62024CC0043
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 4 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑43/24 [Шипов] (
i
)
К. М. Х.
срещу
Община Стара Загора
(Преюдициално запитване, отправено от Върховен касационен съд (България)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Член 21, параграф 1 ДФЕС — Членове 7 и 45 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки — Пречки — Искане за промяна на данните за гражданското състояние на трансполово лице — Липса на национална процедура — Липса на акт, съставен в друга държава членка — Задължение за държавата членка по произход да признае и да впише в акта за раждане промяната на половата идентичност и последващите промени — Директива 2004/38/ЕО — Член 4 — Задължение за издаване на документи за самоличност в съответствие с изживяваната полова идентичност“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на производство, образувано по молба на К. М. Х. срещу Община Стара Загора (България) за постановяване на съдебно решение, с което да се установи промяната на нейния пол, като се разпореди да бъде променено името ѝ (
2
) и тази промяна да бъде вписана в нейния акт за раждане.
2.
Следователно преюдициалното запитване се отнася до признаването и вписването в данните за гражданското състояние от компетентните да изменят акт за раждане органи на държава членка на трансполовата идентичност на лице, което е гражданин на тази държава членка. Въпреки че това лице е упражнило правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, искането му няма за предмет признаването на законно извършена в друга държава членка промяна на елемент от неговата самоличност.
3.
В областта на регистрацията на гражданското състояние обаче до постановяването на решение от 4 октомври 2024 г., Mirin (
3
), практиката на Съда се е развивала единствено в контекста на признаването от държава членка на последиците на акт или решение, приети в друга държава членка и главно въз основа на прогласеното в член 21 ДФЕС право на гражданите на Съюза свободно да се движат и да пребивават на територията на държавите членки, като същевременно е припомнено, че правото на Съюза не засяга компетентността на тези държави в областта на гражданското състояние.
4.
Освен това в тази съдебна практика, що се отнася до признаването на правни връзки, Съдът изрично уточнява, че признаването от държава членка на законно установено в друга държава членка правно положение не задължава първата държава членка, в която това положение поражда правни последици, предвидени в правото на Съюза, да измени правната си уредба в областта на гражданското състояние на лицата (
4
). Накрая, в други области Съдът подчертава компетентността на държавите членки в областта на правното признаване на половата идентичност (
5
).
5.
По делото, по което е постановено решение Mirin, в държавата членка, чийто гражданин е лицето, е съществувала национална процедура за промяна на половата идентичност (
6
). Настоящият случай не е такъв, тъй като държавата членка, чийто гражданин е лицето, категорично не допуска признаване на промените в половата идентичност.
6.
Следователно с преюдициалното запитване от Съда се иска да се произнесе по съответствието с правото на Съюза на правна уредба на държава членка, както е тълкувана от националните съдилища, която не признава нито промяната на половата идентичност на неин гражданин, нито последиците от нея, когато тази промяна на половата идентичност не е била законно установена в друга държава членка (
7
). Този въпрос, доколкото се отнася до компетентността на държавите членки в областта на гражданското състояние на лицата, е от голямо значение.
7.
Така Съдът ще трябва да определи по какъв начин положението в главното производство попада в приложното поле на правото на Съюза, каква е пречката пред упражняването на права, на които може да се позове съответното лице, и дали тази пречка може да бъде обоснована.
8.
Ще изложа причините, поради които с оглед на някои разпоредби от правото на Съюза Съдът би могъл да приеме, че държава членка е длъжна да отстрани пречките пред свободата на движение и пребиваване, породени от липсата в тази държава членка на правно признаване на изживяваната от неин гражданин полова идентичност, като измени неговия акт за раждане, както и документите му за самоличност, дори при липсата на правно установена промяна на половата идентичност, извършена в друга държава членка.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
9.
В настоящото заключение ще се позова на член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, на член 7 и член 45, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
8
), както и на член 4, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО (
9
).
Б.
Българското право
1. Законът за гражданската регистрация
10.
Съгласно член 1, алинея 2 от Закона за гражданската регистрация в редакцията му, приложима към спора в главното производство:
„Гражданска регистрация е вписване на събитията раждане, брак и смърт в регистрите на актовете за гражданско състояние и вписване на лицата в регистъра на населението“.
11.
Член 2, алинея 1 от този закон гласи:
„Гражданската регистрация на физическите лица в Република България се основава на данните в актовете за тяхното гражданско състояние и на данните в други актове, посочени в закон“.
12.
Член 3 от посочения закон предвижда:
„(1)   В регистрите на актовете за гражданско състояние се вписват събитията по чл. 1, ал. 2 за всички лица, които към момента на настъпване на събитието са български граждани, и за лицата, които не са български граждани, но към момента на настъпване на събитието се намират на територията на Република България.
2.   В регистъра на населението се вписват:
1. всички български граждани;
[…] [ (
10
)]“.
13.
Съгласно член 8, алинея 1 от същия закон основните данни за гражданската регистрация на лицата са техните имена, дата и място на раждане, пол, гражданство и единен граждански номер.
14.
Член 9, алинея 1 от Закона за гражданската регистрация гласи:
„Името на български гражданин, роден на територията на Република България, се състои от собствено, бащино и фамилно имена. Трите части на името се вписват в акта за раждане“.
15.
Член 13 от този закон предвижда:
„Бащиното име на всяко лице се образува от собственото име на бащата и се вписва с наставка -ов или -ев и окончание съобразно пола на детето, освен когато собственото име на бащата не позволява поставянето на тези окончания или те противоречат на семейните, етническите или религиозните традиции на родителите“.
16.
Член 14, алинея 1 от посочения закон гласи:
„Фамилното име на всяко лице е фамилното или бащиното име на бащата с наставка -ов или -ев и окончание съобразно пола на детето, освен ако семейните, етническите или религиозните традиции на родителите налагат друго“.
17.
Член 19, алинея 1 от същия закон има следния текст:
„Промяната на собствено, бащино или фамилно име се допуска от съда въз основа на писмена молба на заинтересувания, когато то е осмиващо, опозоряващо или обществено неприемливо, както и в случаите, когато важни обстоятелства налагат това“.
18.
Съгласно член 45, алинея 1, точки 6—8 от Закона за гражданската регистрация актът за раждане съдържа името на новороденото, единния граждански номер на детето (само за българските граждани), както и пола и гражданството.
19.
Член 73 от този закон предвижда, че промяната в данните за гражданско състояние на лицата в съставени актове за гражданско състояние се извършва по съдебен или административен ред.
20.
Съгласно член 76, алинея 5 от посочения закон името и полът се изменят по съдебен ред.
21.
Според член 100 от същия закон единната система за гражданска регистрация и административно обслужване на населението (ЕСГРАОН) е национална система за гражданска регистрация на физическите лица в Република България и източник на лични данни за тях.
22.
Съгласно член 101, точки 1—4 от Закона за гражданската регистрация:
„Функциите на ЕСГРАОН са:
1.
създаване и поддържане на регистри на актове за гражданско състояние;
2.
създаване и поддържане на Национален електронен регистър на актове за гражданско състояние;
3.
създаване и поддържане на регистър на населението;
4.
еталонодържател за уникалния административен идентификатор на физическите лица — ЕГН, и създаване и поддържане на регистъра на единните граждански номера“.
2. Законът за българските лични документи
23.
Съгласно член 4, алинея 1 от Закона за българските лични документи (
11
) от 1 април 1999 г. в редакцията му, приложима към спора в главното производство, всеки български гражданин има право на документ за самоличност.
24.
Член 9, алинея 1 от този закон гласи:
„При промяна на имената, единния граждански номер (личния номер/личен номер на чужденец), пола, гражданството или при настъпили съществени и трайни изменения на образа лицето е длъжно да подаде заявление за издаване на нови български лични документи в срок до 30 дни“.
25.
Член 13, алинея 1 от посочения закон изброява видовете документи за самоличност. Това са по-специално личната карта, паспортът и свидетелството за управление на моторно превозно средство.
26.
Съгласно член 16, параграф 1 от същия закон в документите за самоличност трябва да фигурират имената, датата на раждане, единният граждански номер, полът и гражданството на заинтересованото лице. В алинеи 2 и 6 от този член се уточнява, че в паспорта и личната карта се съдържат и биометрични данни.
27.
В § 1, точка 16 от допълнителните разпоредби на Закона за българските лични документи се добавя, че биометричните данни са изображението на лицето на гражданина и пръстовите му отпечатъци.
III. Фактите по главното производство и преюдициалните въпроси
28.
К. М. Х. е лице, родено на 7 август 1990 г. в България, което е регистрирано при раждането си като лице от мъжки пол с имена, включващи собствено, бащино и фамилно име (
12
), съответстващи на този пол. Определен му е също единен граждански номер и му е издаден документ за самоличност, които също го идентифицират като лице от мъжки пол. K. M. Х. обаче твърди, че тя (
13
)„винаги се е чувствала жена по външен вид и поведение, светоусещане, емоционалност и маниери“ (
14
), и то от детството си.
29.
Понастоящем това лице живее в Италия с постоянен италиански партньор (
15
), който го издържа. След хормонална терапия тя се представя като жена и иска да се подложи на хирургическа операция за промяна на пола, което предполага промяна в гражданскоправния статус. Несъответствието между външността ѝ и поведението ѝ на лице от женски пол, от една страна, а от друга страна, фактът, че притежава официални документи за самоличност, сред които лична карта на лице от мъжки пол, ѝ създава ежедневни неудобства и проблеми по-специално при намиране на работа.
30.
Ето защо през 2017 г. К. М. Х. иска от Районен съд Стара Загора (България) на основание член 19, алинея 1 от Закона за гражданската регистрация да обяви, че тя е лице от женски пол, като разпореди промяна на името ѝ от K. M. Х. (собствено, бащино и фамилно име за мъжки пол) на К. М. Х. (собствено, бащино и фамилно име за женски пол) и вписване на тази промяна в нейния акт за раждане.
31.
Този съд, който разполага с различни медицински становища и съдебна експертиза, потвърждаващи изявленията на K. M. Х. относно твърдяната полова идентичност, отхвърля искането ѝ на 28 февруари 2018 г. Той приема, че K. M. Х. е трансполово лице, и констатира, че това искане за признаване на промяната на половата му идентичност (
16
) произтича от свободна воля и информиран избор. Той обаче приема, че правният критерий за уважаване на посоченото искане по член 73 от Закона за гражданската регистрация във връзка с член 19 от този закон, не е изпълнен. Счита, че обективното българско право не предвижда възможност за промяна на установените в акт за гражданско състояние факти въз основа на елементи от психологически характер.
32.
Това решение е потвърдено във второинстанционно производство от Окръжен съд Стара Загора (България) на 15 юни 2018 г., с мотива че, най-напред, българският законодател е предвидил вписването на пола, определен при раждането въз основа на първични полови белези. Промяна на пола може да бъде допусната само ако е наложена от телесно модифициране. По-нататък, разпоредбите на Закона за гражданската регистрация са напълно ясни и не оставят място за различно тълкуване. Накрая, държавата в качеството си на законодател е тази, която трябва да предприеме мерки за зачитане на личния и семейния живот на гражданите в съответствие с нормата на член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (
17
), която намира непосредствено приложение.
33.
След обжалване, допуснато с определение от 7 февруари 2019 г., Върховният касационен съд (България) приема с решение от 28 юни 2019 г., че независимо от липсата на правна уредба във вътрешното право, принципът на зачитане на правото на личен и семеен живот налага съдът да прецени във всеки отделен случай дали са изпълнени материалноправните предпоставки за промяна на половата идентичност на лице, обусловени от юридическа промяна в данните за гражданското състояние, вписани в акта за раждане, за да се постигне нужният справедлив баланс между обществения интерес и интереса на индивида, с оглед на член 8 от ЕКПЧ. Той решава да върне делото на Окръжен съд Стара Загора, който да събере нови доказателства за здравословното състояние на K. M. Х.
34.
С решение от 21 ноември 2019 г. този съд, който разполага с втора експертиза, потвърждаваща, че K. M. Х. е трансполово лице, отново отхвърля молбата му за промяна на гражданското състояние, като повтаря мотивите на първото си решение, основани на липсата на процедура, позволяваща вписването в акт за раждане на „психичния пол“.
35.
К.М.Х. подава жалба срещу това решение пред Върховния касационен съд (България). Тази жалба е допусната за разглеждане на 26 юни 2023 г. поради несъвместимостта на посоченото решение с решение от 30 април 1996 г. по дело P./S. (
18
), на което се позовава K. M. Х., във връзка със следните правни въпроси, предмет на спора, обобщени по следния начин от запитващата юрисдикция: „имат ли физическите лица право да определят собствената си идентичност, включително принадлежността към определен пол; представлява ли неравно третиране отказът на съда да постанови промяна на пола, името и единния граждански номер в актовете за гражданско състояние на молител, който твърди, че е транссексуален?“.
36.
Това производство е възобновено, след като Общото събрание на гражданската колегия на Върховния касационен съд е постановило тълкувателно решение № 2/2020 от 20 февруари 2023 г. (
19
), което е задължително за всички държавни органи и съдилища, включително за съставите на Върховния касационен съд. В отговор на въпроса дали предпоставките за промяна на данните в актовете за гражданско състояние на лице, което твърди, че е трансполово, произтичат от член 8 от ЕКПЧ, е постановено (
20
), първо, че действащото в България материално право не предвижда в такъв случай възможност за промяна на данните за пола, името и единния граждански номер, съдържащи се в актовете за гражданско състояние. По-нататък, правото на Съюза не налага различен извод, тъй като правилата относно гражданското състояние на лицата са от компетентността на държавите членки. Накрая, това решение се основава на решение № 15 от 26 октомври 2021 г. на Конституционния съд (България), от което е видно, че понятието „пол“ в Конституцията може да се разбира само в неговия биологичен смисъл и че общественият интерес има предимство пред интереса на трансполовите лица поради моралните и/или религиозните правила и принципи, които са в основата на установените в обществото ценностни разбирания, чиято стабилност и устойчивост трябва да бъдат гарантирани. В това отношение в посоченото решение се подчертава отражението на изменението на акта за раждане на лице, което твърди, че е „транссексуално“, върху гражданското състояние на други лица, включително непълнолетни и недееспособни лица, като например децата на това лице, както и неговия съпруг.
37.
Върховният касационен съд (България) обаче изразява съмнения относно тълкуването, възприето в тълкувателното решение. Първо, като се позовава на член 8 от ЕКПЧ и на член 9 ДЕС, той твърди, че дискриминация по смисъла на тези разпоредби би била налице, ако приложното поле на националното право, забраняващо основаната на пола дискриминация, е ограничено до интерсексуалните лица и до други по някои медицински причини. Той посочва и идентични или сходни случаи, разрешени по различен начин в други държави членки, за да се позове на нарушение на правото на справедлив съдебен процес на българските трансполови лица.
38.
Второ, тази юрисдикция поставя въпроса дали забраната за правна промяна на данните в акта за раждане не нарушава установените в член 8 и член 21 ДФЕС принципи на равенство на европейските граждани и на свободно движение, „утвърдени с разпоредбите на чл. 7 от Хартата […] и чл. 8 от [ЕКПЧ]“, доколкото засегнатите лица не са в състояние да удостоверят самоличността си, легитимирайки се с личните си документи, в които фигурират като лица от противоположния пол.
39.
Накрая, посочената юрисдикция счита, че Съдът следва да прецени дали задължително тълкуване на Конституцията, дадено с решение на Конституционния съд, съгласно което понятието „пол“ се възприема само в неговия биологичен смисъл, е съобразено с изискванията на правото на Съюза и може да съставлява юридическа пречка за отразяване на смяната на пола в документите за гражданско състояние.
40.
При тези обстоятелства Върховният касационен съд (България) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допускат ли установените в чл. 9 [ДЕС], чл. 8 и чл. 21 [ДФЕС], принципи на равенство на европейските граждани и на свободно движение, утвърдени с разпоредбите на чл. 7 от [Хартата] и чл. 8 от [ЕКПЧ], национална правна уредба на държава членка, която изключва всякаква възможност за извършване на промяна във вече вписаните данни относно пола, името и ЕГН в актовете за гражданско състояние на молител, който твърди, че е [трансполово лице]?
2)
Допускат ли, установените в чл. 9 [ДЕС], чл. 8 и чл. 21 [ДФЕС], принципи на равенство на европейските граждани и на свободно движение, както и установената в чл. 10 ДФЕС забрана на всякаква форма на дискриминация, основана на пол, раса или етническа принадлежност, религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация, утвърдени с разпоредбите на чл. 7 от [Хартата] и чл. 8 от [ЕКПЧ], както и принципът на ефективно правно средство за защита, установяване на национална съдебна практика (в случая с Тълкувателно решение […]), съгласно която се приема, че обективното материално право, действащо на територията на една държава членка на ЕС, не предвижда възможност за промяна на пола, името и единния граждански номер в актовете за гражданско състояние на молител, който твърди, че е [трансполово лице], след като по този начин го поставя в различно положение, в сравнение с това, което би имал в друга държава членка, чиято национална съдебна практика приема обратното?
Допустима ли е и национална практика, която поради религиозни ценности и морални норми не допуска промяна на половата идентичност освен в случаи на наложителност по медицински причини само за определени лица — интерсексуалните?
Допустима ли е и национална практика, която приема, че е възможна промяна на пола само в определени случаи поради религиозни ценности и морални норми и по медицински причини само за определени лица (интерсексуалните), но не и в останалите случаи на промяна на половата идентичност поради други, различни медицински причини?
3)
Установеното с практиката на СЕС във връзка с приложението на Директива [2004/38] и чл. 21, §1 ДФЕС [съобразно приетото в решения от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385) и [Панчарево]] задължение на държава — членка на ЕС, да признае гражданското състояние на лицата, установено в друга държава членка, съгласно правото на последната, важи ли и по отношение на пола като един от основните елементи на гражданска регистрация и налага ли при установена настъпила промяна на пола в друга държава членка на лице, което е и български гражданин, извършване на вписване на това обстоятелство в съответните регистри в Република България?
4)
Допустимо ли е — с оглед правата, произтичащи от [Хартата] и [ЕКПЧ] за справедлив съдебен процес, възприемане на задължително тълкуване на Конституцията, дадено с решение на Конституционен съд, съгласно което понятието пол се възприема само в неговия биологичен смисъл[?] [С]ъобразено ли е то с изискванията на правото на Съюза и може ли да съставлява юридическа пречка за отразяване на смяната на пола [в гражданското състояние]?“.
41.
На 27 май 2024 г. запитващата юрисдикция отговаря на искане на Съда за предоставяне на информация.
42.
Писмени становища са представили К. М. Х., естонското, унгарското, нидерландското и португалското правителство, както и Европейската комисия. K. M. Х., българското и нидерландското правителство, както и Комисията участват в съдебното заседание, проведено на 22 май 2025 г., в хода на което отговарят и на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
43.
Най-напред отбелязвам, че макар първият преюдициален въпрос да се отнася до национална правна уредба, която изключва вписването в гражданското състояние на трансполова идентичност, останалите въпроси се отнасят до националната съдебна практика, съгласно която тълкуването на тази правна уредба не позволява промяна в гражданското състояние на трансполово лице.
44.
В този контекст запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали разпоредбите на правото на Съюза относно равенството на гражданите на Съюза, свободата им на движение и пребиваване на територията на държавите членки, недопускането на дискриминация и ефективната съдебна защита, които са закрепени в Хартата, допускат национална правна уредба, както и тълкуването ѝ от националните съдилища, които не позволяват „промяна на половата идентичност“ (
21
) на български гражданин за целите на вписването ѝ в акта за раждане и в документите за самоличност, включително при липсата на хирургическа операция за промяна на пола.
45.
Тъй като това преюдициално запитване е отправено по спор между български гражданин и компетентния в областта на гражданската регистрация български орган, който няма за предмет признаването на акт или решение, регистрирани в друга държава членка, следва да се уточни какво обосновава компетентността на Съда (
22
).
46.
Според мен е достатъчно да се отбележи, че правното положение на K. M. Х. попада в приложното поле на член 21, параграф 1 ДФЕС (
23
). Всъщност в качеството си на българска гражданка (
24
) К. М. Х. е упражнила правото си на свободно движение в друга държава членка, а именно Италианската република. Тя желае да пребивава и работи там, да се движи свободно на територията на държавите членки под идентичност, произтичаща от правното признаване в държавата членка по произход на нейната полова идентичност, както и да знае, че семейният ѝ живот с нейния италиански партньор ще бъде гарантиран. Единствено Република България е компетентна да издаде на К. М. Х. лична карта или паспорт, в които е посочено нейното гражданство.
47.
Следователно K. M. Х. може да се позовава по-специално на основното и лично право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки, предоставено на всеки гражданин на Съюза в съответствие с член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 ДФЕС, при спазване, съгласно последната разпоредба, на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и на мерките, приети за тяхното осъществяване (
25
). В това отношение Директива 2004/38 има за цел по-специално да определи условията за упражняване на тези права, както и ограниченията на последните (
26
). По-конкретно член 4, параграф 3 от нея предвижда издаването на лична карта или паспорт.
48.
Що се отнася до въпросите на запитващата юрисдикция, и най-напред до първите два въпроса, отбелязвам, че тя е отправила преюдициалното си запитване и е отговорила на отправеното от Съда искане за информация, преди да бъде постановено решение Mirin относно вписването в акта за раждане на гражданин на Съюза на промяната на неговото собствено име и полова идентичност от компетентния орган на държавата членка, на която това лице е гражданин. Съдът постановява, че „член 20 ДФЕС и член 21, параграф 1 ДФЕС във връзка с членове 7 и 45 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която не позволява в акта за раждане на гражданин на тази държава членка да бъде призната и вписана промяна на собственото му име и на половата му идентичност, законно извършена в друга държава членка при упражняване на свободата на движение и пребиваване, в резултат на което този гражданин е принуден да започне ново съдебно производство за промяна на половата идентичност в първата държава членка, в което не се отчита вече законно извършената в другата държава членка промяна“ (
27
).
49.
Въпреки това съществува съществена разлика между делото, по което е постановено решението Mirin, и настоящото дело, а именно липсата на законно извършена в друга държава членка промяна на половата идентичност. Следователно първият и вторият преюдициален въпрос са релевантни.
50.
На следващо място, макар решението Mirin да позволява да се разсеят съмненията на запитващата юрисдикция, изразени в третия преюдициален въпрос, той е недопустим, тъй като не е предмет на спора и следователно е хипотетичен. Всъщност, както е видно от отговора на запитващата юрисдикция на искането на Съда за предоставяне на информация, по отношение на K. M. Х. не е постановено съдебно решение, нито е издаден административен акт в Италия, където пребивава.
51.
Накрая, струва ми се, че четвъртият преюдициален въпрос може да се разбира в смисъл, че се иска да се установи дали запитващата юрисдикция може да бъде възпрепятствана да тълкува национална разпоредба в съответствие с правото на Съюза само поради факта че тази разпоредба е била тълкувана от Конституционен съд (България) по несъвместим с това право начин. Съгласно постоянната практика на Съда отговорът на този въпрос е отрицателен.
52.
Всъщност Съдът е постановил, от една страна, че след като упражни правото си по член 267, втора алинея ДФЕС, националният съд трябва евентуално да не се съобрази с изводите на висшестоящия национален съд, ако въз основа на даденото от Съда тълкуване намира, че тези изводи не са в съответствие с правото на Съюза, като при необходимост остави без приложение националната норма, която го задължава да се съобразява с актовете на този висшестоящ съд. От друга страна, този подход следва да се прилага по-конкретно когато съд с обща компетентност е обвързан от решение на националния конституционен съд, което според него е в противоречие с правото на Съюза (
28
).
53.
Ето защо предлагам на Съда да съсредоточа анализа си върху първия и втория преюдициален въпрос, доколкото те се основават на член 21 ДФЕС и член 7 от Хартата, и да ги разгледам заедно.
54.
Тъй като K. M. Х. може да се позове на член 21, параграф 1 ДФЕС, някои от изтъкнатите от запитващата юрисдикция основания според мен биха могли да бъдат отхвърлени, а именно разпоредбите относно равенството (член 9 ДЕС и член 8 ДФЕС), недопускането на дискриминация (член 10 ДФЕС) и правото на ефективни правни средства за защита (член 47 от Хартата).
55.
Поради тази причина предлагам първият и вторият преюдициален въпрос да бъдат преформулирани. Освен това в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда и за да даде на запитващата юрисдикция полезен отговор, който да ѝ позволи да реши спора, с който е сезирана, може да се наложи Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (
29
).
56.
Ето защо с оглед на целта на преюдициалното запитване (
30
) следва да се приеме, че запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, както и член 7 и член 45, параграф 1 от Хартата във връзка с член 4, параграф 3 от Директива 2004/38 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, както е тълкувана от националните съдилища, която не позволява промяната на половата идентичност на своите граждани, включително при липса на хирургическа операция за промяна на пола, както и промяната на техните имена и единен граждански номер да бъдат правно признати и вписани в акта им за раждане, при положение че от това вписване зависи промяната на данните, съдържащи се в техните документи за самоличност.
57.
В областта на гражданското състояние и правното признаване на трансполовата идентичност Съдът вече се е произнесъл по задълженията на държавите членки съгласно правото на Съюза при специфични обстоятелства, а именно промяната на половата идентичност, законно извършена в друга държава членка (
31
). Логиката, на която се основава тази съдебна практика, е идентична с тази относно името. Тя почива на констатацията, че упражняването на предоставените от член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС права е възпрепятствано, когато признатата в една държава членка самоличност на „мобилен“ гражданин на Съюза е различна от тази, регистрирана в държавата членка, на която той е гражданин (
32
).
58.
Тази пречка обосновава ограничаването на компетентността на държавите членки в областта на гражданското състояние на лицата. Всъщност съгласно установената практика на Съда в действащото право на Съюза правилата за гражданското състояние на лицата, към които спадат правилата за промяна на собственото име и на половата идентичност на дадено лице, са от компетентността на държавите членки и правото на Съюза не засяга тази тяхна компетентност. При упражняването на същата компетентност обаче всички държави членки трябва да спазват правото на Съюза, и по-конкретно разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и да пребивава на територията на държавите членки, като за целта признаят гражданското състояние на лицата, установено в друга държава членка съгласно правото на последната (
33
).
59.
Все пак при липсата на законно издаден акт или решение в държава членка, различна от тази, на която заинтересованото лице е гражданин, вече не става въпрос за разрешаване на трудностите, свързани с разликата в гражданското състояние на лице в различни държави членки, произтичаща от самия факт, че това лице е упражнило правото си на свободно движение и пребиваване в дадена държава членка.
60.
Неразгледаният досега въпрос, поставен на Съда, е как да се гарантира ефективното упражняване на тази свобода, когато изживяваната полова идентичност на гражданин на Съюза се различава от половата идентичност, произтичаща от посочения в акта му за раждане пол, която е отразена в личната му карта или паспорт. В конкретния случай, както изтъква K. M. Х. пред националните съдилища, тя не разполага с документи за самоличност, които да ѝ позволят да се движи и да пребивава, както и да работи на територията на държавите членки, без да се налага да разсейва съмненията, породени от несъответствието между, от една страна, посочения в тези документи пол, съответстващ на посоченото в акта за раждане, и от друга страна, изживяваната от нея полова идентичност.
61.
Ето защо възниква въпросът какво може да бъде основанието в правото на Съюза, от което да произтича задължение за държавите членки да признаят правно промяната на половата идентичност на роден на тяхна територия гражданин.
62.
При липсата на акт или решение в друга държава членка ми се струва, че такава хипотеза не може да бъде обхваната от приложното поле на член 21, параграф 1 ДФЕС, така както той е тълкуван в областта на идентичността на „мобилните“ граждани на Съюза, когато тази идентичност е различна в различните държави членки. Да се приеме само на това основание, дори във връзка с член 7 от Хартата, че държава членка е длъжна да признае от правна гледна точка половата идентичност, би означавало да се постави под въпрос принципът на компетентност на държавите членки в областта на правното положение на лицата и гражданското състояние. В крайна сметка подобно решение би довело до неограничено признаване на права, свързани с гражданството на Съюза, въпреки че това не е предвидено в нито една разпоредба от Договорите. Освен това тълкуване, основано на член 45, параграф 1 от Хартата, е ограничено от член 51, параграф 2 от Хартата.
63.
Ето защо считам, подобно на позицията на Комисията, изразена в този смисъл в съдебното заседание, че е за предпочитане да се даде отговор на основание член 21, параграф 1 ДФЕС във връзка с член 4, параграф 3 от Директива 2004/38.
64.
Основното предимство на такъв отговор е, че остава в границите и условията за упражняване от гражданите на Съюза на предвидената в член 21, параграф 1 ДФЕС свобода на движение и пребиваване, която е закрепена в Директива 2004/38 (
34
). Освен това този отговор може да се основава на три решения на Съда, а именно на решението Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date, отнасящо се до условията за издаване на лична карта, представляваща документ за пътуване в рамките на Европейския съюз, от една страна, както и на решенията Mirin и Deldits относно вписването на трансполовата идентичност в публични регистри, от друга страна.
65.
Всъщност Съдът уточнява, че в създаването на пространството без вътрешни граници, което Съюзът предлага на совите граждани, се вписва правото, предоставено пряко на всеки от тях съгласно член 20, параграф 2, буква а) и съгласно член 21, параграф 1 ДФЕС свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки, като съгласно постоянната съдебна практика Директива 2004/38 има за цел да улесни упражняването на това право (
35
).
66.
Така личните карти и паспортите, които съдържат по-специално лицева снимка на техните притежатели, служат за идентифициране на гражданите на Съюза (
36
) с цел да се удостовери качеството им на носители на правото на движение и пребиваване на територията на държавите членки и следователно да упражняват това право (
37
).
67.
Следователно, ако издадените от съответната държава членка лични карти и паспорти съдържат указание за пола на техния притежател, изведено от неговия акт за раждане, изживяваната от това лице полова идентичност би трябвало да фигурира там, ако е различна от приписаната му при раждането (
38
). Същото се отнася и за собственото име, фамилното име и, когато е приложимо, единния граждански номер, които съответстват на промяната на половата идентичност. В това отношение следва да се припомни, че посочването на пола има психо-социални последици (
39
), като се има предвид, че те определят половата идентичност на мъж или жена. Следователно, ако в конкретен случай това посочване не съответства на изживяваната от съответното лице полова идентичност (
40
), документът, представен като доказателство за самоличност (лична карта или паспорт), неизбежно поражда съмнения относно неговата автентичност или истинност (
41
).
68.
В това отношение, що се отнася до посочването на пола в личните карти или паспортите, струва ми се уместно да направя няколко важни уточнения.
69.
Следва да се прави разлика между законодателството на ЕС относно издаването на паспорти, от една страна, и на лични карти, от друга страна. Първите са уредени в Регламент (ЕО) № 2252/2004 (
42
). За вторите понастоящем се прилага Регламент 2025/1208.
70.
Въпреки че и в двата случая тези регламенти препращат към препоръките на Международната организация за гражданска авиация (ICAO) (
43
), и по-специално към препоръките, установени в Документ 9303 за машинночетимите документи за пътуване (
44
), трябва да се подчертаят разликите.
71.
Що се отнася до паспортите, в част 4 от документ 9303, озаглавена „Спецификации за машинночетими паспорти (PLM) и други DVLM [ (
45
)] във формат TD3 [ (
46
)]“ (
47
), в зона II, съдържаща „задължителни[те] и незадължителни[те] лични данни“, е предвидено поле 11 относно пола на притежателя на паспорта в следната форма на френски език: „F (féminin) (жена), М (masculin) (мъж) или Х (sexe non spécifié) (непосочен пол)“ (
48
). Така съгласно тази норма държавите членки са длъжни да предвидят поле за включване в него на данни за пола. Те обаче могат да бъдат освободени от задължението да предоставят тази информация (
49
).
72.
Що се отнася до личните карти, същите изисквания относно посочването на пола се съдържат в част 5 от документ 9303, озаглавена „Спецификации за машинночетими официални документи за пътуване (DVOLM) във формат TD1[ (
50
)]“ (
51
).
73.
За личните карти на гражданите на Съюза обаче държавите членки могат да дерогират тези изисквания, както предвижда член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент 2025/1208 във връзка със съображение 25 от него. Така по отношение на тези лични карти законодателят на Съюза е избрал:
–
да използва думата „пол“ [„genre“ на френски език] вместо използваната в документ 9303 дума [„sexe“ на френски език], за да се обозначи тази информация, която да бъде включена в поле на личната карта, и
–
да направи факултативно посочването от държавите членки на „пола“ [„genre“ на френски език] (в смисъла на използваната в документ 9303 дума [„sexe“ на френски език]) на дадено лице в личната му карта. С други думи, държавите членки не са задължени да включват поле за пола [„genre“ или „sexe“ на френски език] в този документ (
52
).
74.
Ето защо, за по-нататъшния анализ на условията, при които на трансполов гражданин на Съюза трябва да бъде издадена лична карта в съответствие с изживяваната от него полова идентичност, следва да се разгледа хипотезата, при която държавата членка, на която лицето е гражданин, посочва пола [„genre“ или „sexe“ на френски език] в личните карти.
75.
В такъв случай, както е в България (
53
), пречката за трансполовия гражданин на Съюза да упражнява правото си свободно да се движи и да пребивава на територията на държавите членки, произтича от издаването от единствения компетентен орган, а именно този на неговата държава членка по произход, на лична карта, в която задължително е посочен полът му, съдържащ се в неговия акт за раждане, въпреки че посоченото вече не съответства на изживяваната от него полова идентичност. При тези обстоятелства документът за самоличност не отговаря на предназначението си. Припомням, че то е да позволи идентифицирането на неговия притежател, без да може да се постави под въпрос автентичността на документите, които той представя, или истинността на съдържащите се в тях данни (
54
).
76.
Следователно тази констатация би трябвало да подтикне Съда да установи нова форма на пречка за упражняването от гражданин на Съюза на правата, гарантирани в член 21 ДФЕС и в член 45, параграф 1 от Хартата във връзка с член 7 от нея. Тази пречка произтича не от съществуването на два различни акта за гражданско състояние по отношение на едно и също лице, а от задължителното посочване в личната карта на пола от акта за раждане, без никаква възможност да се впише в нея различна полова идентичност, а именно изживяваната.
77.
В такъв случай Съдът би могъл да приеме, че при такова положение държава членка не може да се позовава на липсата на процедура за правно признаване на трансполовата идентичност в националното ѝ право, за да възпрепятства правото на получаване на документ за самоличност, който улеснява упражняването на правото на съответния гражданин на Съюза на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки (
55
).
78.
Според мен следва да се отхвърли и доводът, изтъкнат от българското правителство в съдебното заседание, че тъй като документът за самоличност отразява акта за раждане, той може да посочва само пола, регистриран при раждането на съответното лице. Наистина актът за раждане е основата на документите за самоличност (
56
) поради общата им доказателствена цел по въпросите на самоличността, като съдържанието на първия е изчерпателно, а вторите представляват обобщение (
57
).
79.
Всъщност в акта за раждане се вписва една констатация, а именно раждането на лице от по начало определен пол и дадената му самоличност (фамилия, собствено име), както и връзките с един или двама родители. Данните за пола, собственото и фамилното име служат за идентифициране на лицето, чието раждане е регистрирано. В различните държави членки тези данни могат да бъдат свързани помежду си в различна степен, независимо дали социологически, например при избора на собствено име, или юридически, например в България по отношение на фамилното име (
58
) или в Унгария според представеното от унгарското правителство писмено становище относно собственото име.
80.
Освен това определянето на акта за раждане като референтен документ, в който се вписват промените в съдържащите се в него данни за доказателствени цели, по-специално с оглед на издаването на документи за самоличност, попада в компетентността на държавите членки както в областта на гражданското състояние (
59
), така и в областта на издаването на документи за самоличност (
60
).
81.
При упражняването на тази компетентност в тези две области обаче държавите членки трябва да спазват правото на Съюза, и по-специално разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и да пребивава на територията на държавите членки (
61
).
82.
Следователно в правна система, в която актът за раждане е единственият референтен документ през целия живот на дадено лице, изготвянето на лична карта на трансполово лице с посочване на изживяваната полова идентичност, която следователно се различава от посочения в неговия акт за раждане пол, може да бъде предшествано единствено от официално вписване на промяната на половата идентичност предвид строгите изисквания, придаващи на личната карта доказателствена стойност (
62
) за целите на упражняването на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки. С други думи, именно фактът, че документът за самоличност указва пола и че той се извежда само от акта за раждане на лицето, който е законно съставен в компетентната въз основа на гражданството му държава членка, създава за тази държава задължение, с оглед на целта на документа за самоличност, да признае правно изживяваната полова идентичност и да я впише в този акт (
63
).
83.
При тези условия национална правна уредба, както е тълкувана от националните съдилища, която поради непризнаване на половата идентичност на трансполово лице не му позволява да се ползва от защитено от правото на Съюза право, каквото в случая е правото да разполага с документ за самоличност, който би му позволил да упражни свободно правото си на движение и пребиваване на територията на държавите членки, представлява ограничение на правото на свободно движение и пребиваване, предвидено в член 21, параграф 1 ДФЕС (
64
).
84.
Освен това Съдът е постановил, че „такова ограничение трябва да се констатира и по отношение на правото, закрепено в член 45, параграф 1 от Хартата“ (
65
).
85.
Съгласно постоянната практика на Съда национална правна уредба, която може да ограничи упражняването на това право, закрепено в член 21 ДФЕС, може да бъде обоснована само ако се основава на обективни съображения и е пропорционална на легитимно преследваната от националното право цел (
66
).
86.
Освен това национална правна уредба, която поради непризнаване половата идентичност на трансполово лице възпрепятства възможността то да изпълни изискване, необходимо за да се ползва от право, защитено от правото на Съюза, по принцип трябва да се счита за несъвместима с изискванията на правото на Съюза (
67
).
87.
В случая запитващата юрисдикция се позовава на решение на Конституционния съд (България) № 15 от 26 октомври 2021 г., на което почива тълкувателното решение (
68
), основано на принципа, че в акта за раждане се вписва само „биологичният пол“, от една страна, както и на религиозните ценности и моралните норми във връзка с последиците от промяната в гражданското състояние на трансполово лице за членовете на неговото семейство (
69
), от друга страна.
88.
В съдебното заседание българското правителство не изтъква конкретна обосновка. То поддържа, че юридическото признаване на половата идентичност е от изключителната компетентност на държавите членки, което трябва да се зачита в рамките на Съюза.
89.
Дори да се предположи, че националната правна уредба, както е тълкувана от Конституционния съд и от общото събрание на гражданската колегия на Върховния касационен съд в тълкувателното му решение, преследва легитимна цел, при всички положения тя може да се счита за оправдана само ако е в съответствие с основните права, гарантирани в Хартата, за чието спазване следи Съдът, и по-специално с правото на зачитане на личния живот, закрепено в член 7 от Хартата (
70
).
90.
След като в съответствие с член 52, параграф 3 от Хартата правата, гарантирани в член 7 от Хартата, имат същото значение и обхват като гарантираните от член 8 от ЕКПЧ, тъй като последната представлява минимален праг на закрила (
71
), следва да се приеме, че от практиката на Европейския съд по правата на човека (
72
) следва, че по силата на произтичащите от член 8 от ЕКПЧ позитивни задължения (
73
) държавите са длъжни да гарантират признаването на промяната на половата идентичност, по-специално като позволят на заинтересованите лица да променят гражданското си състояние — с произтичащите от това последици (
74
) — в официалните документи по бърз, прозрачен и достъпен начин.
91.
Освен това в решение П.Х. с/у България, ЕСПЧ се позовава на решението си от 9 юли, Я.T. с/у България (
75
), като подчертава, че е приел, че „с отказа да се признае законово промяната на пола на жалбоподателя, без да се посочат релевантни и достатъчни причини и да се обясни защо в други случаи, разгледани от национални съдилища, такава промяна на пола е била призната, националните органи са засегнали неоправдано правото на зачитане на личния живот на жалбоподателя“ (
76
).
92.
По-нататък, той се произнася в същия смисъл, като приема, че „[л]ипсата на претегляне на индивидуалните интереси на жалбоподателя спрямо обществения интерес в контекста на различаваща се практика на върховния български съд показва, подобно на делото, [по което е постановено решение] Я.T. с/у България […], закостенялост в разсъжденията относно признаването на половата идентичност. В случая тази закостенялост е поставила жалбоподателя в затруднено положение за необосновано дълъг и продължителен период от време, през който той ненужно е изпитал чувство на уязвимост, унижение и тревожност (вж. mutatis mutandis [решения от 11 юли,] Christine Goodwin с/у Обединено кралство [CE:ECHR:2002:0711JUD002895795], § § 77—78 […] и Я.T. с/у България […], § 72)“ (
77
).
93.
Освен това и в решение П.Х. с/у България ЕСПЧ, който е уведомен за висящото към момента на произнасянето му производство във връзка с тълкувателното решение (
78
), припомня „необходимостта да се посочат препоръките, направени от международни органи, по-специално Комитета на министрите и Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, както и от Върховния комисар на ООН по правата на човека, относно мерки за борба с дискриминацията, основана на сексуална ориентация или полова идентичност, сред които е препоръката към държавите да се даде възможност за промяна на името и пола в официалните документи по бърз, прозрачен и достъпен начин“ (
79
).
94.
В този контекст предлагам на Съда да приеме, че по принцип запитващата юрисдикция, без да изчаква изменение на разглежданата национална правна уредба по законодателен или друг конституционен ред, следва да осигури пълното действие на задължението, посочено в точка 82 от настоящото заключение, като тълкува тази правна уредба с оглед на правото на Съюза, и по-специално на правилата относно свободата на движение и пребиваване, зачитането на личния живот и издаването на документи за самоличност, или при необходимост, като не приложи посочената правна уредба (
80
). Затова считам, че посочването на пола на съответното лице, съдържащо се в акта му за раждане от момента на неговото съставяне, няма да бъде поставено под въпрос или третирано като грешка, която трябва да бъде поправена (
81
).
95.
В това отношение, от една страна, повтореното в решение П.Х. с/у България изложение на течението в съдебната практика, предхождаща тълкувателното решение, според което „вътрешното право позволява признаването на юридическата промяна на пола“ (
82
), както и особеното мнение, изразено от много съдии при приемането на това решение с малко мнозинство (
83
), представляват значителен интерес (
84
), тъй като показват, че националната правна уредба не е тълкувана последователно в смисъл, който не е съвместим с правото на Съюза.
96.
От друга страна, следва да се подчертае, че в решение от 17 февруари 2022 г., Y с/у Полша (
85
), ЕСПЧ е взел предвид факта, че системата за регистриране на ражданията има исторически характер и че посочването на определения при раждането пол може в някои случаи да бъде полезно за доказването на определени факти, предхождащи промяната на пола, въпреки че от това може да произтече известно неудобство за съответното лице (
86
).
97.
Освен това, независимо от възприетата от съответната държава членка процедура, изглежда уместно да се припомни, първо, че ЕСПЧ е постановил, че „опазването на принципа на неприкосновеност на статута на лицата, на гарантирането на надеждността и последователността на гражданското състояние и в по-общ план на изискването за правна сигурност, спада към общия интерес и обосновава въвеждането на строги процедури с цел по-специално да се проверят истинските мотиви за искане за юридическа промяна на самоличността (вж. mutatis mutandis [решения от 6 април,] A.P., Garçon и Nicot с/у Франция [CE:ECHR:2017:0406JUD007988512], § 142, [от 11 октомври 2018 г._.] S.V. с/у Италия [CE:ECHR:2018:1011JUD005521608], § 69 […] и Я.T. с/у България […], § 70)“ (
87
).
98.
Второ, макар държавите членки да са тези, които трябва да определят условията за правно признаване на смяната на пола на дадено лице (
88
), предвид информацията, представена от българското правителство в съдебното заседание, следва да се уточни, че не е допустимо да се изисква представянето на доказателства за проведена хирургическа операция за промяна на пола като условие за упражняването от трансполово лице на правото му на вписване в гражданското му състояние на неговата трансполова идентичност с цел получаване на лична карта или паспорт, съответстващи на неговата полова идентичност.
99.
Всъщност Съдът е постановил, че подобно изискване за доказване засяга същността на основните права, гарантирани от Хартата, и по-специално същността на правото на неприкосновеност на личността и на правото на зачитане на личния живот, посочени съответно в членове 3 и 7 от нея (
89
). Освен това той припомня, че ЕСПЧ е постановил, че признаването на половата идентичност на трансполово лице не може да бъде обусловено от извършването на нежелано от това лице хирургично лечение (
90
) и че медицинско удостоверение, включително предварителна психодиагностика, може да представлява релевантно и достатъчно доказателство в това отношение (
91
).
100.
Следователно всяка процедура, която води до допълване на гражданското състояние на трансполово лице с цел получаване на непротиворечив документ за самоличност, не следва да зависи от представянето на доказателства за проведена хирургическа операция за промяна на пола.
101.
От всички тези съображения следва, че трябва да се предвиди, при необходимост чрез тълкуване на националната правна уредба от съдебната практика, подходящо производство в областта на гражданското състояние, за да могат на българските граждани да се издават документи за самоличност, съответстващи на изживяваната от тях полова идентичност.
V. Заключение
102.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на отправените от Върховния касационен съд (България) преюдициални въпроси, както следва:
„Член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, както и член 7 и член 45, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз във връзка с член 4, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, както е тълкувана от националните съдилища, която не позволява промяната на половата идентичност на своите граждани, включително при липсата на хирургическа операция за промяна на пола, както и промяната на техните имена и единен граждански номер да бъдат правно признати и вписани в акта им за раждане, при положение че от това вписване зависи промяната на данните, съдържащи се в техните документи за самоличност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Терминът „име“ се използва тук съобразно значението в член 9, алинея 1 от Закона за гражданската регистрация от 27 юли 1999 г. (ДВ, бр. 67 от 27 юли 1999 г.). Вж. точки 14 и 30 от настоящото заключение съответно за припомняне на тази разпоредба и за подробностите относно предмета на молбата.
(
3
)	C‑4/23, наричано по-нататък „решението Mirin“, EU:C:2024:845.
(
4
)	Вж. относно брака между лица от един и същ пол решение от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 45 и 46), както и относно произхода по отношение на лица от един и същ пол, решение от 14 декември 2021 г., Столична община, район „Панчарево“ (C‑490/20, наричано по-нататък „решението Панчарево“, EU:C:2021:1008, т. 57).
(
5
)	Вж. решения от 26 юни 2018 г., MB (Промяна на пола и пенсия за осигурителен стаж и възраст) (C‑451/16, EU:C:2018:492, т. 29), и от 13 март 2025 г., Deldits (C‑247/23, наричано по-нататък решението Deldits, EU:C:2025:172, т. 37).
(
6
)	Вж. решение Mirin (т. 67—70). Отбелязвам отново (вж. заключението ми по дело Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:385, т. 73), че 25 от 27‑те държави членки предвиждат процедури за промяна на гражданското състояние, така че правната идентичност при раждане да може да бъде променена в резултат на индивидуален избор, свързан с пола.
(
7
)	За обратната хипотеза вж. решение Mirin (т. 57).
(
8
)	Наричана по-нататък „Хартата“.
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77, както и поправки ОВ L 229, 2004 г., стр. 35 и ОВ L 197, 2005 г., стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
(
10
)	Съгласно член 93, алинея 4 от Закона за гражданската регистрация, цитиран в решение от 16 май 2024 г., Топлофикация София (Понятие за местоживеене на ответника) (C‑222/23, EU:C:2024:405, т. 12), „[б]ългарски граждани, живеещи в чужбина, които не са вписани в регистъра на населението и не могат да посочат постоянен адрес в Република България, се вписват служебно в регистъра на населението от район „Средец“ на гр. София“.
(
11
)	ДВ, бр. 93 от 11 август 1998 г. Заглавието на този закон е изменено с ДВ, бр. 82 от 16 октомври 2009 г.
(
12
)	Вж. точка 14 от настоящото заключение.
(
13
)	Предлагам на Съда да използва местоимение от женски пол в съответствие с волята, изразена от жалбоподателката в нейното становище.
(
14
)	Вж. точка 3 от преюдициалното запитване.
(
15
)	Според уточнението, което запитващата юрисдикция дава в отговор на искането на Съда за предоставяне на информация.
(
16
)	Тук не възпроизвеждам изразите, съдържащи се в някои от мотивите на преюдициалното запитване на френски език, като „транссексуален”, „транссексуалност“ или „промяна на гражданския пол“ или още „промяна на пола, вписан в акта за раждане“, като използвам само израза „полова идентичност“, използван от запитващата юрисдикция при обосноваване на искането ѝ за тълкуване (вж. втория преюдициален въпрос, както и т. 79 и 80 от това запитване). Позовавам се и на писменото становище на K. M. Х. Всъщност не става въпрос за коригиране на считано за погрешно посочване на пола в акта за раждане. Става въпрос за искане за вписване в гражданското състояние на декларация за полова идентичност, т.е. потвърждаване на убеждението за принадлежност към пол, различен от този, който съответства на пола, определен при раждането, за който свидетелстват медицински становища. Вж. по този терминологичен въпрос моето заключение по дело Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:385, бележка под линия 4), както и решенията Mirin (т. 2) и Deldits (т. 2 и 39).
(
17
)	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., наричана по-нататък „ЕКПЧ“.
(
18
)	C‑13/94, EU:C:1996:170.
(
19
)	Наричано по-нататък „тълкувателното решение“.
(
20
)	В точка 22 от преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция излага и особеното мнение на 21 от 44‑те върховни съдии, участвали в приемането на това решение, основано на липсата на противоречие между член 8 от ЕКПЧ и Конституцията, като поддържа, че е възможно различно тълкуване по-специално на член 76, алинея 5 от Закона за гражданската регистрация и § 1, точка 17 от Допълнителните разпоредби на Закона за защита от дискриминация, в сила от 1 януари 2004 г. (ДВ, бр. 86 от 30 септември 2003 г., като заглавието на този закон е изменено с ДВ, бр. 68 от 22 август 2006 г.).
(
21
)	Този израз е изведен от втория преюдициален въпрос.
(
22
)	Въз основа на тези обстоятелства в съдебното заседание българското правителство поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо.
(
23
)	Вж. в този смисъл решение Mirin (т. 41).
(
24
)	Относно констатацията, че статутът на гражданин на Съюза произтича автоматично от качеството на гражданин на държава членка, вж. решение от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Предоставяне на гражданство срещу инвестиции) (C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 92). Вж. също като припомняне на принципа, че статутът на гражданин на Съюза представлява основният статут на гражданите на държавите членки, от една страна, и на правата, свързани с този статут, от друга страна, решения Mirin (т. 51 и 52 и цитираната съдебна практика) и от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Предоставяне на гражданство срещу инвестиции) (C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 92 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Вж. решение Mirin (т. 52).
(
26
)	Вж. решение от 22 февруари 2024 г. Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (C‑491/21, наричано по-нататък „решението Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date“, EU:C:2024:143, т. 27)
(
27
)	Решение Mirin (т. 71).
(
28
)	Вж. решения от 15 януари 2013 г., Križan и др. (C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 71), и от 26 септември 2024 г., Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, т. 61 и 62 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. по-специално решения от 20 март 1986 г., Tissier (35/85, EU:C:1986:143, т. 9), и от 24 юни 2025 г., GR REAL (C‑351/23, EU:C:2025:474, т. 61).
(
30
)	Вж. точка 38 от настоящото заключение.
(
31
)	Вж. решение Mirin (т. 71).
(
32
)	Вж. решение Mirin (т. 52—57). По-общо, относно признаването на положението на лицата, установено в друга държава членка в съответствие с нейното право, основано на признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и да пребивава на територията на държавите членки, вж. решение Панчарево (т. 52 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Вж. решения Mirin (т. 53) и Deldits (т. 37).
(
34
)	В решението Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (т. 27) Съдът подчертава, че „[т]акива ограничения и условия са предвидени в Директива 2004/38, която има за цел по-специално да определи условията за упражняване на тези права, както и приложимите към тях ограничения“.
(
35
)	Вж. решение от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Предоставяне на гражданство срещу инвестиции) (C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 84—86 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	За личната карта вж. съображения 17, 18, 21, 29 и 33, както и член 3, параграф 5 от Регламент (ЕС) 2025/1208 на Съвета от 12 юни 2025 г. относно повишаване на сигурността на личните карти на гражданите на Съюза и на документите за пребиваване, издавани на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, които упражняват правото си на свободно движение (ОВ L 2025/1208), влязъл в сила на 10 юли 2025 г. (вж. член 16 от този регламент). Той заменя Регламент (ЕС) 2019/1157 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година относно повишаване на сигурността на личните карти на гражданите на Съюза и на документите за пребиваване, издавани на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, които упражняват правото си на свободно движение (ОВ L 188, 2019 г., стр. 67), чиито правни последици са запазени при условията, определени от Съда в решението му, с което регламентът е обявен за невалиден (вж. решение от 21 март 2024 г.Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, т. 128). Вж. също относно включването на биометрични данни, а именно два пръстови отпечатъка и портретната снимка, в личните карти, като първите допълват втората, решение от 21 март 2024 г., Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, т. 91, 98 и 99).
(
37
)	Вж. решение от 21 март 2024 г., Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, т. 51). Вж. също член 11, параграф 6 от Регламент 2025/1208.
(
38
)	Вж. по аналогия решение Deldits (т. 32).
(
39
)	Вж. становището ми по делото Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:385, бележка под линия 4).
(
40
)	Вж. относно определението за полова идентичност Yogyakarta principles (Принципи от Джогджакарта) +10 (Допълнителни принципи и задължения на държавите за прилагане на международното право в областта на правата на човека във връзка със сексуалната ориентация, половата идентичност, изразяването на половата принадлежност и половите характеристики, които допълват принципите от Джогджакарта), приети през ноември 2017 г. (вж. https://yogyakartaprinciples.org/introduction-pj10/), стр. 6, бележка под линия на стр. 2. Вж. също относно факта, че идентичността, част от която е половата идентичност, може да се определи като „всички представи и чувства, които дадено лице развива по отношение на себе си“, или като „това, което позволява на човека да остане същия, да се реализира и да се превърне в себе си в определено общество и култура, и във взаимодействие с останалите“, Husser, A. La situation personnelle dans la jurisprudence de la Cour de justice de l’Union européenne, докторска дисертация, защитена на 1 декември 2023 г., Bruylant, Bruxelles, 2024, р. 153, т. 217 и бележка под линия 536.
(
41
)	Вж. решение Mirin (т. 56).
(
42
)	Регламент на Съвета от 13 декември 2004 г. относно стандартите за отличителните знаци за сигурност и биометричните данни в паспортите и документите за пътуване, издавани от държавите членки (ОВ L 385, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 5 стр. 155), изменен с Регламент (ЕО) № 444/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 28 май 2009 г. (ОВ L 142, 2009 г., стр. 1 и поправка в ОВ L 188, 2009 г., стр. 127) (наричан по-нататък „Регламент № 2252/2004“).
(
43
)	Конвенцията за международно гражданско въздухоплаване, подписана в Чикаго на 7 декември 1944 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 15, № 102), създава ИКАО (или ICAO за „International Civil Aviation Organization“ на английски език). Съюзът не е страна по тази конвенция (вж. https://transport.ec.europa.eu/transport-modes/air/international-aviation/european-union-icao_en, по-специално „The Status of the EU at ICAO“), за разлика от всички негови държави членки (вж. списъка на държавите, които са страни по ИКАО, на следния интернет адрес: https://www.icao.int/secretariat/legal/List%20of%20Parties/Chicago_FR.pdf).
(
44
)	За Регламент № 2252/2004 вж. член 1 и приложението, цитирани в решение от 2 октомври 2014 г., U (C‑101/13, EU:C:2014:2249, т. 4 и 5). За Регламент 2025/1208 вж. член 3. Последното издание на този документ 9303, а именно осмото, е от 2021 г. (наричан по-нататък „Документ 9303“).
(
45
)	„DVLM“ означава „машинночетим документ за пътуване“.
(
46
)	„TD3“ означава „машинночетим документ за пътуване във формат 3“.
(
47
)	Достъпен на следния интернет адрес: https://www.icao.int/publications/Documents/9303_p4_cons_fr.pdf.
(
48
)	Вж. Документ № 9303, част 4, стр. 14.
(
49
)	Вж. Документ № 9303, част 4, точка 4.1.1.1 относно регистъра на данните в зоната за визуална инспекция (ZIV), както и бележка под линия p към точка 4.2.2.2 (стр. 14 и 22): „Ако издаващата държава или издаваща организация не желае да определя пола, в това поле на [автоматична зона за четене (ZLA)] ще се използва знак за запълване (<) и X в това поле на ZIV“.
(
50
)	„TD1“ означава „официален машинночетим документ за пътуване във формат 1“.
(
51
)	Достъпен на следния интернет адрес: https://www.icao.int/publications/Documents/9303_p5_cons_fr.pdf. Вж. Документ № 9303, част 5, точка 4.1.1.1 относно регистъра на данните от ZIV, както и бележка под линия е) към точка 4.2.2.3 (стр. 11 и 16): „Ако издаваща държава или издаваща организация не желае да идентифицира пола, в това поле в ZLA трябва се използва знакът за запълване (<) и X в това поле в ZIV“.
(
52
)	Освен това отбелязвам, че тези данни не са сред считаните за идентификационни от ICAO в нейното ръководство за удостоверяване на самоличността, достъпно на следния интернет адрес: ICAO Guide on Evidence of Identity.pdf (вж. т. 2.5).
(
53
)	Вж. точка 26 от настоящото заключение.
(
54
)	Вж. точки 57, 60, 66 и 67 от настоящото заключение.
(
55
)	Вж. в този смисъл решения Mirin (т. 60 и цитираната съдебна практика) и Deldits (т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 25 и 26). Вж. също за предходна констатация относно българската правна уредба решение Панчарево (т. 44 и 45). Вж. също Ръководството на ICAO, цитирано в бележка под линия 52 от настоящото заключение.
(
57
)	Например в случай на промяна на фамилното или собственото име.
(
58
)	Вж. точки 15 и 16 от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. точка 58 от настоящото заключение.
(
60
)	Вж. точка 69 и сл. от настоящото заключение. В някои правни системи правното признаване на половата идентичност може само по себе си да бъде достатъчно, за да се издаде лична карта, посочваща този пол. Вж. по-специално решение Mirin (т. 27). В този случай издаването на удостоверение за полова идентичност доведе до пълно признаване във всички аспекти на пола, придобит от съответното лице. Това удостоверение обаче не може да се използва като средство за удостоверяване на самоличността. Вж. заключението ми по дело Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:385, т. 16).
(
61
)	Вж. съответно решения Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (т. 38) и Deldits (т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
62
)	Вж. в този смисъл решение от 21 март 2024 г., Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, т. 91).
(
63
)	В този смисъл това положение трябва да се разграничи от положението, въз основа на което се е развила съдебната практика относно равното третиране в случай на промяна на пола. Тя се отнася до несвързани с въпросите на гражданското състояние последици. Вж. решения от 7 януари 2004 г., K. B. (C‑117/01, EU:C:2004:7, т. 12), от 27 април 2006 г., Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, т. 28), и от 26 юни 2018 г., MB (Промяна на пола и пенсия за осигурителен стаж и възраст) (C‑451/16, EU:C:2018:492, т. 22 и 35), в които Съдът приема, че промяната е придобита, тъй като понятието „пол“ не се ограничава до биологичния пол. Вж. в това отношение Husser, A., op. cit., р. 155, точка 222. Вж. освен това решение от 30 април 1996 г., P./S. (C‑13/94, EU:C:1996:170, т. 19 и 20), в което Съдът припомня, че е длъжен да гарантира зачитането на правото на лицата да не бъдат дискриминирани въз основа на пола, което е едно от основните права на човешката личност, и възприема подход, който отчита чувството за принадлежност към пол, различен от този по рождение.
(
64
)	Вж. в този смисъл решения Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (т. 48) и Mirin (т. 57).
(
65
)	Вж. решение Mirin (т. 58). Вж. също решение Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (т. 49—51).
(
66
)	Вж. решение Mirin (т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
67
)	Вж. решения Mirin (т. 60) и Deldits (т. 37).
(
68
)	Вж. точка 36 от настоящото заключение.
(
69
)	За почти идентични мотиви вж. решение на ЕСПЧ от 27 септември 2022 г., П.Х. с/у България (CE:ECHR:2022:0927JUD004650920, § 4, in fine и § 15), наричано по-нататък „решение П.Х. с/у България“.
(
70
)	Вж. решение Mirin (т. 62 и цитираната съдебна практика).
(
71
)	Вж. по-специално решения Mirin (т. 63 и цитираната съдебна практика), както и Deldits (т. 46).
(
72
)	Наричан по-нататък „ЕСПЧ“.
(
73
)	Вж. решение П.Х. с/у България (§ 12, в което се уточнява, че общите принципи, приложими към преценката на позитивните задължения на държавата в тази област, са обобщени в решение на ЕСПЧ от 16 юли 2014 г., Hämäläinen с/у Финландия (CE:ECHR:2014:0716JUD003735909, § 65—67).
(
74
)	Вж. в този смисъл решение на ЕСПЧ от 16 юли 2014 г., Hämäläinen с/у Финландия (CE:ECHR:2014:0716JUD003735909, § 68 и цитираната съдебна практика). Посоченото в това решение позитивно задължение впоследствие е разширено, така че да обхване и случаите на трансполови лица, които не са се подложили на хирургическа операция за промяна на пола (вж. напр. решение на ЕСПЧ от 19 януари 2021 г., X и Y с/у Румъния (CE:ECHR:2021:0119JUD 000214516, § 165 et 168). Вж. и съдебната практика, цитирана в точки 64—66 от решение Mirin. По-специално се припомня, че „член 8 от ЕКПЧ защитава сексуалната идентичност на дадено лице като съставна част и един от най-интимните аспекти на личния му живот“ (решение Mirin, т. 64). Тази практика на ЕСПЧ се различава от практиката относно брака (вж. в това отношение заключението ми по дело Wojewoda Mazowiecki (C‑713/23, EU:C:2025:235, т. 48, първо тире) или относно произхода, доколкото допуска само ограничена свобода на преценка.
(
75
)	CE:ECHR:2020:0709JUD004170116, наричано по-нататък „решение Я.T. с/у България“.
(
76
)	Решение П.Х. с/у България (§ 12 и цитираната съдебна практика).
(
77
)	Решение П.Х. с/у България (§ 17).
(
78
)	Вж. решение П.Х. с/у България (§ 6). Вж. също т. 36 от настоящото заключение.
(
79
)	Вж. решение П.Х. с/у България (§ 18 и цитираната съдебна практика).
(
80
)	Вж. по аналогия решение от 21 януари 2021 г., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, т. 58 и цитираната съдебна практика).
(
81
)	Отбелязвам, че в рамките на Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета [от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1) член 5, параграф 1, буква г) и член 16, второ изречение от този регламент предвиждат правото личните данни да бъдат допълвани, в смисъл на актуализирани.
(
82
)	Решение П.Х. с/у България (§ 6, което препраща към обобщението на българската съдебна практика в областта на смяната на пола в решение Я.T. с/у България (§ 24—30).
(
83
)	Вж. относно това особено мнение бележка под линия 20 от настоящото заключение.
(
84
)	В съдебното заседание бяха посочени последиците от решенията на ЕСПЧ за засегнатите лица, както и прилагането на член 9, параграф 1 от Закона за българските лични документи (вж. точка 24 от настоящото заключение). Следва да се отбележат и правилата, изведени от решение Я.T. с/у България (вж. § 19 от това решение). Става въпрос за член 20, алинея 2, точка 5 и член 22, алинея 7, точка 3 от Правилника за издаване на български лични документи на Министерския съвет от 8 февруари 2010 г. (ДВ, бр. 12 от 12 февруари 2010 г.), съгласно които при промяна на пола, в случай че промяната не е отразена в Националната база данни „Население“, към заявлението за издаване на нов документ за самоличност (паспорт или лична карта) следва да се приложи официален документ от съответните компетентни органи. Такъв документ трябва да бъде приложен и в случай на съществени и трайни изменения на образа (член 20, алинея 1, точка 2 и член 22, алинея 6, точка 4 от този правилник).
(
85
)	CE:ECHR:2022:0217JUD007413114.
(
86
)	Вж. решение на ЕСПЧ от 17 февруари 2022 г., Y с/у Полша (CE:ECHR:2022:0217JUD007413114, § 79).
(
87
)	Решение П.Х. с/у България (§ 14).
(
88
)	Вж. решение от 27 април 2006 г., Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, т. 21 и цитираната съдебна практика).
(
89
)	Вж. решение Deldits (т. 45).
(
90
)	Вж. решение Deldits (т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
91
)	Вж. решение Deldits (т. 49 и цитираната съдебна практика). В настоящия случай от обясненията на запитващата юрисдикция следва, че К.М.Х. отговаря на физическите, социалните и психологическите условия за правно признаване на промяната на половата идентичност.