62023CJ0279
EUROOPA KOHTU OTSUS (kaheksas koda)
11. juuli 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7/EL – Artikli 6 lõige 1 – Minimaalne kindel summa võlgade sissenõudmiskulude hüvitamiseks – Riigisisene õigusnorm, mis lubab jätta selle kindla summa maksmise nõuded rahuldamata juhul, kui hilinemine on väheoluline või kui võlgnevuse summa on väike – Liidu õigusega kooskõlas tõlgendamise kohustus
Kohtuasjas C‑279/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Sąd Rejonowy Katowice – Zachód w Katowicachi (Katowice-Zachódi rajoonikohus Katowices, Poola) 7. märtsi 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 28. aprillil 2023, menetluses
Skarb Państwa – Dyrektor Okręgowego Urzędu Miar w K.
versus
Z. sp.j.,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president N. Piçarra (ettekandja), kohtunikud N. Jääskinen ja M. Gavalec,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Z. sp.j., esindaja: radca prawny K. Pluta-Gabryś,
–
Poola valitsus, esindaja: B. Majczyna,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: G. Gattinara ja M. Owsiany-Hornung,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (ELT 2011, L 48, lk 1) artikli 6 lõike 1 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt Skarb Państwa (riigikassa, Poola), keda esindab Dyrektor Okręgowego Urzędu Miar w K. (K piirkondliku mõõtmisbüroo direktor) (edaspidi „mõõtmisbüroo“), ja teiselt poolt Poola õiguse alusel asutatud äriühingu Z. sp.j-i vahelises kohtuvaidluses nõude üle maksta kindel summa sissenõudmiskulude katmiseks, mis on tekkinud mõõtmisbüroole seoses sellega, et Z. hilines järjestikuste maksetega mõõtevahendite kalibreerimise teenuste eest, mida nimetatud büroo osutab.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2011/7 põhjendustes 12, 17 ja 19 on märgitud:
„(12)
Hilinenud maksmise puhul on tegemist lepingu rikkumisega, mille muudavad enamikus liikmesriikides võlgnike jaoks rahaliselt ahvatlevaks hilinenud maksmise suhtes rakendatavad madalad või puuduvad viivisemäärad ja/või aeglane sissenõudmismenetlus. Et sellist suundumust muuta ja hilinenud maksmist vältida, on vaja otsustavat tegutsemist õigeaegse maksmise kultuuri suunas, sealhulgas seda, et viivise nõudmise õiguse välistamist tuleks alati pidada äärmiselt ebaõiglaseks lepingutingimuseks või tavaks. Kõnealune suundumus peaks hõlmama ka erisätete kehtestamist maksetähtaegade ja võlausaldajatele tekitatud kulude hüvitamise kohta ning muu hulgas seda, et sissenõudmiskulude hüvitamise õiguse välistamist tuleks pidada äärmiselt ebaõiglaseks.
[…]
(17)
Võlgniku makse tuleks lugeda viivise nõudeõiguse tekkimise seisukohalt hilinenuks, kui tasumisele kuuluv summa ei ole tähtaja lõppedes võlausaldaja kasutuses, tingimusel et võlausaldaja on täitnud oma õiguspärased ja lepingujärgsed kohustused.
[…]
(19)
Võlausaldajad peavad saama hilinenud maksmisest tulenevate sissenõudmiskulude katmiseks õiglast hüvitist, mis motiveeriks makseviivitustest hoiduma. Sissenõudmiskulude hulka tuleks arvata ka halduskulude sissenõudmine ja hüvitis hilinenud maksmisega seotud sisekulude eest, mille suhtes tuleks käesolevas direktiivis sätestada kindel miinimumsumma, millele võib lisada viivise. Kindlasummalise hüvitise eesmärk peaks olema sissenõudmisega seotud haldus- ja sisekulude piiramine. Sissenõudmiskulude hüvitis tuleks kindlaks määrata, ilma et see piiraks siseriiklikke sätteid, mille kohaselt liikmesriigi kohus võib määrata võlausaldajale täiendava hüvitise, mis on seotud võlgniku hilinenud maksmisega.“
4
Direktiivi artiklis 1 „Sisu ja reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on võidelda hilinenud maksmisega äritehingute puhul, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine, edendades seega ettevõtjate ja eelkõige [väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate (VKEd)] konkurentsivõimet.
2.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest.
[…]“.
5
Nimetatud direktiivi artikli 2 punktide 1–4 kohaselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„äritehingud“ – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest;
2)
„riigiasutus“ – igasugune ostja vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta] direktiivi 2004/17/EÜ[, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (ELT 2004, L 134, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19),] artikli 2 lõike 1 [punktis a] ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta] direktiivi 2004/18/EÜ [ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT 2004, L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132)] artikli 1 lõikes 9 esitatud määratlusele, olenemata lepingu objektist või maksumusest;
3)
„ettevõtja“ – organisatsioon, mis ei ole riigiasutus ning mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega (ka siis, kui sellega tegeleb üks isik);
4)
„hilinenud maksmine“ – maksmine, mida ei ole tehtud lepingukohase või seadusjärgse maksetähtaja jooksul ning mis vastab artikli 3 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 1 kehtestatud tingimustele“.
6
Direktiivi 2011/7 artikkel 3 „Ettevõtjatevahelised tehingud“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et ettevõtjatevaheliste tehingute puhul on võlausaldajal õigus saada hilinenud maksmise korral viivist ilma vastavat meeldetuletust esitamata, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja õiguspärased kohustused ning
b)
võlausaldaja ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav.
[…]“.
7
Direktiivi artikli 4 „Ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, on võlausaldajal õigus saada ilma vastavat meeldetuletust esitamata seadusjärgset viivist pärast lõigetes 3, 4 või 6 kindlaks määratud ajavahemike möödumist, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja õiguspärased kohustused ning
b)
võlausaldaja ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav.“
8
Direktiivi artiklis 6 „Võlgade sissenõudmiskulude hüvitamine“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kui artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 nimetatud kindel summa kuulub maksmisele ilma vastava meeldetuletuseta ja see on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks.
[…]“.
9
Sama direktiivi artikli 7 „Ebaõiglased lepingutingimused ja tavad“ lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid sätestavad, et kui lepingutingimus või tava, mis on seotud maksetähtpäeva või -tähtajaga, viivisemääraga või sissenõudmiskulude hüvitamisega, on võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane, siis see kas ei ole jõustatav või annab alust kahjuhüvitise nõudmiseks.
Et otsustada, kas lepingutingimus või tava on võlausaldaja suhtes esimese lõigu tähenduses äärmiselt ebaõiglane, võetakse arvesse kõiki juhtumi asjaolusid, kaasa arvatud:
a)
mis tahes jämedat kõrvalekallet heast kaubandustavast, mis on vastuolus hea usu ja ausa käitumisega;
b)
kaupade või teenuste laadi ning
c)
seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjuseid kalduda kõrvale seadusjärgsest intressimäärast, maksetähtajast, nagu on osutatud artikli 3 lõikes 5, artikli 4 lõike 3 punktis a, artikli 4 lõikes 4, artikli 4 lõikes 6 või artikli 6 lõikes 1 osutatud kindlast summast.
2.   Lõike 1 kohaldamisel eeldatakse, et tingimus või tava, mis välistab viivise nõudmise, on äärmiselt ebaõiglane.
3.   Lõike 1 kohaldamisel eeldatakse, et lepingutingimus või tava, mis välistab artiklis 6 osutatud sissenõudmiskulude hüvitamise, on äärmiselt ebaõiglane.“
Poola õigus
Seadus liigsete hilinemiste ennetamise kohta äritehingutes
10
8. märtsi 2013. aasta seaduse liigsete hilinemiste ennetamise kohta äritehingutes (ustawa o przeciwdziałaniu nadmiernym opóźnieniom w transakcjach handlowych; Dz. U. 2022, jrk nr 893), millega võeti direktiiv 2011/7 üle Poola õigusesse ja mis jõustus 28. aprillil 2013, artikkel 10 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Alates päevast, mil võlausaldajal tekkis õigus saada artikli 7 lõikes 1 või artikli 8 lõikes 1 nimetatud viivist, on tal õigus saada ilma meeldetuletuseta hüvitist võlgade sissenõudmiskulude katteks järgmiste summade ekvivalendina:
1)
40 eurot, kui rahalise kohustuse väärtus on kuni 5000 Poola zlotti (PLN) [(ligikaudu 1155 eurot)];
[…]
2.   Lisaks lõikes 1 nimetatud summale on võlausaldajal õigus võlgnikult nõuda ka seda summat ületavate põhjendatud sissenõudmiskulude hüvitamist.“
Tsiviilseadustik
11
23. aprilli 1964. aasta tsiviilseadustiku (ustawa – Kodeks cywilny; Dz. U. 2022, jrk nr 1360) (edaspidi „Poola tsiviilseadustik“) artiklis 5 on sätestatud:
„Õigust ei või kasutada viisil, mis oleks vastuolus selle õiguse sotsiaal-majandusliku eesmärgiga või sotsiaalse kooseksisteerimise reeglitega. Õigustatud isiku sellist tegevust või tegevusetust ei käsitata õiguse kasutamisena ning sellele ei laiene kaitse.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
12
Mõõtmisbüroo osutab mõõtevahendite kalibreerimisteenuseid, mida äriühing Z. regulaarselt kasutab. Viimane hilines kaks korda niisuguste teenuste eest maksmisega. Esimesel korral hilineti 246 Poola zloti (ligikaudu 55 eurot) maksmisega 20 päeva ja teisel korral hilineti 369 zloti (ligikaudu 80 eurot) maksmisega 5 päeva.
13
Mõõtmisbüroo esitas seepeale Sąd Rejonowy Katowice – Zachód w Katowicachile (Katowice-Zachódi rajoonikohus Katowices, Poola), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, hagi 80 euro maksmise nõudes, millele lisandub Poola seadustes ette nähtud viivis või siis summa, mis vastab kahekordsele hüvitisele võlgade sissenõudmiskulude katteks, mis on ette nähtud seaduse liigsete hilinemiste ennetamise kohta äritehingutes artikli 10 lõike 1 punktis 1.
14
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Poola kohtute väljakujunenud praktikas jäetakse sissenõudmiskulude katteks esitatud nõuded rahuldamata, kui võlgniku maksmisega hilinemine on väheoluline või kui tasumisele kuuluv võlgnevus on väike. Ta rõhutab, et tema menetluses olev kohtuasi illustreerib niisugust praktikat, kuna Z-ilt ei ole kunagi hüvitust välja mõistetud, kuigi ta on maksmisega hilinenud vähemalt 39 korda.
15
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul põhineb nende nõuete rahuldamata jätmine Poola tsiviilseadustiku artiklil 5, mida on tõlgendatud nii, et kui Poola zlottides väljendatud võlgnevus, mille maksmine hilineb, on võrdväärne 100–300 euroga või kui võlgnevuse maksmisega hilinemine ei ole pikem kui 2–6 nädalat, siis loetakse, et võlausaldajale hüvitise maksmine on „vastuolus sotsiaalse kooseksisteerimise reeglitega“, mida see kohus samastab väljendiga „vastuolus heade tavadega“.
16
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas niisugune tõlgendus on kooskõlas direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikega 1, arvestades selle direktiivi põhjendust 12. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei saa see, kui Poola kohtud nõustuvad tavaga, et võlgnikud väikeste võlgnevuste maksmisega hilinevad, mille tagajärjel loetakse, et võlausaldaja, kes seda tava ei järgi ja nõuab hüvitist, rikub „sotsiaalse kooseksisteerimise reegleid“, õigustada seda, et riigisisene õigus kehtestab erandi kõnealuse artikli 6 lõikes 1 ette nähtud selgest, täpsest ja tingimusteta reeglist.
17
Selles kontekstis otsustas Sąd Rejonowy Katowice – Zachód w Katowicach (Katowice-Zachódi rajoonikohus Katowices) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2011/7] artikli 6 lõikega 1 on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus jätta rahuldamata hagi kõnealuses õigusnormis viidatud sissenõudmiskulude hüvitamise nõudes põhjusel, et võlgniku maksmisega hilinemine oli väheoluline või et võlgnevuse summa, mille maksmisega võlgnik hilines, ei olnud suur?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
18
Kõigepealt tuleb märkida, et kui ettevõtja suhtes on teatava rahasumma võlausaldaja riigiasutus direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 2 tähenduses – nagu käesolevas asjas –, ei kuulu nende kahe üksuse vahelised suhted mõiste „äritehing“ alla selle direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses ega kuulu seega ka direktiivi kohaldamisalasse (13. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, punkt 44).
19
Euroopa Kohus on siiski pädev lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on küll väljaspool liidu õiguse kohaldamisala, kuid kus liidu õigusnormid on riigisisese õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et riigisiseses õiguses on viidatud nende sisule (vt selle kohta 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 53, ja 30. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus I.G.I., C‑394/18, EU:C:2020:56, punkt 45).
20
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Poola õigus laiendab sissenõudmiskulude hüvitamise õigust olukordadele, mida direktiiv 2011/7 ei hõlma ning kus võlausaldaja, kellele võlgnevuse maksmine hilineb, on riigiasutus ja võlgnik on ettevõtja, et hüvitist makstaks täpselt samade põhimõtete alusel olenemata sellest, kas võlausaldaja on ettevõtja või riigiasutus. Neil asjaoludel on eelotsusetaotluses esitatud tõlgendus vajalik selleks, et tagada kohaldatavate liidu õiguse sätete ühetaoline tõlgendamine. Seega tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastata.
21
Oma ainsa küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/7 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi kohtute praktika, mille kohaselt jäetakse sissenõudmiskulude hüvitamiseks selles sättes ette nähtud minimaalse kindla summa tasumise nõue rahuldamata põhjusel, et võlgniku hilinemine maksmisega on väheoluline või et maksmisega hilinetud võlgnevuse summa on väga väike.
22
Esimesena tuleb märkida, et direktiivi 2011/7 artikli 6 lõige 1 kohustab liikmesriike tagama, et kui äritehingute puhul tuleb hilinenud maksmise korral tasuda viivist, on võlausaldajal õigus nõuda võlgnikult sisse minimaalne kindel summa 40 eurot sissenõudmiskulude hüvitamiseks. Lisaks kohustab artikli 6 lõige 2 liikmesriike tagama, et niisugune minimaalne kindel summa kuulub maksmisele automaatselt, isegi ilma vastava meeldetuletuseta võlgnikule, ning et see summa on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks.
23
Mõiste „hilinenud maksmine“, mis annab võlausaldajale õiguse nõuda võlgnikult lisaks seadusjärgsele viivisele sisse ka minimaalse kindla summa 40 eurot direktiivi 2011/7 artikli 6 lõike 1 tähenduses, on direktiivi artikli 2 punktis 4 määratletud kui maksmine, mida ei ole tehtud lepingukohase või seadusjärgse maksetähtaja jooksul. Kuna vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 1 lõikele 2 kohaldatakse seda direktiivi „kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest“, on mõiste „hilinenud maksmine“ kohaldatav iga äritehingu suhtes eraldi (20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punkt 28, ja 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus X (meditsiinilise varustuse tarnimine), C‑419/21, EU:C:2022:948, punkt 30).
24
Teisena olgu märgitud, et ettevõtjatevaheliste tehingute puhul vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 3 lõikele 1 ja artikli 6 lõikele 1 ning ettevõtjate ja riigiasutuste vaheliste tehingute puhul vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõikele 1 ja artikli 6 lõikele 1 muutuvad seadusjärgne viivis ning 40 euro suurune kindel summa automaatselt sissenõutavaks nimetatud direktiivi artiklites 3 ja 4 ette nähtud vastava maksetähtaja möödumisel. Direktiivi põhjenduses 17 on selle kohta märgitud, et „[v]õlgniku makse tuleks lugeda viivise nõudeõiguse tekkimise seisukohalt hilinenuks, kui tasumisele kuuluv summa ei ole tähtaja lõppedes võlausaldaja kasutuses, tingimusel et võlausaldaja on täitnud oma õiguspärased ja lepingujärgsed kohustused“.
25
Miski direktiivi 2011/7 artikli 3 lõike 1, artikli 4 lõike 1 või artikli 6 lõike 1 sõnastuses ei viita sellele, et viimati nimetatud sättes ette nähtud minimaalne kindel summa ei kuuluks tasumisele, kui maksmisega hilinemine on väheoluline või kui asjaomase võlgnevuse summa on väike, kusjuures hilinemise eest vastutab ainult võlgnik.
26
Seega tuleneb direktiivi 2011/7 artikli 6 lõike 1 grammatilisest ja kontekstipõhisest tõlgendamisest, et võlausaldajale, kes on oma kohustused täitnud, tuleb sissenõudmiskulude hüvitamiseks ette nähtud minimaalne kindel summa 40 eurot tasuda iga äritehingu puhul tasumata jäänud makse eest, olenemata sellest, kui suur on hilinenud maksmisega seotud võlgnevuse summa või selle hilinemise kestus.
27
Kolmandana kinnitab direktiivi 2011/7 artikli 6 niisugust tõlgendust ka direktiivi eesmärk. Nimetatud direktiivi artikli 1 lõikest 1, arvestades direktiivi põhjendusi 12 ja 19, tuleneb nimelt, et selle direktiivi eesmärk ei ole mitte ainult takistada hilinenud maksmist, vältides seda, et hilinemine oleks niisuguses olukorras väikese või puuduva viivise tõttu võlgniku jaoks rahaliselt ahvatlev, vaid ka tõhusalt kaitsta võlausaldajat niisuguse hilinemise eest. Direktiivi põhjenduses 19 on märgitud, et sissenõudmiskulude hulka tuleks arvata ka halduskulude sissenõudmine ja hüvitis hilinenud maksmisega seotud sisekulude eest ning et kindlasummalise hüvitise eesmärk peaks olema sissenõudmisega seotud haldus- ja sisekulude piiramine (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punktid 35 ja 36, ning 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus X (meditsiinilise varustuse tarnimine), C‑419/21, EU:C:2022:948, punkt 36).
28
Seda silmas pidades ei saa ei tasumisele kuuluva võlgnevuse väike summa ega see, et maksmisega hilinemine oli väheoluline, õigustada võlgniku vabastamist sissenõudmiskulude hüvitamiseks mõeldud minimaalse kindla summa maksmisest, mis kuulub tasumisele iga maksmisega hilinemise eest, mille eest vastutab ainult võlgnik. Selline vabastamine võtaks igasuguse soovitava toime direktiivi 2011/7 artiklilt 6, mille eesmärk ei ole – nagu on toonitatud eelmises punktis – mitte ainult takistada maksmisega hilinemist, vaid ka nende summadega hüvitada „võlausaldajale tekkiva[d] sissenõudmiskulu[d]“, kusjuures kõnealused kulud tavatsevad suureneda proportsionaalselt nende kordadega, kui võlgnik makseid ja summasid tähtajaks ära ei maksa. Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et võlgnikul on nimetatud direktiivi artikli 7 lõike 1 teise lõigu punkti c tähenduses „objektiivne põhjus“ erandi tegemiseks selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud kindla summa maksmisest, kuna kõnealuse artikli 7 lõikes 3 on täpsustatud, et selle artikli lõike 1 kohaldamisel „eeldatakse, et lepingutingimus või tava, mis välistab artiklis 6 osutatud sissenõudmiskulude hüvitamise, on äärmiselt ebaõiglane“ (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punkt 37, ning 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus X (meditsiinilise varustuse tarnimine), C‑419/21, EU:C:2022:948, punkt 37).
29
Lõpuks, mis puudutab Poola tsiviilseadustiku artiklit 5, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab ja mille kohaselt ei ole kaitstud niisugune õigus, mida teostatakse vastuolus selle õiguse sotsiaal-majandusliku eesmärgiga või sotsiaalse kooseksisteerimise reeglitega, siis tuleb meenutada, et riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab, et liikmesriigi kohtud teeksid eelkõige riigisisese õiguse contra legem tõlgendamise keeldu järgides kõik, mis on nende pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada kõnealuse direktiivi täieulatuslik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (24. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 27, ja 4. mai 2023. aasta kohtuotsus ALD Automotive, C‑78/22, EU:C:2023:379, punkt 40).
30
Kooskõlalise tõlgendamise nõue hõlmab muu hulgas liikmesriigi kohtute kohustust muuta vajaduse korral väljakujunenud kohtupraktikat, kui see põhineb riigisisese õiguse tõlgendusel, mis ei ole kooskõlas direktiivi eesmärkidega. Seetõttu ei saa liikmesriigi kohus põhjendatult asuda seisukohale, et tal on võimatu tõlgendada riigisisest õiguse kooskõlas liidu õigusega ainult seetõttu, et seda sätet on järjepidevalt tõlgendatud selle õigusega vastuolus olevas tähenduses (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, punkt 60).
31
Kuna Poola tsiviilseadustiku artiklit 5 ei saa tõlgendada kooskõlas direktiivi 2011/7 artikliga 6, nagu seda on tõlgendatud käesoleva kohtuotsuse punktides 26–28, ning võttes arvesse eelmises punktis meenutatud nõudeid, on liikmesriigi kohtul, kes on kutsutud oma pädevuse piires kohaldama liidu õigusnorme, ka kohustus tagada liidu õigusnormide täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata riigisisese õigusakti sätte, nagu on kõne all põhikohtuasjas, isegi kui see säte on vastu võetud hiljem, ja sel kohtul ei ole vaja taotleda või oodata niisuguse sätte eelnevat kõrvaldamist seadusandlike või muude põhiseaduslike vahenditega (24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb küsimusele vastata, et direktiivi 2011/7 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi kohtute praktika, mille kohaselt jäetakse sissenõudmiskulude hüvitamiseks selles sättes ette nähtud minimaalse kindla summa tasumise nõue rahuldamata põhjusel, et võlgniku hilinemine maksmisega on väheoluline või et maksmisega hilinetud võlgnevuse summa on väga väike.
Kohtukulud
33
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 6 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus liikmesriigi kohtute praktika, mille kohaselt jäetakse sissenõudmiskulude hüvitamiseks selles sättes ette nähtud minimaalse kindla summa tasumise nõue rahuldamata põhjusel, et võlgniku hilinemine maksmisega on väheoluline või et maksmisega hilinetud võlgnevuse summa on väga väike.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.