62019CC0804
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 29. oktoobril 2020 (
1
)
Kohtuasi C‑804/19
BU
versus
Markt24 GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht Salzburg (liidumaa kohus Salzburgis, Austria)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EL) nr 1215/2012 – II peatükk, 5. jagu (artiklid 20–23) – Kohtualluvus töölepingute puhul – Tööleping, mis on sõlmitud liikmesriigis A selles liikmesriigis elava töötaja ja liikmesriigis B asuva tööandja vahel, ning mis puudutab töötamist, mis pidi toimuma viimati nimetatud liikmesriigis – Tööleping, mida ei ole täidetud – Töötaja hagi oma tööandja vastu kokkulepitud töötasu nõudes – Menetleva kohtu asukoha riigisiseste kohtualluvuse eeskirjade kohaldamise välistamine – Artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkt i – Mõiste „paik, kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab“ – Paik, kus lepingus kokkulepitu kohaselt pidi töötaja tööd tegema
I. Sissejuhatus
1.
BU, kes on Austrias elav füüsiline isik, sõlmis töölepingu Saksa õiguse alusel asutatud äriühinguga Markt24 GmbH. Selle lepingu kohaselt pidi BU äriühingu jaoks ja viimase juhtimisel tegema puhastustöid Saksamaal. Siiski jäi tegelikkuses kõnealune leping üksnes sõnaks paberil – ja seda mitmeks kuuks –, kuni Markt24 BU töölepingu üles ütles. Sellel perioodil ei andnud äriühing töötajale ühtegi tööülesannet, kuigi viimane oli oma elukohas töö tegemiseks valmis. Ka ei maksnud sama äriühing talle kokkulepitud tasu.
2.
Selles kontekstis esitas BU Landesgericht Salzburgile (liidumaa kohus Salzburgis, Austria) – kelle tööpiirkonnas on tema elukoht – Markt24 vastu hagi tasu maksmise nõudes. Nimetatud kohus esitas omakorda Euroopa Kohtule käesoleva eelotsusetaotluse, mis käsitleb määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
2
) (edaspidi „Brüsseli Ia määrus“) tõlgendamist.
3.
Oma erinevate küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt kindlaks teha, kas ta on pädev BU esitatud hagi läbi vaatama või oleks see hagi tulnud esitada Saksa kohtule. See sõltub kõigepealt küsimusest, kas Brüsseli Ia määruses sisalduvad kohtualluvuse eeskirjad – eelkõige selle artikkel 21, mis käsitleb töötajate poolt tööandjate vastu esitatud hagisid – on kohaldatavad sellise hagi suhtes, siis küsimusest, kas nimetatud artikkel võimaldab töötajal pöörduda sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas oma elukohajärgsesse kohtusse, ja kui sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt, siis lõpuks küsimusest, kas Brüsseli Ia määrusega on vastuolus see, kui viimati nimetatud kohus tunnistab ennast pädevaks riigisiseste eeskirjade alusel, mis seda võimalust pakuvad.
4.
Selgitan käesolevas ettepanekus, et selline hagi, nagu esitas BU, kuulub Brüsseli Ia määruse kohaldamisalasse, mistõttu tuleb selle hagi menetlemiseks pädevad kohtud kindlaks määrata selle määruse sätete alusel, jättes kõrvale riigisisesed kohtualluvuse eeskirjad. Samuti selgitan, et olukorras, kus töölepingut ei ole mingil põhjusel täidetud, võib töötaja esitada hagi oma tööandja vastu nimetatud artikli 21 alusel kas selle liikmesriigi kohtutesse, kus on viimase alaline asukoht, või selle paiga kohtutesse, kus ta pidi oma tööülesandeid täitma, nagu see oli kokku lepitud selles lepingus.
II. Õiguslik raamistik
A.
Brüsseli Ia määrus
5.
Brüsseli Ia määruse põhjenduses 18 on märgitud, et „[k]indlustus‑, tarbija‑ ja töölepingute puhul tuleks nõrgemat poolt kaitsta soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega kui üldised eeskirjad.“
6.
Määruse II peatüki 5. jagu „Kohtualluvus töölepingute puhul“ hõlmab artikleid 20–23. Sama määruse artikli 20 lõikes 1 on sätestatud:
„Töölepinguid puudutavates asjades määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt, ilma et see piiraks artikli 6 ja artikli 7 punkti 5 ning tööandja vastu algatatud kohtumenetluse puhul artikli 8 punkti 1 kohaldamist.“
7.
Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõige 1 näeb ette:
„Tööandja vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi kas:
a)
selle liikmesriigi kohtutesse, kus on tema alaline elukoht, või
b)
teises liikmesriigis:
i)
selle paiga kohtutesse, kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab, või selle paiga kohtutesse, kus ta viimati töötas, või
ii)
kui töötaja ei tööta või ei töötanud tavaliselt ainult ühes riigis, siis selle paiga kohtutesse, kus asub või asus töötaja tööle võtnud ettevõte.“
B.
Austria õigus
8.
7. märtsi 1985. aasta töö- ja sotsiaalkohtute seaduse (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, edaspidi „ASGG“) § 4 lõike 1 punktides a ja d on sätestatud:
„§ 50 lõikes 1 nimetatud vaidlus allub hageja valikul:
1)
punktides 1–3 loetletud juhtudel ka kohtule, mille tööpiirkonnas:
a)
on töötaja alaline elukoht või harilik viibimiskoht töösuhte kehtivuse või selle lõppemise ajal,
[…]
d)
tuleb maksta töötasu või kui töösuhe on lõppenud, siis viimati tuli maksta töötasu […]“.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
9.
BU on Salzburgis (Austria) elav füüsiline isik. Markt24 on Saksa õiguse alusel asutatud äriühing, mille asukoht on Unterschleißheim (Saksamaa).
10.
Ühel teatud kuupäeval helistas üks mees BU-le, kes kinnitas, et Markt24 otsib töötajaid, mille järel allkirjastas ta koos selle mehega Salzburgis asuvas pagariäris töölepingu, millel oli selle äriühingu tempel, samuti Austria telefoninumber ja Saksamaa aadress. Selle lepingu kohaselt oli BU võetud tööle osalise tööajaga puhastusteenindajana, et osutada igakuise töötasu eest puhastusteenuseid Münchenis (Saksamaa).
11.
Oli kokku lepitud, et BU alustab tööd 6. septembril 2017. Töötamist ta siiski kunagi ei alustanudki. Markt24 nimelt ei andnud talle ühtegi tööd. Kuigi BU jäi telefoni teel kättesaadavaks ja oli oma kodus töö tegemiseks valmis, ei tegelenud ta puhastamisega ega osutanud selle äriühingu jaoks ühtegi muud liiki teenust. Selle mehe telefoninumbrit, kellega ta oma töölepingu sõlmis, BU-l ei olnud. Töösuhte kestuse ajal BU töötasu ei saanud. Nagu veel kolm nimetatud äriühingu töötajat, registreeriti ta siiski Austria sotsiaalkindlustusasutuses kui töötaja.
12.
Markt24 ütles 15. detsembril 2017 BU töölepingu üles.
13.
BU esitas 27. aprillil 2018 hagi Markt24 vastu Landesgericht Salzburgile (liidumaa kohus Salzburgis, Austria), nõudes saamata jäänud töötasu, proportsionaalset osa oma lisatasudest ja kasutamata puhkuse hüvitist ajavahemiku 6. septembrist kuni 15. detsembrini 2017 eest. Põhikohtuasja hageja väidab, et asi allub sellele kohtule põhjusel, et nimetatud äriühingul oli nende töösuhte alguses Salzburgis kontor.
14.
Kuna kohtukutset ei olnud võimalik Markt24‑le kätte toimetada ja selle äriühingu esindajatel ei ole teadaolevat elukohta, nimetas Landesgericht Salzburg (liidumaa kohus Salzburgis, Austria) teda tema äraolekul esindama määratud esindaja. Viimane väitis 7. jaanuari 2019. aasta menetlusdokumendis, et sellel kohtul puudub rahvusvaheline ja territoriaalne pädevus.
15.
Nendel asjaoludel otsustas Landesgericht Salzburg (liidumaa kohus Salzburgis, Austria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [Brüsseli Ia määruse] artiklit 21 tuleb kohaldada töösuhtele, mille raames sõlmis töötaja Saksamaal töö tegemiseks küll Austrias töölepingu, kuid ei teinud tööd, kuigi oli Austrias mitu kuud töö tegemiseks valmis?
Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt:
2.
Kas [Brüsseli Ia määruse] artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et kohaldada võib sellist riigisisest õigusnormi nagu [ASGG] § 4 lõike 1 punkt a, mis võimaldab töötajale (lihtsamat) hagi esitamist tema elukohas, kus ta elas töösuhte kehtivuse ajal või kus ta elas töösuhte lõppemisel?
3.
Kas [Brüsseli Ia määruse] artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et kohaldada võib sellist riigisisest õigusnormi nagu ASGG § 4 lõike 1 punkt d, mis võimaldab töötajale (lihtsamat) hagi esitamist kohas, kus tuleb maksta töötasu või kus see tuli maksta töösuhte lõppemisel?
Kui teisele ja kolmandale küsimusele tuleb vastata eitavalt:
4.
a)
Kas [Brüsseli Ia määruse] artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et töösuhte puhul, mille raames töötaja tööd ei teinud, tuleb hagi esitada liikmesriigis, kus töötaja viibis töö tegemiseks valmisoleku ajal?
b)
Kas [Brüsseli Ia määruse] artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et töösuhte puhul, mille raames töötaja tööd ei teinud, tuleb hagi esitada liikmesriigis, kus toimusid töölepingueelsed läbirääkimised ja sõlmiti tööleping, kuigi töö tegemise kohana lepiti kokku teine liikmesriik ehk töö tegemine oli kavas teises liikmesriigis?
Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt:
5.
Kas [Brüsseli Ia määruse] artikli 7 punkti 1 tuleb kohaldada töösuhtele, mis tuleneb Austrias sõlmitud töölepingust, mille ese on Saksamaal töö tegemine, kuid töötaja ei teinud tööd, kuigi oli Austrias mitu kuud töö tegemiseks valmis, kui kohaldada saab sellist riigisisest õigusnormi nagu ASGG § 4 lõike 1 punkt a, mis võimaldab töötajale (lihtsamat) hagi esitamist tema elukohas, kus ta elas töösuhte kehtivuse ajal või kus ta elas töösuhte lõppemisel, või sellist õigusnormi nagu ASGG § 4 lõike 1 punkt d, mis võimaldab töötajale (lihtsamat) hagi esitamist kohas, kus tuleb maksta töötasu või kus see tuli maksta töösuhte lõppemisel?“
16.
Eelotsusetaotlus, mis kannab 23. oktoobri 2019. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtusse sama kuu 31. kuupäeval. Markt24, Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad. Käesolevas kohtuasjas kohtuistungit ei toimunud.
IV. Analüüs
17.
Käesolev kohtuasi puudutab liidu liikmesriikide kohtute rahvusvahelist pädevust vaadata läbi hagi, mille töötaja on esitanud oma tööandja vastu töölepingus ette nähtud tasu saamiseks omapärastel – et mitte öelda enamat – asjaoludel, et esimene ei teinud tegelikult ühtegi sooritust selle lepingu täitmiseks, kuna teine ei andnud talle kokkulepitud ülesandeid. Nagu ma käesoleva ettepaneku sissejuhatuses märkisin, jäi see leping üksnes sõnaks paberil alates selle allkirjastamisest kuni kuupäevani, mil tööandja lõpetas selle töölepingu ülesütlemisega.
18.
See hagi kuulub piiriülese vaidluse konteksti. Kõnealuse töötaja – BU – alaline elukoht oli Salzburgis (Austria), samas kui tööandjast äriühingu – Markt24 – asukoht oli Saksamaal, kuigi sellel äriühingul võis nende töösuhte alguses lisaks olla kontor Salzburgis (
3
). Ka oli vaidlusalune leping sõlmitud selles linnas, kuigi kokkulepitud töid, nimelt puhastustöid, pidi tehtama Münchenis (Saksamaa).
19.
Selles kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse eesmärk sisuliselt kindlaks teha, kas kohtualluvuse eeskirjad, mis on ette nähtud Brüsseli Ia määruses ja eelkõige selle II peatüki 5. jaos, on kohaldatavad sellisele hagile nagu BU esitas Markt24 vastu.
20.
Siinkohal tuleb meenutada, et kõnealune jagu sisaldab erieeskirju kohtumenetluste kohta „töölepingute puhul“. Kõnealuste eeskirjade – mis juba on andnud ainest Euroopa Kohtu järjepidevale praktikale (
4
) – eesmärk (
5
) on kaitsta töötajat, keda peetakse töösuhtes nõrgemaks pooleks (
6
). Sellega seoses pakub Brüsseli I a määruse artikkel 21 erinevaid kohtualluvuse võimalusi töötajatele, kes soovivad oma tööandjat kohtusse kaevata. Esiteks võib töötaja selle artikli lõike 1 punkti a kohaselt pöörduda oma tööandja vastu viimase alalise asukoha liikmesriigi kohtusse, kuid – mis on oluline täpsustus – mitte tema enda alalise elukoha järgse kohtu poole. Teiseks annab selle artikli lõike 1 punkt b töötajale õiguse esitada hagi kas i) selle paiga kohtutesse, „kus või kust kohast [ta] tavaliselt töötab“ või selle paiga kohtutesse, „kus ta viimati töötas“, või ii) kui töötaja ei tööta või ei töötanud tavaliselt ainult ühes riigis, siis „selle paiga kohtutesse, kus asub või asus töötaja tööle võtnud ettevõte“.
21.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas need normid on tema menetluses oleva hagi suhtes kohaldatavad põhjusel, et kuigi BU oli sõlminud Markt24‑ga töölepingu, ei teinud ta selle lepingu alusel tegelikult mingit tööd. Selgitan siiski osas A, miks need eeskirjad on sellisele hagile kohaldatavad, sõltumata asjaolust, et vaidlusalust töölepingut ei ole täidetud.
22.
Oma teise ja kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas ta võib tunnistada ennast pädevaks lahendama hagi, mille BU esitas oma riigisiseses õiguses – täpsemalt ASGG § 4 lõike 1 punktides a ja d – ette nähtud eeskirjade alusel, põhjusel, et need normid annavad Austria töötajatele otse või kaudselt (
7
) võimaluse pöörduda nende alalise elukoha kohtusse Austrias ning on seeläbi neile soodsamad kui Brüsseli Ia määruse sätted. Selgitan siiski osas B, miks on sellise hagi suhtes kohaldatavad üksnes selles määruses sisalduvad kohtualluvuse eeskirjad, välistades niisugused riigisisesed eeskirjad, ja seda isegi siis, kui viimased on töötajate jaoks soodsamad kui esimesena nimetatud eeskirjad.
23.
Neljas küsimus puudutab sisuliselt Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis i ette nähtud reeglit. Selle küsimuse eesmärk on kindlaks teha, kas on võimalik teha kindlaks paik, „kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab“ selle sätte tähenduses olukorras, kus töötaja ei ole tööd teinud. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, ei ole Euroopa Kohtul seni olnud vaja võtta seisukohta küsimuses, kuidas seda sätet tuleb sellises kontekstis tõlgendada. Esitan osas C põhjused, miks on isegi neil asjaoludel see „paik“ identifitseeritav ja see ei vasta mitte töölepingu sõlmimise paigale või paigale, kus töötaja viibis töö tegemiseks valmisoleku ajal, nagu soovitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, vaid paigale, kus töötaja pidi lepingus kokkulepitu kohaselt töötama.
A.
Brüsseli Ia määruse ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldatavus (esimene küsimus)
24.
Esiteks ei ole minu arvates mingit kahtlust, et selline hagi, nagu esitas BU, kuulub tervikuna Brüsseli Ia määruse kohaldamisalasse. Nimelt kuulub see hagi selgelt kõnealuse määruse esemelisse kohaldamisalasse (
8
). See kuulub ka selle määruse isikulisse kohaldamisalasse, kuna kohtualluvuse reeglid, mida selles ette nähakse, on põhimõtteliselt kohaldatavad olukorras, kus kostja alaline elukoht on liikmesriigi territooriumil (
9
) ja kuna Markt24 alaline asukoht on Saksamaal (
10
). Lõpuks, kui nende eeskirjade kohaldamiseks on nõutav eelduslikult välismaine element (
11
), siis kordan üle, et see hagi on seotud piiriülese vaidlusega (
12
).
25.
Teiseks on minu arvates samuti selge, et see hagi kuulub täpsemalt Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao kohaldamisalasse.
26.
Kordan siinkohal, et vastavalt selle määruse artikli 20 lõikele 1 kohaldatakse seda jagu kohtumenetlustele „töölepinguid puudutavates asjades“. Sellest sõnastusest tuleneb kaks tingimust: esiteks peab vaidluse poolte vahel olema „tööleping“; teiseks peab hagi olema selle „lepinguga“ seotud.
27.
Esimese tingimusega seoses on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et mõiste „tööleping“ ei viita kategooriatele, mis on ette nähtud asja menetleva kohtu riigisiseses õiguses (nn lex fori), vaid sellele tuleb anda autonoomne määratlus, et tagada Brüsseli Ia määrusega kehtestatud kohtualluvuse eeskirjade ühetaoline kohaldamine kõikides liikmesriikides. (
13
)
28.
Seega on Euroopa Kohus määratlenud sellise „lepingu“ autonoomselt, viidates mõistele „töösuhe“. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on sellise suhte peamine tunnus see, et isik teeb kindla aja jooksul teise isiku jaoks ja tema juhiste alusel tööd, mille eest ta saab tasu. (
14
)
29.
Sellest järeldub, et leping tuleb kvalifitseerida „töölepinguks“ Brüsseli Ia määruse artikli 20 lõike 1 tähenduses, kui sellest tekivad lepingupoolte vahelisele töösuhtele vastavad kohustused. Käesoleval juhul on selge, et BU ja Markt24 vahel sõlmitud leping toob lepingu tingimuste kohaselt kaasa sellised kohustused ja tuleb seega sellisena kvalifitseerida. (
15
)
30.
Mis puudutab teist tingimust, siis on see käesolevas asjas ilmselgelt täidetud, kuna BU hagi põhineb vaidlusalusest töölepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmisel. (
16
)
31.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siiski, kas selleks, et hagi kuuluks Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, peab vaidlusalune töösuhe olema teataval määral kestev ja stabiilne, mis võiks vajaduse korral välistada selle jao kohaldamise sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas, kus töötaja ei ole tööle asunud.
32.
Nii nagu Markt24, Tšehhi valitsus ja komisjon, ei jaga ka mina seda arvamust. Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao kohaldamiseks on nimelt nõutud – nagu ma juba märkisin –, et asjaomane hagi puudutaks vaidluse poolte vahelist „töölepingut“. Seevastu ei oma tähtsust see, millal see leping oli sõlmitud (
17
) või kas seda oli tegelikult täidetud.
33.
Nagu see valitsus väidab, tuleneb see järeldus nimetatud jao eesmärgist endast, milleks on näha ette kohtualluvuse eeskirjad „töölepingutega seotud asjades“. Ilmselgelt võivad niisugused vaidlused tekkida veidi aega pärast sellise lepingu sõlmimist (
18
) või isegi enne selle täitmist (
19
). Selle viimase punkti kohta märgin, et sageli on töölepingust tulenevate kohustuste täielik või osaline täitmata jätmine just nimelt selle jao kohaldamisalasse kuuluvate hagide põhjus.
34.
Pealegi oleks vastupidine tõlgendus vastuolus kohtualluvuse eeskirjade kõrge ettenähtavuse eesmärgiga, mida taotleb Brüsseli Ia määrus. Nimelt, kooskõlas selle eesmärgiga, nagu rõhutab komisjon, peab igal lepingupoolel olema võimalik alates lepingu sõlmimisest ette näha, millisele kohtule või kohtutele võib ta hagi esitada või teise poole vastu hagi esitada.
35.
Niisugune tõlgendus seaks samuti kahtluse alla selle määruse II peatüki 5. jao aluseks oleva töötaja kaitse eesmärgi. Selles osas märgin, et kui see jagu ei oleks kohaldatav sellisele hagile nagu BU hagi Markt24 vastu, siis kohaldataks sellele nimetatud määruses ette nähtud üldnorme, mis enamasti (
20
) on töötajale ebasoodsamad. Eelkõige kaotab viimane privileegi, et tööandja saab teda kaevata üksnes tema alalise elukoha kohtusse (
21
) ning et tema suhtes ei saa tugineda tema huvidega vastuolus olevale kohtualluvuse kokkuleppele (
22
).
36.
Siiski, ainuüksi asjaoluga, et tööleping on sõlmitud hiljuti või seda ei ole tegelikult täidetud, saab vaevalt et õigustada selle lepinguga kaasneda võivate vaidluste suhtes nimetatud jaos kehtestatud eeskirjade kohaldamise välistamist. Isegi kui töötaja lõpetab töölepingu kohe pärast selle sõlmimist või kohe selle täitmise alguses, väärib ta kaitset – seda enam, et sellise lõpetamise eest võib osutuda vastutavaks tööandja. Samamoodi nagu käesolevas asjas, kui töötaja esitab oma tööandja vastu hagi põhjusel, et lepingut ei ole tööandja süül täidetud, ei ole põhjust, miks tööandja võiks tema vastu tugineda tema huvidega vastuolus olevale kohtualluvuse kokkuleppele (
23
).
37.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et hagi töölepingus kokkulepitud töötasu maksmiseks, mille on esitanud ühes liikmesriigis elav töötaja teises liikmesriigis asuva tööandja vastu, kuulub Brüsseli Ia määruse ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, ja seda isegi siis, kui see töötaja tegelikult vaidlusaluse lepingu täitmiseks tööd ei teinud.
B.
Riigisiseste kohtualluvuse eeskirjade kohaldamise välistamine (teine ja kolmas küsimus)
38.
Juhul kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele, nagu ma talle soovitan, et selline hagi nagu on esitanud BU kuulub Brüsseli Ia määruse ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise ja kolmanda küsimusega sisuliselt teada, kas selle määrusega on vastuolus selle kohtu riigisiseses õiguses ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade kohaldamine, mis lubavad töötajal pöörduda kohtusse, mille tööpiirkonnas on tema alaline elukoht või harilik viibimiskoht töösuhte kestuse ajal, või pöörduda kohtusse, mille tööpiirkonnas tuleb töötasu maksta.
39.
Sellega seoses on selge, et ASGG § 4 lõike 1 punktides a ja d – või vähemalt esimeses nendest – ette nähtud eeskirjade kohaselt allub BU esitatud hagi menetlemine eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Siiski, nagu Markt24, Tšehhi valitsus ja komisjon, nii ka mina ei kahtle selles, et nende riigisiseste eeskirjade kohaldamine on vastuolus Brüsseli Ia määruse eeskirjadega.
40.
Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõikest 1 koostoimes artikli 6 lõikega 1 nähtub, et piiriüleste juhtumite puhul „tsiviil- ja kaubandusasjades“ kohaldatakse selles määruses sätestatud kohtualluvuse eeskirju juhul, kui kostja alaline elukoht on liikmesriigis, samas kui riigisisesed kohtualluvuse eeskirjad on asjakohased põhimõtteliselt üksnes juhul, kui kostja alaline elukoht on kolmandas riigis. (
24
)
41.
Lisaks, kui Brüsseli Ia määrusega kehtestatud kohtualluvuse eeskirjad on kohaldatavad, välistavad need täielikult need, mis on ette nähtud asja menetleva kohtu riigisiseses õiguses. See tuleneb selle määruse artikli 5 lõikest 1, milles on täpsustatud, et ainsad erandid artikli 4 lõikes 1 sisalduvast üldreeglist, mille kohaselt on pädevad kostja alalise elukoha liikmesriigi kohtud, on need, mis on ette nähtud määruse II peatüki 2.–7. jaos. (
25
)
42.
Järelikult, kuna hagi, mille BU esitas Markt24 vastu, kuulub – nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 24 selgitasin – Brüsseli Ia määruse, ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldada ASGG § 4 lõike 1 punktis a või punktis d ette nähtud eeskirju (
26
). Vastupidi, ta peab oma pädevuse kindlaks tegema üksnes selle määruse sätete alusel.
43.
Asjaolu, et kõnealused riigisisesed õigusnormid on töötajate jaoks soodsamad, ei sea seda tõlgendust kahtluse alla.
44.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao sätted ei kujuta endast töötajate kaitse „miinimumnõudeid“, nagu on ette nähtud teatavates sotsiaalvaldkonna ühtlustamisdirektiivides. (
27
) Nimelt ei viida selle määrusega läbi sellist minimaalset ühtlustamist: sellega nähakse ette kohtualluvuse eeskirjade ühtne kord, mille eesmärk on hõlbustada tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumist ja seeläbi siseturu häireteta toimimist ning tagada kindlus liikmesriikide kohtute pädevuse jaotuse suhtes, tugevdades seeläbi õiguskindlust. (
28
)
45.
Liikmesriikidel ei ole seega õigust asendada või täiendada Brüsseli Ia määruses sätestatud kohtualluvuse eeskirju töötajate jaoks soodsamate riigisiseste õigusnormidega. Selline võimalus kahjustaks liidu seadusandja soovitud ühtlustamist, nagu väidab Markt24. Samuti ohustaks see õiguskindlust, nagu rõhutab Tšehhi valitsus, kuna tööandjatel oleks raskem ette näha, millistesse kohtutesse saavad nende töötajad nende vastu hagi esitada (
29
).
46.
Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele ja kolmandale küsimusele, et Brüsseli Ia määrusega on vastuolus selliste kohtualluvuse eeskirjade kohaldamine, mis on ette nähtud selle kohtu riigisiseses õiguses, kelle poole on pöördutud, ning mis lubavad töötajal pöörduda kohtusse, mille tööpiirkonnas on tema alaline elukoht või harilik viibimiskoht töösuhte kestuse ajal, või kohtusse, mille tööpiirkonnas tuleb maksta töötasu.
C.
Töötamise tavapärase paiga kindlaksmääramine Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses (neljas küsimus)
47.
Eeldusel, et Euroopa Kohus otsustab esimesele küsimusele vastates, nagu ma talle soovitan, et selline hagi, nagu BU esitas Markt24 vastu, kuulub Brüsseli Ia määruse kohaldamisalasse, ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma pädevuse kindlaks tegema selles jaos ette nähtud eeskirjade alusel.
48.
Tuletan siinkohal meelde, et Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punktis a on ette nähtud, et töötaja võib pöörduda oma tööandja vastu selle liikmesriigi kohtutesse, kus on viimase alaline asukoht. Käesoleval juhul on selge, et Markt24 asukoht on Saksamaal. Seega on selle sätte alusel pädevad Saksamaa kohtud.
49.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus selle määruse artikli 21 lõike 1 punkti b tõlgendamise kohta. Sellega seoses meenutan, et see säte võimaldab töötajal esitada oma hagi tööandja vastu ka:
–
i) selle paiga kohtutesse, „kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab“, või selle paiga kohtutesse, „kus ta viimati töötas“, või
–
ii) kui töötaja ei tööta või ei töötanud tavaliselt ainult ühes riigis, siis selle paiga kohtutesse, „kus asub või asus töötaja tööle võtnud ettevõte“.
50.
Tavapärane töötamise paik on seega kohtualluvuse põhikriteerium selle sätte raames, samas kui töölevõtmise koht on täiendav kriteerium. Esimest kriteeriumi tuleb seega uurida eelisjärjekorras igas kohtuasjas (
30
).
51.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i kohaldamisel tavapärane töötamise paik kindlaks määrata mitte asjaomase töölepingu suhtes kohaldatava õiguse (lex contractus) alusel, vaid autonoomsete kriteeriumide alusel, mille Euroopa Kohus on kindlaks määranud Brüsseli Ia määruse süsteemi ja eesmärkide alusel, ning seda jällegi selleks, et tagada selles ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides (
31
).
52.
Selle kohtupraktika kohaselt vastab see koht paigale, „kus töötaja tegelikult teeb tööandjaga kokkulepitud tööd“. (
32
) Selle koha kindlakstegemine on seega peamiselt faktiküsimus. Liikmesriigi kohtute ülesanne on määrata see sama koht kindlaks iga tema menetluses oleva kohtuasja asjaolude põhjal, järgides Euroopa Kohtu kindlaks määratud kriteeriume.
53.
Siinkohal tuleb silmas pidada, et põhikohtuasja eripära seisneb just selles, et kuigi vaidlusaluses töölepingus oli ette nähtud, et BU täidab tööülesandeid Münchenis, ei ole ta Markt24 jaoks tegelikult ühtegi tööd teinud.
54.
Neil asjaoludel võib Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i kohaldamine esmapilgul näida välistatud selle sätte alapunkti ii kasuks. Nii esimese alapunkti sõnastus kui ka Euroopa Kohtu praktika, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 52, eeldavad esmapilgul, et töötaja oleks tegelikult tööülesandeid täitnud.
55.
Siiski leian niisamuti nagu komisjon, et selline tõlgendus oleks tarbetult piirav ja vastuolus selle sätte eesmärgiga.
56.
Nagu on selgitanud Euroopa Kohus oma praktikas, osutab töötamise tavapärase paiga kriteerium kohtule, mis on kõige lähemal töölepingule ja seda puudutavatele menetlustele. (
33
) Leitakse, et see kriteerium tagab ka kohase kaitse töötajatele, kuna enamasti on tegemist paigaga, kus töötaja saab vähimate kuludega alustada kohtumenetlust oma tööandja vastu. (
34
) Seevastu ei osuta töölevõtmise paiga kriteerium alati kohtule, millel on lepinguga sama otsene seos – kuna see ettevõte võib olla juhuslikku laadi –, ega paku samaväärset kaitset töötajale – kuna tööandjal on üldiselt täielik võim selle koha kindlaksmääramise üle (
35
). Selle kohtupraktika kohaselt tuleb seega esimest kriteeriumi tõlgendada laialt ega tohi seda asendada teisega muul juhul kui (erandlikes) olukordades, mil asja menetleval kohtul ei õnnestu töötamise paika kindlaks teha (
36
).
57.
Kuid sarnaselt Tšehhi valitsusega leian ma, et kuigi põhikohtuasjaga sarnasel juhul ei ole töötaja tegelikult ühtegi sooritust teinud, on Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses võimalik määrata kindlaks tavapärane töötamise paik poolte sõlmitud lepingu alusel. Eelkõige ei näe ma põhjust jätta töötajad olukordades, kus mis tahes põhjusel nende töölepingut ei ole või ei ole veel täidetud, ilma nende huvide seisukohast soodsaks peetava kohtualluvuse valimise võimalusest. Järelikult ei ole selle artikli lõike 1 punkti b alapunktis ii ette nähtud töölevõtmise paiga kriteerium minu arvates käesoleval juhul kohaldatav. (
37
)
58.
Mis puudutab selle tavapärase töötamise paiga kindlakstegemist, siis jagan Markt24, Tšehhi valitsuse ja komisjoni üksmeelset arvamust, mille kohaselt vastab see kõigis olukordades, kus vaidlus tekib töötaja ja tööandja vahel, kuigi töölepingut ei ole või ei ole veel täidetud, kohale, kus töötaja peab või pidi oma tööd tegema, nagu see on põhimõtteliselt kokku lepitud selles lepingus (
38
). Käesoleval juhul leian seega, et Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkt i) ei anna pädevust mitte eelotsusetaotluse esitanud kohtule, vaid kohtutele Müncheni linnas, kus asub põhikohtuasja poolte poolt lepingus kokku lepitud töötamise koht.
59.
Näitan 1. alajaotuses, et see tõlgendus on põhjendatud, ning lükkan seejärel 2. alajaotuses kõrvale eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutud alternatiivsed lahendused.
1. Väljapakutud tõlgenduse põhjendatus
60.
Esiteks, kuigi töötamise tavapärase paiga kindlakstegemine on – nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 52 – peamiselt faktiküsimus, ei tähenda see, et töölepingu poolte tahe, mis puudutab seda paika, ei oleks oluline. Vastupidi, viisi, kuidas pooled on töötamise paiga ette näinud, tuleb arvesse võtta (
39
). Euroopa Kohus on juba seda poolte tahet oma praktikas arvesse võtnud (
40
).
61.
Täpsustan, et see ei võimalda tööandjal pädevat kohut kunstlikult kindlaks määrata, kehtestades töölepingus fiktiivse töötamise koha. Esiteks on lepingus ette nähtud töötamise koht asjakohane vaid siis, kui see peegeldab poolte tegelikku tahet. Kui töötaja näitab objektiivsete elementide abil ära, et ta pidi tegelikult tegema tööd mingis muus paigas, on see kaalutlus määrav (
41
). Teiseks on kindel, et kõikides olukordades, kus töölepingut on täidetud, on otsustav viis, kuidas see toimus. Eelkõige juhul, kui lepingus ette nähtud töö tegemise koht erineb sellest, kus töötaja tegelikult oma tööülesandeid täitis, on tegelikud faktilised asjaolud ülimuslikud ning seda selleks, et takistada tööandjat kohtualluvusega manipuleerimast, nagu nõuab Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i aluseks olev töötaja kaitsmise eesmärk (
42
). Kui aga töölepingut ei ole täidetud, on selles lepingus poolte väljendatud tahe põhimõtteliselt ainus asjaolu, mis võimaldab tegelikult kindlaks määrata töötamise tavapärase paiga selle sätte tähenduses. Kokkuvõttes on lepingutingimused määrava tähtsusega eelkõige juhul, kui lepingu täitmata jätmine või selle täitmine väga lühikese aja jooksul ei võimalda seda paika suhte tegelikku kujunemist arvestades kindlaks teha.
62.
See viib mind asjaolu juurde, et teiseks on selline tõlgendus minu arvates kooskõlas kõnealuse töötaja kaitse eesmärgiga. Eelkõige kehtib käesoleva ettepaneku punktis 56 korratud loogika, mille kohaselt võib töötaja üldjuhul esitada hagi oma tööandja vastu tavapärases töötamise kohas väiksemate kuludega ka siis, kui vaidlusalust töölepingut ei ole või ei ole veel tegelikult täidetud.
63.
Kolmandaks tagab see tõlgendus minu arvates kohtualluvuse eeskirjade kõrge prognoositavuse, nagu väidab Tšehhi valitsus. Poolte kavandatud töö tegemise koht on töölepingu alusel põhimõtteliselt hõlpsasti tuvastatav. Töötaja võib seega hõlpsasti kindlaks määrata kohtu, kuhu ta võiks võimaliku hagi esitada ning tööandjale on ettenähtav kohus, kuhu võidakse tema vastu hagi esitada, ja seda alates lepingu sõlmimisest (
43
). Lisaks on see lahendus üldistatav kõikide olukordade jaoks, kus töölepingut ei ole mis tahes põhjusel täidetud (
44
), mis samuti panustab õiguskindluse tagamisse (
45
).
64.
Neljandaks on see tõlgendus kooskõlas käesoleva ettepaneku punktis 56 viidatud läheduse põhimõttega, mis on aluseks Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktile i. Lähedus on nimelt mõistetav seosena selle lepingu alusel loodud õigussuhtega ja küsimustega, mida see võib tekitada. Sellest vaatenurgast lähtudes on kohus töö tegemise kohas, nagu seda on kavandanud töölepingu pooled, selle lepinguga seotud vaidlustele lähedane ka siis, kui seda ei ole või ei ole veel täidetud.
65.
Lisaks toetab minu pakutud tõlgendust üks ajalooline argument. Sellega seoses tuleb silmas pidada, et töölepinguid puudutavate vaidluste suhtes kohaldatavad kohtualluvuse eeskirjad olid algul seotud Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktiga 1. Selle sätte muudetud redaktsioon, mis kehtestati San Sebastiáni konventsiooniga (
46
), andis pädevuse selle paiga kohtule, „kus täideti või tuli täita asjaomane kohustus“, ning täpsustas, et „töölepingu puhul on selleks kohaks see koht, kus töötaja tavaliselt töötab“. Seega piisas nende kahe lõike koos lugemisest, et oleks kahtlusteta selge, et töölepingu valdkonnas oli pädev selle paiga kohus, kus tööd tehti või kus pidi tööd tehtama (
47
). Miski ei viita sellele, et tõstes individuaalse töölepingu valdkonna kohtualluvuse eeskirjad eraldi jakku, oleks liidu seadusandja soovinud sellest lahendusest loobuda. (
48
)
2. Alternatiivsete lahenduste sobimatus
66.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kaalub oma neljanda küsimuse osades käesolevas ettepanekus välja pakutud lahendusele kahte alternatiivset lahendust. Sisuliselt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas olukorras, kus faktiliselt ei ole vaidlusaluse töölepingu täitmiseks tööd tehtud, kuna tööandja ei ole andnud töötajale kokkulepitud ülesandeid, on võimalik Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel anda pädevus (1) selle paiga kohtule, kus töötaja viibis töö tegemiseks valmisoleku ajal, või (2) selle paiga kohtule, kus toimusid töölepingueelsed läbirääkimised ja kus tööleping sõlmiti.
67.
Käesoleval juhul annaks üks või teine lahendus pädevuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kuna eelmises punktis nimetatud kaks kohta asuvad tema tööpiirkonnas: esiteks oli BU töötamiseks valmis oma elukohas Salzburgis; teiseks toimusid selles linnas lepingueelsed läbirääkimised ja seal sõlmiti vaidlusalune tööleping.
68.
Nagu Markt24, Tšehhi valitsus ja komisjon, nii kahtlen ka mina siiski tõsiselt nendes alternatiivsetes lahendustes. Minu arvates erinevad need oluliselt Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis i ette nähtud kohtualluvuse kriteeriumist ja hindamise laadist, mida nõuab töötamise tavapärase paiga kindlakstegemine. Selles osas ei tule keskenduda mitte vaidluse mis tahes asjaolule, vaid eelduslikult neile, mis on seotud asjaomaste tööülesannetega.
69.
Konkreetsemalt, mis puudutab esimest lahendust, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus välja pakub, siis leian, et paik, kus töötaja viibis töö tegemiseks valmisoleku ajal, ei ole nimetatud artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses asjakohane.
70.
Esiteks ei saa tegemist olla „paiga[ga], kus […] töötaja tavaliselt töötab“ selle sätte tähenduses. Isegi kui lähtuda „töösoorituse“ eriti laiast tõlgendusest, ei saa ainuüksi asjaolu, et ollakse valmis saama kokkulepitud ülesandeid, sellena käsitada (
49
). Pealegi – peame meeles – et käesolev kohtuasi põhineb eeldusel, et ühtegi sooritust lepingu täitmiseks ei tehtud.
71.
Teiseks ei saa käesoleval juhul BU elukohta, kus ta jäi valmisolekusse asuda tööle, pidada paigaks „[…] kust töötaja tavaliselt töötab“ Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses näiteks põhjusel, et BU oleks pidanud lahkuma oma elukohast Münchenis töötamiseks ja naasma sinna pärast oma ülesannete täitmist.
72.
Sellega seoses täpsustan, et selle osalause, mille liidu seadusandja Brüsseli Ia määrusesse lisas (
50
), eesmärk on kodifitseerida Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika, mille kohaselt juhul, kui töötaja tegutseb mitmes eri paigas – nagu liikuvate töötajate, lennumeeskonna või maanteeliikluse puhul jne –, tuleb tema tavapärase töötamise paiga kindlaksmääramiseks, juhul kui ei ole võimalik kindlaks määrata paika, „kus“ tööd peamiselt tehakse, lähtuda paigast, „kust“ see töötaja täidab faktiliselt põhiosa oma kohustustest tööandja ees. (
51
) Teisisõnu, sellisel juhul peaks asja menetlev kohus määratlema „baasi“, millest lähtudes töötaja oma tegevust korraldab – baas, mis teatud juhtudel langeb kokku tema alalise elukohaga. (
52
)
73.
Kuid see kohtupraktika ei ole ülekantav niisugusele kohtuasjale nagu põhikohtuasi. Käesoleval juhul ei ole tegemist tööga mitmes kohas. Vastupidi, kokkulepitud teenuseid tuli osutada ühes kohas. BU elukoht ei olnud „baas“, millest lähtudes pidi ta oma tööd oma tööandja jaoks korraldama.
74.
Peale selle näitaks „paiga […], kust kohast töötaja tavaliselt töötab“ käesoleva ettepaneku punktis 71 viidatud tõlgendus, et mis tahes piirialatöötaja, kes elab liikmesriigis A ja liigub igal hommikul liikmesriiki B, et teha oma tööd tavapärases kohas enne kui ta õhtul pöördub tagasi liikmesriiki A, saaks omal soovil pöörduda kohtusse oma alalise elukoha järgi, kuigi ta täidab kohustusi oma tööandja ees peamiselt liikmesriigis B. Selline tulemus oleks vastuolus ka Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i enda loogikaga.
75.
Pealegi oleks selle sätte tõlgendus, mis niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas seisneb pädevuse andmises selle paiga kohtule, kus töötaja viibis töö tegemiseks valmisoleku ajal, vastuolus kohtualluvuse eeskirjade kõrge ettenähtavuse eesmärgiga. Nimelt kujutab see endast ülimalt kasuistlikku vastust, mis põhineb loomingulisel tõlgendusel ja seega ootamatul töötamise tavapärase paiga kriteeriumil, mis pealegi ei võimalda kuidagi teha üldistusi teiste olukordade jaoks, kui töölepingut ei ole täidetud.
76.
Ka töötajate kaitse eesmärk ei võimaldaks sellist lahendust. Selles osas ei vaidle keegi vastu, et see oleks neile eriti soodne, kuna sellega pakutaks neile forum actoris’t. Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkt b ei paku siiski töötajatele maksimaalset kaitset. Liidu seadusandja ei ole nende jaoks siiski ette näinud võimalust pöörduda kohtusse oma alalise elukoha järgi (
53
), nagu seda võimaldatakse tarbijatele (
54
). Brüsseli Ia määruse praeguses seisus võib kohtuasi alluda töötaja alalise elukoha kohtule selle sätte alapunkti i) kohaselt üksnes juhul, kui see alaline elukoht langeb kokku tema tavapärase töötamise paigaga (
55
). Probleemist ei saa mööda hiilida viimati nimetatud kriteeriumi moonutades. Nimelt ei ole võimalik kõrvale kalduda selle sätte selgest sõnastusest, isegi kui see oleks kooskõlas selle kaitse-eesmärgiga. (
56
)
77.
Mis puudutab teist lahendust, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus välja pakub, siis piirdun märkusega, et paik, kus toimusid töölepingueelsed läbirääkimised ja sõlmiti tööleping ei ole need kriteeriumid, mida Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkt b alapunkti i järgi on liidu seadusandja kohtualluvuse määramiseks valinud. (
57
) Lisaks, nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 68, tuleb selle sätte alusel töötamise tavapärase paiga kindlakstegemisel pöörata tähelepanu asjaoludele, mis on seotud asjaomase töö tegemisega ja mitte neile, mis on seotud töölepingueelsete läbirääkimiste ja lepingu sõlmimisega. (
58
)
78.
Viimast vastuväidet, mis seondub läheduspõhimõttega, tuleb uurida enne selle jao kokku võtmist. Nagu ma käesolevas ettepanekus korduvalt märkisin, on see põhimõte töötamise tavapärase paiga kriteeriumi aluseks. Selle paiga kohus on nimelt töölepinguga seotud menetlustele kõige lähedasem. Siiski viitavad põhikohtuasja konkreetsed asjaolud kogumis vaadelduna teisele kohale: BU elukoht on Salzburgis; selles linnas on teda külastanud inimene, kes tegutseb ilmselgelt Markt24 nimel ja arvel; sellel äriühingul oli võib-olla kontor selles linnas; seal toimus lepingueelne etapp ja sõlmiti leping; BU registreeriti Austria sotsiaalkindlustusregistris. Kas seega ei ole vaja anda pädevust eelotsusetaotluse esitanud kohtule põhjusel, et ta on kõiki neid asjaolusid arvestades lepingule kõige lähemal?
79.
Vastus on selgelt eitav. Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis i ette nähtud töötamise tavapärase paiga kriteerium väljendab liidu seadusandja abstraktset kaalumist ettenähtavuse, läheduse ja töötajate kaitse nõuete vahel. Selles kontekstis antakse pädevus tavalise töökoha kohtule, sest üldjuhul on ta lepingule kõige lähedasem. Seevastu ei ole vaja kontrollida, kas see on konkreetselt nii igas kohtuasjas. Seega ei saa muu kohus kui see, mis asub paigas, kus asub tavapärane töötamise koht, tunnistada ennast pädevaks põhjusel, et kõiki talle esitatud asjaolusid arvestades on ta lepingule lähemal. (
59
)
80.
Seda tõlgendust kinnitab selle sätte võrdlemine Rooma I määruse artikliga 8.
81.
Kuigi selle artikli 8 lõigetes 2 ja 3 on ette nähtud kriteeriumid töölepingule kohaldatava õiguse määramiseks, mis on analoogsed nendega, mis on sätestatud Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punktis b (
60
), sisaldab selle lõige 4 „erandiklauslit“, millele nimetatud artiklis 21 vaste puudub. Nimetatud lõige 4 sätestab sellega osas, et „[k]ui asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tihedamalt seotud mõne teise, lõikes 2 või 3 osutamata riigiga, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust.“ See „erandiklausel“ võimaldab seega kohtul kohaldada töölepingule muud õigust kui selle riigi õigus, kus töötaja tavaliselt töötab, kui see, arvestades kõiki asjaolusid – nagu poolte kodakondsus, töölevõtmise koht, töötasu maksmise koht, sotsiaalkindlustusregistris registreerimise koht jne – on sellele lepingule lähedasem. (
61
)
82.
Kuigi Brüsseli Ia määruse artiklit 21 ja Rooma I määruse artiklit 8 tuleb tõlgendada kooskõlaliselt (
62
), on see nii vaid juhul, kui nende sätted on samaväärsed. Seega ei ole võimalik seda „erandiklauslit“ tõlgendamise teel esimesse artiklisse integreerida üksnes põhjusel, et teine näeb selle ette (
63
). Ka siin ei saa sellest probleemist mööda hiilida – sellises kohtuasjas nagu käesolev –, määratledes artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis i ette nähtud tavapärase töötamise paiga asjaolude pinnalt – töötaja elukoht, lepingu sõlmimise koht jne, millel ei ole iseenesest seost asjaomase töö tegemisega. Selline tõlgendus moonutaks seda kohtualluvuse kriteeriumi, nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 68, ning looks lisaks vastuolusid Rooma I määrusega, kuna see häiriks põhikriteeriumide/erandiklausli süsteemi toimimist, mis on selle määrusega kehtestatud artikli 8 lõigetes 2–4.
83.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata neljandale küsimusele, et kui töötaja ja tööandja on sõlminud töölepingu ning kui mingil põhjusel ei ole see töötaja selle lepingu täitmiseks tegelikult tööd teinud, siis „paik, kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab“ Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses vastab põhimõtteliselt selles lepingus kokku lepitud töö tegemise kohale.
84.
Samas, kuna koht, kus BU pidi vastavalt vaidlusalusele töölepingule oma tööd tegema, ei asu eelotsusetaotluse esitanud kohtu tööpiirkonnas, ja kuigi see kohus ei ole selle kohta küsimust esitanud, on minu arvates otstarbekas talle tarviliku vastuse andmiseks esitada D. alajaos selgitused, miks ta võib olla pädev Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 5 alusel.
D.
Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 5 võimalik kohaldamine
85.
Tuleb meenutada, et Brüsseli Ia määruse artikli 20 lõige 1 näeb sõnaselgelt ette, et „töölepinguid puudutavates asjades“ kohaldatakse selle määruse artikli 7 punkti 5.
86.
Artikli 7 punkt 5 annab kõigile hagejatele kohtualluvuse valiku. See võimaldab tal esitada hagi „filiaali, esinduse või muu üksuse tegevusest tuleneva vaidluse puhul selle paiga kohtutesse, kus filiaal, esindus või muu üksus asub“.
87.
Sellest sõnastusest tuleneb kaks tingimust: esiteks peab kostja „filiaal“, „esindus“ või „muu üksus“ olema asja menetleva kohtu tööpiirkonnas; teiseks peab nõue „tulenema“ selle üksuse „tegevusest“.
88.
Mis puudutab esimest tingimust, siis on Euroopa Kohus määratlenud mõisted „filiaal“, „esindus“ ja „muu üksus“ autonoomselt nii, et need eeldavad tegevuskeskust, mis seisneb emaettevõtja püsivas laienduses. Sellel keskusel peab olema juhatus ja varalised vahendid äritehingute tegemiseks kolmandate isikutega, kes ei pea selleks otseselt emaettevõtja poole pöörduma. (
64
) Kokkuvõttes mõeldakse nende mõistetega ettevõtte püsivat struktuuri, kaasa arvatud kontorit, isegi kui sellel struktuuriüksusel ei ole juriidilise isiku staatust. (
65
)
89.
Mis puudutab teist tingimust, siis filiaali, esinduse või muu üksuse „tegevuse“ mõiste tähendab eelkõige kohtuasju, mis on seotud lepinguliste kohustustega, mille on võtnud kõnealune üksus oma emaettevõtja nimel (
66
). Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et see tingimus nõuab, et see üksus rääkis läbi ja/või sõlmis kõnealuse lepingu, ilma et sellest lepingust tulenevad kohustusi peaks täitma liikmesriigis, kus leping sõlmiti. (
67
)
90.
Eeltoodust tuleneb, et töölepingute puhul võib töötaja Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 5 alusel esitada oma tööandja vastu hagi selle paiga kohtusse, kus on viimase filiaal, esindus või muu üksus, tingimusel et see üksus on seotud vaidlusaluse töölepingu läbirääkimise ja/või sõlmimisega – see tähendab konkreetselt, kas töötaja on tööle võetud selle üksuse poolt või selle vahendusel – ja seda ka siis, kui ta pidi tööd tegema mõnes muus üksuses. (
68
) Selle sätte seisukohalt on seega ainsana asjakohased töölepingu eelsete läbirääkimiste ja selle sõlmimisega seotud asjaolud.
91.
Käesolevas asjas tuleb silmas pidada, et BU pidas vaidlusaluse töölepingu üle läbirääkimisi ja sõlmis selle eelotsusetaotluse esitanud kohtu tööpiirkonnas mehega, kes tegutses ilmselgelt Markt24 nimel ja arvel.
92.
Kui see mees viibis Salzburgis BU töölevõtmiseks üksnes ajutiselt, ei ole see piisav alus, et põhjendada selle kohtu pädevust Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 5 alusel. Seevastu, kui Markt24 pidas selles linnas kontorit, on mõeldav tunnistada, et see kontor oli temaga töölepingu läbirääkimistele ja/või sõlmimisele kaasatud, mistõttu on see säte kohaldatav. (
69
) Märgin, et BU väidab, et Markt24‑l oli tõepoolest Salzburgis kontor töösuhte alguses (
70
), mida äriühingut esindav määratud esindaja siiski vaidlustab. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb seda kontrollida.
93.
Täpsustan, et minu arvates ei ole küsimus, kas väidetav kontor eksisteerib, käesoleval ajal nii oluline kui see, kas see oli olemas BU töölevõtmise ajal. Lisaks ei ole minu arvates määrav küsimus, kas mees, kes BU värbas, oli selle kontori töötaja või mitte. Tööandja sisemine organisatsioon ei oma sellist tähendust, kui ettevõtte kuvand kolmandate isikute silmis. Seega tuleb pigem kindlaks teha, kas BU võis õiguspäraselt arvestada, et see mees on pärit sellest samast kontorist või tegutseb sellega kooskõlastatult. Mis puudutab asjaolu, et vaidlusalust lepingut ei sõlmitud mitte kõnealuses kontoris, vaid ühes Salzburgi pagariäris, siis ei ole ka see minu hinnangul nimetatud artikli 7 punkti 5 kohaldamisel määrav. Vastasel juhul oleks kostjal liiga lihtne selles sättes ette nähtud kohtualluvusest kõrvale hiilida, kuna piisab, kui tema esindajad sõlmivad lepingu väljaspool tema ruume.
E.
Viies küsimus
94.
Viies küsimus, mis puudutab Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 1 tõlgendamist, on asjakohane vaid juhul, kui Euroopa Kohus vastaks esimese küsimuse analüüsimisel, et BU esitatud hagi ei kuulu selle määruse II peatüki 5. jao kohaldamisalasse. (
71
) Kuna – nagu ma käesolevas ettepanekus selgitasin – see jagu on sellisele hagile vaieldamatult kohaldatav, ei ole vaja sellele vastata.
V. Ettepanek
95.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landesgericht Salzburgi (liidumaa kohus Salzburgis, Austria) küsimustele järgmiselt:
1.
Hagi töölepingus kokkulepitud töötasu maksmiseks, mille on esitanud ühes liikmesriigis elav töötaja teises liikmesriigis asuva tööandja vastu, kuulub Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades, ja täpsemalt selle II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, ja seda isegi siis, kui see töötaja tegelikult vaidlusaluse lepingu täitmiseks tööd ei teinud.
2.
Määrusega nr 1215/2012 on vastuolus selliste kohtualluvuse eeskirjade kohaldamine, mis on ette nähtud selle kohtu riigisiseses õiguses, kelle poole on pöördutud, ning mis lubavad töötajal pöörduda kohtusse, mille tööpiirkonnas on tema alaline elukoht või harilik viibimiskoht töösuhte kestuse ajal, või kohtusse, mille tööpiirkonnas tuleb maksta töötasu.
3.
Kui töötaja ja tööandja on sõlminud töölepingu ning kui mingil põhjusel ei ole see töötaja selle lepingu täitmiseks tegelikult tööd teinud, siis „paik, kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab“ määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses vastab põhimõtteliselt selles lepingus kokku lepitud töö tegemise kohale.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (ELT 2012, L 351, lk 1).
(
3
)	Selle küsimuse üle vaidlevad põhikohtuasja pooled (vt käesoleva ettepaneku punktid 85–93).
(
4
)	Märgin meeldetuletuseks, et Brüsseli Ia määrus asendas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1) (edaspidi „Brüsseli I määrus“), millega omakorda oli asendatud Brüsselis 27. septembril 1968 allkirjastatud konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) (edaspidi „Brüsseli konventsioon“). Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on Euroopa Kohtu tõlgendus Brüsseli konventsiooni ja Brüsseli I määruse kohta ülekantav Brüsseli Ia määruse samaväärsetele sätetele. Eeskätt on tõlgendus, mille Euroopa Kohus on töölepingutega seoses andnud Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktile 1 ülekantav Brüsseli I määruse artikli 19 punktile 2 (vt 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punktid 45 ja 46)) ja nende kahe sättega seotud kohtupraktikat kohaldatakse ka Brüsseli Ia artikli 21 lõikele 1. Seega viitan käesolevas ettepanekus lihtsuse huvides üksnes viimati nimetatud määrusele, tsiteerides seejuures vahet tegemata kohtuotsuseid ja järeldusi sellele eelnevate õigusaktide kohta. Ma eristan neid õigusakte ainult juhul, kui see on vajalik.
(
5
)	Brüsseli Ia määruses ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade eesmärk on üldiselt tagada õiguskindlus ja tugevdada sellega seoses liikmesriikide territooriumil elavate isikute õiguslikku kaitset. Selleks peavad need eeskirjad olema hästi ettenähtavad: hagejal peab olema võimalik hõlpsasti kindlaks määrata kohtud, kuhu tal on võimalik hagi esitada, ning kostjal peab olema võimalik mõistlikult ette näha, millisesse kohtusse teda võib kaevata. Lisaks on nende eeskirjade eesmärk tagada tõrgeteta õigusemõistmine. Vt selle määruse põhjendused 15 ja 16 ning eelkõige 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	Vt Brüsseli Ia määruse põhjendus 18 ja eelkõige 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
7
)	Minu arusaamise kohaselt annab ASGG § 4 lõike 1 punkt d töötaja alalise elukoha kohtule pädevuse juhul, kui töölepingu suhtes kohaldatava õiguse kohaselt on töötasu maksmise kohustus töötaja elukohas täitmisele kuuluv kohustus ja tööandja peab selle seega maksma selles elukohas.
(
8
)	Tuletan meelde, et isegi enne töölepinguid puudutavate erieeskirjade kehtestamist Brüsseli konventsioonis on Euroopa Kohus otsustanud, et selliseid lepinguid puudutavad vaidlused kuuluvad „tsiviil- ja kaubandusasjade“ alla Brüsseli Ia määruse artikli 1 lõike 1 tähenduses. Vt 13. novembri 1979. aasta kohtuotsus Sanicenter (25/79, EU:C:1979:255, punkt 3).
(
9
)	Vt Brüsseli Ia määruse põhjendus 13 ja artikli 4 lõige 1. Selle määruse teatavaid sätteid kohaldatakse siiski ka juhul, kui kostja alaline elukoht on kolmandas riigis. Vt eelkõige selle määruse artikli 20 lõige 2 ja artikli 21 lõige 2.
(
10
)	Brüsseli Ia määruse artikli 63 lõike 1 kohaselt on selle määruse kohaldamisel äriühingute alaline asukoht eelkõige seal, kus on nende registrijärgne asukoht.
(
11
)	Vt eelkõige 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 18.
(
13
)	Vt 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (C‑47/14, EU:C:2015:574, punktid 35–37) ning analoogia alusel 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punkt 24).
(
14
)	Vt 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (C‑47/14, EU:C:2015:574, punkti 41) ning analoogia alusel 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punkt 25).
(
15
)	Ma ei kavatse öelda, et lepingu kvalifitseerimine Brüsseli Ia määruse artikli 20 lõike 1 tähenduses sõltub üksnes selle sätetest. Nimelt, kui need sätted ei vasta viisile, kuidas suhe praktikas toimub, on faktiliste asjaolude tegelikkus ülimuslik (vt käesoleva ettepaneku punkt 61). Täpsemalt, „töölepinguna“ esitletud lepingut ei saa sellena kvalifitseerida, kui poolte vahel tegelikkuses mingit alluvussuhet ei esine, ja vastupidi (vt analoogia alusel 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punkt 34)). Käesoleval juhul seda probleemi siiski ei teki. Kohus, kelle poole on pöördutud, võib kindlaks määrata vaidlusaluse lepingu – mida pealegi ei ole keegi selle tingimuste alusel vaidlustanud – kvalifitseerimise, isegi kui ei ole võimalik kinnitada suhte olemust faktiliste asjaolude alusel, kuna seda lepingut ei ole täidetud.
(
16
)	Lisaks tuletan meelde, et teise tingimuse täitmiseks piisab sellest, kui hagi ja kõnealuse „töölepingu“ vahel on sisuline seos. Nii on see juhul, kui hagi on seotud lepingu täitmisel tekkinud vaidlusega, isegi kui hagi ei põhine lepingust tuleneval kohustusel. Vt minu ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, punktid 92–98).
(
17
)	Täpsustan siiski, et Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao kohaldamine ei nõua pooltevahelise lepingu ametlikku sõlmimist, kuna seda jagu kohaldatakse ka faktilistele töösuhetele (vt analoogia alusel 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punkt 27)). Sellisel juhul on nimetatud jao kohaldamisel määrava tähtsusega selle suhte tekkimise hetk. Täpsustan ka, et pooled peavad olema vaidlusaluste asjaolude asetleidmise ajal seotud töölepingu või faktilise töösuhtega, mistõttu ei ole oluline, kas hagi esitatakse – nagu käesolevas asjas – pärast seda, kui see leping või töösuhe on lõppenud.
(
18
)	Täpsustan, et ma ei kavatse siinkohal võtta seisukohta küsimuses, kas Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jagu on kohaldatav vaidlustele, mis on tekkinud enne töölepingu sõlmimist või seoses sellega, nagu töölevõtmisel toimunud diskrimineerimise tuvastamise hagi.
(
19
)	Vaidlus võib tekkida isegi enne töölepingu täitmist mitmel põhjusel. Näiteks võib töötaja haigestuda vahetult pärast lepingu sõlmimist. Kui tööandja peaks selle töötaja vallandama enne haiguspuhkuselt naasmist, võib tekkida vaidlus seoses töölepingu ülesütlemisega. Töötaja ja tööandja võiksid samuti sõlmida töölepingu, milles on ette nähtud tööle asumise kuupäev kaugemal tulevikus, et võimaldada töötajal lõpetada oma tegevus eelmise ettevõtja juures. Kui töötaja lõpetab töölepingu juba enne tööleasumist, võib tööandja kaaluda tema vastu kohtusse pöördumist.
(
20
)	Vt Brüsseli Ia määruse II peatüki 1., 2. ja 5. jaos sätestatud kohtualluvuse eeskirjade võrdlevat ja nüansseeritud analüüsi kohta Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015, lk 106–129.
(
21
)	Vt Brüsseli Ia määruse artikli 22 lõige 1.
(
22
)	Vt Brüsseli Ia määruse artikkel 23.
(
23
)	Lisaks, kui seada Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao kohaldamine sõltuvusse töösuhte kestust ja stabiilsust puudutavast tingimusest, võiks see jätta sellest jaost välja nn „atüüpilisi“ töölepinguid puudutavad vaidlused nagu tähtajaliselt või väga lühikeseks ajaks (ürituseks) tööle võetud töötajate vaidlused, samas kui need töötajad väärivad just erilist kaitset. Vt minu ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 20. joonealune märkus).
(
24
)	Vt ka Brüsseli Ia määruse põhjendused 13 ja 14. Nagu ma aga märkisin käesoleva ettepaneku 9. joonealuses märkuses, kohaldatakse selle määruse teatud sätteid isegi siis, kui kostja alaline elukoht on kolmandas riigis.
(
25
)	Vt 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, punktid 20–22).
(
26
)	Vastupidi sellele, mida annab mõista eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei leia ma, et see tõlgendus võimaldaks tööandjal ASGG eeskirjadest kõrvale hiilida lihtsalt nii, et tema töölepingus, mille ta sõlmib Austria töötajaga, oleks tema tavaline töö tegemise koht teises liikmesriigis. Brüsseli Ia määruse kohaldamine sõltub objektiivsetest asjaoludest, nagu kostja alaline elukoht ja tegelik tavaline töökoht (vt käesoleva ettepaneku punkt 61). Pealegi, mis puudutab põhikohtuasja, siis see on piiriülene ja kuulub seega selle määruse kohaldamisalasse isegi juhul, kui lepingus oleks ette nähtud tavaline töö tegemise koht Austrias, kuna BU ja Markt24 alaline elu‑ või asukoht ei ole samas liikmesriigis.
(
27
)	Vt näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
(
28
)	Vt Brüsseli Ia määruse põhjendused 4 ja 6 ning eelkõige 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punktid 39 ja 43).
(
29
)	Pealegi leiab Euroopa Kohus, et Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jao näol „[ei ole] tegemist […] mitte üksnes erijuhte kindlaksmääravate, vaid ka ammendavate eeskirjadega“ (vt eelkõige 22. mai 2008. aasta kohtuotsus Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, punkt 18)). See väide on minu arvates ülemäärane, kuna selle määruse erinevaid sätteid kohaldatakse individuaalsete töölepingute suhtes, kuigi need ei sisaldu selles jaos ja selles ei piirata sõnaselgelt nende kohaldamist (vt eelkõige selle määruse artikkel 26). Samas rõhutatakse väites veel kord, et kohus, kelle poole on pöördutud, ei saa kohaldada riigisiseses õiguses ette nähtud kohtualluvuse eeskirju, eriti mis puudutab sama jao alla kuuluvaid nõudeid.
(
30
)	Selles osas täpsustan, et minu arvates ei ole eritingimus „kus ta viimati töötas“ Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses käesoleval juhul asjakohane.
(
31
)	Vt eelkõige 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punktid 47 ja 48 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
32
)	Vt eelkõige 10. aprill 2003. aasta kohtuotsus Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
33
)	Töölepinguga seotud nõuete lahendamiseks on kõige sobivam selle paiga kohus, kus töö tegemise kohustus tuleb täita. Vt eelkõige 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt eelkõige 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt selle kohta 15. veebruari 1989. aasta kohtuotsus Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, punktid 13 ja 14). Vt analoogia alusel ka 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 43) ja kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, 27. joonealune märkus).
(
36
)	Vt eelkõige 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 57). Vt analoogia alusel ka 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 43).
(
37
)	Siiski langeb töölevõtmise paiga kohus, nagu see on ette nähtud Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis ii, põhimõtteliselt kokku selle määruse artikli 7 punktis 5 nimetatud kohtuga. Praktikas on selle koha kohtualluvus seega töötaja jaoks viimati nimetatud sätte tõttu üldjuhul kättesaadav (vt käesoleva ettepaneku punktid 85–92).
(
38
)	Teisisõnu, kui töölepingut ei ole täidetud, on asjaomaseks paigaks see, kus töötaja oleks pidanud lepingu järgi oma tööd tegema. Juhul kui lepingus on kokku lepitud mitu töötamise kohta, on peamise töötamise koha kindlakstegemise kohta käiv kohtupraktika ja Euroopa Kohtu poolt selleks välja töötatud kriteeriumid mutatis mutandis kohaldatavad. Tuleb seega kindlaks määrata paik, „kust“ töötaja pidi või oleks pidanud oma tööd tegema (vt käesoleva ettepaneku punkt 72). Selline oletus ei ole käesolevas asjas siiski asjakohane (vt käesoleva ettepaneku punkt 73).
(
39
)	Vt selle kohta 15. veebruari 1989. aasta kohtuotsus Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, punkt 20) ja analoogia alusel kohtujurist Trstenjaki ettepanek kohtuasjas Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, punkt 91).
(
40
)	Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et kui töötaja on teinud tööd teatud aja jooksul kindlaksmääratud kohas ja on seejärel asunud tööle sellest erinevas kohas, siis on viimati nimetatud koht määrava tähtsusega, kui „poolte selge tahte kohaselt pidi sellest saama uus tavaline töökoht“ (27. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122, punkt 54)).
(
41
)	Täpsustan, et käesoleval juhul ei vaidle BU vastu sellele, et ta oleks pidanud töötama Münchenis.
(
42
)	Vt selle kohta 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 62). Vt analoogia alusel ka 4. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, punktid 41–46) ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 62). Vt ka käesoleva ettepaneku 15. joonealune märkus.
(
43
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 34. Analoogia alusel peab kollisiooninormide valdkonnas olema lepingule kohaldatav õigus, niivõrd kui see on võimalik, olema kindlaks määratav ab initio, ikka õiguskindluse huvides. Ka pakutud lahendus, mis on üle võetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (ELT 2008, L 177, lk 6, edaspidi „Rooma I määrus“) artikli 8 lõikesse 2, võimaldab seda tulemust.
(
44
)	Vt erinevate näidete kohta käesoleva ettepaneku 19. joonealune märkus.
(
45
)	Kuigi töötamise tavapärase paiga kindlaksmääramine on peamiselt faktiküsimus, mis võib erinevates kohtuasjades erineda, siis Euroopa Kohtu praktika peab võimaldama lahenduste teatavat üldistamist, sest vastasel juhul oleks tegemist puhtalt kasuistliku lähenemisega, mis välistab igasuguse ettenähtavuse menetlusosalistele. Euroopa Kohtu senine praktika võimaldab sellist üldistamist. Viitan näiteks eeldusele, mille kohaselt juhul, kui töötaja teeb tööd mitmes liikmesriigis, kuid tal on kontor, kust ta korraldab oma tegevust, loetakse, kui ei ole tõendatud vastupidist, see kohaks, kus ta tavaliselt tööandja heaks oma tööd teeb (vt käesoleva ettepaneku punkt 72).
(
46
)	26. mai 1989. aasta konventsioon Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta Brüsseli konventsiooniga (EÜT 1989, L 285, lk 1).
(
47
)	Pealegi, kui töölepinguid puudutavad normid olid veel Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 lahutamatu osa, viitas Euroopa Kohus sõnaselgelt kohale, kus tööd tehti või pidi tehtama. Vt 15. jaanuari 1987. aasta kohtuotsus Shenavai (266/85, EU:C:1987:11, punkt 16); 15. veebruari 1989. aasta kohtuotsus Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, punktid 14, 19 ja 22); 13. juuli 1993. aasta kohtuotsus Mulox IBC (C‑125/92, EU:C:1993:306, punkt 17); 9. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Rutten (C‑383/95, EU:C:1997:7, punkt 16) ning 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, punkt 17).
(
48
)	Pealegi on see lahendus kõigi lepingute puhul endiselt sõnaselgelt ette nähtud Brüsseli Ia määruse artikli 7 punktis 1.
(
49
)	Täpsustan sellega seoses, et põhikohtuasjas ei ole a priori tegemist valveajaga tööõiguse tähenduses, see tähendab ajavahemikuga, millal töötajal, olemata tööandja alalises ja vahetus käsutuses, lasub siiski kohustus viibida füüsiliselt oma elukohas või selle läheduses, et vastata igal ajal tööandja võimalikule kutsele ning minna lühikese aja jooksul oma töökohta, et asuda tööd tegema (vt eelkõige 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punkt 61)). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsus ei sisalda elemente, mis võimaldaks arvata, et BU-l lasus selline kohustus vaidlusaluse töölepingu alusel. Kuigi selles otsuse mainitakse, et BU oli telefoni teel kättesaadav ja viibis kodus, olles valmis tööd tegema (vt käesoleva ettepaneku punkt 11), tähendab see minu arvates lihtsalt seda, et ta jäi üldjuhul kättesaadavaks kokkulepitud töö tegemiseks, kuid mitte et ta pidi füüsiliselt oma kodus viibima, vastama oma tööandja kõnedele igal ajal või olema valmis kiiresti suunduma Münchenisse, et täita kiireloomulist puhastusülesannet. Igal juhul, isegi kui tegemist oli valveajaga, ei saa minu arvates töötaja alalist elukohta pidada tavapäraseks töö tegemise kohaks Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i tähenduses üksnes seetõttu, et töötaja ootab seal tööandjapoolset kontakti, et minna töökohale.
(
50
)	Brüsseli I määruse artikli 19 lõike 2 punkt a viitab üksnes „kohale, kus töötaja tavaliselt töötab“.
(
51
)	Vt eelkõige 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
52
)	Koht, kus on töötaja alaline elukoht, võib teatud asjaoludel samuti olla märk sellest, kus asub tema peamine töökoht, kuna enamik töötajaid töötab oma elukoha läheduses. Liikmesriik, kus töötaja on sotsiaalkindlustusasutuses registreeritud, võib samuti kujutada endast sellist tõendit (vt kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Mulox IBC (C‑125/92, ei avaldata, EU:C:1993:217, punkt 35)). Siiski, kuigi käesolevas asjas oli BU registreeritud Austria sotsiaalkindlustusasutuses (vt käesoleva ettepaneku punkt 11), ei saa see asjaolu olla ülimuslik asjaolu suhtes, et tööd ei pidanud tegema Austrias ning et seda ei tehtud ka faktiliselt.
(
53
)	Ja seda isegi siis, kui töötaja esitatud hagi puudutab nagu käesoleval juhul tasu maksmise kohustust, mida vastavalt lex contractus’ule tuleb vajaduse korral täita tema elukohas. Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkt i annab pädevuse tavapärase töötamise paiga kohtule, olenemata kõnealusest töölepingust tulenevatest kohustustest.
(
54
)	Vt Brüsseli Ia määruse artikli 18 lõige 1.
(
55
)	Lisaks märgin, et töötamise tavapärase paiga kriteerium võimaldab juba paljudel juhtudel töötajatel pöörduda nende alalise elukoha kohtusse, kuna enamik töötajaid töötavad selle elukoha lähedal või isegi elukohas. Põhikohtuasja asjaoludel tuleneb ebamugavus, mida BU jaoks kujutab asjaolu, et ta peab Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alusel pöörduma Saksa kohtusse, lihtsalt asjaolust, et ta võttis vaidlusaluse töölepingu sõlmimisel kohustuse töötada teises liikmesriigis. Nii ei anna see säte talle igal juhul õigust esitada selle lepinguga seotud nõue Austrias ning ainuüksi asjaolu, et lepingut ei ole täidetud, ei anna alust selles sättes ette nähtud kohtualluvuse kriteeriumi moonutamiseks.
(
56
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, punkt 100).
(
57
)	Vt analoogia alusel 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 55).
(
58
)	Viimati nimetatud asjaolud on seevastu asjakohased Brüsseli Ia määruse artikli 7 punkti 5 ja artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti ii kohaldamisel, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 90 täpsustan.
(
59
)	Samuti ei ole selle sättega määratud kohtul võimalik keelduda oma pädevusest põhjusel, et kohtuasja kõiki asjaolusid arvestades on teisel kohtul asja arutamiseks paremad võimalused (vt analoogia alusel 29. juuni 1994. aasta kohtuotsus Custom Made Commercial (C‑288/92, EU:C:1994:268, punkt 21)).
(
60
)	Täpsemalt on Rooma I määruse artikli 8 lõigetes 1–3 sätestatud: „1. Individuaalne tööleping on reguleeritud õigusega, mille pooled on artikli 3 kohaselt valinud. Selline õiguse valik ei või siiski põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud sätetega, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda selle õiguse alusel, mis valiku puudumisel oleks vastavalt käesoleva artikli lõigetele 2, 3 ja 4 olnud kohaldatav. 2. Kui pooled on jätnud individuaalse töölepingu suhtes kohaldatava õiguse valimata, on leping reguleeritud selle riigi õigusega, kus või – kui seda ei ole võimalik kindlaks teha – kust töötaja teeb harilikult oma lepingujärgset tööd. Riiki, kus töötaja harilikult töötab, ei loeta muutunuks, kui töötaja asub ajutiselt tööle teise riiki. 3. Juhul kui kohaldatavat õigust ei saa kindlaks määrata lõike 2 kohaselt, on leping reguleeritud selle riigi õigusega, kus asub töötaja tööle võtnud ettevõtja tegevuskoht.“
(
61
)	Teisisõnu, kui Brüsseli Ia määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkt i näeb ette range kohtualluvuse reegli, siis Rooma I määruse artikli 8 lõige 2 kehtestab kohaldatava õiguse osas ümberlükatava eelduse.
(
62
)	Vt 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punktid 55 ja 56).
(
63
)	Sellega seoses tekib mul küsimus Euroopa Kohtu arutluskäigust 14. septembri 2017. aasta kohtuotsuse Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688) punktis 73. Olles õigesti märkinud, et lennutranspordi valdkonnas langeb „paik […], kust“ lennumeeskond tavaliselt töötab, põhimõtteliselt kokku tema „põhibaasiga“ ehk lennujaamaga, kus ta oma tööd alustab ja lõpetab, otsustas Euroopa Kohus selles punktis, et pädevus peaks jääma väljapoole selle paiga kohut, kui „käesoleva juhtumi faktilisi asjaolusid arvesse võttes oleks niisugustel nõuetel, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, tugevam side mõne muu paigaga“, viidates, eelkõige, „analoogia alusel“12. septembri 2013. aasta kohtuotsusele Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 38). Ometi käsitles viimati nimetatud kohtuotsus töölepingule kohaldatava õiguse küsimust ja kohtu võimalust kasutada eespool kirjeldatud „erandiklauslit“ (mis varasemas redaktsioonis tulenes 19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (ELT 1980, L 266, lk 1) artikli 6 lõike 2 viimasest lõigust). Minu arvates saab nimetatud punkti 73 mõista ainult nii, et selles on märgitud, et on võimalik, et töösooritus ise on otseselt seotud muu kohaga kui „põhibaas“ (näiteks seetõttu, et töötajal oli teine olulisem baas teises liikmesriigis jne) ning et seega asub seal peamine töö tegemise koht. Menetlusega seotuima kohtu määratlemisel ei saa võtta arvesse kõiki juhtumi faktilisi asjaolusid, sealhulgas neid, mis ei ole selle teenuse osutamisega seotud.
(
64
)	Vt eelkõige 11. aprill 2019. aasta kohtuotsus Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
65
)	Minu arvates on Brüsseli Ia määruse artikli 7 punktis 5 sätestatud mõistetel „filiaal“, „esindus“ ja „muu üksus“ sama tähendus kui töötaja tööle võtnud ettevõtte mõistel, mis on toodud selle määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunktis ii. Vt analoogia alusel 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punktid 54 ja 58).
(
66
)	Vt 22. novembri 1978. aasta kohtuotsus Somafer (33/78, EU:C:1978:205, punkt 13).
(
67
)	Vt 6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus Lloyd’s Register of Shipping (C‑439/93, EU:C:1995:104, punkt 22).
(
68
)	Vt analoogia alusel 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punktid 43–52). Seega, nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku 37. joonealuses märkuses, langeb Brüsseli Ia määruse artikli 7 punktis 5 ette nähtud kohtualluvus põhimõtteliselt kokku „töötaja tööle võtnud ettevõtte“ asukohaga selle määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti ii tähenduses. Erinevus nende kahe reegli vahel on see, et esimene on alati kohaldatav, samas kui teine on kohaldatav üksnes juhul, kui puudub tavapärane töötamise paik. Vt Grušić, U., op. cit., lk 125.
(
69
)	Vt analoogia alusel 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punktid 55 ja 56).
(
70
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.
(
71
)	Brüsseli Ia määruse II peatüki 5. jagu välistab nimelt selle määruse artikli 7 punkti 1 kohaldamise. Vt eelkõige 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (C‑47/14, EU:C:2015:574, punkt 51).