62019CC0649
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 30 septembrie 2020 (
1
)
Cauza C‑649/19
Spetsializirana prokuratura
Procedură penală
împotriva
IR
[cerere de decizie preliminară formulată de Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria)]
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale – Directiva 2012/13/UE – Articolele 3-7 – Notă scrisă privind drepturile cu privire la arestare – Dreptul la informare cu privire la acuzare – Dreptul de acces la materialele cauzei – Persoană arestată în executarea unui mandat european de arestare – Cale de atac împotriva deciziei de emitere a unui mandat european de arestare – Validitatea Deciziei‑cadru 2002/584/JAI – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolele 6, 47 și 48”
I. Introducere
1.
Începând cu anul 2010, legiuitorul Uniunii Europene a adoptat o serie de directive menite să îmbunătățească cooperarea judiciară în materie penală și care au în principal ca obiect consolidarea drepturilor persoanelor vizate în cadrul procedurilor penale.
2.
Prima întrebare adresată de instanța de trimitere este legată de domeniul de aplicare ratione personae al unei asemenea consolidări, în special în ceea ce privește recunoașterea în beneficiul persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare a diferite drepturi procedurale prevăzute de Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (
2
). Asociind beneficiul acestor drepturi cu exercitarea unei căi de atac efective împotriva deciziei de emitere a unui asemenea mandat, instanța menționată ridică problema validității înseși a Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (
3
) în raport cu articolele 6 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) în ipoteza unui răspuns negativ la prima întrebare.
3.
Prezenta cauză dă astfel Curții ocazia de a preciza corelația dintre Directiva 2012/13 și Decizia‑cadru 2002/584, precum și cerințele sale de protecție a drepturilor fundamentale aplicate sistemului mandatului european de arestare.
II. Cadrul juridic
A.
Directiva 2012/13
4.
Considerentul (39) al acestei directive are următorul cuprins:
„Dreptul la informare în scris cu privire la drepturile în momentul arestării, prevăzut în prezenta directivă, ar trebui să se aplice, mutatis mutandis, și persoanelor arestate în scopul executării unui mandat european de arestare, în baza Deciziei‑cadru [2002/584]. Pentru a ajuta statele membre să întocmească Nota privind drepturile destinată acestor persoane, un model este prevăzut în anexa II. Modelul respectiv este orientativ și poate face obiectul revizuirii în contextul raportului Comisiei privind punerea în aplicare a prezentei directive și, de asemenea, odată cu intrarea în vigoare a tuturor măsurilor din Foaia de parcurs.”
5.
Articolul 1 din directiva menționată prevede:
„Prezenta directivă instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă. Aceasta stabilește, de asemenea, norme privind dreptul la informare al persoanelor vizate de un mandat european de arestare cu privire la drepturile lor.”
6.
Articolul 3 din aceeași directivă prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate prompt cu privire la cel puțin următoarele drepturi procedurale, astfel cum se aplică în dreptul intern, pentru a asigura posibilitatea exercitării efective a drepturilor respective:
(a)
dreptul de a fi asistat de un avocat;
(b)
orice drept la consiliere juridică gratuită și condițiile pentru obținerea unei astfel de consilieri;
(c)
dreptul de a fi informat cu privire la acuzare, în conformitate cu articolul 6;
(d)
dreptul la interpretare și traducere;
(e)
dreptul de a păstra tăcerea.
(2)   Statele membre garantează că informațiile puse la dispoziție în conformitate cu alineatul (1) sunt furnizate oral sau în scris, într‑un limbaj simplu și accesibil, ținând seama de orice nevoie specială a persoanelor suspectate vulnerabile sau acuzate vulnerabile.”
7.
Articolul 4 din Directiva 2012/13 prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute li se furnizează cu promptitudine o Notă scrisă privind drepturile. Persoanelor în cauză li se va oferi oportunitatea de a citi Nota privind drepturile și li se va permite să păstreze această notă pe toată perioada în care sunt private de libertate.
(2)   Pe lângă informațiile furnizate în conformitate cu articolul 3, Nota privind drepturile menționată la alineatul (1) din prezentul articol cuprinde informații cu privire la următoarele drepturi, astfel cum se aplică ele în conformitate cu dreptul intern:
(a)
dreptul de acces la materialele cauzei;
(b)
dreptul de a informa autoritățile consulare și o persoană;
(c)
dreptul de acces la asistență medicală de urgență; și
(d)
numărul maxim de ore sau de zile pentru care persoana suspectată sau acuzată poate fi privată de libertate înainte de a se ajunge în fața unei autorități judiciare.
(3)   Nota privind drepturile cuprinde, de asemenea, informații de bază cu privire la orice posibilitate, în temeiul dreptului intern, de a contesta legalitatea arestării, de a obține o revizuire a detenției sau de a solicita eliberarea provizorie.
(4)   Nota privind drepturile se redactează într‑un limbaj simplu și accesibil. Un model orientativ de Notă privind drepturile este prevăzut în anexa I.
(5)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate primesc Nota privind drepturile scrisă în limba pe care o înțeleg. În cazul în care Nota privind drepturile nu este disponibilă în limba corespunzătoare, persoanele suspectate sau acuzate sunt informate pe cale verbală, într‑o limbă pe care o înțeleg, cu privire la drepturile de care beneficiază. Ulterior, persoanele respective trebuie să primească fără întârziere nejustificată Nota privind drepturile, într‑o limbă pe care o înțeleg.”
8.
Articolul 5 din această directivă prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanelor care sunt arestate în scopul executării unui mandat european de arestare li se furnizează cu promptitudine o Notă privind drepturile corespunzătoare, cuprinzând informații despre drepturile lor în conformitate cu legislația de punere în aplicare a Deciziei‑cadru [2002/584] în statul membru de executare.
(2)   Nota privind drepturile se redactează într‑un limbaj simplu și accesibil. Un model orientativ de Notă privind drepturile este prevăzut în anexa II.”
9.
Potrivit articolului 6 din directiva menționată:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate primesc informații cu privire la fapta penală de a cărei comitere acestea sunt suspectate sau acuzate. Informațiile respective se furnizează cu promptitudine și cu detaliile necesare pentru a se putea garanta caracterul echitabil al procedurilor și exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
(2)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute sunt informate cu privire la motivele arestării sau reținerii, inclusiv cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate.
(3)   Statele membre se asigură că, cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță, se oferă informații detaliate cu privire la acuzare, inclusiv natura și încadrarea juridică a infracțiunii, precum și forma de participare a persoanei acuzate.
(4)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu promptitudine cu privire la orice modificare a informațiilor oferite în conformitate cu prezentul articol, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.”
10.
Articolul 7 din aceeași directivă prevede:
„(1)   Atunci când o persoană este arestată și reținută în orice etapă a procesului penal, statele membre se asigură că documentele referitoare la cauza specifică, aflate în posesia autorităților competente și care sunt esențiale pentru a contesta în mod efectiv, în conformitate cu dreptul intern, legalitatea arestării sau reținerii, sunt puse la dispoziția persoanelor arestate sau a avocaților acestora.
(2)   Statele membre se asigură că autoritățile competente acordă persoanelor suspectate sau învinuite sau avocaților acestora accesul cel puțin la toate mijloacele de probă aflate în posesia lor, indiferent dacă sunt în apărarea sau împotriva persoanelor suspectate sau acuzate, pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor și pentru a pregăti apărarea.
(3)   Fără a aduce atingere alineatului (1), accesul la materialele menționate la alineatul (2) se acordă în timp util pentru a permite exercitarea efectivă a drepturilor în materie de apărare și cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță. În cazul în care alte mijloace de probă intră în posesia autorităților competente, acestea acordă accesul la ele în timp util pentru a putea fi luate în considerare.
(4)   Prin derogare de la alineatele (2) și (3), cu condiția ca aceasta să nu aducă prejudicii dreptului la un proces echitabil, accesul la anumite materiale poate fi refuzat în cazul în care astfel de acces ar putea conduce la periclitarea gravă a vieții sau a drepturilor fundamentale ale unei alte persoane sau dacă refuzul este strict necesar pentru apărarea unui interes public important, ca de exemplu în cazurile în care accesul poate prejudicia o anchetă în curs sau poate afecta grav securitatea internă a statului membru în care se desfășoară procedurile penale. Statele membre se asigură că, în conformitate cu dispozițiile dreptului intern, decizia prin care se refuză accesul la anumite materiale în conformitate cu prezentul alineat este luată de o autoritate judiciară sau poate face, cel puțin, obiectul controlului judiciar.
(5)   Accesul, astfel cum este menționat în prezentul articol, se acordă în mod gratuit.”
B.
Decizia‑cadru 2002/584
11.
Articolul 1 din această decizie‑cadru prevede:
„(1)   Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.
(2)   Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.
(3)   Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 [TUE].”
12.
Articolul 8 din decizia‑cadru menționată prevede:
„(1)   Mandatul european de arestare conține următoarele informații, prezentate în conformitate cu formularul din anexă:
(a)
identitatea și cetățenia persoanei căutate;
(b)
numele, adresa, numerele de telefon și de fax și adresa electronică a autorității judiciare emitente;
(c)
indicarea existenței unei hotărâri executorii, a unui mandat de arestare sau a oricărei alte decizii judiciare executorii având același efect, intrând în sfera de aplicare a articolelor 1 și 2;
(d)
natura și încadrarea juridică a infracțiunii, în special cu respectarea articolului 2;
(e)
descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii, inclusiv a momentului, locului și gradului de implicare a persoanei căutate în infracțiune;
(f)
pedeapsa pronunțată, în cazul în care este vorba despre o hotărâre definitivă, sau seria de pedepse prevăzute pentru infracțiune de legea statului membru emitent;
(g)
în măsura posibilă, alte consecințe ale infracțiunii.
(2)   Mandatul european de arestare trebuie să fie tradus în limba oficială sau în una din limbile oficiale ale statului membru de executare. Orice stat membru poate, în momentul adoptării prezentei decizii‑cadru sau ulterior, să indice, într‑o declarație depusă la Secretariatul General al Consiliului, că acceptă o traducere în una sau mai multe alte limbi oficiale ale instituțiilor Comunităților Europene.”
13.
Articolul 11 din aceeași decizie‑cadru prevede:
„(1)   Atunci când o persoană căutată este arestată, autoritatea judiciară de executare competentă informează această persoană, în conformitate cu dreptul intern, despre existența și conținutul mandatului european de arestare, precum și despre posibilitatea care îi este oferită de a consimți la predarea sa către autoritatea judiciară emitentă.
(2)   O persoană căutată care este arestată în scopul executării unui mandat european de arestare are dreptul de a fi asistată de un avocat și de un interpret, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare.”
14.
Articolul 12 din Decizia‑cadru 2002/584 are următorul cuprins:
„Atunci când o persoană este arestată pe baza unui mandat european de arestare, autoritatea judiciară de executare decide dacă persoana căutată trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Punerea provizorie în libertate este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare, cu condiția ca autoritatea competentă a acestui stat membru să ia orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga persoanei căutate.”
III. Litigiul principal și întrebările preliminare
15.
Spetsializirana prokuratura (Parchetul specializat, Bulgaria) a declanșat urmărirea penală împotriva lui IR, acuzat că a participat la un grup infracțional organizat în vederea săvârșirii unor infracțiuni fiscale. În faza preliminară a procedurii penale, al cărei obiect l‑a făcut și în cursul căreia a apelat la serviciile a doi avocați aleși de el, IR nu a fost informat decât cu privire la unele dintre drepturile sale în calitate de persoană acuzată.
16.
La momentul declanșării, la 24 februarie 2017, a fazei jurisdicționale a procedurii penale îndreptate împotriva lui IR, acesta din urmă își părăsise domiciliul și nu a putut fi localizat. Cei doi avocați care îl reprezentaseră în cursul fazei preliminare a procedurii penale au declarat că nu îl mai reprezintă. În acest scop a fost numit din oficiu un nou avocat.
17.
Prin ordonanța din 10 aprilie 2017, confirmată în apel la 19 aprilie 2017, instanța de trimitere a dispus împotriva lui IR măsura arestării preventive, constituind mandatul național de arestare. IR nu a participat la procedură și a fost apărat de avocatul numit din oficiu.
18.
La 25 mai 2017 a fost emis un mandat european de arestare împotriva lui IR, care tot nu a fost găsit. Avocatul numit din oficiu pentru a‑l reprezenta a fost înlocuit de un nou avocat, de asemenea numit din oficiu.
19.
După ce a lecturat Hotărârea OG și PI (Parchetele din Lübeck și din Zwickau) (
4
) și Hotărârea PF (Procurorul general al Lituaniei) (
5
), precum și Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Gavanozov (
6
), instanța de trimitere a decis să anuleze mandatul de arestare menționat, apreciind că nu este sigură de conformitatea acestuia cu dreptul Uniunii, în măsura în care nu îi garantează lui IR dreptul la o cale de atac efectivă, în sensul că acesta din urmă nu va putea solicita, imediat după arestarea sa în statul membru de executare, anularea mandatelor național și european de arestare.
20.
Instanța menționată subliniază că, pentru a putea emite un nou mandat european de arestare împotriva lui IR, conform cu dreptul Uniunii, are nevoie de unele precizări cu privire la conținutul mandatului menționat sau la posibilitatea de a atașa documente la acesta, astfel încât să se garanteze respectarea drepturilor conferite de Directiva 2012/13.
21.
În primul rând, instanța de trimitere consideră că, potrivit acestei directive, nu este clar dacă anumite dispoziții, precum articolul 4 alineatul (3), articolul 6 alineatul (2) și articolul 7 alineatul (1) din aceasta, nu se pot aplica unei persoane care este arestată pe teritoriul unui alt stat membru în temeiul unui mandat european de arestare. Ar trebui să se știe dacă această persoană se poate prevala de drepturile prevăzute de aceste dispoziții, pe lângă cele menționate în mod expres la articolul 5 și în anexa II la Directiva 2012/13.
22.
În al doilea rând, în ipoteza în care ar trebui să se considere că persoana arestată în statul membru de executare în temeiul unui mandat european de arestare ar trebui să dispună de toate drepturile de care ar fi beneficiat dacă ar fi fost arestată pe teritoriul statului membru emitent, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 8 din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretat în sensul că conținutul mandatului european de arestare poate fi modificat pentru a integra în acesta drepturile prevăzute de dispozițiile sus‑menționate ale Directivei 2012/13.
23.
În al treilea rând, dacă ar trebui să se considere că informațiile care figurează în formularul din Decizia‑cadru 2002/584 nu pot fi completate, instanța de trimitere solicită să se precizeze care ar fi celelalte mijloace de garantare a unei exercitări reale și efective a drepturilor de care dispune IR în temeiul Directivei 2012/13, imediat după ce a fost arestat într‑un alt stat membru în temeiul unui mandat european de arestare. Acest lucru ar putea determina instanța de trimitere, emitentă a mandatului european de arestare, să transmită persoanei menționate, după comunicarea arestării acesteia, Nota privind drepturile în caz de arestare, o copie a mandatului național de arestare și probele aferente acestuia, precum și coordonatele reprezentantului său și, la cerere, o copie a celorlalte documente ale cauzei care o privește.
24.
În al patrulea rând, în ipoteza în care nu există o soluție juridică obligatorie care să garanteze persoanei arestate exercitarea drepturilor de care dispune în temeiul articolului 4 alineatul (3), al articolului 6 alineatul (2) și al articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13, instanța de trimitere ridică problema validității Deciziei‑cadru 2002/584 în raport cu necesitatea respectării drepturilor fundamentale, enunțată în considerentul (12) și la articolul 1 alineatul (3) din decizia‑cadru menționată, și în special a drepturilor consacrate la articolele 6 și 47 din cartă.
25.
În aceste condiții, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Drepturile persoanei acuzate prevăzute la articolul 4 [în special dreptul prevăzut la articolul 4 alineatul (3)], la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 7 alineatul (1) din Directiva [2012/13] sunt aplicabile persoanei acuzate care a fost arestată în temeiul unui mandat european de arestare?
2)
În cazul în care răspunsul este afirmativ: articolul 8 din Decizia‑cadru [2002/584] trebuie interpretat în sensul că permite o modificare a conținutului mandatului european de arestare în ceea ce privește formularul menționat în anexă, în special introducerea în acest formular a unui text nou referitor la drepturile persoanei căutate față de autoritățile judiciare ale statului membru emitent privind contestarea mandatului național de arestare și a mandatului european de arestare?
3)
În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare: emiterea unui mandat european de arestare cu respectarea exactă a formularului prevăzut în anexă (și anume fără informarea persoanei căutate cu privire la drepturile sale față de autoritatea judiciară emitentă) și informarea persoanei de către autoritatea judiciară emitentă imediat după luarea la cunoștință a arestării acesteia în legătură cu drepturile de care beneficiază și transmiterea documentelor corespunzătoare sunt conforme cu considerentul (12), cu articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru [2002/584], cu articolul 4, cu articolul 6 alineatul (2) și cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva [2012/13] și cu articolele 6 și 47 din cartă?
4)
În cazul în care nu există niciun alt mijloc legal de garantare a drepturilor unei persoane arestate în temeiul unui mandat european de arestare, prevăzute la articolul 4 [în special dreptul prevăzut la articolul 4 alineatul (3)], la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 7 alineatul (1) din Directiva [2012/13], este validă Decizia‑cadru 2002/584?”
IV. Procedura în fața Curții
26.
Guvernele ceh, german, maghiar și austriac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în termenul stabilit, în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
V. Analiză
27.
Instanța de trimitere a adresat Curții patru întrebări care coincid parțial și care pot, în opinia noastră, să fie regrupate în două întrebări.
28.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța menționată solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (3), articolul 6 alineatul (2) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că drepturile prevăzute de acestea sunt aplicabile persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța de trimitere ridică problema posibilității de modificare a conținutului formularului privind modelul uniform de mandat european de arestare, astfel cum este stabilit la articolul 8 din Decizia‑cadru 2002/584, prin includerea în acesta a drepturilor menționate sau, în caz contrar, de transmitere către persoana arestată a unor documente prin care să fie informată cu privire la drepturile sale în temeiul dispozițiilor sus‑menționate din Directiva 2012/13.
29.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, în ipoteza unui răspuns negativ la prima întrebare, instanța de trimitere solicită în esență Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea Deciziei‑cadru 2002/584 cu cerințele care decurg din dreptul la libertate prevăzut la articolul 6 din cartă și din dreptul la o cale de atac efectivă și la un proces echitabil consacrat la articolul 47 din cartă, în măsura în care nu garantează persoanei arestate în temeiul unui mandat european de arestare și reținute în statul membru de executare dreptul la informare prevăzut la articolele sus‑menționate din Directiva 2012/13, în vederea exercitării efective, imediat după arestarea sa în acest stat, a unei căi de atac în fața autorității judiciare emitente având ca obiect anularea mandatului național de arestare și a mandatului european de arestare.
A.
Cu privire la admisibilitate
30.
Guvernul german a exprimat îndoieli cu privire la admisibilitatea întrebărilor adresate, care se aseamănă cu solicitarea unui aviz juridic fără legătură cu un litigiu pendinte, ceea ce ar fi contrar spiritului și finalității trimiterii preliminare în temeiul articolului 267 TFUE.
31.
Trebuie amintit în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul cooperării dintre aceasta din urmă și instanțele naționale, instituită la articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este în principiu obligată să se pronunțe. Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (
7
).
32.
În cauză nu reiese în mod evident din dosarul transmis Curții că situația din speță corespunde vreuneia dintre aceste ipoteze. Astfel, în prezent este pendinte în fața instanței de trimitere o procedură penală de judecare în lipsă referitoare la IR, în cadrul căreia această instanță a dispus împotriva acestuia din urmă o măsură de arestare preventivă, care constituie mandatul național de arestare, și ulterior a emis, la 27 mai 2017, un mandat european de arestare. Or, prezenta cerere de decizie preliminară se înscrie în cadrul acestei proceduri. În această privință, instanța de trimitere arată că sesizează Curtea pentru a adopta, în funcție de răspunsurile date la întrebările adresate, un nou mandat european de arestare împotriva lui IR, mandatul emis inițial fiind anulat ca urmare a îndoielilor instanței menționate cu privire la conformitatea acestuia cu dreptul Uniunii. În consecință, nu se poate pretinde că întrebările adresate nu au nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul procedurii pendinte în fața instanței de trimitere și nici că problema este de natură ipotetică (
8
).
33.
În plus, trebuie să se sublinieze că emiterea unui mandat european de arestare are drept consecință posibila arestare a persoanei căutate și, prin urmare, aduce atingere libertății individuale a acesteia din urmă. Or, Curtea a decis că, în ceea ce privește o procedură referitoare la un mandat european de arestare, sarcina garantării drepturilor fundamentale revine în primul rând statului membru emitent. În consecință, pentru a asigura garantarea acestor drepturi – care poate să conducă o autoritate judiciară să ia decizia de retragere a mandatului european de arestare pe care l‑a emis –, este important ca o asemenea autoritate să dispună de posibilitatea de a sesiza Curtea cu titlu preliminar pentru a stabili condițiile de conformitate cu dreptul Uniunii a emiterii unui nou mandat european de arestare, în special în ceea ce privește respectarea drepturilor procedurale ale persoanei vizate și, prin urmare, aplicabilitatea articolului 4 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (2) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 în privința persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare (
9
).
34.
În consecință, prezenta cerere de decizie preliminară este, în opinia noastră, admisibilă.
B.
Cu privire la prima întrebare preliminară
35.
Apreciem că este necesar, cu titlu introductiv, să subliniem, sub forma enunțării unei evidențe, că Directiva 2012/13 se aplică persoanelor vizate de un mandat european de arestare, întrebarea adresată de instanța de trimitere privind întinderea acestei aplicări și în special recunoașterea în beneficiul acestor persoane a drepturilor prevăzute la articolul 4 alineatul (3), la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13.
36.
Conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul acesteia, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (
10
).
1. Cu privire la interpretarea contextuală și literală a articolului 4 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (2) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13
37.
Analiza economiei generale a Directivei 2012/13 este, în opinia noastră, esențială pentru a determina domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (3), al articolului 6 alineatul (2) și al articolului 7 alineatul (1) din această directivă și pentru a rezolva problema recunoașterii drepturilor prevăzute de acestea în beneficiul persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare.
38.
Trebuie să se constate în această privință că numai în considerentul (39) al Directivei 2012/13 se face referire, în preambul, pentru prima și singura dată, la situația persoanelor sus‑menționate, toate considerentele precedente fiind consacrate prezentării normelor minime care trebuie aplicate în materie de informare a „persoanelor suspectate sau acuzate” în cadrul procedurilor penale. Formularea considerentului (39) confirmă distincția situațiilor reglementate de legiuitorul Uniunii, întrucât se precizează că dreptul la informare în scris cu privire la drepturile în momentul arestării ar trebui să se aplice, „mutatis mutandis”, „și” persoanelor arestate în scopul executării unui mandat european de arestare. Această expresie latină, care se poate traduce prin „odată efectuate modificările necesare”, este utilizată în mod obișnuit în cadrul unei comparații între situații care se dorește a fi prezentate ca fiind doar similare.
39.
Articolul 1 din Directiva 2012/13 este și mai explicit întrucât definește în două fraze distincte dublul obiect al acesteia, și anume definirea normelor privind dreptul la informare a două categorii de indivizi, persoanele suspectate și acuzate în cadrul procedurilor penale, pe de o parte, și persoanele vizate de un mandat european de arestare, pe de altă parte. Terminologia astfel folosită este reprodusă cu precizie în articolele 2-8 care urmează și numai articolul 5 din această directivă – fiind excluse, așadar, dispozițiile menționate în cererea de decizie preliminară – face referire în mod expres la această a doua categorie. Articolul 2 din Directiva 2012/13 prevede la rândul său aplicabilitatea ratione materiae a acesteia numai din perspectiva determinării noțiunii de procedură penală, consacrând în speță un sens larg, de la primele suspiciuni până la decizia definitivă privind vinovăția persoanei interesate. Această definiție demonstrează încă o dată singularitatea și într‑o anumită măsură caracterul accesoriu al dispozițiilor referitoare la persoanele vizate de un mandat european de arestare cuprinse la articolul 5 din Directiva 2012/13.
40.
În ceea ce privește mai specific domeniul de aplicare al drepturilor prevăzute la articolele 4, 6 și 7 din Directiva 2012/13, trebuie să se realizeze o coroborare a acestor dispoziții, incluzând articolul 3 din această directivă, ținând seama de trimiterile exprese efectuate în acesta la unul sau altul dintre aceste texte.
41.
Articolul 4 din Directiva 2012/13 stabilește în sarcina statelor membre o obligație de a furniza persoanelor suspectate și acuzate, care sunt arestate sau reținute, o notă scrisă care să conțină informații privind, pe de o parte, drepturile procedurale prevăzute la articolul 3 din această directivă, printre care cel de a fi informat cu privire la acuzare, care este precizat la articolul 6 din același act, și, pe de altă parte, patru drepturi suplimentare, menționate la articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată, printre care cel de acces la materialele cauzei, care este detaliat la articolul 7 din aceasta din urmă. În plus, articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2012/13 prevede că această notă privind drepturile cuprinde totodată informații de bază cu privire la orice posibilitate, în temeiul dreptului intern, de a contesta legalitatea arestării, de a obține o revizuire a detenției sau de a solicita eliberarea provizorie.
42.
Astfel cum precizează considerentul (22) al Directivei 2012/13 și așa cum prevede articolul 4 alineatul (4) din aceasta din urmă, în anexa I la această directivă este prezentat, pentru a ajuta statele membre să întocmească Nota privind drepturile, un model orientativ care cuprinde opt rubrici, referitoare la: A. asistența din partea unui avocat, dreptul la asistență judiciară; B. informațiile privind acuzarea; C. interpretarea și traducerea; D. dreptul de a păstra tăcerea; E. accesul la documente; F. dreptul de informare a unei alte persoane cu privire la arestare sau reținere/dreptul de informare a consulatului sau ambasadei țării persoanei vizate; G. asistența medicală de urgență; H. perioada de privare de libertate. Reiese că rubricile B., E. și H. corespund drepturilor prevăzute la articolul 6 alineatul (2), la articolul 7 alineatul (1) și, respectiv, la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2012/13.
43.
Articolul 5 din Directiva 2012/13 coroborat cu considerentul (39) al acesteia prevede că persoanelor care sunt arestate în scopul executării unui mandat european de arestare trebuie să li se furnizeze de asemenea o notă scrisă privind drepturile „corespunzătoare” și face trimitere la modelul orientativ care este prezentat în anexa II la această directivă, al cărui conținut diferă de cel reprodus în anexa I. Astfel, modelul orientativ din anexa II nu cuprinde rubrici privind drepturile prevăzute la articolul 6 alineatul (2), la articolul 7 alineatul (1) și la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2012/13, care nu se aplică, așadar, persoanelor care sunt arestate în scopul executării unui mandat european de arestare (
11
).
44.
După cum arată în mod întemeiat guvernul ceh în observațiile sale, nicio dispoziție a Directivei 2012/13 nu prevede și nici nu lasă să se înțeleagă că persoanelor arestate în temeiul unui mandat european de arestare ar trebui să li se furnizeze o notă scrisă care să cumuleze informațiile cuprinse în cele două modele orientative care sunt prezentate în anexele I și II la această directivă. Dimpotrivă, considerentul (39) al Directivei 2012/13 arată foarte clar că modelul de notă privind drepturile„destinată acestor persoane” este constituit numai din anexa II la această directivă. Prin urmare, din modul de redactare a articolelor 4 și 5 din Directiva 2012/13 coroborate cu considerentele (22) și (39) ale acesteia din urmă reiese că modelele de notă privind drepturile reproduse în aceste două anexe se exclud reciproc (
12
).
45.
Concluzia privind inaplicabilitatea articolului 4 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (2) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 în privința situației persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare este confirmată și de alte două elemente.
46.
Considerăm că este relevant, în primul rând, să ne referim la conținutul noțiunilor de „arestare” sau de „reținere” a persoanelor suspectate și acuzate, astfel cum sunt folosite în articolele 4, 6 și 7 din Directiva 2012/13. În această privință, considerentul (21) al Directivei 2012/13 precizează că „referirile din prezenta directivă la persoane suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute ar trebui înțelese ca trimițând la orice situație în care, în cursul procedurilor penale, persoanele suspectate sau acuzate sunt lipsite de libertate în sensul articolului 5 paragraful 1 litera c) din [Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare CEDO)], astfel cum este interpretat în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului”.
47.
Această din urmă dispoziție privește situația în care un individ „a fost arestat sau reținut în vederea aducerii sale în fața autorității judiciare competente, atunci când există motive verosimile de a bănui că a săvârșit o infracțiune sau când există motive temeinice de a crede în necesitatea de a‑l împiedica să săvârșească o infracțiune sau să fugă după săvârșirea acesteia”. Or, o astfel de situație se distinge de cea prevăzută la articolul 5 paragraful 1 litera f) din CEDO, și anume arestarea sau detenția legală a unei persoane pentru a o împiedica să pătrundă în mod ilegal pe teritoriu sau împotriva căreia se află în curs o „procedură de expulzare ori de extrădare”, această din urmă situație corespunzând mecanismului mandatului european de arestare instituit prin Decizia‑cadru 2002/584.
48.
Rezultă, în al doilea rând, din articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13 că sunt recunoscute în beneficiul persoanelor suspectate și acuzate diverse drepturi, printre care cel de a fi informate cu privire la acuzare și cel de a avea acces la materialele cauzei, precizate la articolele 6 și, respectiv, 7 din această directivă, „astfel cum se aplică ele în conformitate cu dreptul intern” al statului membru vizat. Or, această referire explicită la „dreptul intern” nu este compatibilă cu luarea în considerare a situației persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare, întrucât aceasta din urmă trimite în mod necesar la evocarea dreptului statului membru emitent sau de executare, aspect confirmat de modul de redactare a articolului 5 din directiva menționată.
2. Cu privire la interpretarea teleologică
49.
Cu titlu introductiv, arătăm că, ținând seama de natura întrebării preliminare adresate, interpretarea teleologică implică o examinare combinată a obiectivelor Directivei 2012/13 și ale Deciziei‑cadru 2002/584.
50.
Pentru a înțelege voința legiuitorului Uniunii și, în consecință, obiectivele acestor acte, trebuie să ne concentrăm asupra dinamicii construcției, din punctul de vedere al Uniunii, a unui spațiu de libertate, securitate și justiție, în special în domeniul cooperării judiciare în materie penală.
51.
În această privință trebuie să se observe că Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum reiese din considerentul (6) al acesteia, constituie prima concretizare în domeniul dreptului penal a principiului recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, consacrat la articolul 82 alineatul (1) TFUE, care a înlocuit articolul 31 TUE, în temeiul căruia a fost adoptată această decizie‑cadru. De atunci, cooperarea judiciară în materie penală s‑a dotat progresiv cu instrumente juridice a căror aplicare coordonată este destinată să consolideze încrederea statelor membre în ordinile lor juridice naționale în scopul de a asigura recunoașterea și executarea în Uniune a hotărârilor judecătorești în materie penală pentru a evita orice impunitate a autorilor infracțiunilor (
13
).
52.
Directiva 2012/13 face parte, astfel cum arată considerentele (11), (12) și (14) ale acesteia, din ansamblul respectiv de instrumente juridice care concretizează Foaia de parcurs, adoptată de Consiliu în anul 2009, pentru consolidarea drepturilor persoanelor în cadrul procedurilor penale, care a fost salutată de Consiliul European și a fost declarată parte integrantă din Programul de la Stockholm (
14
). Această succesiune cronologică arată în mod evident că legiuitorul Uniunii a urmărit să consolideze cooperarea judiciară în materie penală dincolo de mecanismul mandatului european de arestare, deja instituit, pentru a cuprinde procedura penală în toată întinderea sa. Astfel cum menționează Rezoluția Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind foaia de parcurs menționată, „proceduril[e] penale, […] în scopul prezentei rezoluții, includ etapa care precedă procesul penal și etapa procesului penal”.
53.
Printre aceste instrumente figurează de asemenea:
–
Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (
15
);
–
Directiva 2013/48/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale și al procedurilor privind mandatul european de arestare, precum și dreptul ca o persoană terță să fie informată în urma privării de libertate și dreptul de a comunica cu persoane terțe și cu autorități consulare în timpul privării de libertate (
16
);
–
Directiva (UE) 2016/800 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2016 privind garanțiile procedurale pentru copiii care sunt persoane suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (
17
);
–
Directiva (UE) 2016/1919 a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2016 privind asistența juridică gratuită pentru persoanele suspectate și persoanele acuzate în cadrul procedurilor penale și pentru persoanele căutate în cadrul procedurilor privind mandatul european de arestare (
18
).
54.
Toate aceste norme de drept derivat, inclusiv Directiva 2012/13, urmăresc să consolideze drepturile procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale, dar au în comun și faptul că conțin dispoziții specifice privind situația persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare, făcând astfel aplicabile în privința acestora din urmă unele dintre drepturile respective, într‑un mod adaptat. Interpretarea dispozițiilor menționate în cererea de decizie preliminară este, în opinia noastră, indisociabilă de acest context normativ particular, caracterizat printr‑o tehnică legislativă care recurge la instrumente juridice care au dublu obiect și în care textul de bază, și anume Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (
19
), nu mai este suficient în sine pentru a înțelege drepturile persoanelor arestate în temeiul unui mandat european de arestare.
55.
În ceea ce privește în special Directiva 2012/13, arătăm că diferitele formulări folosite în Propunerea de directivă a Comisiei din 20 iulie 2010 (
20
) care puteau părea relativ ambigue în ceea ce privește domeniul de aplicare al drepturilor prevăzute de aceasta au dispărut din textul final.
56.
Astfel, considerentul (25) menționa că „drepturile prevăzute în prezenta directivă” ar trebui să se aplice, mutatis mutandis, și procedurilor de executare a mandatului european de arestare, formulare cu caracter general înlocuită prin menționarea, în considerentul (39) al Directivei 2012/13, numai a dreptului la informare în scris cu privire la drepturile în momentul arestării, cu trimitere expresă la modelul de notă care este prevăzut în anexa II.
57.
Articolul 2 din Propunerea de directivă, referitor la domeniul de aplicare, cuprindea deja, la alineatul (1), o definire ratione temporis identică, și anume de la primele suspiciuni până la decizia definitivă privind vinovăția. Alineatul (2) avea următorul cuprins: „Prezenta directivă se aplică procedurilor privind executarea mandatului european de arestare”. Trebuie să se constate că articolul 2 din Directiva 2012/13 nici măcar nu menționează procedurile respective.
58.
În schimb, trebuie să se sublinieze că Propunerea de directivă cuprindea, în expunerea de motive referitoare la articolul 5, mențiunea explicită potrivit căreia „[s]e aplică diferite drepturi persoanelor care fac obiectul mandatului european de arestare”, ceea ce s‑a concretizat printr‑o redactare a acestei dispoziții apropiată de textul final actual.
59.
Astfel, reiese că Directiva 2012/13 urmărește, pe de o parte și cu titlu principal, să încadreze, prin adoptarea unor norme minime comune, dreptul la informare al persoanelor suspectate și acuzate în procedurile penale naționale, pentru a consolida încrederea reciprocă a statelor membre în sistemele lor respective de justiție penală (
21
). După cum enunță considerentele (19), (22), (27) și (28) ale Directivei 2012/13, ca și articolele 3, 4, 6 și 7, acestea din urmă au ca obiectiv tocmai să asigure exercitarea efectivă a dreptului la apărare, precum și caracterul echitabil al procedurilor menționate (
22
), aceste drepturi exercitându‑se în conformitate cu dreptul național al statului membru în cauză.
60.
Ea urmărește, pe de altă parte și în mod accesoriu, să precizeze modalitatea în care dreptul la informare se aplică în beneficiul persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare, articolul 5 din Directiva 2012/13 și anexa II la aceasta completând astfel Decizia‑cadru 2002/584.
61.
Deși aceste două obiecte prezintă o incontestabilă conexitate sau pot fi descrise ca fiind paralele, întrucât emiterea mandatului european de arestare își găsește în mod necesar originea într‑o procedură penală națională, ele nu se confundă. Arestarea persoanei căutate conduce în mod automat la aplicarea unei proceduri specifice, având caracterul unei lex specialis, ca urmare a dimensiunii transfrontaliere a acesteia.
62.
În această privință trebuie amintit că Decizia‑cadru 2002/584 vizează, prin introducerea unui nou sistem simplificat și mai eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului încredințat Uniunii de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, întemeindu‑se pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre. Sistemul mandatului european de arestare permite eliminarea, astfel cum reiese din considerentul (5) al deciziei‑cadru menționate, a complexității și a riscurilor de întârziere inerente procedurilor de extrădare existente anterior adoptării acesteia. Prin urmare, conform articolului 1 alineatul (1) din această decizie‑cadru, obiectul mecanismului mandatului european de arestare este să permită arestarea și predarea unei persoane căutate pentru ca, având în vedere obiectivul urmărit de respectiva decizie‑cadru, infracțiunea săvârșită să nu rămână nepedepsită, iar această persoană să fie urmărită penal sau să execute pedeapsa privativă de libertate pronunțată împotriva sa (
23
).
63.
Curtea a statuat deja că decizia autorității judiciare de executare se limitează la a permite predarea persoanei în cauză, în conformitate cu prevederile Deciziei‑cadru 2002/584, procedura de urmărire penală, de executare a unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate ori procedura penală pe fond rămânând în afara domeniului de aplicare al deciziei menționate (
24
).
64.
Determinarea drepturilor procedurale ale persoanei arestate în executarea unui mandat european de arestare nu poate fi disociată de voința legiuitorului Uniunii exprimată cu ocazia creării mandatului menționat. Acesta din urmă a fost conceput ca un mecanism judiciar de predare rapidă și eficientă a persoanelor căutate între state membre, care să înlocuiască un sistem de extrădare greoi și supus aprecierii puterii politice și care nu are vocația de a lua în considerare întreaga situație procedurală penală a persoanei interesate. Astfel cum subliniază în mod întemeiat guvernul ceh, drepturile unei persoane în cadrul unei proceduri privind un mandat european de arestare sunt, așadar, în mod logic, axate pe aspectul predării într‑un alt stat membru și nu acoperă toată gama de drepturi de care dispune o persoană în cadrul unei proceduri penale în temeiul dreptului național (
25
).
65.
În acest context, considerăm că orice interpretare a Directivei 2012/13 care conduce la o aplicare ratione personae extensivă a acesteia (
26
) și la o puternică întrepătrundere a celor două norme de drept derivat în discuție este incompatibilă cu obiectul, limitat în mod deliberat, și cu obiectivul de accelerare a cooperării judiciare al Deciziei‑cadru 2002/584, al cărei articol 17 alineatul (1) prevede în mod expres că mandatul european de arestare trebuie soluționat și executat în regim de urgență (
27
). Astfel, trebuie să se evite, în conformitate cu voința deja exprimată de Curte, ca efectul mandatelor europene de arestare să fie diminuat prin practici dilatorii prin care se urmărește împiedicarea executării mandatelor menționate (
28
).
66.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 4 alineatul (3), articolul 6 alineatul (2) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că drepturile prevăzute de acestea nu sunt aplicabile persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare (
29
). În aceste împrejurări, nu este necesar să se examineze posibilitatea, la care se referă instanța de trimitere, de modificare a conținutului formularului privind modelul uniform de mandat european de arestare, astfel cum este stabilit la articolul 8 din Decizia‑cadru 2002/584, prin includerea în acesta a drepturilor menționate sau, în caz contrar, de transmitere către persoana arestată a unor documente prin care să fie informată cu privire la drepturile sale în temeiul dispozițiilor sus‑menționate din Directiva 2012/13.
67.
În ceea ce privește argumentul, invocat de instanța de trimitere, potrivit căruia privarea persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare de drepturile prevăzute de dispozițiile sus‑menționate ale Directivei 2012/13 ar conduce la încălcarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale, astfel cum este prevăzută în considerentul (12) și la articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, și în special a cerințelor care decurg din articolele 6 și 47 din cartă, trebuie subliniat că un astfel de argument conduce în realitate la punerea sub semnul întrebării a compatibilității Deciziei‑cadru 2002/584 cu drepturile fundamentale protejate în ordinea juridică a Uniunii, ceea ce face obiectul celei de a doua întrebări adresate (
30
).
C.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
68.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la validitatea Deciziei‑cadru 2002/584 în raport cu articolele 6 și 47 din cartă, în măsura în care nu sunt garantate persoanelor arestate în temeiul unui mandat european de arestare drepturile prevăzute de dispozițiile Directivei 2012/13 menționate în decizia de trimitere, ceea ce ar face imposibilă sau excesiv de dificilă contestarea mandatelor național și european de arestare de către persoanele respective, deși acestea se află în detenție în statul membru de executare, în temeiul mandatului european de arestare.
69.
Trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) TUE, Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile prevăzute în cartă, care are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (
31
).
70.
Trebuie să se sublinieze, în primul rând, că mecanismul mandatului european de arestare instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, care nu reglementează posibilitatea de a formula o cale de atac împotriva deciziei de emitere a mandatului menționat, este întemeiat pe o prezumție de respectare a drepturilor fundamentale consacrate de cartă, din care fac parte integrantă dreptul la libertate prevăzut la articolul 6 din cartă, precum și respectarea dreptului la apărare, care derivă din dreptul la un proces echitabil, consacrat la articolele 47 și 48 din cartă.
71.
Astfel, principiul recunoașterii reciproce pe care se întemeiază sistemul mandatului european de arestare se bazează, la rândul său, pe încrederea reciprocă dintre statele membre cu privire la faptul că ordinile lor juridice naționale sunt în măsură să furnizeze o protecție echivalentă și efectivă a drepturilor fundamentale recunoscute la nivelul Uniunii, în special cele care figurează în cartă. Principiul încrederii reciproce impune, îndeosebi în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție, fiecăruia dintre aceste state să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acesta (
32
).
72.
Mai precis, Decizia‑cadru 2002/584 are la bază principiul potrivit căruia deciziile referitoare la mandatul european de arestare beneficiază de toate garanțiile proprii deciziilor judiciare, în special de cele rezultate din drepturile fundamentale și din principiile juridice fundamentale prevăzute la articolul 1 alineatul (3) din decizia‑cadru menționată, ceea ce înseamnă ca întreaga procedură de predare între statele membre prevăzută de Decizia‑cadru 2002/584 se desfășoară sub control judiciar. Rezultă că dispozițiile deciziei‑cadru prevăd ele însele o procedură conformă cerințelor articolului 47 din cartă, independent de modalitățile de punere în aplicare a deciziei‑cadru alese de statele membre (
33
).
73.
Curtea a statuat că, în cazul unei proceduri referitoare la un mandat european de arestare, sarcina garantării respectării drepturilor persoanei a cărei predare este solicitată revine în primul rând statului membru emitent, despre care trebuie să se prezume că respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de aceasta din urmă (
34
). În această privință, sistemul mandatului european de arestare cuprinde o protecție pe două niveluri a drepturilor în materie de procedură și a drepturilor fundamentale de care trebuie să beneficieze persoana căutată, având în vedere că, la protecția judiciară prevăzută la primul nivel, cu ocazia adoptării unei decizii judiciare naționale cum este un mandat național de arestare, se adaugă protecția care trebuie să fie asigurată la cel de al doilea nivel, cu ocazia emiterii mandatului european de arestare, care poate interveni, dacă este cazul, în termene scurte după adoptarea respectivei decizii judiciare naționale (
35
).
74.
Astfel, în ceea ce privește o măsură cum este emiterea unui mandat european de arestare, care este de natură să aducă atingere dreptului la libertate al persoanei în cauză, această protecție implică adoptarea, cel puțin la unul dintre cele două niveluri ale protecției menționate, a unei decizii care îndeplinește cerințele inerente protecției jurisdicționale efective. Mai precis, al doilea nivel de protecție a drepturilor persoanei în cauză presupune că autoritatea judiciară emitentă controlează respectarea condițiilor necesare pentru această emitere și examinează în mod obiectiv, ținând seama de toate elementele incriminatoare și dezincriminatoare și fără a fi expusă riscului de a face obiectul unor instrucțiuni din exterior, în special din partea puterii executive, dacă emiterea respectivă are un caracter proporțional (
36
).
75.
Prin urmare, revine statelor membre sarcina de a se asigura că ordinile lor juridice garantează în mod efectiv nivelul de protecție jurisdicțională impus prin Decizia‑cadru 2002/584, prin intermediul normelor de procedură pe care le instituie și care pot fi diferite de la un sistem la altul, atât timp cât nu se aduce atingere obiectivului acestei decizii‑cadru și cerințelor care decurg din aceasta. În această privință, cerințele inerente protecției jurisdicționale efective pot conduce la instituirea unui drept la o cale de atac distinctă împotriva deciziei de emitere a unui mandat european de arestare luate de altă o autoritate judiciară decât o instanță judecătorească (
37
). În ceea ce privește termenii cererii de decizie preliminară, este interesant să se arate că, îndeplinește cerința privind protecția jurisdicțională efectivă un sistem național care prevede un drept la o cale de atac împotriva deciziei de emitere a unui mandat european de arestare pentru efectuarea urmăririi penale care poate fi exercitat după predarea efectivă a persoanei căutate (
38
).
76.
Mai trebuie să se sublinieze că, deși, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584, statele membre sunt obligate să execute orice mandat european de arestare pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile aceleiași decizii‑cadru, această recunoaștere nu implică totuși o obligație absolută de executare a mandatului de arestare emis (
39
). Înainte de a decide predarea persoanei căutate în scopul urmăririi penale, autoritatea judiciară de executare trebuie să efectueze un anumit control asupra mandatului european de arestare și să se asigure de respectarea drepturilor fundamentale ale acesteia, astfel cum se amintește în mod expres la articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584. Această autoritate nu poate tolera încălcarea acestor drepturi și dispune, într‑o asemenea situație, de posibilitatea de a refuza executarea mandatului european de arestare (
40
).
77.
Cu titlu de considerație finală, arătăm că jurisprudența Curții amintită în prezentele concluzii a putut în mod întemeiat să fie calificată drept mișcare de „proceduralizare” a principiului încrederii reciproce în cadrul punerii în aplicare a mandatului european de arestare, menită să compenseze cvasiautomatismul acestuia prin cerințe de ordin procedural care să garanteze drepturile persoanelor vizate (
41
).
78.
Trebuie să se observe, în al doilea rând, că Decizia‑cadru 2002/584 prevede o serie de drepturi procedurale în favoarea persoanei reținute în temeiul unui mandat european de arestare în statul membru de executare, în special un drept la informare. În conformitate cu articolul 11 din Decizia‑cadru 2002/584, autoritatea judiciară de executare competentă trebuie să informeze persoana respectivă, încă de la arestarea sa, despre existența și conținutul mandatului european de arestare, despre posibilitatea care îi este oferită de a consimți sau de a se opune la predarea sa către autoritatea judiciară emitentă, precum și despre dreptul său de a fi asistată de un avocat și de un interpret. Aceste drepturi, pe lângă cel de a fi audiată atunci când aceasta nu consimte la predarea sa, în conformitate cu articolul 14 din decizia‑cadru menționată, corespund celor enunțate în nota scrisă care trebuie comunicată cu promptitudine persoanei care este arestată în scopul executării unui mandat european de arestare, prevăzută la articolul 5 din Directiva 2012/13.
79.
În cadrul comunicării conținutului mandatului de arestare, persoana vizată va primi informațiile prevăzute în formularul privind modelul uniform de mandat european de arestare, anexat la Decizia‑cadru 2002/584, pe care autoritățile judiciare emitente trebuie să îl completeze în scopul simplificării și accelerării procedurii de predare cu respectarea termenelor prevăzute la articolul 17 din Decizia‑cadru 2002/584. Potrivit articolului 8 din aceasta din urmă, aceste informații includ în mod evident indicarea existenței unei hotărâri executorii, a unui mandat de arestare sau a oricărei alte decizii judiciare executorii având același efect, intrând în sfera de aplicare a articolelor 1 și 2 din această decizie‑cadru, dar și natura și încadrarea juridică a infracțiunii, descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii, inclusiv a momentului, locului și gradului de implicare a persoanei căutate în infracțiune (
42
). Este interesant de arătat că aceste două din urmă informații se aseamănă cu cele prevăzute la articolul 6 din Directiva 2012/13.
80.
Prin urmare, reiese că, în temeiul articolului 11 din Decizia‑cadru 2002/584 și al articolului 5 din Directiva 2012/13, persoana arestată în scopul executării unui mandat european de arestare beneficiază de o informare precisă, adecvată și accesibilă cu privire la drepturile sale, furnizată într‑un stadiu precoce al procedurii de predare, astfel încât să îi permită o exercitare efectivă a acestora în cadrul specific al procedurii menționate.
81.
Aceste drepturi au fost precizate și completate și de dispozițiile Directivelor 2010/64, 2013/48 și 2016/1919. Într‑adevăr, Curtea a subliniat că Decizia‑cadru 2002/584 se înscrie într‑un sistem global de garanții privind protecția jurisdicțională efectivă prevăzute de alte reglementări ale Uniunii, adoptate în domeniul cooperării judiciare în materie penală, care permit persoanei căutate în temeiul unui mandat european de arestare să își exercite drepturile înainte chiar de a fi predată statului membru emitent. În special, articolul 10 din Directiva 2013/48 impune autorității competente din statul membru de executare să informeze, fără întârzieri nejustificate de la momentul privării lor de libertate, persoanele a căror predare este solicitată că au dreptul de a angaja un avocat în statul membru emitent (
43
). Trebuie să se precizeze însă, pe de o parte, că rolul avocatului respectiv este de a oferi asistență avocatului din statul membru de executare, furnizându‑i informații și consultanță pentru a permite persoanelor respective să își exercite efectiv drepturile „în temeiul Deciziei‑cadru 2002/584/JAI”, și, pe de altă parte, dreptul sus‑menționat nu aduce atingere termenelor instituite prin Decizia‑cadru 2002/584 sau obligației autorității judiciare de executare de a decide, în termenele prevăzute și în condițiile definite în temeiul acestei decizii‑cadru, dacă persoana urmează a fi predată.
82.
În ceea ce privește, în al treilea rând, situația de deținut a persoanei căutate, corelată de instanța de trimitere cu problema exercitării unei căi de atac împotriva mandatului național de arestare și a mandatului european de arestare, trebuie să se sublinieze că, în temeiul articolului 12 din Decizia‑cadru 2002/584, revine autorității judiciare de executare sarcina de a decide, după arestarea persoanei căutate, dacă aceasta trebuie să rămână în detenție sau să fie pusă în libertate în așteptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare. Prin urmare, detenția nu este neapărat necesară, iar punerea în libertate provizorie este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare.
83.
Aceste observații se combină cu faptul că legiuitorul european, pe de o parte, a asigurat respectarea dreptului de a fi audiat în statul membru de executare, astfel cum rezultă în special din articolele 14 și 18 din Decizia‑cadru 2002/584, ceea ce permite persoanei în cauză să conteste în mod efectiv menținerea sa în detenție, și, pe de altă parte, a încadrat din punct de vedere temporal în mod riguros adoptarea deciziilor privind mandatul european de arestare pentru a îndeplini obiectivul de accelerare a cooperării judiciare.
84.
Astfel cum s‑a menționat, în ceea ce privește adoptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare, articolul 17 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 prevede că acest mandat se soluționează și se execută în regim de urgență. Alineatele (2) și (3) ale acestui articol stabilesc termene precise pe care statele membre trebuie să le respecte, de 10 sau, respectiv, 60 de zile, pentru luarea deciziei definitive privind executarea mandatului menționat, după cum persoana căutată consimte sau nu la predarea sa, o prelungire de 30 de zile fiind prevăzută la alineatul (4). Prin urmare, caracterul temporal al mecanismului mandatului european de arestare are la bază în mare măsură expresia de voință a persoanei menționate.
85.
Deși arată că termenele stabilite la articolul 17 din Decizia‑cadru 2002/584 sunt în principiu suficiente, având în vedere printre altele rolul esențial al principiului recunoașterii reciproce în sistemul instituit prin decizia‑cadru, pentru ca autoritatea judiciară de executare să efectueze controalele prealabile executării unui mandat european de arestare și să adopte decizia privind executarea unui astfel de mandat, Curtea a considerat că autoritatea menționată rămâne obligată să adopte această decizie după expirarea termenelor menționate și că, într‑o astfel de situație, articolul 12 din decizia‑cadru coroborat cu articolul 17 din aceasta nu se opune, în principiu, ca autoritatea judiciară de executare să mențină în detenție persoana căutată, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, chiar dacă durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene (
44
).
86.
Considerăm că este important faptul că, efectuând o interpretare conformă a dispozițiilor în cauză cu articolul 6 din cartă, ale cărei explicații fac trimitere la articolul 5 din CEDO și, în speță, la articolul 5 paragraful 1 litera f) din textul menționat privind procedurile de extrădare, Curtea a temperat în mod clar această soluție, precizând că, întrucât emiterea unui mandat european de arestare nu poate, prin ea însăși, să justifice o detenție a persoanei căutate pentru o durată totală care depășește timpul necesar executării acestui mandat, autoritatea judiciară de executare nu poate să decidă menținerea persoanei în detenție decât dacă procedura de executare a mandatului european de arestare a fost efectuată într‑un mod suficient de diligent și, prin urmare, dacă durata detenției nu are un caracter excesiv. Pentru a se asigura de acest lucru, respectiva autoritate trebuie să efectueze un control concret al situației în cauză, ținând seama de toate elementele pertinente pentru a evalua justificarea duratei procedurii (
45
).
87.
Apreciem că mai trebuie amintite două dispoziții ale Deciziei‑cadru 2002/584 în raport cu situația de detenție a persoanei arestate în executarea unui mandat european de arestare, la care se referă instanța de trimitere în susținerea îndoielilor sale cu privire la validitatea acestui act în ipoteza unei inaplicabilități a diferite drepturi la informare din Directiva 2012/13 menționate în cererea de decizie preliminară.
88.
Pe de o parte, articolul 23 alineatul (5) din Decizia‑cadru 2002/584 prevede că, după expirarea termenelor pentru predarea persoanei căutate în urma adoptării deciziei privind executarea mandatului european de arestare, această persoană este pusă în libertate în cazul în care se mai află în detenție.
89.
Pe de altă parte, articolul 26 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 prevede că statul membru emitent compută din durata totală a privării de libertate care ar trebui executată în acesta toate perioadele de detenție rezultând din executarea unui mandat european de arestare, asigurând în acest fel că orice perioadă de detenție, fie și rezultată dintr‑o eventuală menținere în detenție după expirarea termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru, va fi luată în considerare în mod corespunzător în cazul executării unei pedepse privative de libertate în statul membru emitent (
46
).
90.
În acest context, considerăm că concluzia privind inaplicabilitatea articolului 4 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (2) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 în privința persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare nu este de natură să caracterizeze, în ceea ce privește o eventuală cale de atac îndreptată împotriva deciziei de emitere a mandatului de arestare național și european și situația acestor persoane în cursul procedurii de predare, o nerespectare în Decizia‑cadru 2002/584 a cerințelor care decurg din articolele 6, 47 și 48 din cartă.
91.
În opinia noastră, Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost precizată și completată în special prin articolul 5 din Directiva 2012/13 și cum a fost interpretată de Curte, garantează drepturile persoanelor în cauză, în conformitate cu cerințele sus‑menționate, asigurând în același timp eficiența mecanismului de predare a acestor persoane și prin aceasta eficiența sistemului de cooperare judiciară între statele membre, mandatul european de arestare constituind unul dintre elementele esențiale ale acestuia.
92.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă că examinarea întrebărilor adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea Deciziei‑cadru 2002/584.
VI. Concluzie
93.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria) după cum urmează:
–
Articolul 4 alineatul (3), articolul 6 alineatul (2) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale trebuie interpretate în sensul că drepturile prevăzute de acestea nu sunt aplicabile persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare.
–
Examinarea întrebărilor adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2012, L 142, p. 1.
(
3
)	JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3.
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 27 mai 2019, OG și PI (Parchetele din Lübeck și din Zwickau) (C‑508/18 și C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 27 mai 2019, PF (Procurorul general al Lituaniei) (C‑509/18, EU:C:2019:457).
(
6
)	A se vedea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).
(
7
)	A se vedea în special Hotărârea din 12 octombrie 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, punctele 21 și 22, precum și jurisprudența citată).
(
8
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, AY (Mandat de arestare – Martor) (C‑268/17, EU:C:2018:602, punctele 26 și 27).
(
9
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, AY (Mandat de arestare – Martor) (C‑268/17, EU:C:2018:602, punctele 28 și 29).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
11
)	Anexa II conține cinci rubrici, care privesc: A. informațiile privind mandatul european de arestare; B. asistența din partea unui avocat; C. interpretarea și traducerea; D. posibilitatea acordului; E. audierea. Aceste rubrici corespund drepturilor persoanei căutate garantate în mod direct în Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum vom vedea în continuare.
(
12
)	Precizăm însă că persoana căutată, odată predată către autoritatea judiciară emitentă, va avea statutul de „persoană acuzată” în sensul Directivei 2012/13 și, prin urmare, va beneficia de toate drepturile aferente acestei calități.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctul 43).
(
14
)	Rezoluția Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind o foaie de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (JO 2009, C 295, p. 1) și „Programul de la Stockholm – O Europă deschisă și sigură în serviciul cetățenilor și pentru protecția acestora”, punctul 2.4 (JO 2010, C 115, p. 1).
(
15
)	JO 2010, L 280, p. 1.
(
16
)	JO 2013, L 294, p. 1.
(
17
)	JO 2016, L 132, p. 1.
(
18
)	JO 2016, L 297, p. 1.
(
19
)	JO 2009, L 81, p. 24.
(
20
)	COM(2010) 392 final.
(
21
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punctul 34), și Hotărârea din 19 septembrie 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punctul 36). În prima dintre aceste hotărâri Curtea a mai precizat, la punctul 36, că Directiva 2012/13 contribuie la stabilirea unei armonizări minime a procedurilor penale în Uniune, iar aplicarea într‑un stat membru a normelor prevăzute de această directivă este independentă de existența unei situații transfrontaliere în cadrul unui litigiu survenit în acest stat membru.
(
22
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții (C‑612/15, EU:C:2018:392, punctul 89).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2018, IK (Executarea unei pedepse complementare) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punctele 36-39), și Hotărârea din 30 mai 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 57).
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2018, IK (Executarea unei pedepse complementare) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punctul 56), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctul 57).
(
25
)	Teza, prezentată în decizia de trimitere, care constă în alinierea situației procedurale a persoanelor arestate în executarea unui mandat european cu cea a persoanelor suspectate sau acuzate menționate în Directiva 2012/13 este echivalentă, în opinia noastră, cu negarea particularității procedurii transfrontaliere de predare a persoanei căutate între state membre.
(
26
)	Aplicarea articolului 4 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (2) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 în privința situației persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare este, în orice caz, lipsită de sens atunci când acest mandat a fost emis în vederea executării unei pedepse privative de libertate.
(
27
)	În special se poate ridica problema consecințelor recunoașterii în beneficiul persoanelor arestate în executarea unui mandat european de arestare a dreptului de acces la dosar, astfel cum este prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13 și precizat în considerentul (30) al acesteia, sub forma unei puneri la dispoziția persoanei în cauză și a avocatului său a unor documente și, dacă este cazul, a unor fotografii și înregistrări audio și video care sunt esențiale pentru contestarea efectivă, în conformitate cu dreptul intern, a legalității arestării sau detenției persoanei suspectate. Această comunicare a materialelor cauzei va permite persoanei în cauză și avocatului său să formuleze cereri cu privire la probele depuse sau să solicite o cercetare suplimentară, ceea ce va avea în mod incontestabil incidență asupra desfășurării procedurii de predare.
(
28
)	Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punctul 41).
(
29
)	Arătăm că această poziție este împărtășită de Comisie și de toate guvernele care au depus observații scrise în cadrul acestei proceduri.
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 45).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 48).
(
32
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 77 și 78).
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctul 56), și Hotărârea din 30 mai 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctele 46 și 47).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctul 50).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 27 mai 2019, OG și PI (Parchetele din Lübeck și din Zwickau) (C‑508/18 și C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, punctul 67, precum și jurisprudența citată).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctele 60 și 61).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctele 64-66).
(
38
)	A se vedea Hotărârea din 30 mai 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 50), Hotărârea din 6 decembrie 2018, IK (Executarea unei pedepse complementare) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punctul 67), precum și Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctele 70 și 71).
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2020, SF (Mandat european de arestare – Garanție de returnare în statul de executare) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punctele 39 și 40).
(
40
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, punctul 41), și Hotărârea din 10 august 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, punctele 103 și 104). Cu titlu de exemplu se poate cita verificarea de către autoritatea judiciară de executare a riscului de tratamente inumane și degradante ca urmare a condițiilor de detenție din statul emitent [Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198)], a calității de autoritate judiciară a organului care a emis mandatul de arestare [Hotărârea din 10 noiembrie 2016, Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861)], a existenței unui mandat național de arestare [Hotărârea din 1 iunie 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)], a respectării principiului non bis in idem [Hotărârea din 16 noiembrie 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)], a faptului că condițiile de eliberare a acestui mandat și în special caracterul său proporțional fac obiectul unui control jurisdicțional în acest stat membru [Hotărârea din 12 decembrie 2019, Openbaar Ministerie (Parchetul din Suedia) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)].
(
41
)	Rizcallah, C., „La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la «procéduralisation» du principe de confiance mutuelle”, L’Observateur de Bruxelles, nr. 119, p. 36.
(
42
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctele 58 și 59).
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctele 72 și 73).
(
44
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punctele 42, 52, 60 și 62).
(
45
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punctele 53-59).
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punctul 51).