieguši aprūpes pakalpojumus citu dalībvalstu obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, netiktu apdraudēta abu Vācijas likumdevēja izvirzīto mērķu sasniegšana. Vācijas Federatīvā Republika katrā ziņā nekādi nav pierādījusi, ka apstrīdēto tiesību normu piemērošana minētajiem psihoterapeitiem radītu šādas sekas.
104.
Argumenti, ar ko Komisija pamato šādu secinājumu, mani nepārliecina.
105.
Protams, es uztveru Komisijas vispārējo domu gaitu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā Vlassopoulou, kas attiecas uz diplomu un profesionālo kvalifikāciju atzīšanu, kā arī judikatūru par EKL 39. panta interpretāciju (
36
), noteiktā laikposmā citā dalībvalstī veiktu profesionālo darbību, kas pielīdzināma tajā pašā laikposmā Vācijā veiktai profesionālai darbībai, nevajadzētu ignorēt, ja piemērojamajās valsts tiesību normās kā nosacījums darbībai kādā profesijā ir paredzēts apliecināt, ka iepriekš Vācijā ir veikta šāda profesionāla darbība.
106.
Noteiktas valsts tiesību normas samērīgums tomēr ir jāvērtē tieši saistībā ar tai izvirzītajiem konkrētajiem mērķiem. Šādā vērtējumā, manuprāt, ietilpst apsvērumi, vai alternatīvie pasākumi, kas, iespējams, mazāk ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un kurus Komisija ierosinājusi sakarā ar valsts pienākumu neizpildi sāktās procedūras ietvaros, spēj pilnībā (
37
) vai vismaz tikpat efektīvi (
38
) sasniegt attiecīgajai valsts tiesību normai izvirzītos mērķus. Pretējā gadījumā netiktu nodrošināts dalībvalstij vēlamais aizsardzības līmenis.
107.
Šajā lietā šķiet, ka minētā nostāja Komisijas izvēlētajos argumentos netiek ņemta vērā no dažādiem viedokļiem.
108.
Vispirms ir jāatgādina, ka SGB V pārejas noteikumos nav paredzēts aizliegums psihoterapeitiem, kas profesionālo darbību Vācijā sākuši pirms 1998. gada 31. decembra un atskaites periodā snieguši psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumus citu dalībvalstu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros, turpināt praktizēt Vācijā — vai nu tajā pašā vietā, kura sākotnēji izvēlēta prakses vietas izveidošanai, taču ārpus reģistrācijas sistēmas ietvariem, vai citviet Vācijā, kur nav piemērojama no 1999. gada 1. janvāra ieviestā kvotu sistēma un aprūpes izmaksas sedz Vācijas slimokases.
109.
Turklāt, atšķirībā no tā, uz ko pakārtoti norāda Komisija, vērtējot SGB V pārejas noteikumu samērīgumu, ir nozīme tam, ka minēto noteikumu piemērošanas jomā ietilpst tikai tā darbības vieta, kurā psihoterapeits lūdzis atļauju sākot no 1999. gada 1. janvāra sniegt aprūpes pakalpojumus saskaņā ar vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām neatkarīgi no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma, t.i., vieta, kur atrodas psihoterapeita prakses vieta.
110.
Ņemot vērā SGB V pārejas noteikumu mērķus, psihoterapeiti, kas veic profesionālo darbību vietā, kur faktiskais ārstēšanas pieprasījums jau ir apmierināts vai pārsniegts un kur līdz ar to no 1999. gada 1. janvāra ir ieviesta kvotu sistēma, kuras dēļ šiem psihoterapeitiem būtu vajadzējis savu prakses vietu pārcelt vai atteikties no darbības saskaņā ar režīmu, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, var turpināt veikt savu profesionālo darbību atbilstoši minētajam režīmam, lai tādējādi tiktu aizsargātas viņu iegūtās tiesības.
111.
Kā ir norādījusi Vācijas Federatīvā Republika, šādas tiesības varēja iegūt un padarīt aizsargājamas tikai tad, ja atskaites periodā minētie psihoterapeiti bija snieguši aprūpes pakalpojumus turpat, kur viņi lūdz atļauju turpināt darbību atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, pēc 1999. gada 1. janvāra. Ņemot vērā Vācijas likumdevēja izvirzītos mērķus, iepriekš minētajā Bundessozialgericht2000. gada 8. novembra spriedumā tika apstiprināta tieši šāda SGB V pārejas noteikumu interpretācija.
112.
Šādos apstākļos vērā netiek ņemti psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumi, kas atskaites periodā sniegti kādā vietā Vācijā vai citās dalībvalstīs, kas atšķiras no vietas, kurā psihoterapeits ir lūdzis atļauju sniegt aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, pēc 1999. gada 1. janvāra.
113.
Turklāt tieši šāda iemesla dēļ uz šo lietu nevar attiecināt risinājumu, kas rasts 2001. gada 26. jūnija spriedumā lietā Komisija/Itālija, kurā Tiesa konstatēja, ka atbildētāja dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai nosaka Līguma 48. pants, jo nav nodrošinājusi esošo tiesību aizsardzību svešvalodu pasniedzējiem, kas kļuvuši par līdzstrādniekiem un ekspertiem dzimtās valodas pasniegšanā, lai gan šādi bija jāatzīst visu darbinieku tiesības (
39
).
114.
Manuprāt, šo secinājumu 112. punktā izklāstīto vērtējumu neatspēko apstāklis, uz kuru savos rakstos norāda Komisija, ka atsevišķas atļauju izsniegšanas komisijas pirms minētā Bundessozialgericht sprieduma taisīšanas apmierinājušas tādu psihoterapeitu iesniegtos lūgumus piešķirt atļauju, kas nebija atskaites periodā snieguši psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumu vietā, kurā viņi vēlējās saņemt atļauju, lai pēc 1999. gada 1. janvāra turpinātu praktizēt atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, neraugoties uz kvotu sistēmas ieviešanu vietās, kur atradušās viņu prakses vietas.
115.
Neatkarīgi no tā, cik precīzi ir Komisijas argumenti, atbilstoši tiem Vācijas Federatīvajai Republikai būtu uz Kopienas pilsoņiem jāattiecina individuāli lēmumi, ko Vācijas likumdevēja izvirzīto mērķu kontekstā tā uzskata par prettiesiskiem; šāda Vācijas Federatīvās Republikas nostāja ir apstiprināta iepriekš minētajā spriedumā, kura interpretācija ex tunc skatāma kopsakarā ar SGB V pārejas noteikumiem.
116.
Turklāt, kā pamatoti piebildusi Vācijas Federatīvā Republika, piekrītot Komisijas nostājai, tiktu atzīts, ka Komisija var valsts tiesību normu mērķi aizstāt ar pašas noteiktu plašāku mērķi — to psihoterapeitu iegūto tiesību aizsardzību atskaites periodā, kas praktizē citviet, nevis tur, kur viņiem var tikt piemērots izņēmums no kvotu sistēmas, kas ieviesta no 1999. gada 1. janvāra, t.i., viņu prakses vietās Vācijā.
117.
Ņemot vērā kompetenci, kas Komisijai paredzēta EKL 226. pantā noteiktās procedūras ietvaros, šāda mērķu aizstāšana nav pieļaujama.
118.
Visbeidzot, pat ja piekristu Komisijai, ka SGB V pārejas noteikumus var attiecināt arī uz psihoterapeitiem, kas atskaites periodā ir snieguši aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, citās dalībvalstīs, un tādu pieeju var uzskatīt par alternatīvu pasākumu, kas mazāk ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību, šāds solis tomēr nav piemērots, lai pilnībā vai vismaz tikpat efektīvi sasniegtu minēto tiesību normu mērķi.
119.
Šāda alternatīva pasākuma rezultātā varētu paplašināties to psihoterapeitu loks, kas drīkstētu sniegt aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, vietās, kur atrodas viņu prakses vietas, piemērojot izņēmumu no kvotu sistēmas, kas šādās vietās ieviesta no 1999. gada 1. janvāra. Tādējādi tiktu netieši apdraudēta no 1999. gada 1. janvāra ieviestā kvotu sistēma, lai gan šīs prasības priekšmets neattiecas uz minētās sistēmas neatbilstību brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
120.
Protams, varētu tāpat kā Komisija “pieņemt”, ka SGB V pārejas noteikumu piemērošanas jomas paplašināšana, tos attiecinot arī uz psihoterapeitiem, kas snieguši aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, citās dalībvalstīs, “neapdraudētu” minēto tiesību normu mērķus.
121.
Tomēr, pat neatkarīgi no tā, vai šādos apstākļos vienkāršs pieņēmums būtu pietiekams, lai atbilstoši EKL 226. pantā Komisijai noteiktajam pienākumam pierādītu valsts pienākumu neizpildes faktu (
40
), manā skatījumā, Vācijas likumdevēja izvirzīto mērķu apdraudēšanu nevar uzskatīt par atbilstošu kritēriju, lai novērtētu, cik noderīgi minēto mērķu sasniegšanai ir Komisijas ierosinātie alternatīvie pasākumi.
122.
Nešķiet, ka Tiesa ir izmantojusi šādu kritēriju; tā, tostarp arī prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ietvaros, ir vērtējusi, vai dalībvalsts tiesību aktos atsevišķiem tās pilsoņiem paredzētu procesuālu tiesību piemērošanas jomas paplašināšana, tās attiecinot arī uz citu dalībvalstu pilsoņiem, kas izmanto savas tiesības uz pārvietošanās brīvību, kaitētu minēto tiesību aktu mērķim (
41
).
123.
Es uzskatu, ka, izskatot prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, atbilstoši šo secinājumu 106. punktā minētajai judikatūrai Komisijas ierosinātajiem alternatīvajiem pasākumiem jābūt tādiem, kas varētu tikpat efektīvi sasniegt mērķi, kas vispārējās interesēs izvirzīts tiesību normām, kuru atbilstība Kopienu tiesībām tiek apstrīdēta.
124.
Es atzīstu, ka jāpiekrīt Komisijai, ka, atbalstot nostāju par to SGB V pārejas noteikumu attiecināšanu uz Kopienas pilsoņiem, ar kuriem ir noteikts izņēmums no kvotu sistēmas, kas ieviesta no 1999. gada 1. janvāra, kvotu sistēma tiktu maz ietekmēta.
125.
Šis apstāklis tomēr ir saistīts ar to, ka pienākumu neizpilde, pret kuru vēršas Komisija, ir pagātnes notikums, bet es jau argumentācijas galvenajā daļā norādīju, ka šī fakta dēļ prasība būtu jāatzīst par nepieņemamu.
126.
Es vēlos piebilst, ka, ja Komisija būtu pirmstiesas procedūru veikusi, kamēr SGB V pārejas noteikumi joprojām bija spēkā, visticamāk, šo tiesību normu piemērošanas jomas paplašināšana, tās attiecinot arī uz Kopienas pilsoņiem, kas atskaites periodā snieguši psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, citās dalībvalstīs, kvotu sistēmu ietekmētu daudz ievērojamākā veidā vai pat būtiski, kā uzskata Vācijas valdība. Šajā sakarā lietderīgi ir norādīt, ka, neraugoties uz to, ka pienākumu neizpilde, pret kuru vēršas Komisija, jau bija beigusies, pirmstiesas procedūrā un lietas dalībnieču rakstos minēti citi gadījumi, kad SGB V pārejas noteikumus būtu bijis iespējams attiecināt uz psihoterapeitiem, kas snieguši aprūpes pakalpojumus atbilstoši režīmam, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas institūcijām, citās dalībvalstīs.
127.
Jāpiebilst arī, ka Komisija prasības pieteikumā ir atzinusi, ka faktiskajam ārstēšanas pieprasījumam atbilstošu psihoterapeitisko aprūpes pakalpojumu piedāvājumu iespējams paredzamā laikā sekmīgi nodrošināt tikai tad, ja var noteikt iespējamo atļaujas pieprasītāju skaitu, kam piemērojami SGB V pārejas noteikumi (
42
). Komisija tomēr nav izskaidrojusi, kā gan šādu nosacījumu par iespējamo atļaujas pieprasītāju skaita noteikšanu būtu iespējams izpildīt tikpat efektīvi, pieņemot tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru Vācijas Federatīvajai Republikai būtu bijusi jāņem vērā līdzvērtīga vai vienlīdzīga profesionālā darbība, ko veikuši Kopienas pilsoņi, kas sākuši praktizēt Vācijā vai vēlējušies to darīt pirms 1998. gada 31. decembra un atskaites periodā snieguši psihoterapeitiskās aprūpes pakalpojumus citu dalībvalstu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu ietvaros.
128.
Ņemot vērā mērķus, ko Vācijas likumdevējs izvirzījis, pieņemot SGB V pārejas noteikums, manuprāt, Komisija nav pierādījusi, ka pastāv tādi alternatīvi pasākumi, kas mazāk ierobežotu brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet spētu tikpat efektīvi nodrošināt minēto mērķu sasniegšanu.
129.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka pat tad, ja prasību atzītu par pieņemamu, Komisija nav spējusi pierādīt, ka, pieņemot SGB V pārejas noteikumus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants.
130.
Līdz ar to, pakārtoti, iesaku prasību noraidīt kā nepamatotu.
VI — Par tiesāšanās izdevumiem
131.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā reglamenta 69. panta 5. punkta trešo daļu, ja tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana netiek prasīta, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Lai arī, manuprāt, spriedumā netiek atbalstīti Komisijas iebildumi, Vācijas Federatīvā Republika nav prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tāpēc iesaku Tiesai konstatēt, ka katrai lietas dalībniecei savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai.
VII — Secinājums
132.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai spriest šādi:
1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2)
katra lietas dalībniece savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	BGBl. 1998 I, 1311. lpp.
(
3
)	Šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C-333/99 Komisija/Francija (Recueil, I-1025. lpp., 23. punkts); 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C-394/02 Komisija/Grieķija (Krājums, I-4713. lpp., 14. un 15. punkts) un 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C-33/04 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-10629. lpp., 65. punkts).
(
4
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Luksemburga (66. un 67. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
5
)	Skat., piemēram, 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C-9/02 De Lasteyrie du Saillant (Recueil, I-2409. lpp., 43. punkts) un 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C-170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France (Krājums, I-11949. lpp., 50. punkts).
(
6
)	Skat. prasības pieteikuma 11. un 15. punktu.
(
7
)	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Francija (23. punkts), lietā Komisija/Grieķija (14. un 15. punkts) un lietā Komisija/Luksemburga (65. punkts).
(
8
)	Skat. it īpaši 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C-362/90 Komisija/Itālija (Recueil, I-2353. lpp., 9. punkts) un 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-525/03 Komisija/Itālija (Krājums, I-9405. lpp., 13. punkts).
(
9
)	Skat. iepriekš minēto 1992. gada 31. marta spriedumu lietā Komisija/Itālija (10. punkts) un iepriekš minēto 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā Komisija/Itālija (14. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Secinājumu, kas sniegti izskatīšanā esošajā lietā C-237/05, 62. un 63. punkts.
(
11
)	Šajā sakarā skat. arī ģenerāladvokāta Lenca [Lenz] 1992. gada 26. februāra secinājumu lietā Komisija/Itālija 12. punktu (iepriekš minētais 1992. gada 31. marta spriedums).
(
12
)	Skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-439/99 Komisija/Itālija (Recueil, I-305. lpp., 15.–17. punkts). Attiecīgajā lietā tika atzīta daļēja nepieņemamība, jo prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi attiecās uz diviem reģionāliem likumiem par gadatirgiem, izstādēm salonos un tirgiem.
(
13
)	Iepriekš minētie secinājumi (63. punkts).
(
14
)	Iepriekš minētais spriedums.
(
15
)	Turpat, 15. un 16. punkts.
(
16
)	Turpat, 6., 11. un 16. punkts.
(
17
)	No minētajā lietā ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] sniegto secinājumu 26. punkta izriet, ka, piemērojot apstrīdēto rīkojumu, tika noslēgts pirkuma līgums par divu helikopteru iegādi, kas ticis pildīts, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam.
(
18
)	Skat. prasības pieteikuma 74. punktu. Skat. arī prasības pieteikuma 48. punktu, kurā Komisija uzsver, ka ikvienam Kopienas pilsonim, “kurš laikā no 1997. gada līdz 1998. gada beigām Vācijā izveidojis vai vēlējies izveidot savu profesionālās prakses vietu, pastāvēja risks, ka prakses vietu, kas izveidota paša izvēlētajā vietā, no 1999. gada 1. janvāra varētu nākties slēgt”.
(
19
)	Attiecībā uz šo jautājumu skat. 1986. gada 15. oktobra spriedumu lietā 168/85 Komisija/Itālija (Recueil, 2945. lpp., 13. punkts); 1992. gada 17. novembra spriedumu lietā C-235/91 Komisija/Īrija (Recueil, I-5917. lpp., 9. punkts) un 1996. gada 7. marta spriedumu lietā C-334/94 Komisija/Francija (Recueil, I-1307. lpp., 30. punkts).
(
20
)	Šajā sakarā skat. manus iepriekš minētos secinājumus lietā C-237/05 (66. punkts).
(
21
)	Skat. iepriekš minēto 1992. gada 31. marta spriedumu lietā Komisija/Itālija (12. punkts).
(
22
)	Turpat. Skat. arī ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumu, kas 1992. gada 17. novembrī sniegti lietā C-243/89 Komisija/Dānija (1993. gada 22. jūnija spriedums, Recueil, I-3353. lpp.), 9. punktu.
(
23
)	1991. gada 7. maija spriedums lietā C-340/89 (Recueil, I-2357. lpp.).
(
24
)	Secinājumi, uz kuru pamata pieņemts 2002. gada 16. maija spriedums lietā C-232/99 (Recueil, I-4235. lpp., 40.–42. punkts).
(
25
)	OV L 19, 16. lpp.
(
26
)	OV L 209, 25. lpp.
(
27
)	Šajā sakarā skat. 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C-496/01 Komisija/Francija (Recueil, I-2351. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	OV L 149, 2. lpp. Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/200, (OV L 187, 1. lpp.) argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pēdējā dienā minētajā regulā tika veikti jaunākie grozījumi.
(
29
)	1993. gada 30. marta spriedums lietā C-168/91 Konstantinidis (Recueil, I-1191. lpp., 13. punkts) un 1996. gada 6. jūnija spriedums lietā C-101/94 Komisija/Itālija (Recueil, I-2691. lpp., 13. punkts).
(
30
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Konstantinidis (15. punkts); 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā Komisija/Itālija (22. punkts) un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-294/00 Gräbner (Recueil, I-6515. lpp., 38. punkts).
(
31
)	Šajā sakarā skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-55/94 Gebhard (Recueil, I-4165. lpp., 37. punkts); 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-424/97 Haim (Recueil, I-5123. lpp., 57. punkts); 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C-108/96 Mac Quen u.c. (Recueil, I-837. lpp., 26. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Gräbner (26. punkts).
(
32
)	1982. gada 10. februāra spriedums lietā 21/81 Bout (Recueil, 381. lpp., 13. punkts).
(
33
)	2005. gada 7. jūnija spriedums lietā C-17/03 VEMW u.c. (Krājums, I-4983. lpp., 81. punkts).
(
34
)	Kopienu civildienesta jomā skat. 1975. gada 19. marta spriedumu lietā 28/74 Gillet/Komisija (Recueil, 463. lpp., 5.–8. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1990. gada 27. marta spriedumu lietā T-123/89 Chomel/Komisija (Recueil, II-131. lpp., 34. punkts) un 2006. gada 29. novembra spriedumu lietā T-135/05 Campoli/Komisija (Krājumā vēl nav publicēts, 78.–82. punkts). Jāpiebilst, ka pēdējais no minētajiem spriedumiem pašlaik ir pārsūdzēts Tiesā (lieta C-71/07 P).
(
35
)	1999. gada 29. jūnija spriedums lietā C-60/98 Butterfly Music (Recueil, I-3939. lpp., 23.–28. punkts).
(
36
)	Skat. it īpaši 1994. gada 23. februāra spriedumu lietā C-419/92 Scholz (Recueil, I-505. lpp., 12. punkts) attiecībā uz atteikšanos, pieņemot darbiniekus uz amata vietām, kam nav piemērojami EK līguma 48. panta 4. punkta (jaunajā redakcijā — EKL 39. panta 4. punkts) noteikumi, ņemt vērā laikposmu, ko Kopienas pilsonis pavadījis citas dalībvalsts civildienestā, un 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-371/04 Komisija/Itālija (Krājums, I-10257. lpp., 16. un 22. punkts).
(
37
)	Skat. 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-288/02 Komisija/Grieķija (Krājums, I-10071. lpp., 34. punkts).
(
38
)	Skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-114/04 Komisija/Vācija (Krājumā nav publicēts, 30. punkts).
(
39
)	C-212/88 (Recueil, I-4923. lpp., 36. punkts).
(
40
)	Par pierādīšanas pienākumu tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, tostarp attiecībā uz attiecīgo valsts pasākumu samērīgumu, skat. it īpaši 1997. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-159/94 Komisija/Francija (Recueil, I-5815. lpp., 102. punkts un tajā minētā judikatūra) un iepriekš minēto 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā Komisija/Grieķija (35. punkts).
(
41
)	1998. gada 24. novembra spriedums lietā C-274/96 Bickel un Franz (Recueil, I-7637. lpp., 29. punkts).
(
42
)	Skat. 58. punkta beigu daļu.