62022TJ0679_RES
Kohtuasi T‑679/22
Oy Shaman Spirits Ltd
versus
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet
Üldkohtu (kolmas koda) 22. novembri 2023. aasta otsus
Euroopa Liidu kaubamärk – Otsuste tühistamise või kannete kustutamise menetlus – EUIPO‑le omistatavat ilmset viga sisaldava registrikande kustutamine – Kujutismärkide LAPLANDIA Land of purity jt litsentside registreerimine – Litsentsi registreerimise tingimused – Tõend selle kohta, et kaubamärgi registreeritud omanik on litsentsi andnud – Mõiste „EUIPO‑le omistatav ilmne viga“ – Määruse (EL) 2017/1001 artikli 27 lõike 1 teine lause – Määruse 2017/1001 artikli 103 lõike 1 esimene lause
Euroopa Liidu kaubamärk – Euroopa Liidu kaubamärk kui omandi objekt – Litsentsimine – Registrisse kandmine – Tingimused – Tõend registreeritud omaniku poolt litsentsi andmise kohta – Riigisiseses õiguses ette nähtud tingimuste asjakohasuse puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2017/1001, artikli 19 lõige 1, artiklid 20, 25, 26 ja artikli 27 lõige 1; komisjoni määrus 2018/626, artikkel 13)
(vt punktid 20–27, 33, 34, 43)
Euroopa Liidu kaubamärk – Menetlusnormid – Tühistamine või tagasivõtmine – Tingimus – Ilmne viga – Mõiste – Litsentsi registrisse kandmine ilma tõendita, et registreeritud omanik on litsentsi andnud – Hõlmamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2017/1001, artikli 103 lõige 1)
(vt punktid 40–42)
Kokkuvõte
Aastatel 2008–2016 lasi Brandavid Oy Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametis (EUIPO) registreerida kolm kujutismärki.
2017. aastal tehti ELi kaubamärkide registrisse kanne nende kaubamärkide üleandmise kohta Global Drinks Finland Oy-le, kes on menetlusse astuja käesolevas kohtuasjas.
Hageja Oy Shaman Spirits Ltd esitas 2020. aastal EUIPO‑le taotluse teha tema ja Brandavid Oy vahel 2016. aastal sõlmitud litsentsilepingu (edaspidi „litsentsileping“) alusel registrisse kanne selle kohta, et talle kuulub kõnealuste kaubamärkide ainulitsents. Pärast litsentsi registreerimist teatas menetlusse astuja, et ta ei ole sellega nõus.
EUIPO registri pidamise eest vastutav osakond kustutas 2021. aastal nimetatud registrisse litsentsi kohta tehtud kande.
EUIPO apellatsioonikoda jättis hageja kaebuse rahuldamata, leides, et taotluse kohaselt litsentsi registreerimine kujutab endast EUIPO_le omistatavat ilmset viga määruse 2017/1001 (
1
) artikli 103 lõike 1 tähenduses, mis annab aluse registreering tühistada. Nimelt esitati koos registreerimistaotlusega ainult üks tõend – litsentsileping, mille pool menetlusse astuja kui asjaomaste kaubamärkide registreeritud omanik ei ole kunagi olnud.
Üldkohtu otsusega jäeti hageja hagi rahuldamata. Kõnealune Üldkohtu otsus käsitleb litsentsi registreerimise tingimusi ja mõistet „EUIPO‑le omistatav ilmne viga“.
Üldkohtu hinnang
Esiteks leidis Üldkohus, et registreeringu kustutades kohaldas EUIPO õigesti määruse 2017/1001 (
2
) artikleid 25 ja 26 koostoimes nendes artiklites viidatud sätetega (
3
). Kõnealustes sätetes on õiguskindluse huvides ette nähtud, et kaubamärgi registreeritud omanik peab oma tahet anda litsents väljendama aktiivselt, st esitama ise EUIPO-le litsentsi registreerimise taotluse või siis kinnitama avalduse, lepingu või tüüpvormi oma allkirjaga. (
4
) Ent menetlusse astujat, kes litsentsi registreerimistaotluse ajal oli kaubamärgi registreeritud omanik, ei ole mainitud asjaomases litsentsilepingus ja sellel puudub tema allkiri. Endisel kaubamärgi registreeritud omanikul ei olnud enam õigust anda vajalikku nõusolekut.
Isegi kui eeldada, et menetlusse astuja õiguseellase antud litsentsile saab tema vastu tugineda (
5
), kuna asjaomaste kaubamärkide üleandmine nende kahe äriühingu vahel toimus litsentsist täielikult teadlikuna, ei tähenda see siiski, et litsentsi saaks registreerida. Kuigi litsents võib neil tingimustel olla endiselt kehtiv või riigisisese õiguse alusel võivad sellest tuleneda õigused, ei mõjuta see materiaalõiguslik olukord registreerimisõigust, mille puhul järgitakse formaalset lähenemist. Nimelt sõltub apellatsioonikoja otsuse õiguspärasus üksnes formaalsetest tingimustest, mis on ette nähtud kohaldatavates sätetes, mille sõnastus ei jäta mingit tõlgendamisruumi. Hagejal on siiski võimalik tugineda oma materiaalõigusest tulenevatele õigustele riigisisestes kohtutes.
Teiseks lükkas Üldkohus ümber hageja argumendid, mis põhinevad Soome õiguse kohaldatavusel seetõttu, et asjasse puutuvate äriühingute asukoht on Soomes. Liidu õiguses on aga ELi kaubamärgi litsentsi registrisse kandmine reguleeritud autonoomselt. (
6
) Seega ei ole hageja kasuks litsentsi registreerimise õiguspärasuse üle otsustamisel tähtis see, kas Soome õiguses on reguleeritud litsentsilepingu vormi küsimused, või see, mis tingimustel on selline leping siduv ka asjaomaste kaubamärkide omaniku õigusjärglase suhtes.
Kolmandaks ja viimaseks lükkas Üldkohus tagasi hageja argumendi, et EUIPO ületas oma pädevust, kui ta tühistas Soome õigusega kooskõlas oleva litsentsilepingu registreeringu. Kustutatud kanne sisaldas nimelt EUIPO‑le omistatavat ilmset viga. Kuna litsentsi registreerimine toimub samade eeskirjade alusel nagu üleandmise puhul, kohaldas Üldkohus mutatis mutandis kohtupraktikat, mille kohaselt ei ole EUIPO ülesanne kontrollida ELi kaubamärgi üleandmise kehtivust ja õiguslikke tagajärgi riigisisese õiguse alusel. Sellest tuleneb, et litsentsi registreerimise taotluse menetlemisel piirdub EUIPO pädevus põhimõtteliselt vorminõuete kontrollimisega ega hõlma hinnangut sisulistele küsimustele, mis võivad tekkida kohaldatava riigisisese õiguse raames.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrus (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1).
(
2
)	Vastavalt selle määruse artikli 25 lõikele 5 tehakse ELi kaubamärgi litsentsi andmise või üleandmise kohta poole taotluse alusel registrisse kanne ja see avaldatakse.
(
3
)	Selle määruse artikli 20 lõikes 5 on sätestatud, et üleandmise registreerimise taotlus peab sisaldama dokumente, mis nõuetekohaselt tõendavad üleminekut; nimetatud artikli lõikes 3 on ette nähtud, et „ELi kaubamärgi loovutamine [vormistatakse] kirjalikult ja selle peavad allkirjastama lepingupooled, kui selline toiming ei tulene kohtuotsusest; vastasel korral on see õigustühine“. Komisjoni 5. märtsi 2018. aasta rakendusmääruse (EL) 2018/626, millega nähakse ette Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse 2017/1001 (Euroopa Liidu kaubamärgi kohta) teatavate sätete üksikasjalikud rakenduseeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2017/1431 (ELT 2018, L 104, lk 37), artikli 13 lõike 3 punktides a, c ja d on täpsustatud, et kaubamärgi registreeritud omaniku allkiri või nõusolek on litsentsi õiguspärase andmise eeltingimus.
(
4
)	Määruse 2017/1001 artikli 26 lõike 1 punkti b ja rakendusmääruse 2018/626 artikli 13 lõike 3 punktid a, b, c ja d.
(
5
)	Vastavalt määruse 2017/1001 artikli 27 lõike 1 teisele lausele.
(
6
)	Määruse 2017/1001 artikli 19 lõiget 1, mis viitab ELi kaubamärgi omaniku asukohaliikmesriigi õigusele, kohaldatakse ainult siis, „[k]ui artiklites 20–28 ei ole sätestatud teisiti“. Vt selle määruse artiklid 25–28 ja rakendusmääruse 2018/626 artikkel 13.