Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 26. juunil 2025(1)
Kohtuasi C‑767/23 [Remling](i)
A. M.
versus
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 267 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 – Liikmesriikide viimase astme kohtute põhjendamiskohustuse ulatus eelotsusetaotluse esitamata jätmise korral – Riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad viimase astme kohtul teha kohtuasjades otsuseid kokkuvõtliku põhjendusega
I.      Sissejuhatus
1.        Kohtuotsuse Consorzio(2) punktis 51 leidis Euroopa Kohus, et liikmesriikide viimase astme kohtud,(3) kes on otsustanud ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel mitte taotleda liidu õiguse tõlgendamise küsimuses eelotsust, on kohustatud kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi(4) arvestades põhjendama eelotsusetaotluse esitamata jätmist.
2.        Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul seda kohustust täpsustada, küsides, kas liikmesriigi viimase astme kohus peab alati esitama sõnaselgelt põhjused, miks ta ei ole esitanud eelotsusetaotlust, isegi kui tal on riigisisese õiguse kohaselt õigus teha vaidlusalust kohtuasjas otsus kokkuvõtliku põhjendusega.
II.    Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
3.        A. M. on kolmanda riigi (Maroko) kodanik. Tema abikaasa ja nende kaks alaealist last on Madalmaade kodanikud.
4.        A. M. esitas pädevatele asutustele taotluse sellise dokumendi väljastamiseks, mis tõendab tema seaduslikku elamist Madalmaades. Ta leidis, et tal on õigus tuletatud elamisõigusele ELTL artikli 20 alusel, mida Euroopa Kohus on tunnustanud oma kohtupraktikas, muu hulgas kohtuotsuses Chavez-Vilchez.(5)
5.        Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad; edaspidi „riigisekretär“) lükkas oma 8. oktoobri 2019. aasta otsusega A. M‑i taotluse tagasi. A. M. esitas selle otsuse peale kaebuse.
6.        Riigisekretär jättis 19. mai 2020. aasta otsusega A. M‑i kaebuse rahuldamata.
7.        A. M. esitas selle otsuse peale kaebuse Rechtbank den Haag, zittingsplaats Utrechtile (Haagi esimese astme kohus, Utrechti kohtumaja, Madalmaad).
8.        See kohus jättis 5. märtsi 2021. aasta otsusega(6) A. M‑i kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Eelkõige leidis ta Euroopa Kohtu praktikale viidates, et riigisekretäril oli õigus asuda seisukohale, et A. M‑il ei ole tuletatud elamisõigust, sest tal on elamisluba Hispaanias ja tema lapsi ei ole sunnitud Euroopa Liidu territooriumilt lahkuma.
9.        A. M. esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), mis on viimase astme kohus, kes on käesolevas asjas esitanud eelotsusetaotluse.
10.      Eelotsusetaotluse kohaselt väidab A. M., et madalama astme kohus jättis alusetult käsitlemata tema väite, et ta oleks pidanud esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, ning palub eelotsusetaotluse esitanud kohtul sellise eelotsusetaotluse esitada. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et kohaldatav on eelotsusetaotluse esitamise kohustusest tehtav erand, sest vastuse A. M‑i küsimusele kohaldatava liidu õiguse tõlgendamise kohta saab tuletada Euroopa Kohtu praktikast ja seega kujutab see endast acte éclairé’d.
11.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib aga jätta A. M‑i apellatsioonkaebuse rahuldamata kokkuvõtlikult põhjendatud otsusega, nagu on sätestatud 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000; edaspidi „Vw 2000“) artikli 91 lõikes 2. See õigusakt võimaldaks tal jätta põhjendamata, miks ta ei esita Euroopa Kohtule eelotsuse küsimusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole siiski kindel, kas see õigusakt on vastuolus tema kohustusega põhjendada, miks ta ei esita liidu õiguse alusel eelotsusetaotlust.
12.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et Vw 2000 artikli 91 lõikes 2 antakse Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) õigus piirduda oma otsuses sedastusega, et esitatud väide ei saa viia madalama astme kohtu otsuse tühistamiseni, ilma et ta peaks seda täiendavalt põhjendama. Selles sättes on ette nähtud:
„Kui [Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) edasikaebust lahendades] leiab, et esitatud väide ei saa tingida tühistamist, võib tema otsuse põhjendav osa piirduda üksnes sellekohase hinnangu andmisega.“
13.      Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) kasutab talle Vw 2000 artikli 91 lõikes 2 ette nähtud pädevust, esitab ta oma otsuses põhimõtteliselt järgmise standardvalemi:
„Apellatsioonkaebus ei too kaasa kohtuotsuse tühistamist. Seda järeldust ei ole vaja rohkem põhjendada.
Apellatsioonkaebuse ei sisalda küsimusi, mis vajavad vastust õiguse ühtsuse, õiguse edasiarendamise või üldise kohtuliku kaitse huvides (Vw 2000 artikli 91 lõige 2).“
14.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus juhib tähelepanu asjaolule, et seadusandja kehtestas võimaluse esitada sisserändeasjades Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) apellatsioonkaebus, samas kui sellele kohtule anti pädevus teha sellistes kohtuasjades otsus kokkuvõtliku põhjendusega. Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) on usaldatud ülesanne teha otsus küsimustes, mis nõuavad üldist vastust, et tagada õiguse ühtsus ja edasiarendamine ning õiguskaitse. Õigus esitada kokkuvõtlikke põhjendusi kohtuasjades, kui selliseid küsimusi ei tõstatata, tagab selle süsteemi kvaliteedi ja kasutatavuse, kuna see võimaldab Raad van Statel (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetleda tõhusalt suurt hulka apellatsioonkaebusi.
15.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab muu hulgas, et sellist kokkuvõtlikku põhjendamist kasutatakse ainult siis, kui puudub alus vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseks ega ole küsimusi, mille kohta on vaja esitada eelotsusetaotlus. Lisaks märgib ta, et kokkuvõtlik põhjendus ei mõjuta asjaomase välismaalase õiguskaitset, sest esimeses astmes esitatakse täielikud põhjendused ja Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsus põhineb apellatsioonkaebuse põhjalikul hindamisel, isegi kui see hindamine ei kajastu kokkuvõtlikus põhjenduses.
16.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Vw 2000 artikli 91 lõike 2 kohane kokkuvõtliku põhjendamise õigus on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 47 ja Euroopa inimõiguste konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 lõikes 1 ette nähtud põhjendamiskohustusega.(7) Eelkõige järeldab see kohus Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) praktika põhjal, et kui kohtul on seaduse kohaselt lubatud teha otsus ilma seda täiendavalt põhjendamata, on eelotsusetaotluse hindamine osa kohtuasja kui terviku hindamisest ja kohus ei ole kohustatud eraldi põhjendama, miks ta ei esita eelotsusetaotlust.(8)
17.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siiski, kas selline kokkuvõtlik põhjendus on kooskõlas ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga, harta artiklit 47 arvesse võttes, või ta peab Euroopa Kohtu otsuse Consorzio punkti 51 alusel esitama üksikasjalikumad põhjendused, miks ta ei ole kohustatud eelotsusetaotlust esitama, ning eelkõige, kas ta peab selgitama, milline sellest kohustusest tehtav erand on kohaldatav ja miks. See kohus leiab, et tema kokkuvõtliku põhjendamise praktika on piisav, kuna sellest nähtub, et niisugune erand on kohaldatav.
18.      Neil asjaoludel otsustas Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [ELTL] artikli 267 kolmandat lõiku,
[harta] artikli 47 teist lõiku arvesse võttes, tuleb tõlgendada nii, et viidatud sätetega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu [Vw 2000] artikli 91 lõige 2, mille kohaselt võib Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) liikmesriigi kohtuna, mille otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õiguse tõlgendamise kohta tekkinud küsimuse – millega võib kaasneda sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –
kokkuvõtliku otsusega, jättes seejuures põhjendamata, milline eelotsusetaotluse esitamise kohustusest tehtavast kolmest erandist on kohaldatav?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
19.      A. M., Madalmaade ja Soome valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
20.      Euroopa Kohtu presidendi 24. juuli 2024. aasta otsusega peatati käesolevas kohtuasjas menetlus kuni Euroopa Kohtu otsuse kuulutamiseni kohtuasjas KUBERA.(9) Menetlus Euroopa Kohtus jätkus 18. oktoobril 2024.
21.      4. märtsil 2025 toimus kohtuistung, kus kõik need huvitatud pooled ning Saksamaa ja Itaalia valitsus esitasid oma suulised seisukohad.
IV.    Analüüs
22.      Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, millise ulatusega on liikmesriigi viimase astme kohtute kohustus esitada põhjused, miks nad on otsustanud jätta esitamata Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse seoses liidu õiguse tõlgendamise küsimusega, mis on kohtuasjas kõne all.
23.      Kuna Euroopa Kohus on teinud sellise kohustuse olemasolu liidu õiguses kindlaks alles suhteliselt hiljuti, alustan oma analüüsi lühikese selgitusega Euroopa Kohtu senise praktika arengu ja põhijoonte kohta (A). Seejärel analüüsin põhjendamiskohustuse põhjendust ELTL artikli 267 ja harta artikli 47 seisukohast (B). Sellest lähtudes analüüsin käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimust (C).
A.      Euroopa Kohtu praktika
24.      Alustuseks tuleb märkida, et alates Euroopa Liidu asutamisest(10) – ja nagu praegu on sätestatud ELTL artikli 267 kolmandas lõigus – on liikmesriikide viimase astme kohtud olnud kohustatud pöörduma Euroopa Kohtu poole küsimustega nii liidu õiguse tõlgendamise kui ka kehtivuse kohta, kui need küsimused nende menetluses esile kerkivad.
25.      See kohustus tuleneb aluslepingute vastuvõtjate valikust, millise korra alusel tagada liidu õiguse ühetaolisus. Liidu õigust kohaldavad praegu 27 liikmesriigis paljud eri kohtud, mis tegutsevad Euroopa kohtutena.(11) See tekitab märkimisväärse ohu, et eri kohtunikud omistavad samale liidu normile erinevaid tähendusi. Samasugune oht on olemas ka iga liikmesriigi riigisiseses õigussüsteemis, kui eri kohtud kohaldavad riigisiseseid õigusnorme. Seega olid liikmesriikidel juba enne Euroopa Liiduga ühinemist olemas meetodid, millega tagada õiguse ühetaolisus oma õigussüsteemides ja mis ühel või teisel menetluslikul viisil tuginesid nende kõrgeimatele kohtutele.(12) Kehtestades sellistele viimase astme kohtutele kohustuse taotleda Euroopa Kohtult liidu õiguse tõlgendamist, kaasati ELTL artikliga 267 liikmesriikide viimase astme kohtud liidu õiguse ühetaolisuse tagamise ülesande täitmisse.
26.      Nagu Euroopa Kohus on tunnistanud, on ELTL artikli 267 kolmandas lõigus ette nähtud kohustuse eesmärk seega eelkõige vältida seda, et üheski liikmesriigis ei tekiks riigisisest kohtupraktikat, mis on liidu õigusnormidega vastuolus.(13)
27.      Siiski ei ole viimase astme kohtutel olnud algusest peale kohustust algatada eelotsusemenetlus kõikidel juhtudel, vaid ainult juhul, kui nende menetluses „kerkib üles“ liidu õiguse tõlgendamise küsimus. Küsimus „kerkib üles“, kui kohus leiab, et see on asjakohane ja vajab tõlgendamist. Isegi kui menetluse pool on tõstatanud liidu õiguse küsimuse, ei tähenda see seega, et selline küsimus on „kerkinud üles“ ELTL artikli 267 kolmanda lõigu tähenduses.(14)
28.      Euroopa Kohus selgitas juba varakult kohtuotsuses CILFIT, millistes olukordades ei pea liikmesriigi kohus – kuigi kohtuasjas on tegemist viimase astme kohtuga – esitama eelotsusetaotlust.(15) Kuigi seda kohtupraktikat kirjeldatakse sageli nii, nagu oleks Euroopa Kohus teinud teatavad „erandid“ muidu tingimusteta kohustusest esitada eelotsusetaotlus,(16) ei ole need „erandid“ minu arvates tegelikult midagi muud kui selle nõude sisu selgitamine, mille kohaselt peab olema liikmesriigi kohtu menetluses „kerkinud üles“ liidu õiguse küsimus. Seega selgitavad need „erandid“ lihtsalt olukordi, kus liikmesriigi viimase astme kohus võib asuda seisukohale, et liidu õiguse küsimus ei ole tema menetluses „üles kerkinud“.
29.      Kohtuotsuses Consorzio võttis Euroopa Kohus need kohtuotsuses CILFIT kirjeldatud olukorrad kokku järgmiselt: „Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kohus, kelle otsuse peale ei saa riigisisese õiguse järgi edasi kaevata, sellest [eelotsusetaotluse esitamise] kohustusest vabastatud vaid juhul, kui ta tuvastab, et üleskerkinud küsimus ei ole asjakohane või et Euroopa Kohus on kõnesolevat liidu õigusnormi juba tõlgendanud või et liidu õiguse õige tõlgendus on niivõrd ilmselge, et puudub mis tahes põhjendatud kahtlus“.(17)
30.      Esimene neist olukordadest erineb kahest teisest selles mõttes, et liikmesriigi viimase astme kohus ei ole mitte ainult vabastatud eelotsusetaotluse esitamise kohustusest, vaid ei ta saa tegelikult üldse eelotsusetaotlust esitada, kui vastus küsimusele ei ole tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisel asjakohane. Nimelt ei ole vaidlust selles, et Euroopa Kohus võib teha eelotsuse ainult juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus saab kasutada vastust oma kohtuasja lahendamiseks.(18) Kui liidu õigus ei ole vaidluse lahendamisel asjakohane, ei ole Euroopa Kohus seega pädev seda tõlgendama. Kui liikmesriigi viimase astme kohus hindab seda, kas ta on kohustatud esitama eelotsusetaotlust, kui pool on tõstatanud liidu õigust puudutava küsimuse, kuid kohus leiab, et see ei ole vaidluse lahendamisel asjakohane, ei ole see küsimus kohtu seisukohast ELTL artikli 267 kolmanda lõigu tähenduses „üles kerkinud“.
31.      Kahte ülejäänud olukorda võib mõista kui stsenaariume, kus liidu õigus on liikmesriigi viimase astme kohtus pooleli
olevas vaidluses asjakohane, kuid puudub põhjendatud kahtlus seoses liidu õiguse õige kohaldamisega, mistõttu ei ole vaja eelotsusetaotlust esitada. Esimesel juhul võis Euroopa Kohus juba olla piisavalt selgitanud asjaomast kohaldatavat liidu õigust, mistõttu ei jäänud mingit kahtlust, kuidas seda viimase astme kohtus menetluses olevas olukorras kohaldada. Seda nimetatakse üldiselt acte éclairé olukorraks.(19) Teise stsenaariumi puhul – isegi kui Euroopa Kohus ei ole kohaldatavale liidu õigusnormile asjakohast tõlgendust andnud – võib norm ise olla nii selge, et selle õige tõlgendamisega seoses ei teki põhjendatud kahtlust. Seda nimetatakse üldiselt acte clair’i olukorraks.(20)
32.      Praktiline keerukus tuleneb asjaolust, et selle hindamine, kas kohaldatav liidu õigusnorm, olenemata sellest, kas seda on Euroopa Kohtu praktikas juba tõlgendatud või mitte, ei jäta põhjendatud kahtlust seoses selle õige kohaldamisega konkreetsete asjaolude suhtes, ei ole teaduslik ülesanne, mille puhul saab järgida täpseid reegleid. Kohtuotsuses CILFIT selgitas Euroopa Kohus, et enne järelduse tegemist selle kohta, et konkreetses asjas puudub põhjendatud kahtlus seoses õigusnormi õige tõlgendamise ja kohaldamisega, peab viimase astme kohus olema veendunud, et küsimus on niisama ilmselge ka teiste liikmesriikide viimase astme kohtute ja Euroopa Kohtu jaoks.(21)
33.      Kriteeriumi – mida viimase astme kohtud peavad kohaldama – põhiolemus seisneb selles, et nad peavad veenduma, et teistes liikmesriikides ega Euroopa Kohtus ei ole võimalik sama liidu normi teisiti tõlgendada. Sellisel juhul ei tekita liidu õiguse ühetaolisus probleeme. Minu arvates tuleb seda kriteeriumi kohaldada mõlemas, acte éclairé ja acte clair’i olukorras. Esimeses olukorras peab viimase astme kohus olema veendunud, et ka teiste liikmesriikide viimase astme kohtud kohaldaksid olemasolevat kohtupraktikat kõnealuse konkreetse olukorra suhtes tõepoolest samamoodi. Konkreetselt peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus küsima endalt käesolevas kohtuasjas, kas kohtuotsuse Chavez-Vilchez ainus võimalik tõlgendus on see, et A. M‑il ei ole tuletatud elamisõigust, kuna tal on Hispaanias elamisluba, mistõttu tema lapsed ei ole sunnitud Euroopa Liidu territooriumilt lahkuma, isegi kui nad peaksid Madalmaadest lahkuma.
34.      Mis puudutab acte clair’i olukorda, siis kohtuotsuses CILFIT täpsustas Euroopa Kohus mitut kriteeriumi, mida liikmesriikide viimase astme kohtud peavad arvesse võtma.(22) Alates selle kohtuotsuse kuulutamisest – mis toimus enam kui 40 aastat tagasi – on neid kriteeriume sageli kritiseeritud.(23)
35.      Isegi kui võib nõustuda, et kohtuotsuse CILFIT kriteeriumide sõnasõnalise kohaldamise korral „oleks „tõelise“ acte clair’i olukorra kohtamine parimal juhul sama tõenäoline kui ükssarviku kohtamine“,(24) oli nende kriteeriumide sätestamise eesmärk rõhutada, millist tähelepanu peavad liikmesriigi viimase astme kohtud asjale pöörama, enne kui nad otsustavad eelotsusetaotluse esitamata jätta. Sellega seoses on Euroopa Kohus selgitanud, et viimase astme kohtud „peavad omal vastutusel, iseseisvalt ja nõutava tähelepanelikkusega hindama, kas tegemist on olukorraga, mis võimaldab neil jätta Euroopa Kohtule esitamata liidu õiguse tõlgendamise küsimuse, mis on nende menetluses üles kerkinud“.(25)
36.      Kohtuotsuses Consorzio kinnitas Euroopa Kohus, et liikmesriigi viimase astme kohus võib vabaneda eelotsusetaotluse esitamise kohustusest ainult ühes kolmest kohtuotsuse CILFIT kohasest olukorrast.(26) Samuti kordas Euroopa Kohus, et ülesanne teha otsus selle kohta, et liidu õiguse tõlgendamise küsimus ei ole viimase astme kohtus „üles kerkinud“, puudutab lõppkokkuvõttes otsust, mille saab teha ainult see kohus ise, olles samas täiesti teadlik võimalikest tagajärgedest liidu õiguse ühetaolisele tõlgendamisele kogu Euroopa Liidus.(27)
37.      Kohtuotsuse Consorzio uudsus seisneb selles, et selle punktis 51 lisas Euroopa Kohus veel ühe liikmesriikide viimase astme kohtute kohustuse, mida ei mainitud kohtuotsuses CILFIT ega sellele järgnenud kohtuotsustes: nende kohtute suhtes kohaldatav kohustus põhjendada, miks nad leiavad, et üks kohtuotsuse CILFIT kohastest olukordadest vabastab nad eelotsusetaotluse esitamise kohustusest (edaspidi „põhjendamiskohustus“).(28)
38.      Arvestades, et käesolevas kohtuasjas on tegelikult vaja tõlgendada põhjendamiskohustuse ulatust, tasub viidata kohtuotsuse Consorzio sellele lõigule: „[s]üsteemist, mis on loodud ELTL artikliga 267, arvestades harta artikli 47 teist lõiku, tuleneb […], et kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa riigisisese õiguse järgi edasi kaevata, leiab, et ta on seetõttu, et tema menetletavas asjas on tegemist ühega […] kohtuotsuse [CILFIT kohasest] […] kolmest olukorrast, vabastatud ELTL artikli 267 kolmandas lõigus ette nähtud kohustusest esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, siis peab tema tehtava otsuse põhjendustest nähtuma, et üleskerkinud liidu õiguse tõlgendamise küsimus ei ole kohtuasja lahendamiseks asjakohane või põhineb vastava liidu õigusnormi tõlgendus Euroopa Kohtu praktikal või – kui sellist kohtupraktikat ei ole – on liidu õiguse tõlgendus viimase astmena asja lahendavale liikmesriigi kohtule niivõrd ilmselge, et puudub mis tahes põhjendatud kahtlus“.(29)
39.      Kohtuotsuses KUBERA paluti Euroopa Kohtul esimest korda alates kohtuotsusest Consorzio tõlgendada põhjendamiskohustust. Olles otsustanud, et teatavat liiki kaebuse menetlusloa menetlus ei vabasta liikmesriigi viimase astme kohut kohustusest hinnata, kas ta on kohustatud esitama eelotsusetaotluse, kinnitas Euroopa Kohus põhjendamiskohustust, nagu see on sätestatud kohtuotsuse Consorzio punktis 51. Euroopa Kohus ei täpsustanud siiski selle kohustuse ulatust.(30)
40.      Seega peavad liikmesriikide viimase astme kohtud praeguse kohtupraktika kohaselt kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi arvestades põhjendama, miks nad otsustavad Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust mitte esitada. Minu arvates on selliste põhjenduste esitamiseks vaja täpsustada, miks liidu õigus ei ole konkreetses kohtuasjas asjakohane või miks
selle konkreetse juhtumi asjaolud saavad lahenduse Euroopa Kohtu olemasoleva praktika alusel või miks viimase astme kohus leiab, et teiste liikmesriikide kohtud ei saa jõuda teistsuguse tõlgenduseni. Teisisõnu ei piisa ainuüksi sellest, kui viidata ühele kolmest kohtuotsuse CILFIT kohasest olukorrast, vaid kohus peab pigem selgitama, miks on tegemist sellega.
41.      Käesolevas asjas tekib küsimus, kas selline sõnaselge põhjendamine on vajalik ka olukordades, kus riigisisene õigus võimaldab kohtutel teha teatavat liiki kohtuasjades otsuse kokkuvõtliku põhjendusega.
42.      Sellele küsimusele vastamiseks pean vajalikuks süveneda liikmesriigi viimase astme kohtutel lasuva põhjendamiskohustuse põhjendatusse.
B.      Põhjendamiskohustuse põhjendus
1.      Põhjendatus ELTL artikli 267 seisukohast
43.      Tuletan meelde, kohustades liikmesriigi viimase astme kohtuid pöörduma liidu õiguse tõlgendamise küsimustega Euroopa Kohtu poole, püütakse ELTL artikliga 267 täita eesmärk tagada liidu õiguse ühetaolisus kõigis liikmesriikides.(31)
44.      ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga kehtestatakse seega liikmesriigi viimase astme kohtutele kohustus esitada avalikes huvides eelotsusetaotlus. Seetõttu ei anta selle asutamislepingu sättega üksikisikutele vastavat õigust nõuda viimase astme kohtult eelotsusetaotluse esitamist.(32) Euroopa Kohus on nimelt järjekindlalt kinnitanud, et kohtuasja pooltel ei ole õigust eelotsuseküsimust esitada.(33)
45.      Kuna üksikisikutel ei ole ELTL artikli 267 alusel õigust eelotsuseküsimust esitada, ei saa põhjendamiskohustust sellise põhjusega õigustada.(34)
46.      Sellega seoses väidab Saksamaa valitsus, et eelotsusetaotluse esitamata jätmine on põhjendatud kahe eesmärgiga. Esiteks on selle eesmärk tagada, et liikmesriikide viimase astme kohtud täidavad neile ELTL artikli 267 kolmanda lõigu kohaselt pandud eelotsusetaotluse esitamise kohustust; tegemist on puhtalt objektiivse kohustusega ja sellega ei anta subjektiivset õigust saada eelotsus. Teiseks võimaldab see pooltel mõista, miks liikmesriigi kohus ei esitanud selles asjas Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust; see ei tulene aga ELTL artiklist 267, vaid väljendab õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.
47.      Olen selle seisukohaga nõus. Avalikul huvil põhineva loogika kohaselt, mida võib seostada ELTL artikliga 267, on põhjendamiskohustus seega põhjendatud asjaoluga, et see tagab, et liikmesriigi viimase astme kohus analüüsib hoolikalt ja nõuetekohaselt põhjuseid, mille alusel ta võib olla vabastatud eelotsuse taotlemise kohustusest.
48.      Seetõttu olen seisukohal, et kohtuotsusega Consorzio liikmesriikide viimase astme kohtutele pandud uudne – või vähemalt liidu õiguses uudne(35) – põhjendamiskohustus on sobiv vahend tagamaks, et need kohtud hindavad nõuetekohaselt eelotsusetaotluse vajalikkust, aidates seeläbi kaasa liidu õiguse ühetaolisusele.
49.      Selline põhjendamiskohustus korvab raskused, mis kaasnevad lihtsate normide kehtestamisega selle kohta, millal liikmesriikide viimase astme kohtud on vabastatud eelotsuse taotlemise kohustusest. Ilmselt ei leidu juristi, kes ei oleks kogenud seda, et kui ta selgitab teistele tema arvates õiget arusaama seadusest, teeb see sageli tema enda põhjendused selgemaks ja mõnikord isegi muudab neid. Kui liikmesriikide viimase astme kohtud peavad põhjendama, miks nad ei esita eelotsusetaotlust, tuleb neil niisamuti kinnitada või muuta oma seisukohta seoses liidu õiguse õige kohaldamisega kõnealuses kohtuasjas.
50.      Hindamisvead on loomulikult endiselt võimalikud. Kui aga liikmesriigi viimase astme kohus selgitab piisavalt põhjuseid, miks ta ei ole eelotsusetaotlust esitanud, võidakse ta minu arvates vastutusest – sealhulgas kohtuotsusel Köbler põhinevast vastutusest – vabastada.(36)
51.      Kokkuvõttes on põhjendamiskohustus põhjendatud ELTL artikli 267 kolmanda lõigu seisukohast sellega, et liikmesriigi viimase astme kohut sunnitakse tõsiselt kaaluma, kas kohtuasjas on liidu õiguse tõlgendamisega seotud küsimusi, aidates nii kaasa liidu õiguse ühetaolisusele.
2.      Põhjendatus harta artikli 47 seisukohast
52.      Harta artikli 47 teise lõiguga tagatakse põhiõigus õiglasele kohtulikule arutamisele. Euroopa Kohtu praktika kohaselt eeldab selle õiguse järgimine eelkõige seda, et kõik kohtuotsused peavad olema põhjendatud. See võimaldab poolel näha, miks kohtuotsus on tehtud, ja kasutada sobivat õiguskaitsevahendit.(37)
53.      Harta artikli 47 teine lõik vastab harta selgituste kohaselt EIÕK artikli 6 lõikele 1. Sellega seoses on EIK praktika, millele huvitatud pooled käesolevas asjas viitasid, asjakohane selleks, et mõista põhjendamiskohustuse põhjendust harta artikli 47 seisukohast.
54.      EIÕK artikli 6 lõiget 1 käsitlevas kohtupraktikas on EIK arusaadavalt selgitanud, et õigus põhjendatud otsusele kaitseb isikut omavoli eest, mis saavutatakse sellega, et pooltel on võimalik tehtud kohtuotsust mõista. Lisaks on põhjenduste eesmärk näidata pooltele, et neid on ära kuulatud, aidates seeläbi kaasa sellele, et nad nõustuvad otsusega kergemini.(38) Kuna liikmesriigi viimase astme kohtute võimalus keelduda Euroopa Kohtule liidu õiguse tõlgendamise küsimuste kohta eelotsusetaotluse esitamisest on piiratud kohtuotsuse CILFIT kohaste olukordadega, leidis EIK, et just selles kontekstis peavad need kohtud esitama põhjused, miks nad ei pidanud eelotsuse taotlemist vajalikuks.(39)
55.      Sarnaselt EIÕK artikli 6 lõikele 1 on harta artikli 47 teise lõigu kohaselt liikmesriikide viimase astme kohtute kohustus põhjendada oma otsust eelotsusetaotlust mitte esitada – arvestades kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi – seotud poole subjektiivse õigusega, mis seisneb peamiselt õiguses mõista, miks on seadust kohtuasjas ilma eelotsusetaotluseta teataval viisil kohaldatud.
56.      Oluline on see, et sellist õigust mõista eelotsusetaotluse esitamata jätmise põhjuseid, arvestades kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi, tuleks käsitada nii, et see tekib mis tahes olukorras, mis on seotud liidu õiguse võimaliku kohaldamisega, olenemata sellest, kas pool on esitanud eelotsusetaotluse või mitte. See õigus erineb õigusest eelotsuse küsimuse esitamisele, mida poolel ei ole ei ELTL artikli 267 ega harta artikli 47 alusel. Pigem on poolel harta artikli 47 alusel õigus sellele, et talle selgitatakse otsust eelotsusetaotlus esitamata jätta.
57.      EIK praktika, mis on seotud EIÕK artikli 6 lõikega 1, on seni puudutanud juhtumeid, kus pool on taotlenud eelotsusetaotlust. Asjaolu, et nendes kohtuasjades tehti otsus sellises kontekstis, ei välista siiski selle kohtupraktika kohaldamist olukordadele, kus kohtuasjas käsitleti liidu õigust, kuid pool ei taotlenud eelotsusetaotlust.
58.      Igal juhul ei sõltu ELTL artiklist 267 tulenev eelotsusetaotluse esitamise kohustus sellest, kas pool esitab selleks taotluse. Seega peab viimase astme kohus harta artikli 47 kohaselt selgitama pooltele, miks ta ei esitanud eelotsusetaotlust, isegi kui kumbki pool ei ole seda palunud.(40)
59.      Kokkuvõttes on harta artikli 47 teise lõigu seisukohalt põhjendamiskohustuse mõte võimaldada kohtuasja pooltel mõista kohtuotsuse põhjuseid, sealhulgas eelotsusetaotluse esitamata jätmise otsust, tagades seeläbi nende õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele.
60.      Eeltoodust tuleneb, et viimase astme kohtutele põhjendamiskohustuse kehtestamine on ELTL artikli 267 ja harta artikli 47 alusel erinevalt põhjendatud. Erinevalt ELTL artikli 267 seisukohast lähtuvast põhjendusest, mis tuleneb objektiivsetest kaalutlustest eesmärgiga tagada avalik huvi liidu õiguse ühetaolisuse vastu, tuleneb harta artikli 47 seisukohast lähtuv põhjendus subjektiivsetest kaalutlustest eesmärgiga tagada menetluse poole individuaalne õigus.
61.      Arvestades erinevaid põhjendusi, võib põhjenduste vajaliku ulatuse kohta teha erinevaid järeldusi.
C.      Põhjendamiskohustus ja kokkuvõtlik põhjendamine
62.      Tuletan meelde, et kohtuotsustest Consorzio ja KUBERA tulenev kohtupraktika kinnitab viimase astme kohtute kohustust esitada selgitus, miks nad ei esitanud eelotsusetaotlust. Selline selgitus peaks võimaldama mõista, millist kohtuotsuse CILFIT kohast olukorda kohus peab kohaldatavaks ja miks.
63.      Kas see põhjendus peab alati olema sõnaselge või on võimalik ka kokkuvõtlik põhjendus?
64.      Samuti on põhjendatud see, et kohtud võivad liikmesriigi õiguse alusel teha kohtuasjades otsuseid kokkuvõtliku põhjendusega. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Madalmaade valitsus märgivad, kujutab kokkuvõtlik põhjendus sellistes olukordades nagu käesolevas asjas endast vajalikku kompromissi, et võimaldada sisserändeasjades apellatsioonkaebuste esitamist. Kõikehõlmav põhjendamiskohustus rikuks tasakaalu, mille liikmesriigi seadusandja on süsteemis loonud, ühelt poolt pakkudes üksikisikutele õiguskaitset sellega, et annab neile sisserändeasjades kaebuste esitamise võimaluse ja teiselt poolt esitab kokkuvõtliku põhjenduse, et vältida õigussüsteemi takerdumist.(41)
65.      Seetõttu tuleb käesolevas kohtuasjas üles kerkinud küsimusele vastamiseks tasakaalustada huvid, mis on seotud selliste kokkuvõtlike põhjenduste olemasoluga liikmesriikide õigussüsteemides, ja liidu õiguse kohased huvid seoses sellega, et liikmesriikide viimase astme kohtud põhjendaksid oma otsust mitte esitada eelotsusetaotlust Euroopa Kohtule.
66.      B jaos selgitasin, et põhjendamiskohustuse põhjendus on ELTL artikli 267 ja harta artikli 47 alusel erinev. Kui kaalukausil on ühelt poolt kokkuvõtliku põhjenduse põhjendused ja teiselt poolt sätestatud põhjendamiskohustuse põhjendus, võib tasakaalustamise tulemus olla erinev olenevalt sellest, kas põhjendamiskohustuse põhjendusi nõuab ELTL artikkel 267 või harta artikkel 47.
67.      Sellega seoses võib avalik huvi liidu õiguse ühetaolisuse tagamise vastu, mis õigustab ELTL artiklist 267 tulenevat põhjendamiskohustust, olla rahuldatud, kui liikmesriigi viimase astme kohus on võtnud arvesse kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi, kuid ei ole põhjendanud oma otsust mitte esitada eelotsusetaotlust. Selle avaliku huvi rahuldamiseks on oluline, et kohus kaaluks tõsiselt kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi, mitte aga see, et menetluse pooled mõistaksid selle kohtu mõttekäiku. Seega ei ole kokkuvõtlik põhjendus ELTL artikliga 267 vastuolus.
68.      Kui aga eelotsusetaotluse esitamata jätmise põhjused ei ole liikmesriigi viimase astme kohtu otsuses vähemalt kaudselt piisaval määral esitatud, nii et menetluse pooled mõistaksid otsuse lahendust, ei ole harta artiklist 47 tulenevat põhjendamiskohustust õigustav huvi rahuldatud.
69.      Seega peab harta artikli 47 teist lõiku arvestades olema teatav põhjendus olemas, isegi kui see põhjendus on ainult tuletatav. See ei välista automaatselt kokkuvõtlikku põhjendust, kui see on piisav, et pooled saaksid aru, miks kohus ei ole eelotsusetaotlust esitanud.
70.      Milline kokkuvõtlik põhjendus on harta artikli 47 alusel piisav põhjendus?
71.      Euroopa Kohtu ja EIK praktikast tuleneb, et põhjenduste piisavuse hindamine sõltub konkreetse juhtumi asjaoludest.
72.      Euroopa Kohtu hinnangul võib põhjendamiskohustuse ulatus sõltuda otsuse laadist ning seda tuleb analüüsida, lähtudes menetlusest tervikuna ja arvestades kõiki asjaolusid.(42)
73.      See on järeldus, mis tuleneb ka EIK praktikast.(43) See kohus on otsustanud, et olenevalt asjaoludest võib EIÕK artikli 6 lõike 1 alusel olla vastuvõetav, et viimase astme kohus teeb otsuse kokkuvõtliku põhjendusega olukorras, kus näiteks eelotsusetaotluse tagasilükkamise põhjused on kaudsed või tuletatavad otsuse muude osade põhjal.(44)
74.      Eelkõige kohtuotsuses Baydar(45) leidis EIK, et seoses Hoge Raad der Nederlandeni (Madalmaade kõrgeim kohus) kokkuvõtliku põhjendusega ei ole rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1. EIK asus seisukohale, et kõnealuses kohtuasjas käsitletud Madalmaade õigusaktide kohaste kiirmenetluste kontekstis(46) ei teki EIÕK artikli 6 lõike 1 alusel põhimõttelist küsimust, kui kaebus jäetakse rahuldamata kokkuvõtliku põhjendusega, kui juhtumi asjaolude põhjal on selge, et otsus ei olnud meelevaldne ega muul viisil ilmselgelt põhjendamatu. EIK leidis, et vaidlusalune otsus ei olnud meelevaldne ega ebamõistlik, kuna Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) oli analüüsinud nõuetekohaselt kaebaja kirjalikku kaebuse põhjendust ning nii kohtujuristi nõuandvat ettepanekut kui ka kaebaja kirjalikku vastust sellele.
75.      Kohtuotsuses Harisch(47) leidis EIK, et Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) kokkuvõtliku põhjendusega ei ole rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1. EIK leidis, et kuna allpool nimetatud kohus oli esitanud üksikasjalikud põhjendused eelotsusetaotluse esitamisest keeldumise kohta, oli kaebajal võimalik mõista Bundesgerichtshofi (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) otsust. Võttes arvesse EIÕK artiklis 6 ette nähtud põhjendamiskohustuse eesmärki ja analüüsides menetlust tervikuna, oli EIK seega veendunud, et kohtuasja asjaoludel oli eelotsusetaotluse esitamisest keeldumine piisavalt põhjendatud.
76.      Kokkuvõttes tuleneb EIK eespool viidatud praktikast, mis puudutab EIÕK artikli 6 lõiget 1, et alati ei ole viimase astme kohtu otsuses nõutud sõnaselge ja konkreetne põhjendus, miks eelotsusetaotlust ei esitata. Selliste kohtuotsuste nagu Baydar ja Harisch põhjal näib, et selles kohtupraktikas on viimase astme kohtutel lubatud kasutada kokkuvõtlikku põhjendust. Selline põhjendus on võimalik, kui konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades on pooled kindlad, et neid on ära kuulatud ja nad saavad aru, miks nende eelotsusetaotluse esitamise taotlusest on keeldutud.
77.      Minu arvates saab seda põhjendust kanda üle harta artikli 47 tõlgendamisele. Nagu Soome valitsus märkis, ei saa selle sätte alusel põhjenduste ulatust eelnevalt ette näha, sest iga juhtum on erinev.(48)
78.      Sellega seoses ei saa liikmesriigi õiguses nõuda kokkuvõtlikku põhjendamist, kuid liikmesriigi kohtutel võib võimaldada sellist põhjendust kasutada. Liikmesriigi viimase astme kohus peab olema pädev hindama, kas kokkuvõtlik põhjendus on igal üksikjuhul piisav.
79.      Näib, et vaidlusalused riigisisesed õigusnormid vastavad sellistele nõuetele. Seega peab viimase astme kohus hindama igal üksikjuhtumil, kas kokkuvõtliku põhjendamise standardvalem on sisserändeasjades piisav või on vajalik põhjalikum põhjendus, et menetluse pool mõistaks, miks see kohus ei ole eelotsusetaotlust esitanud, võttes arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid.
80.      Kui näiteks liikmesriigi viimase astme kohus järgib madalama astme kohtu tulemust ja põhjendusi, võib piisata kokkuvõtlikust põhjendusest, mis põhineb standardvalemil, nagu on kasutatud eelotsusetaotluse esitanud kohtu praktikas. Nii on see juhul, kui nimetatud valem eeldab, et madalama astme kohtu otsuses on piisavalt selgitatud, miks liidu õigus ei ole antud kohtuasja lahendamisel asjakohane, kuidas liidu õigust on Euroopa Kohtu praktikas selgitatud, või miks sellise kohtupraktika puudumisel ei teki liidu õiguse õige kohaldamisega seoses põhjendatud kahtlust.
81.      Kui aga liikmesriigi viimase astme kohus nõustub kohtuasja tulemusega, kuid ei nõustu madalama astme kohtu põhjendusega, või kui puudub põhjendus, mis osutaks võimalikele põhjustele, miks jätta eelotsusetaotlus esitamata, ei saa viimase astme kohus tugineda sellisele standardvalemile, vaid peab oma seisukohta sõnaselgelt selgitama.
82.      Veel üks küsimus, mille huvitatud pooled Euroopa Kohtu menetluses tõstatasid, puudutas seda, kas piisaks sellest, kui viimase astme kohus viitab üksnes ühele kolmest kohtuotsuse CILFIT kohasest olukorrast.
83.      Eelnevast arutelust tuleneb, et üksi sellest ei piisa, kui märgitakse, millist nendest olukordadest kohus kohaldas, kui ta otsustas eelotsusetaotlust mitte esitada. Menetluse poolel peab olema võimalik mõista, miks peeti seda olukorda kohaldatavaks. Samas ei ole üldsegi vaja selgelt ära mainida, millist kohtuotsuse CILFIT olukorda kohus kohaldab, kui selle võib põhjendusest selgelt tuletada.
84.      Kokkuvõttes võib öelda, et kokkuvõtlik põhjendus ei ole vastuolus ELTL artikliga 267, harta artiklit 47 arvesse võttes, tingimusel et pooled mõistavad, miks viimase astme kohus otsustas kohtuotsuse CILFIT kohaseid olukordi silmas pidades mitte esitada eelotsusetaotlust.
85.      Viimase astme kohtu, sealhulgas käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas kokkuvõtlik põhjendus on piisav või kas kohtuasja asjaoludel on täiendav põhjendus õigustatud.
V.      Ettepanek
86.      Eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teist lõiku arvesse võttes, ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000) artikli 91 lõige 2, mille kohaselt võib Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) liikmesriigi kohtuna, mille otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õiguse tõlgendamise kohta tekkinud küsimuse – millega võib kaasneda sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –
kokkuvõtliku otsusega, jättes seejuures põhjendamata, milline eelotsusetaotluse esitamise kohustusest tehtavast kolmest erandist on kohaldatav, tingimusel et selline kokkuvõtlik põhjendus võimaldab pooltel mõista põhjuseid, miks see kohus otsustas mitte esitada Euroopa Kohtule liidu õiguse tõlgendamist puudutavat eelotsuse küsimust.
1      Algkeel: inglise.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi (C‑561/19, edaspidi „kohtuotsus Consorzio“, EU:C:2021:799).
3      Kasutan väljendit „(liikmesriikide) viimase astme kohtud“ ja „viimase astme kohtud“, et eristada liikmesriikide kohtuid, kellele on suunatud ELTL artikli 267 kolmas lõik. Selles sättes viidatakse „liikmesriigi [kohtule], mille otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata“.
4      Vt 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit jt (283/81, edaspidi „kohtuotsus CILFIT“, EU:C:1982:335, eelkõige punktid 9–21). Vt lisaks käesoleva ettepaneku punktid 28–35, eelkõige punkt 29.
5      10. mai 2017. aasta kohtuotsus Chavez-Vilchez jt (C‑133/15, edaspidi „kohtuotsus Chavez-Vilchez“, EU:C:2017:354).
6      NL:RBDHA:2021:15503 (loetud masintõlke abil).
7      Eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib sellega seoses nii oma 5. märtsi 2015. aasta otsust (NL:RVS:2015:785), milles ta asus seisukohale, et Vw 2000 artikli 91 lõige 2 ei ole vastuolus harta artikliga 47 ega EIÕK artikli 6 lõikega 1 koostoimes EIÕK artikliga 13, kui ka 3. aprilli 2019. aasta otsust (NL:RVS:2019:1060), millega kinnitati seda varasemat otsust ja analüüsiti Vw 2000 artikli 91 lõiget 2 üksikasjalikumalt.
8      Eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib eelkõige EIK 24. aprilli 2018. aasta otsust Baydar vs. Madalmaad (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; edaspidi „kohtuotsus Baydar“) ja 11. aprilli 2019. aasta otsust Harisch vs. Saksamaa (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; edaspidi „kohtuotsus Harisch“).
9      15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus (C‑144/23, edaspidi „kohtuotsus KUBERA“, EU:C:2024:881).
10      Vt EMÜ endise artikli 177 kolmas lõik ja EÜ endise artikli 234 kolmas lõik; vt ESTÜ artikkel 41, milles ei nähtud samamoodi ette eelotsuseid. Euratomi lepingu artikli 106a kohaselt kohaldatakse selle lepingu suhtes ELTL artiklit 267.
11      Vt selle kohta 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punktid 32 ja 33).
12      Sellega seoses selgitas kohtujurist Capotorti oma ettepanekus kohtuasjas Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:267; EKL 1982, 3432, eriti lk 3440), et „viimase astme kohtud teevad lõplikke otsuseid, mida ei saa muuta ja mis võivad mõjutada suundumusi sama riigi madalama astme kohtutes. Teisisõnu koosneb riigisisese kohtupraktika „tuumik“ viimase astme kohtute tehtud otsustest“.
13      Vt näiteks 24. mai 1977. aasta kohtuotsus Hoffmann-La Roche (107/76, EU:C:1977:89, punkt 5), mida on korratud mitmes kohtuasjas, viimati kohtuotsuses KUBERA (punkt 35).
14      Euroopa Kohus on seda juba selgitanud kohtuotsuses CILFIT (punkt 9). Vt samuti 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus IATA ja ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, punkt 28) ja kohtuotsus Consorzio (punkt 54).
15      Vt kohtuotsus CILFIT (eelkõige punktid 10–21). Siiski on Euroopa Kohus juba teinud kindlaks teatavad olukorrad, kus liikmesriigi viimase astme kohus vabastati eelotsuse taotlemise kohustusest, 27. märtsi 1963. aasta kohtuotsuses Da Costa jt (28/62–30/62, edaspidi „Da Costa“, EU:C:1963:6; EKL 1963, 31, eelkõige lk 38), kus ta leidis, et „[ELTL artikli 267 alusel eelotsuse taotlemise] kohustuse eesmärk [võib Euroopa Kohtu poolt juba antud tõlgenduse olemasolul] kaduda ja kohustus kaotab seega oma sisu“.
16      Euroopa Kohus viitab ise mõnikord „eranditele“. Vt näiteks 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsused PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 32) ja KUBERA (punktid 55–58, 63 ja 64). Kohtuotsuses Consorzio viitas Euroopa Kohus aga „olukordadele“, kus liikmesriigi viimase astme kohus võib jätta eelotsusetaotluse esitamata (vt selle kohtuotsuse punktid 39, 50, 51, 57 ja 58), ja ta jääb selle sõnastuse juurde nimetatud kohtuotsusele viidates (vt näiteks kohtuotsus KUBERA (punktid 37, 38 ja 62)).
17      Kohtuotsus Consorzio (punkt 33).
18      Hiljutise näitena vt 21. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Mercedes-Benz Group (katkestusseadmetega varustatud sõidukite tootjate vastutus) (C‑100/21, EU:C:2023:229, eelkõige punktid 53–55), milles Euroopa Kohus leidis, et küsimus on vastuvõetamatu, sest eelotsusetaotluse esitanud kohus ei selgitanud, miks taotletud liidu õiguse tõlgendus on vajalik tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks.
19      Vt kohtuotsus Consorzio (punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika). See olukord vastab olukorrale, mida Euroopa Kohus tunnustas juba 1963. aastal kohtuotsuses Da Costa (vt käesoleva ettepaneku 15. joonealune märkus).
20      Vt kohtuotsus Consorzio (punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika). Seda olukorda tunnustas Euroopa Kohus esimest korda kohtuotsuses CILFIT.
21      Vt kohtuotsus CILFIT (punkt 16). Viide teiste liikmesriikide viimase astme kohtutele (mitte ainult kohtutele) lisati kohtuotsuses Consorzio (punkt 40).
22      Kohtuotsuses CILFIT selgitas Euroopa Kohus, et enne kui järeldatakse, et liidu õiguse säte ei jäta ruumi põhjendatud kahtlusele seoses selle õige kohaldamisega, peab liikmesriigi viimase astme kohus võtma arvesse liidu õiguse eriomadusi ja selle tõlgendamisel tekkivaid erilisi raskusi (näiteks asjaolu, et see on koostatud paljudes võrdselt autentsetes keeltes või et selles kasutatud terminite tähendus võib riigisisestes õigussüsteemides kasutatud samade terminite omast erineda) ning pöörama tähelepanu kohtuotsuste lahknevuse ohule Euroopa Liidus. Vt selle kohtuotsuse punktid 16–21.
23      Muu hulgas on seda teinud mitu kohtujuristi, nagu on kirjeldatud kohtujurist Bobeki ettepanekus kohtuasjas Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punktid 100–103).
24      Nagu kohtujurist Wahl on oma ettepanekus kohtuasjas X ja van Dijk (C‑72/14 ja C‑197/14, EU:C:2015:319, punkt 62) üldtuntud viisil kirjeldanud.
25      Kohtuotsus Consorzio (punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Üksikasjaliku arutelu kohta vt näiteks Broberg, M., ja Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, kd 59(3), 2022, lk 711–738; Cecchetti, L., ja Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: „CILFIT Strategy“ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, kd 15(3), 2022, lk 29–61; Maher, I., „The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU“, European Papers, kd 7(1), 2022, lk 265–274; Millet, F.‑X., „Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management“, European Constitutional Law Review, kd 18(3), 2022, lk 533–555; Petrić, D., „How to make a unicorn or ‘there never was an „acte clair“ in EU law’: some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, kd 17, 2021, lk 307–328.
27      Arutelu kohta seoses sellega, kas selline otsus on või peaks olema liikmesriigi kohtu subjektiivne otsus, milles võetakse arvesse konkreetse juhtumi vajadusi, või objektiivsem otsus, milles võetakse arvesse huvi liidu õiguse ühetaolise kohaldamise vastu, vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punktid 69–87).
28      Juba enne kohtuotsust Consorzio leidis kohtujurist Bot, et kohtuotsusega CILFIT kehtestati põhjendamiskohustus, kui viimase astme kohtud ei esita Euroopa Kohtule eelotsuse küsimusi. Vt tema ettepanek kohtuasjas Ferreira da Silva e Brito jt (C‑160/14, EU:C:2015:390, punktid 90 ja 94).
29      Kohtuotsus Consorzio (punkt 51).
30      Euroopa Kohus käsitles põhjendamiskohustust kohtuotsuse KUBERA punktides 61–65 ja otsustas, et kui liikmesriigi viimase astme kohus otsustab jätta rahuldamata kassatsioonkaebuse menetlusloa taotluse, mis sisaldab taotlust Euroopa Kohtule liidu õigust puudutava eelotsuse küsimuse esitamiseks, peab see otsus vastama põhjendamiskohustusele, nagu on sätestatud kohtuotsuse Consorzio punktis 51.
31      Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku 13. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
32      Õiguse puudumine ei tähenda, et üksikisikutel, kes on liikmesriigi kohtu menetluse pooled, ei ole huvi eelotsusetaotluse esitamise kohustuse täitmisele pööramise vastu. Apellatsioonkaebuse esitamisel liikmesriigi viimase astme kohtule võib neil olla teatav õiguspärane ootus, et eelotsusetaotlus esitatakse just selle objektiivselt põhjendatud kohustuse olemasolu tõttu, eriti kui asja lahendav kohus ei kavatse järgida nende arusaama sellest, kuidas konkreetset liidu normi tuleks nende juhtumi puhul kohaldada. Võimalus mõjutada kaudselt liikmesriigi kõrgeima astme kohut suhtlema Euroopa Kohtuga võib tegelikult ajendada neid pöörduma menetlushierarhia kõrgema astme poole.
33      Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, ei kujuta ELTL artikliga 267 kehtestatud süsteem endast tegelikult õiguskaitsevahendit, mida liikmesriigi kohtus pooleli oleva menetluse pooled kasutada saaksid. Vt näiteks kohtuotsused CILFIT (punkt 9) ja Consorzio (punkt 54). Samuti ei takista asjaolu, et põhikohtuasja pooled ei tõstatanud eelotsusetaotluse esitanud kohtu konkreetses menetluses liidu õiguse küsimust, nimetatud kohut seda küsimust Euroopa Kohtu menetluses esitamast. Vt näiteks 16. juuni 1981. aasta kohtuotsus Salonia (126/80, EU:C:1981:136, punkt 7) ja 15. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Križan jt (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 65).
34      Nagu märkisid Madalmaade, Saksamaa, Itaalia ja Soome valitsus ning komisjon, tuleneb põhjendamiskohustus harta artiklist 47, mitte ELTL artiklist 267, millega ei anta õigusi üksikisikutele.
35      ELTL artikli 267 kolmanda lõigu kohast eelotsusetaotluse esitamata jätmise põhjendamise nõuet on juba täpsustatud nende liikmesriikide kohtupraktikas, kes töötasid välja eelotsusetaotluse esitamise kohustuse põhiseadusliku kontrolli selle kontrollimise raames, kas järgitakse õigust kohtulikule arutelule või õigust õiglasele kohtulikule arutamisele. Nende riigisiseste arengusuundade kirjelduse ja hinnangu kohta vt näiteks Broberg, M., ja Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. trükk, Oxford University Press, Oxford, 2021, eelkõige lk 235, 236, 241 ja 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Brüssel, 2020, eelkõige peatükk 3; Wallerman Ghavanini, A., ja Rauchegger, C., „Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure“, Bonelli, M., Eliantonio, M., ja Gentile, G. (toim), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, lk 45‑60, eelkõige lk 50–54. Selle nõude kehtestas ka EIK EIÕK artikli 6 alusel. Vt lisaks käesoleva ettepaneku punktid 54 ja 73–76.
36      30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
37      Vt näiteks 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, punkt 53) ja kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, punktid 84 ja 85). Vt selle kohta ka kohtujurist Poiares Maduro ettepanek liidetud kohtuasjades Rootsi ja API vs. komisjon ja komisjon vs. API (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2009:592, punkt 32), milles ta leidis, et „[p]õhjendatud kohtuotsuse õiguse peamine eesmärk on anda üldsusele võimalus mõista Euroopa Kohtu otsuse põhjendusi ja protsessi, mille tulemusena otsuseni jõuti“.
38      Vt näiteks kohtuotsus Baydar (punkt 39), kohtuotsus Harisch (punkt 33) ning EIK 15. detsembri 2022. aasta otsus Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. vs. Sloveenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, punkt 62).
39      Vt näiteks EIK 20. septembri 2011. aasta otsus Ullens de Schooten ja Rezabek vs. Belgia (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, punkt 62), 8. aprilli 2014. aasta otsus Dhahbi vs. Itaalia (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, punkt 31) ning 30. aprilli 2019. aasta otsus Repcevirág Szövetkezet vs. Ungari (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, punkt 50).
40      Vt käesoleva ettepaneku 26. joonealuses märkuses viidatud Broberg ja Fenger, lk 725.
41      Madalmaade valitsus märkis kohtuistungil, et 2024. aastal tegi Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) sisulise otsuse 4200 sisserändeasjas, millest 2200 juhul kasutati kokkuvõtlikku põhjendust, umbes 1300 juhul kasutati kokkuvõtlikku põhjendust koos täiendava sõnastusega ja 300 juhul tehti täielikult põhjendatud kohtuotsus; ülejäänud umbes 400 juhtumit lükati vastuvõetamatuse või menetlusnormide rikkumise tõttu tagasi. Madalmaade valitsuse sõnul on olemas kahte liiki kokkuvõtlikud põhjendused: lisaks standardvalemile võib esitada kokkuvõtliku põhjenduse, mis täiendab standardvalemit; näiteks võib see hõlmata kohtu põhjendusi otsuses, nagu see, et konkreetsel juhul on tegemist acte éclairé’ga.
42      Vt näiteks 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, punkt 60).
43      Vt kohtuotsus Baydar (punkt 40), kohtuotsus Harisch (punkt 34), ning EIK 15. detsembri 2022. aasta otsus Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. vs. Sloveenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, punkt 58).
44      Vt näiteks kohtuotsus Baydar (punktid 42 ja 43) ning EIK 13. veebruari 2020. aasta otsus Sanofi Pasteur vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, punkt 71) ja 13. juuli 2021. aasta otsus Bio Farmland Betriebs S.R.L. vs. Rumeenia (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, punkt 51).
45      Vt kohtuotsus Baydar (punktid 45–53).
46      Need õigusaktid ei ole samad kui need, mis võimaldavad käesolevas asjas esitada kokkuvõtliku põhjenduse.
47      Vt kohtuotsus Harisch, punktid 37–43.
48      Ka leidis kohtujurist Emiliou, et põhjendamiskohustuse ulatus varieerub olenevalt asjakohastest asjaoludest: vt tema ettepanek kohtuasjas KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, punktid 122–133).