62024CJ0654
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 4. klauzula – Diskriminācijas aizlieguma princips – Piemaksa elektroniskas kartes veidā, lai atbalstītu pedagogu tālākizglītību un uzlabotu viņu profesionālās prasmes – Piešķiršana tikai tiem pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku – Uz noteiktu laiku nodarbinātu pedagogu diskriminācija – Valsts judikatūra, ar kuru ir izslēgta attiecīgās priekšrocības a posteriori piešķiršana attiecīgajiem pedagogiem, ja viņi vairs nav daļa no skolu sistēmas – Aizstāšana, ievērojot konkrētus nosacījumus, ar tiesībām uz kaitējuma atlīdzināšanu
Lietā C‑654/24 [Bariello] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 8. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 8. oktobrī, tiesvedībā
M.M.
pret
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders] (referents),
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
M.M. vārdā – S. Solidoro, avvocato,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz L. Fiandaca, avvocata dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Delaude un D. Recchia, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. klauzulu 1999. gada 18. martā noslēgtajā Pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas iekļauts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp M.M., bijušo uz noteiktu laiku nodarbināto skolotāju, un Ministero dell’Istruzione e del Merito (Izglītības un sasniegumu ministrija, Itālija; turpmāk tekstā – “ministrija”) par atteikumu viņai par laikposmu no 2020./2021. līdz 2023./2024. mācību gadam piešķirt ikgadējo piemaksu elektroniskās kartes veidā, kas pedagogiem ļauj iegādāties dažādas preces un pakalpojumus un ko piešķir, lai atbalstītu viņu tālākizglītību, kā arī uzlabotu viņu profesionālās prasmes.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Atbilstoši Direktīvas 1999/70 1. pantam šīs direktīvas mērķis ir “ieviest [pamatnolīgumu]”.
4
Pamatnolīguma 2. klauzulas “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”
5
Pamatnolīguma 3. klauzula “Definīcijas” formulēta šādi:
“[Šajā nolīgumā jēdziens]
1.
[..] “noteikt[a] laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
2.
Šajā nolīgumā jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas. [..]”
6
Pamatnolīguma 4. klauzulas “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. punktā noteikts:
“Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.”
Itālijas tiesības
7
2015. gada 13. jūlijalegge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Likums Nr. 107 par valsts izglītības un apmācības sistēmas reformu un deleģējumu spēkā esošo tiesību normu reorganizācijai; 2015. gada 15. jūlijaGURI Nr. 162, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 107/2015”) 1. panta 121. un 122. punktā noteikts:
“121.   Lai atbalstītu pedagogu tālākizglītību un uzlabotu viņu profesionālās prasmes, ievērojot 123. punktā noteiktos izdevumu ierobežojumus, ir izveidota elektroniskā karte visu veidu un līmeņu izglītības iestāžu štata pedagogu profesionālai pilnveidei un apmācībai. Karte, kuras nomināla vērtība ir 500 EUR gadā par katru mācību gadu, var tikt izmantota grāmatu un rokasgrāmatu, tostarp digitālā formātā, iegādei, profesionālai pilnveidei noderīgu publikāciju un žurnālu iegādei, iekārtu un programmatūras iegādei, dalībai [ministrijas] akreditēto iestāžu rīkotajos profesionālo prasmju pilnveides un kvalifikācijas kursos, bakalaura, maģistra, specializētos vai pirmā līmeņa studiju kursos, kas saistīti ar profesionālās darbības jomu, vai trešā līmeņa kursos vai augstskolu maģistrantūras studiju kursos, kas saistīti ar profesionālās darbības jomu, lai apmeklētu teātra izrādes un kino seansus, muzejus, izstādes, kultūras pasākumus un izrādes, kā arī iniciatīvām, kas atbilst darbībām, kuras noteiktas skolu izglītības piedāvājuma trīs gadu plānā un 124. punktā minētajā Valsts izglītības plānā. Kartē iekļautā summa nav uzskatāma par papildu atalgojumu vai ar nodokli apliekamiem ienākumiem.
122.   Ar Ministru padomes priekšsēdētāja dekrētu, kas izstrādāts kopā ar [ministriju] un Ekonomikas un finanšu ministru un kas jāpieņem 60 dienu laikā pēc šī likuma spēkā stāšanās dienas, tiek noteikti kritēriji un procedūras 121. punktā minētās kartes piešķiršanai un izmantošanai un piešķiramā summa atbilstoši 123. punktā minētajiem pieejamiem resursiem, ņemot vērā publisko digitālās identitātes pārvaldības sistēmu, kā arī ar pašu karti saistīto atvieglojumu un priekšrocību sniegšanas veidus.”
8
2016. gada 28. novembraDecreto del Présidente del Consiglio dei Ministri recante Disciplina delle modalità di assegnazione e utilizzo della Carta elettronica per l’aggiornamento e la formazione del docente di ruolo delle istituzioni scolastiche di ogni ordine e grado (Ministru padomes priekšsēdētāja Dekrēts par elektroniskās kartes piešķiršanu un izmantošanu štata pedagogu profesionālajai pilnveidei un apmācībai visu līmeņu izglītības iestādēs; 2016. gada 1. decembraGURI Nr. 281), kas pieņemts, piemērojot Likuma Nr. 107/2015 1. panta 122. punktu, 3. panta 2. punktā noteikts:
“[Likuma Nr. 107/2015 1. panta 121. punktā minētā] karte no dienesta izbeigšanas brīža vairs nav izmantojama.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
Četrus mācību gadus no 2020./2021. līdz 2023./2024. gadam ministrija nodarbināja M.M. kā skolotāju uz noteiktu laiku.
10
Tā kā par šiem mācību gadiem M.M. netika piešķirta Likuma Nr. 107/2015 1. panta 121. punktā paredzētā elektroniskā karte (turpmāk tekstā – “attiecīgā elektroniskā karte”), 2024. gada 5. aprīlī viņa cēla prasību Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, ar kuru viņa lūdz, lai ministrijai galvenokārt tiktu piespriests saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu un izmantošanu, nodot viņas rīcībā ikgadēju atlīdzību 500 EUR, ko ietver šī karte, par katru no minētajiem mācību gadiem, un, pakārtoti, izmaksāt viņai summu kopumā 2000 EUR.
11
Vispirms iesniedzējtiesa norāda, ka attiecīgā elektroniskā karte, kuras mērķis ir atbalstīt pedagogu tālākizglītību, viņiem pieejama interneta lietotnē un tā pedagogam ģenerē pirkuma kodu vai kuponu par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņš iepriekš ir izvēlējies, un ka attiecīgais komersants šo karti var pieņemt tikai attiecībā uz tiesiskajam regulējumam atbilstošām precēm. Pēc preces vai pakalpojuma pirkuma komersants iegūst tiesības saņemt tādu pašu summu no ministrijas.
12
Turklāt šī tiesa precizē, ka sākotnēji attiecīgā elektroniskā karte saskaņā ar Likuma Nr. 107/2015 1. panta 121. punktu tika piešķirta vienīgi tiem pedagogiem, kas bija nodarbināti uz nenoteiktu laiku. Tomēr no 2022. gada 18. maija rīkojuma Ministero dell’istruzione (Elektroniskā karte) (C‑450/21, EU:C:2022:411) izrietot, ka šis tiesiskais regulējums ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam, ciktāl ar to no šīs kartes saņemšanas ir izslēgti tādi pedagogi kā M.M., kuri ir nodarbināti uz noteiktu laiku.
13
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no šī rīkojuma, šķiet, izriet tiesības uz attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu pedagogiem, kuri nodarbināti uz noteiktu laiku. Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) ar 2023. gada 4. oktobra Lēmumu Nr. 29961/2023 esot vairākos aspektos ierobežojusi prasības, kas celta, lai izmantotu šādas tiesības, celšanas kārtību, it īpaši nospriezdama, ka no personām, kurām kļūdaini tika liegta iespēja izmantot šo karti, tiesības uz tās piešķiršanu a posteriori ir tikai tām personām, kuras datumā, kad tiesa lēma par viņu tiesībām, vēl bija skolu sistēmā, jo tās bija ieceltas aizstājēja amatā, iekļautas aizstājēju rezerves sarakstos vai kļuvušas par štata mācībspēkiem.
14
Savukārt saskaņā ar šo spriedumu, ja attiecīgā persona pa to laiku ir atstājusi skolu sistēmu, kā tas ir M.M. gadījumā, kuras pēdējais darba līgums beidzās 2024. gada 30. jūnijā un kura vairs nepilda nekādus skolotāja pienākumus un nav iekļauta minētajos rezerves sarakstos, ar attiecīgo elektronisko karti saistītais finansiālais pienākums beidzas ar atpakaļejošu spēku un lūgums izsniegt šo karti jānoraida pēc būtības.
15
Taisnība – minētajā spriedumā Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nospriedusi, ka šādā situācijā bijušais pedagogs pieteikuma par attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu vietā var prasīt atlīdzināt šīs kartes nepiešķiršanas dēļ nodarīto kaitējumu.
16
Tomēr uz šādu zaudējumu atlīdzināšanas prasību attiektos virkne papildu nosacījumu – gan materiālo, gan procesuālo. Tādējādi attiecīgajai personai tostarp būtu jāapgalvo un jāpierāda, ka tai ir nodarīts īpašs kaitējums, kas atšķiras no tā, kurš saistīts tikai ar 500 EUR gadā zaudēšanu. Turklāt zaudējumi netiek prezumēti un, lai gan tiesnesis var novērtēt zaudējumus, balstoties uz taisnīguma apsvērumiem, šāds vērtējums principā paredz tādas kompensācijas piešķiršanu, kas ir mazāka par šo summu.
17
Šajā gadījumā, ņemot vērā šos nosacījumus, M.M. celtā prasība būtu jānoraida, ciktāl viņa tostarp neesot nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka pastāv īpašs kaitējums, kas atšķiras no vienkāršas ekonomiskās priekšrocības – 500 EUR gadā – zaudēšanas.
18
Šī tiesa uzskata, ka minētie nosacījumi ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulā paredzētajam diskriminācijas aizliegumam, jo tie nav piemērojami uz nenoteiktu laiku nodarbinātiem pedagogiem.
19
Turklāt tā uzskata arī, ka šajā gadījumā kaitējumu veido pats fakts, ka, pārkāpjot 4. klauzulu, M.M. tika liegta ar attiecīgo elektronisko karti saistītā summa, un precizē, ka šādas summas nesamaksāšana parasti ir pietiekama, lai tiesa ieinteresētajai personai automātiski piešķirtu summu šī kaitējuma atlīdzināšanai, tai pieskaitot procentus.
20
Līdz ar to, ja bijušajam uz noteiktu laiku nodarbinātajam pedagogam tiktu likts ievērot īpašus nosacījumus, lai saņemtu atlīdzību par kaitējumu, kas viņam radies attiecīgās elektroniskās kartes nepiešķiršanas dēļ, tiktu apdraudēta Savienības tiesību lietderīgā iedarbība un tiktu liegtas šāda pedagoga tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību Hartas 47. panta izpratnē.
21
Iesniedzējtiesa piebilst, pirmkārt, ka attiecīgās elektroniskās kartes ieviešanas mērķis, kas ir saistīts ar pedagogu tālākizglītības atbalstīšanu, nevar attaisnot šādus nosacījumus, jo šī karte ļauj iegādāties ikdienas patēriņa preces, kas nav mācību rīki šaurā nozīmē, bet kurām ir tikai potenciāls tikt šādi izmantotām.
22
Otrkārt, neesot praktisku vai juridisku šķēršļu ar attiecīgo elektronisko karti saistītās piemaksas 500 EUR piešķiršanai pedagogam, kurš vairs nav daļa no skolu sistēmas, vai automātiskas kompensācijas samaksai šīs piemaksas apmērā, jo Itālijas tiesībās joprojām ir iespējams izpildīt finansiālās saistības, un tās nevar izbeigties ar atpakaļejošu spēku.
23
Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata: tas, ka M.M. ar atpakaļejošu spēku tika liegtas tiesības saņemt kopējo summu 2000 EUR par 2020./2021. līdz 2023/2024. mācību gadu attiecīgās elektroniskās kartes veidā tikai tāpēc vien, ka viņa vairs nav skolu sistēmā, ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulai, kā to interpretējusi Tiesa šī sprieduma 12. punktā minētajā rīkojumā.
24
Šajos apstākļos Tribunale ordinario di Ravenna (Ravennas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [pamatlīguma] 4. klauzula (tostarp Savienības tiesību lietderīgās iedarbības mērķiem un, lai nodrošinātu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. pantu) jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauti [lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu] pamatojumā izklāstītie valsts judikatūrā ieviestie ierobežojumi [attiecīgās elektroniskās] kartes piešķiršanai (gadījumā, ja prasītājs vairs neietilpst skolu sistēmā), un tādēļ arī bijušajiem pedagogiem (t.i., personām, kuras vairs neietilpst skolu sistēmā), lai varētu saņemt summas, uz kurām viņiem būtu bijušas tiesības viņu darba attiecību laikā [attiecīgās elektroniskās] kartes veidā (500 EUR gadā), ir jāceļ tiesā prasība par šo summu samaksu vai nu [attiecīgajā elektroniskajā] kartē paredzētajā veidā, vai arī tieši skaidrā naudā, kas ir likumīgs maksāšanas līdzeklis, bez papildu prasījuma, pamatošanas vai pierādīšanas pienākuma?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
25
Itālijas valdība apgalvo, ka uzdotais jautājums ir nepieņemams vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, šajā jautājumā neesot nošķirtas dažādas uz noteiktu laiku nodarbinātu pedagogu kategorijas, lai gan it īpaši to pedagogu kategorijai, kuri veic īstermiņa aizvietošanu, katrā ziņā neesot tiesību uz attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu. Otrkārt, minētais jautājums neesot saprotams, jo attiecībā uz tā tvērumu tajā ir atsauce uz visu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumu. Treškārt, šis pats jautājums attiecoties uz atšķirīgu attieksmi, kas balstīta nevis uz darba attiecību noteikto ilgumu, bet tikai uz to, ka attiecīgais pedagogs ir aizgājis no skolu sistēmas neatkarīgi no iemesla. Ceturtkārt un visbeidzot – tā kā prasītāja pamatlietā vairs nav nodarbināta, pamatnolīgums viņai vairs neesot piemērojams.
26
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 4. septembris, Pelavi, C‑253/24, EU:C:2025:660, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka M.M. būtībā lūdz izmaksāt ar attiecīgo elektronisko karti saistīto pabalstu par 2020./2021. līdz 2023./2024. mācību gadu, kad viņa strādāja kā uz noteiktu laiku nodarbināta skolotāja. Šī tiesa uzskata, ka šis lūgums principā ir jāapmierina, bet norāda, ka to liedz Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā šādas kartes izsniegšanai a posteriori paredzētie nosacījumi.
28
Tādējādi vispirms šķiet, ka – pretēji tam, ko šķiet apgalvojam Itālijas valdība_– šī tiesa balstās uz premisu, saskaņā ar kuru M.M. neietilpst pedagogu kategorijā, kas katrā ziņā būtu izslēgta no attiecīgās elektroniskās kartes saņemšanas.
29
Turpinājumā jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa precīzi apraksta Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā paredzēto nosacījumu, kas izklāstīti šī sprieduma 13.–16. punktā, tvērumu. Lai gan ir taisnība, ka šī jautājuma formulējumā ir atsauce uz šī lūguma “pamatojumu”, tomēr papildus precizējumiem, kas ietverti šajā pamatojumā, minētais jautājums ir saprotams pats par sevi.
30
Turklāt jākonstatē, ka Itālijas valdības argumenta, saskaņā ar kuru no Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūras izrietošie nosacījumi ir piemērojami neatkarīgi no ieinteresēto personu darba attiecību ilguma un tādējādi, ņemot vērā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu, tie nav diskriminējoši, pārbaude attiecas uz uzdotā jautājuma būtību.
31
Visbeidzot, šī valdība kļūdaini atsaucas uz apstākli, ka lūguma iesniegšanas brīdī M.M. vairs nebija nodarbināta, lai apgalvotu, ka pamatnolīgums pamatlietā nav piemērojams. Proti, no iesniedzējtiesas sniegtajiem precizējumiem izriet, ka lūgums izsniegt attiecīgo elektronisko karti attiecas uz laikposmiem, kuros M.M. bija nodarbināta kā skolotāja uz noteiktu laiku un līdz ar to bija “noteikta laika darba ņēmēja” pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tā 3. klauzulas 1. punktu, izpratnē.
32
Tā kā pamatnolīguma 4. klauzulai pretēja diskriminācija, no kuras, kā uzskata M.M., viņa ir cietusi, attiecas uz darba laikposmu, kas nostrādāts noteikta laika darba ņēmēja statusā, tam, ka starplaikā viņa šo statusu ir zaudējusi, nav nozīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 35. punkts).
33
No tā izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
34
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts, lasot to Hartas 47. pantā nostiprinātā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts judikatūru, saskaņā ar kuru – attiecībā uz prasību, ko cēlis uz noteiktu laiku nodarbināts pedagogs, lai labotu to, ka, piemērojot valsts tiesisko regulējumu, kurš ir pretrunā pirmajai no šīm tiesību normām, viņam nepamatoti liegts saņemt finansiālu priekšrocību 500 EUR gadā, kas tiek piešķirta, izmantojot elektronisko karti, kura ļauj iegādāties preces un pakalpojumus pedagogu tālākizglītības atbalstam, – pirmkārt, šīs kartes piešķiršana a posteriori ir pakārtota nosacījumam, ka šis pedagogs joprojām ir daļa no skolu sistēmas, un, otrkārt, ja šī karte netiek piešķirta a posteriori, minētais pedagogs uz tiesībām uz šīs nepiešķiršanas radītā kaitējuma atlīdzināšanu var atsaukties tikai tad, ja ir ievēroti konkrēti īpaši nosacījumi.
35
Vispirms jāatgādina, ka 2022. gada 18. maija rīkojumā Ministero dell’istruzione (Elektroniskā karte) (C‑450/21, EU:C:2022:411, 48. punkts) Tiesa jau ir nospriedusi, ka pamatnolīguma 4. klauzula jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršana ir paredzēta tikai ministrijas pastāvīgi nodarbinātajiem mācībspēkiem, bet ne šīs ministrijas uz noteiktu laiku nodarbinātajiem mācībspēkiem.
36
Šajā gadījumā pamatlieta attiecas uz to pašu valsts tiesisko regulējumu, kas tika aplūkots lietā, kurā tika izdots šis rīkojums, proti, Likuma Nr. 107/2015 1. panta 121. un 122. punktu, kuros ir paredzēts izveidot “elektronisko karti visu [..] līmeņu izglītības iestāžu štata pedagogu profesionālai pilnveidei un apmācībai [..], kuras nomināla vērtība ir 500 EUR gadā par katru mācību gadu”.
37
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa balstās uz premisu, saskaņā ar kuru tādiem uz noteiktu laiku nodarbinātiem pedagogiem kā M.M. – attiecībā uz kuriem ir pierādīts, ka attiecīgā elektroniskā karte viņiem tikusi liegta, pārkāpjot pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu, – ir tiesības uz šīs kartes a posteriori piešķiršanu vai vismaz uz tādas summas samaksu, kura veido tās nominālvērtību.
38
Tomēr no Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūras, kas pieņemta pēc šī rīkojuma, izrietot, ka prasība tiesā, kuras mērķis ir panākt šo tiesību izmantošanu, ir pakļauta nosacījumiem. Tādējādi iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka šiem pedagogiem joprojām ir jābūt nodarbinātiem datumā, kad par viņu pieteikumu tiek pieņemts lēmums a posteriori piešķirt šādu karti, un tādējādi viņiem vairs nav tiesību uz šo karti, ja viņi starplaikā ir “aizgājuši no skolu sistēmas”, kā tas ir gadījumā, kad šie pedagogi vairs netiek norīkoti aizstāšanai, vairs nav iekļauti rezerves sarakstos aizstāšanai vai nav kļuvuši par štata pedagogiem. Otrkārt, šādā situācijā minētajiem pedagogiem ir tikai iespēja celt prasību atlīdzināt minētās kartes neizsniegšanas dēļ nodarīto kaitējumu, tomēr to var apmierināt, tikai ievērojot konkrētus papildu materiāltiesiskos un procesuālos nosacījumus, kā, piemēram, tos, kas minēti šī sprieduma 16. punktā.
39
Tādējādi, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, jāpārbauda, pirmām kārtām, vai šādi nosacījumi ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam, ciktāl tie, kā sliecas uzskatīt iesniedzējtiesa, attiecībā uz darba nosacījumiem rada objektīvi nepamatotu mazāk labvēlīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem salīdzinājumā ar salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem.
40
Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 31. punkta, ka uzdotais jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka tāds pedagogs kā M.M. ietilpst pamatnolīguma piemērošanas jomā pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 3. klauzulas 1. punktu, izpratnē attiecībā uz laikposmiem, kuros viņš ir bijis nodarbināts kā noteikta laika darba ņēmējs. Turklāt, kā minēts šī sprieduma 32. punktā, šo pieņēmumu nevar likt apšaubīt apstāklis, ka attiecīgā persona pa šo laiku ir zaudējusi šo statusu.
41
Tāpat, otrkārt, attiecīgā elektroniskā karte jāuzskata par tādu, uz kuru attiecas “darba nosacījumi” pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē (spriedums, 2025. gada 3. jūlijs, Lalfi, C‑268/24, EU:C:2025:526, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Treškārt, attiecībā it īpaši uz atšķirīgas attieksmes pastāvēšanu pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta nozīmē jāatgādina, ka pietiek ar to, ka attieksme pret attiecīgajiem noteikta laika darba ņēmējiem ir mazāk labvēlīga nekā pret pastāvīgajiem darba ņēmējiem, kas atrodas salīdzināmā situācijā, lai pirmie minētie darba ņēmēji varētu pamatoti prasīt šīs klauzulas piemērošanu (spriedums, 2025. gada 3. jūlijs, Lalfi, C‑268/24, EU:C:2025:526, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Tomēr uz atšķirīgu attieksmi, kas balstīta uz citu kritēriju, nevis uz darba attiecību noteikto vai nenoteikto ilgumu, pamatnolīguma 4. klauzulā paustais aizliegums neattiecas (spriedums, 2025. gada 4. septembris, Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa šķiet uzskatām, ka tās jautājumā minētie nosacījumi nozīmē atšķirīgu attieksmi pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē par sliktu uz noteiktu laiku nodarbinātajiem pedagogiem, jo šie nosacījumi, kas reglamentē viņu celtās prasības tiesā, “nav piemērojami pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku”.
45
Savukārt Itālijas valdība apgalvo, kā tas norādīts šī sprieduma 25. un 30. punktā, ka šie paši nosacījumi, gluži pretēji, ir piemērojami visiem pedagogiem, tostarp pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku, gadījumā, ja viņi – neatkarīgi no iemesla – aizgājuši no skolu sistēmas.
46
Iesniedzējtiesas norādes neļauj noteikt, vai Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā paredzētie nosacījumi ir vai nav piemērojami arī pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku, ja, tāpat kā tādam uz noteiktu laiku nodarbinātam pedagogam kā M.M., viņiem citu iemeslu dēļ, kas nav saistīti ar viņu darba attiecību ilgumu, nepamatoti tikusi liegta iespēja saņemt attiecīgo elektronisko karti un saistībā ar prasību, kas celta tiesā, lai novērstu šo nepamatoto liegšanu, viņi a posteriori lūdz to piešķirt tikai pēc tam, kad viņi ir aizgājuši no skolu sistēmas. Šajā ziņā nepieciešamās pārbaudes ir jāveic iesniedzējtiesai.
47
Ja pēc šīm pārbaudēm šī tiesa konstatēs, ka no pedagogiem, kuri aizgājuši no skolu sistēmas un kuri ir lūguši a posteriori piešķirt attiecīgo elektronisko karti, šie nosacījumi ir piemērojami tikai tiem bijušajiem pedagogiem, kas bijuši nodarbināti uz noteiktu laiku, nevis arī tiem bijušajiem pedagogiem, kas bijuši nodarbināti uz nenoteiktu laiku, būs jākonstatē, ka minēto nosacījumu piemērošana rada atšķirīgu attieksmi pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē par sliktu šiem pirmajiem pedagogiem salīdzinājumā ar bijušajiem pedagogiem, kas bijuši nodarbināti uz nenoteiktu laiku.
48
Šādā gadījumā minētajai tiesai būs jāizvērtē, vai šīs divas bijušo pedagogu kategorijas ir salīdzināmās situācijās, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai attiecīgā gadījumā pastāv “objektīvs pamats” pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kas varētu pamatot šo atšķirīgo attieksmi, precizējot, ka Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav norāžu, kas ļautu uzskatīt, ka šajā ziņā veicamajam vērtējumam būtu jābalstās uz elementiem, kas būtiski atšķiras no tiem, kurus Tiesa ir ņēmusi vērā, lai lietā, kurā pieņemts 2022. gada 18. maija rīkojums Ministero dell’istruzione (Elektroniskā karte) (C‑450/21, EU:C:2022:411), un lietā, kurā pasludināts 2025. gada 3. jūlija spriedums Lalfi (C‑268/24, EU:C:2025:526), konstatētu, ka 4. klauzulas 1. punktam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru elektroniskās kartes piešķiršana ir paredzēta tikai štata mācībspēkiem, izslēdzot uz noteiktu laiku nodarbinātos pedagogus, pat ja pēdējie minētie veic īslaicīgu aizstāšanu.
49
Savukārt, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka šie paši nosacījumi ir vienādi piemērojami visiem šī sprieduma 47. punktā minētajiem pedagogiem, tie nevar tikt uzskatīti par tādiem, ar kuriem tiek īstenota atšķirīga attieksme pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, pat ja valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru uz noteiktu laiku nodarbinātajiem pedagogiem sākotnēji tika liegta iespēja izmantot attiecīgo elektronisko karti, ir pretrunā šai klauzulai.
50
Ņemot to vērā un ievērojot iesniedzējtiesas paustās šaubas, otrām kārtām, ir jāpārbauda, vai uzdotajā jautājumā minētie Corte suprema di Cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā paredzētie nosacījumi tomēr varētu būt pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam, jo, pat ja tie nebūtu diskriminējoši, tie apdraudētu šīs tiesību normas lietderīgo iedarbību vai Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, tāpēc ka bijušajiem pedagogiem, kas bijuši nodarbināti uz noteiktu laiku, tika liegta iespēja saņemt attiecīgo elektronisko karti, piemērojot valsts tiesisko regulējumu, kas saskaņā ar šī sprieduma 35. punktā minēto rīkojumu ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam.
51
Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, ka atbilstoši iedibinātajai judikatūrai, ja ir konstatēta Savienības tiesībām pretēja diskriminācija un kamēr nav veikti pasākumi, ar ko tiktu atjaunota vienlīdzīga attieksme, vienlīdzības principa ievērošanu var nodrošināt, tikai piešķirot mazāk labvēlīgo attieksmi saņēmušās kategorijas personām tādas pašas priekšrocības, kādas ir privileģētajai kategorijai piederīgajām personām. Tādējādi mazāk labvēlīgo attieksmi saņēmušās personas ir jānostāda tādā pašā situācijā kā personas, kas gūst attiecīgo priekšrocību (spriedums, 2017. gada 9. marts, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Šādā gadījumā valsts tiesai ir pienākums nepiemērot nevienu diskriminējošu valsts tiesību normu, neprasot vai negaidot, kamēr likumdevējs to atceļ, un nelabvēlīgā stāvoklī esošās grupas locekļiem piemērot tādu pašu kārtību, kāda tiek piemērota otras kategorijas personām. Šis pienākums tai ir neatkarīgi no tā, vai valsts tiesībās ir tiesību normas, ar kurām tai ir piešķirta kompetence to darīt (spriedums, 2017. gada 9. marts, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka šo risinājumu paredzēts piemērot tikai tad, ja pastāv derīga atsauces sistēma (spriedums, 2017. gada 9. marts, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Tā tas ir pamatlietā, jo valsts sistēma, kas piemērojama uz nenoteiktu laiku nodarbinātajiem pedagogiem, saistībā ar attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu joprojām ir vienīgā derīgā atsauces sistēma, kamēr valsts likumdevējs nav veicis pasākumus, ar kuriem tiek atjaunota vienlīdzīga attieksme.
55
Līdz ar to uz noteiktu laiku nodarbinātajiem pedagogiem ir jānodrošina tāda pati attieksme, kāda pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēta uz nenoteiktu laiku nodarbinātiem pedagogiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, 83. punkts).
56
Otrkārt, lai nodrošinātu šādu identisku attieksmi, ir pilnībā un konsekventi jāņem vērā visi elementi, kas ir šī valsts tiesiskā regulējuma neatņemama sastāvdaļa – no tā atdalot tā diskriminējošo sastāvdaļu – un no kuriem ir atkarīga tajā paredzēto priekšrocību piešķiršana, tostarp attiecīgā gadījumā nosacījumi, kas var ierobežot to piešķiršanu.
57
Attiecībā uz pēdējo minēto aspektu nevar uzskatīt, ka šādu nosacījumu ņemšana vērā atņemtu lietderīgo iedarbību konstatējumam par minētā valsts tiesiskā regulējuma diskriminējošo raksturu, pat ja tie izraisītu tādas priekšrocības kā attiecīgā elektroniskā karte piešķiršanas izslēgšanu, ņemot vērā, ka šāda izslēgšana tādējādi būtu tikai sekas tam, ka nelabvēlīgā situācijā esošajai grupai tiek piemērots tas pats režīms, kas ir piemērojams privileģētās grupas personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 15. maijs, Melbán un Sergamo, C‑623/23 un C‑626/23, EU:C:2025:358, 88. un 89. punkts).
58
Šajā gadījumā Itālijas valdība apgalvo, ka Corte suprema di Cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā paredzētie nosacījumi ir cieši saistīti ar attiecīgās elektroniskās kartes ieviešanas mērķi, proti, atbalstīt pedagogu tālākizglītību, jo šis mērķis vairs nevarētu tikt sasniegts pēc tam, kad ieinteresētās personas vairs nebūtu daļa no skolu sistēmas, un to apstiprina šī sprieduma 8. punktā minētā Ministru padomes priekšsēdētāja dekrēta 3. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru “[attiecīgā elektroniskā] karte no dienesta izbeigšanas brīža vairs nav izmantojama”. Turklāt šie nosacījumi esot pamatoti ar attiecīgās priekšrocības raksturu, jo Likuma Nr. 107/2015 1. panta 121. punktā šajā ziņā ir paredzēts, ka “[šajā] kartē iekļautā summa nav uzskatāma par papildu atalgojumu vai ar nodokli apliekamiem ienākumiem”. Minētās kartes piešķiršana no skolu sistēmas aizgājušiem pedagogiem tādējādi būtu pretrunā tās mērķim un būtībai, neskarot ieinteresēto personu tiesības prasīt atlīdzināt elektroniskās kartes nepiešķiršanas nodarīto kaitējumu.
59
Šādos apstākļos šķiet, ka Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūrā paredzētie nosacījumi attiecībā uz prasībām, kas celtas, lai novērstu nepamatotu attiecīgās elektroniskās kartes liegšanu, ja saskaņā ar šī sprieduma 50. punktā ietverto premisu tiek konstatēts, ka tie nav diskriminējoši, ir pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma un līdz ar to – atsauces sistēmas neatņemama sastāvdaļa, un tādējādi to piemērošana nevar tikt uzskatīta par tādu, kas apdraud pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa lietderīgo iedarbību, tomēr tas attiecīgā gadījumā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
60
Šādā gadījumā, piemērojot šo sistēmu un it īpaši šos nosacījumus, attiecīgā elektroniskā karte a posteriori jāpiešķir pedagogiem, kuriem nepamatoti tikusi liegta šī priekšrocība, tomēr ar nosacījumu, ka viņi joprojām atrodas skolu sistēmā, savukārt pedagogi, kas aizgājuši no skolu sistēmas, var īstenot savas tiesības uz nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu, kuras šādā gadījumā arī ir daļa no minētās atsauces sistēmas.
61
Treškārt, attiecībā uz tiesībām uz atlīdzību jāatgādina, ka ikviens pasākums, kura mērķis ir novērst Savienības tiesībām pretēju diskrimināciju, tostarp individuāli pasākumi attiecībā uz to, ka nelabvēlīgā situācijā esošajai personu kategorijai tiek piešķirtas tādas pašas priekšrocības, kādas ir privileģētajai kategorijai piederīgajām personām, ir šo tiesību īstenošana, kurā ir jāievēro šo tiesību prasības (spriedums, 2023. gada 20. aprīlis, Landespolizeidirektion Niederösterreich un Finanzamt Österreich, C‑650/21, EU:C:2023:300, 80. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
62
Tā tas ir tiesību uz atlīdzinājumu gadījumā, kas ir attiecīgās atsauces sistēmas neatņemama sastāvdaļa un kas tādējādi ir jāattiecina arī uz personām, kuras ir nelabvēlīgā stāvoklī, lai nodrošinātu pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu saskaņā ar šī sprieduma 51. punktā minēto judikatūru.
63
Starp Savienības tiesību prasībām, kuras tādējādi ir jāievēro attiecībā uz šīm tiesībām uz atlīdzinājumu, ir prasības, kuras izriet no Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 20. februāris, X (Līguma izbeigšanas iemeslu neesamība), C‑715/20, EU:C:2024:139, 77. punkts), kas ir efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa atkārtots apstiprinājums (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, C‑132/21, EU:C:2023:2, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
64
Tomēr no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas neizriet, kādā veidā tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ir M.M. rīcībā, lai īstenotu savas tiesības uz atlīdzinājumu, neatbilst Savienības tiesību prasībām, it īpaši Hartas 47. panta prasībām, tomēr ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi.
65
Šajā ziņā attiecībā uz šiem principiem jāatgādina – ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar to procesuālās autonomijas principu ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz procesuālā kārtība prasībām, kas paredzētas, lai nodrošinātu to tiesību aizsardzību, kuras privātpersonām izriet no Savienības tiesībām (spriedums, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, 87. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Tomēr šajā ziņā, kā izriet no iedibinātās judikatūras, detalizēti procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras tiesību subjektiem ir noteiktas Savienības tiesībās, nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts tiesībās balstītām prasībām (līdzvērtības princips), nedz arī padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (spriedums, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
No tā izriet, ka šī sprieduma 62. punktā minētajā gadījumā iesniedzējtiesai būs jāpārliecinās, ka M.M. tajā pašā vai attiecīgā gadījumā citā tiesā ir reāla iespēja atsaukties uz savām tiesībām uz nodarītā kaitējuma atlīdzinājumu saskaņā ar procesuālajiem, pierādīšanas vai citiem noteikumiem, kuri nav mazāk labvēlīgi par tiem, kas paredzēti līdzīgām prasībām valsts tiesībās, it īpaši attiecībā uz visām tādām prasībām, kas ir pieejamas bijušajiem pedagogiem, kuri ir bijuši nodarbināti uz nenoteiktu laiku, lai panāktu attiecīgās elektroniskās kartes piešķiršanu a posteriori, un kuri nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina šo tiesību uz atlīdzinājumu īstenošanu.
68
Ciktāl minētās tiesības attiecas tieši uz tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kurš nodarīts attiecīgās elektroniskās kartes nepiešķiršanas dēļ, tas, ka attiecīgajai personai tiek prasīts, lai šo tiesību īstenošanai tā apgalvo un pierāda konkrēta kaitējuma – kas atšķiras no tā, kurš saistīts tikai ar 500 EUR gadā zaudēšanu, – pastāvēšanu, vai tiek piešķirta kompensācija, kuras apmērs nav līdzvērtīgs attiecīgās elektroniskās kartes vērtībai naudas izteiksmē, it īpaši, ja izrādās, ka nodarītais kaitējums ir neliels, pats par sevi nav pretrunā efektivitātes principam.
69
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru – attiecībā uz prasību, ko uz noteiktu laiku nodarbināts pedagogs cēlis, lai labotu to, ka, piemērojot šai tiesību normai pretrunā esošu valsts tiesisko regulējumu, viņam nepamatoti liegts saņemt finansiālu priekšrocību 500 EUR gadā, kas tiek piešķirta, izmantojot elektronisko karti, kura ļauj iegādāties preces un pakalpojumus pedagogu tālākizglītības atbalstam, – pirmkārt, šīs kartes piešķiršana a posteriori ir pakārtota nosacījumam, ka šis pedagogs joprojām ir daļa no skolu sistēmas, un, otrkārt, ja šī karte netiek piešķirta a posteriori, šis pedagogs uz tiesībām uz nepiešķiršanas radītā kaitējuma atlīdzināšanu var atsaukties tikai tad, ja ir ievēroti konkrēti īpaši nosacījumi, ar noteikumu, ka visi šie nosacījumi attiecas arī uz tiem pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku un kas lūdz piešķirt šo pašu karti a posteriori, un ka šo tiesību uz atlīdzību īstenošanas procesuālie noteikumi turklāt atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
70
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā ietvertā 1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru – attiecībā uz prasību, ko uz noteiktu laiku nodarbināts pedagogs cēlis, lai labotu to, ka, piemērojot šai tiesību normai pretrunā esošu valsts tiesisko regulējumu, viņam nepamatoti liegts saņemt finansiālu priekšrocību 500 EUR gadā, kas tiek piešķirta, izmantojot elektronisko karti, kura ļauj iegādāties preces un pakalpojumus pedagogu tālākizglītības atbalstam, – pirmkārt, šīs kartes piešķiršana a posteriori ir pakārtota nosacījumam, ka šis pedagogs joprojām ir daļa no skolu sistēmas, un, otrkārt, ja šī karte netiek piešķirta a posteriori, šis pedagogs uz tiesībām uz nepiešķiršanas radītā kaitējuma atlīdzināšanu var atsaukties tikai tad, ja ir ievēroti konkrēti īpaši nosacījumi, ar noteikumu, ka visi šie nosacījumi attiecas arī uz tiem pedagogiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku un kas lūdz piešķirt šo pašu karti a posteriori, un ka šo tiesību uz atlīdzību īstenošanas procesuālie noteikumi turklāt atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.