CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GERARD WILLIAM HOGAN
prezentate la 16 iulie 2020(1)
Cauza C‑427/19
Bulstrad Vienna Insurance Group АD
împotriva
Olympic Insurance Company Ltd
[cerere de decizie preliminară formulată de
Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria)]
„Trimitere preliminară – Directiva 2009/138/CE – Decizie privind deschiderea procedurii de lichidare a întreprinderilor de asigurări – Definiție – Competența de a stabili existența unei astfel de decizii – Retragerea autorizației unei întreprinderi de asigurări – Desemnarea unui lichidator provizoriu – Lipsa unei proceduri judiciare de insolvență – Suspendarea oricărei proceduri judiciare împotriva întreprinderii de asigurări”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară este formulată în contextul unui litigiu între o societate de asigurări pe acțiuni, Bulstrad Vienna Insurance Group AD (denumită în continuare „Bulstrad”), pe de o parte, și o întreprindere de asigurări de drept cipriot, Olympic Insurance Company Limited (denumită în continuare „Olympic”). Litigiul privește plata unei cereri de despăgubire despre care Bulstrad susține că este datorată de Olympic, în calitate de societate‑mamă a unei filiale bulgare.
2.        În esență, acțiunea în cauză depinde de interpretarea articolului 274 din Directiva 2009/138/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II)(2), în versiunea în vigoare la data faptelor din litigiul principal. Mai exact, întrebările adresate urmăresc să se stabilească dacă din acest articol rezultă că o lege cipriotă care prevede suspendarea oricărei proceduri judiciare după retragerea autorizației de funcționare a unei societăți de asigurări și desemnarea un lichidator provizoriu trebuie de asemenea să fie aplicată de instanțele bulgare în fața cărora se desfășoară aceste proceduri. Cu toate acestea, înainte de a examina aceste întrebări, este necesară prezentarea mai întâi a textelor legislative relevante.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
3.        Considerentele (117)-(130) ale Directivei 2009/138 au următorul cuprins:
„(117)      Având în vedere că legislațiile naționale privind măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare nu sunt armonizate, este oportun, în cadrul pieței interne, să se asigure recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a legislației referitoare la lichidare a statelor membre cu privire la întreprinderile de asigurare, precum și cooperarea necesară, având în vedere nevoia de unitate, universalitate, coordonare și publicitate a unor asemenea măsuri, precum și echivalența tratamentului și protejării creditorilor de asigurare.
[…]
(119)      Ar trebui să se facă distincție între autoritățile responsabile cu măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare și autoritățile de supraveghere a întreprinderilor de asigurare.
[…]
(121)      Ar trebui stabilite condițiile în care intră sub incidența prezentei directive procedurile de lichidare care, fără a fi bazate pe insolvabilitate, implică o ordine prioritară de plată a despăgubirilor. Creanțele angajaților unei întreprinderi de asigurare rezultate din contractele de muncă și relațiile de muncă ar trebui să poată fi subrogate unui sistem național de garantare a salariilor. Astfel de creanțe subrogate ar trebui să beneficieze de tratamentul stabilit de legislația statului membru de origine (lex concursus).
(122)      Măsurile de reorganizare nu împiedică deschiderea unei proceduri de lichidare. Prin urmare, ar trebui ca procedurile de lichidare să poată fi deschise în absența sau ca urmare a adoptării de măsuri de reorganizare și pot fi încheiate printr‑un concordat sau altă măsură analogă, inclusiv măsuri de reorganizare.
(123)      Doar autoritățile competente ale statului membru de origine ar trebui să fie abilitate să decidă în legătură cu procedurile de lichidare care privesc întreprinderile de asigurare. Deciziile ar trebui să aibă efecte în întreaga Comunitate și ar trebui să fie recunoscute de toate statele membre. Deciziile ar trebui publicate în conformitate cu procedurile statului membru de origine, precum și în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. De asemenea, informațiile ar trebui să fie disponibile creditorilor cunoscuți cu reședința în Comunitate, care ar trebui să aibă dreptul de a solicita despăgubiri sau de a transmite observații.
[…]
(125)      Toate condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și terminarea procedurilor de lichidare ar trebui să fie reglementate de legislația statului membru de origine.
(126)      Pentru a asigura desfășurarea unor acțiuni coordonate, autoritățile de supraveghere ale statelor membre de origine și cele ale celorlalte state membre ar trebui informate de urgență cu privire la deschiderea procedurilor de lichidare.
[…]
(128)      Deschiderea procedurilor de lichidare ar trebui să implice retragerea autorizației de a desfășura o activitate care a fost acordată întreprinderii de asigurare, dacă autorizația respectivă nu a fost retrasă anterior.
[…]
(130)      Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța anumitor tranzacții în statele membre, altele decât statul membru de origine, este necesară determinarea legii aplicabile efectelor unei măsuri de reorganizare sau procedurii de reorganizare asupra unui proces în curs și asupra cererilor individuale de executare silită care rezultă din procese.”
4.        Potrivit articolului 14 din această directivă, intitulat „Principiul autorizării”:
„(1)      Accesul la activitatea de asigurare directă sau de reasigurare care face obiectul prezentei directive este condiționat de emiterea unei autorizații prealabile.
(2)      Autorizația menționată la alineatul (1) se obține de la autoritățile de supraveghere din statul membru de origine de către următoarele întreprinderi:
(a)      orice întreprindere care își stabilește sediul central pe teritoriul statului membru în cauză sau
(b)      orice întreprindere de asigurare care, după ce a primit o autorizație în temeiul alineatului (1), dorește să își extindă activitatea la o întreagă clasă de asigurare sau la alte clase de asigurare decât cele deja autorizate.”
5.        Articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2009/138, intitulat „Domeniul de aplicare a autorizației”, prevede:
„Sub rezerva articolului 14, autorizația se acordă pentru o anumită clasă de asigurări directe enumerate în anexa I partea A sau în anexa II. Autorizația acoperă întreaga clasă, cu excepția cazului în care solicitantul dorește să acopere numai o parte dintre riscurile care aparțin clasei în cauză.”
6.        Articolul 144 alineatul (1) din această directivă, intitulat „Retragerea autorizației”, are următorul cuprins:
„[…]
Autoritatea de supraveghere a statului membru de origine retrage o autorizație acordată unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare în cazul în care întreprinderea nu respectă cerința de capital minim, iar autoritatea de supraveghere consideră că planul de finanțare prezentat este în mod evident inadecvat sau întreprinderea în cauză nu se conformează planului aprobat în termen de trei luni de la data constatării nerespectării cerinței de capital minim.”
7.        Directiva 2009/138 cuprinde titlul IV, intitulat „Reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare”, care conține articolele 267-296.
8.        Articolul 267 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare al prezentului titlu”, prevede:
„Prezentul titlu se aplică măsurilor de reorganizare și procedurilor de lichidare în ceea ce privește următoarele:
(a)      întreprinderile de asigurare;
(b)      sucursalele situate pe teritoriul Comunității ale întreprinderilor de asigurare din țări terțe.”
9.        Articolul 268 din această directivă, intitulat „Definiții”, prevede:
„(1)      În sensul prezentului titlu, se aplică următoarele definiții:
(a)      «autorități competente» înseamnă autoritățile administrative și judiciare ale statelor membre care sunt competente în ceea ce privește scopurile măsurilor de reorganizare sau procedurilor de lichidare;
[…]
(d)      «proceduri de lichidare» înseamnă proceduri colective care implică realizarea activelor unei întreprinderi de asigurare și distribuirea profiturilor între creditori, acționari și asociați, după caz, care implică în mod necesar orice intervenție din partea autorităților competente, inclusiv în cazul în care procedurile colective sunt încheiate printr‑un concordat sau altă măsură analoagă, în care se bazează sau nu pe insolvabilitate sau sunt voluntare sau obligatorii;
[…]”
10.      Articolul 269, intitulat „Adoptarea măsurilor de reorganizare – Legea aplicabilă”, prevede:
„(1)      Numai autoritățile competente din statul membru de origine sunt abilitate să decidă aplicarea măsurilor de reorganizare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, inclusiv sucursalele sale.
(2)      Măsurile de reorganizare nu împiedică deschiderea unei proceduri de lichidare de către statul membru de origine.
(3)      Măsurile de reorganizare sunt reglementate de actele cu putere de lege, normele administrative și procedurile aplicabile în statul membru de origine, cu excepția unei dispoziții contrare prevăzute la articolele 285-292.
(4)      Măsurile de reorganizare luate în conformitate cu legislația statului membru de origine au efect în întreaga Comunitate fără alte formalități, inclusiv în ceea ce privește terții din alte state membre, chiar dacă legislația acelor state membre nu prevede astfel de măsuri de reorganizare sau subordonează aplicarea lor unor condiții care nu sunt îndeplinite.
(5)      Măsurile de reorganizare au efect în întreaga Comunitate din momentul în care acestea au efect în statul membru de origine.”
11.      Articolul 270, intitulat „Informarea autorităților de supraveghere”, prevede:
„Autoritățile competente din statul membru de origine informează de urgență autoritățile de supraveghere din statul membru respectiv cu privire la decizia lor privind orice măsură de reorganizare, dacă se poate, înainte de adoptarea unei astfel de măsuri sau imediat după aceea.
Autoritățile de supraveghere din statul membru de origine informează de urgență autoritățile de supraveghere din toate celelalte state membre cu privire la decizia de a adopta măsuri de reorganizare, inclusiv efectele concrete posibile ale unor astfel de măsuri.”
12.      Articolul 271 alineatul (1) din Directiva 2009/138, intitulat „Publicarea deciziilor privind măsurile de reorganizare”, prevede:
„Când este posibil un apel în statul membru de origine împotriva unei măsuri de reorganizare, autoritățile competente din statul membru de origine, administratorul sau orice persoană abilitată să facă acest lucru în statul membru de origine face publică decizia sa cu privire la o măsură de reorganizare în conformitate cu procedurile de publicare prevăzute în statul membru de origine și, în plus, publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene cât mai repede posibil un extras din documentul de stabilire a măsurii de reorganizare.
[…]
Autoritățile de supraveghere ale celorlalte state membre care au fost informate cu privire la decizia privind măsura de reorganizare, în conformitate cu articolul 270, pot asigura publicarea unei astfel de decizii pe propriul teritoriu în modul pe care îl consideră adecvat.”
13.      Potrivit articolului 273, intitulat „Deschiderea procedurii de lichidare. Informarea autorităților de supraveghere”:
„(1)      Numai autoritățile competente ale statului membru de origine sunt abilitate să ia o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, inclusiv sucursalele sale din alte state membre. Prezenta decizie se poate adopta în absența sau în urma adoptării măsurilor de reorganizare.
(2)      O decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, inclusiv sucursalele sale din alte state membre, adoptată în conformitate cu legislația statului membru de origine este recunoscută, fără o altă formalitate, pe întregul teritoriu comunitar și are efect în întreaga Comunitate, de îndată ce decizia are efect în statul membru în care se deschide procedura.
(3)      Autoritățile competente din statul membru de origine informează de urgență autoritățile de supraveghere din respectivul stat membru cu privire la decizia de a deschide o procedură de lichidare, dacă se poate, înainte de deschiderea procedurii sau, în caz contrar, imediat după aceea.
Autoritățile de supraveghere ale statului membru de origine informează de urgență autoritățile de supraveghere din toate celelalte state membre despre decizia de a deschide procedura de lichidare, inclusiv efectele concrete posibile ale unei astfel de proceduri.”
14.      Articolul 274 din această directivă, intitulat „Legea aplicabilă”, prevede:
„(1)      Decizia de a deschide procedurile de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, procedurile de lichidare și efectele lor sunt reglementate de legislația aplicabilă în statul membru de origine, cu excepția unor dispoziții contrare prevăzute la articolele 285-292.
(2)      Legislația statului membru de origine determină cel puțin următoarele:
(a)      bunurile care fac obiectul reorganizării și regimul bunurilor dobândite de către întreprinderea de asigurare sau a căror proprietate i‑a fost transferată după deschiderea procedurii de lichidare;
(b)      atribuțiile respective ale întreprinderii de asigurare și ale lichidatorului;
(c)      condițiile în care poate fi invocată o compensare;
(d)      efectele procedurii de lichidare asupra contractelor actuale, la care întreprinderea de asigurare este parte;
(e)      efectele procedurii de lichidare asupra acțiunilor creditorilor individuali, cu excepția unui proces în curs menționat la articolul 292;
(f)      creanțele care urmează să fie prezentate în pasivul întreprinderii de asigurare și regimul creanțelor rezultate în urma deschiderii procedurii de lichidare;
(g)      normele care reglementează prezentarea, verificarea și admiterea creanțelor;
(h)      normele care reglementează distribuirea profiturilor din realizarea bunurilor, clasificarea creanțelor și drepturile creditorilor care au obținut o satisfacție parțială după deschiderea procedurii de lichidare pe baza unui drept real sau printr‑o compensare;
(i)      condițiile și efectele încheierii procedurii de lichidare, în special prin concordat;
(j)      drepturile creditorilor după încheierea procedurii de lichidare;
(k)      partea care trebuie să suporte costul și cheltuielile rezultate din procedurile de lichidare și
(l)      normele privind nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor juridice prejudiciabile tuturor creditorilor.”
15.      Articolul 280 alineatul (1) din Directiva 2009/138, intitulat „Publicarea deciziilor privind procedurile de lichidare”, prevede:
„Autoritatea competentă, lichidatorul sau orice altă persoană desemnată în acest scop de către autoritatea competentă publică decizia de a deschide procedura de lichidare, în conformitate cu modalitățile prevăzute în statul membru de origine în materie de publicare și de asemenea publică un extras din decizia de lichidare în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Autoritățile de supraveghere din toate celelalte state membre care au fost informate cu privire la decizia de a deschide procedura de lichidare în conformitate cu articolul 273 alineatul (3) pot asigura publicarea unei astfel de decizii pe teritoriile lor în modul pe care îl consideră adecvat.”
16.      Articolul 292 din aceeași directivă, intitulat „Procese în curs”, prevede:
„Efectele măsurilor de reorganizare sau ale procedurii de lichidare asupra unui proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care procesul este în curs.”
B.      Dreptul cipriot
17.      În temeiul dreptului cipriot, un lichidator provizoriu poate fi desemnat de o instanță după introducerea cererii de deschidere a procedurii de lichidare, dar înainte de adoptarea unei decizii în acest sens. Temeiul obișnuit pentru o astfel de desemnare îl constituie riscul punerii în pericol a activelor societății, și anume riscul dispariției acestora înainte de intrarea în lichidare, ceea ce ar împiedica recuperarea acestora și distribuirea lor proporțională între creditorii societății(3). Rolul lichidatorului provizoriu este în esență acela de a menține și de a proteja activele și situația existentă a întreprinderii(4). Întinderea exactă a competențelor lichidatorului provizoriu se stabilește prin decizia de desemnare. Cu toate acestea, în principiu, un lichidator provizoriu nu are competența de a administra și de a conduce afacerile societății, acestea rămânând în sarcina conducerii sale(5). În plus, potrivit jurisprudenței acestui stat membru, un lichidator nu dispune de competența de a distribui bunurile întreprinderii(6).
18.      În special, potrivit articolului 215 din Peri Eterion Nomos (Legea privind societățile), intitulat „Competența de a suspenda sau de a limita procedurile împotriva unei societăți”:
„În orice moment după depunerea unei cereri de deschidere a procedurii de lichidare și înainte de pronunțarea unei decizii în acest sens, societatea sau orice creditor ori participant:
(a)      în cazurile în care o altă acțiune sau procedură este pendinte împotriva societății în fața oricărui tribunal districtual sau a Curții Supreme, poate să solicite instanței sesizate în cauză să suspende judecata și
(b)      în cazurile în care o altă acțiune sau procedură este pendinte împotriva societății, poate să solicite instanței care are competența de a lichida societatea să limiteze actele procedurale ulterioare legate de respectiva acțiune,
iar instanța sesizată cu această cerere poate, după caz, să suspende sau să limiteze procedura într‑o manieră pe care o consideră adecvată.”
19.      Articolul 220 din această lege, intitulat „Încetarea procedurilor împotriva societății ca urmare a pronunțării unei decizii de deschidere a procedurii de lichidare”, prevede:
„După pronunțarea unei decizii de deschidere a procedurii de insolvență sau desemnarea unui lichidator provizoriu nu mai este posibil să se prezinte nicio cerere sau să se inițieze ori să se continue nicio procedură, cu excepția cazului în care instanța permite acest lucru, în condițiile stabilite de instanță.”
20.      Articolul 227 din legea menționată, intitulat „Desemnarea unui lichidator provizoriu și competențele acestuia”, prevede:
„(1)      Sub rezerva dispozițiilor prezentului articol, instanța competentă poate desemna în calitate de lichidator provizoriu un lichidator autorizat în temeiul Legii privind lichidatorii în orice moment după depunerea unei cereri de deschidere a procedurii de lichidare, în scopul de a proteja activele societății și de a furniza un element de stabilitate în ceea ce privește starea societății.
(2)      Lichidatorul provizoriu poate fi desemnat în orice moment înainte de pronunțarea unei decizii de deschidere a procedurii de lichidare. Administratorul judiciar sau orice altă persoană adecvată poate fi desemnată în calitate de lichidator provizoriu.
(2Α)      Lichidatorul provizoriu exercită competențele care i‑au fost atribuite de instanță.
(3)      Competențele lichidatorului provizoriu pot fi limitate și restrânse de instanță în decizia de desemnare.”
C.      Dreptul bulgar
21.      Articolul 624 alineatul (2) din Kodeks za zastrahovaneto (Codul asigurărilor) prevede:
„În cazul în care [Komisia za finansov nadzor (Comisia de supraveghere financiară)] este informată de către autoritatea competentă dintr‑un alt stat membru cu privire la deschiderea unei proceduri de lichidare sau de insolvență, aceasta ia măsuri pentru informarea publicului.”
22.      Articolul 44 din Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (Codul de drept internațional privat) prevede:
„(1)      Dreptul străin trebuie interpretat și aplicat în conformitate cu interpretarea și aplicarea acestuia din statul în care a fost adoptat.
(2)      Neaplicarea dreptului străin, precum și interpretarea și aplicarea eronată a acestuia constituie motive pentru formularea unei căi de atac.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și cererea de decizie preliminară
23.      Bulstrad, o societate de asigurări înregistrată în Bulgaria, a sesizat cu o cerere Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria). Prin această cerere, Bulstrad a solicitat ca Olympic, o societate de asigurări înregistrată în Cipru, să fie obligată să îi plătească suma de 7 603,63 leva (BGN) (aproximativ 3 887 de euro), majorată cu cheltuielile de lichidare în cuantum de 25,00 BGN (aproximativ 13 euro), cu titlu de indemnizație de asigurare în legătură cu un accident rutier.
24.      Reclamanta arată că, la 5 ianuarie 2018, în orașul Bansko (Bulgaria), conducătorul unui vehicul asigurat de Olympic a cauzat daune materiale unui alt vehicul asigurat de Bulstrad. Întrucât conducătorul acestui din urmă vehicul era asigurat prin asigurare CASCO, reclamanta i‑a plătit o indemnizație de asigurare în cuantum de 7 603,63 BGN (aproximativ 3 887 de euro). Prin plata indemnizației de asigurare, Bulstrad s‑a subrogat în drepturile părții direct vătămate atât față de persoana care a cauzat prejudiciul, cât și față de societatea sa de asigurări. Bulstrad a adresat Olympic o cerere de plată a indemnizației de asigurare. Pârâta, deși a primit această cerere la 6 iulie 2018, nu a efectuat încă această plată. În consecință, Bulstrad a introdus o acțiune împotriva pârâtei, prin intermediul sucursalei sale situate în Bulgaria, solicitând obligarea pârâtei la plata sumelor solicitate, precum și a cheltuielilor de judecată.
25.      Instanța de trimitere a considerat că are competență asupra acțiunii, în temeiul articolului 13 alineatul (2) coroborat cu articolul 11 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1). Cu toate acestea, în cursul procedurii, instanța națională a fost informată cu privire la faptul că autoritățile cipriote competente retrăseseră autorizația Olympic de a-și desfășura activitatea ca întreprindere de asigurare pentru nerespectarea cerințelor în materie de capital și că fusese desemnat un lichidator provizoriu, care își asumă și exercită controlul cu privire la toate drepturile economice și juridice pe care societatea le deține sau pare să le dețină. Această instanță a considerat că acțiunile respective întreprinse de autoritățile cipriote reprezintă o decizie de deschidere a procedurii de lichidare și, prin ordonanța din 26 septembrie 2018, a suspendat procedura împotriva Olympic, în conformitate cu dispozițiile Codului bulgar al asigurărilor de transpunere a Directivei 2009/138.
26.      Bulstrad a solicitat reluarea procedurii pentru motivul că, având în vedere interpretarea dispozițiilor relevante de către Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria), procedura fusese suspendată în mod nejustificat. Potrivit acestei interpretări, cele două acțiuni sus‑menționate ale autorităților cipriote nu puteau fi considerate echivalente cu o decizie de deschidere a procedurii de lichidare de către statul membru de origine în sensul reglementării bulgare care transpune articolul 274 din Directiva 2009/138.
27.      Ca răspuns, instanța de trimitere a solicitat Comisiei Bulgare de Supraveghere Financiară să indice dacă dispune de informații referitoare la deschiderea unei proceduri de lichidare sau de insolvență referitoare la Olympic în fața instanței competente din Cipru, iar în cazul în care o astfel de procedură a fost deschisă, să indice în ce etapă se afla și dacă a fost desemnat un lichidator sau un administrator judiciar. Într‑o scrisoare din 19 martie 2019, comisia respectivă a declarat că nu primise, până la acea dată, nicio informație de la autoritatea cipriotă competentă cu privire la deschiderea procedurii de lichidare în privința Olympic.
28.      În aceste condiții, instanța de trimitere a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări:
„1)      În interpretarea articolului 630 din Kodeks za zastrahovaneto (Codul asigurărilor) în lumina articolului 274 din Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) trebuie să se considere că decizia unei autorități dintr‑un stat membru de a retrage autorizația unui asigurător și de a desemna în privința acestuia un lichidator provizoriu, fără să fi fost deschisă o procedură judiciară de lichidare, reprezintă o «decizie privind deschiderea procedurii de lichidare»?
2)      În cazul în care dreptul statului membru în care are sediul un asigurător, căruia i‑a fost retrasă autorizația și în privința căruia a fost desemnat un lichidator provizoriu, prevede că, în cazul numirii unui lichidator provizoriu, trebuie să fie suspendate toate procedurile judiciare împotriva acestei societăți, aceste dispoziții legale în conformitate cu articolul 274 din Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) ar trebui aplicate de instanțele celorlalte state membre chiar și atunci când acest lucru nu este prevăzut în mod expres în dreptul lor național?”
29.      Guvernul bulgar și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții.
IV.    Analiză
A.      Cu privire la admisibilitatea acestor întrebări
30.      Potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra acestor întrebări este posibil numai atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal(7).
31.      În prezenta cauză, în urma prezentării cererii sale de decizie preliminară, instanța de trimitere a semnalat că autoritățile bulgare de supraveghere o informaseră că, prin decizia din 30 iulie 2019, a fost inițiată o procedură de lichidare împotriva Olympic și că această decizie a fost publicată în Jurnalul Oficial al Ciprului la 23 august 2019. Ulterior, prin scrisoarea din 4 februarie 2020, Curtea a solicitat instanței de trimitere să stabilească dacă își menține cererea de decizie preliminară.
32.      Prin ordonanța din 21 februarie 2020, instanța națională a răspuns că dorește să își mențină cererea.
33.      Dat fiind că, în prezenta cauză, în primul rând, Curtea dispune de toate elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde la întrebările care îi sunt adresate, în al doilea rând, dosarul Curții nu conține niciun element care să demonstreze că întrebarea este ipotetică și, în al treilea rând, nu este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, trimiterea preliminară nu poate fi declarată inadmisibilă. Astfel, în materie de insolvență, momentul precis în care trebuie suspendate orice eventuale proceduri pendinte în fața instanțelor din alte state membre prezintă adesea o importanță deosebită.
B.      Cu privire la fond
1.      Cu privire la prima întrebare
34.      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 274 din Directiva 2009/138 trebuie interpretat în sensul că decizia unei autorități din statul membru de origine al unei societăți de asigurare de a retrage autorizația unei societăți de asigurare și de a desemna în privința acesteia un lichidator provizoriu, fără să fi fost deschisă în mod oficial o procedură judiciară de lichidare, reprezintă o „decizie privind deschiderea procedurii de lichidare” în sensul acestui articol.
35.      Potrivit articolului 274 alineatul (1) din Directiva 2009/138, decizia de a deschide procedurile de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, procedurile de lichidare și efectele lor sunt reglementate de legislația aplicabilă în statul membru de origine.
36.      Articolul 268 alineatul (1) litera (d) din această directivă prevede însă că, în sensul titlului IV din această directivă (intitulat „Reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare”, care cuprinde articolul 274), noțiunea „proceduri de lichidare” face trimitere la „proceduri colective care implică realizarea activelor unei întreprinderi de asigurare și distribuirea profiturilor între creditori, acționari și asociați, după caz, care implică în mod necesar orice intervenție din partea autorităților competente, inclusiv în cazul în care procedurile colective sunt încheiate printr‑un concordat sau altă măsură analoagă, în care se bazează sau nu pe insolvabilitate sau sunt voluntare sau obligatorii(8)”.  Rezultă că, deși este de competența statului de origine să decidă în ce condiții poate fi adoptată o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare, precum și modalitățile și efectele acestei proceduri, semnificația termenilor „procedurii de lichidare” în sensul Directivei 2009/138 nu depinde de dreptul național: aceasta presupune mai degrabă ca procedura în cauză să corespundă definiției acestei noțiuni prevăzute la articolul 268 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată.
37.      În ceea ce privește competența de a stabili dacă o anumită decizie ar trebui sau nu ar trebui considerată ca fiind adoptată în conformitate cu o procedură care corespunde acestei definiții și, în consecință, ca fiind o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare, Directiva 2009/138 nu conține nicio dispoziție care să confere instanțelor din statul membru de origine o competență exclusivă pentru a aprecia natura juridică a deciziei pe care autoritățile competente ale respectivului stat membru o adoptă. Aceasta nu prevede nici că autoritățile competente, atunci când adoptă o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare, trebuie să respecte anumite formalități de fond astfel încât decizia să poată fi imediat identificată ca având o asemenea natură. Aceasta nu conține nici o listă a procedurilor existente în diferitele state membre care trebuie considerate proceduri de lichidare, astfel încât instanțele celorlalte state membre să le poată identifica cu ușurință. Dimpotrivă, articolul 273 alineatul (2) se limitează la a stabili că deciziile privind deschiderea procedurii de lichidare sunt recunoscute pe întreg teritoriul Uniunii fără o altă formalitate în afara celor impuse de legislația statelor membre de origine(9).
38.      Desigur, articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138 stabilește un principiu al recunoașterii reciproce a deciziilor privind deschiderea procedurii de lichidare. Cu toate acestea, astfel cum se prevede la articolul 267, domeniul de aplicare al titlului IV – și, prin urmare, principiul recunoașterii reciproce prevăzut la articolul 273 – se aplică numai deciziilor pentru care s‑a stabilit că se referă la proceduri de lichidare în sensul acestei directive(10).
39.      Prin urmare, atât din context, cât și din obiectivele urmărite de Directiva 2009/138 rezultă că instanțele din alte state membre au competența de a stabili dacă o decizie pronunțată de autoritățile statului membru de origine trebuie sau nu trebuie să fie calificată drept decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în sensul Directivei 2009/138. Dacă aceasta este situația, totuși, aceste instanțe sunt obligate să le permită să producă efecte.
40.      Reiese cu claritate din modul de redactare a articolului 268 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2009/138 că, pentru ca o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare să fie calificată astfel, aceasta trebuie să îndeplinească două condiții. În primul rând, procedura trebuie să aibă ca obiect realizarea activelor unei întreprinderi de asigurare și distribuirea profiturilor între creditori, acționari și asociați. În al doilea rând, aceasta trebuie să implice autoritățile competente, și anume, în conformitate cu articolul 268 alineatul (1) litera (a) din această directivă, „autoritățile administrative și judiciare ale statelor membre care sunt competente în ceea ce privește scopurile măsurilor de reorganizare sau procedurilor de lichidare”.
41.      În prezenta cauză, după cum am constatat, problema este dacă o decizie de retragere a autorizației unei întreprinderi de asigurare și de desemnare a unui lichidator provizoriu ar trebui considerată a constitui o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare sau o decizie care presupune existența unei astfel de proceduri în sensul Directivei 2009/138.
42.      În ceea ce privește desemnarea unui lichidator provizoriu, dat fiind că această desemnare nu este decât temporară, adoptarea unei astfel de decizii implică în mod necesar că, ulterior, va fi desemnat un lichidator cu titlu definitiv, în sarcina sa fiind stabilită responsabilitatea de a realiza activele unei întreprinderi de asigurare.
43.      Deși Curtea nu este competentă să interpreteze dreptul național, să aplice o normă de drept al Uniunii într‑o cauză specifică sau să aprecieze o dispoziție de drept național în raport cu o astfel de normă, aceasta poate totuși să extragă din dosarul aflat pe rolul său toate informațiile necesare pentru a clarifica situația avută în vedere de instanța de trimitere în întrebările sale astfel încât să furnizeze instanței naționale o interpretare a unei dispoziții a Uniunii care ar putea să îi fie utilă în aprecierea efectelor acestei dispoziții(11).
44.      În prezenta cauză, reiese cu claritate din dosarul Curții că, în conformitate cu reglementarea națională în cauză, decizia de a numi un lichidator provizoriu este luată după prezentarea unei cereri de deschidere a procedurii de lichidare, dar înainte de pronunțarea oricărei decizii cu privire la o astfel de cerere(12). În plus, potrivit aceleiași reglementări naționale, un lichidator provizoriu nu are, în principiu, dreptul să realizeze activele întreprinderii de asigurare sau să plătească dividende creditorilor(13). Or, faptul că un lichidator provizoriu nu dispune de aceste prerogative, aspect a cărui verificare revine, desigur, instanței de trimitere, exclude posibilitatea ca o astfel de decizie să poată implica deschiderea sau existența unei proceduri de lichidare în sensul Directivei 2009/138, tocmai pentru că aceste caracteristici sunt considerate esențiale pentru ca o decizie să poată fi considerată drept decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2009/138.
45.      În ceea ce privește retragerea autorizației, trebuie observat că Directiva 2009/138 stabilește o distincție între o astfel de decizie și adoptarea unei decizii privind deschiderea procedurii de lichidare.
46.      În primul rând, consecințele aferente fiecărei decizii sunt definite în titluri diferite ale directivei, și anume în titlul I și, respectiv, în titlul IV. Conform articolului 144 coroborat cu articolul 14 din Directiva 2009/138, retragerea autorizației urmărește să interzică întreprinderii vizate să exercite orice activitate legată de clasa de asigurare pentru care a fost acordată autorizația prealabilă respectivă. În schimb, potrivit articolului 273 din aceeași directivă, adoptarea unei decizii privind deschiderea procedurii de lichidare are efectele juridice pe care dreptul statului membru de origine le conferă unor astfel de proceduri.
47.      În al doilea rând, chiar dacă, potrivit articolului 144 coroborat cu articolul 13 alineatul (10) din Directiva 2009/138, decizia de retragere a unei autorizații este luată de autoritatea națională sau autoritățile naționale abilitate, în temeiul unui act cu putere de lege sau al unei norme administrative, să controleze întreprinderile de asigurare sau de reasigurare, în temeiul articolului 268 litera (d) coroborat cu articolul 268 litera (a), decizia privind deschiderea procedurii de lichidare este luată de autoritățile administrative sau judiciare ale statelor membre care sunt competente în ceea ce privește scopurile măsurilor de reorganizare sau procedurilor de lichidare(14). Desigur, aceste autorități pot fi aceleași, însă nu aceasta este în mod necesar situația(15).
48.      În al treilea rând, este vorba despre decizii de natură diferită, care urmăresc obiective diferite. În conformitate cu articolul 15 și următoarele din Directiva 2009/138 și cu modul de redactare a considerentelor (8) și (11) ale acestei directive, procedura de autorizare urmărește să garanteze că orice întreprindere care desfășoară activități de asigurare sau de reasigurare respectă o serie de reguli și că aceste întreprinderi sunt în măsură să își desfășoare activitățile în întreaga Uniune. În ceea ce privește deciziile privind deschiderea procedurii de lichidare, din articolul 268 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2009/138 rezultă că aceste decizii vizează pregătirea realizării activelor întreprinderii de asigurare și distribuirii profiturilor între creditori, chiar dacă această din urmă operațiune ar putea să nu mai aibă loc(16). Din considerentul (121) al Directivei 2009/138 rezultă că adoptarea unei astfel de decizii poate să nu fie bazată pe insolvabilitate.
49.      În al patrulea rând, în timp ce, în cazul retragerii unei autorizații, articolul 144 alineatul (2) din Directiva 2009/138 prevede că autoritatea de supraveghere a statului membru se limitează la a informa autoritățile de supraveghere ale celorlalte state membre, în cazul unei decizii privind deschiderea procedurii de lichidare, articolul 273 alineatul (3) din Directiva 2009/138 precizează că autoritățile competente trebuie să informeze celelalte autorități nu numai cu privire la decizia lor, ci și cu privire la efectele concrete posibile ale unei astfel de proceduri. În plus, în ceea ce privește decizia privind deschiderea procedurii de lichidare, articolul 280 din aceeași directivă impune ca autoritatea competentă, lichidatorul sau orice persoană desemnată în acest scop de către autoritatea competentă să publice decizia de a deschide procedura de lichidare, în conformitate cu modalitățile prevăzute în statul membru de origine în materie de publicare și de asemenea să publice un extras din decizia de lichidare în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
50.      Rezultă că, astfel cum subliniază guvernul bulgar, noțiunea de „decizie de retragere a autorizației”, pe de o parte, și noțiunea de „decizie privind deschiderea procedurii de lichidare”, pe de altă parte, se referă la decizii distincte. Din moment ce Directiva 2009/138 nu conține nicio dispoziție care să impună statelor membre să considere că retragerea autorizației presupune sau echivalează cu deschiderea procedurii de lichidare, existența unei „decizii privind deschiderea procedurii de lichidare” în sensul Directivei 2009/138 nu poate fi dedusă din simpla retragere a autorizației unei întreprinderi de asigurare. Într‑adevăr, este pe deplin posibil, de exemplu, să se decidă retragerea unei anumite autorizații pentru alte motive decât insolvabilitatea întreprinderii de asigurare.
51.      Desigur, articolul 279 din Directiva 2009/138 prevede că deschiderea unei proceduri de lichidare determină retragerea autorizației, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 144 din această directivă. Cu toate acestea, contrariul nu este valabil, întrucât Directiva 2009/138 nu impune ca, în cazul retragerii unei autorizații, statul membru de origine să deschidă în mod automat o procedură de lichidare exclusiv pentru acest motiv. Dimpotrivă, considerentul (128) al Directivei 2009/138 arată că „[d]eschiderea procedurilor de lichidare ar trebui să implice retragerea autorizației de a desfășura o activitate care a fost acordată întreprinderii de asigurare, dacă autorizația respectivă nu a fost retrasă anterior”(17), ceea ce implică că deschiderea procedurii de lichidare nu determină automat retragerea autorizației(18).
52.      Deși Directiva 2009/138 nu impune nicidecum statelor membre să prevadă că retragerea tuturor autorizațiilor acordate unei întreprinderi de asigurare determină în mod automat deschiderea unei proceduri de lichidare în privința sa în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2009/138, fără a se impune măcar adoptarea unei decizii separate, aceasta nu interzice totuși statelor membre să prevadă o astfel de normă. Prin urmare, numai dacă legislația statului membru de origine prevede o astfel de normă, plecând de la premisa că au fost desemnate organisme în calitate de autorități competente în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2009/138 și în calitate de autorități de supraveghere în sensul articolului 13 punctul 10 din această directivă, instanțele din celelalte state membre trebuie astfel să deducă existența unei proceduri de lichidare din existența unei decizii de retragere a autorizației.
53.      În procedura principală, nu reiese din dosarul Curții că legislația națională în cauză prevede că retragerea autorizației determină automat deschiderea procedurii de lichidare. Dimpotrivă, potrivit guvernului bulgar, în decizia de a deschide procedura de lichidare în privința Olympic, pronunțată la 30 iulie 2019, Tribunalul Districtual din Nicosia a menționat că decizia autorității competente de a-i retrage autorizația de a desfășura activitatea de asigurător nu implica o lichidare simultană și automată a societății de asigurare respective.
54.      Din cele ce precedă rezultă că decizia autorității competente de a retrage autorizația și de a desemna un lichidator provizoriu nu constituie o „decizie privind deschiderea procedurii de lichidare” în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2009/138, cu excepția cazului în care (astfel cum prevede această din urmă dispoziție) legislația națională prevede fie că lichidatorul provizoriu are dreptul să realizeze activele acestei întreprinderi și să distribuie profiturile între creditori, fie că retragerea autorizației are ca efect deschiderea automată a procedurii de lichidare, fără a fi necesară adoptarea unei decizii distincte în acest sens de către o altă autoritate.
55.      Deși întrebarea adresată de către instanța națională nu privește decât deschiderea procedurii de lichidare, trebuie subliniat de asemenea că, în conformitate cu articolul 268 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2009/138, noțiunea de „măsuri de reorganizare” se referă la „măsuri care implică orice intervenție din partea autorităților competente, care sunt destinate să mențină sau să restaureze situația financiară a unei întreprinderi de asigurare și care afectează drepturile preexistente ale părților, altele decât întreprinderea de asigurare, inclusiv, dar nu numai, măsuri care presupun posibilitatea unei suspendări a plăților, unei suspendări a măsurilor de aplicare sau a unei reduceri a creanțelor”. Rezultă, așadar, că trebuie considerată o măsură de reorganizare în sensul titlului IV din Directiva 2009/138 o decizie care îndeplinește următoarele trei condiții, și anume:
–        a fost adoptată de autoritățile competente, și anume, în conformitate cu articolul 268 alineatul (1) litera (a), autoritățile administrative și judiciare ale statelor membre care sunt competente în ceea ce privește scopurile măsurilor de reorganizare sau procedurilor de lichidare;
–        urmărește să mențină sau să restabilească situația financiară a unei întreprinderi de asigurare;
–        afectează drepturile preexistente ale altor părți decât întreprinderea de asigurare însăși.
56.      În procedura principală, anumite elemente din dosarul Curții sugerează, în primul rând, că decizia de desemnare a unui lichidator provizoriu a fost adoptată de o autoritate care este competentă de asemenea pentru adoptarea măsurilor de reorganizare. În al doilea rând, o astfel de decizie urmărește să garanteze menținerea activelor societății. În al treilea rând, această decizie afectează nu numai guvernanța corporativă a entității, ci și drepturile preexistente ale altor părți decât întreprinderea de asigurare însăși. Într‑adevăr, potrivit articolului 220 din Legea privind societățile, în cazul în care este desemnat un lichidator provizoriu, o acțiune poate fi introdusă sau inițiată ori o procedură poate fi derulată în continuare numai cu aprobarea instanței. Prin urmare, decizia de a numi un lichidator provizoriu ar putea constitui într‑adevăr o măsură de reorganizare în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2009/138. Cu toate acestea, numai instanța de trimitere are competența de a face această apreciere.
57.      Dacă aceasta este situația, articolul 269 alineatul (4) din Directiva 2009/138 prevede că celelalte state membre și, prin extensie, autoritățile judiciare ale acestora recunosc efectele produse de o astfel de măsură în conformitate cu legislația statului membru de origine, chiar dacă autoritățile sale competente nu au informat autoritățile celorlalte state membre nici cu privire la adoptarea acestei măsuri, nici cu privire la efectele acesteia, astfel cum prevede articolul 270 din Directiva 2009/138.
58.      Dacă decizia în discuție în litigiul principal de a retrage autorizația unei întreprinderi de asigurare și de a desemna un lichidator provizoriu ar trebui calificată, având în vedere efectul pe care legislația statului membru de origine îl atribuie acesteia, drept măsură de reorganizare sau decizie de deschidere a procedurii de lichidare, celelalte state membre ar fi obligate în acest caz, în conformitate cu articolul 269 alineatul (4) și, respectiv, cu articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138, să recunoască efectele pe care legea statului membru de origine le atribuie unor astfel de decizii.
59.      Desigur, articolul 292 din Directiva 2009/138 prevede că „efectele măsurilor de reorganizare sau ale procedurii de lichidare asupra unui proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care procesul este în curs”. Cu toate acestea, în prezenta cauză, litigiul principal nu privește un bun sau un drept de care întreprinderea de asigurare a fost deja deposedată(19).
60.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem ca răspunsul la prima întrebare să fie că articolul 274 din Directiva 2009/138 ar trebui interpretat în sensul că o decizie a unei autorități a unui stat membru de a retrage autorizația unei întreprinderi de asigurare și de a desemna un lichidator provizoriu nu constituie o „decizie privind deschiderea procedurii de lichidare” în sensul acestei directive, cu excepția cazului în care legislația națională prevede fie că acest lichidator provizoriu are dreptul să realizeze activele acestei întreprinderi și să distribuie profiturile între creditori, fie că retragerea autorizației determină în mod automat deschiderea procedurii de lichidare, fără a fi necesară adoptarea unei alte decizii în acest sens.
61.      Dacă o astfel de decizie nu poate fi calificată drept decizie privind deschiderea procedurii de lichidare, dar adoptarea sa urmărește să garanteze menținerea activelor societății și nu permite introducerea sau menținerea oricărei acțiuni sau proceduri împotriva întreprinderii de asigurare decât cu aprobarea instanței, o astfel de decizie trebuie calificată drept măsură de reorganizare în sensul titlului IV din Directiva 2009/138.
62.      Dacă o decizie poate fi calificată drept o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare sau drept o măsură de reorganizare în sensul titlului IV din Directiva 2009/138, această decizie este recunoscută, fără o altă formalitate, pe întreg teritoriul Uniunii.
2.      Cu privire la cea de a doua întrebare
63.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul statului membru de origine al unei întreprinderi de asigurare, care prevede că, în cazul retragerii autorizației sale și al desemnării unui lichidator provizoriu, trebuie să fie suspendate toate procedurile judiciare împotriva acestei societăți, trebuie aplicat de instanțele celorlalte state membre chiar și atunci când legislația lor nu conține o astfel de normă.
64.      Din răspunsul la prima întrebare rezultă că, pentru ca celelalte state membre să fie obligate, în temeiul Directivei 2009/138, să își suspende procedurile judiciare ca urmare a adoptării unei decizii de către statul membru de origine, este necesar, pe de o parte, ca această decizie să constituie fie o măsură de reorganizare, fie o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în sensul titlului IV din această directivă și, pe de altă parte, ca, în cazul adoptării unei astfel de decizii, legislația statului membru de origine să prevadă suspendarea oricărei proceduri judiciare împotriva întreprinderii în cauză. Astfel, potrivit articolului 269 alineatul (4) și articolului 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138, statele membre trebuie să recunoască acestor două tipuri de decizii efectele pe care legislația statului membru de origine le atribuie acestora. În consecință, deși instanța națională nu a precizat dispozițiile a căror interpretare o solicită, dosarul Curții permite să se deducă faptul că aceste dispoziții sunt articolul 269 alineatul (4) și articolul 273 alineatul (2) din această directivă.
65.      În acest context, înțelegem că a doua întrebare a fost adresată Curții întrucât procedura principală privește un litigiu între doi particulari(20). Într‑adevăr, întrucât o directivă este un act care se adresează statelor membre care trebuie transpus de acestea în dreptul lor național, dispozițiile unei directive pot avea efect direct numai dacă sunt clare, precise și necondiționate și dacă statul membru nu a transpus în mod corect aceste dispoziții în termen. Chiar și atunci când aceste condiții sunt îndeplinite, o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații în sarcina unui particular și, prin urmare, nu poate fi invocată ca atare împotriva sa(21).  Astfel, a extinde posibilitatea de a invoca o dispoziție a unei directive netranspuse sau incorect transpuse la domeniul raporturilor dintre particulari ar însemna să se recunoască Uniunii competența de a edicta obligații în sarcina particularilor cu efect imediat, deși Uniunea are această posibilitate numai în cazurile în care i s‑a atribuit competența de a adopta regulamente(22).
66.      Astfel, nici chiar o dispoziție clară, precisă și necondiționată a unei directive care are ca obiect să confere drepturi sau să impună obligații particularilor nu poate fi aplicată ca atare în cadrul unui litigiu care se poartă exclusiv între particulari(23).
67.      Curtea a admis totuși existența unor situații care, fără a constitui excepții, nu intră pur și simplu sub incidența acestui principiu, fie pentru că litigiul în cauză nu constituie propriu‑zis un litigiu între particulari, fie ca urmare a interpunerii unei norme naționale sau a Uniunii care are efect direct și de care particularii se pot prevala.
68.      În primul rând, o dispoziție a unei directive se poate aplica în cadrul unui litigiu între persoane private atunci când una dintre aceste persoane, care este supusă autorității statului, exercită o misiune de interes public și dispune de puteri exorbitante în raport cu cele care rezultă din normele de drept comun(24). Astfel, în măsura în care, în această situație, o asemenea persoană nu poate fi asimilată unei persoane fizice obișnuite, directiva îi poate impune obligații. Or, această situație nu se regăsește în speță, întrucât societățile de asigurări nu sunt, în principiu, învestite cu nicio prerogativă de putere publică și, prin urmare, nu pot fi considerate organisme publice în acest scop.
69.      În al doilea rând, astfel cum o ilustrează Hotărârea Smith pronunțată de Curte recent, o dispoziție a unei directive poate fi luată în considerare în cadrul unui litigiu între particulari atunci când concretizează condițiile de aplicare a unui principiu general al dreptului Uniunii sau a unui drept fundamental care poate fi invocat în mod direct(25). De fapt, într‑o asemenea situație, potrivit jurisprudenței Curții, nu directiva ca atare este cea care impune obligații particularilor, ci principiul general sau dreptul fundamental, astfel cum este concretizat de directiva respectivă.
70.      În contextul prezentei cauze, nu este necesară examinarea acestei linii jurisprudențiale și nici, în cauzele în care este invocată Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), a măsurii în care aceasta este conformă cu restricțiile specifice impuse domeniului său de aplicare prin articolul 51 alineatul (1) din cartă. Chiar dacă această linie jurisprudențială este corectă, întrucât sugerează că anumite principii generale sau drepturi fundamentale ale dreptului Uniunii ar putea conduce la impunerea a ceea ce este în esență o formă de efect direct orizontal al directivelor, singurul argument care poate fi invocat în acest sens în prezenta cauză este cel potrivit căruia articolul 269 alineatul (4) sau articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138 ar putea concretiza cerința cooperării loiale între statele membre, prevăzută la articolul 4 alineatul (3) prima liniuță TUE(26). Acest din urmă principiu nu dă naștere, cu toate acestea, unei obligații independente în sarcina statelor membre(27). În consecință, chiar dacă Curtea face trimitere uneori la principiul cooperării loiale pentru a sublinia importanța respectării unei dispoziții de drept al Uniunii(28), acest principiu nu poate fi utilizat pentru a justifica aplicarea dispozițiilor unei directive netranspuse în cadrul unui litigiu între particulari. În caz contrar, articolul 4 alineatul (3) TUE ar putea fi invocat în aproape toate cazurile pentru a impune ceea ce ar putea constitui în practică o formă de efect direct orizontal.
71.      În orice caz, principiul cooperării, care, fără îndoială, ar putea fi invocat în prezenta cauză, este un principiu care privește nu relațiile dintre un stat membru și Uniune, ci relațiile dintre statele membre. În acest caz, totuși, principiul cooperării loiale nu urmărește să stabilească o normă juridică aplicabilă ca atare, ci se limitează la definirea cadrului negocierilor pe care statele membre le vor iniția între ele în măsura necesară(29).
72.      În al treilea rând, chiar dacă o directivă nu poate niciodată, prin ea însăși, să creeze obligații în sarcina unui particular, caracterul obligatoriu pe care aceasta îl dobândește după expirarea termenului de transpunere determină obligația autorităților naționale de a interpreta dreptul lor intern în conformitate cu directiva(30). În consecință, pentru a asigura protecția juridică de care beneficiază particularii în temeiul dispozițiilor dreptului Uniunii, instanțele naționale chemate să interpreteze dreptul lor național sunt ținute să ia în considerare ansamblul normelor dreptului respectiv și să aplice metodele de interpretare recunoscute de acesta pentru interpretarea sa, în măsura posibilului, în lumina literei și a spiritului directivei în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit prin aceasta(31).
73.      Aici, bineînțeles, cuvintele‑cheie sunt „în măsura posibilului”. Principiul potrivit căruia dreptul național trebuie să fie interpretat în conformitate cu dreptul Uniunii este limitat de anumite alte principii generale de drept, inclusiv principiul securității juridice. Obligația unei instanțe naționale de a se referi la dreptul Uniunii atunci când interpretează și aplică normele relevante ale dreptului intern nu poate servi ca bază pentru o interpretare contra legem a dreptului național.
74.      Trebuie amintit de asemenea că particularii și entitățile private au dreptul să își organizeze activitatea recurgând la legislația națională în vigoare în fiecare stat membru. Aceștia nu ar trebui să fie considerați responsabili pentru faptul că – dacă este cazul – un anumit stat membru nu și‑a îndeplinit obligația de a transpune o anumită directivă în modul impus de directivă și nici nu ar trebui să suporte consecințele juridice ale unei astfel de neîndepliniri a obligațiilor. Un principiu esențial al oricărui sistem juridic bine structurat, precum cel al Uniunii, este că ar trebui să existe o legătură între răspunderea personală și răspunderea juridică. Acesta este un alt motiv pentru care, în temeiul principiilor fundamentale și al unei justiții elementare, unei directive nu ar trebui să i se recunoască un efect direct orizontal împotriva unei entități private și nestatale, tocmai pentru că neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru în materie de transpunere a unei directive nu ar trebui să aibă consecințe pentru un terț inocent care nu are nicio răspundere în această privință.
75.      Toate acestea înseamnă că o instanță națională nu poate și nu ar trebui să rescrie în practică un text legislativ național prin intermediul unei interpretări conforme, întrucât aceasta ar aduce atingere procesului legislativ național. Faptul că legea provine numai de la reprezentanții aleși ai statelor membre ale Uniunii în propriile sisteme parlamentare și legislative este, bineînțeles, un pilon al naturii democratice a acestor state.  Astfel, o directivă nu poate fi invocată în cadrul unui litigiu între particulari cu scopul de a înlătura reglementarea unui stat membru contrară acestei directive(32).
76.      În speță, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă legislația sa națională poate fi interpretată în lumina acestor principii în sensul că prevede suspendarea oricărei proceduri judiciare împotriva acestei societăți în caz de retragere a autorizației sale și de desemnare a unui lichidator provizoriu.
77.      Propunem, așadar, ca răspunsul la a doua întrebare să fie că articolul 269 alineatul (4) și articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138 trebuie interpretate în sensul că, într‑un litigiu între doi particulari, dreptul statului membru de origine al unei întreprinderi de asigurare, care prevede că, în cazul retragerii autorizației sale și al desemnării unui lichidator provizoriu, trebuie să fie suspendate toate procedurile judiciare împotriva acestei societăți, nu trebuie aplicat de instanțele celorlalte state membre atunci când legislația lor nu conține o astfel de normă, cu excepția cazului în care, în primul rând, o astfel de retragere sau o astfel de desemnare constituie fie o măsură de reorganizare, fie o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în sensul titlului IV din această directivă și, în al doilea rând, legislația celorlalte state membre poate fi interpretată în mod legitim în sensul că permite respectiva suspendare, ceea ce necesită ca o astfel de interpretare să nu echivaleze cu o interpretare contra legem.
V.      Concluzie
78.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem să se răspundă la întrebările preliminare adresate de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria) după cum urmează:
1)      Articolul 274 din Directiva 2009/138/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) ar trebui interpretat în sensul că o decizie a unei autorități a unui stat membru de a retrage autorizația unei întreprinderi de asigurare și de a numi un lichidator provizoriu nu constituie o „decizie privind deschiderea procedurii de lichidare” în sensul acestei directive, cu excepția cazului în care legislația națională prevede fie că acest lichidator provizoriu are dreptul să realizeze activele acestei întreprinderi și să distribuie profiturile între creditori, fie că retragerea autorizației determină automat deschiderea procedurii de lichidare, fără a fi necesară adoptarea unei alte decizii în acest sens.
Dacă o astfel de decizie nu poate fi calificată drept decizie privind deschiderea procedurii de lichidare, dar adoptarea sa urmărește să garanteze menținerea activelor societății și nu permite introducerea sau menținerea oricărei acțiuni sau proceduri împotriva întreprinderii de asigurare decât cu aprobarea instanței competente, o astfel de decizie trebuie calificată drept măsură de reorganizare în sensul titlului IV din Directiva 2009/138.
Dacă o decizie poate fi calificată drept o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare sau drept o măsură de reorganizare în sensul titlului IV din Directiva 2009/138, această decizie este recunoscută, fără o altă formalitate, pe întreg teritoriul Uniunii.
2)      Articolul 269 alineatul (4) și articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138 ar trebui interpretat în sensul că, într‑un litigiu între doi particulari, dreptul statului membru de origine al unei întreprinderi de asigurare, care prevede că, în cazul retragerii autorizației sale și al desemnării unui lichidator provizoriu, trebuie să fie suspendate toate procedurile judiciare împotriva acestei societăți, nu trebuie aplicat de instanțele celorlalte state membre chiar și atunci când legislația lor nu conține o astfel de normă, cu excepția cazului în care, în primul rând, o astfel de retragere sau o astfel de desemnare constituie fie o măsură de reorganizare, fie o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în sensul titlului IV din această directivă și, în al doilea rând, legislația celorlalte state membre poate fi interpretată în mod legitim în sensul că permite respectiva suspendare, ceea ce necesită ca o astfel de interpretare să nu echivaleze cu o interpretare contra legem.
1      Limba originală: engleza.
2       JO 2009, L 335, p. 1.
3      A se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Unibrand Secretarial Services Limited/Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), cererea nr. 310/13, 9.7.2015 (CY:EDLEF:2015:A282), precum și Hotărârea Tribunalului Districtual din Limassol, AZOVMASHINVEST HOLDING LTD, cererea nr. 380/14, 18.1.2017 (CY:EDLEM:2017:A18).
4      A se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Tricor Limited, cererea nr. 310/13, 13.1.2016 (CY:EDLEF:2016:A16).
5      A se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Districtual din Larnaca, Nίκο Κυριακίδη, Προσωρινό Παραλήπτη/Assofit Holdings Limited, cererea nr. 26/2012, 28.5.2013 (CY:EDLAR:2013:A90).
6      A se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Unibrand Secretarial Services Limited/Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), cererea nr. 310/13, 9.7.2015 (CY:EDLEF:2015:A282), precum și Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Tricor Limited, cererea nr. 310/13, 13.1.2016 (CY:EDLEF:2016:A16). A se vedea de asemenea în acest sens articolul 233 din Legea privind societățile.
7      A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2010, Ioannis Katsivardas‑Nikolaos Tsitsikas (C‑160/09, EU:C:2010:293, punctul 27).
8       Sublinierea noastră.
9       Jurisprudența a conferit un domeniu de aplicare destul de larg noțiunii de „formalități” utilizate la articolul 3 alineatul (2) și la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2001/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit (JO 2001, L 125, p. 15, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 34), al căror text este similar cu cel al articolului 269 alineatul (4) și al articolului 273 alineatul (2). A se vedea Hotărârea din 24 octombrie 2013, LBI (C‑85/12, EU:C:2013:697, punctul 40).
10       A se vedea prin analogie, în ceea ce privește domeniul de aplicare al principiului recunoașterii reciproce în materie penală, Hotărârea din 6 decembrie 2018, IK (Executarea unei pedepse complementare) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punctul 51). Deși anumite instrumente ale Uniunii privind recunoașterea hotărârilor judecătorești conferă instanțelor din statul membru de origine o competență materială exclusivă în anumite domenii sau obligă instanțele sesizate cu cererea să țină cont de constatările de fapt cu privire la care instanța de origine și‑a stabilit competența, instanța din statul gazdă rămâne totuși competentă să aprecieze dacă o situație intră sau nu intră în domeniul de aplicare al acestor instrumente.
11       A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Abcur (C‑544/13 și C‑545/13, EU:C:2015:481, punctul 34), și Hotărârea din 20 mai 2010, Ioannis Katsivardas – Nikolaos Tsitsikas  (C‑160/09, EU:C:2010:293, punctul 24).
12       A se vedea articolul 227 alineatul (2) din Legea privind societățile.
13      A se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Unibrand Secretarial Services Limited/Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), cererea nr. 310/13, 9.7.2015 (CY:EDLEF:2015:A282), Hotărârea Tribunalului Districtual din Nicosia, Tricor Limited, cererea nr. 310/13, 13.1.2016 (CY:EDLEF:2016:A16) și, Poiitis A., Η εκκαθάριση Εταιρειών, a doua ediție, Larnaca, 2015, p. 89.
14       Pentru acest motiv, articolul 273 alineatul (3) din Directiva 2009/138 prevede că, în cazul deschiderii unei proceduri de lichidare, autoritățile competente din statul membru de origine informează, înainte de deschiderea procedurii, dacă se poate, autoritățile de supraveghere din respectivul stat membru, cu alte cuvinte autoritățile competente să retragă autorizația.
15       A se vedea în acest sens considerentul (119) al Directivei 2009/138.
16       În plus, în conformitate cu aceste dispoziții, condițiile de adoptare a celui dintâi tip de decizii sunt armonizate, în timp ce cele pentru adoptarea celui de al doilea tip de decizii intră în competența statelor membre.
17       Sublinierea noastră.
18       În această privință, potrivit articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2009/138, autorizația se acordă pentru o anumită clasă de asigurări directe sau chiar numai pentru o parte dintre riscurile care aparțin clasei în cauză. Dat fiind că ar fi putut fi acordate mai multe autorizații aceleiași societăți de asigurări, retragerea unei autorizații pentru o anumită clasă nu înseamnă în mod necesar că aceasta nu își mai poate realiza obiectul social. Desigur, atunci când autorizația este retrasă pentru motivul specific că întreprinderea de asigurare nu a respectat cerințele privind capitalul, retragerea autorizației fără deschiderea ulterioară a unei proceduri de lichidare ar putea părea ilogică la prima vedere. Astfel, după cum rezultă din articolele 101 și 129 din Directiva 2009/138, cerințele privind capitalul sunt calculate global în raport cu toate clasele de activități ale întreprinderii de asigurare. În consecință, nerespectarea cerinței privind capitalul prevăzută de Directiva 2009/138 determină, în principiu, retragerea tuturor autorizațiilor acordate întreprinderii. Dat fiind că, potrivit articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2009/138, întreprinderile de asigurare nu mai pot avea, în principiu, un alt obiect decât activitate decât activitatea de asigurare și operațiunile care decurg direct din aceasta, întreprinderea în cauză nu își mai poate realiza, așadar, obiectul social. Cu toate acestea, astfel cum se subliniază în considerentul (128) al directivei, este clar că legiuitorul Uniunii a ales în mod deliberat să nu impună statelor membre obligația de a prevedea că retragerea tuturor autorizațiilor acordate unei societăți de asigurare determină în mod automat lichidarea acesteia, alegere motivată poate de faptul că nu poate fi exclusă posibilitatea salvării ulterioare a societății de la faliment.
19       În această privință, este interesant de observat că, în special în Hotărârea din 24 octombrie 2013, LBI (C‑85/12, EU:C:2013:697, punctul 53), jurisprudența a interpretat articolul 32 din Directiva 2001/24, care este formulat în mod identic cu articolul 292 din Directiva 2009/138, întemeindu‑se pe considerentul (30) al Directivei 2001/24. Cu toate acestea, deși articolul 32 din Directiva 2001/24 are exact același mod de redactare ca articolul 292 din Directiva 2009/138, considerentul (130) al Directivei 2009/138, în mod contrar față de considerentul (30) al Directivei 2001/24, nu stabilește o distincție între procesele în curs și cererile individuale de executare silită care rezultă din aceste procese, ci, dimpotrivă, pare să le ia în considerare împreună. Ținând seama de acest considerent și de modul de redactare a articolului 292 din Directiva 2009/138, rezultă că, potrivit acestei directive, criteriul decisiv este aspectul dacă prezenta procedură privește sau nu privește un bun pe care întreprinderea l‑a cedat deja material.
20       În prezenta cauză, observăm că instanța de trimitere a suspendat procedura principală împotriva pârâtului. Cu toate acestea, nu se poate deduce doar din această împrejurare că a doua întrebare este ipotetică. Într‑adevăr, această suspendare a fost decisă pentru motivul că împotriva pârâtului fusese deschisă o procedură de lichidare, iar nu că pentru motivul că desemnarea unui lichidator provizoriu constituie, în temeiul dreptului cipriot, o măsură de reorganizare. Având în vedere propunerea de răspuns la prima întrebare și în măsura în care nu se poate exclude că dreptul bulgar, astfel cum a fost interpretat de instanțele din acest stat membru, nu permite suspendarea procedurii împotriva unei societăți de asigurări în cazul unor măsuri de reorganizare în sensul articolului 268 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2009/138, pare necesar să se răspundă la a doua întrebare.
21       A se vedea de exemplu Hotărârea din 10 octombrie 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punctul 31), și Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 42). Dat fiind că, în conformitate cu articolul 309 alineatul (1) din Directiva 2009/138, termenul pentru transpunerea acesteia era stabilit la 31 martie 2015, aceste condiții pot fi considerate îndeplinite în speță.
22       A se vedea de exemplu Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, punctul 66). În cazul în care Uniunea poate alege între a adopta o directivă sau un regulament, faptul că legiuitorul a ales să adopte o directivă implică în mod necesar că acesta a intenționat să excludă posibilitatea ca dispozițiile emise să producă un efect orizontal direct.
23       Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 43).
24       Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 45).
25       A se vedea în acest sens de exemplu Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctele 46-48).
26       Desigur, măsurile de reorganizare sau de lichidare urmăresc să protejeze întreprinderea în cauză împotriva riscului de faliment și să satisfacă creditorii în cea mai mare măsură posibilă. Cu toate acestea, nu se poate deduce de aici că dispoziții precum articolul 269 alineatul (4) sau articolul 273 alineatul (2) din Directiva 2009/138 concretizează drepturi fundamentale precum libertatea de a desfășura o activitate comercială, prevăzută la articolul 16 din cartă, sau dreptul de proprietate prevăzut la articolul 17 din cartă. Astfel, după cum reiese cu claritate din articolele 269, 273 și 274 din Directiva 2009/138, aceasta urmărește să asigure recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a procedurilor de lichidare, fără a armoniza normele materiale referitoare la oricare dintre aceste două proceduri. În consecință, nu Directiva 2009/138 este cea susceptibilă să concretizeze aceste drepturi, ci dreptul statelor membre.
27       A se vedea de exemplu Hotărârea din 27 septembrie 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, punctul 57 și jurisprudența citată).
28      A se vedea de exemplu Hotărârea din 3 martie 2016, Comisia/Malta (C‑12/14, EU:C:2016:135, punctul 37). Cu toate acestea, principiul cooperării loiale nu autorizează un stat membru să eludeze obligațiile care îi sunt impuse de dreptul Uniunii (Hotărârea din 18 octombrie 2016, Nikiforidis, C‑135/15, EU:C:2016:774, punctul 54), inclusiv faptul că principiul securității juridice se opune ca o directivă să impună obligații juridice unei persoane private.
29       A se vedea prin analogie Hotărârea din 26 mai 2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, punctul 38).
30       Această obligație nu este nici o excepție de la principiul potrivit căruia o directivă nu poate impune obligații particularilor. Astfel, într‑o asemenea situație, obligația va fi impusă particularilor nu ca urmare a acestei directive ca atare, ci a reglementării naționale, întrucât prin aceasta din urmă se aplică directiva.
31       Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 39).
32       A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, punctul 32), și Hotărârea din 22 ianuarie 2019, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, punctul 73).