Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANDREA BIONDI
prezentate la 5 februarie 2026(1)
Cauza C‑319/24 P
Comisia Europeană
împotriva
Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd,
Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd,
Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd
„ Recurs – Dumping – Importuri de anumiți alcooli polivinilici originari din China – Taxă antidumping definitivă – Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/1336 – Lipsa cooperării – Articolul 18 alineatele (1) și (6) din Regulamentul (UE) 2016/1036 – Comparație echitabilă la același nivel comercial – Construirea valorii normale în cazul existenței unor distorsiuni semnificative în țara exportatoare – Articolul 2 alineatele (6a) și (10) din Regulamentul 2016/1036 – Ajustări – Entitate economică unică – Articolul 2 alineatul (10) litera (i) din Regulamentul 2016/1036 – TVA nerambursabil – Articolul 2 alineatul (10) litera (k) din Regulamentul 2016/1036 ”
Cuprins
I.
Introducere
II.
Cu privire la recurs
A.
Primul motiv de recurs, întemeiat pe încălcarea articolului 18 din regulamentul de bază
1.
Contextul motivului invocat în recurs
2.
Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
3.
Analiză
a)
Cu privire la admisibilitatea primului motiv de recurs și la competența Curții
b)
Cu privire la fond
1)
Articolul 18 din regulamentul de bază
2)
Aplicabilitatea în prezenta cauză
B.
Al doilea motiv de recurs, întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și a principiului bunei administrări
1.
Contextul motivului invocat în recurs
2.
Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
3.
Analiză
a)
Construirea valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază
b)
Obligația de a efectua o comparație echitabilă în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază
1)
Efectuarea unei comparații echitabile la același nivel de comercializare
2)
Efectuarea unei comparații echitabile atunci când valoarea normală este construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază
3)
Sarcina probei și standardul obligației de probă în ceea ce privește ajustările
c)
Primul aspect al celui de al doilea motiv de recurs
d)
Al doilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs
1)
Pretinsa denaturare a situației de fapt
2)
Standardul obligației de probă impus în temeiul articolului (2) alineatul (10) din regulamentul de bază
3)
Pretinsa încălcare a principiului bunei administrări
C.
Al treilea motiv de recurs, întemeiat pe interpretarea articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază
1.
Contextul motivului invocat în recurs
2.
Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
3.
Analiză
a)
Ajustarea în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază
b)
Primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs
c)
Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs
1)
Cu privire la admisibilitate
2)
Cu privire la fond
III.
Cu privire la recursul incident
A.
Admisibilitatea și eficiența recursului incident
B.
Primul motiv de recurs
C.
Al doilea motiv de recurs
D.
Al treilea motiv de recurs
E.
Al patrulea motiv de recurs
IV.
Acțiunea în fața Tribunalului
V.
Cheltuieli de judecată
VI.
Concluzie
I.      Introducere
1.        Prezenta cauză ridică chestiuni importante referitoare la investigațiile
antidumping efectuate de Comisia Europeană.
2.        Aceasta reprezintă prima cauză în care Curtea este rugată să interpreteze aplicarea noii metodologii prevăzute la articolul 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază(2), care este utilizată pentru a construi valoarea normală în cazul exporturilor care provin din țări a căror piață internă este supusă unor distorsiuni semnificative. Hotărârea Curții va avea implicații mult mai ample asupra modului în care Comisia va gestiona în viitor examinările care aplică respectiva metodologie. Prezenta cauză oferă de asemenea Curții posibilitatea de a clarifica în plus întinderea puterii de apreciere a Comisiei atunci când aceasta utilizează
datele disponibile în conformitate cu articolul 18 din regulamentul de bază, în cazul refuzului de cooperare al părților interesate, precum și întinderea ajustărilor efectuate în temeiul articolului 2 alineatul (10) literele (i) și (k) din regulamentul de bază.
3.        Cauza privește un recurs formulat de Comisie și un recurs incident formulat de trei societăți aparținând grupului Sinopec(3), unul dintre cele mai mari grupuri corporative din China, care au fost reclamante în primă instanță. Recursul și recursul incident privesc o hotărâre pronunțată de Tribunalul Uniunii Europene(4) (denumită în continuare „hotărârea atacată”) prin care respectiva instanță a anulat un regulament de punere în aplicare al Comisiei de instituire a unor taxe antidumping definitive pentru importurile de anumiți alcooli polivinilici originari din Republica Populară Chineză(5) (denumit în continuare „regulamentul în litigiu”).
4.        În esență, prin regulamentul în litigiu, Comisia a instituit printre altele o taxă antidumping definitivă de 17,3 % la importurile de anumiți PVA produși de Sinopec.
5.        Constatând existența unor „distorsiuni semnificative” în China(6), Comisia a construit valoarea normală potrivit metodologiei prevăzute la articolul 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază(7), incluzând în această valoare o sumă pe care a considerat‑o ca fiind nedenaturată și rezonabilă pentru costurile de vânzare, cheltuielile administrative și alte costuri generale (denumite în continuare „costurile VAG”), precum și pentru marja de profit(8).
6.        În acest context, în primul rând, în ceea ce privește Sinopec Ningxia, Comisia a constatat existența unor deficiențe grave în ceea ce privește datele raportate referitor la costurile de producție ale acesteia. Ca urmare a acestui fapt, cu ocazia construirii valorii normale a produselor fabricate de respectiva societate, Comisia a utilizat „datele disponibile”, în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază(9). Comisia a decis ca, pentru fiecare tip de produs în cauză, să utilizeze cea mai mare valoare normală construită a celorlalți producători‑exportatori cooperanți(10).
7.        În al doilea rând, Comisia a aplicat prețului de export ajustări în sens descrescător, deducând costurile de asigurare, cheltuielile de transport, manipulare și încărcare, costurile de credit și comisioanele bancare (denumite în continuare „costurile în litigiu”)(11). În al treilea rând, Comisia a aplicat prețului de export o ajustare în sens descrescător în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază(12). În al patrulea rând, Comisia a efectuat o ajustare în sens crescător a valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (b) din regulamentul de bază(13).
8.        În hotărârea atacată, Tribunalul a constatat, în primul rând, faptul că Comisia încălcase articolul 18 din regulamentul de bază în măsura în care aceasta a calculat valoarea normală a Sinopec Ningxia, reținând, pentru fiecare tip de produs, valoarea normală cea mai ridicată dintre cele ale celorlalți producători‑exportatori(14). În al doilea rând, Tribunalul a constatat că Comisia își încălcase obligația care îi revenea în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază de a efectua, în aceeași etapă a procesului comercial, o comparație echitabilă între prețul de export și valoarea normală, în măsura în care Comisia dedusese „costurile în litigiu” din prețul de export. Tribunalul a constatat de asemenea că Comisia încălcase principiul bunei administrări prin faptul că a solicitat Sinopec să facă o dovadă nerezonabilă(15). În al treilea rând, Tribunalul a constatat că Comisia încălcase articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază în măsura în care aceasta constatase că funcțiile Sinopec Central‑China erau funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane(16).
9.        Prin urmare, Tribunalul a anulat regulamentul în litigiu cu privire la Sinopec, în măsura în care Comisia săvârșise încălcările mai sus menționate. Acțiunea a fost respinsă în rest.
10.      Comisia a formulat un recurs, respectiv Sinopec a formulat un recurs incident la Curte.
II.    Cu privire la recurs
11.      Prin recursul introdus, Comisia, susținută de Kuraray Europe GmbH (denumită în continuare „Kuraray”), intervenientă în primă instanță, solicită Curții anularea hotărârii atacate și obligarea Sinopec la plata cheltuielilor de judecată suportate în primă instanță și în cadrul procedurii de recurs.
12.      Sinopec, susținută de Wegochem Europe BV (denumită în continuare „Wegochem”), intervenientă în primă instanță, solicită în esență Curții să respingă recursul și, în subsidiar, să trimită cauza spre rejudecare Tribunalului și să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
13.      În susținerea recursului pe care l‑a formulat, Comisia invocă trei motive de recurs, prin care susține că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a constatat fiecare dintre încălcările menționate la punctul 8 din prezentele concluzii.
A.      Primul motiv de recurs, întemeiat pe încălcarea articolului 18 din regulamentul de bază
14.      Primul motiv de recurs invocat de Comisie privește constatările efectuate de Tribunal la punctele 211-221 din hotărârea atacată. În cadrul respectivelor puncte, Tribunalul a admis motivul prin care Sinopec a susținut că Comisia încălcase articolul 18 din regulamentul de bază.
15.      Dispozițiile relevante ale articolului 18 din regulamentul de bază au următorul cuprins:
„(1)      În cazul în care o parte interesată nu permite accesul la informațiile necesare sau nu le furnizează în termenele prevăzute în prezentul regulament sau obstrucționează semnificativ examinarea, pot fi stabilite constatări preliminare sau finale, pozitive sau negative, pe baza datelor disponibile.
[…]
(5)      În cazul în care determinările, inclusiv cele cu privire la valoarea normală, se bazează pe dispozițiile alineatului (1), în speță pe informațiile furnizate în plângere, trebuie, când acest lucru este posibil și ținând seama de termenele prevăzute pentru examinare, să se verifice aceste informații cu ajutorul altor surse independente disponibile, precum listele de prețuri publicate, statisticile oficiale privind importul și evidențele vamale sau cu ajutorul informațiilor obținute în cursul examinării de la alte părți interesate.
[…]
(6)      În cazul în care o parte interesată nu cooperează sau cooperează doar parțial și din această cauză nu sunt comunicate informații pertinente, situația părții respective poate fi mai puțin favorabilă decât în cazul în care ea ar fi cooperat.”
1.      Contextul motivului invocat în recurs
16.      În considerentele (327)-(329) ale regulamentului în litigiu, după identificarea unei serii de deficiențe grave constatate în raportarea costului de producție aferent Sinopec Ningxia, Comisia a decis să aplice „datele disponibile” în conformitate cu articolul 18 din regulamentul de bază în ceea ce privește calcularea valorii normale a respectivei societăți. Prin urmare, valoarea normală pentru respectiva societate a fost construită, în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, pe baza informațiilor furnizate de ceilalți producători‑exportatori cooperanți. Concret, pentru fiecare tip de produs raportat de respectiva societate, Comisia a utilizat cea mai mare valoare normală construită a celorlalți producători‑exportatori cooperanți.
17.      În considerentul (333) al regulamentului în litigiu, Comisia a respins pretențiile potrivit cărora
respectiva abordare era punitivă. Comisia a considerat că, din moment ce „nu a fost în măsură să verifice și, prin urmare, să utilizeze datele furnizate de Sinopec Ningxia pentru construirea valorii sale normale, nu exist[a] nicio dovadă care să sugereze că valoarea normală a societății Sinopec Ningxia per tip de produs ar fi sub valoarea normală cea mai mare per tip de produs a celorlalți producători cooperanți care utilizează materii prime similare”.
18.      În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, în regulamentul în litigiu, Comisia aplicase o prezumție potrivit căreia valoarea normală a Sinopec Ningxia, pe tip de produs, nu era inferioară celei mai ridicate, [pe tip de produs], dintre valorile normale ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți. Tribunalul a constatat că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să stabilească, în cadrul articolului 18 din regulamentul de bază, o astfel de prezumție legală care să scutească instituțiile Uniunii de orice cerință de probă. Tribunalul a observat că, în cursul ședinței desfășurate în fața respectivei instanțe, Comisia a recunoscut că a aplicat o prezumție și că, în răspuns la o întrebare specifică, respectiva instituție a explicat că elementul din dosar pe care s‑a întemeiat pentru a utiliza în mod sistematic valoarea normală cea mai ridicată dintre cele ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți era lipsa cooperării din partea Sinopec Ningxia. Tribunalul a concluzionat că, prin aplicarea unei astfel de prezumții, Comisia încălcase articolul 18 din regulamentul de bază.
2.      Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
19.      Prin intermediul primului motiv de recurs, Comisia, susținută de Kuraray, susține că, în hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea și aplicarea articolului 18 din regulamentul de bază. Comisia susține că, spre deosebire de cele susținute de Tribunal, Comisia nu a aplicat, în considerentele (329) și (333) ale regulamentului în litigiu, o „prezumție” întemeiată pe lipsa cooperării din partea Sinopec Ningxia. Ca urmare a faptului că Sinopec Ningxia nu a furnizat, în repetate rânduri, datele care lipseau, Comisia a presupus pur și simplu că valorile normale ale acestei societăți trebuiau să fie cel puțin la nivelul valorilor normale celor mai ridicate pentru aceleași tipuri de produse fabricate de ceilalți producători‑exportatori cooperanți. Procedând astfel, Comisia consideră că nu ar fi „penalizat” societatea Sinopec Ningxia, ci doar ar fi utilizat date din dosar referitoare la ceilalți producători‑exportatori. În plus, în niciun pasaj din concluziile sale scrise în primă instanță, Comisia nu a făcut referire la o astfel de prezumție. Tribunalul a denaturat, așadar, modul de descriere a raționamentului expus de Comisie în considerentul (333) al regulamentului în litigiu.
20.      Cu titlu preliminar, Wegochem susține că primul motiv de recurs invocat de Comisie este inadmisibil, întrucât urmărește să repună în discuție constatările de fapt efectuate de Tribunal în hotărârea atacată. Potrivit celor susținute de Wegochem, Tribunalul a constatat că Comisia aplicase o prezumție și că aceasta penalizase Sinopec Ningxia. Prin urmare, Comisia solicită Curții să reexamineze elementele de probă și situația de fapt.
21.      În esență, Sinopec, susținut de Wegochem, susține, în primul rând, că Comisia nu a ajuns la o concluzie prin deducție, ci a aplicat o prezumție. În plus față de raționamentul expus în considerentul (333), Comisia nu a prezentat niciun fel de elemente de probă sau niciun raționament care să permită selectarea sistematică a valorii celei mai ridicate constatate per tip de produs. Tribunalul a statuat în mod întemeiat că singurul element pe care se întemeiase Comisia a fost lipsa cooperării. Prin urmare, acesta a concluzionat în mod întemeiat că Comisia aplicase o prezumție. În al doilea rând, chiar dacă Comisia ajunsese la o concluzie prin deducție, acest lucru nu i‑ar fi permis acesteia să selecteze anumite date în scopul de a sancționa lipsa de cooperare. Din jurisprudența Organizației Mondiale a Comerțului (OMC) rezultă că, în cazul în care anumite informații nu au fost furnizate, o autoritate nu poate să presupună pur și simplu că informațiile lipsă sunt în mod necesar incriminatorii și nu le poate interpreta pe acestea în cea mai negativă lumină. În al treilea rând, îngrijorările Comisiei legate de faptul că abordarea Tribunalului riscă să stimuleze producătorii‑exportatori să refuze să coopereze în mod selectiv sunt exagerate. Articolul 18 alineatul (6) din regulamentul de bază nu impune obligația ca situația părții respective să fie mai puțin favorabilă. Comisia ar fi putut utiliza alte valori, precum media ponderată a valorilor normale ale celorlalți exportatori, care ar fi putut fi de asemenea „mai puțin favorabile”. În schimb, Comisia s‑a asigurat că datele de substituire selectate au fost cele mai defavorabile posibil în raport cu Sinopec.
3.      Analiză
a)      Cu privire la admisibilitatea primului motiv de recurs și la competența Curții
22.      În ceea ce privește excepția de inadmisibilitate invocată de Wegochem, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că un intervenient nu are calitatea procesuală activă de a invoca o excepție de inadmisibilitate a unui recurs în lipsa concluziilor formulate în acest sens de partea pârâtă(17).
23.      În prezenta cauză, Sinopec nu a invocat nicio excepție privind admisibilitatea primului motiv de recurs. Rezultă că Wegochem nu era îndreptățită să invoce excepția de inadmisibilitate și că, prin urmare, Curtea nu este obligată să examineze o astfel de excepție.
24.      Cu toate acestea, întrucât problema competenței Curții de a soluționa un litigiu este de ordine publică, o asemenea problemă poate fi examinată de Curte chiar din oficiu, în orice moment al procedurii(18).
25.      Prin urmare, întrucât, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt în cadrul unui recurs(19), sub rezerva cazului denaturării acesteia(20), excepția de admisibilitate invocată de Wegochem ridică o problemă referitoare la competența Curții, pe care aceasta din urmă trebuie să o examineze din oficiu.
26.      În prezenta cauză însă, primul motiv de recurs nu urmărește să pună în discuție considerente de fapt. Dimpotrivă, acest motiv ridică o chestiune de drept privind interpretarea articolului 18 din regulamentul de bază și în special nivelul puterii de apreciere de care dispune Comisia atunci când alege să ia în considerare „datele disponibile” în cazurile legate de lipsa de cooperare din partea unei părți interesate. În plus, Comisia contestă interpretarea considerentului (333) al regulamentului în litigiu efectuată în cuprinsul hotărârii atacate, susținând că Tribunalul a denaturat semnificația acestui considerent. Prin urmare, Curtea dispune de competența de a analiza primul motiv al recursului formulat de Comisie.
b)      Cu privire la fond
1)      Articolul 18 din regulamentul de bază
27.      Pentru a analiza argumentul Comisiei potrivit căruia, în hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept referitoare la articolul 18 din regulamentul de bază, trebuie reamintit de la bun început că regulamentul de bază nu conferă Comisiei puterea de a constrânge părțile interesate să participe la anchetă sau să prezinte informații. Așadar, Comisia este tributară cooperării voluntare a părților interesate pentru a‑i furniza informațiile necesare(21).
28.      Prin urmare, legiuitorul Uniunii a prevăzut, la articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază, că, în cazul în care o parte interesată nu furnizează informațiile necesare sau obstrucționează semnificativ ancheta, pot fi stabilite constatări pe baza „datelor disponibile”(22). În plus, în temeiul articolului 18 alineatul (6) din regulamentul menționat, în cazul în care o parte interesată nu cooperează, situația părții respective poate fi mai puțin favorabilă decât în cazul în care ea ar fi cooperat.
29.      Astfel cum reiese din considerentul (27) al regulamentului de bază, articolul 18 din acesta exprimă intenția legiuitorului Uniunii de a simplifica sarcina probatorie a Comisiei atunci când aceasta se confruntă cu obstacole materiale din cauza lipsei de cooperare din partea părților interesate(23). Prin urmare, Curtea a constatat că obiectivul articolului 18 din regulamentul de bază este de a permite Comisiei să continue ancheta chiar dacă părțile interesate ar refuza să coopereze sau ar coopera insuficient(24).
30.      În contextul respectiv, părțile interesate au obligația de a coopera cât mai bine posibil și trebuie să furnizeze toate informațiile de care dispun și pe care instituțiile le consideră necesare pentru a‑și stabili concluziile(25). În plus, riscul ca, atunci când părțile interesate în anchetă nu cooperează, instituțiile să ia în considerare „datele disponibile” care ar putea fi mai puțin favorabile în conformitate cu articolul 18 alineatele (1) și (6) din regulamentul de bază este inerent procedurii antidumping și urmărește să încurajeze cooperarea loială și diligentă a acestor întreprinderi(26).
31.      În scopul eficacității și eficienței procedurii antidumping, trebuie să se asigure faptul că părțile interesate cooperează efectiv și pe deplin la anchetă, acționând cât mai bine posibil și fără să creeze obstacole în calea desfășurării anchetei. Consecințele negative la care poate fi expusă o parte interesată în cazul cooperării deficitare sau parțiale – în sensul că această parte se poate regăsi într‑o situație mai puțin favorabilă decât cea în care s‑ar fi aflat dacă ar fi cooperat pe deplin la anchetă – trebuie să funcționeze ca un îndemn la cooperarea deplină și fără rezerve la anchetă(27). Orice altă soluție ar risca să compromită eficacitatea măsurilor de protecție comercială a Uniunii ori de câte ori instituțiile Uniunii se confruntă cu refuzul cooperării în cadrul unei anchete(28).
32.      De asemenea, trebuie să se sublinieze faptul că, în domeniul politicii comerciale comune și în special în domeniul măsurilor de protecție comercială, instituțiile Uniunii dispun de o putere largă de apreciere ca urmare a complexității situațiilor economice, politice și juridice pe care acestea trebuie să le examineze(29). În acest context, atunci când Comisia își întemeiază concluziile pe „datele disponibile”, în situațiile în care datele prezentate sunt deficiente, această instituție dispune de o largă putere de apreciere în alegerea celor mai adecvate date disponibile la dosar și nu este obligată să explice din ce cauză datele disponibile utilizate erau cele mai bune posibile, din moment ce o astfel de obligație nu reiese nici din articolul 18 din regulamentul de bază, nici din jurisprudență(30).
33.      În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, controlul jurisdicțional al unei astfel de aprecieri trebuie să se limiteze, așadar, la verificarea respectării normelor de procedură relevante, a exactității materiale a situației de fapt reținute, a absenței unei erori vădite în aprecierea acestor fapte sau a lipsei unui abuz de putere(31).
34.      Cu toate acestea, tocmai având în vedere puterea de apreciere de care dispune Comisia, un control jurisdicțional riguros, chiar dacă în limitele arătate mai sus, este esențial. Mai precis, natura complexă a acestor evaluări economice și juridice efectuate de Comisie nu trebuie să împiedice instanțele să analizeze dacă elementele de probă invocate de aceasta sunt exacte, fiabile și coerente, dacă acestea conțin toate informațiile relevante care ar trebui să fie luate în considerare pentru a aprecia o situație complexă și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse(32).
2)      Aplicabilitatea în prezenta cauză
35.      În prezenta cauză, este incontestabil faptul că Sinopec Ningxia nu a furnizat date fiabile referitoare la costurile sale de producție și că, prin urmare, din cauza lipsei de cooperare din partea acesteia, Comisia putea să se întemeieze pe „datele disponibile” în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază pentru a construi valoarea normală a respectivei societăți.
36.      Tribunalul a considerat însă, la punctul 218 din hotărârea atacată, că, în considerentele (329) și (333) ale regulamentului în litigiu, în urma constatării lipsei de cooperare, Comisia aplicase o prezumție potrivit căreia valoarea normală, pe tip de produs, a Sinopec Ningxia nu era inferioară celei mai ridicate, pe tip de produs, dintre valorile normale ale celorlalți producători‑exportatori.
37.      O prezumție poate fi în general definită ca însemnând un mecanism juridic care constă în deducerea unui fapt nesigur (sau a unui ansamblu de fapte nesigure) dintr‑un fapt sigur (sau dintr‑un ansamblu de fapte sigure)(33).
38.      Ținând seama de posibilitatea, prevăzută la articolul 18 din regulamentul de bază, de a stabili concluzii pe baza „datelor disponibile” la dosar și de a trata partea care nu cooperează sau care cooperează doar parțial într‑un mod mai puțin favorabil decât în situația în care ar fi cooperat, instituțiilor Uniunii le este permis să deducă din dovada directă a faptelor pe care le‑au stabilit pe baza datelor aflate la dispoziția lor dovada indirectă a faptelor care rămân necunoscute ca urmare a lipsei de cooperare din partea părților. Cu alte cuvinte, articolul 18 din regulamentul de bază permite instituțiilor Uniunii să se întemeieze pe prezumții, din moment ce există o legătură logică și rezonabilă între faptele stabilite și faptele care rămân necunoscute. A interzice instituțiilor să utilizeze astfel de prezumții ar însemna să se creeze obstacole insurmontabile în calea adoptării unor măsuri de protecție comercială a Uniunii ori de câte ori instituțiile acesteia din urmă se confruntă cu refuzul cooperării în cadrul unei anchete(34).
39.      Cu toate acestea, în nicio dispoziție din regulamentul în litigiu nu este menționat faptul că Comisia a aplicat o prezumție. În plus, Comisia contestă interpretarea regulamentului în litigiu efectuată de Tribunal, argumentând că respectiva instanță descrie în mod greșit semnificația considerentului (333), concluzionând că aceasta a aplicat o prezumție. Comisia contestă de asemenea faptul că a recunoscut că aceasta a aplicat o prezumție.
40.      O lectură atentă a considerentului (333) al regulamentului în litigiu, astfel cum este menționat la punctul 17 din prezentele concluzii, arată că, în acest considerent, Comisia nu a stabilit sau dedus un fapt sau probabilitatea unui fapt dintr‑un alt fapt. În considerentul respectiv, Comisia nu a făcut decât să respingă ca nedovedit argumentul invocat de Sinopec cu privire la caracterul punitiv al alegerii efectuate de aceasta, din „datele disponibile”, a valorii normale celei mai ridicate, pe tip de produs, dintre valorile normale ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți. Comisia a afirmat doar că nu a fost stabilit faptul că respectiva abordare era punitivă, întrucât nu exista nicio dovadă în dosar care să sugereze că valoarea normală a societății Sinopec Ningxia per tip de produs ar fi sub valoarea normală cea mai mare per tip de produs a celorlalți producători‑exportatori cooperanți care utilizează materii prime similare.
41.      Prin urmare, în primul rând, din moment ce Comisia nu a dedus un fapt (nesigur) dintr‑un alt fapt (sigur), nu se poate considera, în opinia noastră, că această instituție a aplicat o prezumție. Comisia nu a stabilit sau dedus valoarea normală a societății Sinopec Ningxia. Aceasta a luat pur și simplu act de lipsa oricăror dovezi care să permită justificarea pretinsului caracter punitiv al alegerii sale sistematice a valorii normale celei mai ridicate dintre cele ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți.
42.      În al doilea rând, întrucât este dovedit că Sinopec Ningxia nu a furnizat date fiabile care să permită stabilirea valorilor sale normale, afirmația cuprinsă în considerentul (333) al regulamentului în litigiu privind lipsa vreunei dovezi care să permită Comisiei să aprecieze dacă respectivele valori ar fi inferioare valorilor alese este întemeiată și nu este viciată de vreo eroare vădită de apreciere.
43.      În această privință, simpla existență a posibilității de întemeiere pe date alternative sau pe date disponibile la dosar nu este suficientă pentru a stabili o eroare vădită de apreciere efectuată de Comisie. Astfel cum s‑a reamintit mai sus, obiectivul articolului 18 din regulamentul de bază este de a permite Comisiei să finalizeze ancheta pe care o desfășoară, în pofida constrângerilor temporare impuse acesteia, printre care se numără și cazurile de lipsă de cooperare, în care Comisia dispune de o largă putere de apreciere în examinarea și aprecierea „datelor disponibile”.
44.      În exercitarea puterii sale de apreciere, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 32 al prezentelor concluzii, Comisia trebuie să aleagă „datele disponibile” care, deși există la dosar și sunt suficient de bine coroborate, asigură eficiența și eficacitatea măsurilor de protecție comercială a Uniunii și în cazul lipsei de cooperare. Comisia nu poate alege „datele disponibile” care riscă să recompenseze lipsa de cooperare în anchetă. Astfel, în lipsa oricăror date fiabile în dosar privind costurile sale și ca urmare a propriei lipse de cooperare, Sinopec nu poate pretinde că valorile alternative, cum ar fi valoarea normală medie a celorlalți producători‑exportatori cooperanți, trebuie să fie utilizate, întrucât acest lucru ar putea recompensa lipsa de cooperare. Astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, utilizarea unei astfel de valori ar putea avea efectul perfid de stimulare a producătorilor‑exportatori să refuze în mod selectiv să coopereze în toate domeniile în care aceștia au cunoștință că au suportat costuri mai mari decât costurile medii în comparație cu alți exportatori. În orice caz, Sinopec nu a furnizat nicio explicație cu privire la motivul pentru care Comisia ar fi trebuit să utilizeze mai degrabă respectiva valoare decât valoarea normală cea mai ridicată, pe tip de produs, dintre cele ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți.
45.      În plus, nu este demonstrat faptul că, prin alegerea unei astfel de valori normale, Comisia a selectat cele mai defavorabile „date disponibile” și astfel a penalizat societatea Sinopec Ningxia. În realitate, datele celorlalți producători‑exportatori cooperanți nu sunt singurele date disponibile pe care Comisia le‑ar fi putut lua în considerare din cauza lipsei de cooperare a Sinopec Ningxia. După cum reiese din articolul 18 alineatul (5) din regulamentul de bază, „datele disponibile” pot include și informațiile furnizate de producătorii din Uniune în plângerea lor, date disponibile din surse independente, precum listele de prețuri publicate, statisticile oficiale și evidențele vamale. Având în vedere aceste diverse surse care ar fi putut fi totodată luate în considerare, nu este demonstrat faptul că, prin întemeierea pe valoarea normală cea mai ridicată pe tip de produs dintre cele ale celorlalți producători‑exportatori cooperanți, Comisia s‑a asigurat că datele înlocuitoare ar fi cele mai defavorabile pentru Sinopec Ningxia. Pretinsa natură punitivă a respectivei alegeri nu este, așadar, justificată.
46.      În orice caz, astfel cum s‑a menționat mai sus, riscul ca, în cazul lipsei de cooperare, „datele disponibile” utilizate să poată conduce la un rezultat mai puțin favorabil în temeiul articolului 18 alineatul (6) din regulamentul de bază este inerent procedurii antidumping, iar Sinopec Ningxia ar fi trebuit să fi fost pe deplin conștientă de respectivul risc.
47.      În concluzie, din toate considerentele de mai sus rezultă că, în cuprinsul punctelor 211-221 din hotărârea atacată, Tribunalul a descris în mod eronat semnificația considerentului (333) al regulamentului în litigiu și a săvârșit o eroare de drept prin încălcarea articolului 18 din regulamentul de bază. Prin urmare, primul motiv al recursului formulat de Comisie trebuie, în opinia noastră, să fie admis.
B.      Al doilea motiv de recurs, întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și a principiului bunei administrări
48.      Al doilea motiv al recursului Comisiei ridică importante probleme referitoare la interacțiunea dintre obligația Comisiei de a efectua o comparație echitabilă în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și obligația acesteia de a construi valoarea normală în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din același regulament, în cazul exporturilor provenite din țări a căror piață internă s‑a dovedit a fi supusă unor distorsiuni semnificative. Al doilea motiv de recurs ridică și alte probleme importante privind sarcina probei și standardul obligației de probă în ceea ce privește ajustările care trebuie efectuate pentru a asigura respectiva comparație echitabilă.
49.      Articolul 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază prevede următoarele:
„În cazul în care se stabilește, atunci când se aplică prezenta dispoziție sau orice altă dispoziție relevantă a [regulamentului de bază], că nu este adecvat să se folosească prețurile și costurile interne din țara exportatoare din cauza existenței în țara respectivă a unor distorsiuni semnificative în înțelesul literei (b), valoarea normală este construită exclusiv pe baza costurilor de producție și de vânzare care reflectă prețuri sau valori de referință nedistorsionate, sub rezerva următoarelor norme.
Sursele care pot fi folosite de către Comisie includ:
–        costurile de producție și de vânzare corespunzătoare dintr‑o
țară reprezentativă adecvată, cu un nivel de dezvoltare economică asemănător celui din țara exportatoare, cu condiția ca datele relevante să fie ușor accesibile; […]
–        în cazul în care consideră adecvat, prețuri, costuri sau valori de referință internaționale nedistorsionate; sau
–        costurile interne, dar numai în măsura în care s‑a stabilit în mod cert că acestea nu sunt distorsionate, pe baza unor elemente de probă precise și adecvate […].
[…]
Valoarea normală construită include o sumă rezonabilă și nedistorsionată pentru cheltuielile administrative, costurile de vânzare și cele generale și pentru profituri.”
50.      Articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază prevede următoarele:
„Se efectuează o comparație echitabilă între prețul de export și valoarea normală. Această comparație se face în aceeași etapă a procesului comercial pentru vânzări efectuate la date cât mai apropiate posibil și ținând seama în mod corespunzător de alte diferențe care afectează comparabilitatea prețurilor. În cazul în care valoarea normală și prețul de export, stabilite, nu pot fi comparate astfel, se ține seama în fiecare caz, sub formă de ajustări, de diferențele constatate la factorii care se pretinde și se demonstrează că afectează prețurile și, prin urmare, comparabilitatea acestora. […]. În cazul în care sunt întrunite condițiile specificate, factorii care pot determina efectuarea de ajustări [sunt cei prevăzuți la literele (a)-(k)] […]”.
51.      Al doilea motiv al recursului formulat de Comisie privește constatările efectuate de Tribunal la punctele 124-139 din hotărârea atacată, în care această instanță a constatat că, prin deducerea „costurilor în litigiu” (și anume costurile de asigurare, de transport, de manipulare și de încărcare, costurile de credit și comisioanele bancare) din prețul de export, Comisia și‑a încălcat obligația de a efectua o comparație echitabilă în aceeași etapă a procesului comercial, în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, dat fiind că astfel de costuri nu ar fi fost deduse din valoarea normală construită.
1.      Contextul motivului invocat în recurs
52.      În regulamentul în litigiu(35), Comisia a construit valoarea normală în conformitate cu metoda prevăzută la articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază pentru țările exportatoare care prezentau distorsiuni semnificative. Valoarea normală construită s‑a bazat pe valorile nedistorsionate referitoare la țara reprezentativă reținută, și anume Turcia, majorat cu 17,6 % cu titlu de costuri VAG și cu 4 % cu titlu de profit. Costurile VAG au fost calculate pe baza informațiilor obținute cu privire la un producător turc, Ilkalem Ticaret Ve Sanayi A.S. (denumit în continuare „Ilkalem”)(36). În considerentul (341) al regulamentul în litigiu, Comisia a concluzionat că valoarea normală a fost construită per tip de produs la nivel „franco fabrică”.
53.      Pentru a obține un nivel al prețului de export corespunzător nivelului comercial al valorii normale, și anume nivelului „franco fabrică”, Comisia a scăzut „costurile în litigiu” din prețul de export(37).
54.      În observațiile lor cu privire la comunicarea constatărilor finale, Sinopec a contestat faptul că Comisia eliminase „costurile în litigiu” din prețul de export, în timp ce aceste costuri nu fuseseră, după toate aparențele, eliminate din costurile VAG ale producătorului din țara reprezentativă(38).
55.      Comisia a abordat respectiva problemă în considerentul (314) al regulamentului în litigiu, care are următorul cuprins:
„Comisia nu a fost de acord cu această pretenție. Comisia a observat că nimic nu indică faptul că astfel de cheltuieli au fost incluse în costurile VAG raportate de producătorul din țara reprezentativă. În plus, producătorii‑exportatori incluși în eșantion nu au furnizat nicio dovadă în sens contrar. Prin urmare, această pretenție a fost respinsă.”
56.      Sinopec a contestat respectiva concluzie la Tribunal, susținând încălcarea de către Comisie a articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
57.      Tribunalul a admis respectivul motiv. În primul rând, la punctele 124-127 din hotărârea atacată, această instanță a considerat că sunt necesare ajustări prin care se urmărește obținerea nivelului „franco fabrică” al prețului de export pentru a asigura „comparația echitabilă”, impusă la articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, numai dacă valoarea normală este calculată și la nivelul „franco fabrică”. Prin urmare, potrivit Tribunalului, în temeiul jurisprudenței, revenea Comisiei, care alesese să efectueze comparația în cauză la nivelul „franco fabrică”, sarcina de a demonstra că respectivele ajustări erau necesare pentru ca o comparație să fie echitabilă.
58.      În al doilea rând, la punctele 128-139 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, în orice caz, presupunând că sarcina probei ar fi revenit Sinopec, iar nu Comisiei, Sinopec și‑a motivat în mod corespunzător cererea de ajustare. Tribunalul a constatat că datele pe care se bazase Comisia pentru a calcula costurile VAG erau datele referitoare la Ilkalem, preluate din „baza de date Orbis”, care nu erau suficient de consistente pentru a exclude faptul că acestea includeau „costurile în litigiu”. Prin urmare, respectiva instanță a statuat că Comisia, care nu dispunea ea însăși de o defalcare mai precisă a costurilor VAG ale Ilkalem, nu putea să solicite în mod rezonabil Sinopec să își susțină mai temeinic cererea de ajustare a valorii normale prin prezentarea de date referitoare la un terț mai precise decât cele de care dispunea Comisia. Prin urmare, potrivit Tribunalului, în considerentul (314) al regulamentului în litigiu, Comisia a solicitat Sinopec să facă o dovadă nerezonabilă. În plus, Tribunalul a concluzionat că, spre deosebire de situația existentă în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Changmao(39), Comisia nu a furnizat societăților Sinopec datele care le‑ar fi permis acestora să își susțină și mai temeinic cererea de ajustare.
2.      Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
59.      Al doilea motiv al recursului formulat de Comisie este împărțit în două aspecte.
60.      Prin intermediul primului aspect, Comisia, susținută de Kuraray, contestă punctele 126 și 127 din hotărârea atacată. Comisia susține că Tribunalul a interpretat greșit articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și a inversat normele consacrate privind sarcina probei care trebuie îndeplinită în privința ajustărilor. Potrivit Comisiei, Tribunalul a confundat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 alineatul (6a) și al articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
61.      Prin intermediul celui de al doilea aspect, Comisia contestă punctele 128-139 din hotărârea atacată. În primul rând, Comisia susține că Tribunalul a denaturat situația de fapt atunci când a afirmat că Sinopec, în observațiile sale
cu privire la informarea finală, a susținut că costurile VAG utilizate în construirea valorii normale cuprindeau „după toate aparențele” „costurile în litigiu”. De fapt, nicio analiză referitoare la prezumția menționată nu a fost efectuată în observațiile cu privire la comunicarea constatărilor finale. Respectivul argument a fost invocat doar de Wegochem în intervenția sa în fața Tribunalului. În al doilea rând, Tribunalul nu a aplicat în mod corespunzător standardul privind obligația de probă prevăzut la articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază. Tribunalul a stabilit doar că nu se poate „exclude” faptul că datele referitoare la Ilkalem utilizate pentru a stabili costurile VAG construite includeau „costurile în litigiu”. Prin urmare, Tribunalul nu a dovedit în mod corespunzător că valoarea normală construită includea efectiv sau măcar probabil „costurile în litigiu”. În al treilea rând, Tribunalul a aplicat în mod greșit principiul bunei administrări, prin constatarea că Comisia impusese societăților din grupul Sinopec o sarcină a probei nerezonabilă, în pofida faptului că aceasta le comunicase toate datele pe care le deținea în legătură cu ajustarea solicitată.
62.      Cu titlu introductiv, în ceea ce privește primul aspect, Wegochem susține că acest aspect nu are efect util, întrucât punctele 126 și 127 din hotărârea atacată nu susțin dispozitivul acestei hotărâri. Apoi, Sinopec, susținut de Wegochem, afirmă, în primul rând, că acest aspect se bazează pe prezumția greșită că, în ceea ce privește cheltuielile care fac parte din „procesul de deducere”, nu este necesar să se demonstreze că ele reprezintă factori care afectează comparabilitatea prețurilor, în vreme ce o astfel de obligație există în ceea ce privește cheltuielile care nu fac parte din „procesul de deducere”. Cu toate acestea, atât dreptul și jurisprudența Uniunii, cât și cele ale OMC contrazic respectiva abordare. Comisiei îi revine sarcina de a dovedi existența unei diferențe care afectează comparabilitatea prețurilor pentru orice ajustare pe care o efectuează. În al doilea rând – și în orice caz – Sinopec susține că raționamentul adoptat de Comisie în ceea ce privește „deducerea” prețului de export în scopul stabilirii acestuia din urmă la nivelul „franco fabrică” era eronat, dat fiind că nu exista nicio dovadă potrivit căreia valoarea normală calculată în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază a fost construită și la nivel „franco fabrică”. Constatarea din regulamentul în litigiu, potrivit căreia valoarea normală a fost construită la nivel „franco fabrică”, nu era motivată.
63.      În ceea ce privește al doilea aspect, Sinopec contestă, în primul rând, pretinsa denaturare a faptelor. În observațiile lor cu privire la informarea finală, Sinopec a făcut referire – independent de Wegochem – la posibilitatea ca un preț de export stabilit la nivel „franco fabrică” să fi fost comparat cu o valoare normală stabilită la un nivel diferit de comercializare. În al doilea rând, cererea de efectuare a unei ajustări a fost motivată suficient, iar Tribunalul a aplicat standardul corespunzător privind obligația de probă. Nu este necesar să se stabilească efectiv că valoarea costurilor VAG includea „costurile în litigiu”. Potrivit unei jurisprudențe constante a Uniunii, este suficient faptul că un anumit element nu poate fi exclus. În al treilea rând, în ceea ce privește aplicarea greșită a principiului bunei administrări, situația de fapt existentă în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Changmao era diferită de cea existentă în prezenta cauză.
3.      Analiză
64.      Având în vedere că cel de al doilea motiv de recurs ridică problema interacțiunii dintre articolul 2 alineatul (6a) și articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, considerăm că este oportun să clarificăm mai întâi contextul acestor dispoziții prin prisma jurisprudenței existente [literele (a) și (b)], iar apoi să analizăm cele două aspecte ale celui de al doilea motiv de recurs [literele (c) și (d)].
a)      Construirea valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază
65.      Articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază – citat la punctul 49 din prezentele concluzii – instituie un regim special care determină regulile de stabilire a valorii normale în cazul exporturilor care provin din țări în privința cărora s‑a stabilit că piața lor internă prezintă distorsiuni semnificative, astfel cum sunt definite de aceeași dispoziție. Respectivul regim special a fost instituit prin Regulamentul (UE) 2017/2321(40), care a modificat articolul 2 din regulamentul de bază prin introducerea unui nou alineat, (6a), și prin modificarea alineatului (7), care, anterior respectivei modificări, stabilea un regim special de calculare a valorii normale în cazul importurilor din „țările care nu au economie de piață”.
66.      În vreme ce, în conformitate cu versiunea anterioară a articolului 2 alineatul (7) din regulamentul de bază, valoarea normală în cazul țărilor care nu aveau economie de piață se stabilea pe baza prețurilor și a costurilor efective ale unui producător cooperant dintr‑o
țară terță care avea economie de piață, în conformitate cu noua metodologie prevăzută la articolul 2 alineatul (6a), valoarea normală a producătorilor‑exportatori este construită pe baza costurilor de producție nedistorsionate ipotetice
și a unei sume rezonabile pentru costurile VAG și pentru profituri.
67.      Astfel cum a explicat Comisia, atunci când aplică metodologia prevăzută la articolul 2 alineatul (6a), după ce solicită informații din partea producătorilor‑exportatori care indică factorii de producție și cantitățile care sunt utilizate pentru fabricarea fiecărui tip de produs în cauză, Comisia stabilește apoi valorile nedistorsionate ale factorilor de producție reținute pe baza informațiilor „ușor accesibile”, astfel cum acestea sunt prevăzute la articolul 2 alineatul (6a) litera (a) prima liniuță din regulamentul de bază și înlocuiește prețurile și costurile distorsionate cu respectivele valori în scopul de a stabili costurile de producție nedistorsionate.
68.      În ceea ce privește costurile VAG – în discuție în prezentul motiv de recurs –, ultimul paragraf al articolului 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază prevede că, pentru a construi valoarea normală pe baza unor costuri nedistorsionate, trebuie inclusă în aceasta o sumă „rezonabilă și nedistorsionată” pentru costurile VAG și pentru profituri.
69.      Obiectivul urmărit de articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază este de a evita, în cadrul unor anchete antidumping, utilizarea de date referitoare la prețurile și la costurile din țara exportatoare care ar fi denaturate de distorsiuni(41).
70.      În plus, la fel cum a fost cazul versiunii anterioare a articolului 2 alineatul (7), referitor la „țările care nu au economie de piață”, și articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază constituie expresia voinței legiuitorului Uniunii de a adopta o abordare proprie ordinii juridice a Uniunii prin instituirea unui regim special de norme detaliate privind calculul valorii normale cu referire la importuri, în cazul existenței unor distorsiuni semnificative în țara exportatoare. Prin urmare, așa
cum a subliniat în mod întemeiat Tribunalul(42), în conformitate cu principiile dezvoltate de jurisprudența privind versiunea anterioară a articolului 2 alineatul (7), articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază nu poate fi considerat o măsură destinată să asigure în ordinea juridică a Uniunii executarea unei obligații speciale asumate în cadrul acordurilor OMC. În fapt, dreptul OMC nu a prevăzut norme privind calculul valorii normale cu referire la importuri, în cazul existenței unor distorsiuni semnificative în țara exportatoare(43).
71.      În aceeași ordine de idei, jurisprudența referitoare la versiunea anterioară a articolului 2 alineatul (7), potrivit căreia instituțiile Uniunii dispun de o largă putere de apreciere cu privire la stabilirea valorii normale pentru țări care nu au economie de piață(44), se consideră că poate fi aplicată și în ceea ce privește stabilirea valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază.
72.      În această privință, stabilirea de marje rezonabile pentru costurile VAG nu face excepție de la aplicarea respectivei jurisprudențe. În plus, ultimul paragraf al articolului 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază nu prevede nicio metodologie specifică de stabilire a respectivelor marje. Prin urmare, în limitele celor doi parametri determinați (și anume obligația ca valoarea normală construită să includă o sumă „rezonabilă și nedistorsionată”), Comisia dispune de o putere de apreciere considerabilă. Acest lucru este valabil și în ceea ce privește baza de date utilizată pentru a colecta datele relevante în scopul construirii valorii normale și a costurilor VAG(45).
73.      Astfel, revine părții care intenționează să conteste fiabilitatea datelor utilizate de Comisie pentru a calcula costurile VAG sarcina de a‑și susține afirmațiile prin elemente de natură să dea naștere unei îndoieli, în mod concret, asupra credibilității metodei sau a datelor utilizate de această instituție(46).
b)      Obligația de a efectua o comparație echitabilă în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază
74.      În conformitate cu articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază – citat la punctul 50 din prezentele concluzii –, trebuie să se efectueze o comparație echitabilă între prețul de export și valoarea normală în aceeași etapă a procesului comercial. În cazul în care nu se poate efectua o comparație echitabilă între valoarea normală și prețul de export, trebuie să se țină seama, sub formă de ajustări, de diferențele constatate la factorii care se pretinde și se demonstrează că afectează prețurile și, prin urmare, comparabilitatea acestora.
75.      Textul articolului 2 alineatul (10) prima teză din regulamentul de bază reiese în mod clar că este extras din articolul 2.4 prima teză din Acordul antidumping, prin faptul că utilizează în esență aceiași termeni(47).
Se poate, așadar, concluziona că, cel puțin în ceea ce privește obligația de a efectua o „comparație echitabilă” între prețul de export și valoarea normală în aceeași etapă a procesului comercial, textul dispoziției menționate demonstrează intenția evidentă a legiuitorului Uniunii de a asigura în ordinea sa juridică executarea obligației speciale prevăzute la articolul 2.4 din Acordul antidumping(48).
1)      Efectuarea unei comparații echitabile la același nivel de comercializare
76.      Articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază impune obligația efectuării comparației echitabile în aceeași etapă a procesului comercial, fără a preciza care este etapa în care trebuie să fie efectuată o astfel de comparație. Revine, așadar, Comisiei obligația de a alege etapa adecvată a procesului comercial în limitele puterii sale de apreciere(49). Deși efectuarea unei comparații în aceeași etapă a procesului comercial nu exclude obligația de a efectua o comparație echitabilă(50), ea constituie unul dintre factorii de bază care „contribuie la atingerea obiectivului de realizare a unei comparații echitabile”(51). Prin urmare, o comparație între valoarea normală și prețul de export efectuată în etape diferite ale procesului comercial nu poate fi considerată niciodată echitabilă.
77.      În vederea comparării valorii normale și a prețului de export la același nivel comercial, ar putea fi necesar să se aducă respectivelor valori ajustarea destinată să elimine partea din preț sau din costuri care nu sunt suportate la nivelul de comercializare ales pentru comparație(52). În fapt, s‑ar produce un dezechilibru în momentul comparării valorii normale și a prețului de export dacă nu ar fi operate ajustări în conformitate cu articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, prin deducerea din prețul de export (și, alternativ, din valoarea normală) a costurilor care nu sunt incluse în stabilirea valorii normale (și, alternativ, a prețului de export) în etapa procesului comercial aleasă pentru comparație(53).
78.      Respectivul proces este cunoscut sub denumirea de „deducere” a valorii normale și a prețului de export la același nivel de comercializare. Acest proces constă în eliminarea din ambele valori a elementelor care nu au legătură cu nivelul de comercializare ales pentru efectuarea comparației. De fapt, scopul ajustărilor prevăzute la articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază este de a restabili simetria dintre valoarea normală și prețul de export(54), în special la același nivel de comercializare.
79.      Prin urmare, potrivit jurisprudenței constante a instanțelor Uniunii, rezultă atât din cuprinsul, cât și din economia articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază că o ajustare a prețului de export sau a valorii normale poate fi realizată numai pentru a ține cont de diferențe privind factori care afectează cele două prețuri și care afectează, așadar, comparabilitatea acestora, pentru a asigura realizarea comparării la același stadiu comercial(55).
2)      Efectuarea unei comparații echitabile atunci când valoarea normală este construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază
80.      Obligația de efectuare a unei comparații echitabile în aceeași etapă a procesului comercial în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și al jurisprudenței referitoare la această dispoziție se aplică, fără îndoială, și atunci când valoarea normală este construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază. Totuși, în acest din urmă caz, perspectiva este de obicei ușor diferită de cazurile în care valoarea normală este stabilită în temeiul normelor obișnuite. De fapt, atunci când valoarea normală este construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, Comisia se bazează pe costuri de producție ipotetice nedistorsionate
și pe sume rezonabile nedistorsionate pentru costurile VAG și pentru profituri. Prin urmare, în loc să elimine, prin aplicarea procesului de „deducere”, costurile care nu au legătură cu nivelul de comercializare ales pentru comparație, Comisia trebuie mai degrabă să construiască mai întâi valoarea normală la nivelul de comercializare ales, prin utilizarea în prealabil a datelor „ușor accesibile”, care nu includ costuri de asemenea natură.
81.      În această privință, așa
cum s‑a precizat în esență în hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, deși practica ajustărilor se poate dovedi necesară, în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, pentru a ține seama de diferențele dintre prețul de export și valoarea normală care afectează comparabilitatea acestora, anumite deduceri nu pot fi realizate asupra unei valori care a fost construită și care, prin urmare, nu este reală. Astfel, această valoare nu este în principiu afectată de elemente care ar putea prejudicia comparabilitatea sa, întrucât ea a fost determinată în mod artificial, prin însumarea mai multor elemente, însă nu prin includerea elementelor care trebuie să fie deduse(56).
82.      În concluzie, ori de câte ori Comisia construiește valoarea normală în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază pe baza datelor „ușor accesibile” în etapa procesului comercial aleasă pentru comparație (inclusiv costurile VAG, care au fost stabilite, în cadrul puterii sale ample de apreciere, ca fiind „rezonabile și nedistorsionate” în acel stadiu comercial), nu există niciun motiv de efectuare a ajustărilor în scopul scăderii valorii normale, exceptând cazul în care se demonstrează că respectiva valoare (sau costurile VAG aferente) conțin elemente care nu au legătură cu respectiva etapă a procesului comercial.
83.      În acest context, în ceea ce privește comparația echitabilă între valoarea normală construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază și prețul de export, trebuie să se menționeze că Curtea a statuat că, în ceea ce privește în mod specific costurile VAG, din moment ce stabilirea valorii normale și cea a prețului de export se supun unor norme distincte, costurile de vânzare, generale și administrative nu trebuie în mod necesar să fie tratate în același mod în fiecare dintre aceste cazuri(57).
3)      Sarcina probei și standardul obligației de probă în ceea ce privește ajustările
84.      Reiese din jurisprudența constantă a Curții că, dacă o parte solicită, în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, ajustări pentru ca valoarea normală și prețul de export să devină comparabile în vederea stabilirii marjei de dumping, această parte trebuie să facă dovada faptului că cererea sa este justificată. Astfel, sarcina de a dovedi că trebuie operate ajustările specifice revine celor care doresc să se prevaleze de acestea, oricare ar fi aceștia. Rezultă că revine părții care dorește să se prevaleze de o astfel de ajustare sarcina de a demonstra că factorul în temeiul căruia este solicitată această ajustare este de natură să afecteze prețurile și, prin urmare, comparabilitatea acestora(58).
85.      Astfel, atunci când un producător solicită aplicarea unei ajustări, în principiu în sensul reducerii valorii normale sau în mod logic în sensul creșterii prețurilor de export, acestui operator îi revine sarcina de a indica și de a dovedi că sunt îndeplinite condițiile pentru acordarea unei astfel de ajustări. În schimb, atunci când Comisia consideră că trebuie să se aplice o ajustare în sensul reducerii prețului de export, revine acestei instituții sarcina să aducă cel puțin indicii convergente care să demonstreze că este îndeplinită condiția impusă pentru aplicarea ajustării(59).
86.      Curtea a confirmat recent că regula potrivit căreia revine părții care solicită o ajustare în temeiul unuia dintre factorii prevăzuți la articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază să demonstreze că factorul respectiv este de natură să afecteze prețurile și, prin urmare, comparabilitatea acestora se impune independent de metoda în temeiul căreia a fost stabilită valoarea normală(60).
87.      Prin urmare, faptul că valoarea normală este construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază și, prin urmare, pe baza datelor producătorilor‑exportatori din țara reprezentativă adecvată nu poate relaxa sarcina probei care decurge din jurisprudența citată la punctul 84 de mai sus(61).
c)      Primul aspect al celui de al doilea motiv de recurs
88.      Cu titlu introductiv, contrar argumentului invocat de Wegochem, nu considerăm că primul aspect al celui de al doilea motiv de recurs este lipsit de efect util. Concluzia la care a ajuns Tribunalul, la punctul 139 din hotărârea atacată, potrivit căreia motivul invocat de Sinopec trebuia să fie admis se bazează pe două serii alternative de raționament(62). Primul aspect este îndreptat împotriva primei serii a respectivului raționament (cuprinse la punctele 124-127 din hotărârea atacată și citate la punctul 57 din prezentele concluzii). În cazul în care respectiva parte a hotărârii ar fi menținută, atunci concluzia Tribunalului potrivit căreia motivul invocat de Sinopec trebuie să fie admis ar rămâne valabilă, făcând inutilă analiza celui de al doilea aspect. Primul aspect nu este, așadar, lipsit de efect util.
89.      Primul aspect al celui de al doilea motiv de recurs privește în esență problema sarcinii probei în ceea ce privește ajustările care constau în deducerea „costurilor în litigiu” din prețul de export. Comisia contestă concluzia formulată de Tribunal, la punctul 127 din hotărârea atacată, potrivit căreia revenea Comisiei „sarcina de a demonstra că aceste ajustări erau necesare pentru ca o comparație a prețului de export cu valoarea normală să fie echitabilă”.
90.      Pentru a aborda primul aspect, este esențial să se ia în considerare contextul factual descris la punctele 52-55 din prezentele concluzii. În prezenta cauză, Comisia a construit valoarea normală în conformitate cu articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază. În considerentul (341) al regulamentului în litigiu, Comisia a concluzionat că valoarea normală fusese construită la nivel „franco fabrică”.
91.      Pentru a asigura o comparație echitabilă în aceeași etapă a procesului comercial, în conformitate cu articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, Comisia a fost nevoită să stabilească prețul de export la același nivel de comercializare, și anume la nivelul „franco fabrică”. Pentru a aduce prețul de export la respectivul nivel de comercializare, Comisia a dedus „costurile în litigiu” din prețul de export, realizând astfel procesul de „deducere”, menționat la punctele 77 și 78 din prezentele concluzii.
92.      Nu este contestată imposibilitatea atribuirii „costurilor în litigiu” nivelului de comercializare „franco fabrică” ales de Comisie și, prin urmare, necesitatea deducerii respectivelor costuri pentru a aduce prețul de export la nivel „franco fabrică”.
93.      În fapt, atât în fața Comisiei, cât și în fața Tribunalului, Sinopec nu a contestat necesitatea deducerii respectivelor costuri din prețul de export pentru a aduce valoarea normală la nivel „franco fabrică”. Sinopec a contestat mai degrabă caracterul echitabil al comparației efectuate între prețul de export și valoarea normală construită, în măsura în care au susținut că „costurile în litigiu” ar fi putut fi incluse în valoarea normală construită. Sinopec a pus în mod explicit la îndoială faptul că valoarea normală fusese construită la nivel „franco fabrică”.
94.      Prin urmare, Sinopec este cea care a solicitat o ajustare a valorii normale construite pentru a asigura o comparație echitabilă. În schimb, pentru același motiv (și anume pentru motivul că, potrivit observațiilor formulate de Sinopec, valoarea normală nu fusese construită la nivelul „franco fabrică”), acesta din urmă a solicitat Comisiei să nu efectueze „deducerea” „costurilor în litigiu” din prețul de export. Respectiva interpretare a faptelor este confirmată în mod explicit atât de modul de redactare a punctului 128 din hotărârea atacată, cât și de concluziile formulate chiar de Sinopec și de Wegochem.
95.      În acest context, se impune prezentarea a doua considerații.
96.      În primul rând, considerăm că, în prezenta cauză, Comisia a îndeplinit sarcina probei care îi revenea (astfel cum se impune prin jurisprudența menționată la punctele 84 și 85 din prezentele concluzii) în ceea ce privește necesitatea de a efectua ajustarea în sens descrescător a prețului de export în scopul de a‑l aduce la nivelul de comercializare „franco fabrică” ales pentru efectuarea unei comparații echitabile.
97.      Imediat ce a devenit clar din dosar că prețul de export cuprindea elemente („costurile în litigiu”) care nu aparțineau respectivului nivel de comercializare, necesitatea deducerii unor astfel de costuri era de la sine înțeleasă (in re ipsa)(63). De fapt, astfel cum s‑a reamintit la punctul 76 din prezentele concluzii, o comparație efectuată în etape diferite ale procesului comercial nu poate fi niciodată echitabilă. Contrar celor susținute de Sinopec și de Wegochem, nu mai era necesar să se demonstreze că respectivele cheltuieli constituiau factori care afectau comparabilitatea prețurilor. Dat fiind că nu aveau legătură cu nivel de comercializare ales pentru efectuarea comparației, respectivele cheltuieli afectau prin definiție comparabilitatea prețurilor(64).
98.      Desigur, având în vedere obligația care îi revine de a garanta efectuarea unei comparații echitabile În temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, Comisia trebuia să se asigure că și valoarea normală a fost construită la același nivel de comercializare, și anume la nivelul „franco fabrică”. Aceasta reprezintă însă o problemă care privește stabilirea valorii normale, iar nu deducerea prețului de export. Comisia a concluzionat, în considerentul (341) al regulamentului în litigiu, că valoarea normală fusese construită la nivel „franco fabrică”. Atât timp cât nu este demonstrat că respectiva concluzie a fost greșită și că valoarea normală nu era construită la respectivul nivel – fapt care, astfel cum se va vedea în cele ce urmează, nu a fost demonstrat –, această problemă nu privește deducerea prețului de export la nivelul de comercializare ales pentru efectuarea comparației.
99.      În al doilea rând, așa
cum reiese din punctul 93 din prezentele concluzii, Sinopec este
cea care a susținut, contrar constatării efectuate de Comisie, că valoarea normală nu a fost construită la nivelul „franco fabrică” și care a solicitat, prin urmare, o ajustare a respectivei valori normale pentru a asigura o comparație echitabilă. Prin urmare, potrivit jurisprudenței menționate la punctele 84 și 85 din prezentele concluzii, Sinopec era cea căreia îi revenea sarcina de a demonstra că era necesară efectuarea unei ajustări a valorii normale pentru ca aceasta să ajungă la nivelul „franco fabrică” sau, în mod alternativ, că nu era necesară deducerea „costurilor în litigiu” în scopul deducerii prețului de export în respectiva etapă de comercializare aleasă pentru efectuarea unei comparații echitabile.
100. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat în esență, la punctele 126 și 127 din hotărârea atacată, că Comisia săvârșise o eroare prin faptul că nu a demonstrat că deducerile „costurilor în litigiu” din prețul de export „erau necesare pentru ca o comparație […] să fie echitabilă”. În realitate, Comisia demonstrase necesitatea efectuării unor ajustări în sens descrescător ale prețului de export pentru a‑l aduce la nivelul de comercializare ales pentru efectuarea unei comparații echitabile. Sinopec a fost mai degrabă cea care a susținut că valoarea normală nu fusese construită în respectiva etapă de comercializare și că, prin urmare, era necesară ajustarea acesteia în scopul asigurării unei comparații echitabile. Prin urmare, revenea grupului Sinopec sarcina de a‑și motiva afirmațiile.
101. Respectiva concluzie nu este repusă în discuție de argumentul invocat de Sinopec potrivit căruia nu exista nicio dovadă care să sugereze că și valoarea normală construită în conformitate cu articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază era stabilită la nivelul „franco fabrică”.
102. Este adevărat, potrivit celor susținute de Sinopec, că o valoare normală construită prin aplicarea metodologiei prevăzute la articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază nu este în mod necesar și prin definiție stabilită la nivelul „franco fabrică”. O valoare normală construită este în schimb stabilită la nivelul „franco fabrică”, atunci când, la momentul construirii sale, Comisia include în aceasta doar elemente prezente în respectiva etapă de comercializare.
103. În sfârșit, atunci când Comisia stabilește valoarea normală în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, aspectul dacă respectiva valoare normală este sau nu construită la nivelul „franco fabrică” depinde de datele utilizate pentru construirea sa. Așa cum reiese din punctele 80-82 din prezentele concluzii, pentru calcularea costurilor VAG care vor fi incluse în valoarea normală construită la nivelul „franco fabrică”, Comisia nu trebuie să utilizeze date care conțin cheltuieli care nu sunt efectuate în respectiva etapă a procesului comercial. Atunci când Comisia utilizează astfel de date, ea va trebui să ajusteze valoarea normală construită prin deducerea respectivelor cheltuieli.
104. Acestea reprezintă însă chiar aspectul pe care îl contesta Sinopec și pe care ar fi trebuit să îl demonstreze pentru ca ajustarea solicitată a valorii normale construite să poată fi efectuată. Acest aspect constituie o problemă care privește fondul celui de al doilea aspect, care se referă la standardul obligației de probă și nu are nicio incidență asupra problemei referitoare la partea căreia îi revine sarcina probei, și anume, în prezenta cauză, Sinopec, care contesta faptul că valoarea normală fusese construită la nivelul de comercializare franco fabrică și a solicitat efectuarea unei ajustări.
105. Având în vedere toate considerentele de mai sus, considerăm că primul aspect al celui de al doilea motiv de recurs invocat de Comisie trebuie să fie admis.
d)      Al doilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs
106. Al doilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs este îndreptat împotriva punctelor 128-139 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a analizat scenariul alternativ potrivit căruia sarcina probei în ceea ce privește ajustările în cauză revenea grupului Sinopec(65). Acest aspect ridică trei probleme referitoare, în primul rând, la pretinsa denaturare a situației de fapt de către Tribunal [secțiunea (d) punctul 1], în al doilea rând, la standardul obligației de probă în ceea ce privește ajustarea valorii normale solicitată de Sinopec [secțiunea (d) punctul 2] și, în al treilea rând, la pretinsa încălcare a principiului bunei administrări pe care ar fi săvârșit‑o Comisia prin impunerea unei sarcini a probei nerezonabile [secțiunea (d) punctul 3].
1)      Pretinsa denaturare a situației de fapt
107. În primul rând, este necesar să se analizeze argumentul invocat de Comisie potrivit căruia Tribunalul a denaturat situația de fapt atunci când a constatat, la punctul 128 din hotărârea atacată, faptul că, în observațiile sale
cu privire la comunicarea finală, Sinopec susținuse că valoarea normală fusese construită prin includerea, „după toate aparențele”, a „costurilor în litigiu”.
108. Jurisprudența stabilește un nivel ridicat al standardului de probă în ceea ce privește stabilirea unei denaturări a faptelor. Tribunalul trebuie să fi făcut constatări de fapt a căror inexactitate materială rezultă din înscrisurile dosarului. Denaturarea trebuie să reiasă în mod evident din respectivele înscrisuri și presupune ca Tribunalul să fi depășit în mod vădit limitele unei aprecieri rezonabile a acestor elemente de probă(66).
109. În prezenta cauză, o lectură a observațiilor formulate de Sinopec cu privire la comunicarea constatărilor finale arată că, în respectivul document, Sinopec a contestat faptul că, în timp ce „costurile în litigiu” fuseseră deduse din prețul de export pentru a‑l aduce pe acesta la nivelul „franco fabrică”, nu același demers fusese întreprins în ceea ce privește valoarea normală construită. Sinopec a susținut că, prin urmare, Comisia efectuase o comparație a unui preț de export stabilit la nivelul franco fabrică cu o valoare normală construită, în raport cu care nu era clar la ce nivel de comercializare fusese stabilită. Astfel, valoarea normală ar fi fost stabilită „plecând de la prezumția că aceasta corespunde unei tranzacții franco fabrică”.
110. Respectiva analiză a textului observațiilor privind comunicarea constatărilor finale arată că, potrivit celor susținute de Comisie, nu exista nicio „analiză a prezumției” care să fi fost efectuată în mod efectiv în observațiile formulate de Sinopec. Din dosarul aflat la dispoziția Curții reiese că scenariul prezumției a fost pentru prima dată prezentat efectiv de Wegochem în fața Tribunalului.
111. În plus față de cele menționate, descrierea pretenției ridicate de Sinopec, efectuată de Tribunalul la punctul 128 din hotărârea atacată, nu este afectată de o inexactitate materială. Esența respectivei pretenții (și anume deducerea „costurilor în litigiu” din prețul de export, dar nu și din valoarea normală construită) este în mod clar formulată. Mai mult decât atât, utilizarea sintagmei „plecând de la prezumția” – deși exprimă un nivel mai scăzut de certitudine decât sintagma „după toate aparențele” – implică o anumită analiză a prezumției.
112. Prin urmare, nu considerăm că nivelul ridicat al standardului de probă necesar pentru a stabili o denaturare a situației de fapt este respectat în prezenta cauză. Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudenței constante, legalitatea unui act al Comisiei trebuie să fie apreciată în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat actul(67). Prin urmare, va fi necesar să se aprecieze pe fond aspectul dacă Sinopec a prezentat în mod corespunzător elemente de probă în susținerea solicitării lor de ajustare a valorii normale în litigiu, doar făcând referire la observațiile lor, astfel cum s‑a reamintit la punctul 109 din prezentele concluzii, iar nu pe baza argumentelor aduse ulterior în plus față de respectivele observații.
2)      Standardul obligației de probă impus în temeiul articolului (2) alineatul (10) din regulamentul de bază
113. În al doilea rând, este necesar să se examineze argumentul invocat de Comisie potrivit căruia Tribunalul a aplicat în mod greșit standardul obligației de probă în ceea ce privește ajustările, în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
114. În ceea ce privește standardul obligației de probă impus în ceea ce privește ajustările în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, jurisprudența citată la punctul 85 din prezentele concluzii precizează că, atunci când un producător solicită aplicarea unei ajustări, în principiu în sensul reducerii valorii normale, acestui operator îi revine sarcina de a indica și de a dovedi că sunt îndeplinite condițiile pentru acordarea unei astfel de ajustări.
115. În ceea ce privește, în mod specific, costurile VAG construite în temeiul articolului 2 alineatul (6a) litera (a) ultimul paragraf din regulamentul de bază, potrivit jurisprudenței Tribunalului citate la punctul 73 din prezentele concluzii, revine părții care intenționează să conteste fiabilitatea datelor utilizate de Comisie sarcina de a‑și susține afirmațiile prin elemente de natură să dea naștere unei îndoieli, în mod concret, asupra credibilității metodei sau a datelor utilizate de această instituție.
116. În hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat, la punctul 128, că Sinopec și‑a motivat în mod corespunzător cererea de efectuare a ajustării valorii normale, în special a costurilor VAG, pentru a garanta caracterul echitabil al comparației. Tribunalul a constatat de asemenea, la punctul 132 din hotărârea atacată, că nu se putea exclude faptul că datele referitoare la societatea turcă Ilkalem, întemeiate pe baza Orbis, pe care Comisia le‑a utilizat pentru stabilirea costurilor VAG includeau „costurile în litigiu”. Tribunalul a constatat că, din punct de vedere factual, respectivele date nu erau suficient de detaliate sau de precise pentru a stabili cu certitudine aspectul dacă „costurile în litigiu” erau sau nu incluse în respectivele date(68).
117. O primă concluzie care poate fi desprinsă în mod direct din hotărârea atacată este că nu a fost dovedit cu certitudine, nici în cursul investigației Comisiei și nici la nivelul examinării efectuate de Tribunal, că „costurile în litigiu” erau efectiv incluse în datele utilizate de Comisie pentru a construi costurile VAG în temeiul articolului 2 alineatul (6a) litera (a) ultimul paragraf din regulamentul de bază. În cazul în care Sinopec ar fi stabilit că astfel de costuri erau incluse în respectivele date, din punctele 80 și 82 din prezentele concluzii reiese că Comisia ar fi trebuit să efectueze o ajustare a valorii normale construite în scopul de a elimina respectivele elemente care nu ar fi avut legătură cu nivelul de comercializare ales pentru efectuarea unei comparații echitabile. Această condiție nu a fost, în mod evident, îndeplinită în cazul de față.
118. În acest context, nu considerăm că se poate constata că, în cererea sa de efectuare a ajustărilor menționate la punctul 109 din prezentele concluzii, Sinopec a dovedit că erau îndeplinite condițiile de acordare a unei astfel de ajustări, astfel cum impune jurisprudența menționată la punctul 114 din prezentele concluzii. Desigur, aceasta era o sarcină deosebit de dificilă, întrucât datele relevante se refereau la un terț, producătorul turc Ilkalem, iar Comisia nu avea nici chiar ea la dispoziție date care să îi permită să stabilească dacă „costurile în litigiu” erau sau nu incluse în respectivele date(69).
119. În acest context, se poate ridica în continuare problema dacă, în primul rând, pe baza îndoielilor exprimate în observațiile formulate de Sinopec cu privire la comunicarea constatărilor finale, Comisia ar fi trebuit totuși să elimine datele din baza de date Orbis, întrucât acestea nu erau suficient de precise pentru a stabili dacă „costurile în litigiu” ar fi fost incluse sau nu în costurile VAG construite.
120. Cu toate acestea, în această privință trebuie remarcat faptul că, în considerentul (215) al regulamentului în litigiu, Comisia a afirmat că datele disponibile referitoare la Ilkalem erau, „în general, la același nivel de detaliu cu al oricăror alte date financiare disponibile public și utilizate în mod uzual de Comisie în contextul […] anchete[lor] [antidumping]. Prin urmare, nivelul de detaliu disponibil în prezent pentru această societate conține toate informațiile necesare și nu constituie un motiv pentru a considera societatea inadecvată pentru această anchetă”. Sinopec nu a contestat aceste afirmații și nici caracterul adecvat al respectivelor date pentru construirea costurilor VAG. Prin urmare, nu exista niciun motiv pentru care Comisia să elimine respectivele date.
121. În al doilea rând, se poate ridica de asemenea întrebarea dacă, pe baza îndoielilor exprimate în observațiile formulate de Sinopec cu privire la comunicarea constatărilor finale, Comisia ar fi trebuit totuși să caute mai multe date precise pentru a asigura efectuarea unei comparații echitabile în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
122. În această privință, trebuie reamintit că, în temeiul articolului 2 alineatul (6a) litera (a) din regulamentul de bază, Comisia trebuie să calculeze valoarea normală pe baza „datelor ușor accesibile”.
123. Cerința ca datele să fie „ușor accesibile” asigură faptul că, în cadrul construirii valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, Comisia utilizează date care pot fi accesate și verificate rapid(70). Această cerință asigură de asemenea faptul că, în cadrul procedurii de construire a valorii normale, Comisia utilizează date care sunt accesibile public sau care pot fi verificate de părțile interesate (cu respectarea în același timp a confidențialității datelor), care pot formula, prin urmare, observații cu privire la respectivele date în cursul anchetei. Acest lucru este esențial pentru asigurarea echității procedurii de construire a valorii normale și a procesului corespunzător(71).
124. Revine, fără îndoială, Comisiei obligația de a asigura caracterul echitabil al comparației efectuate în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, inclusiv atunci când valoarea normală este construită, în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din acest regulament, pe baza datelor „ușor accesibile”. Cu toate acestea, astfel cum se reamintește la punctul 27 din prezentele concluzii, competențele de investigare ale Comisiei în procedurile antidumping sunt limitate, prin faptul că regulamentul de bază nu conferă Comisiei puterea de a constrânge societățile să participe la anchetă sau să prezinte informații.
125. În acest context, în considerentul (238) al regulamentului în litigiu, Comisia a afirmat că [datele detaliate în ceea ce privește] „solicitarea de defalcare suplimentară a costurilor VAG suportate de [Ilkalem], […] nu erau ușor accesibile”. În același considerent, Comisia a observat în mod întemeiat că regulamentul de bază prevede obligativitatea sa de a utiliza informații care sunt „ușor accesibile” și nu prevede cereri care să fie adresate producătorilor din țara reprezentativă. Aceeași instituție a afirmat de asemenea că, chiar dacă ar fi fost posibil să se solicite și să se verifice astfel de informații de la producătorii respectivi, acestea ar privi cel mai probabil date confidențiale. Sinopec nu a contestat aceste afirmații. În plus, în observațiile lor, nici
Sinopec și nici Wegochem nu precizează modul sau locul în care Comisia ar fi putut găsi mai multe date precise.
126. Cu titlu mai general, nu este exclus ca, în anumite cazuri, „datele ușor accesibile” pe care Comisia le utilizează pentru a construi valoarea normală să nu fie suficient de detaliate pentru a respinge cererile de ajustare, care, la fel ca în prezenta cauză, nu sunt ele însele suficient de bine motivate.
127. Cu toate acestea, insuficiența detalierii datelor nu înseamnă că, în astfel de cazuri, Comisia nu poate utiliza respectivele date pentru a construi valoarea normală. Această constatare este cu atât mai valabilă atunci când însăși fiabilitatea datelor utilizate nu este pusă în discuție(72). Jurisprudența Curții confirmă faptul că nu este nici inadecvat, nici nerezonabil ca Comisia să procedeze la stabilirea valorii normale pe baza unor astfel de date(73).
128. În plus, așa cum s‑a amintit la punctul 72 din prezentele concluzii, Comisia dispune de o largă putere de apreciere în stabilirea unor costuri VAG nedistorsionate și rezonabile, care urmează să fie utilizate în scopul construirii valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază. Prin urmare, standardul corespunzător aplicării cerinței controlului jurisdicțional în acest context este cel al unei erori vădite de apreciere(74). Rezultă că elementele pe care le invocă un solicitant pentru a invalida respectiva apreciere trebuie să fie suficiente pentru a determina lipsa de plauzabilitate a analizei. Acest lucru nu s‑a întâmplat însă în prezenta cauză.
129.  În concluzie, ansamblul considerentelor prezentate mai sus impun formularea a două concluzii.
130. Pe de o parte, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în ceea ce privește standardul obligației de probă impus în ceea ce privește ajustările efectuate în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, atunci când a concluzionat că, în observațiile pe care le‑a formulat cu privire la comunicarea constatărilor finale, Sinopec și‑a motivat în mod corespunzător cererea de ajustare a valorii normale construite.
131. Pe de altă parte, deși Tribunalul nu a statuat în mod explicit în hotărârea atacată că, drept consecință a cererii de ajustare formulate de Sinopec, în scopul de a asigura o comparație echitabilă, Comisia ar fi trebuit să efectueze ajustarea solicitată a valorii normale, o astfel de concluzie poate fi dedusă din faptul că Tribunalul a admis motivul invocat de Sinopec, întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
132. Cu toate acestea, în timp ce, astfel cum s‑a precizat la punctul 92 din prezentele concluzii, în ceea ce privește prețul de export, nu a fost contestat faptul că „costurile în litigiu” trebuiau să fie deduse, dat fiind că acestea nu aveau legătură cu nivelul de comercializare ales pentru efectuarea comparației, în ceea ce privește valoarea normală construită, nu au existat niciun fel de indicii precise și nu fusese demonstrat, astfel cum a stabilit chiar Tribunalul, că respectivele costuri erau incluse în datele utilizate pentru construirea costurilor VAG(75). Această concluzie coincide întocmai cu afirmațiile formulate de Comisie în prima teză a considerentului (314) al regulamentului în litigiu(76), concluzie care nu este, prin urmare, eronată în această privință.
133. Astfel, ca urmare a faptului că a admis motivul invocat de Sinopec și că a considerat că în prezenta cauză erau îndeplinite în esență condițiile de acordare a ajustărilor în cauză ale valorii normale construite, Tribunalul a săvârșit o altă eroare de drept, întemeiată pe standardul obligației de probă impus în ceea ce privește ajustările în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
3)      Pretinsa încălcare a principiului bunei administrări
134. În sfârșit, este necesar să se examineze argumentul invocat de Comisie referitor la faptul că Tribunal ar fi constatat în mod eronat existența unei încălcări a principiului bunei administrări.
135. Respectivul argument final al celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs privește două critici formulate de Tribunal. În primul rând, la punctele 134 și 135 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, prin solicitarea adresată Sinopec de a‑și susține cererea de ajustare mai temeinic prin prezentarea de date referitoare la un terț mai precise decât cele de care dispunea Comisia, aceasta din urmă a solicitat prezentarea unei dovezi nerezonabile. În al doilea rând, la punctul 138 din hotărârea atacată, Tribunalul a criticat Comisia și pentru faptul că nu a furnizat grupului Sinopec datele care i‑ar fi permis să își susțină și mai temeinic cererea de ajustare.
136. Cu titlu preliminar, după cum a observat în mod întemeiat Tribunalul, articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază nu reproduce în mod explicit dispoziția prevăzută în ultima teză a articolului 2.4 din Acordul antidumping, potrivit căreia „[a]utoritățile trebuie să indice părților respective ce informații sunt necesare pentru a asigura o comparație echitabilă și cerința adresată părților privind sarcina probei nu trebuie să fie nerezonabilă”(77). Respectiva dispoziție nu pare să fi fost în mod specific transpusă în niciun alt articol din regulamentul de bază. Prin urmare, nu se poate deduce din articolul 2 alineatul (10) și nici din vreo altă dispoziție a regulamentului menționat voința clară a legiuitorului Uniunii de a pune în aplicare o obligație specială care decurge din dispoziția care figurează în ultima teză a articolului 2.4 din Acordul antidumping(78).
137. Deși articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază nu prevede, ca atare, nicio obligație pozitivă a instituțiilor Uniunii de a furniza informații specifice părților interesate în legătură cu posibile ajustări care trebuie efectuate pentru a asigura o comparație echitabilă, aceasta nu înseamnă însă că în regulamentul de bază nu este luată în considerare cerința menționată în ultima teză a articolului 2.4 din Acordul antidumping. Această cerință trebuie încadrată în sistemul procedural instituit de legiuitorul Uniunii în domeniul procedurilor antidumping pe care instituțiile le pun în aplicare în temeiul acestui regulament, interpretate în lumina principiului bunei administrări, consacrat la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale(79).
138. În ceea ce privește prima critică formulată de Tribunal, referitoare la impunerea unei sarcini a probei nerezonabile, respectiva instanță face referire la considerentul (314) al regulamentului în litigiu (menționat la punctul 55 din prezentele concluzii).
139. În respectivul considerent, Comisia a observat, în primul rând, că nimic nu indica faptul că „costurile în litigiu” au fost incluse în costurile VAG raportate de producătorul turc și, în al doilea rând, că, „în plus”, Sinopec „nu a furnizat nicio dovadă în sens contrar”. Prin urmare, în același considerent, Comisia a respins în esență ca nefiind susținută de vreo dovadă pretenția ridicată de Sinopec de ajustare a valorii normale, formulată în observațiile sale
cu privire la comunicarea constatărilor finale (menționată la punctul 109 din prezentele concluzii).
140. Astfel cum s‑a reamintit la punctul 112 din prezentele concluzii, legalitatea respectivei respingeri trebuie apreciată în lumina informațiilor prezentate de Sinopec, iar nu pe baza argumentelor suplimentare aduse ulterior. În această privință, argumentele prezentate în fața Tribunalului, în special de Wegochem, demonstrează că pretenția ridicată de Sinopec ar fi putut fi, fără îndoială, mult mai bine motivată decât a fost în realitate, astfel încât să dea naștere unei mai mari îndoieli asupra datelor conținute în baza de date Orbis utilizată de Comisie. Așadar, argumentul întemeiat pe pretinsa imposibilitate de îndeplinire a sarcinii probei nu este de natură să schimbe faptul că pretenția de ajustare a valorii normale construite nu a fost suficient motivată.
141. În orice caz, chiar dacă ar fi fost extrem de dificil pentru Sinopec să stabilească, astfel cum impune jurisprudența menționată la punctul 114 din prezentele concluzii, faptul că „costurile în litigiu” erau incluse în datele referitoare la Ilkalem conținute în baza de date Orbis, din cuprinsul punctelor 125 și 126 din prezentele concluzii rezultă însă că, în lipsa unei certitudini definitive cu privire la anumite presupuse circumstanțe referitoare la informațiile „ușor accesibile” utilizate pentru construirea valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, Comisia era îndreptățită să utilizeze în continuare respectivele date pentru a construi valoarea normală, chiar dacă acestea nu erau suficient de detaliate pentru a respinge în mod categoric pretenția nefondată de ajustare.
142. În această privință, trebuie de asemenea să se menționeze, dintr‑o perspectivă politică mai amplă, că, în cadrul metodologiei prevăzute la articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, admiterea unor cereri de efectuare a unor ajustări ale valorii normale construite care nu sunt motivate în conformitate cu standardul legal, astfel cum se impune prin jurisprudența menționată la punctele 114 și 115 din prezentele concluzii, ar atrage cu sine riscul de subminare a întregii metodologii bazate pe cerința existenței unor date ușor accesibile.
143. A doua critică formulată de Tribunal se referă la faptul că Comisia nu a furnizat societăților Sinopec datele care i‑ar fi permis acesteia să își susțină și mai temeinic pretenția.
144. În această privință, deși, astfel cum s‑a observat la punctul 137 din prezentele concluzii, sistemul procedural instituit prin regulamentul de bază în ceea ce privește procedurile antidumping, interpretat în lumina principiului bunei administrări, prevede că părțile dispun de anumite drepturi procedurale în legătură cu informațiile care trebuie furnizate pentru ca o comparație echitabilă să fie efectuată în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, nu se prevede în nicio dispoziție obligația Comisiei de a furniza părților interesate informații pe care nu le are nici ea la dispoziție în dosarul propriu. Aceasta înseamnă posibilitatea uneia dintre următoarele două opțiuni: fie părțile susțin că Comisia nu a colectat suficiente date, și, prin urmare, invocă încălcarea obligației de diligență care revine Comisiei în cursul anchetei, însă, din cuprinsul punctelor 119-128 din prezentele concluzii reiese că nu acesta este cazul în speță, fie ele nu pot invoca o încălcare a principiului bunei administrări, ca urmare a faptului că nu au primit informații care nu se află în dosar.
145. Odată ce se stabilește că Comisia a furnizat părților toate informațiile relevante și care puteau fi comunicate, ce se regăseau în dosar, nu poate fi vorba despre nicio încălcare a principiului bunei administrări doar din cauza faptului că Comisia nu i‑a furnizat unei părți interesate datele care i‑ar fi permis acesteia să își susțină mai temeinic cererea. Respectiva concluzie este confirmată și în Hotărârea Changmao, în care Curtea a concluzionat că, într‑o astfel de situație, un reclamant nu poate reproșa în mod util Comisiei că nu a acționat în conformitate cu principiul bunei administrări și că i‑a încălcat dreptul la apărare impunându‑i o sarcină a probei nerezonabilă(80).
146. Din ansamblul considerentelor expuse mai sus rezultă că și cel de al treilea argument al celui de al doilea motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie admis și, prin urmare, că cel de al doilea motiv al recursului formulat de Comisie trebuie să fie admis în întregime.
C.      Al treilea motiv de recurs, întemeiat pe interpretarea articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază
147. Al treilea motiv al recursului formulat de Comisie privește constatările efectuate de Tribunal la punctele 65-113 din hotărârea atacată, în care respectiva instanță a constatat încălcarea de către Comisie a articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază prin aplicarea unei ajustări în sens descrescător a prețului de export, în temeiul respectivei dispoziții.
148. În conformitate cu articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază, „[s]e operează o ajustare pe baza diferențelor dintre comisioanele percepute pentru vânzările în cauză. Termenul «comisioane» include și marja încasată de un operator comercial al produsului sau al produsului similar, în cazul în care funcțiile unui astfel de operator comercial pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane”.
1.      Contextul motivului invocat în recurs
149. Așa cum rezultă din considerentele (365)-(374) ale regulamentului în litigiu, Comisia a considerat că era necesară o ajustare în sens descrescător a prețului de export în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază.
150. Mai precis, în considerentul (373) al regulamentului menționat, Comisia a considerat că, analizând imaginea de ansamblu a grupului Sinopec și activitățile Sinopec Central China, o societate afiliată care efectuează toate vânzările la export ale produselor relevante ale Sinopec în Uniunea Europeană, Sinopec Central China „nu poate fi considerată un departament de vânzări intern, ci mai degrabă se califică drept comerciant în sensul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază”. Pentru a ajunge la respectiva concluzie, în analiza pe care a efectuat‑o, Comisia a luat în considerare cinci indicii(81):
–        în primul rând, Sinopec Central‑China căuta clienți și stabilea contacte cu aceștia;
–        în al doilea rând, Sinopec Chongqing, un producător al produselor relevante, efectua vânzări directe la export;
–        în al treilea rând, Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia, un alt producător al produselor relevante, efectuau vânzări directe în China;
–        în al patrulea rând, Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia suportau costurile de vânzare;
–        în al cincilea rând, Sinopec Central‑China comercializa de asemenea produse realizate de alți producători decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia.
151. Sinopec a contestat concluzia menționată mai sus la Tribunal.
152. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins, în primul rând, argumentul Comisiei potrivit căruia o ajustare în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază trebuie în principiu să fie efectuată imediat ce o întreprindere înființează o societate comercială afiliată pentru a se ocupa de vânzările sale la export(82).
153. În al doilea rând, Tribunalul a fost de acord cu Comisia asupra faptului că, având în vedere existența unui control comun, era necesar să se stabilească dacă totalitatea faptelor relevante [referitoare la comerciantul afiliat] demonstrau existența unei „singure entități economice” și, prin urmare, dacă funcțiile îndeplinite de comerciantul afiliat erau similare cu cele ale unui departament de vânzări intern. Prin urmare, Tribunalul a constatat că trebuie să se verifice dacă Comisia a furnizat suficiente indicii convergente care să permită să se demonstreze că, în pofida existenței unui control comun, nu se putea considera că Sinopec Central‑China acționa în calitate de departament de vânzări intern și că, în consecință, era necesar să se efectueze ajustarea contestată(83).
154. Prin urmare, Tribunalul a analizat fiecare dintre cele cinci indicii menționate mai sus. Acesta a concluzionat că primul și al cincilea element nu erau relevante pentru a stabili dacă Sinopec Central‑China era un departament de vânzări intern sau un agent de vânzări(84), că al doilea și al treilea element nu erau un indiciu probant în sensul că Sinopec Central‑China nu putea fi calificată drept un departament de vânzări intern(85) și că al patrulea element nu este de natură să modifice aprecierea cu privire la al doilea și la al treilea element(86).
155. În lumina respectivelor considerente, Tribunalul a concluzionat că al doilea și al treilea element nu erau suficiente pentru a constitui o serie de indicii convergente care să demonstreze că funcțiile Sinopec Central‑China ar fi funcții ce pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane sau care să împiedice recunoașterea statutului său de departament de vânzări intern. Prin urmare, potrivit concluziilor formulate de Tribunal, Comisia nu făcuse dovada care îi revenea în conformitate cu jurisprudența și, apreciind că Sinopec Central‑China exercita funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, aceasta săvârșise o eroare vădită de apreciere(87).
2.      Scurt rezumat al argumentelor invocate de părți
156. Al treilea motiv al recursului formulat de Comisie este compus din două aspecte.
157. Prin intermediul primului aspect, Comisia, susținută de Kuraray, contestă punctele 65-79 din hotărârea atacată. Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază și a încălcat principiul sarcinii probei referitoare la ajustări potrivit jurisprudenței relevante. În prezenta cauză, Comisia a făcut în mod corespunzător dovada care îi revenea. Dovezile furnizate de Comisie ar fi echivalat cu o răsturnare a sarcinii probei, care ar fi fost transferată asupra Sinopec pentru a‑i permite acesteia să demonstreze că ajustarea efectuată în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază nu era justificată. Rezultă că punctele 69 și 70 din hotărârea atacată ar fi viciate de o eroare de drept.
158. Prin intermediul celui de al doilea aspect, Comisia susține, în primul rând, că, prin analizarea în mod distinct a fiecărui element de probă indicat la punctul 150 din prezentele concluzii, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în aplicarea articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază. Potrivit jurisprudenței, pertinența respectivelor elemente poate fi analizată doar în mod global, iar nu prin luarea în considerare a respectivelor elemente în mod individual. Respectivele elemente pot fi pertinente numai în cazul în care acestea sunt luate în considerare ca un întreg ansamblu de elemente de probă în susținerea concluziei formulate în regulamentul în litigiu. Comisia susține că Tribunalul nu a aplicat respectivul standard. În al doilea rând, Comisia contestă concluziile formulate de Tribunal cu privire la fiecare dintre cele cinci elemente menționate la punctul 150 din prezentele concluzii. În mod concret, în ceea ce privește al treilea element, Comisia susține că Tribunalul a încălcat obligația de motivare care îi revenea.
159. În ceea ce privește primul aspect, Sinopec, susținută de Weghochem, contestă argumentele invocate de Comisie.
160. În ceea ce privește al doilea aspect, cu titlu introductiv, Wegochem susține că acesta este inadmisibil, întrucât reprezintă o încercare de a contesta aprecierea elementelor de fapt efectuată de Tribunal. Sinopec și Wegochem contestă apoi argumentele invocate de Comisie referitor la fiecare dintre cele cinci elemente menționate mai sus.
3.      Analiză
a)      Ajustarea în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază
161. În temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază, se poate opera o ajustare pe baza diferențelor dintre comisioanele percepute pentru vânzările în cauză. A doua teză a respectivei dispoziții prevede că termenul „comisioane” trebuie să includă și marja încasată de un operator comercial al produsului sau al produsului similar, în cazul în care funcțiile unui astfel de operator comercial pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
162. A doua teză a fost inserată în articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază prin Regulamentul (CE) nr. 1972/2002 al Consiliului(88). Din considerentul (6) al respectivului regulament rezultă că motivul care a stat la baza respectivei inserări a fost acela de a specifica, în conformitate cu practicile constante ale instituțiilor, că astfel de ajustări trebuiau efectuate și în cazul în care părțile nu aveau o relație comitent‑comisionar, dar obțineau același rezultat economic acționând ca vânzător și cumpărător. Prin urmare, articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază permite operarea unei ajustări nu doar pe baza diferențelor dintre comisioanele percepute pentru vânzările în cauză, ci și pe baza diferențelor dintre marjele încasate de operatorii comerciali ai produsului, în cazul în care aceștia îndeplinesc funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
163. Cu toate acestea, astfel cum Tribunalul a observat în mod întemeiat la punctul 60 și următoarele din hotărârea atacată, rezultă din jurisprudență că o ajustare pe baza articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază nu poate fi operată atunci când producătorul și distribuitorul său afiliat însărcinat cu exporturile către Uniunea Europeană formează o entitate economică unică(89).
164. În realitate, împrejurarea că activitățile de producție și de vânzare sunt împărțite între societăți distincte din punct de vedere juridic în interiorul unui grup nu afectează faptul că este vorba despre o entitate economică unică. Un astfel de grup organizează pur și simplu ansamblul activităților sale în interiorul acestuia, într‑un mod care, în alte cazuri, ar fi exercitate de o entitate juridică unică. Motivul de natură economică care stă la baza recunoașterii existenței unei entități economice unice este de a preveni excluderea artificială a costurilor de vânzare din prețul de vânzare al unui produs doar ca urmare a faptului că un grup utilizează o filială distinctă din punct de vedere juridic, mai degrabă decât un departament de vânzări intern. Ambele structuri comerciale sunt similare din punct de vedere economic(90).
165. Rezultă că un distribuitor care formează o entitate economică unică cu un producător stabilit într‑un stat terț nu se poate considera că exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, în sensul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază(91).
166. O entitate economică unică există atunci când un producător încredințează sarcini care intră în mod normal în responsabilitățile unui departament de vânzări intern unei societăți de distribuție în scopul comercializării produselor sale, pe care o controlează din punct de vedere economic(92). Prin urmare, deși existența controlului exercitat de producător asupra comerciantului afiliat sau a controlului exercitat în comun de ambele societăți reprezintă o condiție prealabilă pentru existența unei entități economice unice, o astfel de entitate se poate considera că există numai atunci când funcțiile exercitate de comerciantul afiliat pot fi asimilate celor ale unui departament de vânzări intern(93).
167. Analiza urmează, așadar, o abordare funcțională. Ceea ce prezintă importanță este prevalența fondului asupra formei. În cadrul analizei existenței unei entități economice unice între un producător și distribuitorul său afiliat, este determinant să se ia în considerare realitatea economică a relațiilor existente între acest producător și acest distribuitor. Ținând seama de cerința unei constatări care să reflecte realitatea economică a relațiilor dintre producătorul menționat și distribuitorul menționat, instituțiile Uniunii sunt obligate să ia în considerare „ansamblul factorilor relevanți” care permit să se determine dacă acest distribuitor exercită sau nu exercită funcțiile unui departament de vânzare integrat al acestui producător.(94)
168. Este necesar în special să se evalueze funcția îndeplinită de comerciantul afiliat în cadrul grupului din care face parte. În consecință, Comisia ar trebui să examineze funcțiile generale îndeplinite de societatea respectivă în ceea ce privește comercializarea și exportul produsului în cauză, precum și al altor produse, atât în cadrul grupului, cât și în relațiile sale cu producători terți independenți(95).
169. Cerința de a lua în considerare realitatea economică a relației dintre producător și distribuitorul afiliat indică luarea în considerare a unor elemente precum nivelul de autonomie al distribuitorului afiliat(96), alocarea riscurilor, structura de remunerare a societății afiliate, exclusivitatea relației sau posibilitatea de a reprezenta alți producători neafiliați(97).
b)      Primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs
170. Prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv de recurs, Comisia contestă în esență punctele 69 și 70 din hotărârea atacată. În respectivele puncte, Tribunalul a respins argumentul invocat de Comisie potrivit căruia există o „regulă generală” care impune în principiu efectuarea unei ajustări în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază imediat ce o întreprindere înființează o societate comercială afiliată pentru a se ocupa de vânzările sale la export.
171. Cu toate acestea, respectiva apreciere efectuată de Tribunal nu conține nicio eroare de drept și, contrar celor susținute de Comisie, nu încalcă principiul sarcinii probei în ceea ce privește ajustarea, potrivit jurisprudenței relevante.
172. Astfel cum a subliniat în mod întemeiat Tribunalul la punctele 65-68 din hotărârea atacată – și așa cum rezultă din punctul 84 din prezentele concluzii –, potrivit unei jurisprudențe constante, sarcina de a dovedi că trebuie operate ajustările specifice enumerate la articolul 2 alineatul (10) din regulamentul de bază revine părții care dorește să se prevaleze de acestea. Astfel, atunci când Comisia consideră că trebuie să se aplice o ajustare în sensul reducerii prețului de export, pentru motivul că o societate de vânzare afiliată unui producător, în acest caz Sinopec Central‑China, exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, revine acestei instituții sarcina să aducă cel puțin indicii convergente care să demonstreze că această condiție este îndeplinită(98).
173. Doar în ipoteza în care Comisia a adus indicii convergente pentru a dovedi că societatea de vânzări în cauză exercita funcții care puteau fi asimilate cu cele ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, revine respectivei societăți sau producătorului său afiliat sarcina de a face dovada că nu se justifică o ajustare pe baza articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază, cu titlu de exemplu demonstrând că formează o entitate economică unică(99).
174. Rezultă, în primul rând, că nu există nicio regulă generală în jurisprudență care să justifice o ajustare în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază doar ca urmare a faptului că întreprinderea înființează o societate comercială afiliată pentru a se ocupa de vânzările sale la export.
175. Comisia trebuie să aducă indicii convergente care să demonstreze că, în pofida existenței controlului exercitat de producător asupra comerciantului afiliat sau a controlului exercitat în comun de ambele societăți respective, societatea de vânzări afiliată producătorului (distribuitorul afiliat) exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
176. Cu toate acestea, în prezenta cauză, problema dacă Comisia a prezentat suficiente dovezi pentru a concluziona că, în pofida statutului său de distribuitor afiliat, Sinopec Central‑China a exercitat respectivele funcții reprezintă chiar problema în discuție în cel de al doilea aspect al acestui motiv de recurs.
177. În al doilea rând, transferul sarcinii probei asupra Sinopec, la care Comisia face referire în recursul său și care este menționat la punctul 173 din prezentele concluzii, va avea loc numai după ce Comisia a adus astfel de indicii convergente.
178. Rezultă că primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs trebuie să fie respins.
c)      Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs
1)      Cu privire la admisibilitate
179. În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs, este mai întâi necesar să se abordeze excepția de inadmisibilitate invocată de Wegochem. Astfel cum se explică la punctele 22-25 din prezentele concluzii, la care facem referire, Wegochem nu este îndreptățită să invoce o astfel de excepție. Cu toate acestea, dat fiind că ridică o problemă referitoare la competența Curții, aceasta din urmă trebuie să examineze respectiva excepție din oficiu.
180. Potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia(100). Prin urmare, în măsura în care al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs invocat de Comisie vizează reexaminarea elementelor de probă pe care s‑a întemeiat Tribunalul pentru a ajunge la concluzia potrivit căreia Comisia nu a prezentat dovezi pentru a demonstra că Sinopec Central‑China a exercitat funcții similare celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, Curtea nu este competentă să examineze un astfel de motiv de recurs, sub rezerva unei denaturări a acestor elemente(101).
181. Cu toate acestea, aspectul dacă Tribunalul a aplicat un standard corect în cadrul examinării elementelor de probă reprezintă o problemă de drept, pentru care Curtea are competență să se pronunțe(102). În aceeași ordine de idei, problema referitoare la relevanța elementelor luate în considerare de către Comisie pentru a stabili dacă un distribuitor afiliat exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane sau cea referitoare la aspectul existenței unei entități economice unice în scopul aplicării articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază reprezintă de asemenea probleme de drept, care pot fi examinate în cadrul unui recurs(103).
2)      Cu privire la fond
182. În ceea ce privește fondul recursului, Comisia contestă în primul rând standardul de apreciere a elementelor de probă aplicat de Tribunal.
183. În ceea ce privește aspectul menționat, suntem de acord cu Comisia că, potrivit jurisprudenței, cele cinci elemente menționate la punctul 150 din prezentele concluzii, care constituie ansamblul elementelor de probă, nu trebuie apreciate în raport cu semnificația lor individuală, ci trebuie luate în considerare în mod global, ca un ansamblu complet de probe care susțin concluzia formulată în regulamentul în litigiu.
184. Într‑adevăr, astfel cum rezultă din jurisprudența menționată la punctele 167 și 168 din prezentele concluzii, stabilirea aspectului dacă o ajustare efectuată în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază este justificată sau dacă, atunci când aceasta nu este justificată întrucât producătorul și distribuitorul său afiliat, responsabil cu vânzările la export către Uniune, formează o entitate economică unică impune obligația de a lua în considerare „toți factorii relevanți” care să reflecte realitatea economică a relațiilor dintre producătorul menționat și distribuitorul menționat.
185. Cu toate acestea, în prezenta cauză, Tribunalul a efectuat o apreciere globală a tuturor factorilor care susțin concluzia formulată de Comisie în regulamentul în litigiu. După analizarea fiecăruia dintre cele cinci elemente în mod individual – la punctele 82-111 din hotărârea atacată –, Tribunalul a ajuns la concluzia finală, formulată la punctul 112, referindu‑se în mod explicit la toate cele cinci elemente care constituie ansamblul elementelor de probă. Tribunalul a concluzionat că singurele două elemente pe care le‑a considerat relevante – și anume al doilea și al treilea element – nu erau suficiente pentru a constitui un ansamblu de indicii convergente care ar fi putut demonstra că funcțiile exercitate de Sinopec Central‑China erau funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane. Prin urmare, argumentul invocat de Comisie potrivit căruia Tribunalul a aplicat un standard greșit în legătură cu efectuarea aprecierii trebuie să fie respins.
186. Comisia contestă în continuare analiza efectuată de Tribunal cu privire la fiecare dintre cele cinci elemente enumerate la punctul 150 de mai sus, care constituie ansamblul elementelor de probă ce susține concluzia pe care aceasta a formulat‑o în regulamentul în litigiu.
187. În această privință observăm că, în urma evaluării globale a elementelor de probă, concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 112 din hotărârea atacată s‑a întemeiat doar pe două dintre cele cinci elemente pe care Comisia le‑a invocat în regulamentul în litigiu, întrucât Tribunalul a respins două elemente (primul și al cincilea) drept irelevante, în timp ce a considerat că un al treilea element (al patrulea) nu modifica aprecierea pe care a efectuat‑o cu privire la celelalte două elemente rămase.
188. Prin urmare, chiar dacă Tribunalul ar fi aplicat standardul corect de evaluare, la punctul 112 din hotărârea atacată, în cazul în care s‑ar stabili că aprecierea globală pe care a efectuat‑o
s‑a întemeiat doar pe un ansamblu parțial de elemente de probă – ca urmare a unei erori de drept în aprecierea relevanței anumitor elemente –, întreaga apreciere ar fi viciată.
189. În ceea ce privește primul dintre cele cinci elemente menționate la punctul 150 de mai sus, și anume faptul că Sinopec Central‑China căuta clienți și stabilea contacte cu aceștia, Tribunalul a considerat, la punctele 82-84 din hotărârea atacată, că acest element nu era relevant. Tribunalul a considerat că, întrucât căutarea de clienți și stabilirea de contacte cu aceștia constituie activități care pot fi desfășurate atât de un departament de vânzări intern, cât și de un agent de vânzări, respectivul element nu era relevant pentru analiză.
190. Comisia contestă respectiva analiză, care, în măsura în care se referă la relevanța unui element luat în considerare pentru a stabili existența unei entități economice unice, privește o problemă de drept(104).
191. Astfel cum s‑a amintit mai sus(105), pentru a stabili existența unei entități economice unice, este necesar să se examineze ansamblul funcțiilor pe care distribuitorul afiliat le exercită în comercializarea și exportul produsului respectiv, în lumina realităților economice ale relației pe care o are acesta cu producătorul.
192. În acest context, suntem de acord cu Tribunalul că găsirea clienților și stabilirea contactului cu aceștia este o activitate care, în lipsa unui agent de vânzări extern, poate fi exercitată de un departament de vânzări intern. Prin urmare, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare atunci când a constatat că primul element nu este concludent pentru stabilirea aspectului dacă distribuitorul afiliat acționează ca un departament de vânzări intern sau ca un agent de vânzări.
193. Faptul că un element nu este în mod necesar concludent nu înseamnă însă că acesta este irelevant.
194. Faptul că distribuitorul afiliat caută clienți și stabilește contacte cu aceștia este un factor relevant pentru a înțelege ansamblul funcțiilor pe care entitatea afiliată le exercită, în lumina raporturilor economice pe care aceasta le are cu producătorul. În cazul în care s‑ar stabili că entitatea afiliată nu a căutat clienți și nu a stabilit contacte directe cu aceștia, acest fapt ar constitui un puternic indiciu că respectiva entitate nu exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane. De fapt, jurisprudența arată că Tribunalul a considerat faptul că un distribuitor afiliat a comercializat produsele, a gestionat contactele cu clienții existenți și potențiali, a solicitat și a primit comenzile și a negociat prețurile de vânzare a fi un element relevant pentru a stabili dacă respectiva entitate a acționat ca un agent(106).
195. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat, la punctul 84 din hotărârea atacată, că primul element nu era relevant în stabilirea aspectului dacă Sinopec Central‑China acționa ca un agent care lucrează pe bază de comisioane, în sensul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază.
196. În ceea ce privește al doilea element, enumerat la punctul 150 de mai sus, referitor la faptul că Sinopec Chongqing efectua vânzări directe la export, Comisia nu contestă nicio eroare de drept specifică în cadrul analizei efectuate de Tribunal la punctele 85-94 din hotărârea atacată. Aceasta susține că Tribunalul a omis să stabilească un raport între aprecierea vânzărilor directe și analiza relevanței acestora din perspectiva relațiilor economice dintre Sinopec Chongqing și Sinopec Central‑China. Cu toate acestea, în măsura în care elementul invocat de Comisie trebuie înțeles ca reprezentând o cerere de reevaluare a aprecierii efectuate de Tribunal cu privire la elementele de probă, această cerere este inadmisibilă în cadrul recursului. În măsura în care aspectul pe care Comisia îl contestă trebuie interpretat ca fiind îndreptat împotriva standardului aplicat de Tribunal în ceea ce privește efectuarea aprecierii, respectivul aspect a fost deja respins la punctele 182-185 din prezentele concluzii.
197. În ceea ce privește al treilea element enumerat la punctul 150 de mai sus, Tribunalul a statuat, la punctele 97 și 98 din hotărârea atacată, că, deși vânzările interne directe efectuate de Sinopec Chongqing și de Sinopec Ningxia demonstrau faptul că acestea dețineau infrastructura necesară pentru a‑și vinde produsele fără intermediari, producătorii pot beneficia în mod legitim de intervenția altor departamente interne sau entități afiliate în scopul operațiunilor lor de export decât a celor de care beneficiază pentru piețele lor interne. Tribunalul a concluzionat, așadar, că al treilea element nu era un indiciu probant de natură să împiedice recunoașterea statutului de departament de vânzări intern al Sinopec Central‑China.
198. Contrar celor susținute de Comisie, nu considerăm că există vreo contradicție în respectivul raționament. Prin urmare, motivul întemeiat pe încălcarea obligației de motivare de către Tribunal nu poate fi admis. În măsura în care Comisia solicită Curții să reexamineze aprecierea efectuată de Tribunal cu privire la elementele de probă și să ajungă la o concluzie diferită față de cea la care s‑a ajuns în hotărârea atacată, respectiva solicitare este inadmisibilă în cadrul recursului.
199. În ceea ce privește al patrulea element enumerat la punctul 150 de mai sus, și anume faptul că Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia suportau costurile de vânzare, la punctele 100-102 din hotărârea atacată, Tribunalul a raportat acest element la cel de al doilea și la cel de al treilea și a concluzionat că acesta nu modifica aprecierea respectivelor elemente.
200. Comisia însăși raportează argumentul pe care îl invocă împotriva respectivei părți a hotărârii la nelegalitatea analizelor referitoare la al doilea și al treilea element. Cu toate acestea, din cuprinsul punctelor anterioare ale prezentelor concluzii rezultă că argumentele invocate împotriva analizei referitoare la al doilea și al treilea element trebuie să fie respinse. Prin urmare, nici elementul invocat de Comisie împotriva analizei efectuate de Tribunal cu privire la cel de al patrulea element nu poate fi admis.
201. În sfârșit, în ceea ce privește cel de al cincilea element enumerat la punctul 150 de mai sus, referitor la faptul că Sinopec Central‑China comercializa de asemenea produse realizate de alți producători decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia, Tribunalul a concluzionat, la punctul 111 din hotărârea atacată, că acest element nu avea relevanță în demonstrarea faptului că Sinopec Central‑China exercita funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane. Analiza care a condus la respectiva concluzie este împărțită în două părți. În primul rând, la punctele 106-108 din respectiva hotărâre, după ce a făcut trimitere la jurisprudența relevantă, Tribunalul a considerat că, întrucât Comisia nu efectuase o examinare a părții din cifra totală de afaceri realizată de Sinopec Central‑China din vânzarea tuturor produselor achiziționate de alte societăți decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia, aceasta nu se putea prevala de al cincilea element pentru a susține că nu a fost stabilită existența vreunei entități economice unice. În al doilea rând, la punctele 109 și 110 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în orice caz, presupunând că Comisia ar fi avut dreptul să se limiteze la examinarea cifrei de afaceri a Sinopec Central‑China generate de vânzările sale de PVA, s‑a stabilit că achizițiile efectuate de către Sinopec Central‑China de PVA produși de producători terți reprezentau doar 2 % din achizițiile sale de PVA de la Sinopec Chongqing și de la Sinopec Ningxia și că PVA achiziționați de Sinopec Central‑China de la producători terți au fost, în orice caz, vânduți în China unei „societăți afiliate”.
202. Comisia contestă această analiză care, la fel ca în cazul primului element, în măsura în care se referă la relevanța unui element luat în considerare în stabilirea existenței unei entități economice unice, privește o problemă de drept(107).
203. În ceea ce privește prima parte a analizei, pe care Tribunalul s‑a bazat pentru a ajunge la concluzia formulată la punctul 111 din hotărârea atacată, observăm faptul că analiza efectuată la punctele 106 și 107 din această hotărâre este conformă cu jurisprudența menționată în aceasta. Cu toate acestea, concluzia formulată la punctul 108 din respectiva hotărâre, potrivit căreia Comisia nu se putea în niciun caz prevala de al cincilea element ca indiciu pertinent, din cauza faptului că Comisia nu a analizat partea din cifra totală de afaceri obținută din vânzarea tuturor produselor achiziționate de la alte societăți decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia, este, în opinia noastră, eronată.
204. Astfel cum s‑a amintit mai sus(108), jurisprudența conferă dreptul instituțiilor Uniunii de a lua în considerare „toți factorii relevanți” care să reflecte realitatea economică a relațiilor dintre producător și distribuitorul afiliat pentru a stabili existența unei entități economice unice. Prin urmare, respectivii factori nu pot fi în mod necesar limitați la analiza părții din cifra totală de afaceri obținute din vânzarea tuturor produselor fabricate de distribuitorul afiliat. Partea obținută doar din vânzările produsului în cauză poate constitui de asemenea un factor relevant pe care instituțiile Uniunii au dreptul să îl ia în considerare în cadrul analizei(109). Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat, la punctul 111 din hotărârea atacată, că al cincilea element nu era relevant, întrucât Comisia nu a efectuat o analiză a părții din cifra totală de afaceri obținută din vânzarea tuturor produselor fabricate de Sinopec Central‑China.
205. În ceea ce privește a doua parte a analizei, cuprinsă la punctele 109 și 110 din hotărârea atacată, Tribunalul a efectuat‑o cu titlu de „în orice caz” și, prin urmare, cu titlu de obiter dictum. În cuprinsul respectivelor puncte, deși nu a menționat în mod expres, Tribunalul pare să fi concluzionat în esență că, pe baza analizei părții foarte limitate din cifra de afaceri referitoare (doar) la produsul în cauză obținută de Sinopec Central‑China de la alți producători neafiliați (luați în considerare de Comisie), al cincilea element nu constituia un indiciu pertinent suficient pentru a considera că respectiva societate exercita funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
206. Cu toate acestea, trebuie să se observe că respectiva concluzie (implicită) privind al cincilea element nu este menționată deloc la punctul 112 din hotărârea atacată, în care Tribunalul efectuează aprecierea sa globală cu privire la cele cinci elemente. Prin urmare, Tribunalul nu a luat în considerare toate cele cinci elemente drept elemente de probă în cadrul aprecierii sale globale, având în vedere că a considerat (în mod eronat) un astfel de element ca fiind irelevant.
207. În concluzie, considerăm că Tribunalul a săvârșit două erori de drept atunci când a considerat că primul și al cincilea element nu erau relevante în analiza menită să stabilească dacă Sinopec Central‑China, în pofida statutului său de societate afiliată, exercita funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
208. Prin urmare, întrucât aprecierea globală a elementelor de probă efectuată de Tribunal la punctul 112 din hotărârea atacată s‑a bazat doar pe al doilea și pe al treilea element, ca urmare a faptului că Tribunalul a respins în mod eronat primul și al cincilea element ca nefiind relevante, trebuie să se concluzioneze că această apreciere globală este viciată de erori de drept.
209. Prin urmare, propunem Curții să admită al doilea aspect al celui de al treilea motiv al recursului formulat de Comisie.
III. Cu privire la recursul incident
210. Recursul incident al Sinopec privește punctele 141-159 din hotărârea atacată. În cadrul respectivelor puncte, Tribunalul a respins motivul prin care Sinopec a contestat decizia Comisiei de a ajusta în sens ascendent valoarea normală în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (b) din regulamentul de bază pentru a reflecta diferența dintre cota taxei pe valoarea adăugată (TVA) datorată și cota de rambursare a TVA la export.
211. Prin intermediul recursului incident, Sinopec solicită Curții anularea hotărârii atacate în măsura în care aceasta a confirmat ajustarea valorii normale pentru TVA‑ul nerecuperabil, anularea regulamentului în cauză în măsura în care a efectuat această ajustare și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată; în subsidiar, Sinopec solicită Curții trimiterea cauzei la Tribunal și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
212. Comisia, susținută de Kuraray, solicită Curții să respingă recursul incident și să oblige Sinopec la plata cheltuielilor de judecată. Kuraray solicită de asemenea Curții să constate că recursul incident este inadmisibil.
213. În susținerea recursului său incident, Sinopec invocă patru motive de recurs.
214. La punctele 141-159 din hotărârea atacată, Tribunalul a confirmat decizia Comisiei, astfel cum aceasta este prevăzută în considerentele (387) și (388) ale regulamentului în litigiu, de a ajusta valoarea normală construită pentru a ține cont de TVA‑ul nerambursabil inclus în prețul de export. Tribunalul a constatat că, deși textul regulamentului în litigiu nu era ușor de înțeles, interpretat în context și susținută de înscrisurile din dosarul administrativ, Comisia demonstrase suficient, în primul rând, că prețul de export includea TVA‑ul nerambursabil, în timp ce valoarea normală fusese construită utilizând date din țara reprezentativă, în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, fără TVA, și, în al doilea rând, că, în consecință, această asimetrie justifica o ajustare în sens ascendent a valorii normale pentru a asigura o comparație echitabilă între această valoare și prețul de export(110).
215. Cu toate acestea, Tribunalul a considerat că Comisia a săvârșit o eroare atunci când a invocat articolul 2 alineatul (10) litera (b) din regulamentul de bază ca temei juridic pentru respectiva ajustare, întrucât această dispoziție nu reglementează în mod explicit valorile normale construite pe baza datelor din țara reprezentativă. Tribunalul a constatat că această eroare nu a fost totuși concludentă, întrucât articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază permitea Comisiei să efectueze ajustări pentru alți factori care afectează comparabilitatea prețurilor, inclusiv TVA‑ul nerambursabil(111).
A.      Admisibilitatea și eficiența recursului incident
216. În primul rând, Kuraray susține că recursul incident este inadmisibil în integralitatea sa. Potrivit celor susținute de Kuraray, Sinopec nu a explicat și nici nu a demonstrat care este avantajul pe care i l‑ar aduce recursul incident.
217. Prin intermediul excepției sale de inadmisibilitate, Kuraray contestă în esență interesul Sinopec în introducerea recursului incident. În conformitate cu jurisprudența constantă, pentru ca un reclamant să aibă un interes de a introduce acțiunea, recursul trebuie să fie de natură ca, în cazul în care este admis, să aducă un avantaj părții care îl formulează. În plus, Curtea poate ridica din oficiu obiecția potrivit căreia o parte nu are interesul de a formula sau de a menține un recurs(112).
218. Astfel cum s‑a explicat la punctele 22-25 din prezentele concluzii, întrucât Kuraray are calitatea de intervenientă, aceasta nu este îndreptățită să invoce o astfel de excepție de inadmisibilitate. Cu toate acestea, întrucât respectiva excepție ridică o problemă referitoare la competența Curții, aceasta trebuie să o examineze din oficiu.
219. În opinia noastră, nu există nicio îndoială că Sinopec are interesul de a introduce recursul incident. În ipoteza în care recursul incident ar fi admis, iar Curtea ar decide că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a considerat că poate fi efectuată o ajustare în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază, valoarea normală utilizată pentru a stabili marja de dumping a Sinopec ar fi diminuată, la fel cum ar fi, prin urmare, taxa sa antidumping. Această diminuare ar constitui, fără îndoială, un avantaj pentru Sinopec.
220. În al doilea rând, fără a invoca o excepție de inadmisibilitate, Comisia consideră că, din cauza lipsei unui recurs incident formulat împotriva punctelor 160-164 din hotărârea atacată, recursul incident este ineficient în întregime. Mai precis, Sinopec nu a contestat punctul 160 din hotărârea menționată, în care Tribunalul, prin utilizarea termenului „necesară”, ar fi confirmat necesitatea unei ajustări. Respectivul punct contrazice, așadar, argumentele invocate de Sinopec în recursul incident.
221. Punctul 160 din hotărârea atacată constituie doar un rezumat al argumentelor invocate de Sinopec în cadrul celei de a doua critici întemeiate pe cel de al treilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs formulat în primă instanță. Respectivul punct nu constituie o constatare formulată de Tribunal. Lipsa unei critici întemeiate în mod specific pe respectivul punct nu afectează în niciun fel eficiența recursului incident.
B.      Primul motiv de recurs
222. Prin intermediul primului motiv al recursului incident, Sinopec susține că, prin schimbarea, în hotărârea atacată, a temeiului juridic pentru ajustarea TVA‑ului nerecuperabil de la articolul 2 alineatul (10) litera (b) la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază, Tribunalul a interpretat în mod greșit atât partea introductivă a articolului 2 alineatul (10), cât și articolul 2 alineatul (10) litera (k) din respectivul regulament.
223. Sinopec susține că, în cazul de față, Comisia nu a demonstrat că erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază, întrucât nu a aplicat această dispoziție în regulamentul în litigiu, ci articolul 2 alineatul (10) litera (b) din regulamentul de bază. Nu era de competența Tribunalului, ci a Comisiei să efectueze ajustarea în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază și să dovedească că erau îndeplinite condițiile de aplicare a acestei dispoziții. Rolul Tribunalului se limitează la examinarea legalității actelor Comisiei, iar nu la corectarea erorilor de drept săvârșite de respectiva instituție. Înlocuirea necorespunzătoare a temeiului juridic de către Tribunal a permis menținerea ajustării în pofida neîndeplinirii de către Comisie a sarcinii probei.
224. Comisia, susținută de Kuraray, contestă argumentele invocate de Sinopec.
225. La punctele 153-156 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, în opinia Comisiei, prețul de export includea o sumă corespunzătoare TVA‑ului nerambursabil, în timp ce valoarea normală fusese construită fără TVA,
și că, în consecință, respectiva asimetrie justifica o ajustare în creștere a valorii normale pentru a asigura o comparație echitabilă între valoarea normală și prețul de export.
226. Sinopec nu contestă respectivele puncte din hotărârea atacată și concluziile formulate în cuprinsul acestea. Mai precis, Sinopec nu contestă necesitatea de a efectua o ajustare în sens crescător a valorii normale pentru a asigura o comparație echitabilă în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, având în vedere asimetria menționată anterior, care a afectat, fără îndoială, comparabilitatea prețurilor.
227. La punctul 157 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Comisia a săvârșit o eroare de drept considerând că temeiul juridic pentru ajustarea în sens crescător a valorii normale era articolul 2 alineatul (10) litera (b) din regulamentul de bază. Tribunalul a decis însă că această eroare nu justifică anularea regulamentului în litigiu, întrucât nu a avut un efect decisiv asupra evaluării Comisiei, având în vedere că, în orice caz, condițiile de aplicare a articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază erau îndeplinite. Aspectul privind „înlocuirea temeiului juridic” al ajustării, astfel cum acesta este descris de Sinopec, este cel care este contestat în prezentul motiv de recurs.
228. Cu toate acestea, constatarea formulată de Tribunal la punctul 157 din hotărârea atacată nu conține, în opinia noastră, nicio eroare de drept.
229. În primul rând, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare prin faptul că a constatat că erau îndeplinite condițiile pentru aplicarea articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază.
230. Potrivit dispoziției menționate, „se poate opera o ajustare […] pe baza diferențelor aferente altor factori care nu sunt prevăzuți la [articolul 2 alineatul (10) literele (a)-(j) din regulamentul de bază], în cazul în care se demonstrează că aceste diferențe afectează comparabilitatea prețurilor, […]
și în special dacă în mod sistematic cumpărătorii plătesc prețuri diferite pe piața internă din cauza lor”.
231. Respectiva dispoziție constituie o dispoziție reziduală „generală” introdusă în legislația antidumping a Uniunii(113) pentru a permite ajustări pentru „alți factori” care nu sunt enumerați în mod specific la literele (a)-(j) ale articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și, prin urmare, pentru a elimina natura exclusivă a acestei dispoziții în ceea ce privește deducerile(114).
232. Astfel cum am menționat la punctele 225 și 226 din prezentele concluzii, este de necontestat faptul că includerea în prețul de export a unei sume corespunzătoare TVA‑ului nerambursabil și construirea valorii normale fără TVA au constituit o diferență între factorii care afectează prețurile și comparabilitatea prețurilor, ceea ce a justificat o ajustare în sens crescător a valorii normale în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază pentru a asigura o comparație echitabilă. Prin urmare, condiția prevăzută în prima teză a acestei dispoziții este îndeplinită.
233. În ceea ce privește cea de a doua condiție prevăzută la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază – care prevede „în special dacă clienții plătesc în mod constant prețuri diferite pe piața internă din cauza diferenței dintre acești factori” –, utilizarea sintagmei
„în special” indică faptul că nu impune o cerință suplimentară. În schimb, aceasta vizează ilustrarea unei situații în care condiția – și anume demonstrarea faptului că factorul în cauză afectează comparabilitatea prețurilor – a fost îndeplinită.
234. Prin urmare, având în vedere că Tribunalul a constatat faptul că s‑a demonstrat că asimetria referitoare la TVA între valoarea normală construită și prețul de export a afectat comparabilitatea prețurilor, acesta nu a săvârșit nicio eroare atunci când a concluzionat că erau îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază.
235. În al doilea rând, în situația în care se stabilește că o ajustare a fost necesară pentru a asigura o comparație echitabilă în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază și că au fost îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din același regulament, eroarea de drept săvârșită de Comisie în clasificarea ajustării în conformitate cu articolul 2 alineatul (10) litera (b) din respectivul regulament a fost de natură pur formală. În fapt, respectiva eroare de clasificare juridică a ajustării nu a avut o influență decisivă nici asupra aprecierii Comisiei în sensul necesității ajustării, nici asupra cuantumului ajustării și asupra marjei de dumping rezultate. Astfel cum a statuat în mod întemeiat Tribunalul, o eroare de importanță pur formală, în special în ceea ce privește temeiul juridic, nu poate conduce la anularea actului Uniunii în cauză(115).
236. În al treilea rând, în ceea ce privește pretinsa depășire de către Tribunal a competenței sale, care se limitează la examinarea legalității actelor Comisiei, nu considerăm că Tribunalul a depășit nivelul de control jurisdicțional necesar prin substituirea aprecierii Comisiei cu propria sa apreciere. În fapt, pentru a ajunge la concluzia sa, Tribunalul s‑a bazat pe factori care fac parte integrantă din raționamentul Comisiei dezvoltat în regulamentul în litigiu, iar rezultatul aprecierii sale este conform cu dispozitivul acestui act(116). Tribunalul nu a efectuat o nouă apreciere a faptelor care să o înlocuiască pe aceea a Comisiei, iar, astfel, controlul operat nu a afectat puterea largă de apreciere a respectivei instituții în domeniul politicii comerciale, putere justificată prin complexitatea situațiilor economice, politice și juridice pe care Comisia trebuie să le analizeze(117).
237. Având în vedere considerentele care precedă, propunem Curții să respingă primul motiv al recursului incident formulat de Sinopec ca nefondat.
C.      Al doilea motiv de recurs
238. Al doilea motiv al recursului incident formulat de Sinopec este îndreptat împotriva punctului 158 din hotărârea atacată. Sinopec susține că, prin afirmația potrivit căreia valoarea normală construită „înlocuiește” prețul produsului în cauză pe piața internă a țării exportatoare, Tribunalul a interpretat greșit articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază. Potrivit Sinopec, în timp ce o valoare normală construită în temeiul metodologiei prevăzute la articolul 2 alineatele (3)-(6) din regulamentul de bază are scopul de a oferi o aproximare a prețului de vânzare pe piața internă, nu acesta este cazul în ceea ce privește articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, care instruiește Comisia să ignore complet vânzările interne. Cu toate acestea, potrivit Sinopec, demonstrarea faptului că „în mod sistematic cumpărătorii plătesc prețuri diferite pe piața internă din cauza diferențelor dintre acești factori” este o condiție necesară în scopul efectuării unei ajustări în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază.
239. Comisia, susținută de Kuraray, contestă argumentele invocate de Sinopec. Kuraray susține de asemenea că al doilea motiv de recurs este inadmisibil, întrucât nu este suficient de clar și de precis pentru a permite Curții să efectueze controlul. Prin urmare, potrivit celor susținute de Kuraray, al doilea motiv de recurs nu îndeplinește standardele prevăzute la articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
240. În ceea ce privește, în primul rând, admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs, considerăm că, presupunând că Curtea ar analiza din oficiu excepția de inadmisibilitate invocată de Kuraray, care, în calitate de intervenientă, așa cum rezultă din punctele 22-25 din prezentele concluzii, nu este îndreptățită să ridice o astfel de excepție, acest motiv de recurs nu este inadmisibil. În fapt, acest motiv de recurs indică cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită de către Sinopec (și anume punctul 158 din hotărârea atacată), precum și argumentele juridice care susțin în mod concret acest motiv de recurs [și anume pretinsa încălcare a articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază](118).
241. Cu toate acestea, în opinia noastră, acest motiv de recurs este ineficient. Astfel cum am menționat la punctul 233 din prezentele concluzii, a doua teză a dispoziției prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază nu impune o cerință suplimentară. Aceasta precizează în schimb situația specifică în care este îndeplinită condiția prevăzută în prima teză a dispoziției – și anume faptul că este demonstrat că diferența dintre factorii în cauză afectează comparabilitatea prețurilor. La punctele 153-157 din hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit că, din moment ce respectiva condiție a fost îndeplinită, Comisia avea dreptul să efectueze ajustarea în sens crescător a valorii normale. Prin urmare, chiar dacă, așa cum susține Sinopec, punctul 158 din hotărârea respectivă ar fi eronat în ceea ce privește interpretarea articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază coroborat cu a doua teză a dispoziției prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din acest regulament, o astfel de eroare nu ar pune în discuție concluzia potrivit căreia ajustarea era justificată în prezenta cauză.
242. În orice caz, și al doilea motiv de recurs se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. În realitate, prin afirmația de la punctul 128 din hotărârea atacată, că valoarea normală construită „înlocuiește” prețul produsului în cauză pe piața națională a țării exportatoare, Tribunalul nu a vrut să spună, astfel cum sugerează argumentul invocat de Sinopec, că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare vânzările interne la construirea valorii normale. Tribunalul a vrut mai degrabă să spună că valoarea normală construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază înlocuiește, în efectuarea comparației echitabile dintre valoarea normală și prețul de export, valoarea normală astfel cum aceasta este definită la articolul 2 alineatul (1) din regulamentul de bază.
243. Prin urmare, propunem Curții să respingă și al doilea motiv al recursului incident formulat de Sinopec.
D.      Al treilea motiv de recurs
244. Prin intermediul celui de al treilea motiv al recursului incident, Sinopec susține că Tribunalul a denaturat elementele de probă aflate la dispoziția sa prin faptul că nu a examinat relevanța unei decizii a Curții de Comerț Internațional din SUA (Statele Unite) care confirma că ajustările pentru TVA‑ul nerecuperabil sunt ilegale nu doar în cadrul unei comparații echitabile, ci și atunci când se construiește valoarea normală. Potrivit celor susținute de Sinopec, prin faptul că nu a făcut nicio referire la respectiva decizie în hotărârea atacată și, în consecință, prin faptul că nu a analizat relevanța acesteia, Tribunalul a denaturat elementele de probă. Sinopec susține că respectiva denaturare afectează concluzia formulată la punctul 156 din hotărârea atacată potrivit căreia Comisia demonstrase necesitatea efectuării unei ajustări pentru TVA‑ul nerecuperabil.
245. Comisia, susținută de Kuraray, contestă argumentele invocate de Sinopec. Kuraray susține de asemenea că al treilea motiv de recurs este inadmisibil, întrucât Sinopec nu a furnizat nicio dovadă care să susțină pretinsa denaturare a elementelor de probă. Prin urmare, potrivit celor susținute de Kuraray, acest motiv de recurs nu îndeplinește cerințele standardului prevăzut la articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
246. Din nou, în ceea ce privește, în primul rând, excepția de inadmisibilitate ridicată de Kuraray, considerăm că, presupunând că Curtea ar analiza din oficiu această excepție, pe care Kuraray, în calitate de intervenientă, nu are dreptul să o ridice(119), al treilea motiv de recurs nu este inadmisibil. Similar motivului de recurs anterior, al treilea motiv de recurs precizează elementele contestate ale hotărârii pe care Sinopec urmărește mai precis să le anuleze (și anume punctul 156 din hotărârea atacată), precum și argumentele juridice invocate în mod specific în susținerea respectivului motiv de recurs (și anume pretinsa denaturare a elementelor de probă prin neluarea în considerare a deciziei mai sus menționate a Curții de Comerț Internațional din SUA).
247. Cu toate acestea, în opinia noastră, al treilea motiv de recurs trebuie să fie respins pe fond.
248. În primul rând, suntem de acord cu Comisia asupra faptului că nu este relevantă conformitatea practicii instituțiilor Uniunii cu
abordarea autorităților din SUA. Decizia Tribunalului de Comerț Internațional al SUA este un exemplu de practică dintr‑o altă jurisdicție, care poate insufla o anumită interpretare a dreptului Uniunii în materie de antidumping, dar nu poate fi clasificată drept „element de probă”. Prin urmare, având în vedere că nu există niciun element de probă, nu poate exista nicio „denaturare a elementelor de probă”.
249. În al doilea rând și în orice caz, nerespectarea obligației de examinare a elementelor de probă nu poate conduce la o denaturare a respectivelor elemente. Potrivit jurisprudenței, o critică întemeiată pe denaturarea elementelor de probă obligă recurentul nu doar să indice cu precizie elementele care ar fi fost denaturate de Tribunal, ci și să demonstreze erorile de analiză care, în opinia sa, l‑ar fi condus la această denaturare(120).
250. Rezultă că o denaturare a elementelor de probă presupune că aceste elemente au fost apreciate într‑un mod vădit contrar conținutului lor. Sinopec nu susține însă că Tribunalul a denaturat aprecierea efectuată cu privire la decizia Tribunalului de Comerț Internațional al SUA, pe care acestea au prezentat‑o în fața respectivei instanțe. Ele susțin
mai degrabă faptul că Tribunalul nu a luat deloc în considerare respectivele elemente de probă în aprecierea pe care a efectuat‑o. Respectiva critică echivalează în esență cu o critică întemeiată pe lipsa de motivare.
251. Cu toate acestea, chiar dacă critica formulată de Sinopec ar trebui înțeleasă în acest fel, ea ar trebui totuși respinsă. Absența unei trimiteri în hotărârea atacată la decizia în cauză a US Court of International Trade (Curtea de Comerț Internațional a SUA) implică în mod necesar că Tribunalul a considerat o astfel de decizie irelevantă. Această lipsă a unei trimiteri în hotărârea respectivă nu împiedică în niciun caz Sinopec să formuleze obiecții împotriva hotărârii atacate sau Curtea să examineze aceste obiecții.
252. Prin urmare, propunem Curții să respingă și al treilea motiv al recursului incident formulat de Sinopec.
E.      Al patrulea motiv de recurs
253. Prin intermediul celui de al patrulea motiv al recursului incident, Sinopec contestă punctele 150-156 din hotărârea atacată. Aceasta invocă o încălcare a dreptului de a fi audiat și a obligației de motivare.
254. În primul rând, Sinopec susține că, întrucât temeiul juridic pentru ajustarea TVA‑ului nerecuperabil a fost modificat din articolul 2 alineatul (10) litera (b) în articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază, societățile din grupul Sinopec au fost împiedicate să furnizeze elemente de probă care să ateste că nu erau îndeplinite condițiile prevăzute în această din urmă dispoziție. Sinopec recunoaște că a avut posibilitatea de a dezbate în fața Tribunalului aspectul dacă erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază. Cu toate acestea, dreptul de a fi audiat în fața Comisiei, autorul actului, este distinct de posibilitatea de a fi audiat în fața Tribunalului. Sinopec susține că, în cazul în care ar fi avut posibilitatea de a‑și prezenta argumentele, în special în ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 2 alineatul (10) litera (k) al doilea paragraf din regulamentul de bază, Comisia ar fi putut adopta o decizie diferită.
255. În al doilea rând, Sinopec susține că, în pofida solicitărilor efectuate, Comisia nu a explicat motivul pentru care era necesară ajustarea în cauză în condițiile în care valoarea normală se bazează pe informații provenite dintr‑un stat terț. Comisia a furnizat o explicație abia în cadrul procedurii desfășurate în fața Tribunalului. Cu toate acestea, faptul de a permite Comisiei să furnizeze explicații doar în cadrul procedurilor legale desfășurate în fața instanțelor Uniunii cu privire la motivele pentru care a adoptat o anumită abordare, în special atunci când o astfel de explicație a fost solicitată în mod explicit în cursul procedurii administrative și atunci când instanțele Uniunii au constatat că Comisia a săvârșit o eroare de drept, riscă să lipsească de efect util obligația de motivare și dreptul de a fi audiat al părților interesate.
256. Comisia, susținută de Kuraray, contestă argumentele invocate de Sinopec.
257. În ceea ce privește, în primul rând, pretinsa încălcare a dreptului de a fi audiat, observăm că argumentul invocat de Sinopec se axează pe condiția stabilită în cea de a doua teză a dispoziției prevăzute la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază. Cu toate acestea, așa
cum am menționat la punctele 232 și 241 din prezentele concluzii, a doua teză a dispoziției respectivului articol nu impune o cerință suplimentară, ci doar subliniază o situație specifică în care este îndeplinită condiția prevăzută în prima teză a dispoziției. Prin urmare, într‑o astfel de situație în care este îndeplinită condiția menționată în prima teză a dispoziției și, prin urmare, ajustarea este justificată, chiar dacă ar fi adevărat faptul că Sinopec nu a avut posibilitatea de a‑și prezenta argumentele cu privire la condiția prevăzută în cea de a doua teză a dispoziției, acest lucru nu ar avea niciun impact asupra ajustării în cauză. Prin urmare, în opinia noastră, acest motiv de recurs este lipsit de efect util.
258. În orice caz, potrivit unei jurisprudențe constante, deși nu i se poate impune reclamantului să demonstreze că decizia Comisiei ar fi fost diferită în lipsa neregularității procedurale în cauză, ci doar că o astfel de ipoteză nu este complet exclusă, din moment ce această parte și‑ar fi putut realiza mai bine apărarea în lipsa respectivei neregularități, nu este mai puțin adevărat că existența unei neregularități cu privire la dreptul la apărare nu poate conduce la anularea actului în cauză decât în măsura în care există posibilitatea ca, din cauza acestei neregularități, procedura administrativă să fi putut produce un rezultat diferit, afectând astfel în mod concret dreptul la apărare(121).
259. Cu toate acestea, în prezenta cauză, Sinopec nu a prezentat niciun element care ar fi putut demonstra că, într‑o situație în care, astfel cum s‑a observat la punctele 225 și 226 din prezentele concluzii, ajustarea era justificată, procedura administrativă ar fi putut conduce la un rezultat diferit.
260. În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al patrulea motiv de recurs, Tribunalul a constatat în mod întemeiat, la punctul 152 din hotărârea atacată, că, potrivit jurisprudenței Curții, „un regulament de stabilire a unor taxe antidumping trebuie să conțină esența raționamentului Comisiei, însă nu trebuie să cuprindă o motivare specifică pentru fiecare dintre numeroasele argumente de fapt invocate de părțile interesate” și că „Tribunalul poate astfel să solicite Comisiei explicații suplimentare și să țină seama de acestea cu ocazia controlului său, cu condiția ca ele să se întemeieze pe elemente care fac parte din dosarul Comisiei”.
261. Sinopec nu contestă respectiva jurisprudență, nici faptul că explicațiile suplimentare furnizate de Comisie erau bazate pe înscrisuri existente în dosarul Comisiei. În acest context, nici al doilea aspect al acestui motiv de recurs nu poate fi admis.
262. Având în vedere considerentele care precedă, propunem Curții să respingă și cel de al patrulea motiv al recursului incident formulat de Sinopec și, prin urmare, să respingă în întregime acest recurs incident.
IV.    Acțiunea în fața Tribunalului
263. În conformitate cu articolul 61 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care Curtea anulează hotărârea Tribunalului, ea poate să soluționeze definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.
264. Considerăm că acesta este cazul, în primul rând, în ceea ce privește a doua critică a celui de al treilea motiv invocat de Sinopec în fața Tribunalului, întemeiată pe presupusa natură punitivă a sursei datelor disponibile. În fapt, de la punctele 35-46 din prezentele concluzii rezultă că, în considerentele (329) și (333) ale regulamentului în litigiu, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a construit valoarea normală pentru Sinopec Ningxia în conformitate cu articolul 2 alineatul (6a) din regulamentul de bază, prin utilizarea informațiilor furnizate de ceilalți producători‑exportatori cooperanți în temeiul articolului 18 din același regulament și, în particular, pentru fiecare tip de produs raportat de respectiva societate, prin utilizarea celei mai ridicate valori normale a celorlalți producători‑exportatori cooperanți. A doua critică mai sus menționată a celui de al treilea motiv invocat de Sinopec trebuie, prin urmare, să fie respinsă în întregime.
265. În al doilea rând, considerăm că Curtea poate de asemenea să soluționeze definitiv litigiul atât cu privire la primul, cât și cu privire la al doilea aspect ale celui de al doilea motiv invocat de Sinopec în fața Tribunalului, întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază.
266. În ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea obligației de a efectua o comparație echitabilă în aceeași etapă de comercializare, în temeiul articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, între prețul de export și valoarea normală construită în temeiul articolului 2 alineatul (6a) din același regulament cu privire la „costurile în litigiu”, din cuprinsul punctelor 64-146 din prezentele concluzii rezultă că Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere în această privință în regulamentul în litigiu. Prin urmare, respectiva critică – cuprinsă în a doua parte a celui de al doilea motiv invocat în primă instanță – trebuie să fie respinsă.
267. În ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază, din cuprinsul punctelor 161-169, precum și din cuprinsul punctului 184 din prezentele concluzii rezultă că, pentru a stabili dacă o ajustare efectuată în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază este justificată, deoarece comerciantul afiliat exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, sau dacă această ajustare nu este justificată, întrucât producătorul și distribuitorul său afiliat responsabil cu vânzările la export către Uniune formează o entitate economică unică, este necesar să se ia în considerare „toți factorii relevanți” care să reflecte realitatea economică a relațiilor dintre producătorul menționat și distribuitorul menționat.
268. Prin urmare, în prezenta cauză este necesar să se analizeze cele cinci elemente enumerate la punctul 150 din prezentele concluzii, care constituie ansamblul elementelor de probă ce susțin concluzia formulată de Comisie în regulamentul în litigiu, potrivit căreia ajustarea era justificată. Este necesar să se verifice dacă Comisia a adus cel puțin indicii convergente care să demonstreze că respectivele condiții stabilite pentru aplicarea ajustării erau îndeplinite(122).
269. În ceea ce privește primul element, și anume cel referitor la faptul că Sinopec Central‑China căuta clienți și stabilea contacte cu aceștia, din cuprinsul punctelor 189-194 din prezentele concluzii rezultă că respectiva activitate este relevantă pentru a stabili dacă o entitate afiliată exercită funcții care pot fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane, însă nu este concludentă pentru a aprecia dacă distribuitorul afiliat acționează ca un departament de vânzări intern sau ca un agent de vânzări.
270. În ceea ce privește al doilea element, referitor la faptul că Sinopec Chongqing efectua vânzări directe la export către Statele Unite, vom face referire la analiza cuprinsă la punctele 88-93 din hotărârea atacată, care aplică în mod corespunzător jurisprudența relevantă. Prin urmare, al doilea element este relevant pentru analiză, însă, având în vedere volumul comparativ limitat al vânzărilor și specificitățile prezentei cauze, acest element nu este în sine un indiciu probant în sensul că sunt îndeplinite condițiile pentru aplicarea ajustării în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază.
271. În ceea ce privește al treilea element, și anume cel referitor la faptul că Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia efectuau vânzări directe în China, ne vom referi la analiza cuprinsă la punctele 95-99 din hotărârea atacată, care aplică în mod corespunzător jurisprudența relevantă. Prin urmare, deși al treilea element este de asemenea relevant pentru analiză, acesta nu constituie în sine un indiciu probant în sensul că sunt îndeplinite condițiile pentru aplicarea ajustării în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază.
272. Același lucru este valabil și în ceea ce privește al patrulea element enumerat la punctul 150 din prezentele concluzii, referitor la faptul că Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia suportau costuri de vânzare. Întrucât nu se contestă că Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia nu au suportat costuri decât pentru vânzările de pe piața internă chineză, iar prima, pentru vânzările directe la export către Statele Unite, existența respectivelor costuri de vânzare este asociată cu al doilea, respectiv cu al treilea element.
273. În sfârșit, în ceea ce privește al cincilea element, referitor la faptul că Sinopec Central‑China comercializa de asemenea produse realizate de alți producători decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia, este stabilit faptul că nu există date în dosar referitoare la partea din cifra totală de afaceri obținută din vânzările tuturor produselor achiziționate de la alte societăți decât Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia. Reiese totuși din dosar că achizițiile efectuate de către Sinopec Central‑China de PVA produși de producători terți reprezentau doar 2 % din achizițiile sale de PVA de la Sinopec Chongqing și de la Sinopec Ningxia. Astfel, cifra de afaceri a Sinopec Central‑China generată de vânzările sale de PVA provenea din PVA pe care aceasta i‑a cumpărat aproape integral de la Sinopec Chongqing și Sinopec Ningxia. În plus, nu se contestă nici faptul că PVA achiziționați de Sinopec Central‑China de la producători terți nu au fost exportați în Uniune, ci au fost vânduți în China unei societăți afiliate și, prin urmare, au alcătuit tranzacții efectuate în interiorul grupului. În acest context, deși comercializarea de către comerciantul afiliat de produse realizate de alți producători decât producătorul afiliat este un element important care trebuie să fie luat în considerare în cadrul analizei, în circumstanțele specifice ale prezentei cauze, trebuie să se concluzioneze că al cincilea element nu constituie un indiciu suficient pentru a considera că respectivul comerciant afiliat exercita funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane.
274. Având în vedere toate considerațiile de mai sus referitoare la primele cinci elemente, considerăm că, în împrejurările specifice ale acestei cauze, respectivele elemente, luate în considerare împreună, nu sunt suficiente pentru a constitui o serie de indicii convergente care să demonstreze că Sinopec Central‑China a exercitat funcții care puteau fi asimilate celor ale unui agent care lucrează pe bază de comisioane. În aceste împrejurări, trebuie să se concluzioneze că Comisia nu a făcut dovada care îi revenea, potrivit căreia erau îndeplinite condițiile pentru aplicarea unei ajustări în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază. Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv de drept invocat de Sinopec trebuie să fie admis.
V.      Cheltuieli de judecată
275. În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta trebuie să se pronunțe asupra cheltuielilor de judecată. În temeiul articolului 138 alineatele (1) și (3) din regulamentul menționat, care se aplică procedurii desfășurate în recurs în conformitate cu articolul 184 alineatul (1) din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată, iar, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte. În temeiul articolului 140 alineatul (3) din regulamentul menționat, care se aplică procedurii desfășurate în recurs în conformitate cu articolul 184 alineatul (1) din același regulament, Curtea poate decide ca un intervenient să suporte propriile cheltuieli de judecată.
276. În ipoteza în care Curtea este de acord cu aprecierea pe care am efectuat‑o privind recursul formulat de Comisie și recursul incident formulat de Sinopec, acestea din urmă vor constitui partea care cade în pretenții. În aceste împrejurări, întrucât Comisia și Kuraray au solicitat ca Sinopec să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată, propunem Curții să oblige Sinopec la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie și de Kuraray în cadrul recursului și în cadrul recursului incident.
277. Cu toate acestea, în hotărârea finală pe care o propunem în ceea ce privește acțiunea introdusă în primă instanță, Sinopec a obținut câștig de cauză cu privire la unul dintre cele trei motive de drept invocate în primă instanță care au constituit obiectul recursului, în timp ce acțiunea este respinsă cu privire la restul motivelor, inclusiv cu privire la motivul care a constituit obiectul recursului incident. Întrucât Comisia a solicitat ca Sinopec să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță, propunem Curții să oblige Sinopec să suporte 75 % din propriile cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță și să plătească 75 % din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie în primă instanță, precum și să oblige Comisia să suporte 25 % din propriile cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță și să plătească 25 % din cheltuielile de judecată efectuate de Sinopec în primă instanță.
VI.    Concluzie
278. Având în vedere considerentele de mai sus, propunem Curții:
–        anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 21 februarie 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical ș.a./Comisia (T‑762/20, EU:T:2024:113), în măsura în care aceasta anulează Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/1336 al Comisiei din 25 septembrie 2020 de instituire a unor taxe antidumping definitive pentru importurile de anumiți alcooli polivinilici originari din Republica Populară Chineză în ceea ce privește Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd și Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd., în măsura în care, pentru a calcula nivelul taxei antidumping aplicate importurilor în Uniunea Europeană de alcooli polivinilici fabricați și vânduți de acestea, Comisia Europeană a efectuat ajustări în sensul scăderii prețului de export, în temeiul articolului 2 alineatul (10) literele (e), (g), (i) și (k) din Regulamentul (UE) 2016/1036 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene;
–        anularea Regulamentului de punere în aplicare 2020/1336 în ceea ce privește Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd și Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd, în măsura în care, pentru a calcula nivelul taxei antidumping aplicate importurilor în Uniunea Europeană de alcooli polivinilici fabricați și vânduți de acestea, Comisia a efectuat ajustări în sensul scăderii prețului de export, în temeiul articolului 2 alineatul (10) litera (i) din Regulamentul 2016/1036;
–        respingerea în rest a acțiunii formulate în primă instanță;
–        respingerea recursului incident formulat de Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd și Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd;
–        obligarea Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, a Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd și a Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie și de Kuraray Europe GmbH în cadrul recursului și în cadrul recursului incident;
–        obligarea Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, a Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd și a Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd să suporte 75 % din propriile cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță și să plătească 75 % din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie în primă instanță, precum și obligarea Comisiei să suporte 25 % din propriile cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță și să plătească 25 % din cheltuielile de judecată efectuate de respectivele societăți în primă instanță;
–        obligarea Wegochem Europe BV la suportarea propriilor cheltuieli de judecată;
–        obligarea Kuraray Europe GmbH la suportarea propriilor cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță.
1      Limba originară: engleza.
2      Regulamentul (UE) 2016/1036 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (JO 2016, L 176, p. 21, denumit în continuare „regulamentul de bază”). Articolul 2 alineatul (6) litera (a) a fost instituit în temeiul Regulamentului (UE) 2017/2321 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2017 de modificare a regulamentului de bază și a Regulamentului (UE) 2016/1037 privind protecția împotriva importurilor subvenționate din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (JO 2017, L 338, p. 1).
3      Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd (denumită în continuare „Sinopec Chongqing”), Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd (denumită în continuare „Sinopec Ningxia”) și Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd (denumită în continuare „Sinopec Central‑China”) (împreună „Sinopec”).
4      Hotărârea din 21 februarie 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical ș.a./Comisia (T‑762/20, EU:T:2024:113).
5      Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/1336 al Comisiei din 25 septembrie 2020 de instituire a unor taxe antidumping definitive pentru importurile de anumiți alcooli polivinilici originari din Republica Populară Chineză (JO 2020, L 315, p. 1).
6      În sensul articolului 2 alineatul (6a) litera (b) din regulamentul de bază. A se vedea considerentele (91), (170) și (171) ale regulamentului în litigiu. Comisia s‑a bazat în special pe raportul privind situația din China din 20 decembrie 2017, pe care îl publicase în temeiul articolului 2 alineatul (6a) litera (c) din regulamentul de bază.
7      A se vedea textul respectivului articol la punctul 49 din prezentele concluzii.
8      A se vedea considerentele (172) și (222) ale regulamentului în litigiu și, respectiv, considerentul (87) al acestuia.
9      A se vedea textul respectivului articol la punctul 15 din prezentele concluzii.
10      Considerentele (327)-(333) ale regulamentului în litigiu.
11      Considerentele (313), (314) și (357) ale regulamentului în litigiu.
12      Considerentele (358) și (373) ale regulamentului în litigiu.
13      Considerentul (388) al regulamentului în litigiu.
14      Punctele 211-221 din hotărârea atacată.
15      Punctele 125-139 din hotărârea atacată.
16      Punctele 65-113 din hotărârea atacată.
17      A se vedea Hotărârea din 28 martie 2019, River Kwai International Food Industry/AETMD (C‑144/18 P, EU:C:2019:266, punctul 23 și jurisprudența citată).
18      A se vedea Hotărârea din 24 martie 1993, CIRFS ș.a./Comisia (C‑313/90, EU:C:1993:111, punctul 23) și Hotărârea din 6 octombrie 2020, Bank Refah Kargaran/Consiliul (C‑134/19 P, EU:C:2020:793, punctul 25 și jurisprudența citată).
19      A se vedea printre altele Hotărârea din 14 decembrie 2017, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, punctul 33 și jurisprudența citată).
20      A se vedea printre altele Ordonanța din 13 februarie 2025, RS/BEI (C‑614/24 P, EU:C:2025:103, punctul 12 și jurisprudența citată).
21      A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2017, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, punctul 54 și jurisprudența citată).
22      A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, punctul 33). Astfel cum reiese din modul său de redactare, articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază trebuie să fie considerat drept transpunerea în dreptul Uniunii a articolului 6.8 din Acordul privind aplicarea articolului VI al Acordului General pentru Tarife și Comerț 1994 (JO 1994, L 336, p. 103) (denumit în continuare „acordul antidumping”), în lumina căruia trebuie, așadar, interpretat acesta, în măsura posibilului. A se vedea Concluziile prezentate de domnul avocat general Mengozzi în cauza EBMA/Consiliul (C‑61/16 P, EU:C:2017:615, punctul 44 și referințele citate).
23      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:261, punctul 65).
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2017, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, punctul 55). A se vedea de asemenea punctul 181 din hotărârea atacată.
25      A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2017, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, punctul 56).
26      A se vedea în aceeași ordine de idei și Hotărârea Tribunalului din 2 octombrie 2024, CCCME ș.a./Comisia (T‑263/22, EU:T:2024:663, punctul 227 și jurisprudența Tribunalului citată) (denumită în continuare „hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME).
27      A se vedea, în aceeași ordine de idei, Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza EBMA/Consiliul (C‑61/16 P, EU:C:2017:615, punctul 53).
28      A se vedea prin analogie Hotărârea din 4 septembrie 2014, Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, punctul 37),
și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Maxcom/City Cycle Industries (C‑248/15 P, C‑254/15 P
și C‑260/15 P, EU:C:2017:62, punctul 67).
29      A se vedea printre altele Hotărârea din 2 decembrie 2021, Comisia și GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings (C‑884/19 P
și C‑888/19 P, EU:C:2021:973, punctul 117 și jurisprudența citată).
30      A se vedea în aceeași ordine de idei hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, punctul 213 și jurisprudența Tribunalului citată. A se vedea de asemenea punctul 188 din hotărârea atacată.
31      A se vedea printre altele Hotărârea din 20 ianuarie 2022, Comisia/Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2022:38, punctele 35 și 36 și jurisprudența citată).
32      A se vedea în această privință prin analogie Concluziile pe care le‑am prezentat în cauza ABLV Bank/SRB (C‑602/22 P, EU:C:2025:347, punctul 73) și în cauza Deutsche Lufthansa/Ryanair ș.a. (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, punctele 16 și 17).
33      A se vedea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Anbouba/Consiliul (C‑605/13 P
și C‑630/13 P, EU:C:2015:2, punctul 50) și Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza W ș.a. (C‑621/15, EU:C:2017:176, punctul 32).
34      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bot
prezentate în cauza Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:261, punctul 69).
35      A se vedea considerentele (335)-(341) ale regulamentului în litigiu.
36      A se vedea considerentele (338) și (339) ale regulamentului în litigiu, precum și punctele 213-220 din acesta.
37      A se vedea considerentul (357) al regulamentului în litigiu.
38      A se vedea considerentul (313) al regulamentului în litigiu și punctul 128 din hotărârea atacată.
39      Hotărârea din 28 aprilie 2022, Changmao Biochemical Engineering/Comisia (C‑666/19 P, EU:C:2022:323) (denumită în continuare „Hotărârea Changmao”).
40      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2017 de modificare a Regulamentului (UE) 2016/1036 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene și a Regulamentului (UE) 2016/1037 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unor subvenții din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (JO 2017, L 338, p. 1).
41      Tribunalul a subliniat în mod întemeiat acest aspect la punctul 32 din hotărârea atacată.
42      A se vedea punctele 41-43 din hotărârea atacată.
43      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punctele 47-50).
44      A se vedea Hotărârea din 27 octombrie 2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery/Consiliu (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, punctul 33 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea punctul 32 din prezentele concluzii.
45      A se vedea în această privință hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, punctul 96 și jurisprudența citată a Tribunalului.
46      A se vedea în această privință hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, punctul 97 și jurisprudența Tribunalului citată.
47      În această privință, a se vedea Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, punctele 43 și 44).
48      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punctele 47-50).
49      Având în vedere că articolul 2 alineatul 4 din Acordul antidumping prevede că o astfel de comparație trebuie făcută „în mod normal la nivelul ieșirii din uzină”, ceea ce corespunde nivelului „franco fabrică”.
50      Pentru ca o comparație să fie echitabilă, ea trebuie să fie nepărtinitoare, obiectivă și imparțială; a se vedea în această privință raportul organului de soluționare a litigiilor din cadrul OMC din 5 septembrie 2017, intitulat „European Union – Anti‑dumping measures on imports of certain fatty Alcohols from Indonesia”, WT/DS442/AB/R, punctul 5.21.
51      Ibidem.
52      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Dongguan Nanzha Leco Stationery/Consiliul (C‑511/09 P, EU:C:2011:35, punctul 90).
53      A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery/Consiliul (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, punctul 36).
54      A se vedea Hotărârea din 19 septembrie 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Consiliul (C‑15/12 P, EU:C:2013:572, punctul 29). A se vedea de asemenea Hotărârea din 10 martie 2009, Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP/Consiliul (T‑249/06, EU:T:2009:62, punctele 194 și 195). În acest sens, a se vedea
și punctul 157 in fine
din hotărârea atacată.
55      A se vedea Hotărârea Changmao, punctul 138 și jurisprudența citată.
56      A se vedea hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, punctul 188, iar, în ceea ce privește versiunea anterioară a articolului 2 alineatul (7) din regulamentul de bază, Hotărârea din 18 martie 2009, Shanghai Excell M&E Enterprise și Shanghai Adeptech Precision/Consiliul (T‑299/05, EU:T:2009:72, punctul 266).
57      Hotărârea din 16 februarie 2012, Consiliul și Comisia/Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP (C‑191/09 P
și C‑200/09 P, EU:C:2012:78, punctul 51 și jurisprudența citată).
58      A se vedea Hotărârea Changmao, punctul 139 și jurisprudența citată.
59      Hotărârea din 16 februarie 2012, Consiliul și Comisia/Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP (C‑191/09 P
și C‑200/09 P, EU:C:2012:78, punctul 61),
și Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 84).
60      A se vedea Hotărârea Changmao, punctul 151.
61      A se vedea hotărârea pronunțată de Tribunal în cauza CCCME, punctul 197.
62      Acest lucru rezultă în mod clar din utilizarea sintagmei „în orice caz”, în cuprinsul punctului 128 din hotărârea atacată.
63      Acest lucru a fost confirmat de Curte atunci când a afirmat că faptul că valoarea normală construită și prețul de export sunt stabilite la două nivele de comercializare distincte este un fapt care justifică o ajustare. A se vedea Hotărârea din 27 octombrie 2011, Dongguan Nanzha Leco Stationery/Consiliul (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, punctul 39). A se vedea în sens similar a contrario, Hotărârea din 10 martie 1992, Sharp Corporation/Consiliul (C‑179/87, EU:C:1992:113, punctele 15-19).
64      Acesta este motivul pentru care considerăm că distincția – dezbătută între părți – între ajustările efectuate în temeiul primei teze a articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază referitoare la „procesul de deducere” (în raport cu care nu ar fi nevoie să se demonstreze că acestea constituie factori care afectează comparabilitatea prețurilor) și ajustările efectuate în temeiul celei de a treia teze a aceleiași dispoziții (în raport cu care ar exista o astfel de obligație) reprezintă un fel de „falsă antinomie”. De fapt, toate ajustările trebuie să aibă legătură cu factori care afectează comparabilitatea prețurilor (a se vedea jurisprudența menționată la punctul 79 din prezentele concluzii). Factorii care nu au legătură cu nivelul de comercializare ales pentru efectuarea unei comparații echitabile afectează prin definiție comparabilitatea prețurilor.
65      În opinia noastră, nu există nicio îndoială că, spre deosebire de cele susținute de Comisie, Curtea va trebui să analizeze al doilea aspect al celui de al doilea motiv, chiar dacă admite primul aspect al acestui motiv. Potrivit celor afirmate la punctul 88 din prezentele concluzii, concluzia formulată de Tribunal în acest context se întemeiază pe două seturi diferite de motivare.
66      A se vedea printre altele Hotărârea din 27 iunie 2024, Servier ș.a./Comisia (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, punctele 60 și 61 și jurisprudența citată).
67      A se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost și La Poste/UFEX ș.a. (C‑341/06 P
și C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punctul 90 și jurisprudența citată).
68      A se vedea punctul 132 in fine
și punctul 134 in fine din hotărârea atacată.
69      În ceea ce privește respectivul aspect, a se vedea punctul 134 și următoarele din prezentele concluzii.
70      Prin faptul că are posibilitatea de a utiliza date „ușor accesibile”, Comisia trebuie să fie în măsură să obțină și să verifice rapid datele necesare privind costurile (din țara reprezentativă) pentru a construi valoarea normală și, prin urmare, pentru a calcula marja de dumping în cadrul termenelor stricte ale anchetelor antidumping.
71      A se vedea în această privință Hotărârea din 21 februarie 2024, Inner Mongolia Shuangxin Environment‑Friendly Material/Comisia (T‑763/20, EU:T:2024:114, punctul 86 și următoarele și în special punctul 98 și următoarele). Respectiva hotărâre, pronunțată în aceeași zi ca și hotărârea atacată, privește de asemenea regulamentul în litigiu.
72      În această privință, deși autoritățile „trebuie să ia măsuri pentru a asigura claritatea în ceea ce privește ajustarea solicitată și apoi să stabilească dacă și în ce măsură respectiva ajustare este motivată”, „obligația de efectuare a unei comparații echitabile nu înseamnă că autoritățile trebuie să accepte fiecare cerere de ajustare”. A se vedea raportul organului de soluționare a litigiilor din cadrul OMC din 15 iulie 2011, intitulat „European Communities – Definitive anti‑dumping measures on certain iron or steel fasteners from China”, WT/DS397/AB/R, punctul 488.
73      A se vedea, prin analogie cu versiunea anterioară a articolului 2 alineatul (7) din regulamentul de bază, Hotărârea Changmao, punctul 107, în care Curtea a constatat că Comisia putea stabili valoarea normală fără a solicita în prealabil informații mai detaliate cu privire la anumite date.
74      A se vedea punctele 33 și 34 din prezentele concluzii.
75      Această soluție este conformă cu raportul organului de soluționare a litigiilor din cadrul OMC din 18 ianuarie 2016, intitulat „European Communities – Definitive anti‑dumping measures on certain iron or steel fasteners from China”, WT/DS397/AB/RW, punctul 5.163. (și referințele ulterioare), potrivit căruia, „[d]acă nu se demonstrează autorităților că există o diferență care afectează comparabilitatea prețurilor, nu există nici obligația de efectuare a unei ajustări”.
76      Menționat la punctul 55 din prezentele concluzii.
77      A se vedea punctul 129 din hotărârea atacată. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, punctul 46).
78      Concluziile avocatului general Pitruzzella
prezentate în cauza Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, punctul 48).
79      Ibidem, punctele 51 și 56.
80      A se vedea punctul 152 din Hotărârea Changmao.
81      A se vedea punctul 80 din hotărârea atacată.
82      La punctul 69 și următoarele din hotărârea atacată.
83      La punctul 79 și următoarele din hotărârea atacată.
84      La punctele 84 și 111 din hotărârea atacată.
85      La punctele 94 și 99 din hotărârea atacată.
86      La punctul 102 din hotărârea atacată.
87      Punctul 112 din hotărârea atacată.
88      Regulamentul
din 5 noiembrie 2002 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 384/96 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene
(JO 2002, L 305, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 30, p. 38).
89      A se vedea în această privință Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 39).
90      A se vedea în acest sens, ibidem, punctele 40 și 41.
91      Ibidem, punctul 42.
92      A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 1988, Canon ș.a./Consiliul (277/85 și 300/85, EU:C:1988:467, punctul 39) și Hotărârea din 10 martie 1992, Ricoh/Consiliul (C‑174/87, EU:C:1992:108, punctul 14). A se vedea de asemenea Hotărârea din 25 iunie 2015, PT Musim Mas/Consiliul (T‑26/12, EU:T:2015:437, punctul 43 și jurisprudența citată).
93      A se vedea în această privință Hotărârea din 25 iunie 2015, PT Musim Mas/Consiliul (T‑26/12, EU:T:2015:437, punctul 48).
94      A se vedea în această privință Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 43).
95      A se vedea în această privință Hotărârea din 25 iunie 2015, PT Musim Mas/Consiliul (T‑26/12, EU:T:2015:437, punctul 51).
96      Departamentele interne respectă de obicei protocoale corporative stricte. Acestea nu au puterea de a negocia prețuri în afara unui interval restrâns și utilizează sistemele interne ale producătorului, în timp ce agenții externi dispun de obicei de mai multă autonomie comercială pentru a stabili prețurile de vânzare locale și strategiile de marketing și operează pe baza unui mandat, mai degrabă decât pe baza unui raport direct.
97      Departamentele interne lucrează exclusiv pentru grupul afiliat și nu pot reprezenta alți producători, în timp ce agenții externi pot reprezenta mai mulți producători și au, de obicei, propriul lor portofoliu de clienți.
98      A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctele 83 și 84 și jurisprudența citată).
99      Ibidem, punctul 85.
100      A se vedea printre altele Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 27 și jurisprudența citată).
101      A se vedea în acest sens ibidem, punctul 28.
102      A se vedea printre altele Hotărârea din 10 iulie 2008, Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punctul 117 și jurisprudența citată).
103      A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 36 și următoarele).
104      A se vedea punctul 181 din prezentele concluzii.
105      A se vedea punctele 167 și 168 din prezentele concluzii.
106      A se vedea Hotărârea din 25 iunie 2015, PT Musim Mas/Consiliul (T‑26/12, EU:T:2015:437, punctul 80).
107      A se vedea punctul 181 din prezentele concluzii.
108      A se vedea punctele 167 și 168 din prezentele concluzii.
109      A se vedea în acest sens a contrario Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctele 44 și 45).
110      Punctele 149-156 din hotărârea atacată.
111      Punctele 157 și 158 din hotărârea atacată.
112      A se vedea printre altele Ordonanța președintelui Tribunalului din 27 octombrie 2011, Inuit Tapiriit Kanatami ș.a./Consiliul și Parlamentul [C‑605/10 P(R), EU:C:2011:710, punctul 15 și jurisprudența citată].
113      Respectiva dispoziție a fost introdusă într‑o versiune anterioară a regulamentului de bază prin Regulamentul (CE) nr. 2331/96 al Consiliului din 2 decembrie 1996
de modificare a Regulamentului (CE) nr. 384/96 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO 1996, L 317, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 14, p. 128).
Respectiva dispoziție a fost introdusă în urma unui raport al grupului de experți al GATT din 28 aprilie 1995
în cauza GD/253 („EEC – Imposition of Anti‑dumping Duties on Imports of Audio Cassettes from Japan”), în care grupul de experți a considerat că legislația comunitară de la acel moment
era prea restrictivă pentru limitarea alocațiilor la o listă specifică și exhaustivă [a se vedea Expunerea de motive la propunerea Comisiei de Regulament (CE) al Consiliului de modificare a Regulamentului (CE) nr. 384/96, COM(96) 145 final (JO 1996, C 159, p. 6)].
114      A se vedea al doilea considerent
al Regulamentului nr. 2331/96.
115      A se vedea în acest sens Hotărârea din 3 decembrie 1996, Portugalia/Consiliul (C‑268/94, EU:C:1996:461, punctul 79),
și Hotărârea din 23 februarie 1988, Regatul Unit/Consiliul (131/86, EU:C:1988:86, punctul 11). A se vedea de asemenea în aceeași ordine de idei jurisprudența Tribunalului citată la punctul 157 din hotărârea atacată.
116      A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2011, France Télécom/Comisia (C‑81/10 P, EU:C:2011:811, punctul 33).
117      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2012, Consiliul și Comisia/Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP (C‑191/09 P
și C‑200/09 P, EU:C:2012:78, punctul 68).
118      A se vedea în această privință Hotărârea din 28 septembrie 2023, Changmao Biochemical Engineering/Comisia (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, punctul 87).
119      A se vedea punctele 22-25 și punctul 218 din prezentele
concluzii.
120      A se vedea în această privință, printre altele, Hotărârea din 24 octombrie 2024, Comisia/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, punctul 228 și jurisprudența citată).
121      A se vedea printre altele Hotărârea din 5 mai 2022, Zhejiang Jiuli Hi‑Tech Metals/Comisia (C‑718/20 P, EU:C:2022:362, punctul 49 și jurisprudența citată).
122      A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctele 83 și 84 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea punctul 172 din prezentele concluzii.