62012CC0272
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 18 juli 2013 (
1
)
Mål C‑272/12 P
Europeiska kommissionen
mot Irland_Republiken Frankrike_Republiken Italien,
Eurallumina SpA,
Aughinish Alumina Ltd
”Överklagande — Statligt stöd — Ansvar för den omstridda åtgärden — Befrielse från punktskatt — Mineraloljor — Förhållandet mellan harmonisering på skatteområdet och kontroll av statligt stöd — Rättssäkerhetsprincipen — Presumtion om lagenlighet”
1.
Förevarande mål bör möjliggöra för domstolen att bedöma huruvida Europeiska unionens tribunal har prövat en grund ex officio som inte kan prövas ex officio.
2.
Det är andra gången som domstolen prövar detta mål. Europeiska kommissionen har på nytt överklagat tribunalens dom av den 21 mars 2012 i de förenade målen Irland m.fl. mot kommissionen (
2
) i vilken denna ytterligare en gång ogiltigförklarade kommissionens beslut 2006/323/EG av den 7 december 2005 (
3
).
3.
I detta beslut kvalificerade kommissionen som statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden den befrielse från punktskatt på mineraloljor som tillämpats av Republiken Frankrike, Irland och Republiken Italien. Dessa skattebefrielser hade tillåtits av Europeiska unionens råd på förslag av kommissionen flera år tidigare i överensstämmelse med relevanta direktiv angående punktskatt.
4.
Kommissionen beslutade även att dessa stöd skulle återkrävas från och med dagen för offentliggörandet i Europeiska unionens officiella tidning av att det formella undersökningsförfarandet hade inletts, eftersom stöden före denna dag hade gett upphov till berättigade förväntningar hos mottagarna.
5.
I den överklagade domen ogiltigförklarade tribunalen det omtvistade beslutet och fann att rådets beslut om tillstånd, varav det sista beslutet var beslut 2001/224/EG (
4
), i princip utgjorde hinder för att kommissionen höll de berörda medlemsstaterna ansvariga för de omtvistade skattebefrielserna och för att kommissionen betecknade dem som statligt stöd och delvis kunde återkräva dem. Tribunalen konstaterade att under de särskilda omständigheterna i fallet innebar det omtvistade beslutet ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och av principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, genom att det omtvistade beslutet direkt ifrågasatte giltigheten hos de omtvistade skattebefrielser som de berörda medlemsstaterna beviljat till och med den 31 december 2003 och även indirekt men ofrånkomligt ifrågasatte giltigheten hos rådets beslut om tillstånd, varav det sista beslutet var beslut 2001/224, och verkningarna av detta beslut.
6.
Kommissionen har till stöd för yrkandet om upphävande av den överklagade domen särskilt gjort gällande att tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet efter att ha prövat en grund ex officio, nämligen grunden att medlemsstaterna inte skulle tillskrivas ansvar för de omtvistade skattebefrielserna, vilken enligt kommissionen inte kunde prövas ex officio och utgjorde det verkliga skälet till ogiltigförklaringen.
7.
I detta förslag till avgörande stöder jag kommissionens uppfattning och föreslår att domstolen slår fast att tribunalen faktiskt ex officio prövade en grund som inte kunde prövas ex officio och jag ska visa att detta konstaterande i sig motiverar att den överklagade domen upphävs.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Den statliga stödordningen
8.
I artikel 87.1 EG föreskrivs följande:
”Om inte annat föreskrivs i EG-fördraget, är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.”
9.
I artikel 88 EG föreskrivs följande:
”1.   Kommissionen skall i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i dessa stater. Den skall till medlemsstaterna lämna förslag till lämpliga åtgärder som krävs med hänsyn till den pågående utvecklingen eller den gemensamma marknadens funktion.
2.   Om kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, finner att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel inte är förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87, eller att sådant stöd missbrukas, skall den besluta om att staten i fråga skall upphäva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommissionen fastställer.
…
3.   Kommissionen skall underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Om den anser att någon sådan plan inte är förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 87, skall den utan dröjsmål inleda det förfarande som anges i punkt 2. Medlemsstaten i fråga får inte genomföra åtgärden förrän detta förfarande lett till ett slutgiltigt beslut.”
B – Lagstiftning på området för harmonisering av skatter
1. Direktiven angående punktskatt på mineraloljor
10.
Punktskatt på mineraloljor har reglerats i flera direktiv, nämligen rådets direktiv 92/81/EEG av den 19 oktober 1992 om harmonisering av strukturerna för punktskatter på mineraloljor (
5
), rådets direktiv 92/82/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av punktskattesatser för mineraloljor (
6
), och rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (
7
), genom vilket direktiven 92/81 och 92/82 upphävdes med verkan den 31 december 2003.
11.
Vad gäller direktiv 92/81 hade artikel 8.4 följande lydelse:
”Rådet får genom enhälligt beslut på kommissionens förslag tillåta en medlemsstat att införa ytterligare regler om skattebefrielse eller nedsättning av skatten som motiveras av speciella hänsyn.
En medlemsstat som önskar införa en sådan åtgärd skall meddela kommissionen härom och även förse kommissionen med alla relevanta eller nödvändiga uppgifter. Kommissionen skall inom en månad underrätta de övriga medlemsstaterna om den föreslagna åtgärden.
Rådet skall anses ha godkänt den föreslagna skattebefrielsen eller skattereduktionen om, inom två månader efter det att de övriga medlemsstaterna underrättats enligt andra stycket, varken kommissionen eller någon medlemsstat har begärt att ärendet skall behandlas av rådet.”
12.
I artikel 8.5 i direktiv 92/81 föreskrevs följande:
”Om kommissionen finner att de regler om skattebefrielse eller skattenedsättning som anges i punkt 4 inte längre kan upprätthållas, särskilt med hänsyn till sund konkurrens eller snedvridande effekter på den inre marknaden eller på gemenskapens målsättning inom miljöskyddsområdet, skall den lägga fram lämpliga förslag till rådet. Rådet skall enhälligt fatta beslut på grundval av dessa förslag.”
13.
I artikel 6 i rådets direktiv 92/82 fastställdes den minimiskattesats på tjock eldningsolja som medlemsstaterna skulle tillämpa från och med den 1 januari 1993 till 13 euro per 1000 kg.
14.
I artikel 2.4 b andra strecksatsen i direktiv 2003/96 föreskrivs att direktivet inte ska tillämpas på dubbel användning av energiprodukter, det vill säga energiprodukter som används både som bränsle för uppvärmning och för andra ändamål än som motorbränsle och bränsle för uppvärmning. Sedan direktiv 2003/96 trädde i kraft den 31 december 2003 finns det alltså inte någon minimiskattesats för tjock eldningsolja som används vid framställning av aluminiumoxid. Enligt artikel 18.1 i direktiv 2003/96 ges medlemsstaterna vidare tillstånd att, till och med den 31 december 2006, om inte rådet dessförinnan omprövar frågan, fortsätta att tillämpa de nedsatta skattenivåerna eller bevilja sådana befrielser som anges i bilaga II till direktivet. I nämnda bilaga nämns befrielse från punktskatt på tjock eldningsolja som används vid framställning av aluminiumoxid i regionerna Gardanne och Shannon samt på Sardinien.
2. Beslut 2001/224
15.
I artikel 1.1 i beslut 2001/224 föreskrivs att medlemsstaterna ska tillåtas att fortsätta att tillämpa nedsättning av punktskattesatser eller befrielse från punktskatt enligt förteckningen i bilaga I till detta beslut.
16.
Skäl 5 i det ovannämnda beslutet har följande lydelse:
”Detta beslut påverkar inte resultatet av de eventuella förfaranden med anledning av störningar av den inre marknadens sätt att fungera som kan komma att inledas med stöd av artiklarna 87 och 88 i fördraget. Beslutet befriar inte medlemsstaterna från deras skyldighet att i enlighet med artikel 88 i fördraget till kommissionen anmäla alla planerade statliga stödåtgärder.”
II – Bakgrund till tvisten
17.
Irland, Republiken Italien och Republiken Frankrike tillämpar sedan år 1983, år 1993 respektive år 1997 befrielse från punktskatt på mineraloljor som används vid framställningen av aluminiumoxid i regionen Shannon, på Sardinien och i regionen Gardanne.
18.
Tillstånd för dessa befrielser gavs genom rådets beslut 92/510/EEG (
8
), 93/697/EG (
9
) och 97/425/EG (
10
). Rådet har vid flera tillfällen förlängt dessa tillstånd, senast genom beslut 2001/224/EG, till och med den 31 december 2006,
19.
Genom tre beslut av den 30 oktober 2001, som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 2 februari 2002 (
11
), beslutade kommissionen att inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 88.2 EG avseende var och en av befrielserna i fråga. Förfarandet avslutades med att kommissionen antog det omtvistade beslutet.
20.
I beslutsdelen i det omtvistade beslutet anges bland annat att de omtvistade befrielser som beviljats till och med den 31 december 2003 utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, att de stöd som beviljades mellan den 3 februari 2002 och den 31 december 2003 är oförenliga med den gemensamma marknaden, eftersom stödmottagarna inte betalade en skatt på minst 13,01 euro per 1000 kg tjock eldningsolja och att de tre berörda medlemsstaterna därför ska återkräva de oförenliga stöden.
III – Förfarandet innan domen överklagades
21.
Angående tribunalens och domstolens prövning av dessa mål hänvisar jag till punkterna 25–43 i den överklagade domen.
IV – Den överklagade domen
22.
I den överklagade domen ogiltigförklarade tribunalen det omtvistade beslutet i den del det däri konstateras, eller i den del beslutet grundar sig på ett sådant konstaterande, att de befrielser från punktskatt på mineraloljor som används som bränsle vid framställningen av aluminiumoxid, vilka beviljades av Republiken Frankrike, Irland och Republiken Italien till och med den 31 december 2003, utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG. Tribunalen ogiltigförklarade dessutom detta beslut till den del Republiken Frankrike, Irland och Republiken Italien ålades att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva nämnda skattebefrielser från stödmottagarna, i den mån de sistnämnda inte betalade en punktskatt på minst 13,01 euro per 1000 kg tjock eldningsolja.
23.
Enligt punkt 58 i den överklagade domen uppgav tribunalen att den av processekonomiska skäl ansåg att det var lämpligt att pröva de grunder och argument som avsåg åsidosättandet av rättssäkerhetsprincipen och/eller principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga. I sina grunder och anmärkningar gjorde sökandena i huvudsak gällande att kommissionen delvis omintetgjorde rättsverkningarna av rådets beslut om tillstånd, varav det sista beslutet var beslut 2001/224, enligt vilka de berörda medlemsstaterna tilläts att tillämpa nämnda skattebefrielser till och med den 31 december 2006.
24.
Efter att i punkterna 59 och 62 i den överklagade domen ha erinrat om rättspraxis angående rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionens rättsakter presumeras vara lagenliga, undersökte tribunalen i punkterna 63–74 i domen, frågan om sambandet mellan bestämmelserna om punktskatt och om statligt stöd.
25.
Tribunalen erinrade om att Europeiska gemenskapen har olika möjligheter att vidta åtgärder för att undanröja olika typer av snedvridningar som kan äventyra den inre marknadens funktion på de båda områdena. Den utgick ifrån antagandet att reglerna om harmonisering av skattelagstiftning, särskilt reglerna om punktskatt och reglerna om statligt stöd avser ett och samma mål. Detta mål är att främja en väl fungerande inre marknad genom att, bland annat, bekämpa snedvridningar av konkurrensen. Tribunalen ansåg att ett konsekvent genomförande av dessa olika bestämmelser, med beaktande av att de har gemensamma mål, i motsats till vad kommissionen hade gjort gällande, förutsätter att begreppet snedvridning av konkurrensen har samma innebörd och betydelse i fråga om harmonisering av nationell skattelagstiftning och statligt stöd.
26.
Tribunalen anförde att reglerna om harmonisering av nationell skattelagstiftning – bland annat reglerna om punktskatt – vilka framgår av artikel 93 EG och av direktiv 92/81, uttryckligen ger vissa ansvarsuppgifter åt unionsinstitutionerna. Kommissionen har ett ansvar att föreslå och rådet har ett ansvar att besluta. Ansvaret avser dels bedömningen av huruvida en möjlig snedvridning av konkurrensen föreligger när en medlemsstat eventuellt ska tillåtas att tillämpa eller att fortsätta tillämpa en befrielse från den harmoniserade punktskatten.
27.
Tribunalen tog därefter upp rättspraxis angående artikel 87.1 EG som avser medlemsstaternas beslut varigenom dessa för att genomföra sina egna ekonomiska och sociala mål genom ensidiga och självständiga beslut ger företag eller andra rättssubjekt tillgång till medel eller fördelar som ska främja förverkligandet av de eftersträvade ekonomiska eller sociala målen. Tribunalen angav att förmåner, för att anses vara stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, bland annat ska kunna tillskrivas staten.
28.
Det är mot bakgrund av dessa principer och bestämmelser som tribunalen underkände kommissionens argument att beslut 2001/224 var ett nödvändigt – men inte tillräckligt – villkor för att de berörda medlemsstaterna skulle kunna bevilja de omtvistade skattebefrielserna med hänsyn till skäl 5 i beslut 2001/224. Tribunalen drog härav slutsatsen att detta skäl inte kan avse ett fall som det ifrågavarande då medlemsstaterna tillämpar befrielser från punktskatten, genom att helt enkelt anpassa sig till ett tillstånd från en unionsinstitution. En sådan tolkning skulle inverka skadligt på kravet att säkerställa en konsekvent tillämpning av unionsrättens olika bestämmelser. Detta krav följer av rättssäkerhetsprincipen.
29.
Tribunalen påpekade att kommissionen aldrig använde sina befogenheter enligt artikel 8.5 i direktiv 92/81, artikel 230 EG och artikel 241 EG för att besluten om tillstånd skulle upphävas, ändras eller ogiltigförklaras. Inte heller sökte kommissionen någon ogiltigförklaring av direktiv 92/81.
30.
Punkterna 104 och 105 i den överklagade domen har följande lydelse:
”104
Tribunalen finner, i likhet med vad rådet har gjort gällande i sina svar på tribunalens frågor … att beslut 2001/224 fanns och alltjämt gällde när kommissionen antog det omtvistade beslutet. Beslut 2001/224, rådets tidigare beslut om tillstånd samt direktiv 92/81, särskilt dess artikel 8.4, omfattades av den presumtion om lagenlighet som gäller för alla unionsinstitutionernas rättsakter. De hade alla full rättsverkan. Republiken Italien, Irland och Republiken Frankrike hade således rätt att förlita sig på rådets beslut om tillstånd, varav det sista beslutet var beslut 2001/224, för att fortsätta att tillämpa de omtvistade skattebefrielserna på Sardinien och i regionerna Shannon och Gardanne, särskilt till och med den 31 december 2003. Dessa beslut utgjorde i princip hinder mot att kommissionen i det omtvistade beslutet håller de berörda medlemsstaterna ansvariga för ovannämnda omtvistade skattebefrielser och, följaktligen, mot att kommissionen kvalificerar dem som statligt stöd, i den mening som avses i artikel 87.1 EG, eller kräver att de delvis ska återbetalas, i den mån som kommissionen fann att de var oförenliga med den inre marknaden i den mening som avses i artikel 87.3 EG.
105
Mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i förevarande mål finner tribunalen följande. I den mån det [omtvistade] beslutet innebär att giltigheten hos de omtvistade skattebefrielser som beviljades av Republiken Italien, Irland och Republiken Frankrike till och med den 31 december 2003 direkt ifrågasätts innebär det även att giltigheten hos rådets beslut om tillstånd, varav det sista beslutet var beslut 2001/224, och dess följder därmed också – indirekt men ofrånkomligt – ifrågasätts. Det omtvistade beslutet innebär därigenom att rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga åsidosätts.”
V – Parternas yrkanden inför domstolen
31.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen,
—
återförvisa målet till tribunalen, och
—
förklara att beslut om rättegångskostnaderna kommer att meddelas senare.
32.
Irland, Republiken Frankrike, Republiken Italien och Aughinish Alumina Ltd (nedan kallat AAL) har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
33.
Eurallumina SpA (nedan kallat Eurallumina) har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet,
—
för det fall domstolen inte skulle godta något av de skäl som tribunalen anförde till stöd för den överklagade domen, återförvisa målet till tribunalen för ny prövning,
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
VI – Överklagandet
34.
Kommissionen har, till stöd för sitt yrkande att den överklagade domen ska upphävas och målet återförvisas till tribunalen, åberopat fem grunder.
35.
De två första grunderna är delvis av förfarandekaraktär medan de tre övriga avser åsidosättandet i sak av unionsrätten.
36.
Den första grunden avser tribunalens bristande behörighet, brister i fråga om förfarandet vilka varit till men för kommissionens intressen, åsidosättande av dispositionsprincipen i artikel 21 i stadgan för Europeiska unionens domstol och av artiklarna 44.1 och 48.2 i tribunalens rättegångsregler samt i andra hand bristande motivering. Den andra grunden avser tribunalens bristande behörighet, åsidosättande av artiklarna 87.1 EG, 88 EG och av artikel 61 andra stycket i domstolens stadga samt brister i fråga om förfarandet vid tribunalen vilka varit till men för kommissionens intressen. I den tredje grunden görs gällande att det skett ett åsidosättande av artiklarna 87.1 EG, 88 EG och av principen om jämvikt mellan institutionerna samt att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fastställde rådets och kommissionens respektive behörighet samt förhållandet mellan harmonisering av skattelagstiftning och kontroll av statligt stöd. I den fjärde grunden har kommissionen gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av beslut 2001/224 och att den åsidosatte reglerna om tolkning av rättsakter från unionens institutioner. Den femte grunden slutligen, avser dels åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen, principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga och principen om god förvaltningssed, dels bristande motivering.
37.
Jag ska inleda min bedömning av överklagandet med den första grunden.
A – Parternas argument
38.
Den första grunden består av två delar.
39.
Kommissionen har i den första delgrunden i huvudsak förebrått tribunalen för att den ex officio prövade en grund avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG som byggde på att medlemsstaterna inte kunde hållas ansvariga för de omtvistade skattebefrielserna, eller att tribunalen omkvalificerade föremålet för talan.
40.
Enligt kommissionen är det uppenbart att tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet, inte på grund av åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, vilka endast behandlades på ett allmänt plan, utan på grund av att de omtvistade skattebefrielserna inte utgjorde statligt stöd, då ansvaret för dem inte kunde tillskrivas Europeiska unionen (
12
).
41.
Enligt kommissionen var det tribunalen som efter det att målet återförvisats till den tog upp ansvarsfrågan till diskussion, när den i en skrivelse från sitt kansli av den 20 juli 2011 riktade följande fråga till parterna:
”Kan de omtvistade skattebefrielser som beviljats av Italien, Irland och Frankrike till och med den 31 december 2003, i den mån de tidigare har tillåtits genom rådets beslut som antagits enhälligt på förslag av kommissionen med tillämpning av artikel 8.4 i direktiv 92/81, varav det sista beslutet var beslut 2001/224, objektivt, anses uppfylla villkoret i artikel 87.1 EG att de ska kunna tillskrivas staten?”
42.
Enligt kommissionens åsikt var det endast som svar på denna fråga som sökandena i målet vid tribunalen gjorde gällande att de omtvistade skattebefrielserna inte utgjorde statligt stöd därför att de skulle tillskrivas unionen och inte medlemsstaterna.
43.
Svarandena har bestritt dessa argument.
44.
Irland och Republiken Italien har hävdat att tribunalen ex officio kunde pröva ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, eftersom kommissionen, för att fullgöra sin motiveringsskyldighet, borde ha uppgett skälen till att den ansåg att de omtvistade skattebefrielserna borde tillskrivas de berörda medlemsstaterna.
45.
Vidare har Republiken Frankrike, Eurallumina och AAL anfört att grunden avseende ansvaret utgör en komplettering av de grunder som de åberopat och att tribunalen följaktligen endast godtog och utvecklade de grunder som anförts avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga.
46.
Enligt Republiken Frankrike, Republiken Italien och Eurallumina har uppfattningen att medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna endast relativ betydelse i domskälen i den överklagade domen och den utgör således inte det huvudsakliga skälet till att det omtvistade beslutet ogiltigförklarades.
B – Min bedömning
47.
De frågor som väcks i den första delen av kommissionens första grund är huruvida tribunalen ex officio prövade en grund avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG som bygger på att medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna som inte kunde prövas ex officio och om denna grund utgjorde det verkliga skälet till ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet, vilket kan leda till att den överklagade domen upphävs.
48.
Inledningsvis erinrar jag om att det framgår av de bestämmelser som reglerar förfarandet inför unionsdomstolarna, bland annat artikel 21 i domstolens stadga och artikel 44.1 i tribunalens rättegångsregler, att det är parterna som bestämmer och avgränsar tvisteföremålet. Unionsdomstolarna får följaktligen inte gå utöver parternas yrkanden. De ska i princip även pröva yrkandena inom ramen för de faktiska och rättsliga omständigheter som parterna redogjort för.
49.
I reglerna om förfarandet vid unionsdomstolarna och rättspraxis har emellertid fastställts under vilka förhållanden unionsdomstolarna, i syfte att utföra sitt uppdrag att bedöma en rättsakts lagenlighet, är behöriga att ex officio pröva en rättslig grund, det vill säga en rättslig grund som sökanden inte har åberopat till stöd för sitt yrkande. Det är grundens karaktär som avgör om unionsdomstolarna kan pröva den ex officio.
50.
I förevarande mål anser jag att Irlands och Republiken Italiens argument, att tribunalen ex officio kunde pröva ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, eftersom kommissionen inte hade motiverat det omtvistade beslutet vad gällde statens ansvar för de omtvistade skattebefrielserna, utan vidare ska avvisas.
51.
Det ingår nämligen i begreppet statligt stöd att staten kan tillskrivas ansvar.
52.
Det ska erinras om att enligt artikel 87.1 EG är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.
53.
En sådan oförenlighet förutsätter, enligt artikel 87.1 EG, att det görs en prövning av fyra villkor, varav det första är att det ska röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel (
13
).
54.
För att förmåner ska anses utgöra stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG krävs att de tilldelas direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel och att de kan tillskrivas staten (
14
).
55.
Enligt fast rättspraxis kan grunden avseende huruvida staten kan tillskrivas ansvar, eftersom denna grund avser ett besluts materiella lagenlighet, anses röra åsidosättandet av en rättsregel angående tillämpningen av fördraget och den kan prövas av unionsdomstolen endast om den åberopas av sökanden (
15
).
56.
Det är således lämpligt att först undersöka huruvida Irland, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Eurallumina och AAL, i första instans då målet hade återförvisats till tribunalen, åberopade grunden avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, vilken byggde på att medlemsstaterna inte kunde tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna, för att få klarhet i huruvida tribunalen prövade den ex officio.
57.
Mot bakgrund av handlingarna i målet råder det inget tvivel om att medlemsstaterna och berörda tredje parter inte vid något tillfälle i sin talan under förfarandet efter det att målet återförvisats till tribunalen gjorde gällande att de omtvistade skattebefrielserna inte utgjorde statligt stöd, eftersom de inte kunde tillskrivas de berörda medlemsstaterna.
58.
Frågan om ansvar togs emellertid upp av kommissionen i dess svaromål i mål T‑56/06 när den bemötte Republiken Frankrikes påstående att den franska skattebefrielsen inte utgjorde något stöd med motiveringen att den varken snedvred eller hotade att snedvrida konkurrensen.
59.
Kommissionen hade då nämnt förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i målet Deutsche Bahn mot kommissionen (
16
), i syfte att illustrera fall då domstolen och förstainstansrätten fick bedöma nationella åtgärder med avseende både på de unionsrättsliga reglerna om statligt stöd och på andra bestämmelser i fördraget. Kommissionen visade genom ett resonemang e contrario att det inte är uteslutet att en skattebefrielse som rådet har tillåtit enligt bestämmelserna om harmonisering av skatter, även utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG.
60.
Efter det att domen i de ovannämnda förenade målen T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 och T‑69/06, kommissionen mot Irland m.fl., hade återförvisats till tribunalen underrättade denna alla parter om att förfarandet fortskred i enlighet med artikel 117 och följande artiklar i tribunalens rättegångsregler och att de hade möjlighet att inkomma med inlagor.
61.
Sökandena i första instans efter återförvisning återkom emellertid inte i detta skede av förfarandet till tolkningen av domen i det ovannämnda målet Deutsche Bahn mot kommissionen.
62.
I mål T‑56/06 RENV ansåg faktiskt Republiken Frankrike fortfarande att villkoret i artikel 87.1 EG angående snedvridningen av konkurrensen med nödvändighet inte var uppfyllt. Republiken Italien invände i mål T‑60/06 RENV endast mot kriteriet att skattebefrielserna var selektiva. I målen T-62/06 RENV och T-69/06 RENV upprepade Eurallumina och AAL de anmärkningar som framförts under förfarandet före återförvisningen, varvid inget av företagen anförde att det skett ett åsidosättande av artikel 87.1 EG, som sådan. I mål T‑50/06 RENV insisterade Irland till och med på att den skattebefrielse som beviljats AAL utgjorde befintligt stöd.
63.
Det är således uppenbart att det i själva verket var tribunalen som, såsom kommissionen underströk i punkt 19 i sitt överklagande, genom den skrivelse av den 20 juli 2011 som tribunalen riktade till parterna från sitt kansli, verkligen införde uppfattningen att de berörda medlemsstaterna kunde tillskrivas den omtvistade skattebefrielsen. I skrivelsen gavs parterna möjlighet att besvara den skriftligen och att diskutera den vid tribunalens förhandling som ägde rum den 14 september 2011.
64.
Därefter ska det undersökas huruvida det trots allt är möjligt att anse att grunden avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, vilken bygger på att de berörda medlemsstaterna inte kan tillskrivas den omtvistade skattebefrielsen, kan sammanbindas med grunden avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, såsom vissa av svarandena har hävdat.
65.
Enligt min mening kan frågan om ansvaret inte utgöra ett ytterligare eller kompletterande argument som tribunalen kunde godta och utveckla inom ramen för grunden avseende åsidosättande av nämnda principer.
66.
Rättsliga grunder är nämligen per definition de juridiska skäl som en part kan anföra till stöd för sitt anspråk. Ett kompletterande argument är ett argument som förstärker en grund och som följaktligen syftar till samma slutsats.
67.
Jag erinrar om att tribunalen i förevarande mål av processekonomiska skäl först prövade de grunder och argument som avsåg åsidosättandet av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga för att komma fram till att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras.
68.
Jag kan inte inse hur den grund avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG som bygger på att de berörda medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna skulle kunna sammanbindas med grunden avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, och detta av flera orsaker.
69.
Jag anser att dessa båda grunder är väl åtskilda och självständiga. Dels är nämligen den aktuella rättsregelns karaktär en annan, eftersom den första grunden avser åsidosättande av en rättsregel som rör tillämpningen av fördraget medan den andra grunden rör åsidosättande av allmänna unionsrättsliga principer. Dels är också de båda grundernas rättsverkningar olika.
70.
Grunden avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga syftar nämligen till att ifrågasätta det resultat som kommissionen kom fram till, nämligen att stödet skulle återkrävas.
71.
Såsom tribunalen angav i målen T‑56/06 RENV och T‑60/06 RENV, kritiserade Republiken Frankrike kommissionen för att den hade åsidosatt rättssäkerhetsprincipen och Republiken Italien kritiserade kommissionen för att den hade åsidosatt principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, eftersom kommissionen förordnade att det stöd som påstods ha beviljats från och med den 3 februari 2002 till och med den 31 december 2003 skulle återkrävas (
17
).
72.
I målen T‑62/06 RENV och T‑69/06 RENV klandrade Eurallumina kommissionen för att den hade åsidosatt rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga, och AAL klandrade kommissionen för att den hade åsidosatt rättssäkerhetsprincipen, eftersom kommissionen hade funnit att de italienska respektive irländska skattebefrielserna delvis var oförenliga med den gemensamma marknaden (
18
).
73.
Grunden avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG som bygger på att medlemsstaterna inte kan tillskrivas skattebefrielserna leder, med beaktande av att den omständigheten att ansvaret kan tillskrivas ligger till grund för begreppet statligt stöd, till slutsatsen att detta kriterium inte är uppfyllt.
74.
Jag kan således inte dela Euralluminas uppfattning att begreppet tillskrivas ansvar, inte är något annat än en tillämpning av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga.
75.
Fram till dess att tribunalen ställde en fråga till parterna som skulle besvaras skriftligt, hade Irland inte gjort gällande att Irlands skattebefrielse inte utgjorde statligt stöd. Irland gjorde tvärtom gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till ett rättsligt fel när den fann att det var fråga om ett nytt stöd och inte ett befintligt stöd. Även detta stöder uppfattningen att denna grund inte ska bindas samman med grunden avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga.
76.
Tribunalen gjorde sig enligt min uppfattning skyldig till en oriktig bedömning genom att låta grunden avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, vilken bygger på att de berörda medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna, motsvara grunden avseende åsidosättande av de ovannämnda principerna.
77.
Låt mig slutligen undersöka huruvida grunden avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, vilken bygger på att de berörda medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna, utgjorde det verkliga skälet till ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet eller åtminstone ett viktigt skäl som motiverar att den överklagade domen upphävs.
78.
Visserligen ägnas endast några få punkter i den överklagade domen åt denna grund. Enligt min mening har denna grund ändå inte enbart relativ betydelse i domskälen i den domen, såsom Republiken Italien och Eurallumina har påstått.
79.
Denna paradox mellan tribunalens fåordighet och den betydelse som denna grund har, anser jag för övrigt förklaras av att tribunalen har låtit den grund som bygger på att de berörda medlemsstaterna inte kan tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna motsvara grunden avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga.
80.
Punkt 104 i den överklagade domen illustrerar särskilt väl detta samband, eftersom tribunalen först konstaterade att rådets beslut om tillstånd omfattades av den presumtion om lagenlighet som gäller för alla unionsinstitutionernas rättsakter. Därefter fann tribunalen att dessa beslut i princip utgjorde hinder mot att kommissionen i det omtvistade beslutet tillskrev de berörda medlemsstaterna de omtvistade skattebefrielserna och följaktligen mot att kommissionen kvalificerade dem som statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, och förordnade att de delvis skulle återbetalas, i den mån som kommissionen fann att de var oförenliga med den inre marknaden i den mening som avses i artikel 87.3 EG.
81.
Jag erinrar om att tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet ”i den del det däri konstateras, eller i den del beslutet grundar sig på ett sådant konstaterande, att de [omtvistade befrielserna] från punktskatt utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG”.
82.
Enligt min åsikt kan enbart den omständigheten, att rättssäkerhetsprincipen och principen om att unionsinstitutionernas rättsakter presumeras vara lagenliga har åsidosatts, inte leda till att det omtvistade beslutet ogiltigförklaras på grundval av denna motivering.
83.
Den motivering som tribunalen kunde lägga till grund för att ogiltigförklara det omtvistade beslutet, i den del det däri konstaterades eller i den del beslutet grundade sig på ett sådant konstaterande att de omtvistade skattebefrielserna utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, är enligt min mening att medlemsstaterna inte kunde tillskrivas dessa skattebefrielser.
84.
Härav följer att kommissionens uppfattning att det verkliga skälet till ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet var att de berörda medlemsstaterna inte kunde tillskrivas de omtvistade skattebefrielserna ska godtas.
85.
Utan att det är nödvändigt att pröva parternas övriga argument och grunder, ska följaktligen den överklagade domen upphävas i den del det omtvistade beslutet ogiltigförklarades genom denna dom med motiveringen att det däri konstateras, eller i den del beslutet grundar sig på ett sådant konstaterande, att de befrielser från punktskatt på mineraloljor som används som bränsle vid framställningen av aluminiumoxid, vilka beviljades av Republiken Frankrike, Irland och Republiken Italien till och med den 31 december 2003, utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG samt att dessa medlemsstater däri ålades att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva nämnda skattebefrielser från stödmottagarna, i den mån de sistnämnda inte betalade en skatt på minst 13,01 euro per 1000 kg tjock eldningsolja.
86.
Enligt artikel 61 första stycket i domstolens stadga kan domstolen, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till tribunalen för avgörande. I förevarande fall är målet inte färdigt för avgörande.
87.
Målet ska följaktligen återförvisas till tribunalen och beslutet om rättegångskostnader anstå.
VII – Förslag till avgörande
88.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen beslutar enligt följande:
1)
Den dom som Europeiska gemenskapernas tribunal meddelade den 21 mars 2012 i de förenade målen T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV och T‑69/06 RENV, Irland m.fl. mot kommissionen, upphävs i den mån tribunalen
—
ogiltigförklarade kommissionens beslut av den 7 december 2005 om den befrielse från punktskatt på mineraloljor som används som bränsle vid framställningen av aluminiumoxid i regionerna Gardanne och Shannon samt på Sardinien, och som tillämpas av Frankrike, Irland och Italien, med motiveringen att det i detta beslut konstateras eller att beslutet grundar sig på ett sådant konstaterande, att de befrielser från punktskatt på mineraloljor som används som bränsle vid framställningen av aluminiumoxid, vilka beviljades av Republiken Frankrike, Irland och Republiken Italien till och med den 31 december 2003, utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 samt dessa medlemsstater däri åläggs att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva nämnda skattebefrielser från stödmottagarna, i den mån de sistnämnda inte betalade en skatt på minst 13,01 euro per 1000 kg tjock eldningsolja, och
—
förpliktade Europeiska gemenskapernas kommission att bära sina rättegångskostnader och ersätta sökandenas rättegångskostnader, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarandet i mål T‑69/06 R.
2)
De förenade målen T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV och T‑69/06 RENV återförvisas till Europeiska unionens tribunal.
3)
Frågan om rättegångskostnader anstår.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Dom av den 21 mars 2012 i de förenade målen T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV och T‑69/06 RENV, Irland m.fl. mot kommissionen (REU 2012, s. II ‑ 0000), nedan kallad den överklagade domen.
(
3
)	Kommissionens beslut av den 7 december 2005 om den befrielse från punktskatt på mineraloljor som används som bränsle vid framställningen av aluminiumoxid i regionerna Gardanne och Shannon samt på Sardinien, och som tillämpas av Frankrike, Irland och Italien (EUT L 119, 2006, s. 12, nedan kallat det omtvistade beslutet).
(
4
)	Rådets beslut 2001/224/EG av den 12 mars 2001 om nedsättning av punktskattesatser och befrielse från punktskatter för vissa mineraloljor som används för särskilda ändamål (EGT L 84, s. 23).
(
5
)	EGT L 316, s. 12; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 91.
(
6
)	EGT L 316, s. 19; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 98.
(
7
)	EUT L 316, s. 51.
(
8
)	Rådets beslut av den 19 oktober 1992 om tillåtelse för medlemsstater att i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 8.4 i direktiv 92/81/EEG för vissa mineraloljor fortsätta att tillämpa nedsatta punktskattesatser eller befrielse från punktskatt, när dessa används för särskilda ändamål (EGT L 316, s. 16; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 95).
(
9
)	Rådets beslut av den 13 december 1993 om rätt för vissa medlemsstater att på vissa mineraloljor för särskilda användningssätt tillämpa nedsatt punktskatt eller medge befrielse från punktskatt enligt det förfarande som fastställs i artikel 8.4 i direktiv 92/81/EEG (EGT L 321, s. 29; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 149).
(
10
)	Rådets beslut av den 30 juni 1997 om tillåtelse för medlemsstater att i enlighet med det förfarande som föreskrivs i direktiv 92/81/EEG för vissa mineraloljor, när dessa används för särskilda ändamål, tillämpa och fortsätta tillämpa gällande nedsättning av eller befrielse från punktskatt (EGT L 182, s. 22).
(
11
)	EGT C 30, sidorna 17, 21 och 25.
(
12
)	Kommissionen avser den sista meningen i punkt 104 i den överklagade domen.
(
13
)	Dom av den 30 maj 2013 i mål C‑677/11, Doux Élevage och Coopérative agricole UKL-ARREE ( REU 2013, s. I‑0000), punkt 25.
(
14
)	Ibidem, punkt 27.
(
15
)	Dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France (REG 1998, s. I-1719), punkt 67. Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 2009 i mål C-89/08 P, kommissionen mot Irland m.fl. (REG 2009, s. I-11245), punkt 40.
(
16
)	Dom av den 5 april 2006 i mål T-351/02, Deutsche Bahn mot kommissionen (REG 2006, s. II-1047).
(
17
)	Se punkterna 53 och 54 i den överklagade domen.
(
18
)	Se punkterna 55 och 56 i den överklagade domen.