62024CJ0129_RES
Kohtuasi C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
versus
Commissioner for Environmental Information
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Iirimaa))
Euroopa Kohtu (viies koda) 15. jaanuari 2026. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Keskkond – Århusi konventsioon – Direktiiv 2003/4/EÜ – Üldsuse õigus keskkonnateabega tutvuda – Mõisted „taotleja“ ja „taotlus“ – Anonüümsed või varjunime kasutavad taotlejad – Keskkonnateabega tutvumise õigus – Rakenduskord – Taotlejate kohustus esitada oma pärisnimi ja praegune füüsiline aadress – Taotluse kehtetus
Keskkond – Õigus teabega tutvuda – Direktiiv 2003/4 – Keskkonnateabe levitamine – Taotlejate kohustus esitada oma pärisnimi ja praegune füüsiline aadress – Puudumine – Riigisisesed õigusaktid, millega kohustatakse taotlejat enda niisugust tuvastamist võimaldama – Lubatavus – Tingimused – Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtte järgimine
(Århusi konventsioon, artikli 2 punkt 4 ja artikkel 4; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/4, artikli 2 punkt 5)
(vt punktid 27–44 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele esitati eelotsusetaotlus, selgitas keskkonnateabega tutvumise taotluse mõistet direktiivi 2003/4 (
1
) tähenduses, lähtudes Århusi konventsioonist (
2
), ning võttis seisukoha küsimuses, kas riigiasutus võib pidada sellist taotlust kehtetuks põhjusel, et taotleja ei ole järginud riigisiseseid õigusnorme, mis kohustavad teda märkima tema tegelikku nime ja/või füüsilist aadressi.
Ajavahemikul 2022. aasta märtsist juunini sai osaliselt Iiri riigile kuuluv metsaettevõtja Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (edaspidi „Coillte“) 97 taotlust keskkonnateabega tutvumiseks anonüümsetelt taotlejatelt või taotlejatelt, kes kasutasid varjunimesid, ja taotlused olid esitatud ilma füüsilise aadressita.
Riigisisestes õigusnormides, millega on üle võetud direktiiv 2003/4, on ette nähtud, et iga isik, kes esitab keskkonnateabega tutvumise taotluse, peab märkima oma pärisnime ja/või aadressi. Kuna Coillte leidis, et eespool nimetatud taotlused ei olnud tegelikult mõeldud keskkonnateabe saamiseks, vaid olid osa organiseeritud kampaaniast, mis tehti niisugustel vaieldavatel põhjustel nagu tema töö häirimine, ning palus asjaomastel taotlejatel teatada talle oma praegune aadress ja kinnitada, et nad on neis taotlustes kasutanud oma tegelikku seaduslikku nime. Kuna Coillte vastust ei saanud, jättis ta sisuliselt need taotlused kehtetuse tõttu läbi vaatamata.
Asjaomased taotlejad palusid seejärel Coilltel need läbi vaatamata jätmise otsused vaidemenetluses uuesti läbi vaadata. Viimane palus uuesti neil taotlejatel kinnitada või märkida oma seaduslik nimi ja edastada talle oma praegune aadress. Kuna seda teavet ei esitatud, jäeti vaided põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Nendest keeldumisotsustest 81 peale esitati halduskaebused Commissioner for Environmental Informationile (keskkonnateabe volinik, Iirimaa). Esimese 58 taotluse rahuldamata jätmise kohta tegi nimetatud kohus otsuse, milles ta tuvastas, et Coilltel ei olnud alust pidada asjaomaseid keskkonnateabe taotlusi kehtetuks.
Coillte esitas viimati nimetatud otsuse peale kaebuse High Courtile (kõrge kohus, Iirimaa), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. See kohus esitas Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused, millega soovis sisuliselt teada, kas mõistet „taotleja“ direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 5 tähenduses – lähtudes Århusi konventsioonist – tuleb tõlgendada nii, et selles on nõutud füüsilise või juriidilise isiku tuvastamist tema pärisnime ja/või tegeliku füüsilise aadressi põhjal, ning kas juhul, kui see nii ei ole, on selle sättega vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on nõutud taotleja niisugust tuvastamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tõdes Euroopa Kohus, et direktiivis 2003/4 ei ole „taotleja“ staatust seatud sõltuvusse füüsilisest või juriidilisest isikust keskkonnateabe taotleja tuvastamisest ega ole nõutud, et märgitaks ära tema pärisnimi ja/või praegune füüsiline aadress, mistõttu liikmesriikidel ei ole kohustust niisugust teavet nõuda.
Asjaolu, et liikmesriikidel ei ole kohustust nõuda direktiivi 2003/4 alusel asjaomase taotleja pärisnime ja/või tegelikku füüsilist aadressi, ei lükka ümber samas direktiivis sätestatud eesmärke, milleks on esiteks tagada õigus tutvuda riigiasutuste valduses või nende nimel hoitava keskkonnateabega ning sätestada põhitingimused ja praktiline kord selle õiguse teostamiseks ning teiseks tagada, et keskkonnateave oleks asutuste omal algatusel üldsusele üha enam kättesaadav ja et seda levitataks üha laiemalt.
Euroopa Kohus märkis samas, et direktiivis 2003/4 ei ole kohustatud ametiasutusi tegema nende valduses olevat või nende nimel hoitavat keskkonnateavet kättesaadavaks muule üksusele kui füüsiline või juriidiline isik. Samuti ei ole selles direktiivis kohustatud neid asutusi – pärast seda, kui nad on võimaldanud füüsilisel või juriidilisel isikul selle teabega tutvuda – lubama seda uuesti teha väga lühikese aja jooksul pärast seda, kui sama füüsiline või juriidiline isik on esitanud suure hulga samasuguseid taotlusi. Nimelt võivad sellised taotlused mõjutada teiste füüsiliste või juriidiliste isikute keskkonnateabega tutvumise tõhusust, sest ametiasutuste vahendid ei ole piiramatud.
Kuna liidu õiguses puudub norm, millega oleks täpsemalt kindlaks määratud keskkonnateabega tutvumise praktiline kord, peavad liikmesriigid järelikult oma õiguskorras kindlaks määrama korra, mis võimaldab tagada, et keskkonnateabega tutvumise taotlusi esitavad tegelikult füüsilised ja juriidilised isikud ning et tegemist ei ole eespool nimetatud taotlustega.
Euroopa Kohus täpsustas siiski, et see kord ei tohi olla ebasoodsam kui see, mis reguleerib samalaadseid riigisiseseid olukordi (võrdväärsuse põhimõte) ega tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). Käsitletavas asjas ei olnud Euroopa Kohtul kahtlust, et need eeskirjad on võrdväärsuse põhimõttega kooskõlas. Lisaks ei muuda asjaomase taotleja pärisnime ja/või tegeliku füüsilise aadressi esitamine liidu õiguskorras sätestatud keskkonnateabega tutvumise õiguse kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks.
Neil asjaoludel järeldas Euroopa Kohus, et riigisisestes õigusnormides võib nõuda, et riigiasutus, kellele on esitatud keskkonnateabega tutvumise taotlus, peab saama igat füüsilist või juriidilist isikut, kes taotleb keskkonnateavet direktiivi 2003/4 tähenduses, tuvastada tema nime, aadressi ja mis tahes muude asjakohaste andmete abil, järgides võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT 2003, L 41, lk 26; ELT eriväljaanne 15/07, lk 375).
(
2
)	Keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise konventsioon, millele kirjutati alla 25. juunil 1998 Århusis ning mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 17. veebruari 2005. aasta otsusega 2005/370/EÜ (ELT 2005, L 124, lk 1; edaspidi „Århusi konventsioon“).