Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 29 ianuarie 2026(1)
Cauza C‑98/24 [Koda](i)
cu participarea:
A.K.,
R.K.,
R.F. von K.‑K.,
L.P.
[cerere de decizie preliminară formulată de un notar în calitate de comisar judiciar al Obvodní soud pro Prahu 1 (Tribunalul Sectorului Praga 1, Republica Cehă)]
„ Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (UE) nr. 650/2012 – Noțiunea de dispoziție pentru cauză de moarte – Pact asupra unei succesiuni viitoare – Caracterul obligatoriu al pactului asupra unei succesiuni viitoare – Declarație de dezmoștenire – Capacitatea testatorului – Legea aplicabilă – Modificarea legii aplicabile – Dispoziții tranzitorii ”
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (UE) nr. 650/2012(2). Este necesar să se stabilească cine sunt moștenitorii unei persoane care, în mai multe rânduri, a dispus de bunurile sale
pentru cauză de moarte, înainte și după data aplicabilității depline a regulamentului menționat.
2.        Cererea de decizie preliminară a fost prezentată de un notar din Republica Cehă care, potrivit declarațiilor sale(3), o formulează în calitate de comisar judiciar desemnat de o instanță competentă în materie de succesiuni.
I.      Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii. Regulamentul nr. 650/2012
3.        În sensul articolului 3 („Definiții”) alineatul (1):
„[…]
(b)      «pact asupra unei succesiuni viitoare» înseamnă un acord, inclusiv un acord rezultat din testamente reciproce, care creează, modifică sau încetează, cu sau fără contraprestație, drepturi asupra patrimoniului sau patrimoniilor viitoare ale uneia sau mai multor persoane care sunt părți la acord;
(c)      «testament conjunctiv» înseamnă un testament întocmit de două sau mai multe persoane într‑un singur act;
(d)      «dispoziție pentru cauză de moarte» înseamnă un testament, un testament conjunctiv sau un pact asupra unei succesiuni viitoare;
[…]”
4.        Articolul 3 („Definiții”) alineatul (2) prevede:
„În sensul prezentului regulament, termenul «instanță judecătorească» include orice autoritate judiciară și toate celelalte autorități și profesioniști din domeniul juridic competenți în materie de succesiuni, care exercită atribuții judiciare sau acționează în baza delegării de competențe de către o autoritate judiciară sau acționează sub controlul unei autorități judiciare, cu condiția ca aceste autorități și profesioniști din domeniul juridic să ofere garanții în ceea ce privește imparțialitatea și dreptul tuturor părților de a fi audiate și cu condiția ca hotărârile pronunțate de aceștia în temeiul legii statului membru în care își exercită activitatea:
(a)      să poată face obiectul unei căi de atac sau al unui control de către o autoritate judiciară și
(b)      să aibă o forță și un efect similare cu cele ale unei hotărâri a unei autorități judiciare privind aceleași aspecte.
[…]”
5.        Potrivit articolului 21 („Norma generală”) alineatul (1):
„Sub rezerva cazului în care prezentul regulament cuprinde dispoziții contrare, legea aplicabilă succesiunii în ansamblul său este cea a statului în care defunctul își avea reședința obișnuită în momentul decesului.”
6.        Articolul 22 („Alegerea legii”) prevede la alineatul (1):
„O persoană poate să aleagă ca legea care să se aplice succesiunii sale în ansamblu său să fie legea statului a cărui cetățenie o deține în momentul alegerii legii sau la data decesului.
[…]”
7.        Conform articolului 25 („Pactele asupra unei succesiuni viitoare”):
„[…]
(2)      Un pact asupra unei succesiuni viitoare referitor la succesiunea mai multor persoane este admisibil numai dacă este admisibil în conformitate cu toate legile care, în temeiul prezentului regulament, ar fi fost aplicabile succesiunii tuturor persoanelor implicate, în cazul în care acestea ar fi decedat în ziua încheierii pactului.
Un pact asupra unei succesiuni viitoare care este admisibil în temeiul primului paragraf este reglementat, în ceea ce privește condițiile de fond, caracterul obligatoriu între părți și condițiile pentru desfacerea sa, de legea cu care are cea mai strânsă legătură dintre cele enumerate la primul paragraf.
(3)      Fără a aduce atingere alineatelor (1) și (2), părțile pot alege ca lege care să reglementeze pactul asupra unei succesiuni viitoare, în ceea ce privește admisibilitatea, condițiile de fond, caracterul obligatoriu între părți și condițiile pentru desfacerea sa, legea pe care persoana sau una dintre persoanele al căror patrimoniu este vizat ar fi putut să o aleagă în conformitate cu articolul 22, în condițiile stabilite de respectivul articol.”
8.        Articolul 26 („Condițiile de fond ale dispozițiilor pentru cauză de moarte”) prevede:
„(1)      În sensul articolelor 24 și 25, următoarele elemente se referă la condițiile de fond:
(a)      capacitatea persoanei care întocmește dispoziția pentru cauză de moarte de a întocmi o astfel de dispoziție;
(b)      cauzele speciale care împiedică persoana care întocmește dispoziția să dispună în beneficiul anumitor persoane sau care împiedică o persoană să primească bunuri succesorale de la persoana care întocmește dispoziția;
[…]
(2)      În cazul în care o persoană are capacitatea de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte în temeiul legii aplicabile în conformitate cu articolele 24 sau 25, schimbarea ulterioară a legii aplicabile nu afectează capacitatea sa de a modifica sau de a revoca o astfel de dispoziție.”
9.        Conform articolului 83 („Dispoziții tranzitorii”):
„(1)      Prezentul regulament se aplică succesiunilor persoanelor care au decedat la data de 17 august 2015 sau după data respectivă.
[…]
(3)      O dispoziție pentru cauză de moarte întocmită înainte de 17 august 2015 este admisibilă și valabilă pe fond și în privința formei dacă îndeplinește condițiile prevăzute în capitolul III sau dacă este admisibilă și valabilă pe fond și în privința formei în aplicarea normelor de drept internațional privat care erau în vigoare în momentul întocmirii dispoziției, în statul în care defunctul își avea reședința obișnuită sau în oricare dintre statele a căror cetățenie o avea sau în statul membru în care se află autoritatea care se ocupă de succesiune.
(4)      În cazul în care o dispoziție pentru cauză de moarte a fost făcută înainte de 17 august 2015 în conformitate cu legea pe care defunctul ar fi putut să o aleagă în conformitate cu prezentul regulament, se consideră că acea lege a fost aleasă ca lege aplicabilă succesiunii.”
10.      Articolul 84 („Intrarea în vigoare”) prevede:
„Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Se aplică de la 17 august 2015, cu excepția articolelor 77 și 78, care se aplică de la 16 noiembrie 2014, precum și a articolelor 79, 80 și 81, care se aplică de la 5 iulie 2012.”
B.      Dreptul ceh
11.      Competența notarilor pentru a acționa în calitate de comisari judiciari în cadrul procedurilor succesorale este reglementată de Zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních(4). Sunt relevante în special articolele 100-105, 113, 123, 138, 168-170 și 185 din aceasta.
12.      În conformitate cu Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník(5), sunt dispoziții pentru cauză de moarte, în sensul restrâns al termenului, pactele asupra unei succesiuni viitoare, testamentele sau codicilele (articolul 1491). Testamentul conjunctiv este interzis în mod expres (articolul 1496).
II.    Situația de fapt, procedura succesorală și întrebările preliminare
13.      L.K., testatorul succesiunii care face obiectul litigiului, a decedat la 24 august 2022 în Republica Cehă, unde își avea reședința obișnuită.
14.      În momentul decesului, L.K. avea dublă cetățenie, germană și cehă, și era văduv(6). El avea două fiice (E.D. și N.K.) și trei nepoți (A.K., R.K. și R.F. von K.‑K.), copiii lui N.K.
15.      Potrivit informațiilor din dosar, L.K. a întocmit următoarele dispoziții pentru cauză de moarte:
–        La 2 noiembrie 1999 a întocmit împreună cu soția sa un „gemeinschaftliches Testament”(7), în conformitate cu Codul civil german (denumit în continuare „BGB”)(8). Acest tip de testament este cunoscut sub denumirea de „testament berlinez”. Testamentul din 2 noiembrie 1999 a fost modificat în parte printr‑o declarație comună a soților, efectuată la 8 februarie 2001 în fața aceluiași notar.
–        La 23 iunie 2015, a întocmit în fața unui notar din Republica Cehă o declarație de dezmoștenire (act notarial)(9).
–        La 20 decembrie 2017, a întocmit un testament, sub forma unui act autentic în fața unui alt notar din Republica Cehă, prin care o desemna pe L.P. în calitate de moștenitoare. Acest (nou) testament cuprindea alegerea legii aplicabile succesiunii în sensul articolului 22 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012, în favoarea dreptului ceh.
16.      Odată deschisă succesiunea, avocatul lui N.K. (una dintre fiicele lui L.K.) și al lui A.K., R.K. și R.F. von K.‑K.
(nepoții lui L.K.) a susținut că testamentul întocmit la 2 noiembrie 1999 de către defunct și soția sa reprezenta o declarație valabilă a ultimei voințe comune a acestora, efectuată în conformitate cu dreptul german(10).
17.      Prin hotărârea 37 D 227/2022‑118, Obvodní soud pro Prahu 1 (Tribunalul Sectorului Praga 1, Republica Cehă) a reținut că:
–        instanțele cehe erau competente să se pronunțe asupra succesiunii, în temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 650/2012;
–        în temeiul articolului 22 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012, legea care reglementa succesiunea în ansamblul său era legea cehă;
–        procedura succesorală urma să continue doar cu L.P., în calitate de moștenitoare unică a testatorului, în temeiul testamentului întocmit la 20 decembrie 2017.
18.      N.K. (fiica testatorului) și A.K., R.K. și R.F. von K.‑K.
(nepoții testatorului) au formulat
apel împotriva hotărârii 37 D 227/2022-118.
19.      Městský soud v Praze (Tribunalul Municipal din Praga, Republica Cehă) a confirmat în apel hotărârea atacată, în ceea ce privește partea referitoare la excluderea din procedură a lui N.K. (fiica testatorului), însă a anulat în rest hotărârea și a trimis cauza spre rejudecare la prima instanță, în următorii termeni:
–        Conform articolului 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012, în cazul în care o persoană are capacitatea de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte în temeiul legii aplicabile în conformitate cu articolele 24 sau 25 din Regulamentul nr. 650/2012, schimbarea ulterioară a legii aplicabile nu afectează capacitatea sa de a modifica sau de a revoca o astfel de dispoziție.
–        Pornind de la această premisă, rezultă că, în speță, capacitatea (aptitudinea de a avea drepturi) a lui L.K. de a modifica sau de a revoca partea din „testamentul berlinez” în care acesta și‑a desemnat nepoții ca moștenitori pentru cazul în care soția sa ar fi decedat anterior lui este reglementată în mod necesar de legea germană, ca lege aplicabilă succesiunii în ansamblul său, „aleasă” în temeiul articolului 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012.
–        În măsura în care testatorul avea capacitatea de a întocmi un pact asupra unei succesiuni viitoare în conformitate cu legea germană, atunci acesta avea și dreptul de a‑l modifica sau de a‑l revoca în orice moment, în temeiul aceleiași legi. Acest drept poate fi exercitat independent de dispozițiile legii aplicabile succesiunii în ansamblul său la momentul modificării sau revocării, și anume, independent de legea cehă aleasă ulterior de testator.
–        Faptul că legea cehă nu numai că nu împiedica testatorul să revoce desemnarea moștenitorilor realizată în „testamentul berlinez”, ci îi permitea să facă
acest lucru fără nicio restricție, nu are nicio incidență asupra aplicabilității legii germane (pentru modificarea sau revocarea testamentului menționat).
–        În consecință, instanța de prim grad de jurisdicție, după ce va fi stabilit conținutul legii germane, trebuie să stabilească dacă și,
dacă este cazul, în ce condiții este posibil, în temeiul legii germane, să se înlăture efectele părții din pactul asupra succesiunii viitoare prin care au fost desemnați în calitate de moștenitori nepoții A.K., R.K. și R.F. von K.‑K;
–        Numai ulterior va putea fi soluționat aspectul dacă dispozițiile ulterioare ale testatorului (declarația de dezmoștenire din 23 iunie 2015 și testamentul din 20 decembrie 2017) pot permite soluționarea litigiului dintre moștenitoarea desemnată în testamentul din 20 decembrie 2017 și nepoții lui L.K.
20.      În acest context, notarul care acționează în calitate de comisar judiciar al
Obvodní soud pro Prahu 1 (Tribunalul Sectorului Praga 1) sesizează Curtea cu următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 83 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 650/2012 coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (d) din același regulament trebuie interpretat în sensul că noțiunea de dispoziție pentru cauză de moarte include și declarația de dezmoștenire?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care testatorul a adoptat anterior datei de 17 august 2015 mai multe dispoziții pentru cauză de moarte care erau conforme cu legea unui stat pe care testatorul ar fi putut să o aleagă în temeiul Regulamentului nr. 650/2012, legea care se consideră a fi fost aleasă ca lege aplicabilă succesiunii este cea potrivit căreia testatorul a adoptat ultima dispoziție pentru cauză de moarte înainte de 17 august 2015?
3)      Articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care testatorul ar fi limitat în capacitatea sa de a dispune prin testament ca urmare a unei dispoziții pentru cauză de moarte adoptate înainte de 17 august 2015 în conformitate cu legea care reglementa succesiunea sa în ansamblu, și dacă, în urma modificării ulterioare a acestei legi, au fost aduse modificări în condițiile de exercitare a capacității sale de a dispune prin testament, testatorul rămâne limitat în capacitatea sa de a dispune prin testament în conformitate cu legea care s‑ar fi aplicat succesiunii sale dacă ar fi decedat la data încheierii pactului asupra unei succesiuni viitoare, și aceasta independent de faptul că, în temeiul legii care reglementează succesiunea în ansamblul său la data decesului, testatorul avea dreptul de a anula pactul asupra succesiunii viitoare (de a‑l revoca sau de a‑l modifica)?”
III. Procedura în fața Curții
21.      Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 6 februarie 2024.
22.      L.P. și, împreună, A.K., R.K. și R.F. von K.‑K., precum și guvernele ceh și polonez și Comisia Europeană au prezentat observații scrise.
23.      Curtea a solicitat guvernului ceh lămuriri cu privire la anumite aspecte referitoare la regimul juridic aplicabil notarilor care acționează în calitate de comisari judiciari în cadrul procedurilor succesorale. Răspunsul guvernului ceh a fost primit la 10 octombrie 2025.
24.      L.P. și, împreună, A.K., R.K. și R.F. von K.‑K., precum și guvernele ceh și german și Comisia Europeană au participat la ședința care s‑a
desfășurat la 20 noiembrie 2025.
IV.    Analiză
A.      Admisibilitatea trimiterii preliminare
25.      În procedura deschisă în Republica Cehă privind succesiunea lui L.K. este de competența notarului desemnat în calitate de comisar judiciar să stabilească cine sunt moștenitorii testatorului.
26.      În principiu, nu există niciun impediment pentru ca un notar, în cazul în care acționează prin delegare din partea unei instanțe sau sub controlul acesteia, să poată fi calificat drept „instanță judecătorească”, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012.
27.      Cu toate acestea, îndeplinirea condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 nu este suficientă în sine pentru ca un notar să poată formula o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE(11).
28.      Noțiunea de „instanță” de la articolul 267 TFUE impune examinarea autonomă a unui ansamblu de elemente precum originea legală a acesteia, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea normelor de drept, precum și independența acesteia(12).
29.      În cadrul fazei scrise a procedurii în fața Curții nu au fost ridicate în mod formal obiecții împotriva admisibilității prezentei trimiteri preliminare(13). Notarul care a formulat‑o a precizat în prealabil că, în opinia sa, era competent pentru aceasta(14).
30.      În schimb, în faza orală a procedurii preliminare a avut loc o dezbatere cu privire la acest aspect, în lumina jurisprudenței Curții, pe de o parte, și a jurisprudenței Ústavní soud (Curtea Constituțională, Republica Cehă, denumită în continuare „Curtea Constituțională”), pe de altă parte.
1.      Jurisprudența Curții
31.      În Hotărârea Comisia/Republica Cehă, pronunțată în cadrul unei proceduri de constatare a încălcării obligațiilor, care privea încălcarea articolului 49 TFUE(15), Curtea a analizat atribuțiile exercitate de notari în Republica Cehă.
32.      Printre altele, Curtea a examinat în mod detaliat atribuțiile notarilor în cadrul procedurilor succesorale și motivele pentru care aceste atribuții sunt exercitate pe baza unui consens(16).
33.      În urma acestei analize, Curtea a declarat că aceste atribuții nu pot fi considerate ca fiind asociate, în mod direct și specific, cu exercitarea autorității publice(17).
34.      Precizăm încă de acum că această constatare este suficientă în sine pentru a tranșa discuția cu privire la admisibilitatea trimiterii preliminare: în măsura în care notarul care intervine în prezenta procedura succesorală nu exercită atribuții de autoritate publică, acestuia nu i se poate recunoaște calitatea de instanță care, prin definiție, este asociată cu exercitarea autorității publice.
2.      Poziția Curții Constituționale
35.      În ceea ce privește Curtea Constituțională, aceasta a negat legitimitatea „organelor cvasijudiciare” (notari care acționează în calitate de comisari judiciari în cadrul procedurilor succesorale) de a ridica o excepție de neconstituționalitate în temeiul articolului 95 alineatul (2) din Constituția Republicii Cehe(18).
36.      În decizia sa din 17 decembrie 2025 (punctul 9), Curtea Constituțională cehă a subliniat diferențele esențiale dintre protecția juridică conferită de „instanțe” și cea care corespunde „altor persoane”, cum sunt comisarii judiciari.
37.      Potrivit Curții Constituționale: „[…] notarii nu dispun de calitățile esențiale atribuite instanțelor. În special, notarii nu dispun de un grad de independență atât de ridicat precum cel al instanțelor, ei putând fi destituiți de Ministerul Justiției și
nefiind supuși unei incompatibilități atât de extinse cu alte funcții precum judecătorii, în special în ceea ce privește celelalte puteri ale statului”(19).
38.      În discuția din ședință cu privire la admisibilitate, participanții, cu excepția Comisiei, au susținut că decizia Curții Constituționale nu este relevantă pentru a aprecia îndeplinirea condițiilor ce caracterizează o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE.
39.      Cu toate acestea, împărtășim opinia Comisiei
potrivit căreia decizia Curții Constituționale,
deși pronunțată într‑un context diferit, clarifică regimul juridic aplicabil notarilor care acționează în calitate de comisari judiciari în cadrul procedurilor succesorale.
3.      Apreciere
40.      Pentru motivele pe care le vom expune în continuare, suntem de părere că nu numai garanțiile, ci și atribuțiile decizionale pe care ordinea juridică cehă le conferă notarilor care acționează în calitate de comisari judiciari diferă în mod substanțial de cele care caracterizează „funcția jurisdicțională” proprie judecătorilor.
a)      Garanții
41.      În ceea ce privește garanțiile de independență și inamovibilitate oferite de notari, guvernul ceh a afirmat că desemnarea comisarului judiciar responsabil de fiecare cauză succesorală în parte se realizează în conformitate cu un calendar prestabilit și în temeiul unor criterii preexistente, care garantează o distribuire echitabilă și previzibilă a dosarelor(20).
42.      Cu privire la decizia Curții Constituționale, guvernul ceh a susținut în ședință, pe de o parte, că garanțiile de independență și inamovibilitate ale instanțelor primesc, din perspectivă constituțională, o interpretare mai strictă decât cea impusă de articolul 267 TFUE. Pe de altă parte, acesta a subliniat că notarii beneficiază de garanții de inamovibilitate echivalente în mod substanțial cu cele ale judecătorilor. Dezbaterea s‑a axat în special pe atribuțiile conferite Ministerului Justiției în materie de revocare a judecătorilor și notarilor, care s‑ar limita în mod strict la situații excepționale și prevăzute în prealabil de lege(21).
43.      Totuși, atunci când subliniază că ministrul poate decide destituirea unui notar și că acesta din urmă nu dispune de gradul de independență al instanțelor, decizia Curții Constituționale face acest lucru tocmai pentru a diferenția regimul notarilor de cel aplicabil instanțelor(22).
44.      În plus, este necesar să se diferențieze între atribuțiile (ministrului) de a destitui notarii în general
și cazurile de destituire (de către instanța competentă) a notarului desemnat în calitate de comisar judiciar într‑o anumită procedură succesorală.
45.      Cu privire la acestea din urmă, în răspunsul dat unei întrebări formulate de Curte, guvernul ceh a arătat că instanța competentă în materie de succesiuni își păstrează competența de a revoca mandatul notarului desemnat în această calitate „pentru o abatere”(23) săvârșită în exercitarea funcțiilor sale. O astfel de abatere „poate avea loc, în mod concret, atunci când există riscul ca dosarul să nu fie soluționat într‑un termen rezonabil”(24).
46.      Acest motiv de revocare, prevăzut de Legea cehă nr. 292/2013(25), confirmă faptul că notarul, în calitate de comisar judiciar, nu dispune de statutul de inamovibilitate specific instanțelor.
47.      În aceste circumstanțe, notarii care acționează în calitate de comisari judiciari în procedurile succesorale în Republica Cehă nu dispun de garanții de independență și inamovibilitate echivalente cu cele conferite, în general, unui judecător. Articolul 104 alineatul (1) din Legea nr. 292/2013 confirmă faptul că comisarii judiciari se află sub conducerea și controlul instanței competente, care rămâne „principala responsabilă” de procedură.
b)      Atribuții de soluționare a litigiilor
48.      În ceea ce privește atribuțiile decizionale conferite notarilor în materie de succesiuni, este necesar să se diferențieze două situații:
–        în cazul în care conflictul privește
doar aprecierea juridică (iar aspectele privind situația de fapt nu sunt contestate), notarul are competența să soluționeze „problema de drept” în cauză;
–        în cazul în care conflictul privește
elemente factuale contestate de părți, notarul nu are competența să îl soluționeze și trebuie să invite părțile să se adreseze instanței competente.
49.      Diferențierea competențelor decizionale în funcție de aspectele de fapt sau de drept constituie, în opinia noastră, un indiciu în plus în sensul că notarul, în calitate de comisar judiciar, dispune de o putere de apreciere și de decizie mai limitată decât cea care revine, în general, unui judecător propriu‑zis.
50.      Prin urmare, în pofida opiniei contrare formulate de guvernul ceh, nu putem exclude relevanța constatărilor efectuate de Curte în Hotărârea Comisia/Republica Cehă: competența notarilor este exercitată în mod exclusiv pe o bază consensuală.
51.      Cu toate că în procedura menționată anterior analiza a fost realizată pentru a aprecia o eventuală încălcare a articolului 49 TFUE, hotărârea Curții este relevantă pentru a exclude „exercitarea unei funcții jurisdicționale” în temeiul articolului 267 TFUE.
52.      Potrivit Curții, „atunci când un organ de trimitere nu este chemat să soluționeze un litigiu, nu se poate considera că el exercită o funcție jurisdicțională, chiar dacă îndeplinește celelalte condiții reținute în jurisprudența Curții”(26).
c)      Concluzie intermediară
53.      În concluzie, considerăm că notarul care acționează în calitate de comisar judiciar în cadrul procedurii succesorale nu are calitatea de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE.
54.      Soluția pe care o propunem nu aduce atingere efectivității mecanismului trimiterii preliminare prevăzut la articolul 267 TFUE
și nici unității de interpretare a dreptului Uniunii pe care această dispoziție urmărește să o asigure.
55.      Realizarea acestor obiective este garantată, în orice caz, de posibilitatea introducerii unor căi de atac jurisdicționale împotriva deciziilor unui notar care, deși poate avea calitatea de „instanță judecătorească” în temeiul Regulamentului nr. 650/2012, nu îndeplinește condițiile pentru a putea fi considerat, în același timp, „instanță” în sensul articolului 267 TFUE(27). În cadrul acestor acțiuni jurisdicționale, instanțele ulterioare pot adresa Curții întrebări referitoare la interpretarea dreptului Uniunii.
56.      În lumina acestor considerații, considerăm că trimiterea preliminară este inadmisibilă. Cu toate acestea, pentru ipoteza în care Curtea nu va împărtăși această opinie, vom propune un răspuns la întrebările adresate.
B.      Apreciere pe fond
57.      Este necesar să se stabilească, în primul rând, dacă testatorul care a întocmit în 1999 un pact asupra unei succesiuni viitoare, în conformitate cu dreptul german, putea ulterior să se dezică de conținutul acestuia în detrimentul persoanelor (nepoții săi) care figurau în acesta în calitate de moștenitori.
58.      Acțiunea ulterioară a testatorului, în detrimentul persoanelor pe care le desemnase drept moștenitori în anul 1999, a fost materializată într‑o declarație de dezmoștenire a acestora (2015). Ulterior, testatorul a întocmit un nou testament (2017), desemnând drept moștenitoare unică o persoană din afara cercului familial.
59.      Prima întrebare preliminară privește stabilirea aspectului dacă Regulamentul nr. 650/2012 se aplică declarațiilor care exprimă voința lui L.K. de a exclude de la succesiune anumiți moștenitori.
60.      În cazul în care răspunsul la această primă întrebare ar fi afirmativ, instanța de trimitere solicită să se stabilească:
–        Care este legea aplicabilă succesiunii lui L.K. în ansamblul său. Instanța de trimitere nu știe cu certitudine cum să identifice această lege în cazul în care dispozițiile pentru cauză de moarte succesive sunt anterioare datei aplicabilității depline a Regulamentului nr. 650/2012 și sunt reglementate de ordini juridice diferite.
–        Ce relevanță are în soluționarea litigiului norma conform căreia, în cazul în care o persoană are capacitatea de a dispune pentru cauză de moarte în conformitate cu legea aplicabilă la momentul întocmirii dispoziției, o modificare ulterioară a legii aplicabile nu afectează capacitatea persoanei în cauză de a revoca sau a modifica dispoziția întocmită.
1.      Regimul juridic
61.      Înainte de a aborda aceste întrebări, considerăm că este necesar să amintim unele aspecte ale regimului juridic instituit de Regulamentul nr. 650/2012 în ceea ce privește succesiunile cu elemente de extraneitate.
a)      Stabilirea legii aplicabile dispozițiilor pentru cauză de moarte
62.      În conformitate cu Regulamentul nr. 650/2012, legile care se aplică a) succesiunii unei persoane și b) unei dispoziții pentru cauză de moarte (mai exact, anumitor aspecte concrete ale dispoziției respective) întocmite de aceeași persoană pot fi diferite.
63.      Regulamentul nr. 650/2012 prevede, ca normă generală, că o singură lege se aplică succesiunii în ansamblul său,
pe care o identifică cu legea statului în care defunctul își avea reședința obișnuită în momentul decesului(28). În mod alternativ, regulamentul menționat permite testatorului să aleagă legea statului a cărui cetățenie o deține în momentul alegerii legii sau la data decesului(29).
64.      În scopul asigurării securității juridice pentru persoanele care doresc să își planifice succesiunea din timp(30), legea care reglementează admisibilitatea și condițiile de fond(31) ale diferitelor dispoziții este:
–        în cazul unei dispoziții pentru cauză de moarte, alta decât un pact asupra unei succesiuni viitoare, legea care ar fi fost aplicabilă succesiunii persoanei care a întocmit dispoziția, în cazul în care aceasta ar fi decedat în ziua întocmirii dispoziției („lege ipotetică”)(32) sau, în cazul în care o alege, legea statului a cărui cetățenie o deține în momentul întocmirii dispoziției(33);
–        în cazul pactelor asupra unei succesiuni viitoare, reglementarea este diferită în funcție de aspectul dacă acestea privesc succesiunea unei singure persoane(34) sau a mai multe(35).
b)      Aplicabilitatea în timp a Regulamentului nr. 650/2012
65.      Conform articolului 83 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012, data esențială pentru aplicarea acestuia este data decesului testatorului.
66.      Din această dispoziție coroborată cu articolul 84 rezultă că Regulamentul nr. 650/2012 se aplică integral succesiunilor persoanelor care au decedat la data de 17 august 2015 sau după această dată.
67.      Articolul 83 alineatul (3) din Regulamentul nr. 650/2012 prevede însă un regim tranzitoriu pentru succesiunile în care a fost întocmită o dispoziție pentru cauză de moarte înainte de 17 august 2015.
68.      În conformitate cu articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012, în cazul în care o dispoziție pentru cauză de moarte a fost făcută înainte de 17 august 2015 în conformitate cu legea pe care defunctul ar fi putut să o aleagă în conformitate cu prezentul regulament, se consideră că acea lege a fost aleasă ca lege aplicabilă succesiunii în ansamblul său.
2.      Prima întrebare preliminară
69.      Instanța de trimitere dorește să afle dacă articolul 83 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 650/2012 coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (d) din acesta trebuie interpretat în sensul că „noțiunea de dispoziție pentru cauză de moarte include și declarația de dezmoștenire”.
70.      Întrebarea are sens în prezenta cauză, pentru a se stabili dacă declarația din 23 iunie 2015, prin care L.K. și‑a dezmoștenit nepoții, a fost o dispoziție pentru cauză de moarte.
71.      Un răspuns afirmativ ar însemna că această declarație intră în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 650/2012. Dacă aceasta ar fi situația, în temeiul articolului 83 alineatul (3), respectiva dispoziție pentru cauză de moarte ar trebui considerată ca fiind admisibilă și valabilă în măsura în care întrunește condițiile (de fond și de formă) prevăzute de normele conflictuale:
–        din capitolul III din Regulamentul nr. 650/2012,
–        în vigoare în statul în care defunctul își avea reședința în momentul întocmirii declarației de dezmoștenire sau
–        în vigoare în oricare dintre statele a căror cetățenie o avea defunctul în momentul întocmirii declarației.
72.      Un răspuns afirmativ ar lăsa loc ficțiunii(36) privind alegerea legii aplicabile succesiunii în ansamblul său (și nu doar dezmoștenirii), prevăzută ca dispoziție tranzitorie la articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012. Această a doua dimensiune este cea care pare să prezinte relevanță pentru instanța de trimitere: în funcție de legea aplicabilă, L.K. ar fi putut revoca sau nu conținutul pactului asupra succesiunii viitoare încheiat la 2 noiembrie 1999 (și, prin urmare, ar fi putut să își dezmoștenească nepoții).
73.      Pentru motivele pe care le vom explica în contextul celei de a doua întrebări preliminare suntem de părere că, în împrejurările din speță, nu este necesar să se recurgă la regimul tranzitoriu de la articolul 83 din Regulamentul nr. 650/2012 pentru a stabili legea care reglementează succesiunea în ansamblul său, în măsura în care, în testamentul din 20 decembrie 2017, defunctul a optat în mod expres pentru alegerea legii în cauză. Aceasta fiind situația, nu ar fi necesară nici examinarea domeniului de aplicare al noțiunii de „dispoziție pentru cauză de moarte” (și dacă aceasta cuprinde sau nu o declarație de dezmoștenire) din dispoziția tranzitorie menționată.
74.      Vom efectua totuși această analiză, pentru ipoteza în care Curtea va avea o altă opinie.
75.      Din motive de coerență, noțiunea de dispoziție pentru cauză de moarte trebuie să aibă aceeași interpretare în toate cazurile în care este utilizată de Regulamentul nr. 650/2012. Pentru garantarea acestei coerențe și pentru înțelegerea uniformă a textului, articolul 3 din Regulamentul nr. 650/2012 conține o serie de definiții.
76.      Articolul 3 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 650/2012 definește noțiunea de „dispoziție pentru cauză de moarte” ca fiind „un testament, un testament conjunctiv sau un pact asupra unei succesiuni viitoare”. Acesta nu menționează în mod explicit declarația de dezmoștenire.
77.      Trebuie să se stabilească dacă, în pofida acestei tăceri, declarația de dezmoștenire se încadrează în noțiunea de „dispoziție pentru cauză de moarte”, ceea ce face necesară interpretarea acestei din urmă noțiuni. Întrucât nu există nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre, această interpretare trebuie să fie autonomă(37).
78.      În principiu, articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012 conține o enumerare exhaustivă. Cu toate acestea, o analiză a conținutului său permite să se afirme că noțiunea definită la litera (d) din acesta privește caracterul formal, iar nu material, al dispoziției pentru cauză de moarte (fie un testament, fie un testament conjunctiv ori un pact asupra unei succesiuni viitoare).
79.      Deși, într‑adevăr, la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012 nu figurează declarația de dezmoștenire, acesta nu include nici instituția moștenitorului sau a legatarului – pentru a cita doar câteva dintre dispozițiile pentru cauză de moarte tipice prin conținutul lor.
80.      Din această perspectivă de fond, considerăm că interpretarea noțiunii de „dispoziție pentru cauză de moarte” trebuie să fie largă, în scopul de a reflecta vocația de aplicare extinsă a Regulamentului nr. 650/2012, exprimată la articolul 3 alineatul (1) litera (a) și în considerentul (9) al acestuia(38) și confirmată de propriile sale obiective(39).
81.      În această privință, suntem de aceeași părere cu Comisia că noțiunea de „testament” (ca și categorie diferită de „testamentul conjunctiv” și de „pactul asupra unei succesiuni viitoare”), deși nu este definită ca atare de Regulamentul nr. 650/2012(40), cuprinde toate declarațiile unilaterale prin care o persoană organizează destinația patrimoniului său pentru un moment ulterior decesului, astfel încât succesiunea sa să nu fie (sau să nu fie în totalitate) ab intestat.
82.      Dezmoștenirea se încadrează în această definiție. Faptul că nu este vorba despre un act având ca obiect transmiterea bunurilor succesorale, ci despre excluderea anumitor persoane de la succesiune nu împiedică calificarea sa drept dispoziție pentru cauză de moarte. Sensul afirmativ sau negativ al exprimării voinței testatorului în stabilirea destinației patrimoniului său nu ni se pare determinant; esențial este faptul că exprimarea voinței privește succesiunea pentru cauză de moarte.
83.      Aceasta este situația în cazul dezmoștenirii: excluderea anumitor persoane care, în principiu, erau îndreptățite la succesiunea defunctului are drept consecință (în cazul în care este validă) înlăturarea acestor persoane de la succesiune și deschiderea unei noi ordini succesorale.
84.      Pornind de la această premisă, o declarație de dezmoștenire întocmită la 17 august 2015 sau la o dată ulterioară este supusă normelor conflictuale prevăzute în capitolul III din Regulamentul nr. 650/2012. Declarației respective i se aplică articolul 83 alineatele (3) și (4) dacă a fost întocmită înainte de 17 august 2015, iar persoana care a întocmit‑o a decedat la această dată sau ulterior.
3.      A doua întrebare preliminară
85.      În ipoteza în care (astfel cum propunem) răspunsul la prima întrebare ar fi afirmativ, instanța de trimitere dorește să se stabilească legea aplicabilă succesiunii, motiv pentru care solicită interpretarea articolului 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012.
86.      Instanța de trimitere are în vedere situația unui testator care, înainte de 17 august 2015, a întocmit mai multe dispoziții pentru cauză de moarte „care erau conforme cu legea unui stat pe care […] ar fi putut să o aleagă în temeiul Regulamentului [nr. 650/2012]”. Instanța de trimitere dorește să știe dacă, în această situație, „legea care se consideră a fi fost aleasă ca lege aplicabilă succesiunii este cea potrivit căreia testatorul a adoptat ultima dispoziție pentru cauză de moarte înainte de 17 august 2015”.
87.      La baza acestei întrebări se află două premise pe care nu le considerăm a fi adecvate:
–        pe de o parte, și pentru motivele pe care le vom expune ulterior, suntem de părere că nu trebuie să se țină seama de legea aplicabilă succesiunii în ansamblu pentru a stabili dacă L.K. putea să își dezmoștenească nepoții (sau să întocmească un testament în favoarea unei persoane din afara cercului familial), revocând sau modificând în mod unilateral pactul asupra succesiunii viitoare încheiat anterior împreună cu soția sa;
–        pe de altă parte, chiar și în ipoteza în care ar trebui să se țină seama de legea aplicabilă succesiunii în ansamblul său, suntem de părere că, în împrejurările din speță, nu este necesar nici ca această lege să fie stabilită în termenii pe care îi sugerează instanța de trimitere. În opinia noastră, în prezenta cauză, stabilirea legii aplicabile nu este reglementată de articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012, după cum afirmă instanța de trimitere.
88.      Astfel, în decizia de trimitere se constată că defunctul a întocmit un testament în fața unui notar la 20 decembrie 2017 și că acest document cuprinde și alegerea legii, în conformitate cu articolul 22 din Regulamentul nr. 650/2012(41), altfel spus, o lege aplicabilă succesiunii în ansamblul său(42).
89.      Pe baza acestei informații, considerăm că, în măsura în care testatorul face uz de posibilitatea de a alege dreptul aplicabil (o posibilitate pe care i‑o
conferă Regulamentul nr. 650/2012) odată ce acest regulament este deja aplicabil pe deplin, ratione temporis, nu se mai poate recurge la ficțiunea prevăzută la articolul 83 alineatul (4) din acesta. Legea aplicabilă succesiunii va fi, pur și simplu, cea pe care testatorul a desemnat‑o în testamentul său ulterior datei aplicării Regulamentului nr. 650/2012.
90.      Această concluzie intermediară este confirmată de celelalte dispoziții ale Regulamentului nr. 650/2012.
91.      Conform articolului 83 alineatul (1), Regulamentul nr. 650/2012 se aplică succesiunilor persoanelor care au decedat la data de 17 august 2015 sau după data respectivă. Pentru stabilirea legii care reglementează dispozițiile pentru cauză de moarte întocmite de aceste persoane în orice moment anterior datei de 17 august 2015(43), este necesar să se recurgă la capitolul III din Regulamentul nr. 650/2012.
92.      Această aplicare a Regulamentului nr. 650/2012 este însoțită însă de anumite nuanțări, prevăzute la articolul 83 din acesta. Dispoziția menționată prevede un regim tranzitoriu pentru aprecierea validității unei eventuale alegeri a legii [alineatul (2)] înainte de 17 august 2015 sau a admisibilității și validității dispozițiilor pentru cauză de moarte [alineatul (3)] întocmite înainte de 17 august 2015.
93.      Astfel cum am precizat într‑o altă cauză(44), scopul regimului tranzitoriu este de a proteja aceste dispoziții de modificări legislative ulterioare momentului la care autorul moștenirii a stabilit destinația patrimoniului său pentru un moment ulterior decesului, care survine după data aplicabilității depline a Regulamentului nr. 650/2012. Se garantează astfel protecția voinței testatorului și respectarea așteptărilor legitime create prin planificarea succesiunii.
94.      În conformitate cu articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012, în cazul în care o dispoziție pentru cauză de moarte a fost făcută înainte de 17 august 2015 „în conformitate cu legea pe care defunctul ar fi putut să o aleagă în conformitate cu [propriul] regulament, se consideră că acea lege a fost aleasă ca lege aplicabilă succesiunii”.
95.      Această ficțiune produce același efect ca și alegerea legii efectuată în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 650/2012, și anume, stabilirea ordinii juridice aplicabile succesiunii în ansamblul său(45). Ficțiunea pornește de la premisa că testatorul, care a decedat la 17 august 2015 sau ulterior acestei date, a întocmit anterior o dispoziție pentru cauză de moarte în conformitate cu legea statului a cărui cetățenie o avea(46) și că extinde această lege la reglementarea succesiunii în ansamblul său.
96.      În opinia noastră, există două motive care explică introducerea acestei ficțiuni:
–        Pe de o parte, datorită acestei ficțiuni se exclude aplicarea legii statului în care defunctul își avea reședința obișnuită(47) în ceea ce privește aspectele asupra cărora el nu s‑a pronunțat. În practică, acest lucru contribuie la evitarea aplicării mai multor legi în reglementarea unei succesiuni(48), facilitând procedura succesorală.
–        Pe de altă parte, o interpretare sistematică a articolului 83 alineatul (4) coroborat cu alineatele (2) și (3) ale aceluiași articol din Regulamentul nr. 650/2012 sugerează că acesta a fost formulat ținând seama de peisajul legislativ în materie de succesiuni cu elemente de extraneitate din statele membre anterior adoptării regulamentului.
97.      Înainte de adoptarea Regulamentului nr. 650/2012, majoritatea ordinilor juridice ale statelor membre considerau cetățenia defunctului drept punct de legătură al normei de conflict în materie de succesiuni(49). Prin urmare, era foarte probabil ca o persoană care, în momentul întocmirii unei dispoziții pentru cauză de moarte privind bunurile succesorale, se raporta la legea statului a cărui cetățenie o avea, să creadă că această lege reglementa toate aspectele care priveau succesiunea sa.
98.      În schimb, în Regulamentul nr. 650/2012, punctul de conexiune predefinit este ultima reședință obișnuită a defunctului(50). Fără regimul prevăzut la articolul 83 alineatul (4), un număr semnificativ de succesiuni ar risca să fie reglementate de o lege diferită de cea la care defunctul (și persoanele vizate de succesiunea sa), probabil, se aștepta.
99.      În lumina considerațiilor care precedă, considerăm că ficțiunea consacrată la articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012 nu este necesară atunci când, precum în speță, există o alegere a legii, ulterioară datei de 17 august 2015, inclusă în mod explicit în testamentul întocmit în anul 2017(51), menită să reglementeze succesiunea în ansamblul său.
100. Începând de la 17 august 2015, se prezumă că testatorul cunoaște(52) sau ar trebui să cunoască sistemul normelor conflictuale prevăzut de Regulamentul nr. 650/2012. Atunci când, ulterior acestei date, testatorul alege ca lege aplicabilă succesiunii sale în ansamblu legea statului a cărui naționalitate o deține (legea cehă), el face uz în mod deliberat de posibilitatea pe care i‑o conferă articolul 22 din Regulamentul nr. 650/2012.
4.      A treia întrebare preliminară
101. Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare se solicită interpretarea articolului 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012(53).
102. Această dispoziție reglementează situația în care: a) o persoană dispune de capacitatea de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte în conformitate cu legea aplicabilă în temeiul articolelor 24 sau 25 din Regulamentul nr. 650/2012 și b) are loc o schimbare ulterioară a legii aplicabile.
103. În cazul în care sunt îndeplinite ambele condiții, articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 prevede că schimbarea ulterioară a legii aplicabile nu afectează capacitatea persoanei respective de a modifica sau de a revoca dispoziția pentru cauză de moarte pe care a întocmit‑o.
104. Instanța de trimitere formulează întrebarea în următorii termeni:
–        „Testatorul [era] limitat în capacitatea sa de a dispune prin testament ca urmare a unei dispoziții pentru cauză de moarte adoptat[ă] înainte de 17 august 2015 în conformitate cu legea care reglementa succesiunea sa în ansamblu” și
–        „în urma modificării ulterioare a acestei legi, au fost aduse modificări în condițiile de exercitare a capacității sale de a dispune prin testament”.
105. În aceste împrejurări, instanța de trimitere dorește să afle dacă testatorul „rămâne limitat în capacitatea sa […] în conformitate cu legea care s‑ar fi aplicat succesiunii sale dacă ar fi decedat la data încheierii pactului asupra unei succesiuni viitoare, și aceasta independent de faptul că, în temeiul legii care reglementează succesiunea în ansamblul său la data decesului, testatorul avea dreptul de a anula pactul asupra succesiunii viitoare (de a‑l revoca sau de a‑l modifica)”.
106. Instanța de trimitere abordează problema revocabilității sau a irevocabilității pactului asupra succesiunii viitoare în termeni de „capacitate”. În opinia noastră, această abordare este greșită.
107. Noțiunea de „capacitate” utilizată de articolul 26 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 650/2012 nu se referă la limitările dreptului de a dispune care decurg, precum în prezenta cauză, dintr‑un pact asupra unei succesiuni viitoare. Aceste limitări corespund „condițiilor de fond ale [pactului], […] caracterului obligatoriu între părți și […] condițiilor pentru desfacerea [pactului]”, reglementate la articolul 25 din același regulament(54).
108. Astfel, noțiunea de capacitate în sensul articolului 26 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 650/2012 nu cuprinde orice aspect legat de posibilitatea de a dispune de bunurile proprii pentru cauză de moarte. Acest lucru este confirmat, în primul rând, de faptul că același articol 26 alineatul (1) face trimitere, în mod separat, la capacitatea de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte [litera (a)] și la cauzele speciale care împiedică [persoana care întocmește dispoziția] să dispună în beneficiul anumitor persoane [litera (b)]:
–        În domeniul de aplicare al articolului 26 alineatul (1) litera (a) sunt incluse condițiile specifice pentru a putea dispune pentru cauză de moarte, impuse pentru a garanta că testatorul are capacitatea de a înțelege ceea ce face.
În general, este vorba despre norme care prevăd cerințe de vârstă(55) sau care impun ca testatorul să se afle în deplinătatea facultăților mintale în momentul întocmirii dispoziției în cauză.
–        În schimb, articolul 26 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 650/2012 face referire la alte limitări care nu țin de capacitatea persoanei care întocmește dispoziția, ci reprezintă cauze specifice care o împiedică să dispună în beneficiul anumitor persoane(56). Este vorba despre cauze care, datorită legăturii funcționale dintre persoanele respective și testator, nu afectează „capacitatea” acestuia, în sens strict, ci implică faptul că libertatea testatorului de a dispune este limitată.
109. Capacitatea de a dispune, în sensul articolului 26 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 650/2012, rămâne neschimbată atunci când testatorul însuși și‑a limitat, printr‑un pact valabil, marja de libertate în ceea ce privește revocarea sau modificarea în viitor a unei dispoziții pentru cauză de moarte (întocmită înainte de 17 august 2015).
110. Trimiterea pe care articolul 26 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 650/2012 o face la capacitatea de a dispune se înscrie, astfel cum o arată titlul acestui articol, în secțiunea privind „condițiile de fond ale dispozițiilor pentru cauză de moarte”.
111. În enumerarea aspectelor reglementate de articolul 25 din Regulamentul nr. 650/2012, condițiile de fond ale pactelor asupra unei succesiuni viitoare se adaugă la caracterul obligatoriu între părți al acestor pacte (inclusiv condițiile pentru desfacerea lor): ele nu se confundă cu acestea.
112. Cu alte cuvinte, limitarea sau, dacă este cazul, pierderea în totalitate a dreptului de a revoca sau de a modifica în mod unilateral dispozițiile unui pact asupra unei succesiuni viitoare(57) nu se identifică cu capacitatea de a dispune. Persoana care avea capacitatea de a încheia un pact asupra unei succesiuni viitoare are în continuare (cu excepția cazului în care circumstanțele personale se schimbă)(58)capacitatea de a‑l modifica sau revoca.
113. Cu toate acestea, în exercitarea capacității sale de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte care modifică pactul asupra unei succesiuni viitoare întocmit anterior, este posibil ca legea națională care reglementează astfel de pacte să nu permită modificarea lor de către persoana care le întocmește. Dacă aceasta este situația, limitarea libertății (iar nu a capacității) de a dispune nu decurge, precizăm din nou, din deficiențele capacității persoanei respective, ci din anumite cauze speciale care îl împiedică pe testator să modifice pactul asupra succesiunii viitoare.
114. Prin urmare, suntem de părere că limitarea libertății de a dispune, inerentă unui pact succesoral, nu trebuie calificată în termeni de „capacitate” în sensul articolului 26 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 650/2012 și, așadar, în sensul obiectivelor de la alineatul (2) al acestui articol(59).
115. În Regulamentul nr. 650/2012, reglementarea efectelor pactului asupra unei succesiuni viitoare se găsește în altă parte și depinde de o lege aplicabilă determinată de alte dispoziții. Mai concret:
–        pentru pactele asupra unei succesiuni viitoare întocmite la 17 august 2015 sau după această dată, articolul 25 din Regulamentul nr. 650/2012 prevede că legea aplicabilă caracterului obligatoriu al pactului este legea în vigoare în momentul întocmirii acestuia;
–        pentru pactele asupra unei succesiuni viitoare întocmite înainte de 17 august 2015 (cum este cazul în speță) de persoane a căror succesiune se deschide după această dată, norma aplicabilă depinde de interpretarea articolului 83 alineatul (3) din Regulamentul nr. 650/2012(60).
V.      Concluzie
116. În lumina considerațiilor care precedă, propunem să se declare cererea de decizie preliminară ca fiind inadmisibilă.
117. Cu titlu subsidiar, în cazul în care se constată admisibilitatea cererii de decizie preliminară, propunem să se răspundă notarului desemnat de Obvodní soud pro Prahu 1 (Tribunalul Sectorului Praga 1) în calitate de comisar judiciar, după cum urmează:
„Articolul 3 alineatul (1) litera (d), articolul 22 alineatul (1), articolul 25, articolul 26 alineatele (1) și (2) și articolul 83 alineatele (3) și (4) din Regulamentul (UE) nr. 650/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor
trebuie interpretate în sensul că
–        Noțiunea de «dispoziție pentru cauză de moarte»
de la articolul 3 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 650/2012 cuprinde o declarație de dezmoștenire căreia, prin urmare, i se aplică articolul 83 alineatele (3) și (4) din același regulament.
–        Ficțiunea privind alegerea legii, prevăzută la articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul nr. 650/2012, nu se aplică în cazul în care defunctul a ales o lege aplicabilă succesiunii sale după data aplicabilității depline a regulamentului menționat, în temeiul articolului 22 alineatul (1) din acesta.
–        Articolul 26 alineatul (1) litera (a) și articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012, referitor la capacitatea testatorului de a întocmi o dispoziție pentru cauză de moarte, nu au ca obiect reglementarea aspectului dacă și, dacă este cazul, în ce condiții persoana care întocmește un pact asupra unei succesiuni viitoare care privește succesiunea mai multor persoane poate ulterior să modifice sau să revoce pactul respectiv. Caracterul obligatoriu al pactului asupra unei succesiuni viitoare este reglementat de articolul 25 din Regulamentul nr. 650/2012.”
1      Limba originală: spaniola.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor (JO 2012, L 201, p. 107, rectificări în JO 2012, L 344, p. 3, JO 2013, L 60, p. 140 și
JO 2018, L 63, p. 62).
3      Memoriul din 26 februarie 2025, depus ca răspuns la întrebarea adresată de Curte la 28 ianuarie 2025.
4      Legea privind procedurile judiciare speciale, denumită în continuare „Legea nr. 292/2013”.
5      Legea nr. 89/2012 Sb. de instituire a Codului civil.
6      Soția sa, E.K., decedase la 9 ianuarie 2007.
7      Pentru a se referi la testamentul întocmit la 2 noiembrie 1999 (și modificat în anul 2001), decizia de trimitere utilizează în mod nediferențiat expresiile „testament conjunctiv” și „pact asupra unei succesiuni viitoare”. În aceasta se precizează că un testament conjunctiv poate fi considerat un „pact asupra unei succesiuni viitoare”, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 650/2012. Totuși, „testamentul conjunctiv” are, în această dispoziție, un loc de sine stătător: a se vedea articolul 3 alineatul (1) litera (c). În plus, în definirea noțiunii de „dispoziție pentru cauză de moarte”, același articol, la litera (d), enumeră cele două noțiuni în mod separat. În opinia noastră, ceea ce caracterizează „testamentul conjunctiv” în sensul Regulamentului nr. 650/2012 este unitatea actului (și anume o cerință de formă). În schimb, pactul asupra unei succesiuni viitoare este caracterizat de interdependența dispozițiilor de fond pe care le conține. În ședință, mai mulți participanți (printre care Comisia și guvernul german) au adoptat aceeași abordare și au precizat că noțiunile de „testament conjunctiv” și de „pact asupra unei succesiuni viitoare” nu se exclud reciproc: în măsura în care, prin intermediul unui „testament berlinez”, sunt date, în același act, dispoziții de fond interdependente și reciproce, nu ar fi greșit ca acesta să fie calificat ca fiind atât un „pact asupra unei succesiuni viitoare”, cât și un „testament conjunctiv” (cu toate că, pentru a evita confuzii, ar fi de preferat să nu se facă acest lucru). Fără a aduce atingere aprecierii care ține de competența instanței chemate să soluționeze litigiul, totul pare să indice că a existat un adevărat „pact asupra unei succesiuni viitoare”, astfel încât ne vom referi la primul testament al lui L.K. cu denumirea „testamentul din 2 noiembrie 1999”, „testamentul berlinez” sau „pactul asupra unei succesiuni viitoare”.
8      Decizia de trimitere nu precizează în mod clar ce persoane au fost desemnate în calitate de moștenitori în testamentul din 2 noiembrie 1999. În ședință, avocații ambelor părți au fost de acord că era vorba despre nepoții testatorilor (au existat disensiuni cu privire la aspectul dacă, în plus, era desemnat și soțul supraviețuitor).
9      Decizia de trimitere nu precizează nici cine au fost persoanele dezmoștenite. În ședință s‑a precizat că L.K. și‑a dezmoștenit fiicele și nepoții.
10      Într‑un memoriu din 30 noiembrie 2022, acest avocat a explicat în mod detaliat reglementarea BGB și conținutul testamentului respectiv. El a susținut că defunctul și soția sa și‑au limitat în mod expres libertatea de a dispune pentru cauză de moarte (în limba germană „Testierfreiheit”) în cazul decesului unuia dintre ei. Soțul supraviețuitor nu putea modifica cercul moștenitorilor săi decât prin desemnarea ca atare a unora dintre persoanele care figurau în testamentul conjunctiv al soților.
11      A se vedea Ordonanța din 1 septembrie 2021, OKR (Cerere de decizie preliminară efectuată de reprezentantul unui notar) (C‑387/20, EU:C:2021:751, denumită în continuare „Ordonanța OKR”), punctul 31.
12      Ordonanța OKR, punctul 22 și jurisprudența citată.
13      Observațiile scrise ale guvernului ceh și ale Comisiei cuprindeau comentarii favorabile admisibilității. În ședință, Comisia și‑a nuanțat poziția, afirmând că admisibilitatea este îndoielnică.
14      În secțiunea intitulată „Cu privire la calitatea comisarului judiciar competent să formuleze în numele Obvodní soud pro Prahu 1 (Tribunalul Sectorului Praga 1) o cerere de decizie preliminară”, notarul afirmă că, în temeiul articolului 103 alineatul (4) din Legea nr. 292/2013, atunci când acționează în calitate de comisar judiciar în cadrul procedurilor succesorale, dispune de „toate atribuțiile pe care le deține o instanță judecătorească în calitate de autoritate publică la exercitarea puterii judiciare” (sublinierea noastră). Această afirmație este însă în contradicție cu cele statuate de Curte în Hotărârea din 15 martie 2018, Comisia/Republica Cehă (C‑575/16, EU:C:2018:186, denumită în continuare „Hotărârea Comisia/Republica Cehă”).
15      Încălcarea articolului 49 TFUE a fost generată de impunerea unei condiții privind cetățenia pentru exercitarea profesiei de notar. Ulterior, această condiție a fost eliminată ca urmare a Hotărârii Comisia/Republica Cehă.
16      Hotărârea Comisia/Republica Cehă, punctele 117-127. Contrar celor susținute de guvernul ceh în ședință, hotărârea menționată nu s‑a limitat să examineze atribuțiile generale ale notarilor, ci a ținut seama, în mod clar, de sarcinile specifice ale acestora în cadrul procedurilor succesorale, cum este cea din prezenta cauză.
17      Hotărârea Comisia/Republica Cehă, punctul 126.
18      Decizia Pl. ÚS 29/25 din 17 septembrie 2025.
19      Ibidem, punctul 10.
20      Punctele 3-5 din răspunsul scris al guvernului ceh, din 10 octombrie 2025, la întrebarea adresată de Curte.
21      Legislația care reglementează revocarea și destituirea notarilor cehi ar putea prezenta anumite similitudini cu normele aplicabile membrilor instanței de trimitere din cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 7 mai 2024, NADA ș.a. (C‑115/22, EU:C:2024:384). În cauza respectivă era vorba despre Unabhängige Schiedskommission Wien (Comisia Independentă de Arbitraj din Viena, Austria), ai cărei membri puteau fi „revoca[ți] anticipat «pentru motive serioase»”, printr‑o decizie care aparținea „exclusiv ministrului federal […]
și anume un membru al puterii executive,
fără să fi fost stabilite în prealabil criterii sau garanții precise” (punctele 49 și 52). În ședință, guvernul ceh a susținut că ministrul nu are nicio marjă de apreciere în această privință și că ar putea revoca un notar numai în cazul în care există unul dintre motivele prevăzute de lege.
22      În ședință, guvernul ceh a recunoscut că, în decizia sa, Curtea Constituțională a expus în mod adecvat regimul juridic al notarilor cehi.
23      Punctul 6 din răspunsul scris al guvernului ceh, din 10 octombrie 2025, la întrebarea adresată de Curte.
24      Punctul 7 din răspunsul scris al guvernului ceh, din 10 octombrie 2025, la întrebarea adresată de Curte. Sublinierea noastră.
25      Articolul 104 alineatul (1) din Legea nr. 292/2013: „Instanța revocă mandatul notarului, chiar și fără să fi fost înaintată o solicitare, dacă există riscul ca dosarul să nu fie soluționat într‑un termen rezonabil, cu condiția ca notarul să fi fost notificat în scris cu privire la posibilitatea ca instanța să revoce mandatul.”
26      Ordonanța OKR, punctele 23 și 24. Sublinierea noastră. În speță, nu este clar dacă litigiul privește doar o problemă de drept sau dacă acesta se extinde și la situația de fapt. Întrebați în ședință cu privire la acest aspect, avocații părților au confirmat că există o controversă de fapt privind motivele care au condus la dezmoștenirea nepoților.
27      Ordonanța OKR, punctul 33.
28      Articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012.
29      Articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012.
30      Considerentul (48) al Regulamentului nr. 650/2012.
31      În ceea ce privește „condițiile de fond”, în sensul articolelor 24 și 25 din Regulamentul nr. 650/2012, a se vedea articolul 26 alineatul (1).
32      Articolul 24 alineatul (1). Această lege se stabilește în conformitate cu articolul 21 din Regulamentul nr. 650/2012.
33      Articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012. Alegerea trebuie să respecte condițiile prevăzute la articolul 22. În conformitate cu considerentul (51), aceasta poate fi doar cea a statului a cărui cetățenie o deține testatorul în ziua întocmirii dispoziției.
34      În ceea ce privește pactele asupra unei succesiuni viitoare, cu excepția alegerii legii, admisibilitatea, condițiile de fond și caracterul obligatoriu între părți ale pactelor care privesc succesiunea unei singure persoane sunt reglementate de legea care, în conformitate cu Regulamentul nr. 650/2012, ar fi fost aplicabilă succesiunii în cazul în care persoana în cauză ar fi decedat în ziua încheierii pactului. A se vedea articolul 25 alineatul (3), cu trimitere la condițiile prevăzute la articolul 22, și considerentul (51) al Regulamentului nr. 650/2012.
35      Admisibilitatea acestor pacte asupra unei succesiuni viitoare depinde de aplicarea cumulativă a legilor care reglementează succesiunea fiecărui testator care ar fi decedat în ziua încheierii pactului. Dintre aceste legi, cea care are cea mai strânsă legătură cu pactul este cea care reglementează condițiile de fond și caracterul obligatoriu între părți. A se vedea articolul 25 alineatele (1), (2) și (3) din Regulamentul nr. 650/2012. În conformitate cu articolul 22 coroborat cu considerentul (51), poate fi aleasă doar legea statului a cărui cetățenie o dețin părțile sau una dintre ele în momentul încheierii pactului.
36      Am utilizat această noțiune în concluziile pe care le‑am formulat în cauza E. E. (Competența judiciară și legea aplicabilă succesiunilor) (C‑80/19, EU:C:2020:230), punctele 104, 107 și 112. Curtea califică acest mecanism drept „prezumție”: Hotărârea din 9 septembrie 2021, RK (Declinare de competență) (C‑422/20, EU:C:2021:718), punctul 53.
37      Prin analogie, Hotărârea din 9 septembrie 2021, UM (Contract translativ de proprietate pentru cauză de moarte) (C‑277/20, EU:C:2021:708), punctul 29.
38      Considerentul (9) asimilează succesiunea pentru cauză de moarte cu „toate formele de transfer de bunuri, drepturi și obligații din cauză de deces, fie că este vorba de un act voluntar de transfer în temeiul unei dispoziții pentru cauză de moarte, fie de un transfer sub forma succesiunii ab intestat”.
39      În ceea ce privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 650/2012, a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2021, UM (Contract translativ de proprietate pentru cauză de moarte) (C‑277/20, EU:C:2021:708), punctul 33: „O asemenea interpretare este confirmată de obiectivul urmărit de acest regulament, care constă în evitarea fragmentării succesiunii, în conformitate cu principiul unității succesiunii, și în instituirea unui regim uniform aplicabil tuturor aspectelor de drept civil referitoare la o succesiune cu elemente de extraneitate și în special la «toate formele de transfer de bunuri din cauză de deces», astfel cum rezultă din considerentul (9) al regulamentului menționat […]” La aceste obiective se adaugă cele enunțate în mod expres în considerentul (7): în special cel referitor la a permite cetățenilor să își organizeze din timp succesiunea.
40      Care, în schimb, oferă o definiție pentru celelalte două noțiuni: a se vedea articolul 3 alineatul (1) literele (b) și (c).
41      Este cert, de asemenea, că instanța care a pronunțat hotărârea 37 D 227/2022‑118 (atacată ulterior) a reținut că legea cehă era aplicabilă succesiunii în ansamblul său, ținând seama tocmai de această alegere a lui L.K.
42      Hotărârea din 9 septembrie 2021, UM (Contract translativ de proprietate mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708), punctul 39. Divergența dintre versiunile lingvistice ale Regulamentului nr. 650/2012 cu privire la acest aspect, în sensul că numai unele dintre ele precizează că este vorba despre succesiune în ansamblul său, a fost semnalată de domnul avocat general Richard de la Tour în concluziile sale în cauza menționată (C‑277/20, EU:C:2021:531), la punctul 53 și la nota de subsol 42, și subzistă.
43      Este lipsit de relevanță aspectul că dispoziția pentru cauză de moarte este întocmită înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 650/2012 (16 august 2012) sau între această dată și 17 august 2015.
44      Concluziile prezentate în cauza E. E. (Competența jurisdicțională
și legea aplicabilă succesiunilor) (C‑80/19, EU:C:2020:230), punctele 101 și 102.
45      Hotărârea din 9 septembrie 2021, RK (Declinare de competență) (C‑422/20, EU:C:2021:718), punctul 53.
46      Aceasta este singura posibilitate pe care Regulamentul nr. 650/2012 o lasă testatorului: a se vedea articolul 22 alineatul (1) din regulamentul menționat.
47      În temeiul dispozițiilor articolului 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012, aceasta ar fi, ca normă generală, legea aplicabilă în absența unei alegeri [a legii].
48      Conform articolului 83 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012, în stabilirea admisibilității, a condițiilor de formă și a celor de fond ale dispoziției pentru cauză de moarte anterioare datei de 17 august 2015, pot interveni legi diferite de cele ale statului a cărui cetățenie o avea defunctul. Condiția de la alineatul (4) este ca, în orice caz, dispoziția în cauză să fi fost întocmită în conformitate cu legea națională a defunctului.
49      Dintre cele 19 state membre care reglementau în mod unitar succesiunile cu elemente de extraneitate, 16 au preferat acest element de legătură.
50      Alegerea legii este configurată ca fiind o derogare de la norma generală: Hotărârea din 12 octombrie 2023, OP (Alegerea dreptului unui stat terț
pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:766), punctul 31.
51      În egală măsură, aceasta nu ar fi necesară nici în cazul în care ar fi existat o alegere a legii înainte de data respectivă, valabilă în temeiul articolului 84 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012. A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, E. E. (Competența jurisdicțională
și legea aplicabilă succesiunilor) (C‑80/19, EU:C:2020:569), punctul 92.
52      Se poate presupune că aceasta a fost situația în cazul lui L.K., chiar dacă numai prin prisma intervenției notarului în testamentul întocmit în anul 2017.
53      Articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 a fost introdus în dezbatere de către Curtea de Apel. Prin anularea hotărârii atacate, această instanță a dispus ca instanța de prim grad de jurisdicție să stabilească dacă, în lumina dreptului german (iar nu a celui ceh), testatorul putea să revoce sau să modifice „testamentul berlinez” după decesul soției sale. În decizia de trimitere nu se analizează aspectul dacă, faptul că „testamentul berlinez” a fost întocmit înainte de 17 august 2015 afectează aplicabilitatea articolului 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012.
54      Pentru pactele ulterioare datei de 17 august 2015. În ceea ce privește pactele încheiate înainte de această dată, a se vedea punctul 115 din prezentele concluzii.
55      Aceasta este opinia Comisiei, exprimată la punctul 62 din observațiile sale scrise, acolo unde dă ca exemplu de condiție privind capacitatea de a întocmi un testament aceea de a avea peste 18 ani.
56      Sau cauze specifice care împiedică o persoană să primească bunuri succesorale de la persoana care întocmește dispoziția.
57      Și anume: dacă și cum se recuperează libertatea de a întocmi din nou dispoziții pentru cauză de moarte cu privire la bunurile vizate de pactul asupra succesiunii viitoare.
58      Sau dacă se schimbă legea care reglementează aceste circumstanțe personale, ca urmare a unei modificări a punctului de conexiune: astfel, dacă reședința obișnuită pe care o avea testatorul în momentul întocmirii dispoziției pentru cauză de moarte nu este cea pe care acesta o are în momentul în care dorește să modifice sau să revoce dispoziția în cauză. Una dintre funcțiile articolului 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 este tocmai aceea de a neutraliza efectele unei astfel de schimbări, atunci când aceste efecte îl împiedică pe testator să efectueze revocarea sau modificarea dorită.
59      În opinia noastră, articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 reprezintă, în primul rând, o derogare de la articolul 24 alineatul (3), referitor la modificarea sau revocarea dispoziției pentru cauză de moarte, alta decât un pact asupra unei succesiuni viitoare. În temeiul articolului menționat, legea care reglementează aceste acțiuni nu este legea aplicabilă la data întocmirii dispoziției în cauză, ci cea în vigoare în momentul revocării sau modificării. Pentru a evita ca, în temeiul acestei legi, o persoană care întocmește o dispoziție pentru cauză de moarte să fie „legată” în mod imprevizibil de dispozițiile întocmite, articolul 26 alineatul (2) exclude capacitatea din domeniul său de aplicare. În practică, norma pune în aplicare principiul, general acceptat, conform căruia actele (unilaterale) de dispoziție pentru cauză de moarte sunt în esență revocabile.
60      Redactarea alineatului menționat se referă numai la legea care reglementează admisibilitatea și condițiile de formă și de fond ale dispozițiilor pentru cauză de moarte, nu și la legea aplicabilă efectelor acestora.