ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
10 ноември 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Спор в главното производство с отпаднал предмет — Липса на основание за произнасяне “
По дело C‑821/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 28 ноември 2024 г., постъпил в Съда на 28 ноември 2024 г., в рамките на производство по дело,
„А1 България“ EAД
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi (докладчик), председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за „А1 България“ ЕАД, от П. Д. Велчев, адвокат,
–        за Европейската комисия, от P. Kienapfel и Н. Николова, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, буква а), член 3, параграфи 1 и 3 и член 4 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), на точка 1, букви д) и й) от приложението към тази директива, както и на член 7, параграф 4, буква а) и член 8, параграф 1, буква б) от Директива 2008/2020/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно представителни искове за защита на колективните интереси на потребителите и за отмяна на Директива 2009/22/ЕО (ОВ L 409, 2008 г., стр. 1).
2        Запитването е отправено в рамките на производство по издаване в полза на „А1 България“ ЕАД, мобилен оператор, на заповед за изпълнение на парично задължение по договор за предоставяне на електронни съобщителни услуги.
Правна уредба
Директива 93/13
3        Член 2 от Директива 93/13/ЕИО гласи:
„По смисъла на настоящата директива:
a)      „неравноправни клаузи“ означава договорните клаузи, определени в член 3;
[…]“.
4        Член 3 от тази директива предвижда:
„1.      В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
[…]
3.      Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни“.
5        Съгласно член 4 от посочената директива:
„1.      Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.      Преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и стоките, които ще се доставят или услугите, които ще се предоставят в замяна, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
6        В приложението към Директива 93/13, озаглавено „Условия, посочени в член 3, параграф 3“, са посочени:
„1.      Условия, които имат за предмет или резултат:
[…]
д)      условие, според което от потребителя се изисква да изплати неоснователно висока неустойка като компенсация, когато не изпълни задълженията си;
[…]
й)      даване право на продавача или доставчика да изменя едностранно условията по договора без основателна причина, което е посочено в самия договор;
[…]
2.      Букви ж), й) и л) обхващат:
[…]
б)      […]
буква й) не възпрепятства също така условията при които, продавач или предоставящо услуги лице си запазва правото едностранно да прекрати договор с неопределен срок, когато е договорно задължен да известява потребителя в разумен срок, а потребителя, от своя страна, може свободно да разтрогне договора“.
Директива 2020/1828
7        Член 7 от Директива 2020/1828 е озаглавен „Представителни искове“ и предвижда в параграф 4:
„Държавите членки гарантират, че компетентните структури имат право да поискат налагането поне на следните мерки:
a)      мерки за преустановяване или забрана;
[…]“.
8        Член 8, параграф 1, буква б) от тази директива е озаглавен „Мерки за преустановяване или забрана“ и гласи:
„Държавите членки гарантират, че мерките за преустановяване или забрана, посочени в член 7, параграф 4, буква а), са достъпни под формата на:
[…]
б)      окончателна мярка за преустановяване на практика или, когато е необходимо, за забрана на практика, когато се счита, че тази практика представлява нарушение, както е предвидено в член 2, параграф 1“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
9        От акта за преюдициално запитване е видно, че В.Н.А., потребител, е сключил договор за предоставяне на електронни съобщителни услуги с А1 България, един от трите основни мобилни оператора в България.
10      По този договор А1 България предоставя на В.Н.А. различни услуги, сред които по-специално мобилна телефония, цифрова телевизия и интернет.
11      На 27 септември 2024 г. поради неизпълнение от В.Н.А. на договорните му задължения, а именно неплащане на дължимите суми за периода от 10 март 2023 г. до 5 ноември 2023 г., А1 България подава до запитващата юрисдикция, Софийски районен съд (България), заявление за издаване на заповед за изпълнение на парично задължение срещу В.Н.А. за вземане в общ размер на 4 130,76 български лева (BGN) (около 2 070 EUR), включващо неустойки и разноски, ведно с мораторни лихви в размер на 491,25 BGN (около 250 EUR).
12      С разпореждане от 1 ноември 2024 г. запитващата юрисдикция иска от А1 България да предостави разяснения по-специално относно метода за изчисляване на претендираните суми и относно евентуалното изменение на тарифите за предоставяните през периода на изпълнение на договора услуги.
13      От акта за преюдициално запитване е видно също, че на 21 май 2016 г. А1 България и Комисията за защита на потребителите гр. София са сключили спогодба, която не подлежи на обжалване, относно правилата за определяне на стандартния размер на неустойката по типовите договори за електронни съобщителни услуги (мобилни и фиксирани), предлагани от А1 България. В нея се уточнява, че когато абонатът е физическо лице — потребител, максималният размер на неустойката за предсрочно прекратяване на договора не може да надвишава трикратния размер на месечните абонаментни такси за услугите на срочен абонамент по техния стандартен размер без отстъпка. В допълнение на тази неустойка абонатът дължи на оператора и възстановяване на част от стойността на отстъпките от абонаментите планове и от пазарните цени на крайните устройства (закупени или предоставени на лизинг или на изплащане), съответстваща на оставащия срок по съответния абонамент.
14      А1 България се задължава да включи разпоредбите на спогодбата в договорите за предоставяне на електронни съобщителни услуги на абонати — потребители, считано от 1 юли 2016 г.
15      Запитващата юрисдикция изразява съмнения относно пропорционалността на сумата за неустойки и разходи, търсена поради неизпълнение от потребителя на задълженията за заплащане на предоставените от А1 България услуги. Тя иска да се установи и дали договорната клауза, която предвижда възможност за едностранно изменение на месечната абонаментна такса, е неравноправна, както и дали клаузите, които предвиждат плащането на неустойки, са достатъчно ясни и разбираеми.
16      При тези обстоятелства Софийски районен съд решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„[1)]      Трябва ли чл. 3, пар. 3, т. 1, б. „й“ от Приложение условията, посочени в Приложение условия, посочени в член 3, параграф Директива 93/13, да се тълкува в смисъл, че допуска уредба, при която се дава право на продавача или доставчика да изменя едностранно условия на договора, в случаите, когато се предвижда клауза, вкл. в приложими общи условия, за индексация на договорената с потребителя цена на услугите, обусловена от обявен от държавен орган средногодишен индекс на потребителски цени за предходна година, ако предвиждането за индексация е само в нарастваща прогресия?
[2)]      Трябва ли понятието „договорни клаузи“ по чл. 2, б. „а“ Директива 93/13 да се тълкува в смисъл, че представлява отделен обособен текст в договора или следва да се разбира като относимо към цялостните правни последици на части от текста на договора, дори да не се намират в една и съща обособена част от документа?
[3)]      Преценката за наличие на неравноправност следва ли да се преценява индивидуално всяка от договорените клаузи за последиците от неизпълнение, или следва кумулативното им действие вкл. в пакета от услуги да се тълкува в цялост като условие, което да се преценява от гледна точка на Приложение условия, посочени в чл. 3, пар. 3, б. „д“ от Директива 93/13 като „условие, според което от потребителя се изисква да изплати неоснователно висока неустойка като компенсация, когато не изпълни задълженията си“, съответно при извод за неравноправност на някои от тях следва ли да ги изключи в съвкупност?
[4)]      Трябва ли чл. 4 Директива 93/13 да се тълкува, че допуска уредба, при която се дава право на продавача или доставчика да определя относително клаузите за неустойка, съизмерими на база стандартен размер (без договорени отстъпки, включващи и възстановяване на част от стойността на отстъпките от абонаментните планове и от пазарните цени на крайните устройства, закупени или предоставени на лизинг/на изплащане), съответно дали чл. 3, пар. 1 Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска уредба, при която неравноправна може да се окаже клауза, посветена на отговорност за договорно неизпълнение, в която се предвижда плащане от потребителя на неустойки и такси в явно непропорционален размер спрямо услугата, предоставена като насрещна престация, така и условието, при която отговорност за договорно неизпълнение възниква (автоматично и без покана, със съответните последици по олихвяване и начисляване на такси за събиране на задълженията)?
[5)]      Може ли съдебна спогодба, сключена между мобилния оператор и компетентна структура по см. на същата директива като Комисията за защита на потребителите, да има ефекта по чл. 8, т. 1, „б“, вр. чл. 7, пар. 4, б. „а“ от Директива 2020/1828, съответно при положителен отговор, то ползва ли се със сила на пресъдено нещо, вкл. за други юрисдикции (вкл. всеки съд, разглеждащ правоотношение между мобилния оператор и отделен потребител), ако при одобрението ѝ съдът не е извършил проверка за евентуално неравноправния характер на клаузите по съображенията изложени в [решение от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco, (C‑600/19, EU:C:2022:394)]?“.
Обстоятелства, настъпили след отправяне на преюдициалното запитване
17      В писменото си становище, представено на от 4 април 2025 г., А1 България уведомява Съда за оттеглянето си от главното производство и за постановеното от запитващата юрисдикция определение за прекратяване на делото.
18      Предвид тези нови обстоятелства до запитващата юрисдикция е отправено искане за предоставяне на информация, за да се установи дали пред нея все още е налице висящо дело.
19      В отговора си от 24 април 2025 г. запитващата юрисдикция потвърждава оттеглянето на А1 България, заявител в главното производство, както и прекратяването на делото.
20      Запитващата юрисдикция обаче посочва, че поддържа преюдициалното си запитване поради наличието на други подобни висящи пред нея дела, които са спрени до постановяването на решение по настоящото преюдициално производство.
По липсата на основание за произнасяне
21      Съгласно постоянната съдебна практика въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящите пред тях спорове (вж. определение от 26 януари 1990 г., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, т. 7, и решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд), C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 69).
22      Както от текста, така и от общия разум на член 267 ДФЕС следва, че преюдициалното производство предполага пред националната юрисдикция действително да е налице висящ спор, по който тя трябва да постанови решение, в което да може да вземе предвид решението на Съда по преюдициалното запитване, и поради това, ако отпадне предметът на спора в главеното производство, Съдът трябва да заключи, че липсва основание за произнасяне (решение от 24 ноември 2022 г., Banco Cetelem, C‑302/21, EU:C:2022:919, т. 32 и цитираната съдебна практика).
23      Всъщност основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор (определение от 27 февруари 2014 г., Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, т. 29).
24      В случая от представеното от А1 България становище, както и от отговора на запитващата юрисдикция на искането на Съда за предоставяне на информация е видно, че това дружество се е отказало от искането си за издаване на заповед за изпълнение на парично задължение и че поради това делото по главното производство е прекратено.
25      Ето защо се налага изводът, че вследствие на този отказ предметът на делото в главното производство е отпаднал, което обосновава прекратяването му.
26      Независимо от това запитващата юрисдикция поддържа преюдициалното си запитване поради наличието на други подобни висящи пред нея дела. Според нея отговорите на Съда на поставените въпроси са от значение за разрешаването на споровете по тези дела.
27      Обстоятелството обаче, че запитващата юрисдикция понастоящем е сезирана с други дела, по които според нея отговорът на Съда на поставените въпроси би могъл е полезен, не може да обоснове даването на отговор от Съда на тези въпроси в рамките на настоящото дело (вж. в този смисъл определение от 3 декември 2020 г., Fedasil, C‑67/20—C‑69/20, EU:C:2020:1024, т. 25 и цитираната съдебна практика).
28      Следователно преюдициалните въпроси вече имат само хипотетичен характер и условията, които позволяват на Съда да продължи преюдициалното производство, вече не са налице.
29      При това положение липсва основание за произнасяне по настоящото преюдициално запитване.
30      Тази констатация не засяга възможността запитващата юрисдикция да сезира Съда с ново преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС, ако такова решение ѝ се струва необходимо за разрешаване на спор, с който е сезирана и в рамките на който се поставят същите въпроси, свързани с тълкуването на правото на Съюза (вж. в този смисъл определение от 1 октомври 2025 г., Gebrüder Weiss, C‑751/24, EU:C:2025:753, т. 21 и цитираната съдебна практика).
По съдебните разноски
31      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Няма основание за произнасяне по преюдициалното запитване, отправено от Софийски районен съд (България) с акт от 28 ноември 2024 г.
Съставено в Люксембург на 10 ноември 2025 година.
Секретар
Председател на състава
A. Calot Escobar
M. Condinanzi
*      Език на производството: български.