62023CC0798
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. aprīlī (
1
)
Lieta C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
pret
SH
(Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – 4.a panta 1. punkts – Eiropas apcietināšanas ordera neizpildes pamati – Jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” – Papildsoda – policijas kontroles – aizstāšana ar brīvības atņemšanas sodu
I. Ievads
1.
Izskatāmais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
2
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (
3
), 4.a panta 1. punktu.
2.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā par tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Īrijā, kas izdots attiecībā uz SH, lai Latvijā izpildītu brīvības atņemšanas sodu.
3.
No Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta izriet, ka izpildes tiesu iestāde drīkst atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, ja attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā pieņemts nolēmums, izņemot, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi, kas uzskaitīti šajā tiesību normā.
4.
Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) būtībā jautā Tiesai, vai šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” attiecas uz procesu, kurā tiesa tādēļ, ka nav ievēroti nosacījumi, kas saistīti ar iepriekš piespriesto papildsodu – policijas kontroli –, var izdot rīkojumu par šā soda aizstāšanu ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku, kas vienāds ar pusi no neizciestā policijas kontroles termiņa.
5.
Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši.
II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
6.
Valmieras rajona tiesa (Latvija) un Jēkabpils rajona tiesa (Latvija) 2014. gadā notiesāja SH par diviem noziedzīgiem nodarījumiem, katrā atsevišķajā gadījumā piespriežot brīvības atņemšanas sodu un policijas kontroli uz noteiktu termiņu. 2015. gada 27. oktobrī šie sodi tika apvienoti un rezultātā kumulatīvi tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz četriem gadiem un deviņiem mēnešiem, kas papildināts ar papildsodu – policijas kontroli – uz trim gadiem. Saskaņā ar Latvijas tiesību aktiem šā papildsoda izpilde sākās no brīža, kad SH bija izcietis brīvības atņemšanas sodu.
7.
SH nav izpildījis pienākumu, kas paredzēts saistībā ar policijas kontroli, trīs darbdienu laikā pēc atbrīvošanas ierasties policijas iecirknī, lai gan viņš iepriekš bija informēts par to, ka pretējā gadījumā viņam var piemērot administratīvo sodu. Līdz ar to Zemgales rajona tiesa (Latvija) 2020. gada 11. un 27. maijā atzina SH par vainīgu administratīvā pārkāpuma izdarīšanā un šajā ziņā piesprieda samaksāt divus naudas sodus.
8.
Gadījumā, ja viena un tā paša gada laikā par policijas kontroles noteikumu neievērošanu ir piespriesti divi sodi, Latvijas tiesībās ir paredzēta iespēja kompetentajai tiesai papildsodu, kas nav ticis izpildīts, aizstāt ar brīvības atņemšanu, divas atlikušās policijas kontroles dienas rēķinot kā vienu brīvības atņemšanas dienu. Tādējādi šāda soda aizstāšana tiek veikta, pamatojoties uz fiksētu un iepriekš noteiktu attiecību.
9.
Jēkabpils policijas iecirknis (Latvija) 2020. gada jūnijā iesniedza Zemgales rajona tiesai pieteikumu atlikušā SH policijas kontroles termiņa vietā noteikt brīvības atņemšanu.
10.
2020. gada 25. jūnijā ar ierakstītu vēstuli uz SH deklarēto dzīvesvietu Jēkabpilī tika nosūtīta tiesas pavēste. Šī pavēste netika izņemta un 2020. gada 31. jūlijā tika nosūtīta atpakaļ.
11.
2020. gada 19. augustā Zemgales rajona tiesā notika tiesas sēde, kurā SH nepiedalījās. Tajā pašā dienā šī tiesa pieņēma lēmumu, ar kuru tika uzdots atlikušā policijas kontroles termiņa – divi gadi un divas dienas – vietā noteikt brīvības atņemšanas sodu uz vienu gadu un vienu dienu saskaņā ar Krimināllikuma (turpmāk tekstā – “Latvijas Krimināllikums”) 45. panta 5. punktā paredzēto attiecību. Šis nolēmums tika nosūtīts SH, bet tas bija nosūtīts atpakaļ, jo netika izņemts. SH nav iesniedzis apelācijas sūdzību par minēto nolēmumu.
12.
2021. gada 26. februārī attiecībā uz SH tika izdots Eiropas apcietināšanas orderis, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ko 2020. gada 19. augustā piesprieda Zemgales rajona tiesa.
13.
Ar 2022. gada 27. jūlija spriedumu High Court (Augstā tiesa, Īrija) atteica SH nodošanu, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta transponēšanu Īrijas tiesībās.
14.
Tā kā High Court (Augstā tiesa) bija atteikusi Minister for Justice and Equality (tieslietu un līdztiesības ministrs, Īrija; turpmāk tekstā – “Minister for Justice”) iespēju iesniegt apelācijas sūdzību par šo spriedumu Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija), viņš lūdza atļauju pārsūdzēt minēto spriedumu Supreme Court (Augstākā tiesa), un tā tika piešķirta 2023. gada 19. janvārī.
15.
Šī tiesa sliecas uzskatīt, ka tiesas process Latvijā, kurā tāds papildsods kā policijas kontrole tiek aizstāts ar brīvības atņemšanu, ir pielīdzināms nosacītas notiesāšanas atcelšanai, kas neietilpst Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomā, kā tas izriet no 2017. gada 22. decembra sprieduma Ardic (
4
). Proti, policijas kontroles piespiedu raksturu varot pielīdzināt noteikumiem, kas sistemātiski tiek piemēroti saistībā ar nosacītu notiesāšanu.
16.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda – no minētā sprieduma izriet, ka jēdziens “nolēmums” šīs tiesību normas izpratnē neattiecas uz nolēmumu par iepriekš pasludināta brīvības atņemšanas soda izpildi vai piemērošanu, piemēram, par nosacītas notiesāšanas atcelšanu, izņemot gadījumus, ja šā nolēmuma mērķis vai sekas ir minētā soda veida vai apmēra grozīšana un ja iestādei, kas to pieņēmusi, šajā ziņā ir bijusi rīcības brīvība (
5
).
17.
Tomēr šī tiesa konstatē, ka šajā gadījumā policijas kontroles laikposms sākās no brīža, kad SH bija izcietis brīvības atņemšanas sodu. Neviens jauns tiesas nolēmums, ar ko tiktu grozīts iepriekš piespriestā brīvības atņemšanas soda veids un apmērs, neesot ticis pieņemts, ņemot vērā, ka policijas kontroles nosacījumu neievērošanas gadījumā brīvības atņemšanas ilgumu, ko var piespriest, nosaka ar aritmētisku aprēķinu, kas paredzēts Latvijas tiesību aktos. Tātad vienīgi Zemgales rajona tiesai bija jāizlemj, vai ir jāpiemēro papildu brīvības atņemšanas sods, jo tā ilgums ir noteikts likumā.
18.
Šā iemesla dēļ iesniedzējtiesa provizoriski uzskatīja, ka nodošana nebija jāatsaka, pamatojoties uz to, ka brīvības atņemšana, par kuru nolēmums tika pieņemts 2020. gada 19. augustā, nav jauns sods. Proti, pēc SH izdarītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem sekojošās brīvības atņemšanas nosacījumi un kārtība bija skaidri un pārbaudāmi un neparedzēja nedz jauna nolēmuma pieņemšanu, nedz sākotnējā soda veida vai apmēra grozīšanu.
19.
Tomēr šai tiesai ir zināmas šaubas par šo risinājumu.
20.
Proti, tā norāda, ka pamatlietā aplūkojamais sods atšķiras no spriedumā Ardic aplūkotā soda. Tādējādi, lai gan pastāvēja papildu brīvības atņemšanas soda iespēja saistībā ar 2015. gadā piespriesto sodu, Zemgales rajona tiesas spriedumā atbildētājam neesot prasīts tikai “izciest – daļēji vai pat pilnībā – brīvības atņemšanas sodus, kuri sākotnēji tika noteikti” (
6
).
21.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka SH sākotnēji piespriesto brīvības atņemšanas sodu viņš ir izcietis. Tādēļ tas ļaujot uzskatīt, ka sods, ko viņam ir piespriedusi Zemgales rajona tiesa, ietvēra iepriekš piespriestā soda veida vai apmēra grozīšanu, kas izpaudās kā tāda soda kā policijas kontrole aizstāšana ar papildu brīvības atņemšanas sodu.
22.
Turklāt Zemgales rajona tiesai esot bijusi rīcības brīvība attiecībā uz lēmumu par šāda soda piemērošanu SH, pat ja tai nebija nekādas rīcības brīvības attiecībā uz tā termiņu. Līdz ar to iesniedzējtiesa norāda, ka tā nevar secināt, ka atbilde uz uzdoto jautājumu par Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta interpretāciju un piemērošanu tajā iesniegtās apelācijas sūdzības apstākļos ir tik acīmredzama, ka par to nav nekādu pamatotu šaubu.
23.
Šādos apstākļos Supreme Court (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja pieprasītās personas nodošana tiek lūgta, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, kas šai personai ir piespriests par iepriekš noteiktā soda – policijas kontroles – noteikumu pārkāpumu, apstākļos, kad tiesai, kas ir piespriedusi šo brīvības atņemšanas sodu, bija rīcības brīvība piespriest vai nepiespriest brīvības atņemšanas sodu (lai gan tai nav rīcības brīvības lemt par soda termiņu tā piespriešanas gadījumā), vai process, kura rezultātā tiek piespriests šis brīvības atņemšanas sods, ir daļa no “lietas izskatīšanas, kurā ir pieņemts nolēmums” Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI 4.a panta 1. punkta izpratnē?
2)
Vai [..] pirmajā jautājumā minētajos apstākļos pieņemtais lēmums policijas kontroles vietā noteikt brīvības atņemšanas sodu bija lēmums, kura mērķis vai sekas ir tādas, ka tiek grozīts pieprasītajai personai iepriekš piespriestā soda – it īpaši policijas kontroles, kas bija daļa no iepriekšējā šo personu notiesājošā sprieduma – veids un/vai apmērs, un tādējādi uz to attiecas sprieduma Ardic 77. punktā minētais izņēmums?”
24.
Minister for Justice, SH, Rumānijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 9. janvārī.
25.
Tā kā SH advokāts Tiesas kanceleju informēja, ka SH atrodas apcietinājumā Latvijā, Tiesa ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 26. aprīļa lēmumu nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt informāciju, lai noteiktu, vai Tiesas atbilde uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu joprojām ir noderīga, lai atrisinātu pamatlietu.
26.
Ar 2024. gada 10. maija atbildi iesniedzējtiesa apstiprināja, ka SH atrodas apcietinājumā Latvijā un ka viņš tika nodots Latvijas iestādēm, izpildot 2021. gada 17. februāra Eiropas apcietināšanas orderi, bet norādīja, ka, tā kā SH nav ticis nodots, izpildot pamatlietā aplūkojamo Eiropas apcietināšanas orderi, un līdz ar to nav izslēgts, ka Latvijas iestādes piemēro Pamatlēmuma 2002/584 27. pantā paredzēto mehānismu, lai panāktu SH piespriestā brīvības atņemšanas soda izpildi, atbilde uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu joprojām esot noderīga pamatlietas atrisināšanai.
III. Juridiskā analīze
27.
Ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri, manuprāt, ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu spriest par to, vai Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” attiecas uz procesu, kurā tiesa tādēļ, ka nav ievēroti nosacījumi, kas saistīti ar iepriekš piespriesto papildsodu – policijas kontroli –, var izdot rīkojumu par šā soda aizstāšanu ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku, kas vienāds ar pusi no neizciestā policijas kontroles termiņa.
28.
Lai gan Minister for Justice un Rumānijas valdība piedāvā uz šo jautājumu atbildēt noliedzoši, būtībā izvirzot argumentāciju, kas ir balstīta uz spriedumu Ardic, SH un Komisija ierosina uz minēto jautājumu atbildēt apstiprinoši, atkāpjoties no šā sprieduma.
29.
Es piekrītu SH un Komisijas aizstāvētajai nostājai.
30.
Pirms izklāstīt iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka process, kurā ir pieņemts tiesas nolēmums, ar ko tāds sods kā policijas kontrole tiek aizstāts ar brīvības atņemšanas sodu, ir “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta izpratnē, ir svarīgi skaidri noteikt, kā izpaužas šis pirmais minētais sods un kādos apstākļos kompetentā tiesa to var piespriest.
31.
Šajā ziņā jāatsaucas uz Latvijas Krimināllikuma 45. pantu “Policijas kontrole”, kas bija formulēts šādi (
7
):
“(1) Policijas kontrole ir papildsods, ko tiesa piespriež kā piespiedu līdzekli, lai uzraudzītu no brīvības atņemšanas vietas atbrīvotās personas uzvedību un pakļautu šo personu policijas iestādes norādītajiem ierobežojumiem. [..]
(2) Policijas kontroli piespriež, notiesājot ar brīvības atņemšanu tikai šā likuma sevišķajā daļā paredzētajos gadījumos uz laiku no viena gada līdz trim gadiem.
[..]
(4) Ja notiesātais papildsoda izciešanas laikā izdarījis jaunu noziegumu, tiesa neizciesto papildsoda laiku aizstāj ar brīvības atņemšanu un nosaka galīgo sodu saskaņā ar šā likuma 51. un 52. pantā paredzētajiem noteikumiem.
(5) Ja persona, kurai ar tiesas spriedumu noteikta policijas kontrole, ļaunprātīgi pārkāpj tās noteikumus, tiesa pēc policijas iestādes iesnieguma var aizstāt neizciesto papildsoda laiku, divas policijas kontroles dienas rēķinot kā vienu brīvības atņemšanas dienu.
(6) Policijas kontroles noteikumu pārkāpšana ir ļaunprātīga, ja persona gada laikā divas reizes administratīvi sodīta par šādu pārkāpumu.”
32.
Izskatāmajā lietā īpaša nozīme ir tieši Latvijas Krimināllikuma 45. panta 5. punktam, ciktāl tajā kompetentajai tiesai pēc kompetentās policijas iestādes lūguma ir paredzēta iespēja policijas kontroles vietā noteikt brīvības atņemšanas sodu gadījumā, ja notiesātā persona ļaunprātīgi nav izpildījusi nosacījumus, kas saistīti ar šo pirmo minēto sodu. Tad šī aizstāšana attiecībā uz policijas kontroles laiku, kas vēl ir jāizcieš, tiek veikta, pamatojoties uz fiksētu un likumā noteiktu attiecību – divas atlikušās policijas kontroles dienas rēķinot kā vienu brīvības atņemšanas dienu.
33.
Lai pierādītu, ka šāds nolēmums par soda aizstāšanu ietilpst Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomā, vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar minēto pamatlēmumu, ieviešot vienkāršotu un efektīvāku sistēmu notiesāto vai aizdomās par krimināllikuma pārkāpumu turēto personu nodošanai, ir paredzēts atvieglot un paātrināt tiesu sadarbību, lai veicinātu Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu īstenošanu, balstoties uz augstu uzticēšanās līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm (
8
).
34.
Savstarpējās atzīšanas princips, kas saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 6. apsvērumu rod savu pirmo izpausmi šajā pamatlēmumā paredzētajā Eiropas apcietināšanas orderī, veido tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmeni”. Šis princips ir izteikts minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā, kurā nostiprināts noteikums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis, pamatojoties uz minēto principu un ievērojot šā pamatlēmuma noteikumus (
9
).
35.
No tā izriet, pirmkārt, ka izpildes tiesu iestādes Eiropas apcietināšanas orderi var atteikties izpildīt vienīgi atbilstoši Pamatlēmumā 2002/584, kā to interpretējusi Tiesa, paredzētajiem pamatiem. Otrkārt, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir princips, tā izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas jāinterpretē šauri (
10
).
36.
It īpaši Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkts ir izņēmums no noteikuma, ar kuru izpildes tiesu iestādei ir noteikts pienākums nodot pieprasīto personu izsniegšanas dalībvalstij, un tādējādi tas ir jāinterpretē šauri (
11
).
37.
No paša Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta formulējuma izriet, ka izpildes tiesu iestāde drīkst atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, ja lietas izskatīšanā, kurā pieņemts nolēmums, attiecīgā persona nav personiski piedalījusies, izņemot, ja Eiropas apcietināšanas orderī norādīts, ka ir izpildīti attiecīgi šā noteikuma a)–d) apakšpunktā paredzētie nosacījumi (
12
).
38.
Šajā ziņā jānorāda, ka ar minēto tiesību normu tādējādi tiek ierobežota iespēja atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, vienveidīgi un precīzi uzskaitot nosacījumus, saskaņā ar kuriem nolēmuma, kas pieņemts pēc lietas izskatīšanas, kurā attiecīgā persona nav piedalījusies, atzīšanu un izpildi nevar atteikt (
13
).
39.
Līdz ar to izpildes tiesu iestādei ir jāpilda Eiropas apcietināšanas orderis – kaut arī lietas izskatīšanā, kurā pieņemts nolēmums, attiecīgā persona nav piedalījusies –, ja tā ir pārliecinājusies, ka pastāv kāds no Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktā paredzētajiem apstākļiem (
14
).
40.
Proti, katrā no Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā minētajiem gadījumiem Eiropas apcietināšanas ordera izpilde neapdraud ne attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību, ne tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
15
) 47. pantā un 48. panta 2. punktā.
41.
Tomēr, pirms izpildes tiesu iestādei jāpārbauda, vai pastāv kāds no Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktā minētajiem apstākļiem, tai ir jānosaka, vai tā ir situācijā, kad pieprasītā persona nav personiski piedalījusies “lietas izskatīšanā, kurā pieņemts nolēmums” šīs tiesību normas izpratnē.
42.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums”, kas ietverts minētajā tiesību normā, ir jāsaprot kā autonoms Savienības tiesību jēdziens un vienveidīgi jāinterpretē tās teritorijā neatkarīgi no kvalifikācijām dalībvalstīs (
16
). Šis jēdziens jāsaprot kā tāds, kas aptver procesu, kurā pieņemts tiesas nolēmums par personas, kuras nodošana tiek lūgta saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, galīgu notiesāšanu (
17
).
43.
Tiesa ir norādījusi, ka gadījumā, kad tiesvedība ir norisinājusies vairākās instancēs, kurās ir pieņemti secīgi nolēmumi, no kuriem vismaz viens ir pieņemts aizmuguriski, minētais jēdziens ietver instanci, kurā ir pieņemts pēdējais no šiem nolēmumiem, ar nosacījumu, ka attiecīgā tiesa ir pieņēmusi galīgu nolēmumu par attiecīgās personas vainu un tai piespriedusi tādu sodu kā brīvības atņemšana, gan no faktu, gan tiesību skatpunkta izvērtējot apsūdzošos un attaisnojošos elementus, un tas attiecīgajā gadījumā ietver tās individuālās situācijas ņemšanu vērā (
18
).
44.
Tiesa arī ir precizējusi, ka, lai gan tas neietekmē vainas atzīšanu, kas veikta šajos iepriekšējos nolēmumos, tiesvedība, kurā ir pasludināts spriedums, ar ko piespriests kumulatīvs sods, un kurā no jauna ir noteikts iepriekš pasludināto brīvības atņemšanas sodu apmērs, ir jāuzskata par tādu, uz kuru attiecas Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošana, jo šajā tiesvedībā šai ziņā kompetentajai iestādei tiek piešķirta rīcības brīvība un šajā tiesvedībā tiek pieņemts galīgais nolēmums par sodu (
19
).
45.
Savukārt, kā Tiesa uzsvērusi spriedumā Ardic, jēdziens “nolēmums” šā 4.a panta 1. punkta izpratnē neattiecas uz nolēmumu par iepriekš pasludināta brīvības atņemšanas soda izpildi vai piemērošanu, izņemot gadījumus, ja tas ietekmē atzīšanu par vainīgu vai ja šā nolēmuma mērķis vai sekas ir minētā soda veida vai apmēra grozīšana un ja iestādei, kas to pieņēmusi, šajā ziņā ir bijusi rīcības brīvība (
20
).
46.
No tā izriet, ka nolēmums, ar kuru ir atcelta brīvības atņemšanas soda izpildes nosacīta atlikšana tādēļ, ka attiecīgā persona ir pārkāpusi tādu objektīvu nosacījumu, kas ir saistīts ar šo nosacīto notiesāšanu, kā, piemēram, jauna noziedzīga nodarījuma izdarīšana pārbaudes laikā, neietilpst minētā 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo ar to šis sods tiek atstāts negrozīts attiecībā gan uz tā raksturu, gan apmēru (
21
).
47.
Turklāt Tiesa ir precizējusi – tā kā iestādei, kurai jālemj par šādu atcelšanu, nav pienākuma pēc būtības pārskatīt lietu, kurā ir piespriests sods krimināllietā, apstāklim, ka šai iestādei ir rīcības brīvība, nav nozīmes, jo tā šai iestādei neļauj grozīt brīvības atņemšanas soda apmēru vai raksturu, kādi tie ir noteikti galīgajā nolēmumā, ar kuru pieprasītā persona ir notiesāta (
22
).
48.
Tādējādi Tiesa ir izmantojusi šauru interpretāciju attiecībā uz jēdzienu “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta izpratnē. Tā ir norādījusi, ka šāda minētās tiesību normas interpretācija saskan ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas (
23
) judikatūru. Proti, saskaņā ar šo judikatūru, pirmkārt, procedūras, kas attiecas uz sodu izpildes kārtību, neietilpst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
24
) 6. panta piemērošanas jomā un, otrkārt, pasākumus, kurus tiesa ir noteikusi pēc galīgā soda uzlikšanas vai tā izpildes laikā, par “sodiem” šīs konvencijas izpratnē var uzskatīt tikai tad, ja tie var izraisīt sākotnēji uzliktā soda apmēra pārskatīšanu vai grozīšanu (
25
).
49.
Gan Minister for Justice, gan Rumānijas valdība ir aizstāvējuši apgalvojumu, ka pamatlietā aplūkojamā situācija būtu jāpielīdzina situācijai lietā, kurā tika pasludināts spriedums Ardic. Tie uzskata, ka citas pieejas izmantošana nozīmētu dot priekšroku formai, nevis būtībai, jo lēmumam atcelt brīvības atņemšanas soda izpildes nosacītu atlikšanu un lēmumam policijas kontroles vietā noteikt brīvības atņemšanas sodu esot līdzvērtīga iedarbība.
50.
Es šim viedoklim nepiekrītu. Proti, tāpat kā to dara SH un Komisija, es uzskatu, ka pamatlietā aplūkojamā situācija ir jānošķir no situācijas, kurā tika pasludināts minētais spriedums, šādu iemeslu dēļ.
51.
Pirmām kārtām, attiecībā uz tādu pamattiesību aizsardzību kā tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir piesardzīgi jāaplūko argumenti par labu tam, lai pēc analoģijas paplašinātu šauro interpretāciju, ko Tiesa ir varējusi izmantot saistībā ar pasākumiem, kuriem, lai gan tiem ir zināmas līdzīgas sekas, ir atšķirīgs raksturs.
52.
Proti, manuprāt, ir svarīgi uzsvērt, ka Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta šaurā interpretācija, kas jāizmanto, nedrīkstētu aizēnot to, ka apsūdzētā tiesības klātienē piedalīties tiesvedībā, kas uz viņu attiecas, ir būtisks tiesību uz aizstāvību elements un – vispārīgāk – tam ir būtiska nozīme, ievērojot Hartas 47. panta otrajā un trešajā daļā, kā arī 48. pantā nostiprinātās tiesības uz krimināllietas taisnīgu izskatīšanu (
26
).
53.
Šajā ziņā, kā uzsvērusi Tiesa, ECT ir nospriedusi, ka tādas personas aizmuguriska notiesāšana, attiecībā uz kuru nav konstatēts, ka tā ir atteikusies no tiesībām klātienē piedalīties tiesvedībā un aizstāvēties vai ka tai bijis nodoms izvairīties no tiesas, bez iespējas pēc viņas uzklausīšanas panākt jaunu spriedumu par apsūdzības pamatotību gan no faktisko apstākļu, gan tiesisko apstākļu aspekta, ir klaja piekļuves liegšana tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (
27
).
54.
Turklāt, runājot par Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta izstrādes vēsturi un mērķiem, Tiesa jau ir secinājusi, ka šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni un ļaut izpildes iestādei, pilnībā ievērojot personas tiesības uz aizstāvību, nodot attiecīgo personu, lai gan tā nav piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā tikusi notiesāta. Konkrētāk, kā skaidri izriet no Pamatlēmuma 2009/299 1. panta, lasot to saistībā ar tā 1., 4., 8. un 15. apsvērumu, šis 4.a pants Pamatlēmumā 2002/584 tika iekļauts, lai aizsargātu apsūdzētā tiesības personiski piedalīties pret viņu ierosinātajā krimināllietā, vienlaikus uzlabojot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu starp dalībvalstīm (
28
). Kā norādījusi Tiesa, Savienības likumdevējs tādējādi ir nolēmis šīm tiesībām piešķirt īpašu nozīmi (
29
).
55.
Tātad Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma efektivitāte nedrīkst atstāt otrajā plānā nepieciešamību stiprināt kriminālprocesā iesaistīto personu procesuālās tiesības.
56.
No šā skatpunkta raugoties, Pamatlēmuma 2002/584 4.a pants ir jāinterpretē un jāpiemēro saderīgi ar Hartas 47. panta otro un trešo daļu, kā arī ar 48. pantu, kuri, kā precizēts Paskaidrojumos attiecībā uz Pamattiesību hartu (
30
), atbilst ECPAK 6. pantam. Tāpēc Tiesai jāraugās, lai tās veiktā Pamattiesību hartas 47. panta otrās un trešās daļas un 48. panta interpretācija nodrošinātu tādu aizsardzības līmeni, kas nav pretrunā ECPAK 6. pantā garantētajam aizsardzības līmenim, kā to interpretējusi ECT (
31
).
57.
Tomēr atšķirībā no jautājumiem par soda izpildes vai piemērošanas kārtību tiesas nolēmums par attiecīgās personas notiesāšanu ietilpst ECPAK 6. panta krimināltiesību daļā (
32
).
58.
Šajā ziņā no ECT judikatūras izriet, ka ECPAK 6. pantā paredzētās garantijas ir piemērojamas ne tikai atzīšanai par vainīgu, bet arī soda noteikšanai. Tādējādi lietas taisnīgas izskatīšanas ievērošana nozīmē, ka attiecīgajai personai ir tiesības piedalīties debatēs, jo tām var būt būtiskas sekas attiecībā uz soda, kas tai tiks piespriests, apmēru (
33
).
59.
Ņemot vērā šo judikatūru, jāpārbauda, vai nolēmumu, ko pirmšķietami varētu uzskatīt par tādu, kas attiecas uz soda izpildi vai piemērošanu, patiesībā nevar pielīdzināt nolēmumam, ar kuru tiek atzīta vaina vai noteikts sods, un tādā gadījumā būtu jāpiemēro ECPAK 6. pantā paredzētās garantijas.
60.
Otrām kārtām, konstatējams, ka izskatāmajā lietā aplūkojamais nolēmums attiecas uz papildsodu un nav nolēmums, kas saistīts ar iepriekš piespriesta brīvības atņemšanas soda izpildi vai piemērošanu, atšķirībā no nolēmuma, kas aplūkots lietā, kurā tika pasludināts spriedums Ardic. Tādējādi pamatlietā aplūkojamā situācija nav tāda brīvības atņemšanas soda izpildes kārtības situācija, kas ļauj notiesātajai personai izciest šādu sodu ārpus ieslodzījuma vietas ar pienākumu ievērot virkni nosacījumu.
61.
Trešām kārtām, process, kurā kompetentajā tiesā ir vērsusies policijas iestāde saskaņā ar Latvijas Krimināllikuma 45. panta 5. punktu, iekļaujas tāda papildsoda kā policijas kontrole izpildes posmā, un šis posms sākas pēc tam, kad ir izciests brīvības atņemšanas sods.
62.
Šajā procesā kompetentajai tiesai ir jāizlemj, vai tādēļ, ka notiesātā persona nav ievērojusi nosacījumus, kuri saistīti ar policijas kontroli, šā soda neizciestais laiks ir jāaizstāj ar brīvības atņemšanas sodu, divas atlikušās policijas kontroles dienas rēķinot kā vienu brīvības atņemšanas dienu.
63.
Pretēji secinājumam, kuru Tiesa ir izdarījusi spriedumā Ardic, šāds nolēmums, manuprāt, nevar būt tikai nolēmums par tāda soda kā policijas kontrole izpildi vai piemērošanu, kas, ja tas tā būtu, tādējādi tiktu izslēgts no Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomas.
64.
Proti, process, kurā kompetentā tiesa var nolemt aizstāt policijas kontroli ar brīvības atņemšanas sodu, ir pielīdzināms tāda jauna soda piespriešanai, kura veids atšķiras no sākotnēji noteiktā soda veida.
65.
Minētā tiesa var piespriest šo jauno sodu, ja tā uzskata, ka tas, ka notiesātā persona nav ievērojusi nosacījumus, kuri saistīti ar policijas kontroli, to pamato. Tātad brīvības atņemšanas soda, kas, iespējams, tiks piespriests, mērķis ir sodīt nevis par sākotnējo noziedzīgo nodarījumu, par kuru kā papildsods ir piespriesta policijas kontrole, bet par nosacījumu, kas saistīti ar šo pēdējo minēto sodu, konkrētiem pārkāpumiem. Tātad minētajai tiesai pēc šīs personas situācijas pārbaudes ir jāizlemj, vai šie pārkāpumi pamato vienkāršas policijas kontroles aizstāšanu ar brīvības atņemšanu vai nē.
66.
Tādēļ uzskatu, ka pamatlietā aplūkojamais nolēmums par soda aizstāšanu vairāk attiecas uz to nolēmumu kategoriju, ar kuriem tiek atzīta vaina vai noteikts sods, nevis uz to nolēmumu kategoriju, kas attiecas uz soda izpildes kārtību. Tātad šādam nolēmumam būtu jāietilpst Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomā.
67.
Līdz ar to, manuprāt, jāuzskata, ka process, kurā kompetentā tiesa saskaņā ar Latvijas Krimināllikuma 45. panta 5. punktu tādu sodu kā policijas kontrole ir aizstājusi ar brīvības atņemšanas sodu, ir jāpielīdzina procesam, kurā pieņemts tiesas nolēmums par personas, kuras nodošana tiek lūgta saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, galīgu notiesāšanu (
34
). No tā izriet, ka Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punktā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” attiecas uz tādu procesu kā tas, kurā pieņemts pamatlietā aplūkojamais nolēmums par soda aizstāšanu.
68.
Ir taisnība, kā ECT vairākkārt ir norādījusi, ka atšķirība starp pasākumu, kas veido sodu, un pasākumu, kurš attiecas uz soda izpildi vai piemērošanu, praksē vēl joprojām nav skaidra (
35
). Pamatlietā aplūkojamā situācija to labi ilustrē, jo, kā esmu minējis iepriekš, kompetentās tiesas nolēmums tiek pieņemts tāda papildsoda kā policijas kontrole izpildes posmā.
69.
Šādos apstākļos, pat ja pamatlietā aplūkojamais lēmums par soda aizstāšanu tā hibrīdā rakstura dēļ tiek analizēts kā tāds, kas ietver tāda soda kā policijas kontrole izpildes kārtību, ir konstatējams, pirmkārt, ka šā lēmuma sekas ir tādas, ka tiek grozīts pats šā soda veids, un, otrkārt, ka tiesai, kas to ir pieņēmusi, bijusi rīcības brīvība lemt par šādu grozīšanu. Piemērojot Tiesas judikatūru, abu šo nosacījumu apvienojums ļauj uzskatīt, ka izpildes tiesu iestāde ir saskārusies ar “nolēmumu” Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta izpratnē (
36
). Šis konstatējums, manuprāt, nostiprina ideju, ka secinājuma, kuru Tiesa ir izdarījusi spriedumā Ardic, piemērošana pēc analoģijas katrā ziņā būtu jānoraida.
70.
Šajā ziņā jāuzsver, ka, lai gan konkrētu nosacījumu neievērošana izraisa atgriešanos ieslodzījuma vietā gan minētajā spriedumā aplūkotajā situācijā, gan pamatlietā aplūkojamajā situācijā, tomēr starp abām šīm situācijām pastāv vairākas atšķirības.
71.
Tādējādi situācijā, kas aplūkota lietā, kurā tika pasludināts spriedums Ardic, tieši sākotnēji piespriestais brīvības atņemšanas sods ir jāizpilda nosacītas notiesāšanas atcelšanas dēļ (
37
), jo šis sods paliek nemainīgs attiecībā gan uz tā veidu, gan apmēru (
38
). Tātad šī atcelšana atjauno sodu, kas galīgi noteikts notiesāšanas brīdī, pat ja pēc tam tas ar nosacījumiem ir atlikts (
39
). Gluži pretēji, pamatlietā aplūkojamajā situācijā to nosacījumu neievērošana, kuri saistīti ar tādu papildsodu kā policijas kontrole, gadījumā, ja kompetentā tiesa tādējādi par to nolemj, izraisa jauna brīvības atņemšanas soda piespriešanu, ar kuru tiek aizstāts sākotnēji piespriestais papildsods. Līdz ar to sākotnējais brīvības atņemšanas sods, kas ir pilnībā izciests, netiek atjaunots. Brīvības atņemšanas pamats ir nevis sākotnējais noziedzīgais nodarījums, bet gan policijas kontroles nosacījumu atkārtota neievērošana, un šī neievērošana Latvijas tiesībās ir administratīvs pārkāpums.
72.
Nav apstrīdams, ka sākotnēji piespriestais papildsods tādējādi maina savu veidu. It īpaši man šķiet svarīgi uzsvērt, ka tāda soda kā policijas kontrole aizstāšana ar brīvības atņemšanas sodu izraisa to, ka pasākums, kura mērķis, šķiet, galvenokārt ir preventīvs (
40
), tiek pārveidots par pasākumu, kam ir represīvs mērķis. Proti, pēc iznākšanas no cietuma policijas kontrolei nav šāda mērķa, bet tā ir paredzēta, lai novērstu recidīva risku un veicinātu atbrīvotās personas reintegrāciju, pārliecinoties, ka tā uzvedas pienācīgi.
73.
Šajā ziņā norādīšu, ka ECT jau ir nospriedusi, ka īpašu uzraudzības pasākumu, ko veic policija, “nevar salīdzināt ar sodu, jo tā mērķis ir novērst noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu; tātad ar to saistītā procedūra neattiecas uz “apsūdzības krimināllietā” ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē “pamatotību”” (
41
).
74.
Turklāt attiecībā uz pasākumu, ar kuru personai piemēro administratīvo uzraudzību saistībā ar notiesāšanu krimināllietā un pēc tās, ECT ir nospriedusi, ka šāds pasākums nav “sods” ECPAK 7. panta 1. punkta izpratnē, jo šā pasākuma galvenais mērķis ir bijis novērst recidīvu, un tas tam drīzāk piešķir preventīvu, nevis represīvu raksturu (
42
).
75.
Piebildīšu, ka, lai gan policijas kontrole Latvijas tiesībās ir kvalificēta kā “papildsods”, tas nekādi neizslēdz iespēju, ka to varētu uzskatīt par drošības līdzekli. Šajā ziņā ECT jau ir norādījusi, ka “viena un tā paša veida pasākumu var kvalificēt kā papildsodu vienā valstī un kā drošības līdzekli citā valstī” (
43
).
76.
Turklāt jāuzsver, ka šajā lietā kompetentajai tiesai tiesas procesā, kas atšķiras no tā, kurā tika pasludināts sākotnējais notiesājošais spriedums, ir rīcības brīvība attiecībā uz tāda soda kā policijas kontrole iespējamu aizstāšanu ar brīvības atņemšanas sodu. Atšķirībā no lietas, kurā tika pasludināts spriedums Ardic, kurā tiesu iestādes pilnvaras attiecībā uz nosacītas notiesāšanas atcelšanu attiecās nevis uz soda noteikšanu, bet gan uz tā izpildi (
44
), rīcības brīvība, kas ir kompetentajai tiesai izskatāmajā lietā, attiecas uz to, vai nosacījumu, kuri saistīti ar policijas kontroli, neievērošana ir pietiekami smaga, lai pamatotu šā soda aizstāšanu ar brīvības atņemšanu. Tas nozīmē noteikt, vai ir jāpiespriež jauns sods, kuram ir atšķirīgs raksturs. Konkrētāk, minētā rīcības brīvība var ļaut šai tiesai ņemt vērā attiecīgās personas situāciju vai personību vai arī apstākļus, kas dod iespēju izskaidrot, kāpēc šī persona nav ievērojusi nosacījumus, kuri saistīti ar tādu sodu kā policijas kontrole (
45
).
77.
Šāda soda aizstāšanas iespēja tik tiešām ir paredzēta likumā, kurā ir noteikts brīvības atņemšanas soda apmērs, ko kompetentā tiesa var piespriest, pamatojoties uz fiksētu un likumā noteiktu attiecību – divas atlikušās policijas kontroles dienas rēķinot kā vienu brīvības atņemšanas dienu. Tomēr šai tiesai ir rīcības brīvība attiecībā uz pašu lēmumu veikt šo aizstāšanu.
78.
Joprojām izvērtējot rīcības brīvību, kas ir kompetentajai tiesai, atgādināšu, ka spriedumā Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) Tiesa ir nospriedusi, ka Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punktā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” attiecas uz tādu spriedumu, ar ko nosaka kumulatīvu sodu, jo tiesvedība, kurā tika pasludināts šis spriedums, ietver rīcības brīvību, lai noteiktu šā kumulatīvā soda apmēru (
46
). Kā pamatoti tiesas sēdē uzsvēra SH, būtu paradoksāli izmantot atšķirīgu risinājumu, ja, kā tas ir izskatāmajā lietā, rīcības brīvība, kas ir kompetentajai tiesai, attiecas uz pašu tā soda veidu, kas attiecīgajai personai būs jāizcieš pēc attiecīgās tiesvedības, proti, vai nu policijas kontroles uz atlikušo laiku, kas jāizcieš, saglabāšanu, vai arī šīs policijas kontroles aizstāšanu ar jaunu brīvības atņemšanas sodu, pamatojoties uz apmēru, kas noteikts likumā.
79.
Pēdējais minētais elements atšķir pamatlietā aplūkojamo situāciju no situācijas, kas aplūkota lietā, kurā tika pasludināts spriedums Ardic. Proti, minētajā spriedumā tieši sākotnējais notiesājošais spriedums ir izpildāms spriedums, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā. Tādējādi nosacītas notiesāšanas atcelšana nenozīmē tāda jauna nolēmuma par soda noteikšanu pieņemšanu, kas būtu Eiropas apcietināšanas ordera pamats (
47
). Citādi ir ar pamatlietā aplūkojamo situāciju, kurā Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanai izšķirošais ir bijis jauns nolēmums, ar kuru policijas kontroles vietā ir piespriests brīvības atņemšanas sods un kurš ir tā pamats (
48
).
80.
Ņemot vērā visus šos elementus, uzskatu, ka no brīža, kad tiesas nolēmums neaprobežojas tikai ar iepriekš piespriestā soda izpildi vai piemērošanu, bet groza šā soda veidu vai apmēru, jo kompetentajai tiesai šajā ziņā ir bijusi rīcības brīvība, ir svarīgi iekļaut šādu nolēmumu Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas jomā, lai izpildes tiesu iestāde varētu pārbaudīt, vai, iespējams, pastāv kāds no šīs tiesību normas a), b), c) vai d) apakšpunktā minētajiem apstākļiem. Šajā gadījumā “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” šā 4.a panta 1. punkta izpratnē un kurā ir piemērots brīvības atņemšanas sods, tātad ir lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts 2020. gada 19. augusta nolēmums par soda aizstāšanu.
81.
Līdz ar to tiesvedības stadijā, kurā tiek lemts par iespējamo policijas kontroles aizstāšanu ar brīvības atņemšanas sodu, attiecīgajai personai ir pilnībā jāspēj izmantot savas tiesības uz aizstāvību, lai efektīvi paustu savu viedokli un tādējādi ietekmētu galīgo nolēmumu, kurš var ietvert tās individuālās brīvības atņemšanu (
49
). It īpaši šai personai ir jābūt iespējai klātienē izklāstīt faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuri varētu likt kompetentajai tiesai pieņemt lēmumu neveikt šādu soda aizstāšanu.
82.
Apstāklim, ka nolēmums par soda aizstāšanu saskaņā ar Latvijas Krimināllikuma 45. panta 5. un 6. punktu šā soda nosacījumu neievērošanas gadījumā ir paredzams no brīža, kad tiek piemērots tāds papildsods kā policijas kontrole, manuprāt, nav nozīmes kvalificēšanas par “lietas izskatīšanu, kurā pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta izpratnē mērķiem. Proti, šāds paredzams raksturs atbilst noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principam. Jebkuram sodam, kas balstīts uz juridisko pamatu, ir raksturīgi būt paredzamam noziedzīga nodarījuma izdarīšanas gadījumā. Tomēr personai, kurai, iespējams, tiks piespriests šāds sods, ir jāspēj ietekmēt tiesas nolēmumu, klātienē piedaloties savas lietas izskatīšanā.
83.
Lai veiktu šo klasificēšanu, svarīgi ir tas, ka process saistībā ar soda aizstāšanu var izraisīt brīvības atņemšanu, kas, lai gan tās iespējamība bija paredzama tāda soda kā policijas kontrole nosacījumu neievērošanas gadījumā, pati par sevi nebija daļa no sākotnējā notiesājošā sprieduma un tādēļ šai nolūkā ir nepieciešams pasludināt jaunu notiesājošu spriedumu, kas aizstātu pirmo spriedumu.
IV. Secinājumi
84.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 4.a panta 1. punkts, lasot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā pieņemts nolēmums” attiecas uz tiesvedību, kurā tiesa tādēļ, ka nav ievēroti nosacījumi, kas saistīti ar iepriekš piespriestā papildsoda – policijas kontroles – piemērošanu, var nolemt šo sodu aizstāt ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku, kas vienāds ar pusi no neizciestā policijas kontroles termiņa.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	OV 2002, L 190, 1. lpp.
(
3
)	OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”.
(
4
)	C‑571/17 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums Ardic”, EU:C:2017:1026.
(
5
)	Skat. spriedumu Ardic (77. punkts).
(
6
)	Skat. spriedumu Ardic (80. punkts).
(
7
)	Šis pants tika atcelts ar 2011. gada 8. jūlija likumu, kas saskaņā ar šā likuma pārejas noteikumiem stājās spēkā 2015. gada 1. janvārī. Sods – policijas kontrole – ir ticis aizstāts ar sodu – probācijas uzraudzība.
(
8
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 36. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2023. gada 21. decembris, G. K. u.c. (EPPO) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 37. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑396/22, turpmāk tekstā – “spriedums Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), EU:C:2023:1029, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (C‑514/21 un C‑515/21, turpmāk tekstā – “spriedums Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), EU:C:2023:235, 55. punkts), kā arī rīkojumu, 2024. gada 20. septembris, Anacco (C‑504/24 PPU, turpmāk tekstā – “rīkojums Anacco, EU:C:2024:779, 42. punkts).
(
12
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (48. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī rīkojumu Anacco (43. punkts).
(
13
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (49. un 71. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra) un spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (37. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī rīkojumu Anacco (44. punkts).
(
14
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2020. gada 17. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, 41. punkts), un spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (40. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī rīkojumu Anacco (45. punkts).
(
15
)	Turpmāk tekstā – “Harta”. Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (73. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa ir konstatējusi, ka Pamatlēmums 2009/299, ar ko Pamatlēmumā 2002/584 tika iekļauts 4.a panta 1. punkts, tika pieņemts, lai atvieglotu grūtības, kuras rodas aizmuguriski pieņemtu nolēmumu savstarpējā atzīšanā un kuras izraisa dalībvalstīs pastāvošās atšķirības pamattiesību aizsardzībā. Šajā ziņā ar šo pamatlēmumu tiek saskaņoti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nosacījumi aizmuguriski notiesājoša sprieduma gadījumā, kas atspoguļo starp visām dalībvalstīm panākto vienošanos par to, kāda ir aizmuguriski notiesāto personu, attiecībā uz kurām izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, procesuālo tiesību piemērojamība atbilstoši Savienības tiesībām: skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 62. punkts), kā arī rīkojumu Anacco (58. punkts).
(
16
)	Skat. it īpaši spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (26. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑397/22, turpmāk tekstā – “spriedums LM, EU:C:2023:1030, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
17
)	Skat. it īpaši spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (27. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu LM (44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. it īpaši spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (28. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. it īpaši spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (29. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. spriedumu Ardic (77. un 88. punkts). Skat. arī spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (53. punkts).
(
21
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (53. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā spriedumā Tiesa ir precizējusi, ka tad, ja brīvības atņemšanas soda izpildes nosacīta atlikšana jaunas notiesāšanas dēļ tiek atcelta un šā soda izpildei ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, šis aizmuguriski pasludinātais notiesājošais spriedums ir “nolēmums” šīs tiesību normas izpratnē. Tā tas nav tāda nolēmuma gadījumā, ar kuru ir atcelta minētā soda izpildes nosacīta atlikšana (68. punkts).
(
22
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Turpmāk tekstā – “ECT”.
(
24
)	Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, turpmāk tekstā – “ECPAK”.
(
25
)	Skat. spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (58. punkts un tajā minētā ECT judikatūra).
(
26
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (60. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (61. punkts un tajā minētā ECT judikatūra).
(
28
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (50. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī rīkojumu Anacco (48. punkts).
(
29
)	Skat. spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (64. punkts).
(
30
)	OV 2007, C 303, 17. lpp.
(
31
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (51. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī rīkojumu Anacco (56. punkts).
(
32
)	Skat. it īpaši spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (59. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 87. punkts un tajā minētā ECT judikatūra).
(
34
)	Skat. it īpaši spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (27. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu LM (44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
35
)	Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2022. gada 10. novembris, Kupinskyy pret Ukrainu (CE:ECHR:2022:1110JUD000508418, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Vēlos norādīt arī uz 2025. gada 3. aprīļa spriedumu lietā Alchaster II (C‑743/24, EU:C:2025:230), kurā Tiesa attiecībā uz grozījumiem nosacītas atbrīvošanas sistēmā, kas veikti pēc tam, kad ir izdarīts iespējamais noziedzīgais nodarījums, par kuru pieprasītā persona tiek vajāta, un lai interpretētu Hartas 49. panta 1. punkta otro teikumu, norādīja, ka ir lietderīgi, lai noteiktu, vai pasākums attiecas tikai uz soda izpildes veidu vai, gluži pretēji, ietekmē tā apmēru, katrā konkrētā gadījumā ir jānoskaidro, kāds “sods”, kas uzlikts vai izciests, faktiski bija paredzēts saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecīgajā laikā vai, citiem vārdiem sakot, kāds bija tā būtiskais raksturs (26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. it īpaši spriedumu Ardic (77. punkts) un spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (53. punkts).
(
37
)	Skat. spriedumu Ardic, kurā Tiesa ir norādījusi, ka nolēmumu par nosacītas notiesāšanas atcelšanu vienīgās sekas ir tādas, ka attiecīgajai personai, augstākais, ir jāizcieš tai sākotnēji piespriestā soda atlikusī daļa. Tā kā nosacītā notiesāšana tika atcelta pilnībā, notiesāšana no jauna rada visas iepriekšējās sekas un tā soda apmēra noteikšana, kas vēl jāizcieš, izriet no pilnībā aritmētiskas darbības, jo jau izciesto apcietinājuma dienu skaits tika vienkārši atņemts no kopējā soda, kas piespriests ar galīgo notiesājošo spriedumu (81. punkts).
(
38
)	Skat. spriedumu Ardic (82. punkts).
(
39
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, 71. punkts). Tādējādi šādā situācijā brīvības atņemšanas sods jau ir ticis piespriests un pēc tam tā izpilde ir nosacīti atlikta attiecībā uz atlikušo laiku, un tādējādi šīs nosacītās notiesāšanas atcelšana tikai atjauno iepriekš piespriesto brīvības atņemšanas sodu.
(
40
)	Šo policijas kontroles preventīvo dimensiju tiesas sēdē ir uzsvēruši SH un Komisija.
(
41
)	Skat. ECT spriedumu, 1994. gada 22. februāris, Raimondo pret Itāliju (CE:ECHR:1994:0222JUD001295487, 43. punkts). Skat. arī ECT spriedumu, 2017. gada 23. februāris, De Tommaso pret Itāliju (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, 143. punkts).
(
42
)	Skat. ECT spriedumu, 2021. gada 19. janvāris, Timofeyev un Postupkin pret Krieviju (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, 70.–82. punkts).
(
43
)	Skat. ECT spriedumus, 2009. gada 17. decembris, M. pret Vāciju (CE:ECHR:2009:1217JUD001935904, 74. punkts), kā arī 2021. gada 19. janvāris, Timofeyev un Postupkin pret Krieviju (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, 75. punkts). Kā ECT ir norādījusi šajos abos spriedumos, “personas uzvedības uzraudzība pēc tās atbrīvošanas, piemēram, Francijas Kriminālkodeksa 131‑36‑1. un nākamajos pantos tiek uzskatīta par papildsodu un Itālijas Kriminālkodeksa 215. un 228. pantā – par drošības līdzekli”.
(
44
)	Skat. spriedumu Ardic, kurā Tiesa ir norādījusi, ka kompetentajai tiesai bija vienīgi jānosaka, vai ar apstākli, ka notiesātais nebija ievērojis nosacījumus, ar kuriem bija papildināta brīvības atņemšanas sodu izpildes nosacīta atlikšana, var pamatot to, ka notiesātajam faktiski ir jāizcieš – daļēji vai pat pilnībā – brīvības atņemšanas sodi, kuri sākotnēji tika noteikti un attiecībā uz kuru izpildi vēlāk daļēji tika piemērota nosacīta notiesāšana. Līdz ar to, lai gan šai tiesai šajā ziņā bija rīcības brīvība, šī rīcības brīvība neattiecās uz attiecīgajai personai piespriesto sodu apmēru vai veidu, bet vienīgi uz to, vai nosacītā notiesāšana bija jāatceļ vai arī to varēja saglabāt, vajadzības gadījumā papildinot ar papildu nosacījumiem (80. punkts).
(
45
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (31. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz ECPAK 6. pantu skat. arī ECT spriedumu, 2013. gada 28. novembris, Aleksandr Dementyev pret Krieviju (CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, 26. punkts), un attiecībā uz ECPAK 7. pantu skat. ECT spriedumu, 2021. gada 19. janvāris, Timofeyev un Postupkin pret Krieviju (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, 79. punkts).
(
46
)	Skat. šā sprieduma 33. un 34. punktu.
(
47
)	Skat. spriedumu Ardic, kurā Tiesa ir uzsvērusi, ka iepriekš pasludinātie nolēmumi par nosacītas notiesāšanas atcelšanu attiecībā uz brīvības atņemšanas sodu izpildi, kādi tika aplūkoti lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, nav ietekmējuši ne to brīvības atņemšanas sodu veidu, ne apmēru, kas piespriesti ar iepriekšējiem spriedumiem, ar kuriem attiecīgā persona tika galīgi notiesāta un kuri bija tā Eiropas apcietināšanas ordera pamats, kura izpildi Nīderlandē Vācijas iestādes lūdza (78. punkts).
(
48
)	Skat. spriedumu Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (67. punkts).
(
49
)	Skat. it īpaši spriedumu LM (46. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa ir precizējusi, ka rezultātam, kāds ir šai tiesvedībai, šajā kontekstā nav nozīmes.