62024CJ0338
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
26. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Tootevastutus – Direktiiv 85/374/EMÜ – Artikkel 13 – Seos süülise vastutuse korraga – Tootja süü, millel on seos toote puudusega – Artikkel 10 – Kolmeaastase aegumistähtaja algus kahju puhul, mis seisneb progresseeruvas haiguses – Mõiste „kahjust teada saama“ – Artikkel 11 – Kahjukannataja õiguste lõppemine – Kehtivus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 – Õigus pöörduda kohtusse
Kohtuasjas C‑338/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour d’appel de Roueni (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 25. aprilli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. mail 2024, menetluses
LF
versus
Sanofi Pasteur SA,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin (ettekandja), M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: L. Medina,
kohtusekretär: ametnik G. Chiapponi,
arvestades kirjalikku menetlust ja 26. märtsi 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
LF, esindaja: avocate M. Leroux,
–
Sanofi Pasteur SA, esindajad: avocats A. Aviges, D. Lapillonne, F. Molinié ja F. Monteret-Amar,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: M. de Lisi ja B. Fodda ning B. Travard,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller, M. Hellmann ja A. Sahner,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja J. M. Hoogveld,
–
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: D. Bringuier ja N. Brzezinski,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: M. Owsiany-Hornung ja C. Valero,
olles 19. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1985, L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257) artikleid 10 ja 13, ning küsimust selle direktiivi artikli 11 kehtivuse kohta, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47.
2
Taotlus on esitatud füüsilisest isikust LF-i ja Sanofi Pasteur SA vahelises kohtuvaidluses nõude üle hüvitada vaktsineerimise tagajärjel väidetavalt tekitatud kahju.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 85/374 esimeses, üheksandas kuni üheteistkümnendas ja kolmeteistkümnendas põhjenduses on kirjas:
„[v]aja on ühtlustada liikmesriikide õigusakte, mis käsitlevad tootja vastutust kahju eest, mida põhjustavad tema toodete puudused, sest olemasolevad lahknevused võivad moonutada konkurentsi, mõjutada kaupade liikumist ühisturul ja kaasa tuua tarbijate erineva kaitstuse kahju suhtes, mida puudusega toode põhjustab tema tervisele või varale;
[…]
tarbijate kaitsmine nõuab niihästi surma ja tervisekahjustuse kui ka varale tekitatud kahju hüvitamist; […]
hüvitust taotleva hagi esitamise ühetaoline aegumistähtaeg on nii kahjukannataja kui ka tootja huvides;
ajapikku tooted vananevad, arendatakse välja kõrgemaid ohutusstandardeid ning teadus ja tehnoloogia liiguvad edasi; seetõttu oleks põhjendamatu panna tootjat oma toote puuduste eest vastutama piiramata ajaks; sel põhjusel peaks vastutus kohase ajavahemiku möödudes aeguma, ilma et see mõjutaks lahendamisel olevate kahjutasunõuete läbivaatamist;
[…]
vastavalt liikmesriikide õigussüsteemidele võib kannatanu nõuda kahju hüvitamist niisuguse lepingust tuleneva või lepinguvälise vastutuse alusel, mida ei ole sätestatud käesolevas direktiivis; niivõrd kui kõnealused sätted on mõeldud tulemusliku tarbijakaitse saavutamiseks, ei tohiks käesolev direktiiv neid mõjutada; kui tulemuslik tarbijakaitse farmaatsiatoodete sektoris saavutatakse liikmesriigis juba spetsiaalse vastutussüsteemi abil, peaks olema võimalik esitada ka sellel süsteemil põhinevaid nõudeid“.
4
Direktiivi 85/374 artiklis 1 on sätestatud:
„Tootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus.“
5
Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„Kahjukannataja peab tõestama kahju, puuduse ning põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel.“
6
Direktiivi artiklis 6 on sätestatud:
„Toode on puudusega, kui ta ei taga isikule õigustatult oodatud ohutust, võttes arvesse kõiki asjaolusid, kaasa arvatud:
a)
toote esitlemine;
b)
toote kasutamisviis, mida võib põhjendatult eeldada;
c)
toote käibelelaskmise aeg.
2. Toodet ei peeta puudusega tooteks ainuüksi seetõttu, et hiljem on käibele lastud parem toode.“
7
Direktiivi artiklis 10 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid sätestavad oma õigusaktides, et käesolevas direktiivis ette nähtud kahjuhüvitamismenetluse suhtes kohaldatakse kolmeaastast aegumistähtaega. Viimane algab päevast, mil hageja sai teada või oleks põhjendatult pidanud teada saama andmed kahju, puuduse ja tootja kohta.
2.   Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigusakte aegumistähtaja peatamise või katkemise kohta.“
8
Direktiivi 85/374 artiklis 11 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad oma õigusaktides, et kui kahjukannataja ei ole vahepeal tootja vastu kohtuasja algatanud, kehtivad käesoleva direktiivi alusel kahjukannatajale antud õigused 10 aastat alates päevast, mil tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote.“
9
Direktiivi artiklis 13 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.“
Prantsuse õigus
10
Tsiviilseadustiku artiklis 1240 on sätestatud:
„Isik, kes tekitab teisele isikule süüliselt kahju, on kohustatud selle hüvitama.“
11
Tsiviilseadustiku artikli 1245 sõnastus on järgmine:
„Tootja vastutab kahju eest, mille põhjustas tema toote puudus, olenemata sellest, kas ta on kannatanuga lepingulises suhtes.“
12
Tsiviilseadustiku artiklis 1245‑15 on ette nähtud:
„Välja arvatud juhul, kui tootja on süüdi, lõpeb tootja vastutus käesoleva peatüki sätete alusel 10 aastat pärast kahju põhjustanud toote ringlusse laskmist, välja arvatud juhul, kui kahjukannataja on selle ajavahemiku jooksul algatanud kohtumenetluse.“
13
Tsiviilseadustiku artiklis 1245‑16 on sätestatud:
„Käesoleva peatüki sätetel põhineva kahjuhüvitamismenetluse suhtes kohaldatakse kolmeaastast aegumistähtaega alates päevast, mil hageja sai teada või oleks pidanud teada saama andmed kahju, puuduse ja tootja kohta.“
14
Tsiviilseadustiku artiklis 1245‑17 on sätestatud:
„Käesoleva peatüki sätted ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või vastutuse kohaldamise erikorrale.
Tootja vastutab oma ja tema vastutusalasse kuuluvate isikute süül tekkinud kahju eest.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
15
20. märtsil 2003 vaktsineeriti LF difteeria, teetanuse ja poliomüeliidi vastu Revaxise vaktsiiniga, mille valmistas Sanofi Pasteur, ning pärast seda teatas LF, et alates 2004. aastast on tal olnud mitmesuguseid sümptomeid, nakkusi ja valusid (mis esinesid seedetraktis, kurgus, õlgades, käsivartes, kätes ja kaelas ning põhjustasid kuseteede põletikke, alaseljavalu ja juuste väljalangemist). Alates 3. detsembrist 2005 on ta olnud korduvalt haiguspuhkusel.
16
Kuna 2008. aastal tehtud meditsiinilised uuringud näitasid makrofaagilist müofastsiiti, andes tunnistust mõnes vaktsiinis adjuvandina kasutatud alumiiniumhüdroksiidi jääkide püsivast kohalolekust organismis, pöördus LF 2. juunil 2015 ravivigade lepitamise ja hüvitamise komisjoni poole, kes tellis ekspertiisi. Ekspertiisi tulemusel jõuti järeldusele, et LFi terviseseisund oli 20. septembril 2016 stabiliseerunud ning et ei saa kinnitada, et LFi haiguse põhjustas Revaxise vaktsiiniga vaktsineerimine. Seepärast lükkas nimetatud komisjon LFi taotluse tagasi.
17
Kuna LF ei nõustunud eksperdiarvamuse järeldusega, esitas ta juunis 2020 tribunal judiciaire d’Alençonile (Alençoni esimese astme kohus, Prantsusmaa) nõude muu hulgas Sanofi Pasteuri vastu, et saada hüvitist talle vaktsineerimise tagajärjel tekitatud kahju eest, ja see nõue põhines nii tootevastutusel kui ka süülisel vastutusel.
18
Tribunal judiciaire d’Alençoni (Alençoni esimese astme kohus) ettevalmistav kohtunik jättis 10. juuni 2021. aasta kohtumäärusega LFi nõude rahuldamata, leides eelkõige, et kuna Sanofi Pasteuri vastu esitatud hagi, mis põhineb tootja tootevastutusel, on tsiviilseadustiku artikli 1245‑16 alusel aegunud.
19
Cour d’appel de Caen (Caeni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) jättis 31. mai 2022. aasta kohtuotsusega selle kohtumääruse põhiosas muutmata, tunnistades vastuvõetamatuks LFi nõuded, mis põhinesid tsiviilseadustiku artiklil 1245‑1 ja sellele järgnevatel artiklitel ning sama seadustiku artiklitel 1240 ja 1241.
20
Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) tühistas 5. juulil 2023 selle kohtuotsuse täpsemalt põhjusel, et „progresseeruva [haiguse] korral, mille puhul ei ole võimalik kindlaks teha stabiliseerumise kuupäeva, ei hakka [tsiviilseadustiku artiklis 1245‑16] ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema. Cour de cassation saatis kohtuasja lahendamiseks tagasi Cour d’appel de Rouenile (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, kus LF väidab, et ta võib Sanofi Pasteuri vastu esitada hagi nii tootevastutuse kui ka üldise süülise vastutuse korra alusel.
21
Süülise vastutusega seoses väidab LF esiteks, et Sanofi Pasteur on toime pannud vea, mis erines seotud Revaxise vaktsiini ohutusveast, kuna vaatamata arvukatele hoiatustele selle vaktsiini kahjuliku mõju kohta, ei reageerinud ta kuidagi ega teinud ühtegi uuringut ega turustamisjärgset järelevalvet.
22
Mis teiseks puudutab tema hagi vastuvõetavust tootevastutuse alusel, siis leiab LF, et tsiviilseadustiku artiklis 1245‑15 ette nähtud kümneaastane aegumistähtaeg, mis hakkab kulgema talle manustatud vaktsiini käibelelaskmisest, jätab ta ilma õigusest pöörduda kohtusse, kuigi tema haigus on keeruline ja progresseeruv. Lisaks saab tsiviilseadustiku artiklis 1245‑16 ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg, mis hakkab kulgema kahjust, toote puudusest ja tootja isikust teadasaamisest, hakata kulgema alles kahju stabiliseerumise kuupäevast. Niisiis tuleb sellega seoses arvesse võtta tema erilist olukorda, mis on tingitud asjaolust, et tema isikukahju on progresseeruva haiguse tagajärg.
23
Sanofi Pasteur omakorda vaidleb vastu kõigile LFi esitatud argumentidele. Äriühing väidab kõigepealt, et käesoleval juhul on süülise vastutuse tuvastamise hagi vastuvõetamatu, kuna rikkumine, millele LF tugineb – nimelt hoolsuse puudumine või toote turustamisjärgse järelevalve puudumine – ei erine ohutusveast, millele tuginetakse tootevastutuse alusel. Sanofi Pasteur märgib seejärel, et tsiviilseadustiku artikli 1245‑15 kohane aegumistähtaeg on möödunud, kuna Revaxise vaktsiini turuleviimisest on möödunud üle kümne aasta. Lõpuks on möödunud ka tsiviilseadustiku artiklis 1245‑16 sätestatud kolmeaastane aegumistähtaeg, mis hakkas kulgema kuupäevast, mil LF kahjust teada sai.
24
Esimesena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline ulatus on direktiivi 85/374 artiklil 13, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuses González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255). Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus nimelt, et seda artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et õigused, mis on liikmesriigi õigusnormidega antud puudusega tootest põhjustatud kahju kannatajatele sellise üldise vastutuse korra kohaselt, millel on nimetatud direktiiviga sätestatud korraga sama alus, võivad osutuda piiratuks pärast direktiivi ülevõtmist kõnealuse riigi õiguskorda. Cour de cassation (kassatsioonikohus) omakorda otsustas aga, et puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja võib selle toote tootja vastutuse tuvastamiseks esitada hagi üldise süülise vastutuse korra alusel, kui ta tõendab, et kahju on tingitud tootja süüst – näiteks sellest, et toode, mille puudusest ta on teadlik, on endiselt ringluses, või et tootest tulenevate ohtude puhul ei ole täidetud hoolsuskohustust. Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Cour de cassationi (kassatsioonikohus) kohtupraktika on kooskõlas tõlgendusega, mille Euroopa Kohus on artiklile 13 andnud.
25
Teisena kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiivi 85/374 artikli 11 kehtivuses. Kuna asjaomane säte näeb ette, et selle direktiivi alusel kannatanule antud õigused lõpevad kümne aasta möödumisel kuupäevast, mil kahju põhjustanud toode käibele lasti, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle korra kohaldamine ei jäta puudusega toote tekitatud progresseeruva kahju kannatajat ilma õigusest pöörduda kohtusse.
26
Kolmandana, seoses direktiivi 85/374 artikli 10 tõlgendamisega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, millal algab selles sättes ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg. Cour de cassationi (kassatsioonikohus) kohtupraktika kohaselt tuleb tsiviilseadustiku artiklit 1245‑16, millega see artikkel 10 Prantsuse õigusesse üle võeti, tõlgendada nimelt nii, et isikukahju puhul hakkab aegumistähtaeg kulgema alates kahju stabiliseerumise kuupäevast. Niisugune tõlgendus näib aga kalduvat kõrvale artikli 10 sõnastusest, mis piirdub sellega, et määrab selleks alguskuupäevaks kuupäeva, mil kaebuse esitaja sai teada või oleks pidanud teadma kahjust, toote puudusest ja tootja isikust.
27
Neil asjaoludel otsustas cour d’appel de Rouen (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 85/374] artiklit 13 tuleb – vastavalt 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsusest [Gonzalez Sanchez (C‑183/00, EU:C:2002:255)] tulenevale tõlgendusele, mille kohaselt võib kahjukannataja kasutada muud lepingulise või lepinguvälise vastutuse korda, mis põhineb direktiivis sätestatust erinevatel alustel – tõlgendada nii, et puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja võib nõuda tootjalt kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, eelkõige selle tõttu, et toode on endiselt ringluses, et tootega seotud ohtude puhul ei ole täidetud hoolsuskohustust, või üldisemalt seoses toote ohutusveaga?
2.
Kas [direktiivi 85/374] artikkel 11, mille kohaselt lõpevad kahjukannatanule vastavalt direktiivile antud õigused kümne aasta möödumisel kuupäevast, mil kahju põhjustanud toode ringlusse lasti, on vastuolus [harta] artikli 47 sätetega, kuna jätab puudusega tootest põhjustatud progresseeruva kahju kannataja ilma õigusest pöörduda kohtusse?
3.
Kas [direktiivi 85/374] artiklit 10, mis määrab kolmeaastase aegumistähtaja alguspunktiks „kuupäeva, mil nõude esitaja sai teada või oleks pidanud teadma kahjust“, tuleb tõlgendada nii, et selle kulgemine algab alles päevast, mil kogu kahju on teada, eelkõige fikseerides seisundi stabiliseerumise kuupäeva, mida määratletakse kui hetke, millest alates tervisekahju kannataja seisund enam ei muutu, mistõttu progresseeruva [haiguse] korral ei saa aegumistähtaja kulgemine alata, ning selleks ei peeta päeva, mil kahju on selgelt ilmnenud ja selle saab seostada puudusega tootega, olenemata patoloogia hilisemast arengust?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
28
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja nõuab tootjalt talle tekitatud kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, viidates sellele, et toode, mille puudusest see tootja on teadlik, on endiselt ringluses, või et tootega seotud ohtude puhul ei ole tootja täitnud oma hoolsuskohustust, või muule süülisele käitumisele, millel on seos puudusega toote ohutusveaga.
29
Direktiivi 85/374 artiklis 1 on sätestatud, et tootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus, samas kui direktiivi artiklis 4 on täpsustatud, et kahjukannataja peab tõestama kahju, toote puuduse ning põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel. Need sätted, arvestades nimetatud direktiivi esimest põhjendust, kehtestavad tootja mittesüülise vastutuse põhimõtte, mille aluseks on toote puudus, mis on sama direktiivi artikli 6 kohaselt määratletud kui puudus, mis ei taga selle toote ohutust, mida tarbija võib kõiki asjaolusid arvesse võttes õiguspäraselt oodata.
30
Selles kontekstis on direktiivi 85/374 artiklis 13 ette nähtud, et viidatud direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tulenevat või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.
31
25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuses González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255) täpsustas Euroopa Kohus, et seda artiklit 13 ei saa tõlgendada nii, et see jätab liikmesriikidele võimaluse säilitada direktiivis 85/374 sätestatust erineva üldise tootevastutuse korra. Nimelt näeb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt viidatud direktiiv sellega reguleeritud küsimuste asjus ette liikmesriikide õigus- ja haldusnormide täieliku ühtlustamise (21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Dutrueux, C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et riiklikku tootjavastutuse korda, mis tugineb samale alusele kui nimetatud direktiiviga kehtestatud kord ega piirdu kindla tootmissektoriga, ei saa säilitada (vt selle kohta 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, punkt 33).
32
Nii ei ole see aga nimetatud artiklis 13 viidatud lepingulise või lepinguvälise vastutuse korra puhul, mis põhineb erinevatel alustel, nagu vastutus varjatud puuduste eest või süü. Nimelt ei välista see säte võimalust, et kahjukannataja võib nõuda kahju hüvitamist nende muude vastutuskordade alusel (vt selle kohta 25. aprilli 2002.aasta kohtuotsus González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, punkt 31).
33
Käesoleval juhul esitas LF Sanofi Pasteuri vastu kahju hüvitamise hagi nii tsiviilseadustiku artikli 1245 alusel, millega võeti Prantsuse õigusesse üle direktiivis 85/374 ette nähtud tootevastutuse kord, kui ka tsiviilseadustiku artikli 1240 alusel, mis näeb ette üldise süülise vastutuse korra. Mis täpsemalt puudutab tema süülise vastutuse tuvastamise hagi, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et LF väidab, et Sanofi Pasteur tegutses õigusvastaselt, hoides põhikohtuasjas kõne all olevat vaktsiini ringluses, hoolimata asjaolust, et see äriühing oli teadlik kõnealuse vaktsiini ohutusveast. Nimetatud äriühing rikkus kõnealuse toote teadaolevate ohtude puhul ka oma hoolsuskohustust.
34
Sellega seoses tuleb märkida, et riigisisese süülise vastutuse korra raames nõutav süüline käitumine kujutab endast erinevat alust kui toote puudus, nagu see on määratletud direktiivi 85/374 artiklis 6. See aluse erinevus on aga just kriteerium, mis võimaldab vastavalt selle direktiivi artiklile 13 kindlaks teha, kas riigisisesele vastutuse korrale saab tugineda paralleelselt nimetatud direktiivis ette nähtud vastutuse korraga.
35
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 85/374 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja nõuab tootjalt talle tekitatud kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, viidates sellele, et toode, mille puudusest see tootja on teadlik, on endiselt ringluses, või et tootega seotud ohtude puhul ei ole tootja täitnud oma hoolsuskohustust, või muule süülisele käitumisele, millel on seos puudusega toote ohutusveaga.
Kolmas küsimus
36
Kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida enne teist küsimust, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud aegumistähtaja alguseks määratakse kuupäev, mil hageja sai teada või oleks pidanud teadma nii kahjust, mis on kindlalt seotud puudusega tootega, selle hilisemast progresseerumisest sõltumata, toote puudusest kui ka tootja isikust, ning et sellega on vastuolus, kui aegumistähtaja alguse saab kindlaks määrata alles kahju stabiliseerumise kuupäeval.
37
Olgu märgitud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel võtta arvesse mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit jt, 283/81, EU:C:1982:335, punkt 20, ja 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Ford Italia, C‑157/23, EU:C:2024:1045, punkt 42).
38
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 sõnastuses on ette nähtud, et tootja vastu esitatud hagi aegumistähtaeg „algab päevast, mil hageja sai teada või oleks põhjendatult pidanud teada saama andmed kahju, puuduse ja tootja kohta“. Niisiis ei saa seda sätet tõlgendada nii, et see viitab aegumistähtaja algusena kannatanu seisundi stabiliseerumise kuupäevale ehk kuupäevale, mil selle kahju progresseerumine lakkas. Nimelt on piirdutud sellega, et selle tähtaja kulgemise algus on seatud sõltuvusse kolmest asjaolust teada saamisest, mille hulgas on teada saamine kahjust, viitamata kahju stabiliseerumisele või selle kahju stabiliseerumise kuupäevale.
39
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 kontekstiga seoses tuleb ühelt poolt meenutada, et direktiivi artikli 4 kohaselt on kannatanu kohustatud tõendama kahju, puuduse ning põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel. Teiselt poolt on oluline rõhutada, et nimetatud direktiivi artiklis 9 on kahju määratletud eelkõige kui surma või tervisekahjustuse põhjustatud kahju, samas kui sama direktiivi üheksandas põhjenduses on märgitud, et tarbijate kaitsmine nõuab muu hulgas tervisekahjustusega tekitatud kahju hüvitamist. Nendest sätetest või sellest põhjendusest ei saa siiski järeldada, et hüvitis peaks vastama konkreetsele korrale ja sõltuma ohvri seisundi stabiliseerumisest või sellest, et viimane on kogu talle tekitatud kahjust teadlik.
40
Lisaks, kuna nimetatud direktiivi artiklis 11 on ette nähtud, et sama direktiivi alusel kannatanule antud õigused lõpevad kümne aasta möödumisel kuupäevast, mil tootja lasi toote käibele, siis võib aegumistähtaja alguse määramine kahju tekkimise kuupäevale kahjustada direktiiviga 85/374 ette nähtud kaitse tõhusust. Nimelt ei saa välistada, et kahju stabiliseerumine leiab aset pärast selle kümneaastase tähtaja möödumist alates toote käibelelaskmisest, mistõttu kahjukannatajal ei ole võimalik nõuda tootja vastutuse tuvastamist.
41
Mis puudutab direktiiviga 85/374 taotletavaid eesmärke, siis nagu nähtub direktiivi esimesest põhjendusest, on direktiivi eesmärk teha lõpp lahknevustele riigisisestes õigusnormides, mis võib tuua kaasa tarbijate erineva kaitstuse liidus. Direktiivi üheteistkümnenda põhjenduse kohaselt on ühtlustatud normide eesmärk ka piirata liidu tasandil tootja vastutust mõistliku aja jooksul. Lõpuks tuleneb nimetatud direktiivi kümnendast põhjendusest, et kahju hüvitamise hagi ühtne kolmeaastane aegumistähtaeg on nii kahjukannataja kui ka tootja huvides. Selle raames on üks direktiivi 85/374 artikli 10 eesmärke tagada õiguskindlus, mis on asjaomaste poolte huvides (vt selle kohta 9. veebruari 2006. aasta kohtuotsus O’Byrne, C‑127/04, EU:C:2006:93, punkt 26).
42
Nende eri eesmärkide saavutamist võib aga kahjustada see, kui kolmeaastane aegumistähtaeg hakkab kulgema kahju stabiliseerumise kuupäevast. Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 40, ei taga direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 niisugune tõlgendus tingimata tarbijate kaitset ja neile puudusega toodetega tekitatud kahju hüvitamist. Lisaks läheks see vastuollu õiguskindluse säilitamisega, seades direktiivis 85/374 sätestatud vastutuse korra kohaldamise sõltuvusse juhuslikust tingimusest. Sellega seoses tuleb märkida, et progresseeruva haiguse korral on kahju stabiliseerumise kuupäev oma olemuselt ebakindel ja võib pealegi vastata kannatanu surma kuupäevale.
43
Seevastu, isegi kui kahju seisneb progresseeruvas haiguses, võimaldab kolmeaastase aegumistähtaja alguseks selle kuupäeva määramine, mil kaebuse esitaja sai teada või oleks pidanud teadma kahjust – selles mõttes, et kahju ilmnes kindlalt seoses puudusega tootega, kahju hilisemast progresseerumisest sõltumata – ning toote puudusest ja tootja isikust, tagada õiguskindluse põhimõtte järgimise nii kannatanu kui ka tootja huvides. Eelkõige võimaldab see kindlaks määrata ühe kindla ja ühetaolise kuupäeva, millest alates hakkab kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema.
44
Lõpuks tuleb rõhutada, et direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 niisugune tõlgendus ei riku kannatanu õigust saada kahju eest täielikku hüvitist.
45
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb nimelt, et puudusega tootest põhjustatud kahju kannatajale tuleb tagada piisav ja täielik hüvitis surma või tervisekahjustusest tuleneva kahju eest, mille on põhjustanud toote puudus selles direktiivis kindlaks määratud piirides (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Boston Scientific Medizintechnik, C‑503/13 ja C‑504/13, EU:C:2015:148, punktid 45 ja 46).
46
Sellega seoses tuleb siiski tõdeda, et kuigi niisugune hüvitamine tuleb tagada, ei reguleeri direktiiv 85/374 kõiki sellise hüvitamisega seotud aspekte.
47
Nii kohaldatakse vastavalt direktiivi 85/374 artikli 10 lõikele 2 liikmesriikide pädevusse kuuluvaid aegumistähtaja peatamist või katkemist käsitlevaid sätteid artikli 10 lõikes 1 ette nähtud tähtaja suhtes. Samal moel on selle direktiivi artiklis 11 sätestatud, et kahjukannatajale antud õigused aeguvad kümne aasta möödudes alates kuupäevast, mil tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote, tingimusel et kahjukannataja ei ole vahepeal tootja vastu kohtuasja algatanud. Seetõttu ei ole kõnealuse direktiiviga vastuolus see, et kui kahju hüvitamise hagi on esitatud nimetatud tähtaegade jooksul, peatatakse või katkestatakse need tähtajad riigisisese õiguse alusel, oodates haiguse edasist progresseerumist, mistõttu saab hageja nimetatud direktiivi alusel oma kahju täielikult hüvitada. Samas direktiivis ei ole siiski täpsustatud, millistel tingimustel võib need tähtajad katkestada või peatada.
48
Niisugustel asjaoludel tuleb menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid arvestades iga liikmesriigi õiguskorras kehtestada reeglid, mis võimaldavad puudusega toote tekitatud kahju piisavat ja täielikku hüvitamist (vt selle kohta 21. juuni 2017. aasta kohtuotsus W jt, C‑621/15, EU:C:2017:484, punkt 25).
49
Mis täpsemalt puudutab tõhususe põhimõtet, nõuab see seoses menetlusnormidega, mis puudutavad hagisid nende õiguste kaitse tagamiseks, mis õigustatud isikutele tulenevad liidu õigusest, et need normid ei teeks liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (21. juuni 2017. aasta kohtuotsus W jt, C‑621/15, EU:C:2017:484, punkt 26).
50
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 85/374 artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud kolmeaastase aegumistähtaja alguseks määratakse kuupäev, mil hageja sai teada või oleks pidanud teadma nii kahjust, mis on kindlalt seotud puudusega tootega, kahju hilisemast progresseerumisest sõltumata, kui ka toote puudusest ja tootja isikust, ning et sellega on vastuolus, kui aegumistähtaja alguse saab kindlaks määrata alles kahju stabiliseerumise kuupäeval.
Teine küsimus
51
Kõigepealt tuleb ühelt poolt märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus kuulub konkreetsesse riigisisesesse konteksti. Eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artikkel 11 on kehtiv, lähtudes eeldusest, et selles ette nähtud kümneaastane tähtaeg alates toote käibelelaskmisest, mille lõppedes selle direktiiviga kahjukannatanule antud õigused lõppevad, ei ole piisav, et võimaldada puudusega tootest põhjustatud progresseeruvat haigust põdeval kannatanul esitada kahju hüvitamise hagi.
52
Nimelt peaks käesoleva kohtuotsuse punktis 26 meenutatud Cour de cassationi (kassatsioonikohtu) kohtupraktika kohaselt selle direktiivi artiklis 10 – mis on Prantsuse õigusesse üle võetud tsiviilseadustiku artikliga 1245‑16 – ette nähtud kahju hüvitamise hagi kolmeaastane aegumistähtaeg hakkama kulgema alates kahju stabiliseerumise kuupäevast. Progresseeruvate haiguste puhul võib see stabiliseerumise kuupäev olla pärast seda kümneaastast tähtaega, st pärast direktiiviga 85/374 selle artikli 11 alusel kannatanule antud õiguste lõppemist. See tähendaks kõnealuse direktiivi artikli 10 niisuguse tõlgendamise korral seda, et kahju hüvitamise hagi, mille saab esitada alles siis, kui kahju on stabiliseerunud, võib olla esemetu nende progresseeruvaid haigusi põdevate kannatanute jaoks, kelle haigusseisund on stabiliseerunud pärast kümmet aastat.
53
Euroopa Kohtu vastusest kolmandale küsimusele, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, nähtub siiski, et selle tõlgendusega ei saa nõustuda. Nimelt tuleb direktiivi 85/374 artiklit 10 tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud aegumistähtaja alguseks määratakse kuupäev, mil hageja sai teada või oleks pidanud teadma nii kahjust, mis on kindlalt seotud puudusega tootega, kahju hilisemast progresseerumisest sõltumata, kui ka toote puudusest ja tootja isikust, ning et sellega on vastuolus, kui aegumistähtaja algus määratakse kindlaks alles kahju stabiliseerumise kuupäeval.
54
Artiklis 10 ette nähtud aegumistähtaja selliselt määratletud algus võib toimuda enne direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud kümneaastase tähtaja möödumist, isegi kui tegemist on progresseeruvaid haigusi põdevate kannatanutega, mistõttu on võimalik tagada niisuguste kannatanute õigus tõhusale õiguskaitsevahendile.
55
Teiselt poolt tuleb toonitada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peavad liikmesriigi kohtud riigisisese õiguse kohaldamisel seda õigust tõlgendama võimalikult suures ulatuses asjaomase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi järgida ELTL artikli 288 kolmandat lõiku (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Bauer ja Willmeroth, C‑569/16 ja C‑570/16, EU:C:2018:871, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
56
Ühtlasi tuleb rõhutada, et kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab, et liikmesriigi kohus teeks kõik, mis on tema pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades liikmesriigi õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjaomase direktiivi täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Bauer ja Willmeroth, C‑569/16 ja C‑570/16, EU:C:2018:871, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, hõlmab kooskõlalise tõlgendamise nõue muu hulgas liikmesriigi kohtute kohustust vajaduse korral muuta väljakujunenud kohtupraktikat, kui see põhineb riigisisese õiguse tõlgendusel, mis ei ole kooskõlas direktiivi eesmärkidega. Seetõttu ei saa liikmesriigi kohus põhjendatult asuda seisukohale, et tal ei ole võimalik tõlgendada riigisisese õiguse sätet kooskõlas liidu õigusega ainuüksi seetõttu, et ta on seda sätet järjepidevalt tõlgendanud viisil, mis ei ole liidu õigusega kooskõlas (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).
58
Käesoleval juhul tuleb eelotsusetaotlused esitanud kohtul võimalikult suures ulatuses täita liidu õiguse alusel olevat kohustust kontrollida käesoleva kohtuotsuse kolmes eelnevas punktis toodud põhimõtteid arvestades, kas niisugune kooskõlaline tõlgendamine on võimalik.
59
Pärast seda täpsustust soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artikkel 11, mis näeb ette kümneaastase aegumistähtaja alates toote käibelelaskmise kuupäevast, on harta artiklit 47 arvestades kehtiv, kuna puudusega tootest põhjustatud progresseeruvat haigust põdev kannatanu võib niisuguse haiguse eripära arvesse võttes jääda ilma õigusest pöörduda kohtusse.
60
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole harta artiklis 47 sätestatud õigus tõhusale kohtulikule kaitsele absoluutne õigus ja vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 võib seda teatavatel tingimustel piirata. Sellega seoses olgu märgitud, et esiteks peavad need piirangud olema ette nähtud seadusega, teiseks peavad need arvestama asjaomaste õiguste ja vabaduste olemust ning kolmandaks peavad need olema proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalikud ning vastama tegelikult liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi (26. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Ministerstvo na vatreshnite raboti (biomeetriliste ja geneetiliste andmete registreerimine politsei poolt), C‑205/21, EU:C:2023:49, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
61
Mis kõigepealt puudutab eelmises punktis nimetatud esimest tingimust, siis kümneaastast aegumistähtaega on sõnaselgelt mainitud direktiivi 85/374 artiklis 11. Euroopa Kohus märkis 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsuses Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744), et artikli 11 eesmärk on saavutada liidu tasandil täielik ühtlustamine, kuna selles on ette nähtud ühtne tähtaeg, mille möödumisel lõpevad direktiiviga 85/374 kannatanule antud õigused. Samuti on nimetatud artiklis 11 kohustuslikult kindlaks määratud, et see tähtaeg hakkab kulgema kuupäevast, mil tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote, kusjuures ainus põhjus, miks nimetatud tähtaeg katkeb, on kohtumenetluse algatamine selle tootja vastu (vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punktid 37 ja 38).
62
Mis seejärel puudutab kannatanu kohtusse pöördumise põhiõiguse olemuse järgimisega seotud teist tingimust, siis hõlmab harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemus muu hulgas selle õiguse omaniku võimalust pöörduda kohtusse, mille pädevuses on tagada talle liidu õigusega tagatud õiguste austamine. Selleks peab nimetatud kohtul olema võimalik analüüsida kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mis on tema menetluses oleva vaidluse lahendamisel asjakohased (vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus État luxembourgeois (õigus esitada kaebus maksuteabe taotluse peale) (C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Käesoleval juhul võimaldab vastus kolmandale küsimusele tõdeda, et direktiiviga 85/374 kehtestatud kord ei kahjusta selle õiguse olemust.
64
Nimelt, kui kahju seisneb progresseeruvas haiguses, siis nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 47, et direktiiv 85/374 võimaldab progresseeruvat haigust põdeval kannatanul igal juhul pöörduda pädevasse kohtusse, et selle direktiivi alusel tunnustataks tema kahju, kolme aasta jooksul alates päevast, mil puudusega tootega seotud kahju kindlalt tekkis, mistõttu kannatanu teadis või oleks pidanud teadma kahju olemasolust, sõltumata selle hilisemast progresseerumisest.
65
Samuti nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 53 ja 54, et seda õigust ei kahjusta ka asjaolu, et seda kolmeaastast aegumistähtaega piirab selle direktiivi artiklis 11 ette nähtud kümneaastane tähtaeg. Sellega seoses tuleb märkida, et artikkel 11 näeb ette selle teise aegumistähtaja katkemise, kui kahjukannataja algatab kümne aasta jooksul tootja vastu kohtumenetluse.
66
Lisaks, nagu nähtub esimese küsimuse analüüsist, ei piira niisuguse korra kehtestamine riigisisese lepingulise või lepinguvälise vastutuse korra või direktiivi 85/374 teatavakstegemise ajal kehtinud vastutuse erikorra võimalikku kohaldamist. Nagu nähtub selle direktiivi artiklist 13 ja kolmeteistkümnendast põhjendusest, ei mõjuta direktiiv niisugust kohaldamist (vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 43).
67
Lisaks selgub kõnealuse kohtuotsuse punktist 47, et direktiiviga 85/374 ei ole vastuolus ka see, et kannatanu, kelle kahju on selle direktiivi alusel tunnustatud ja kes on saanud esialgse hüvitise, võib seejärel nõuda vajaduse korral mitmes etapis selle kahju täiendavat hüvitamist, kui kahju peaks progresseeruma, kuid selle peavad siiski ette nägema liikmesriigid.
68
Mis lõpuks puudutab kolmandat tingimust, siis on Euroopa Kohus märkinud, et nagu nähtub direktiivi 85/374 kümnendast põhjendusest, oli aegumiseeskirjade ühtlustamisel liidu seadusandja eesmärk pidada silmas nii kannatanu kui ka tootja huve (2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 39).
69
Ühelt poolt aitab see ühtlustamine saavutada direktiivi 85/374 esimeses põhjenduses toodud üldist eesmärki kaotada riigisisestes õigusnormides sisalduvad lahknevused, mis võib kaasa tuua tarbijate eri tasemel kaitstuse Euroopa Liidu piires. Teiselt poolt on direktiivi 85/374 üheteistkümnenda põhjenduse kohaselt selle direktiivi eesmärk piirata liidu tasandil tootjate vastutust mõistliku ajavahemikuga, arvestades, et ajapikku tooted vananevad, arendatakse välja kõrgemaid ohutusstandardeid ning teadus ja tehnoloogia arenevad pidevalt (2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, punktid 40 ja 41).
70
Euroopa Kohus on samuti märkinud, et liidu seadusandja soov on seada direktiiviga 85/374 kehtestatud mittesüülise vastutuse korrale teatavad ajalised piirangud. Nimelt tuleb arvesse võtta asjaolu, et nimetatud korraga kaasneb tootja jaoks suurem koormus kui traditsioonilisel vastutuskorral, ning seda selleks, et mitte takistada tehnoloogilist arengut ja säilitada selle erivastutusega seotud riskide kindlustamine (vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 42).
71
Lisaks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on tunnustanud, et tarbijakaitse ei ole absoluutne ja et liidu õigusega on kooskõlas, kui õiguskindluse huvides määratakse kindlaks mõistlik hagi esitamise õigust lõpetav tähtaeg (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Lisaks tuleb märkida, et progresseeruvat haigust põdevate kannatanute olukord erineb latentset haigust põdevate kannatanute olukorrast.
73
Viimasel juhul vastab tõele, et 11. märtsi 2014. aasta kohtuotsuses Howald Moor jt vs. Šveits (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710, punktid 78 ja 79) leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et „[kannatanu] võimatus teada, et tal on teatav haigus, kujutab endast asjaolu, mida tuleb aegumistähtaja või aegumistähtaja arvutamisel arvesse võtta“. Neid erandlikke asjaolusid arvestades võis see kohus asuda seisukohale, et niisuguste tähtaegade kohaldamine piiras sisuliselt kannatanu õigust pöörduda kohtusse.
74
Kui aga progresseeruvat haigust põdev kannatanu on oma seisundi progresseerumise puhul ebakindlas olukorras, ei jää ta ilma võimalusest pöörduda kohtusse, kui toote puudusega seotud kahju võib kindlalt ilmneda direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud kümneaastase tähtaja jooksul, mistõttu tema õigusi ei kahjustata.
75
Seega ei saa Euroopa Inimõiguste Kohtu 11. märtsi 2014. aasta kohtuotsuses Howald Moor jt vs. Šveits (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710) välja töötatud põhimõtetele tugineda, et vaidlustada direktiivi 85/374 artikli 11 kehtivust juhul, kui kahjukannataja põeb progresseeruvat haigust, mille on põhjustanud puudusega toode.
76
Nendest kaalutlustest tuleneb, et teise küsimuse analüüsi käigus ei ole ilmnenud ühtki asjaolu, mis mõjutaks direktiivi 85/374 artikli 11 kehtivust.
Kohtukulud
77
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artiklit 13
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus see, kui puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja nõuab tootjalt talle tekitatud kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, viidates sellele, et toode, mille puudusest see tootja on teadlik, on endiselt ringluses, või et tootega seotud ohtude puhul ei ole tootja täitnud oma hoolsuskohustust, või muule süülisele käitumisele, millel on seos puudusega toote ohutusveaga.
2.
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
selles sättes ette nähtud kolmeaastase aegumistähtaja alguseks määratakse kuupäev, mil hageja sai teada või oleks pidanud teadma nii kahjust, mis on kindlalt seotud puudusega tootega, kahju hilisemast progresseerumisest sõltumata, kui ka toote puudusest ja tootja isikust, ning et sellega on vastuolus, kui aegumistähtaja alguse saab kindlaks määrata alles kahju stabiliseerumise kuupäeval.
3.
Teise küsimuse analüüsi käigus ei ole ilmnenud ühtki asjaolu, mis mõjutaks direktiivi 85/374 artikli 11 kehtivust.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.