62023CJ0686
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
3 април 2025 година (
*1
)
„Обжалване — Специална програма за научни изследвания и технологично развитие в областта на изследванията в природните науки — Проект SEAPURA — Договор за безвъзмездни средства — Одитен доклад на Европейската служба за борба с измамите (OLAF) — Откриване на финансова измама или нередности — Искане за възстановяване на финансовото участие на Европейския съюз — Дебитно известие — Вземане на Съюза — Погасителна давност — Договор, уреден от белгийското право — Образуване във Франция на производство по несъстоятелност на длъжника — Заявление за предявяване на вземане от Европейската комисия — Регламент (ЕО) № 1346/2000 — Пряко прилагане — Прекъсване на давностния срок по белгийското право“
По дело C‑686/23 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 16 ноември 2023 г.,
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA), установен в Пльобиан (Франция), представляван от A. Raccah, адвокат,
жалбоподател,
като другите страни в производството са:
Европейска комисия, представлявана от J. Estrada de Solà и М. Илкова, подпомагани от E. Bouttier, адвокат,
ищец в първоинстанционното производство,
SELARL AJIRE, установено в Рен (Франция),
SELARL TCA, установено в Сен Брио (Франция),
ответници в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: S. Rodin (докладчик), председател на състава, N. Piçarra и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си Centre d’étude et de valorisation des algues SA (Център за изследване и валоризация на водораслите, наричан по-нататък „CEVA“) иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 6 септември 2023 г., Комисия/CEVA и др. (T‑748/20, наричано по-нататък „обжалваното решение“, EU:T:2023:521), с което Общият съд определя на сумата от 168220,16 евро, ведно с лихвите за забава, размера на вземането на Европейската комисия, съответстващо на възстановяването на безвъзмездните средства, изплатени по договора за финансиране, сключен със CEVA за изпълнението на проект в рамките на специалната програма за научни изследвания и развитие, озаглавена „Качество на живота и управление на живите ресурси“ (наричано по-нататък „спорното вземане“).
Правна уредба
Правото на Съюза
2
Член 71 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 248, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198), озаглавен „Установяване на вземания“, е предвиждал в редакцията си, приложима към обстоятелствата по настоящото производство по обжалване, в параграфи 1—3:
„1.   Установяването на вземане представлява действие, чрез което оправомощеният или вторично оправомощеният разпоредител с бюджетни кредити:
а)
проверява наличието на задължението;
б)
определя или проверява действителността и размера на задължението;
в)
проверява условията, при които задължението е изискуемо.
2.   Собствените ресурси, предоставяни на Комисията, както и всички вземания, които са определени като безспорни, ликвидни и изискуеми, се установяват чрез нареждане за събиране на вземания до счетоводителя, последвано от дебитно известие, изпратено на длъжника, като и двете се съставят от отговорен разпоредител с бюджетни кредити.
3.   Недължимо платените суми се възстановяват“.
3
Член 3 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност (ОВ L 160, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143) е озаглавен „Международна компетентност“ и е предвиждал в редакцията си, приложима към обстоятелствата по делото, в параграфи 1 и 2:
„1.   Съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност. За дружествата и юридическите лица, седалището според устройствения акт се през[у]мира за център на основните интереси до доказване на противното.
2.   Когато центърът на основните интереси на длъжника е разположен на територията на дадена държава членка, съдилищата на друга държава членка са компетентни да образуват производство по несъстоятелност само ако длъжникът притежава предприятие на територията на тази държава членка. Действието на това производство се свежда до имуществото на длъжника, което се намира на територията на последната“.
4
Член 4 от Регламент № 1346/2000 е озаглавен „Приложим закон“ и е предвиждал в параграф 2:
„Законът на държавата на образуване на производството [по несъстоятелност] определя условията на образуването, провеждането и прекратяването на производството по несъстоятелност. Той определя по-специално:
[…]
е)
как действа производството по несъстоятелност върху предявени правни искания на индивидуални кредитори, с изключение на висящи дела;
[…]“.
5
Член 16 от този регламент е озаглавен „Принцип“ и е предвиждал в параграф 1:
„Всяко решение за образуване на производство по несъстоятелност, което е взето от компетентен съд на държава членка съгласно член 3, се признава във всички други държави членки от момента на влизането му в сила в държавата на образуване на производството“.
6
Член 17 от този регламент е озаглавен „Последици от признаването“ и в параграф 1 е предвиждал:
„Решението за образуване на производството по член 3, параграф 1 съгласно закона на държавата членка на образуване на производството, има действие във всяка друга държава членка без допълнителни формалности, освен ако настоящият регламент не предвижда друго и докато в тази друга държава членка не е образувано производството по член 3, параграф 2“.
Белгийското право
7
Член 1134 от белгийския Code civil (Граждански кодекс), в редакцията му, приложима към фактите по настоящото производство по обжалване (наричан по-нататък „белгийският Граждански кодекс“), е гласял:
„Сключените в съответствие със закона договори имат сила на закон за тези, които са ги сключили.
[…]
Те трябва да се изпълняват добросъвестно“.
8
Съгласно член 2257 от белгийския Граждански кодекс:
„Давност не тече:
По отношение на вземане, което зависи от определено условие до настъпването на условието;
[…]“.
9
Съгласно член 2262а, параграф 1, първа алинея от белгийския Граждански кодекс:
„Всички облигационни искове се погасяват с изтичането на десетгодишна давност“.
Френското право
10
Член L. 622‑21-I от френския Code de commerce (Търговски кодекс), в редакцията му, приложима към фактите по настоящото производство по обжалване (наричан по-нататък „френският Търговски кодекс“), е гласял:
„Решението за откриване на производството прекъсва или забранява всякакви искове от страна на всички кредитори, чието вземане не е посочено в член L.622‑17, параграф I, и с което се цели:
1°
Длъжникът да бъде осъден да заплати парична сума;
2°
Разваляне на договор поради неплащане на парична сума“.
11
Член L.622—24 от френския Търговски кодекс е гласял следното:
„След публикуване на съдебното решение за откриване на производство по оздравяване всички кредитори, чието вземане е възникнало преди съдебното решение за откриване, с изключение на работниците и служителите, предявяват вземанията си пред съдебния синдик в срокове, определени с декрет на Conseil d’État (Държавен съвет, Франция). Когато кредиторът е получил възстановяване на срока в съответствие с член L.622‑26, сроковете започват да текат едва от датата на уведомяване за това решение, като в този случай те се намаляват наполовина. Кредиторите, които притежават оповестено обезпечение или са обвързани с длъжника чрез оповестен договор, се уведомяват лично или, когато е уместно, на избрания от тях адрес. Срокът за предявяване започва да тече по отношение на тях, считано от нотифицирането на това уведомление.
[…]“.
12
Член L.622‑25- I от този кодекс е предвиждал:
„С изявлението за предявяване на вземане се прекъсва давността до приключване на производството; то освобождава от задължението за отправяне на всякаква покана за доброволно изпълнение и се счита за действие по преследване“.
Договорът Seapura
13
Член 2, параграф 1 от договора, сключен на 17 януари 2001 г. между Комисията и CEVA, с предмет изпълнение на проект в рамките на специалната програма за научни изследвания и развитие, озаглавена „Качество на живота и управление на живите ресурси“ (наричан по-нататък „проектът Seapura“), в който се предвижда изплащане на безвъзмездни средства в размер на 123735 евро (наричан по-нататък „договорът Seapura“), предвижда:
„Продължителността на проекта е 36 месеца, считано от 01/02/2001 г.“.
14
Член 5, параграфи 1 и 2 от договора Seapura гласи:
„1.   Настоящият договор се урежда от белгийското право.
2.   [Общият съд], а в случай на обжалване — [Съдът], са единствено компетентни да разглеждат спорове между [Европейския съюз], от една страна, и съдоговорителите, от друга страна, относно действителността, прилагането или тълкуването на настоящия договор“.
15
Член 3, параграф 5 от приложение II към този договор гласи:
„След датата, на която изтича срокът на действие на договора, договорът е развален или се преустановява участието на съдоговорител, Комисията може според случая да изиска или изисква от съдоговорителя след установени в рамките на одит измами или съществени финансови нередности възстановяването на цялата сума, която му е платена под формата на финансово участие на Общността. […]“.
Обстоятелства, предхождащи спора
16
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени в точки 2—22 от обжалваното решение.
17
На 17 януари 2001 г. Комисията сключва със CEVA договора Seapura, в който се предвижда изплащането на безвъзмездни средства в размер на 123735 евро.
18
През 2006 г. Европейската служба за борба с измамите (OLAF) започва разследване вследствие на съмнения за измама във връзка с няколко проекта, изпълнявани от CEVA, сред които е и проектът Seapura.
19
На 11 декември 2007 г. OLAF изготвя окончателния си доклад по това разследване (наричан по-нататък „докладът на OLAF“), в който във връзка с изпълнението на договора Seapura установява нередности, изразяващи се по-специално във фалшифициране на отчетите за работното време на персонала на CEVA.
20
С писмо от 29 октомври 2008 г. Комисията уведомява CEVA, че поради установените в доклада на OLAF сериозни нередности възнамерява да издаде по отношение на него дебитни известия за сумата от 123735 евро, ведно с лихвите, с цел възстановяване на безвъзмездните средства, изплатени по договора Seapura.
21
На 13 март 2009 г. Комисията изпраща на CEVA четири дебитни известия на обща сума 168220,16 евро (наричани по-нататък „дебитните известия“).
22
На 12 юни 2009 г., тъй като CEVA не предприема действия нито по дебитните известия, нито по четирите напомнителни писма, изпратени от Комисията на 11 май 2009 г., тази институция му връчва четири официални уведомителни писма.
23
На 17 юли 2009 г. CEVA подава жалба пред Общия съд за отмяна на тези напомнителни писма.
24
С решение от 15 септември 2011 г., CEVA/Комисия (T‑285/09, EU:T:2011:479), Общият съд отхвърля жалбата като недопустима.
25
С присъда на Tribunal correctionnel de Rennes (Наказателен съд Рен, Франция) от 26 април 2011 г. CEVA и бившият му директор са признати за виновни за измама и присвояване на публични средства, съответно са осъдени да заплатят глоба в размер на 80000 евро и им е наложена условна присъда лишаване от свобода за срок от 18 месеца. Като се произнася по предявения от Комисията граждански иск, този съд осъжда отчасти при условията на солидарност подсъдимите да заплатят на Комисията сумата 303631 евро като обезщетение за претърпените имуществени вреди, по-специално поради финансовите нередности, допуснати при изпълнението на договора Seapura.
26
С решение от 1 април 2014 г. Cour d’appel de Rennes (Апелативен съд Рен, Франция) оправдава CEVA и бившия му директор по всички обвинения и отхвърля гражданския иск на Комисията.
27
С решение от 12 ноември 2015 г. наказателното отделение на Cour de cassation (Касационен съд, Франция) отменя решението от 1 април 2014 г. единствено в частта, в която подсъдимите са оправдани за присвояване на публични средства, и в тази част връща делото на Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Каен, Франция).
28
С решение от 22 юни 2016 г. Tribunal de commerce de Saint-Brieuc (Търговски съд Сен Брио, Франция) образува производство по несъстоятелност, наречено „по оздравяване“, спрямо CEVA (наричано по-нататък „производството по оздравяване“), и назначава SELARL TCA за синдик.
29
На 15 септември 2016 г. в рамките на това производство по оздравяване Комисията предявява вземане, съответстващо на общата сума на дебитните известия, издадени с цел възстановяване на безвъзмездните средства, в това число изплатените в рамките на договора Seapura, представляващо главница в размер на 289012,95 евро, ведно с лихвите за забава, или общо сума в размер на 431002,18 евро.
30
На 6 декември 2016 г. TCA оспорва вземането на Комисията.
31
С решение от 21 юли 2017 г. Tribunal de commerce de Saint-Brieuc (Търговски съд Сен Брио) приема плана за оздравяване на CEVA и назначава SELARL AJIRE за надзорник за изпълнението на плана за оздравяване.
32
С влязло в сила решение от 23 август 2017 г. Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Каен) се произнася след връщане на делото за ново разглеждане от касационната инстанция, като оправдава CEVA за присвояването на публични средства и осъжда бившия му директор, като му налага условна присъда една година лишаване от свобода и глоба в размер на 20000 евро за присвояване на публични средства.
33
С определение от 11 септември 2017 г. съдията по несъстоятелността в производството по оздравяване отхвърля изцяло изявлението за предявяване на вземане на Комисията.
34
Комисията подава въззивна жалба срещу това определение.
35
С решение от 24 ноември 2020 г. Cour d’appel de Rennes (Апелативен съд Рен) отменя посоченото определение и същевременно установява наличието на две съществени основания за оспорване във връзка с изявлението за предявяване на вземане на Комисията, погасителната давност и основателността на дебитните известия, като приема, че тези основания трябва да бъдат разгледани от компетентния съд, който Комисията следва да сезира.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
36
На 19 декември 2020 г. Комисията предявява иск срещу CEVA, TCA и AJIRE на основание член 272 ДФЕС по силата на арбитражната клауза, съдържаща се в договора Seapura, за определяне на размера на вземането ѝ, съответстващо на възстановяването на безвъзмездните средства, отпуснати на CEVA по този договор.
37
В съдебното заседание, проведено на 11 ноември 2022 г. пред Общия съд, Комисията посочва, че искането ѝ не се отнася до TCA и AJIRE и че тя не иска от Общия съд да установи, че последните са длъжни да възстановят платените в рамките на изпълнението на договора Seapura суми, което Общият съд отбелязва в точка 97 от обжалваното решение.
38
В своя защита CEVA изтъква, първо, че искането на Комисията е погасено по давност, второ, че разследването на OLAF не се отнася до проекта Seapura и че в доклада на OLAF не е доказано, че установените от него нередности са били допуснати във връзка с изпълнението на договора Seapura, трето, че френските наказателни съдилища са го оправдали по обвиненията за измама или присвояване на публични средства, и четвърто, че по силата на принципа на процесуална автономия Комисията не може да се позовава на производствата, образувани във Франция въз основа на френското право, при положение че договорът Seapura се урежда от белгийското право.
39
В това отношение, на първо място, в точки 30—59 от обжалваното решение Общият съд отхвърля повдигнатото от CEVA възражение за изтекла погасителна давност.
40
След като констатира, че въпросът за евентуалното погасяване по давност на искането на Комисията се урежда от белгийското право, съгласно което в случая давностният срок е десет години, в точки 40 и 41 от посоченото решение Общият съд приема, че изискуемостта на вземането на Съюза зависи от предварително отправеното от Комисията искане за възстановяване съгласно член 3, параграф 5 от приложение II към договора Seapura. Той приема, че в случая датата на това искане съответства на датата, на която тази институция е изпратила дебитните известия на CEVA, а именно 13 март 2009 г., без CEVA да е изтъкнал конкретен довод, позволяващ да се установи, че вземането е станало изискуемо преди тази дата. Въз основа на това в точка 46 от същото решение Общият съд стига до извода, че по силата на белгийското право давностният срок на вземането на Съюза е изтекъл по принцип на14 март 2019 г.
41
Освен това в точка 57 от обжалваното решение Общият съд приема, че изявлението за предявяване на вземане, направено от Комисията на 15 септември 2016 г. в рамките на производството по оздравяване, е прекъснало погасителната давност.
42
В това отношение Общият съд приема, от една страна, че съгласно френското право изявлението за предявяване на вземането прекъсва погасителната давност до приключването на производството. От друга страна, той констатира, че съгласно член 4, параграф 2 от Регламент № 1346/2000 законът на държавата членка, в която е образувано производството по несъстоятелност, определя условията за това образуване, провеждането и приключването на производството по несъстоятелност, както и последиците от това производство за предявените правни искове на индивидуални кредитори. Освен това Общият съд приема, че съгласно член 16, параграф 1 и член 17, параграф 1 от този регламент всяко решение за образуване на производство по несъстоятелност се признава във всички други държави членки и има действие без допълнителни формалности. Общият съд обаче констатира, че образуването във Франция на производство по оздравяване спрямо CEVA и последващото предявяване на вземания, направено от Комисията в рамките на това оздравително производство, са произвели съгласно френското право, и по-специално съгласно член L.622‑25‑1 от френския Търговски кодекс, действие в белгийското право, и по-специално това заявление за предявяване на вземания е прекъснало давностния срок на искането на Комисията, поради което този срок не е бил изтекъл към момента на неговото подаване.
43
На второ място, в точки 66—80 от обжалваното решение, като се произнася по същество, Общият съд проверява дали Комисията е имала основание да се позове на доклада на OLAF, за да поиска от CEVA да възстанови всички суми, които са му били изплатени в рамките на изпълнението на договора Seapura.
44
В това отношение Общият съд констатира, от една страна, в точки 70 и 71 от това решение, че разследването на OLAF във връзка със CEVA се състои от две части, първата от които се отнася до преките разходи, а втората — до структурните фондове, и се отнася до два вида породили подозрения действия, а именно, първо, фалшифициране на отчетите за работното време на персонала, и второ, плагиатството на научни документи в рамките на различните проекти, изпълнявани от CEVA.
45
От друга страна, в точки 72—74 от посоченото решение Общият съд констатира, че тъй като в доклада на OLAF не са посочени научните документи, за които се твърди, че са плагиатствани в рамките на изпълнението на този договор, не е доказано наличието на плагиатство. За сметка на това Общият съд подчертава, че в този доклад се заключава, че са налице сериозни финансови нередности по отношение на всички възложени на CEVA проекти, включително проекта Seapura. Той приема, че от този доклад е видно, първо, че OLAF е установила наличието на сериозни финансови нередности във връзка с отчетите за работното време на персонала на CEVA, и второ, че такива фалшификации на отчетите са били направени във всички тези проекти, при това умишлено и систематично. Поради това в точка 79 от обжалваното решение Общият съд отхвърля довода на CEVA, изведен от твърдяната липса на връзка на установените в доклада на OLAF нередности с проекта Seapura.
46
На трето място, в точки 81—88 от обжалваното решение Общият съд разглежда отражението на наказателните производства пред френските съдилища, доколкото CEVA поддържа в своя защита, че Комисията не може да основе искането си на твърдения за измамен характер на управлението на отпуснатите му безвъзмездни средства, при положение че в крайна сметка то е било оправдано по обвиненията за измама и присвояване на публични средства. В това отношение Общият съд приема в точка 87 от това решение, че член 3, параграф 5 от приложение II към договора Seapura поставя възстановяването на участието на Съюза в проекта Seapura единствено в зависимост от установяването в рамките на одит на наличието на сериозни финансови нередности или измами, без да поставя възстановяването в зависимост от наличието на осъдителна присъда или наказателноправно квалифициране на разглежданите деяния. Въз основа на това в точка 88 от посоченото решение той стига до извода, че оправдаването на CEVA е било без значение за прилагането на тази договорна разпоредба.
47
На четвърто място, в точки 89—95 от обжалваното решение Общият съд разглежда и отхвърля довода на CEVA, изведен от твърдяното нарушение на принципа на процесуална автономия, тъй като последиците от образувано във Франция производство по несъстоятелност не можели да породят действие в белгийското право. В това отношение в точка 93 от това решение Общият съд приема, че е сезиран в рамките на арбитражна клауза на основание член 272 ДФЕС и че следва да реши спора въз основа на приложимото към договора материално право, и по-специално на Регламент № 1346/2000, по силата на който някои разпоредби от френския Търговски кодекс произвеждат действие в белгийското право. Поради това Общият съд приема, че въз основа на Регламент № 1346/2000 Комисията основателно се позовава на последиците от образуваното във Франция производство по несъстоятелност в белгийското право.
48
Въз основа на всички тези мотиви Общият съд уважава искането на Комисията и определя размера на спорното вземане на 168220,16 евро, ведно с лихвите.
Исканията на страните в производството по обжалване
49
CEVA иска от Съда:
–
да отмени обжалваното решение и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
50
Комисията иска от Съда:
–
да потвърди обжалваното решение и
–
да осъди CEVA да заплати съдебните разноски.
По жалбата
51
В подкрепа на жалбата си CEVA изтъква две основания, изведени по същество, първото, от грешка при прилагане на правото, тъй като Общият съд определил неправилно давностния срок за предявяване на иск от Комисията, и второто, от нарушение на принципа на добро правораздаване.
По първото основание
52
Първото основание на жалбата е насочено срещу точки 42—59 от обжалваното решение и се състои от четири части.
По първата част на първото основание
– Доводи на страните
53
С първата част от първото основание CEVA твърди, че като е приел датата на издаване на дебитните известия за начален момент на давностния срок, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
54
На първо място, CEVA твърди, че в това отношение Общият съд неправилно се е основал на член 3, параграф 5 от приложение II към договора Seapura, въпреки че тази договорна разпоредба се отнасяла единствено до възможността за извършване на финансов одит.
55
На второ място, CEVA счита, от една страна, че с оглед на член 2, параграф 1 от договора Seapura и на член 7, параграф 2 от приложение II към този договор същият е прекратен на 12 октомври 2004 г. От друга страна, съгласно белгийското право давностният срок започвал да тече от деня, в който възниква правото на иск, за което се прилага този срок, като този ден съответства на деня, в който задължението, предмет на иска, трябвало да бъде изпълнено.
56
Така според CEVA правилното тълкуване на договора Seapura и на белгийското право трябва да доведе до извода, че спорното вземане е станало изискуемо от представянето на посочените в този договор научни изследвания. CEVA добавя, че по силата на член 7, параграф 6 от приложение II към договора Seapura Комисията можела да иска възстановяване на финансовото участие, като вземе предвид естеството и резултата от извършената работа. Въз основа на тези обстоятелства той счита, че началният момент на предвидения в белгийското право десетгодишен давностен срок трябва да бъде 13 октомври 2004 г., поради което този срок е изтекъл на 13 октомври 2014 г.
57
CEVA изтъква, че тази част не представлява нов довод, поради което е допустима, тъй като то е изтъкнало подобни доводи пред Общия съд, както било видно от писмената му защита и от точки 48—58 от писмената му дуплика в първоинстанционното производство.
58
Комисията повдига възражение за недопустимост на първата част от първото основание, тъй като CEVA, от една страна, не е поддържало пред Общия съд, че за начален момент на давностния срок трябва да бъде определен краят на договора Seapura. От друга страна, CEVA се съгласило пред Общия съд, че датата, на която Комисията му е изпратила дебитните известия, съответства на датата, на която спорното вземане е станало изискуемо, тъй като давностният срок започвал да тече от деня, следващ тази дата. Именно в този контекст Общият съд приел в точка 44 от обжалваното решение, че „CEVA не е изтъкнало конкретен довод, позволяващ да се установи, че вземането е станало изискуемо преди 13 март 2009 г.“.
59
В случай че първата част от първото основание трябва да се приеме за допустима, Комисията изтъква, че във всички случаи тя е неоснователна.
– Съображения на Съда
60
Следва да се припомни, че съгласно член 170, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда с жалбата не може да се изменя предметът на спора пред Общия съд. Така съгласно трайно установената съдебна практика в рамките на обжалването компетентността на Съда се свежда до преценка на правните изводи по обсъдените пред първата инстанция основания и доводи. Следователно страните не може да изтъкват за първи път пред Съда оплаквания, които не са посочили пред Общия съд, тъй като това би означавало да им се позволи да сезират Съда, чиито правомощия при обжалването са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд (решение от 16 март 2023 г., Комисия/Jiangsu Seraphim Solar System и Съвет/Jiangsu Seraphim Solar System и Комисия, C‑439/20 P и C‑441/20 P, EU:C:2023:211, т. 83 и цитираната съдебна практика).
61
В конкретния случай CEVA поддържа, че е разгледало „проблематиката относно началния момент на давностния срок“ в писмената си защита и че е „изложило подробно“ съображенията си в точки 48—58 от своето „писмено искане“, поради което е представило пред Общия съд основание, свързано с погасяването по давност на искането на Комисията.
62
В това отношение следва да се констатира, че доводи като изтъкнатите в рамките на настоящата част не произтичат от нито едно от писмените изявления на CEVA пред Общия съд.
63
Всъщност в точки 48—56 от писмената си защита, както и в точки 48—58 от писмената си дуплика CEVA твърди, че спорното вземане е погасено по давност, поради това че, противно на поддържаното от Комисията, не можело да се приеме никакво прекъсване на давностния срок. За сметка на това CEVA не оспорва, че началният момент на този срок съответства на датата на издаване на дебитните известия.
64
Напротив, в точка 56 от писмената си защита и в точка 58 от писмената си дуплика CEVA е посочило изрично, че „[в] крайна сметка дебитните известия от 12 март 2009 г. трябва да се считат за начало на десетгодишния давностен срок съгласно белгийското право“.
65
От това следва, че основанието, в тази първа част, изведено от грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като се основал на датата на издаване на дебитните известия, а не на датата на прекратяване на договора, за да определи началния момент на давностния срок, представлява ново основание.
66
При тези условия следва да се констатира, че първата част от първото основание за обжалване е недопустима.
По втората част от първото основание
– Доводи на страните
67
CEVA изтъква, че като е приел в точки 39—44 от обжалваното решение, че договорно вземане може да възникне от дебитно известие, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
68
В това отношение CEVA поддържа, че съгласно практиката на юрисдикциите на Съюза, от една страна, дебитните известия не представляват нито подлежащи на обжалване административни решения, нито изпълнителни титули, и от друга страна, в рамките на договорните си отношения Комисията не разполага с право да приема едностранни актове с характер на решение по отношение на съдоговорителите си. От това CEVA прави извода, че Комисията не можела да приеме едностранен акт, целящ събирането на договорно вземане, без преди това да е поискала съществуването на такова вземане да бъде признато от компетентния съд.
69
Комисията сочи, че втората част от първото основание на CEVA трябва да се отхвърли като недопустима и във всички случаи като неоснователна.
– Съображения на Съда
70
Следва да се констатира, че с тази част жалбоподателят поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел за начален момент, от който започва да тече давностният срок за спорното вземане, дата след 13 октомври 2004 г.
71
Както обаче бе посочено в точки 63 и 64 от настоящото решение, той не оспорва пред Общия съд, а напротив, се съгласява пред него, че началният момент на този срок съответства на датата на издаване на дебитните известия, тоест 12 март 2009 г.
72
Следователно основанието, изведено в тази втора част от това, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е приел, че посоченият срок е започнал да тече преди тази дата, представлява ново правно основание.
73
От това следва, че втората част от първото основание също трябва да се отхвърли като недопустима.
По третата част от първото основание
– Доводи на страните
74
CEVA поддържа най-напред, че като е решил, че давностният срок за спорното вземане е бил прекъснат със заявлението за предявяване на вземане в рамките на производството по оздравяване, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
75
В това отношение CEVA оспорва съществуването на спорното вземане, което Комисията не можела да докаже само с представянето на дебитните известия или на заявлението за предявяване на вземане. CEVA припомня, че това вземане е било отхвърлено с определението на съдията по несъстоятелността от 11 септември 2017 г., посочено в точка 33 от настоящото решение, и твърди, че Комисията не е доказала вземането си пред компетентния съд. Освен това според CEVA това заявление за предявяване на вземане в рамките на образувано във Франция производство по оздравяване не се отразява върху погасяването по давност на гражданския иск, уреден от белгийското право. Като приел, че Регламент № 1346/2000 позволява прекъсване на давностния срок за вземане, което не е било изискуемо към момента на откриване на производството по оздравяване, Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото.
76
Впрочем в писмената си реплика CEVA изтъква, че дори да се приеме, че образуването на производство по оздравяване може да прекъсне давностния срок, прекъсващото действие трябва да е резултат от официално уведомяване от страна на кредитора, което не можело да се състои, както е в случая, от дебитните известия.
77
Освен това производството по оздравяване било образувано едва на 22 юни 2016 г., докато вземането на Комисията било погасено по давност през 2014 г. Според CEVA от това следва, че заявлението за предявяване на вземане, направено от Комисията в рамките на това производство, не е могло да прекъсне давностния срок, тъй като към датата на това заявление този срок е бил изтекъл.
78
Освен това според CEVA, като е приел, че давността е била прекъсната с отправена срещу него призовка за явяване пред френските наказателни юрисдикции, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като „белгийското право не предвижда нито прекъсване на давностните срокове, нито прилагане на белгийските срокове за наказателно преследване към производствата, образувани в друга държава“.
79
Всъщност CEVA твърди, че от практиката на Cour de cassation (Касационен съд, Белгия) следва, че прекъсване чрез призоваване пред съд е в полза само на лицето, което е в основата на прекъсващия акт. В случая не Комисията, а френската прокуратура е сезирала френския наказателен съд. Освен това от тази съдебна практика следвало също, че призовка прекъсва давностния срок „по отношение на искането, което тя предявява, и по отношение на претенцията, чийто предмет практически е включен в призовката“, което означава, че трябва да се вземе предвид предметът на искането. В настоящия случай обаче наказателното преследване във Франция е било свързано с обвинения в измама и за присвояване на публични средства, докато искането на Комисията се отнасяло до възстановяването на безвъзмездните средства, предоставени на CEVA.
80
Накрая CEVA твърди, че съгласно белгийското право прекъсването на давностния срок във всички случаи се счита за нищожно, ако искането на ищеца бъде отхвърлено. Впрочем гражданският иск на Комисията пред френските наказателни съдилища е бил отхвърлен.
81
Комисията поддържа, че третата част от първото основание е отчасти недопустима и отчасти неоснователна.
82
В това отношение тя оспорва възприетото от CEVA тълкуване на член L. 622‑25‑1 от френския Търговски кодекс.
83
Комисията изтъква, че Общият съд правилно е констатирал, че изявлението за предявяване на вземане, направено в рамките на производството по оздравяване, има съгласно член 16 от Регламент № 1346/2000 прекъсващ ефект във всички държави членки. Във всеки случай Комисията поддържа, че белгийското право признава същия прекъсващ ефект на изявление за предявяване на вземане.
84
Що се отнася до довода на CEVA, че Общият съд неправилно приел, че призовката, която му е била връчена за явяване пред френските наказателни юрисдикции, прекъснала давностния срок, Комисията изтъква, че той е недопустим, тъй като Общият съд не се е произнесъл по този въпрос.
85
При условията на евентуалност Комисията поддържа, че давността за спорното вземане е била прекъсната с конституирането на Европейския съюз като граждански ищец пред френската наказателна юрисдикция през 2011 г. и е била спряна до 23 август 2017 г. — датата на приключване на наказателното производство.
– Съображения на Съда
86
Що се отнася, на първо място, до довода на CEVA, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че давностният срок е бил прекъснат с отправената му призовка за явяване пред френските наказателни юрисдикции, следва да се констатира, че тези доводи се основават на неправилен прочит на обжалваното решение.
87
Всъщност, след като в точки 52—59 от обжалваното решение констатира, че изявлението на Комисията за предявяване на вземане в рамките на производството по оздравяване е прекъснало погасителната давност за това вземане, Общият съд не се произнася по въпроса дали призоваването на CEVA да се яви пред френските юрисдикции също е прекъснало тази давност.
88
На второ място, що се отнася до доводите на CEVA относно прекъсването на давностния срок с изявлението за предявяване на вземане от Комисията в рамките на производството по оздравяване, следва да се отбележи, че в точка 52 от обжалваното решение Общият съд най-напред констатира, че Търговският съд на Сен Брио е образувал производство по оздравяване спрямо CEVA на 22 юни 2016 г. и че на 15 септември 2016 г. в рамките на това производство Комисията е предявила вземането си.
89
По-нататък, в точка 53 от обжалваното решение Общият съд констатира, от една страна, че от член L. 622‑24 от френския Търговски кодекс следва, че след публикуване на съдебното решение за откриване на производството по оздравяване всички кредитори, чието вземане е възникнало преди съдебното решение за откриване, с изключение на работниците и служителите, трябвало да предявят вземанията си пред съдебния синдик. От друга страна, в точка 54 от това решение той отбелязва, че по силата на член L. 622‑25‑1 от този кодекс с изявлението за предявяване на вземане се прекъсва давността до приключване на производството, то освобождава от задължението за отправяне на всякаква покана за доброволно изпълнение и се счита за действие по наказателно преследване.
90
Накрая, Общият съд, от една страна, констатира в точка 55 от обжалваното решение, че Регламент № 1346/2000 се прилага пряко. От друга страна, в точка 56 от това решение той приема по същество, че по силата на този регламент, първо, законът на държавата на образуване на производството определя условията на образуването, провеждането и прекратяването на производството по несъстоятелност, второ, всяко решение за образуване на производство по несъстоятелност, което е взето от юрисдикция на държава членка, се признава във всички други държави членки от момента на влизането му в сила в държавата членка на образуване на производството, и трето, решението за образуване на производството поражда във всяка друга държава членка без допълнителни формалности последиците, предвидени в закона на държавата членка на образуване на производството.
91
Въз основа на това в точка 57 от обжалваното решение Общият съд стига до извода, че образуването във Франция на производството по оздравяване и направеното от Комисията изявление за предявяване на вземане са произвели съгласно френското право действие в белгийското право, и по-конкретно са прекъснали погасителната давност за това вземане.
92
С това Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
93
Всъщност, от една страна, доводите на CEVA, че вземането на Комисията трябва да бъде установено от юрисдикция, за да се прекъсне погасителната давност, не се подкрепят от текста на член L. 622‑25‑1 от френския Търговски кодекс, съгласно който за прекъсване на погасителната давност е достатъчно обикновено изявление за предявяване на вземане в рамките на производство по оздравяване.
94
От друга страна, доводът на CEVA, че Регламент № 1346/2000 не може да породи действие в белгийското право, не може да бъде приет.
95
В това отношение е достатъчно да се припомни, че съгласно член 288 ДФЕС регламентът е акт с общо приложение. Той е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
96
На трето и последно място, доколкото жалбоподателят поддържа, че изявлението за предявяване на вземане в рамките на производството по оздравяване през 2016 г. е направено, след като вземането на Съюза е било погасено по давност на 13 октомври 2014 г., от отговора на първата и втората част от настоящото основание следва, че това твърдение за нарушение е недопустимо.
97
От това следва, че третата част от първото основание на жалбата трябва да се отхвърли отчасти като недопустима и отчасти като неоснователна.
По четвъртата част от първото основание
– Доводи на страните
98
CEVA изтъква, че като е установил съществуването на вземане на Комисията и като е определил неговия размер, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото. CEVA поддържа, че френското право забранява на всички кредитори на субекта, срещу който е образувано производство по оздравяване, да предявяват индивидуални искове за събиране на вземанията си по съдебен ред след образуването на това производство. От това CEVA заключава, че „от гледна точка на френското право в областта на несъстоятелността [обжалваното решение] не може да бъде прието от френската юрисдикция, тъй като предявеното вземане е последващо“.
99
Комисията поддържа, че тази част е неоснователна.
– Съображения на Съда
100
Достатъчно е да се констатира, че Общият съд не е постановил никакво осъждане на CEVA в този смисъл.
101
Всъщност от точка 95 от обжалваното решение, както и от точка 1 от неговия диспозитив следва, че Общият съд се е ограничил да установи наличието на спорното вземане и е определил размера на това вземане на 168220,16 евро като главница, ведно с лихвите, без да осъди CEVA да заплати това вземане. Следователно доводът на последното се основава на неправилен прочит на обжалваното решение.
102
При тези условия следва да се отхвърли четвъртата част от първото основание, а оттам и първото основание за обжалване в неговата цялост.
По второто основание
103
Второто основание за обжалване се състои от четири части.
По първата част от второто основание
– Доводи на страните
104
CEVA поддържа, че в точки 70—80 от обжалваното решение Общият съд неправилно е приел, че CEVA е допуснало финансови нередности при изпълнението на договора Seapura. В това отношение CEVA изтъква, позовавайки се на конкретен откъс от доклада на OLAF, че от този доклад е видно, че твърдението за финансови нередности във връзка с проекта Seapura не е доказано спрямо него. Той поддържа, че изводите в този доклад относно такива нередности не се отнасят до договора Seapura, а до два други договора, като отпуснатите във връзка с тях безвъзмездни средства са били възстановени на Комисията.
105
В писмената си реплика CEVA добавя, от една страна, че нито един елемент от преписката не позволява да се установи наличието на фалшифициране на отчетите за работното време на персонала, що се отнася до проекта Seapura. От друга страна, от посочения доклад следвало също, че CEVA не е плагиатствало научни документи в рамките на изпълнението на договора Seapura, противно на упреците от страна на Комисията.
106
Комисията счита, че първата част от второто основание е неоснователна.
– Съображения на Съда
107
Както Общият съд е отбелязал в точка 71 от обжалваното решение, докладът на OLAF съдържа две части, първата от които се отнася до преките разходи, а втората — до структурните фондове, и се отнася до два вида поведение, от една страна, до фалшифициране на отчетите за работното време на персонала, а от друга страна, до плагиатството на научни документи.
108
В точки 74 и 75 от обжалваното решение Общият съд уточнява, че макар докладът на OLAF да не установил за доказано твърдението за плагиатство на научни документи в рамките на проекта Seapura, в този доклад все пак се заключава, че CEVA е фалшифицирало отчетите за работното време на своя персонал, „по-специално за европейските проекти, за да получи максималния размер на средствата, предназначени за всеки проект“.
109
Въз основа на анализа на различни откъси от доклада на OLAF Общият съд стига до извода, че са налице сериозни финансови нередности по отношение на всички проекти, възложени на CEVA, включително проекта Seapura.
110
В това отношение следва да се констатира, че доводите на CEVA в рамките на настоящата част, доколкото се основават на цитирания откъс от доклада на OLAF, смесват, относно договора Seapura, освобождаването, що се отнася до твърдението за плагиатство, с твърдяното общо освобождаване от всяка нередност. Във всеки случай с тези доводи CEVA всъщност иска Съдът да замени преценката на фактите на Общия съд със собствената си преценка.
111
Съгласно член 256, параграф 1 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването пред Съда обаче се ограничава само до правни въпроси. Общият съд единствен е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Следователно преценката на тези факти и на тези доказателства, освен в случай на тяхното изопачаване, не представлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (решение от 10 септември 2024 г., Google и Alphabet/Комисия (Google Shopping), C‑48/22 P, EU:C:2024:726, т. 61 и цитираната съдебна практика).
112
Тъй като не се твърди, нито е доказано изопачаване на фактите, първата част от второто основание следва да се отхвърли като недопустима.
По втората част от второто основание
113
С втората част от второто си основание CEVA изтъква, че Общият съд е нарушил принципа на добро правораздаване, посочен в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз, доколкото в точка 72 от обжалваното решение е приел, че „хоризонталното естество на разследването на OLAF по необходимост включва договора Seapura“, въпреки че освен това е признал, че от доклада на OLAF е видно, че твърдението за плагиатстване на научни документи не е било доказано по отношение на този договор.
114
Така CEVA счита, че в рамките на своя контрол върху извършената от Комисията преценка на доклада на OLAF Общият съд се е ограничил до общ прочит на този доклад, поради което е нарушил принципа на добро правораздаване, който го задължавал да разгледа внимателно всички релевантни обстоятелства по случая, при положение че един надлежен прочит на посочения доклад би показал, че констатираните нередности не са свързани с договора Seapura.
115
Комисията поддържа, че тази част е недопустима и във всички случаи неоснователна.
– Съображения на Съда
116
С тази част CEVA упреква Общия съд, че в точки 70—80 от обжалваното решение е направил общ и следователно неправилен прочит на доклада на OLAF, като не е разгледал внимателно всички релевантни обстоятелства по случая. С тези доводи тази част всъщност цели Съдът да замени със собствената си преценка на фактите, произтичаща от разглеждането на този доклад, преценката на фактите на Общия съд.
117
Както обаче вече бе припомнено в точка 111 от настоящото решение, преценката на фактите и доказателствата, освен в случай на тяхното изопачаване, каквото не се твърди и при всички случаи не е доказано в настоящия случай, не съставлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда при обжалване.
118
Поради това втората част от второто основание следва да се отхвърли като недопустима.
По третата част от второто основание
– Доводи на страните
119
CEVA поддържа, че Общият съд неправилно е приел, че Комисията е кредитор на сума в размер на 168220,16 евро, без да вземе предвид факта, че френските наказателни юрисдикции са го оправдали по обвиненията за измама и присвояване на публични средства и са отхвърлили окончателно исканията на Комисията в качеството ѝ на граждански ищец. Тези решения имали сила на пресъдено нещо на национално равнище, така че принципите на равностойност, ефективност и правна сигурност не допускали подобни решения да бъдат оспорвани въз основа на правото на Съюза.
120
Комисията счита, че тази част е недопустима, доколкото CEVA не уточнява точките от обжалваното решение, до които тя се отнася. При всички положения тя била неотносима.
– Съображения на Съда
121
В самото начало следва да се припомни, че съгласно член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда с изтъкнатите основания и доводи следва ясно да се указват оспорените части от мотивите на решението на Общия съд. Затова съгласно постоянната съдебна практика в жалбата трябва точно да се посочват пороците на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които конкретно се подкрепя това искане, като в противен случай жалбата или твърденията по съответното основание са недопустими (решение от 28 септември 2023 г., Changmao Biochemical Engineering/Комисия, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, т. 87 и цитираната съдебна практика).
122
Макар CEVA да не цитира критикуваните от него точки от обжалваното решение, като се има предвид, че това решение съдържа подзаглавие „По наказателните производства пред френските съдилища“, очевидно е, че тези доводи са насочени срещу точки 85—88 от посоченото решение.
123
В това отношение Общият съд най-напред припомня в точка 85 от обжалваното решение, че в рамките на договор като договора Seapura самата констатация за наличието на сериозни финансови нередности или измами, установени в рамките на одит, е достатъчна, за да обоснове правото на Комисията да поиска възстановяване на отпуснатите от нея суми. По-нататък, в рамките на самостоятелната си преценка на фактите, в точка 86 от това решение той приема, че фалшифицирането на отчетите за работното време на персонала, както е установено в доклада на OLAF, представлява най-малкото сериозна финансова нередност. Освен това в точка 87 от посоченото решение той по същество постановява, че член 3, параграф 5 от приложение II към договора Seapura предоставя на Комисията правото да иска възстановяване на разглежданата помощ от Съюза единствено въз основа на констатацията за наличие на измами или сериозни финансови нередности, без да поставя това право в зависимост от условието, освен това, по тези деяния да е постановена осъдителна присъда или за тяхното наказателноправно квалифициране.
124
Накрая, в точка 88 от обжалваното решение въз основа на тези преценки Общият съд е приел, че оправдаването на CEVA от национална наказателна юрисдикция по обвиненията за измама и присвояване на публични средства е без значение за правото на Комисията да иска възстановяване на съответните безвъзмездни средства на основание член 3, параграф 5 от приложение II към договора Seapura.
125
В това разсъждение не е допусната грешка при прилагане на правото. По-специално, противно на имплицитно поддържаното от жалбоподателя, френските наказателни съдилища не са се произнесли по наличието на „сериозни финансови нередности“ по смисъла на тази разпоредба, тъй като това договорно понятие не се смесва с квалификацията „измама или присвояване на публични средства“, на която съответстват обвиненията, по които той е оправдан.
126
Следователно третата част от второто основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
По четвъртата част от второто основание
– Доводи на страните
127
CEVA изтъква, че Общият съд е нарушил принципа на процесуална автономия, тъй като при сегашното състояние на правото на Съюза правните субекти не можели да се позовават на правото на държава членка пред юрисдикциите на друга държава членка. Поради това той неправилно отхвърлил довода на CEVA, че Комисията не може да се позовава на производствата, образувани във Франция въз основа на френското право, при положение че договорът Seapura предвижда прилагането на белгийското право и изключителната компетентност на съдилищата на Съюза.
128
Комисията счита, че CEVA не посочва по какъв начин обжалваното решение е опорочено от грешка при прилагане на правото, поради което тази част трябва да се отхвърли като недопустима.
129
Във всички случаи четвъртата част от второто основание била неоснователна.
– Съображения на Съда
130
В самото начало, макар CEVA да не цитира критикуваните от него точки от обжалваното решение, доколкото последното съдържа подзаглавие „По принципа на процесуална автономия“, е очевидно, че тези доводи са насочени срещу точки 92—95 от посоченото решение.
131
По същество следва да се отбележи, от една страна, че както бе припомнено в точки 94 и 95 от настоящото решение, съгласно член 288 ДФЕС Регламент № 1346/2000 е с общо приложение, задължителен е в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
132
От друга страна, прилагането на принципа на процесуална автономия предполага липсата на правна уредба на Съюза в съответната област (вж. в този смисъл решение от 25 март 2021 г., Българска народна банка, C‑501/18, EU:C:2021:249, т. 116 и цитираната съдебна практика), поради което в случая не може да се твърди, че е налице нарушение на този принцип.
133
При това положение, като е приел в точка 93 от обжалваното решение, че приложимостта на белгийското право към договора Seapura не засяга пряката приложимост на Регламент № 1346/2000, по силата на който някои разпоредби от френския Търговски кодекс произвеждат действие в белгийското право, Общият съд не е нарушил принципа на процесуална автономия.
134
Вследствие на това четвъртата част от второто основание трябва да се отхвърли като неоснователна, а следователно и второто основание за обжалване в неговата цялост.
135
Тъй като нито едно от основанията, изтъкнати от CEVA в подкрепа на жалбата му, не може да бъде уважено, жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
136
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
137
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
138
След като Комисията е направила искане за осъждането на CEVA и последното е загубило делото, то следва да бъде осъдено да понесе, наред с направените от него съдебни разноски в настоящото производство, и тези на Комисията.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) да понесе, наред с направените от него съдебни разноски в производството по обжалване, и тези на Европейската комисия.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.