62011CC0245_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolev Austria Asylgerichtshofi (varjupaigataotluste kohta tehtud otsuseid kontrolliv kohus) eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määruse (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest,(2) tõlgendamist. Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriik võib olla määruse nr 343/2003 artiklis 15 sätestatud „humanitaarklausli” kohaldamisel kohustatud varjupaigataotluse läbi vaatama, ilma et üldjuhul vastutav liikmesriik talle asjakohast palvet esitaks, kui esimeses liikmesriigis asuvad varjupaigataotleja abist sõltuvad abi vajavad pereliikmed. Teise eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaselt võib liikmesriigil, kes ei ole iseenesest vastutav, tekkida varjupaigataotluse läbivaatamise kohustus, kui määruse kohaselt tegelikult teisele liikmesriigile kuuluv vastutus võib kaasa tuua Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 3 või artikli 8 või Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „põhiõiguste harta”) artikli 4 või artikli 7 rikkumise. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, mil viisil tuleb selles kontekstis arvesse võtta Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat.
II. Õiguslik raamistik
A. Põhiõiguste harta
2. Põhiõiguste harta artikkel 4 „Piinamise ning ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeld” sätestab:
„Kedagi ei või piinata ega ebainimlikult või alandavalt kohelda ega karistada.”
3. Põhiõiguste harta artikkel 7 „Era- ja perekonnaelu austamine” on sõnastatud järgmiselt:
„Igaühel on õigus sellele, et austataks tema era- ja perekonnaelu, kodu ja edastatavate sõnumite saladust.”
B. Määrus nr 343/2003
4. Määruse nr 343/2003 artikli 2 punkt i on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
i) pereliikmed
– järgmised taotleja perekonna liikmed, kes on liikmesriikide territooriumil eeldusel, et perekond oli juba olemas päritoluriigis:
i) varjupaigataotleja abikaasa või temaga püsivas suhtes olev vabaabielukaaslane, kui asjaomase liikmesriigi õigusaktide või tava kohaselt koheldakse vabaabielupaare välismaalasi käsitlevate õigusaktide alusel võrdväärselt abielus paaridega;
ii) alapunktis i osutatud paaride või taotleja alaealised lapsed, tingimusel et nad ei ole abielus ja on ülalpeetavad, ja sõltumata sellest, kas siseriikliku õiguse tähenduses on nad sündinud registreeritud abielust või registreerimata abielust väljaspool abielu või on nad lapsendatud;
iii) isa, ema või eestkostja, kui taotleja või pagulane on alaealine ja vallaline;”
5. Määruse nr 343/2003 artikkel 3 sätestab:
„1. Liikmesriigid vaatavad läbi kõikide selliste kolmanda riigi kodanike taotlused, kes taotlevad varjupaika mõne liikmesriigi piiril või territooriumil. Taotluse vaatab läbi üks liikmesriik, kelleks on III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik.
2. Erandina lõikest 1 võib iga liikmesriik läbi vaadata varjupaigataotluse, mille on talle esitanud kolmanda riigi kodanik, isegi kui käesolevas määruses sätestatud kriteeriumide kohaselt ei vastuta ta sellise läbivaatamise eest. Sel juhul muutub see liikmesriik vastutavaks liikmesriigiks käesoleva määruse tähenduses ja võtab selle vastutusega seotud kohustused. Vajaduse korral teatab ta sellest varem vastutanud liikmesriigile, vastutava liikmesriigi määramise menetlust teostavale liikmesriigile või liikmesriigile, kellel on palutud taotleja vastu või tagasi võtta.
[...]”.
6. Määruse nr 343/2003 artikkel 15 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Iga liikmesriik, isegi kui ta ei ole käesolevas määruses sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav, võib pereliikmeid ja muid ülalpeetavaid sugulasi kokku viia humanitaarsetel põhjustel, lähtudes eeskätt perekondlikest või kultuurilistest kaalutlustest. Sel juhul vaatab see liikmesriik mõne teise liikmesriigi palvel läbi asjaomaste isikute varjupaigataotlused. See eeldab asjaomaste isikute nõusolekut.
2. Kui asjaomane isik sõltub teise isiku abist kas raseduse, vastsündinud lapse, raske haiguse, raske puude või vanaduse tõttu, hoiavad liikmesriigid varjupaigataotleja üldjuhul koos tema mõne liikmesriigi territooriumil viibiva sugulasega või viivad nad omavahel kokku, tingimusel et päritoluriigis olid perekondlikud sidemed olemas.
[...]
4. Kui liikmesriik, kelle poole sellise palvega pöördutakse, rahuldab selle, läheb vastutus taotluse läbivaatamise eest talle üle.
[...]”.
III. Asjaolud, menetlus siseriiklikus kohtus ja eelotsuse küsimused
7. Põhikohtuasja kaebaja (edaspidi „kaebaja”) oli sisenenud ebaseaduslikult Poolasse ja esitanud seal esimese varjupaigataotluse. Ootamata ära menetluse lõppu, lahkus ta sellest liikmesriigist ning sisenes ebaseaduslikult Austriasse, kus ta esitas teise varjupaigataotluse.
8. Austrias elab kaebaja poeg koos oma naise ja ühiste alaealiste lastega. Kõik poja perekonna liikmed olid saabunud Austriasse mitu aastat tagasi ning neile oli antud pagulasseisund.
9. Abikaasal oli mitme aasta eest kolmandas riigis eriti traumaatiline kogemus ning selles osas oli tema usaldusisikuks kaebaja.
10. Kaebaja on ainuke inimene perekonnas, kes traumaatilisest kogemusest teab ning ta on nüüd oma minia lähim nõustaja ja usaldusalune.
11. Miniat ähvardab oht, et juhul kui traumaatilisest kogemusest saadakse teada, võidakse teda perekonna au väidetavaks taastamiseks raskelt väärkohelda või ta koguni tappa.
12. Minia saab pidevat psühhiaatrilist, psühhoteraapilist ja meditsiinilist ravi. Teda ravitakse tugevatoimeliste ravimitega ja ta kannatab mitme terviseprobleemi all.
13. Haiguste tõttu ei suuda minia toime tulla majapidamisega ega ole võimeline hoolitsema oma laste eest, mistõttu esineb oht, et
lastekaitseamet paigutab lapsed hoolekandeasutusse või kasuperekonda. Pärast kaebaja saabumist sellisest võimalusest esialgu loobuti.
14. Pärast Austriasse saabumist elas kaebaja mõnda aega oma poja perekonna juures. Praegu ei ela kaebaja enam minia ja lapselastega ühes leibkonnas.
15. Bundesasylamt (föderaalne varjupaigaamet) jättis kaebaja Austrias esitatud varjupaigataotluse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, viidates sellele, et varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik on Poola. Poola nõustus Austria palvel kaebajat vastu võtma. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluse ese on kaebaja kaebus tema varjupaigataotluse läbi vaatamata jätmise otsuse peale.
16. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas määruse nr 343/2003 artiklid 15 ja 3 on põhikohtuasjas kujunenud asjaoludel kohaldatavad, peatas ta menetluse ning esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määruse nr 343/2003 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes kõnealuse määruse artiklite 6–14 sätete kohaselt ei ole isiku varjupaigataotluse läbivaatamise eest iseenesest vastutav, muutub kohustuslikus korras vastutavaks liikmesriigiks, kui asjaomases liikmesriigis asub varjupaigataotleja raskelt haige ja kultuuriliste asjaolude tõttu ohtu sattunud minia või minia haiguse tõttu hooldust vajavad alaealised lapselapsed ning kui varjupaigataotleja on valmis ja suuteline miniat või lapselapsi abistama? Kas see on nii ka juhul, kui varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik ei ole esitanud asjaomast palvet vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 teisele lausele?
2. Kas määruse nr 343/2003 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et esimeses eelotsuse küsimuses kirjeldatud asjaoludel läheb vastutus kohustuslikus korras üle liikmesriigile, kes iseenesest ei ole varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav, juhul kui vastutuse jäämine määruse nr 343/2003 sätete kohaselt üldjuhul vastutavale liikmesriigile tähendaks EIÕK artikli 3 või artikli 8 (EL põhiõiguste harta artikkel 4 või artikkel 7) rikkumist? Kas sellisel juhul saab EIÕK artikli 3 või artikli 8 (EL põhiõiguste harta artikkel 4 või artikkel 7) täiendaval tõlgendamisel ja kohaldamisel kohaldada mõisteid „ebainimlik kohtlemine” või „perekond” Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast erinevalt, nimelt laiemalt?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
17. Eelotsusetaotlus, mis kannab 20. mai 2011. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 23. mail 2011. Kirjalikud märkused esitasid kaebaja, Tšehhi Vabariik, Poola Vabariik, Austria Vabariik, Ungari Vabariik, Itaalia Vabariik, Prantsuse Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ja Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis toimus 8. mail 2012, osalesid kaebaja, Austria Vabariigi ja komisjoni esindajad.
V. Poolte argumendid
18. Tšehhi ja Austria valitsus arvavad eelotsuse küsimuste kohta, et määruse nr 343/2003 artikkel 15 ei ole kohaldatav, kui varjupaigataotleja on juba selle liikmesriigi territooriumil, kus ta soovib oma pereliikmetega ühineda, ja on seal ka varjupaigataotluse esitanud. Määruse nr 343/2003 artikli 3 lõige 2 reguleerib seevastu olukorda, kus varjupaigataotleja asub sellise liikmesriigi territooriumil, mis ei ole määruse III peatüki kohaselt varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav. Seega on käesolevas asjas asjakohane ainult määruse artikli 3 lõige 2. Ka Prantsuse, Ungari, Ühendkuningriigi ja Itaalia valitsus leiab, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas on kohaldatav ainult määruse nr 343/2003 artikli 3 lõige 2, põhjendades seda siiski sellega, et vastutav liikmesriik ei ole esitanud ülevõtmispalvet. Prantsuse ja Ungari valitsus leiab määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaldamise kohta, et põhimõtteliselt võivad liikmesriigid kasutada vastutuse ülevõtmise õigust vastavalt artikli 3 lõikele 2 oma äranägemisel, kuid vastutuse ülevõtmise kohustus võib siiski tekkida põhiõiguste harta või EIÕK rikkumise korral. Tšehhi, Ühendkuningriigi ja Itaalia valitsus arvavad seevastu, et liikmesriikide kaalutlusõigus vaadata varjupaigataotlus läbi määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 alusel ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse. Tšehhi ja Ühendkuningriigi valitsus väidavad siiski, et Euroopa Liidu liikmesriigid kui EIÕK osalisriigid on kohustatud seda rahvusvahelist lepingut täitma.
19. Poola valitsus ning komisjon ja kaebaja leiavad esimese eelotsuse küsimuse kohta, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas on kohaldatav määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2. Samal ajal kui Poola valitsus arvab teise eelotsuse küsimuse kohta, et liikmesriigid on neile määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikega 2 antud kaalutulusõiguse raames täiesti vabad, peavad komisjon ja kaebaja põhiõiguste rikkumise korral võimalikuks ülevõtmiskohustust.
VI. Õiguslik hinnang
20. Eelotsusetaotlusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada selgust nii määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 sätestatud suveräänsusklausli kui ka selle määruse artiklis 15 sätestatud humanitaarklausli kohaldamise kohta sellisel juhul nagu põhikohtuasjas.
21. Järgnevalt käsitlen ma kõigepealt määruse nr 343/2003 eesmärke ning artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 asetust määruses nr 343/2003. Seejärel vastan ma selle põhjal konkreetselt mõlemale eelotsuse küsimusele.
A. Määruse nr 343/2003 eesmärgid ning artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 asetus määruses nr 343/2003
1. Määruse nr 343/2003 põhieesmärgid
22. Määrus nr 343/2003 asendab mõnes Euroopa ühenduste liikmesriigis esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava riigi määramist käsitleva konventsiooni, mis allkirjastati Dublinis 15. juunil 1990(3) (edaspidi „Dublini konventsioon”).
23. Määruse nr 343/2003 põhieesmärke on komisjon üksikasjalikult käsitlenud juba oma 26. juuli 2001. aasta ettepanekus määruse kohta.(4) Ettepaneku seletuskirja punktis 2.1 „Eesmärgid” on esiteks nimetatud varjupaigaõiguse tagamist kiire, objektiivsetel kriteeriumidel põhineva ja asjaomaste isikute seisukohast õiglase menetlusega varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks ning teiseks selliste kuritarvituste vältimist, mis võiksid tuleneda mitme taotluse esitamisest eri liikmesriikides.
24. Need komisjoni sõnastatud põhieesmärgid kajastuvad määruses nr 343/2003. Põhjendustes 3 ja 4 on tähtsa eesmärgina nimetatud võimalust kiiresti määrata vastutav liikmesriik selge ja toimiva menetluse abil, et tagada tegelik juurdepääs menetlusele. Määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 1 teises lauses on sätestatud aluspõhimõte, mille kohaselt vaatab taotluse läbi vaid üks liikmesriik. See võimaldab ühest küljest vältida pagulaste „ringlemist” ( refugees in orbit ), st olukorda, kus varjupaigataotlejaid saadetakse ühest liikmesriigist teise, mistõttu nad ei saa varjupaigaõigust kasutada. Teisest küljest võimaldab see vältida ka meelepärase varjupaiga otsimist ( asylum shopping ), välistades võimaluse, et varjupaigataotlejad, kelle suhtes on algatatud paralleelsed või järjestikused menetlused, liiguvad kontrollimatult ühest Euroopa Liidu liikmesriigist teise.(5)
25. Määruse nr 343/2003 põhjenduses 6 on esile toodud veel perekonna ühtsuse säilitamine, kuivõrd see on kooskõlas määruse muude eesmärkidega. Põhjenduses 7 on sõnastatud eesmärk, et liikmesriigil peaks olema võimalik teha tegelikest vastutuskriteeriumidest erandeid, mille kohaselt menetletakse ühe pere liikmete varjupaigataotlusi koos, et pereliikmeid oleks võimalik humanitaarsetel põhjustel kokku viia.
26. Neil asjaoludel sisaldab määruse nr 343/2003 III peatükk – määruse artikli 5 lõike 1 kohaselt – hierarhilise ülesehitusega vastutuseeskirjade vormis väheneva tähtsusega kriteeriume varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks. Määruse artiklites 6–8 on seejuures tähtsamaina esiplaanil perekonna ühtsuse säilitamine ja alles hiljem, nimelt määruse artiklites 9–12 on nimetatud kriteeriumid, mille alusel on liikmesriik vastutav, kuna ta on võimaldanud varjupaigataotlejal Euroopa Liidu territooriumile siseneda. Vastutuskriteeriumide selline tähtsuse järjekorda seadmine aitab ühest küljest järgida nõuet, et vastutav liikmesriik määrataks ainult objektiivsete kriteeriumide alusel, ja saavutada perekonna ühtsuse säilitamise. Teisest küljest välditakse nii kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda mitme varjupaigataotluse esitamisest samal ajal või üksteise järel, ning määratakse lõpuks ainult üks vastutav liikmesriik.
2. Artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 asetus määruses nr 343/2003
27. Määruse andjal ei jäänud märkamata, et vastutuse määramisel rangete vastutuskriteeriumide alusel võivad mõnikord olla vastuvõetamatud tagajärjed. Selliste tagajärgede vältimiseks on lisatud kaks sätet, mis võimaldavad erandina nimetatud hierarhilistest vastutuskriteeriumidest anda vastutuse konkreetsetel põhjustel teisele liikmesriigile, nimelt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 sätestatud suveräänsusklausel ja artiklis 15 sätestatud humanitaarklausel.
28. Oma 26. juuli 2001. aasta ettepanekus määruse kohta tõi komisjon humanitaarklausli põhjenduseks, et selle peamine eesmärk on hoida ära pereliikmete lahutamine, mida võiks põhjustada vastutuskriteeriumide sõnasõnaline kohaldamine, või pereliikmed uuesti kokku viia. Seda seetõttu, et isegi kui kavandatud määrus sisaldab mitut kohustuslikku sätet, mis võimaldavad pereliikmetel olla üksteisele geograafiliselt lähedal ja säilitada perekondlikud sidemed, võib siiski ette tulla nii mitmesuguseid olukordi, et igaühe jaoks ei saa erisätet ette näha. Sel põhjusel on humanitaarklausli sätestamine nii liikmesriikide kui ka varjupaigataotleja huvides.(6)
29. Seega sisaldab määruse nr 343/2003 artikkel 15 oma tekkeloo kohaselt erandit määruse III peatükis sätestatud hierarhilistest vastutuskriteeriumidest.
30. Sama kehtib vastutuse ülevõtmise õiguse kohta, mis on sätestatud määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2. Sellega seoses nähtub komisjoni 26. juuli 2001. aasta ettepanekust määruse kohta, et vastutuse ülevõtmise õiguse kasutamiseks võivad määrava tähtsusega olla selle liikmesriigi, kes ei ole üldjuhul vastutav, poliitilised ja humanitaarsed, või ka üksnes praktilised kaalutlused.(7)
31. Nii määruse nr 343/2003 artikkel 15 kui ka artikli 3 lõige 2 kujutavad endast seega erandit määruse III peatükis sätestatud vastutuskriteeriumidest. Samal ajal kui artikkel 15 lisati määruse IV peatükki „Humanitaarklausel”, asub artikli 3 lõige 2 II peatükis „Üldpõhimõtted”. Seda, et ühe erandnormi paigutamine määruse II peatükki üldpõhimõtete alla ja teise paigutamine eraldi IV peatükki ei ole parim lahendus, näitab komisjoni ettepanek Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse kohta, millega määrus nr 343/2003 uuesti sõnastatakse.(8) Selles tehakse selguse huvides ettepanek koondada suveräänsus- ja humanitaarklausel samasse peatükki pealkirjaga „Kaalutlusõigust käsitlevad sätted” ning vaadata need klauslid läbi.(9)
3. Määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 vaheline seos
32. Seni on jäänud lahtiseks, milline on määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 vaheline seos.
33. Tšehhi ja Austria valitsuse arvates on varjupaigataotleja asukoht nende sätete kohaldamisel oluline kriteerium ning nad soovivad määruse nr 343/2003 artikli 3 lõiget 2 kohaldada siis, kui varjupaigataotleja asub riigis, mis ei ole tegelikult varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav; määruse nr 343/2003 artiklit 15 tuleks aga seevastu kohaldada juhul, kui varjupaigataotleja asub küll varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutavas riigis, kuid näib olevat vajalik, et varjupaigamenetlus viidaks läbi teises riigis. Ma ei saa selle arvamusega nõustuda.
34. Selline tõlgendus, mille kohaselt lähtutaks muid asjaolusid arvestamata ainult varjupaigataotleja asukohast, ei oleks nimelt kooskõlas määruse nr 343/2003 artikli 15 eespool kirjeldatud eesmärgiga.
35. Nagu juba öeldud, lisati määruse nr 343/2003 artikkel 15 perekonna ühtsuse säilitamiseks või taastamiseks üldnormina nendeks juhtudeks, kui III peatükis sätestatud vastutuseeskirjad võivad varjupaigataotlejale humanitaarseid raskusi põhjustada. Juba komisjoni esimene, 26. juuli 2001. aasta ettepanek määruse kohta nägi ette üldklausli sätestamise, et vältida pereliikmete lahutamist.(10) On ilmne, et määruse nr 343/2003 artikli 15 lõplik versioon põhineb sellel ettepanekul. Humanitaarklausli kohaldamise oluline eeltingimus on pereliikmete kokkuviimine või lahutamise vältimine.(11)
36. Seega on määruse nr 343/2003 artikkel 15 nii oma tekkeloo kui ka sõnastuse kohaselt humanitaarsete perekondlike põhjuste erisäte, samal ajal kui määruse nr 343/2003 artikli 3 lõige 2 on üldine raske olukorra klausel. See nähtub eelkõige ka sellest, et määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaldamise juhtumeid – erinevalt määruse nr 343/2003 artiklist 15 – ei ole täpsemalt määratletud.
37. Veel üks määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 ja artikli 15 oluline erinevus on, et artikli 3 lõike 2 korral on liikmesriigis, kes ei ole üldjuhul vastutav, varjupaigataotlus juba esitatud, kuid artikli 15 korral ei pea see tingimata nii olema.
38. Kokkuvõttes tuleb sellest järeldada, et nii määruse nr 343/2003 artikli 3 lõige 2 kui ka artikkel 15 on liikmesriikide kaalutlusõigust käsitlevad erinormid, mille kohaldamisalad võivad kattuda ja mis võivad – kui kummagi eeltingimused on täidetud – olla üheaegselt asjakohased. Määruse nr 343/2003 artikkel 15 on seejuures erinorm, mis käsitleb kaalutlusõigust perekonna kokkuviimiseks humanitaarsetel põhjustel ja mille puhul ei ole oluline varjupaigataotleja asukoht, samal ajal kui selle määruse artikli 3 lõikes 2 sätestatud vastutuse ülevõtmise õiguse kohaldamisel võivad olla otsustavad ka muud kui humanitaarsed põhjused. Seega ei kujuta artiklis 15 sätestatud humanitaarklausel endast üldist raske olukorra klauslit, vaid see on tingimata seotud sellega, et taotluse esitajal on liikmesriigi territooriumil pereliige.
B. Esimene eelotsuse küsimus
39. Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt saada selgitust selle kohta, kas sellisel juhul nagu põhikohtuasjas võib Austria Vabariik olla määruse nr 343/2003 artikli 15 kohaselt kohustatud vaatama artiklite 6–14 alusel peamiselt vastutava liikmesriigi asemel läbi kaebaja varjupaigataotluse ja seda isegi juhul, kui peamiselt vastutav liikmesriik ei ole vastutuse ülevõtmise palvet esitanud.
40. Sellele küsimusele vastamiseks käsitlen ma kõigepealt määruse nr 343/2003 artikli 15 lõigete 1 ja 2 vahelist seost. Seda arvestades uurin ma seejärel, kas artikli 15 lõige 2 võib olla asjakohane sellisel juhul nagu põhikohtuasjas. Kuna sellele küsimusele tuleb minu arvates vastata eitavalt, vastan ma seejärel esimesele eelotsuse küsimusele määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 alusel.
1. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõigete 1 ja 2 vaheline seos
41. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 1 annab liikmesriikidele võimaluse pereliikmeid ja muid ülalpeetavaid sugulasi humanitaarsetel põhjustel kokku viia ning vaadata sel eesmärgil läbi varjupaigataotlusi, mille eest nad III peatüki vastutust käsitlevate normide kohaselt vastutavad ei ole. Selleks on artikli 15 lõike 1 teise lause kohaselt nõutav, et teine liikmesriik esitaks sellesisulise palve. Lisaks on artikli 15 lõike 1 kolmandas lauses sätestatud nõue, et varjupaigataotleja peab andma oma nõusoleku.
42. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2 sisaldab humanitaarsete põhjuste näiteid. Seejuures nähtub õigusakti üldisest kontekstist ja ettevalmistavatest materjalidest, et artikli 15 lõikes 1 on sätestatud nii eeltingimused kui ka humanitaarsete põhjuste korral kohaldatav menetlus, samal ajal kui artikli 15 lõige 2 näitab, millistel asjaoludel tuleb põhimõtteliselt eeldada humanitaarsete põhjuste olemasolu selle sätte tähenduses ja järelikult kohaldada humanitaarklauslit.
43. Juba komisjon soovitas oma 26. juuli 2001. aasta ettepanekus, et määrataks täpsemalt kindlaks, milliste põhimõtete alusel võib vastutuskriteeriumidest perekonna kokkuviimise eesmärgil erandi teha.(12) See soovitus, nagu ka määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 2 lõplik sõnastus, on pärit Dublini konventsiooni artikli 18 kohaselt loodud komitee 31. oktoobri 2000. aasta otsuse nr 1/2000(13) artikli 2 lõike 2 neljandast lausest, mille kohaselt saab perekonna Dublini konventsiooni alusel kokku viia siis, kui tegemist on juhtumiga, mis on nüüd loetletud ka määruse nr 343/2003 artikli 15 lõikes 2.
44. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõigete 1 ja 2 eristamise põhjus on, et määruse andja oli teadlik, et humanitaarklausli kohaldamine on mõeldav määratu suure arvu erinevate olukordade puhul ja neist igaühe jaoks ei ole võimalik erisätet kehtestada.(14) Mõeldagu siinkohal näiteks varjupaigataotlejatele, kes on pärit endistest koloniaalmaadest, mille pärand senini mõjutab kultuurilist olukorda mõne varjupaigataotleja päritoluriigis, või nende keeleoskusele, mis võib anda kokkuviimise perekondlikule aspektile erilise tähtsuse.(15) Kas sellisel juhul on olemas humanitaarsed põhjused, mis nõuavad perekonna kokkuviimist, tuleb liikmesriikidel hinnata määruse nr 343/2003 artikli 15 lõiget 1 arvesse võttes. Nimetatud määruse artikli 15 lõikes 2 on seevastu täpsustatud olulised olukorrad, mille asjaolud on nii mõjuvad, et need loetakse üldjuhul humanitaarseteks põhjusteks ning neile peab üldjuhul järgnema määruse artikli 15 lõike 1 kohane kokkuviimine.
45. Seda analüüsi kinnitab järeldus, et määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2 ei sisalda erinevalt artikli 15 lõikest 1 muid tingimusi kui nende juhtumite loetelu, mille puhul tuleb alati eeldada humanitaarseid põhjuseid. Ka ei näe artikli 15 lõige 2 sõnaselgelt ette, et varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutuse ülevõtmine peab toimuma teise liikmesriigi palvel ja asjaomaste isikute nõusolekul. Artikli 15 kahe esimese lõike käsitamine teineteisest sõltumatute normidena tähendaks, et just eriti tõsistel juhtudel vaataks varjupaigataotluse läbi liikmesriik, kes ei ole III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav, ilma et varjupaigataotlejal oleks isegi võimalust selle kohta arvamust avaldada. On ilmne, et määruse andja ei soovinud sellist lahendust.
46. Seega kujutab määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2 endast artikli 15 lõike 1 kohaste humanitaarsete põhjuste loetelu ja täpsustust.
47. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 ja lõike 2 oluline erinevus on liikmesriikidele kuuluvas kaalutlusruumis. Pädevate asutuste kaalutlusruumi on artikli 15 lõikes 2 loetletud juhtudel võrreldes artikli 15 lõikega 1 oluliselt piiratud. Artikli 15 lõige 2 määrab kindlaks olukorrad, mille puhul tuleb pereliikmed alati kokku viia. Sellise olukorra puhul võib kokkuviimise otsuse arvestamata jätta vaid siis, kui erilised asjaolud seda erandkorras õigustavad.(16) Kui hoolimata artikli 15 lõikes 2 nimetatud olukorra esinemisest tahetakse humanitaarse põhjuse olemasolu eitada, tuleb seda eraldi põhjendada.
48. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 1 annab seevastu liikmesriikidele juhtumipõhise kaalutlusõiguse, mille raames peab liikmesriik ise kaaluma kõiki asjakohaseid tegureid. Seda seetõttu, et mõisted „humanitaarne” ja „perekondlikud või kultuurilised kaalutlused” on määratlemata õigusmõisted, mida saab erinevates perekondlikes olukordades paindlikult kohaldada. Seda artikli 15 lõikes 2 sätestatud õigusnormiga võrreldes tunduvalt suuremat kaalutlusruumi selgitab humanitaarklausli eesmärk määrata põhiõiguste harta ja EIÕK sätteid arvestades kindlaks olukorrad, mida ei saa mõeldavate juhtumite ja asjaolude paljususe tõttu ex ante üksikasjalikult määratleda.
2. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõiget 2 ei saa sellisel juhul nagu põhikohtuasjas kohaldada
49. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2 sätestab oma sõnastuse kohaselt, et kui „asjaomane isik” sõltub „teise isiku” abist kas raseduse, vastsündinud lapse, raske haiguse, raske puude või vanaduse tõttu, hoiavad liikmesriigid varjupaigataotleja üldjuhul koos tema mõne liikmesriigi territooriumil viibiva sugulasega või viivad nad omavahel kokku, tingimusel et päritoluriigis olid perekondlikud sidemed olemas.
50. Küsimusele, keda peetakse määruse nr 343/2003 artikli 15 lõikes 2 silmas „asjaomase isiku” ja keda „teise isiku” all, ei ole selle määruse artikli 15 lõiget 1 arvestades raske vastata. Seda seetõttu, et artikli 15 lõike 1 teise lause kohaselt saab liikmesriik, kes ei ole esmajärjekorras vastutav, mõne teise liikmesriigi palvel läbi vaadata „asjaomase isiku” varjupaigataotluse selles lõikes sätestatud tingimuste kohaselt. Seega on „asjaomane isik” artikli 15 lõike 1 tähenduses varjupaigataotleja.
51. Võttes arvesse määruse nr 343/2003 artikli 15 lõigete 1 ja 2 vahelist süstemaatilist seost, tuleb seega järeldada, et „asjaomane isik” artikli 15 lõike 2 tähenduses on varjupaigataotleja, samal ajal kui „teine isik” selle sätte tähenduses on varjupaigataotleja pereliige.
52. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 2 sõnastuse kohaselt ei saa seda järelikult sellisel juhul nagu põhikohtuasjas kohaldada. Seda seetõttu, et põhikohtuasjas ei ole varjupaigataotleja see, kes sõltub mõnes liikmesriigis asuva pereliikme abist, vaid hoopis pereliige vajab varjupaigataotleja abi.
53. Minu arvates ei ole teleoloogilisi põhjusi, miks seda määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 2 sõnastusel ja ülesehitusel põhinevat tõlgendust tuleks täiendada nii, et seda erandsätet kohaldataks ka siis, kui mõnes liikmesriigis asuv pereliige vajab varjupaigataotleja abi.
54. Sellega ei ole vastuolus ka asjaolu, et komisjoni määruse (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse määruse nr 343/2003 üksikasjalikud rakenduseeskirjad,(17) artikli 11 lõikes 1 on sätestatud, et määruse nr 343/2003 artikli 15 lõiget 2 kohaldatakse juhul, kui varjupaigataotleja sõltub mõnes liikmesriigis viibiva sugulase abist või kui mõnes liikmesriigis viibiv sugulane sõltub varjupaigataotleja abist. Seda seetõttu, et määrus nr 1560/2003 on rakendusmäärus, millega saab põhimääruse sätteid vaid täiendada või täpsustada, kuid mitte oluliselt muuta.
55. Seda arvesse võttes ei saa määruse nr 343/2003 artikli 15 lõiget 2 sellisel juhul nagu põhikohtuasjas kohaldada.
3. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 kohaldamine sellisel juhul nagu põhikohtuasjas.
56. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 kohaselt võib iga liikmesriik pereliikmeid ja muid ülalpeetavaid sugulasi kokku viia selles sättes nimetatud humanitaarsetel põhjustel, isegi kui ta ei ole selle määruse II I peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav, vaadates mõne teise liikmesriigi palvel ja asjaomaste isikute nõusolekul läbi viimaste varjupaigataotluse. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 4 sätestab, et sellisel juhul läheb vastutus taotluse läbivaatamise eest üle liikmesriigile, kelle poole palvega pöördutakse.
57. Selleks et vastata küsimusele, kas see säte võib kohustada Austria Vabariiki sellisel juhul nagu põhikohtuasjas läbi vaatama kaebaja varjupaigataotlust, tuleb eelkõige selgitada:
– kas kaebaja võib arvata pereliikmete hulka määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 tähenduses;
– kas ja kui jaa, siis millistel asjaoludel võib artikli 15 lõikes 1 ette nähtud võimalus, et varjupaigataotluse vaatab läbi liikmesriik, kes ei ole III peatüki kohaselt vastutav, muutuda läbivaatamiskohustuseks,
– ja kas sellise läbivaatamiskohustuse korral võib loobuda ülevõtmispalve esitamisest.
58. Järgnevalt käsitlen ma neid kolme küsimust.
a) Kaebaja võib arvata pereliikmete hulka määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 tähenduses.
59. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 kohaselt võib liikmesriik selles sättes nimetatud tingimustel „pereliikmeid ja muid ülalpeetavaid sugulasi” varjupaigataotluse läbivaatamiseks kokku viia.
60. Määruse nr 343/2003 artikli 2 punktis i on toodud mõiste „pereliikmed” suhteliselt kitsas legaaldefinitsioon, mis ei hõlma ämma ja minia suhet. Seetõttu tekib küsimus, kas artikli 15 lõike 1 kohase pereliikmete ringi puhul tuleb aluseks võtta avaram perekonna mõiste kui on määratletud artikli 2 punktis i.
61. Minu arvates tuleb sellele küsimusele vastata jaatavalt. Määruse nr 343/2003 saksakeelse versiooni võrdlusest määruse teiste keeleversioonidega nähtub küll, et mõiste „pereliikmed” [sks Familienmitglieder ] määruse nr 343/2003 artikli 15 lõikes 1 vastab mõistele „pereliikmed” [sks Familienangehörige ] artikli 2 punktis i.(18) Asjaolust, et lisaks on osutatud ka „muudele” sugulastele [sks andere Familienangehörige ], järeldub siiski, et artikli 2 punktis i toodud määratlus ei ole siin oluline. Seda toetab ka ingliskeelne versioon, kus on kasutatud väljendit „ other dependent relatives ”.
62. Neist kaalutlustest järeldub, et kaebaja võib arvata „pereliikmete ja muude ülalpeetavate sugulaste” hulka määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 tähenduses.
b) Asjaolud, mille puhul määruse nr 343/2003 artikli 15 lõikes 1 ette nähtud varjupaigataotluse läbivaatamise võimalus võib muutuda läbivaatamiskohustuseks
63. Nagu ma olen selgitanud oma 22. septembri 2011. aasta ettepanekus kohtuasjas N. S.(19) ja nagu Euroopa Kohus on kinnitanud oma 21. detsembri 2011. aasta otsuses selles kohtuasjas,(20) tuleb liikmesriigi otsus vaadata määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaselt läbi varjupaigataotlus, liigitada põhiõiguste harta artikli 51 lõike 1 eesmärki silmas pidades meetmeks, millega liikmesriik rakendab määrust nr 343/2003, mistõttu peavad liikmesriigid selle otsuse tegemisel järgima põhiõiguste harta nõudeid.
64. Sellise hinnangu saab üle kanda määruse nr 343/2003 artiklis 15 sätestatud humanitaarklauslile. Järelikult tuleb ka liikmesriigi otsus vaadata määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 kohaselt läbi varjupaigataotlus, liigitada põhiõiguste harta artikli 51 lõike 1 eesmärki silmas pidades meetmeks, millega liikmesriik rakendab määrust nr 343/2003 ning mille puhul peab liikmesriik järgima põhiõiguste harta nõudeid.
65. Arvestades põhiõiguste harta järgimise nõuet võivad liikmesriigid olla erandlikel asjaoludel kohustatud kasutama varjupaigataotluse humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt läbivaatamise õigust, kui on selge, et vastasel korral tekiks tõsine oht, et piiratakse õigustamatult põhiõiguste hartaga varjupaigataotlejale tagatud õigusi.(21)
66. Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses põhiõiguste harta artiklis 4 sätestatud ebainimliku või alandava kohtlemise keelu ning põhiõiguste harta artiklis 7 sätestatud era- ja perekonnaelu austamise võimalikule rikkumisele.
67. Põhiõiguste harta artikli 4 võimaliku rikkumise kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas saadetaks kaebaja Poolasse, juhul kui kaebaja varjupaigataotluse läbivaatamise eest ei vastuta Austria. See tooks kaasa kaebaja lahutamise hooldust vajavast miniast, mis võiks põhjustada minia tervise halvenemist ja tema ohtu seadmist. Seoses põhiõiguste harta artikli 7 võimaliku rikkumisega märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus veel, et kaebaja üleandmine Poolale tooks kaasa lahutamise alaealistest lapselastest, keda selle tagajärjel ähvardaks piisava hoolduse puudumise tõttu omakorda emast lahutamine.(22)
68. Kuigi otsuse tegemine selle kohta, kas põhikohtuasjas ähvardab tõsine põhiõiguste harta artikli 4 rikkumise oht, on lõpuks eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, tuleb märkida, et põhiõiguste hartas sätestatud ebainimliku või alandava kohtlemise keelu rikkumise eelduseks on tugevuse või kestuse poolest piisavalt raske kehaline või vaimne valu või kannatus.(23) Otseselt riigiasutuste poolt ei ähvarda kaebajat ega tema miniat niisugune oht. Karta on vaid kaudset mõju minia elule ja elukorraldusele.
69. Kuigi sellega seoses tuleb lähtuda sellest, et põhiõiguste harta artikkel 4 võib panna liikmesriikidele kohustuse kaitsta ka eraisikute poolt toime pandava piinamise ning ebainimliku või alandava kohtlemise eest,(24) on minu arvates kaheldav, kas kaebaja üleandmine Poolale avaldab sellisel juhul nagu põhikohtuasjas minia elule ja elukorraldusele nii tugevat negatiivset mõju, nagu põhiõiguste harta artikli 4 rikkumine eeldab. Sellest tulenevalt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus väga hoolikalt kontrollima, kas kaebaja üleandmine Poolale avaldaks minia elule ja elukorraldusele Austrias just ebainimlikku või alandavat mõju põhiõiguste harta artikli 4 tähenduses.
70. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab siiski järeldusele, et miniat ähvardab talle põhiõiguste harta artikliga 4 tagatud õiguste rikkumise tõsine oht, tuleb Austria Vabariigile anda eelseisvate riivete vastu kaitsemeetmete valikul piisav kaalutlusruum.(25) Isegi kui Austria Vabariigil on sellisel juhul nagu põhikohtuasjas põhiõiguste harta artiklist 4 tulenev positiivne kohustus vältida minia ohtu seadmist kaebaja Poolale üleandmise tagajärjel, on asjakohaste kaitsemeetmete valik jäetud Austria Vabariigile.
71. Sellest järeldub otseselt, et põhiõiguste harta artiklist 4 ei saa tuletada kaebaja Poolale üleandmise keeldu ka siis, kui kõnealune põhiõigus nõuab sellisel juhul nagu põhikohtuasjas Austria Vabariigi positiivset tegevust minia kaitseks. Seda seetõttu, et sellisel juhul on Austria Vabariigil õigus valida minia kaitseks muud asjakohased meetmed.
72. Eeltoodut arvestades ei ole vaja jätkata arutelu ka selle üle, kas Austria Vabariik võib olla kohustatud vaatama humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt läbi kaebaja varjupaigataotluse, et hoida ära muu isiku kui kaebaja ebainimlik või alandav kohtlemine, mis on põhiõiguste harta artikli 4 kohaselt keelatud.
73. Seoses põhiõiguste harta artiklis 7 sätestatud perekonnaelu austamise õiguse võimaliku rikkumisega osutab eelotsusetaotluse esitanud kohus ühest küljest kaebaja kui vanaema ja tema lapselaste vahelisele suhtele. Teisest küljest märgib ta, et kui kaebaja antaks üle Poolale, lahutataks lapselapsed lastekaitsemeetmete raames oma emast.
74. Põhiõiguste harta artikli 7 kohaldamisel sellisel juhul nagu põhikohtuasjas tuleb lähtuda sellest, et kaebaja kui vanaema ja tema lapselaste vaheline suhe võib olla hõlmatud perekonnaelu austamise õigusega, sest pereliikmed ei pea selleks tingimata koos elama.(26) Seetõttu ei saa välistada, et kaebaja üleandmine Poolale võib olla põhiõiguste harta artiklist 7 tuleneva perekonnaelu austamise õiguse riive.
75. Selline riive võib siiski olla põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 ja lõike 3 kohaselt õigustatud. Põhiõiguste harta artikli 52 lõige 1 näeb selle kohta eelkõige ette, et perekonnaelu austamise õiguse teostamist tohib piirata ainult seadusega(27) ning arvestades selle õiguse olemust ja proportsionaalsuse põhimõtet. Kuna kaebaja üleandmine Poolale toimuks vastavalt määruses nr 343/2003 sätestatud normidele tema varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kohta, oleks sellel seaduslik alus. Lisaks on Euroopa Kohus kohtuotsuses N. S. jt rõhutanud, et määruse nr 343/2003 III peatükis sätestatud vastutuseeskirju saab isegi põhiõiguste piiramise korral muuta vaid erandlikel asjaoludel.(28) Seda kaalutlust tuleb sellisel juhul nagu põhikohtuasjas arvestada nii perekonnaelu austamise õiguse riive proportsionaalsuse kontrolli(29) kui ka nimetatud õiguse olemusega arvestamise kontrolli kontekstis.(30) Järelikult saab ainult eriti tõsist perekonnaelu austamise õiguse piirangut pidada lubamatuks piiranguks, mis võib mõjutada määruses nr 343/2003 sätestatud vastutuseeskirju.
76. Seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanekutega selle kohta, et kui kaebaja antakse üle Poolale, ähvardab lapselapsi emast lahutamise oht, tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on nende lahutamist oodata lastekaitsemeetmete raames.(31) Lisaks mainis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et minia lahutamine tema lastest oleks sellisel juhul õiguspärane.(32) Arvestades asjaolu, et Austria Vabariik on EIÕK osalisriik, tuleb lähtuda sellest, et lastekaitsemeetmete raames toimuv ja Austria õiguse kohaselt õiguspärane lapselaste lahutamine nende emast ei ole üldjuhul lapselaste ja minia perekonnaelu austamise õiguse õigustamatu piirang põhiõiguste harta artikli 7 tähenduses. Neil asjaoludel ei ole vaja jätkata arutelu ka selle üle, kas Austria Vabariik on kohustatud muu isiku kui kaebaja perekonnaelu austamise põhiõiguse rikkumise vältimiseks kaebaja varjupaigataotluse humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt läbi vaatama.
77. Kokkuvõttes võib eeltoodu põhjal sedastada, et liikmesriigid võivad olla erandlikel asjaoludel kohustatud kasutama õigust vaadata varjupaigataotlus läbi humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt, kui on selge, et vastasel korral ähvardaks tõsine oht, et riivatakse õigustamatult põhiõiguste hartas sätestatud varjupaigataotleja õigusi.
c) Ülevõtmispalve nõue ülevõtmiskohustuse korral
78. Määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 kohaselt võib liikmesriik pereliikmeid ja muid ülalpeetavaid sugulasi selles sättes nimetatud humanitaarsetel põhjustel varjupaigataotluse läbivaatamise eesmärgil kokku viia, kui selleks on olemas asjaomaste isikute nõusolek ja teise liikmesriigi ülevõtmispalve.
79. Määruse sõnastuse kohaselt on humanitaarklausli kohaldamiseks järelikult vaja, et teine liikmesriik esitaks ülevõtmispalve.
80. Ülevõtmispalve nõuet on minu arvates vaja selleks, et liikmesriigid kooskõlastaksid oma tegevust varjupaigataotluste läbivaatamisel. Seejuures tuleb erilist tähelepanu pöörata sellele, et varjupaigamenetluse läbiviimise eest vastutava liikmesriigi küsimus tuleb määruse nr 343/2003 kohaselt lahendada võimalikult kiiresti ja ühetaoliselt. Sellega seoses näib ülevõtmispalve tähendus olevat selles, et selle abil saab varjupaigamenetluses osalevatele eri liikmesriikidele kahtlusteta selgeks, kes asub määruse nr 343/2003 tingimuste kohaselt varjupaigataotlust läbi vaatama.
81. Neil asjaoludel ei saa ülevõtmispalve esitamise nõudest loobuda isegi siis, kui liikmesriik on erandlikel asjaoludel kohustatud kasutama õigust vaadata varjupaigataotlus läbi humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt. Sellisel juhul tuleb artikli 15 lõikes 1 sätestatud ülevõtmispalve nõuet mõista siiski nii, et liikmesriik, kes on kohustatud varjupaigataotluse läbivaatamise üle võtma, peab määruse nr 343/2003 artikli 15 põhiõigustega kooskõlas olevat tõlgendamist ja kohaldamist silmas pidades teisele varjupaigamenetluses osalevale liikmesriigile faktilist ja õiguslikku olukorda selgitama ning paluma temalt varjupaigamenetluse ülevõtmiseks nõusolekut.
4. Järeldus
82. Minu eeltoodud arutluskäiku arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et liikmesriik võib olla erandlikel asjaoludel kohustatud kasutama oma õigust vaadata humanitaarsetel põhjustel määruse nr 343/2003 artikli 15 tingimuste kohaselt läbi varjupaigataotlus, kui on selge, et vastasel juhul ähvardaks tõsine oht, et õigustamatult riivatakse varjupaigataotleja põhiõiguste hartas sätestatud õigust. Kui sellisel juhul ei ole esitatud ülevõtmispalvet vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 teisele lausele, peab varjupaigataotluse läbivaatamist üle võtma kohustatud liikmesriik teisele varjupaigamenetluses osalevale liikmesriigile faktilisi ja õiguslikke asjaolusid selgitama ning paluma temalt varjup aigamenetluse ülevõtmiseks nõusolekut.
C. Teine eelotsuse küsimus
83. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada selgust, kas Austria Vabariigi õigus vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikele 2 võtta sellisel juhul nagu põhikohtuasjas üle kaebaja varjupaigataotluse läbivaatamine, võib muutuda ülevõtmiskohustuseks, kui vastutuse jäämine määruse nr 343/2003 kohaselt üldjuhul vastutavale liikmesriigile tähendaks EIÕK artikli 3 või artikli 8 või põhiõiguste harta artikli 4 või 7 rikkumist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib ka, millist rolli mängib Euroopa Inimõiguste Kohtu EIÕK artikleid 3 ja 8 puudutav praktika põhiõiguste harta artiklite 4 ja 7 tõlgendamisel.
84. Selleks et vastata küsimusele, kas ja millistel tingimustel võib määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 sätestatud vastutuse ülevõtmise õigus muutuda vastutuse ülevõtmise kohustuseks, tuleb lähtuda eespool juba viidatud kohtuotsusest N. S. jt, milles Euroopa Kohus jõudis järeldusele, et liikmesriigi otsus vaadata määruse nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaselt läbi varjupaigataotlus tuleb põhiõiguste harta artikli 51 lõike 1 eesmärki silmas pidades liigitada meetmeks, millega liikmesriik rakendab määrust nr 343/2003, mistõttu peavad liikmesriigid selle otsuse tegemisel järgima põhiõiguste harta nõudeid.(33)
85. Euroopa Kohus järeldas sellest, et liikmesriik, kus asub varjupaigataotleja, kelle varjupaigataotluse eest see liikmesriik määruse nr 343/2003 III peatüki kohaselt vastutav ei ole, ei või saata varjupaigataotlejat vastutavasse liikmesriiki määruse nr 323/2003 III peatüki tähenduses, kui talle ei saa olla teadmata, et see toob kaasa varjupaigataotlejale põhiõiguste hartaga tagatud õiguste rikkumise.(34) Välja arvatud määruse artikli 3 lõikes 2 sätestatud võimalus vaadata taotlus ise läbi, peab liikmesriik, kus varjupaigataotleja asub, sellisel juhul jätma kohaldamata III peatükis esitatud kriteeriumi, mille kohaselt on vastutav teine liikmesriik, ja tegema kindlaks, kas mõne järgmise kriteeriumi kohaselt võib varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutada mõni muu liikmesriik, kellele saab varjupaigataotleja üle anda viimase põhiõigusi rikkumata.(35) Siiski on oluline, et liikmesriik, kus varjupaigataotleja asub, tagaks selle, et varjupaigataotleja põhiõiguste rikkumist ei raskendataks ebamõistlikult pika vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protseduuriga. Vajaduse korral tuleb sellel liikmesriigil endal varjupaigataotlus läbi vaadata vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud korrale.(36)
86. Selleks et vastata küsimusele, mil viisil tuleb põhiõiguste harta artiklite 4 ja 7 tõlgendamisel ja kohaldamisel arvesse võtta Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat EIÕK artiklite 3 ja 8 kohta, tuleb lähtuda põhiõiguste harta artikli 52 lõikest 3. Sellest nähtub, et kui põhiõiguste hartas sätestatud õigused vastavad samal ajal ka EIÕK-ga tagatud õigustele, on nende õiguste tähendus ja ulatus samasugused, nagu on kehtestatud EIÕK-s. Põhiõiguste harta artikli 52 lõige 3 täpsustab lisaks sellele sõnaselgelt, et see säte ei takista liidu õiguses ulatuslikuma kaitse kehtestamist.
87. Nagu ma olen juba järeldanud oma ettepanekus kohtuasjas N. S.,(37) tuleb seda sätet tõlgendada nii, et põhiõiguste harta artikli 52 lõike 3 kohaselt tuleb tagada, et põhiõiguste hartaga tagatud kaitse ei oleks valdkondades, kus põhiõiguste harta sätted kattuvad EIÕK sätetega, EIÕK-ga tagatud kaitsest kitsam. Kuna EIÕK-ga tagatud kaitse mahtu ja ulatust on täpsustatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas, on kõnealusel kohtupraktikal Euroopa Kohtu jaoks põhiõiguste harta asjaomaste sätete tõlgendamisel eriline tähtsus ja suur kaal.
88. Mis puudutab lõpuks eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust, kas sellisel juhul nagu põhikohtuasjas tuleb põhiõiguste harta artikli 4 või artikli 7 õigustamatu piiramise olemasolu kontrollimisel kohaldada mõisteid „ebainimlik kohtlemine” või „perekond” Euroopa Inimõiguste Kohtu EIÕK artikleid 3 ja 8 puudutavast praktikast erinevalt, siis tuleb minu arvates vastata sellele eitavalt.
89. Nagu ma olen juba märkinud,(38) on põhiõiguste harta artiklis 4 sätestatud ebainimliku või alandava kohtlemise keelu rikkumise eelduseks tugevuse või kestuse poolest piisavalt raske kehaline või vaimne valu või kannatus. Järelikult on mõiste „ebainimlik või alandav kohtlemine” põhiõiguste harta artikli 4 tähenduses sisult kattuv sama mõistega EIÕK artikli 3 tähenduses. Seda seetõttu, et ka Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab väärkohtlemine saavutama teatava miinimumraskuse, et EIÕK artikkel 3 seda hõlmaks. Kas selline miinimumraskus on saavutatud, sõltub kõigist kohtuasja asjaoludest, sealhulgas kohtlemise kestusest ning kehalisest ja vaimsest mõjust, mõnel juhul ka ohvri soost, vanusest ja tervislikust seisundist.(39)
90. Seoses mõiste „perekonnaelu” tõlgendamisega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige teada, kas põhiõiguste harta artiklist 7 tuleneb ainult „reaalse” perekonnaelu kaitse, nagu seda nõuab Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika EIÕK artikli 8 kohta, või kaitseb põhiõiguste harta artikkel 7 ka selliseid peresidemeid, mis ei kujuta endast „reaalset” perekonnaelu Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähenduses. See küsimus tekib põhikohtuasjas seetõttu, et kaebaja on Austrias oma minia ja lapselastega ühes leibkonnas elanud vaid lühikest aega ning praegu ta seda enam ei tee.
91. Vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale EIÕK artikli 8 kohta tagab nimetatud säte perekonnaelu austamise õiguse, mille eelduseks on perekonna olemasolu. Seejuures on tähtis, et asjaomaste isikute vahel oleks olnud tegelik perekonnaelu,(40) kusjuures tuleb eelkõige kontrollida, kas tihedad isiklikud sidemed on tegelikkuses olemas.(41)
92. Minu arvates saab Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas antud selgituse, et EIÕK artikkel 8 kaitseb ainult tegelikku perekonnaelu, pikemata üle kanda põhiõiguste harta artiklis 7 sätestatud perekonnaelu austamise õigusele. Sellega seoses olgu viidatud selgitustele põhiõiguste harta(42) ja eelkõige põhiõiguste harta artikli 7 kohta, milles on rõhutatud, et artikliga 7 tagatud õigused vastavad EIÕK artikliga 8 tagatud õigustele.(43) Järelikult tuleb võtta seisukoht, et ka perekonnaelu põhiõiguste harta artikli 7 tähenduses eeldab tegelikku tihedat isiklikku sidet asjaomaste isikute vahel.
VII. Ettepanek
93. Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Asylgerichtshofi eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Liikmesriik võib erandlikel asjaoludel olla kohustatud kasutama õigust vaadata varjupaigataotlus humanitaarsetel põhjustel läbi nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määruse (EÜ) nr 343/2003 (millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest) artikli 15 tingimuste kohaselt, kui on selge, et vastasel juhul ähvardab tõsine oht, et õigustamatult riivatakse varjupaigataotleja põhiõiguste hartas sätestatud õigust. Kui sellisel juhul ei ole esitatud ülevõtmispalvet vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 15 lõike 1 teisele lausele, peab varjupaigataotluse läbivaatamist üle võtma kohustatud liikmesriik teisele varjupaigamenetluses osalevale liikmesriigile faktilisi ja õiguslikke asjaolusid selgitama ning paluma temalt ülevõtmiseks nõusolekut.
2. Liikmesriik, kus asub varjupaigataotleja, kelle varjupaigataotluse eest see liikmesriik määruse nr 343/2003 III peatüki kohaselt vastutav ei ole, ei või saata varjupaigataotlejat määruse nr 323/2003 III peatüki kohaselt vastutavasse liikmesriiki, kui talle ei saa olla teadmata, et see toob kaasa varjupaigataotleja põhiõiguste hartas sätestatud õiguste rikkumise. Välja arvatud määruse artikli 3 lõikes 2 sätestatud võimalus vaadata taotlus ise läbi, peab liikmesriik, kus varjupaigataotleja asub, sellisel juhul jätma kohaldamata III peatükis esitatud kriteeriumi, mille kohaselt on vastutav teine liikmesriik, ja tegema kindlaks, kas mõne järgmise kriteeriumi kohaselt võib varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutada mõni muu liikmesriik, kellele saab varjupaigataotleja üle anda viimase põhiõigusi rikkumata. Siiski on oluline, et liikmesriik, kus varjupaigataotleja asub, tagaks selle, et varjupaigataotleja põhiõiguste rikkumist ei raskendataks ebamõistlikult pika vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protseduuriga. Vajaduse korral tuleb sellel liikmesriigil endal varjupaigataotlus läbi vaadata vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud korrale.
3. Kui kontrollitakse, kas sellisel juhul nagu põhikohtuasjas tähendab kaebaja üleandmine liikmesriigile, kes on määruse nr 343/2003 III peatüki kohaselt tema varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav, põhiõiguste harta artikli 4 või artikli 7 õigustamatut piiramist, ei tule mõisteid „ebainimlik kohtlemine” EIÕK artikli 3 tähenduses ja „perekond” EIÕK artikli 8 tähenduses kohaldada Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast erinevalt.
(1) .
(2)  –	ELT L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109.
(3)  –	EÜT 1997, C 254, lk 1.
(4)  –	Ettepanek nõukogu määruse kohta, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, KOM(2001) 447 (lõplik), EÜT 2001, C 340 E, lk 102.
(5)  –	Hermann, M., teoses Hailbronner, K. (Hrsg.), EU Immigration and Asylum Law, München, 2010, kommentaarid m ääruse nr 343/2003 kohta, artikkel 1, punkt 20 jj; Filzwieser, C. ja Sprung, A., Dublin II-Verordnung: Das Europäische Asylzuständigkeitssystem, 3. Aufl., 2010, artikkel 3, punkt K 6; Huber, B. ja Göbel-Zimmermann, R., Ausländer- und Asylrecht, 2. Aufl., München, 2008, punkt 1885.
(6)  –	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud KOM(2001) 447 (lõplik), selgitused artikli 16 kohta.
(7)  –	Ibidem, selgitused artikli 3 kohta.
(8)  –	Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, KOM(2008) 820 (lõplik).
(9)  –	Ibidem, seletuskirja punkt 3.
(10)  –	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud KOM(2001) 447 (lõplik), selgitused tolleaegse artikli 16 kohta.
(11)  –	See eesmärk on ka juba viidatud komisjoni ettepanekul määruse nr 343/2003 uuesti sõnastamise kohta. Selles ettepanekus soovitatakse nimelt suveräänsus- ja humanitaarklauslit eristada sel viisil, et suveräänsusklauslit kohaldatakse peamiselt humanitaarsetel põhjustel ja erakorralistel juhtudel, samal ajal kui humanitaarklauslit kohaldatakse juhul, kui kohustuslike kriteeriumide range kohaldamine tooks kaasa pereliikmete lahutamise; vt eespool 8. joonealuses märkuses viidatud KOM(2008) 820 (lõplik), seletuskirja punkt 3.
(12)  –	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud KOM(2001) 447 (lõplik), selgitused artikli 16 kohta.
(13)  –	Dublini konventsiooni artikli 18 kohaselt loodud komitee 31. oktoobri 2000. aasta otsus nr 1/2000 pereliikmete eest vastutuse ülemineku kohta kõnealuse konventsiooni artikli 3 lõike 4 ja artikli 9 kohaselt, EÜT L 281, lk 1. Selle otsuse põhjenduses 2 on märgitud, et liikmesriik võib Dublini konventsiooni artikli 3 lõike 4 ja artikli 9 kohaselt varjupaigataotluse läbi vaadata ka siis, kui ta ei ole selles konventsioonis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav. Otsuse nr 1/2000 eesmärk on sätestada nende õigusnormide tõlgendamise ja kohaldamise eeskirjad seoses pereliikmete varjupaigataotluste läbivaatamisega.
(14)  –	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud KOM(2001) 447 (lõplik), selgitused artikli 16 kohta.
(15)  –	Vt selle kohta eespool 5. joonealuses märkuses viidatud Filzwieser, C. ja Sprung, A., artikkel 15, punkt K 8.
(16)  –	Vt selle kohta eespool 5. joonealuses märkuses viidatud Filzwieser, C. ja Sprung, A., artikkel 15, punkt K 11; Hailbronner ja Thiery, „Schengen II und Dublin. Der zuständige Asylstaat in Europa”, ZAR,
1997, lk 57.
(17)  –	Komisjoni 2. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad määrusele nr 343/2003 (ELT L 222, lk 3; ELT eriväljaanne 19/06, lk 200).
(18)  –	Ingliskeelses versioonis on nii määruse nr 343/2003 artikli 15 lõikes 1 kui ka artikli 2 punktis i kasutatud ühte ja sama väljendit „ family members ”. Ühtset mõistet on kasutatud ka määruse prantsus- ja hispaaniakeelses versioonis.
(19)  –	22. septembri 2011. aasta ettepanek kohtuasjas C-411/10: N. S., milles otsus tehti 21. detsembril 2011 (ettepaneku punkt 69 jj).
(20)  –	21. detsembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-411/10 ja C-493/10: N. S. jt (EKL 2011, lk I-13095, punkt 64 jj).
(21)  –	Liikmesriikide sellega võrreldava kohustuse kohta kasutada vastutuse ülevõtmise õigust vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikele 2, et vältida varjupaigataotlejale põhiõiguste hartaga tagatud õiguste rikkumise tõsist ohtu, vt minu ettepanek eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas N. S., ettepaneku punkt 116 jj. Kuigi Euroopa Kohus ei ole kohtuotsuses N. S. seda küsimust põhjalikult käsitlenud (vt eelkõige eespool 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus N. S. jt, punkt 82), jõudis ta siiski järeldusele, et liikmesriik, kus asub varjupaigataotleja, kelle varjupaigataotluse eest ei ole see liikmesriik määruse nr 343/2003 III peatüki kohaselt vastutav, peab tagama, et varjupaigataotleja põhiõiguste rikkumist ei raskendataks ebamõistlikult pika vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protseduuriga, ja vajaduse korral tuleb sellel liikmesriigil endal varjupaigataotlus läbi vaadata vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud korrale (punkt 98). Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku punkt 84 jj.
(22)  –	Vt eelkõige eelotsusetaotlus, punktid 33, 41 ja 45.
(23)  –	Selle kohta Jarass, D., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, München, 2010, artikkel 4, punkt 8; Calliess, C., teoses EUV/AEUV
(Hrsg. Calliess, C., Ruffert, M.), 4. Aufl., München, 2011, ELi põhiõiguste harta artikkel 4, punkt 8 jj.
(24)  –	Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktika on selline, et inimõiguste konventsiooni artiklist 1 tulenev konventsiooniosaliste kohustus tagada kõigile nende jurisdiktsiooni all olevatele isikutele konventsioonis sätestatud õigused ja vabadused nõuab koostoimes inimõiguste konventsiooni artikliga 3 riikidelt meetmeid, mis tagavad, et nende jurisdiktsiooni all olevaid isikuid ei piinataks ega koheldaks või karistataks ebainimlikult või alandavalt, sealhulgas eraisikute poolt. Nii nt Euroopa Inimõiguste Kohtu 1. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas Ebcin vs.
Türgi (kaebus nr 19506/05, punkt 35); Euroopa Inimõiguste Kohtu 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas Z. jt vs.
Ühendkuningriik (kaebus nr 29392/95, punkt 73) ja Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas A. vs.
Ühendkuningriik (kaebus nr 25599/94, punkt 22).
(25)  –	Vt sellega seoses ka Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktika, mille kohaselt peavad riikide meetmed inimõiguste konventsiooni artikli 1 koostoimes artikliga 3 otsese rikkumise ärahoidmiseks võimaldama „tõhusat kaitset” ja „mõistlikke abinõusid” selliste rikkumiste vastu, millest ametiasutused olid või oleksid pidanud olema teadlikud, Euroopa Inimõiguste Kohtu 31. jaanuari 2012. aasta otsus kohtuasjas Karaman jt vs . Türgi (kaebus nr 60272/08, punkt 46) ja Euroopa Inimõiguste Kohtu 12. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas Mubilanzila Mayeka ja Kaniki Mitunga vs.
Belgia (kaebus nr 13178/03, punkt 53). Lisaks on Euroopa Inimõiguste Kohus oma 9. juuni 2009. aasta otsuses kohtuasjas Opuz vs.
Türgi (kaebus nr 33401/02, punkt 165) sõnaselgelt sedastanud, et Euroopa Inimõiguste Kohtu ülesanne ei ole pädevate siseriiklike asutuste asemel otsustada, milliseid kättesaadavaid meetmeid peab asjaomane liikmesriik inimõiguste konventsiooni artiklist 3 tulenevate kaitsekohustuste täitmiseks võtma.
(26)  –	Vt eespool 23. joonealuses märkuses viidatud Jarass, D., artikkel 7, punkt 21.
(27)  –	Tulenevalt asjaolust, et põhiõigusi võib piirata ainult seadusega, on põhiõiguste hartas sätestatud õigusi lubatud piirata vaid liidu seadusandjal või siseriiklikul seadusandjal.
(28)  –	Vt eespool 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus N. S. jt, punkt 82.
(29)  –	Proportsionaalsuse kontroll peab olema kolmeastmeline, kusjuures ei tule kontrollida mitte ainult põhiõiguse riive sobivust ja vajalikkust, vaid ka asjakohasust.
(30)  –	Seoses õiguse olemuse tagamisega tekib koguni küsimus, kas sellel saab kolmeastmelise proportsionaalsuse kontrolli kõrval veel iseseisvat tähendust olla (vt selle kohta Kingreen, T., teoses EUV/EGV
(Hrsg. Calliess, C., Ruffert, M.), 4. Aufl., München, 2011, ELi põhiõiguste harta artikkel 52, punkt 64, ja eespool 23. joonealuses märkuses viidatud Jarass, D., artikkel 52, punkt 45. Kui piirang on nii ulatuslik, et eirab täielikult asjaomase põhiõiguse olulist osa ja mõjutab seega selle olemust, ei ole see üldjuhul asjakohane ja on järelikult ebaproportsionaalne.
(31)  –	Eelotsusetaotlus, punkt 41.
(32)  –	Eelotsusetaotlus, punkt 46.
(33)  –	Eespool 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus N. S. jt, punkt 64 jj.
(34)  –	Ibidem, punkt 94.
(35)  –	Ibidem, punkt 96 jj.
(36)  –	Ibidem, punkt 98.
(37)  –	Vt minu eespool 19. joonealuses märkuses viidatud 22. septembri 2011. aasta ettepanek kohtuasjas N. S., ettepaneku punkt 4.
(38)  –	Vt käesolev ettepanek, punkt 68.
(39)  –	Vt sellega seoses Euroopa Inimõiguste Kohtu 17. jaanuari 2012. aasta otsus kohtuasjas Stanev vs . Bulgaaria (kaebus nr 36760/06, punkt 202); Euroopa Inimõiguste Kohtu 1. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas Gäfgen vs.
Saksamaa (kaebus nr 22978/05, punkt 88); Euroopa Inimõiguste Kohtu 30. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas Testa vs.
Horvaatia (kaebus nr 20877/04, punkt 43) ja Euroopa Inimõiguste Kohtu 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas Jalloh vs.
Saksamaa (kaebus nr 54810/00, punkt 67).
(40)  –	Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 13. juuni 1979. aasta otsus kohtuasjas: Marckx vs.
Belgia (kaebus nr 6833/74, punkt 31).
(41)  – Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 2. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas Şerife Yigit vs.
Türgi (kaebus nr 3976/05, punkt 93) ja Euroopa Inimõiguste Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas K. ja T. vs.
Soome (kaebus nr 25702/94, punkt 150).
(42)  –	ELT 2007, C 303, lk 32. Põhiõiguste harta artikli 52 lõike 7 kohaselt võetakse harta tõlgendamise juhendina koostatud selgitusi asjakohaselt arvesse liidu ja liikmesriikide kohtutes. EL lepingu artikli 6 lõike 1 kolmandas lõigus on samuti sõnaselgelt sätestatud põhiõiguste hartas osutatud selgituste tähtsus põhiõiguste harta sätete tõlgendamisel.
(43)  –	Selle põhimõtte kinnituseks vt 5. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-400/10 PPU: McB. (EKL 2010, lk I-8965, punkt 53).