62021CJ0237_RES
Vec C‑237/21
S.M.
proti
Generalstaatsanwaltschaft München
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht München)
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 22. decembra 2022
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Európskej únie – Články 18 a 21 ZFEÚ – Žiadosť tretieho štátu adresovaná členskému štátu o vydanie občana Únie, štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý uplatnil svoje právo na voľný pohyb v prvom z týchto členských štátov – Žiadosť podaná na účely výkonu trestu odňatia slobody – Zákaz vydávania osôb vzťahujúci sa iba na vlastných štátnych príslušníkov – Obmedzenie voľného pohybu – Odôvodnenie založené na zabránení beztrestnosti – Proporcionalita“
Občianstvo Únie – Ustanovenia Zmluvy – Osobná pôsobnosť – Štátny príslušník členského štátu, ktorý má zároveň štátnu príslušnosť tretieho štátu – Zahrnutie
(Články 18 a 21 ZFEÚ)
(pozri bod 31)
Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Žiadosť tretieho štátu adresovaná členskému štátu o vydanie občana Únie, štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý uplatnil svoje právo na voľný pohyb v prvom z týchto členských štátov – Žiadosť o vydanie podaná na účely výkonu trestu odňatia slobody – Zákaz vydávania vzťahujúci sa iba na vlastných štátnych príslušníkov dožiadaného členského štátu – Obmedzenie voľného pohybu občanov Únie, ktorí majú trvalý pobyt v dožiadanom členskom štáte – Odôvodnenie založené na zabránení beztrestnosti – Proporcionalita – Dožiadaný členský štát umožňujúci výkon trestu, ktorý bol uložený v zahraničí, na jeho vlastnom území – Povinnosť zabezpečiť, aby občania Únie, ktorí majú trvalý pobyt na jeho území, mohli vykonať trest na tomto území za rovnakých podmienok ako jeho vlastní štátni príslušníci
(Články 18 a 21 ZFEÚ)
(pozri body 33 – 36, 39 – 42)
Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Žiadosť tretieho štátu adresovaná členskému štátu o vydanie občana Únie, štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý uplatnil svoje právo na voľný pohyb v prvom z týchto členských štátov – Žiadosť o vydanie podaná na účely výkonu trestu odňatia slobody – Dožiadaný členský štát, ktorý zakazuje vydávanie svojich vlastných štátnych príslušníkov na účely výkonu trestu a umožňuje výkon takého trestu, ktorý bol uložený v zahraničí, na jeho vlastnom území – Prípadný nesúlad zamietnutia vydania s povinnosťami, ktoré dožiadanému členskému štátu vyplývajú z Európskeho dohovoru o vydávaní – Automatické a absolútne právo vyžiadanej osoby, aby nebola vydaná mimo územia Európskej únie – Neexistencia
(Články 18 a 21 ZFEÚ)
(pozri bod 47)
Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Žiadosť tretieho štátu adresovaná členskému štátu o vydanie občana Únie, štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý uplatnil svoje právo na voľný pohyb v prvom z týchto členských štátov – Žiadosť o vydanie podaná na účely výkonu trestu odňatia slobody – Dožiadaný členský štát, ktorý zakazuje vydávanie svojich vlastných štátnych príslušníkov na účely výkonu trestu a umožňuje výkon takého trestu, ktorý bol uložený v zahraničí, na svojom vlastnom území, ak s tým tretí štát súhlasí – Povinnosť tohto členského štátu aktívne sa usilovať o takýto súhlas využitím mechanizmov spolupráce a pomoci v trestných veciach, ktoré má k dispozícii
(Články 18 a 21 ZFEÚ)
(pozri body 48 – 50, 56 a výrok)
Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Žiadosť tretieho štátu, adresovaná členskému štátu, o vydanie občana Únie, štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý uplatnil svoje právo na voľný pohyb v prvom z týchto členských štátov – Žiadosť o vydanie podaná na účely výkonu trestu odňatia slobody – Dožiadaný členský štát, ktorý zakazuje vydávanie svojich vlastných štátnych príslušníkov na účely výkonu trestu a umožňuje výkon takého trestu, ktorý bol uložený v zahraničí, na svojom vlastnom území, ak s tým tretí štát súhlasí – Právo dožiadaného členského štátu, aby pristúpil k vydaniu občana Únie s trvalým pobytom na jeho území v prípade, že tretí štát uvedený súhlas nedá – Podmienka – Povinnosť overiť záruky stanovené v článku 19 Charty základných práv Európskej únie
(Články 18 a 21 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 19)
(pozri body 53 – 55, 56 a výrok)
Zhrnutie
S.M., ktorý má chorvátsku, bosniansku a srbskú štátnu príslušnosť, žije od roku 2017 v Nemecku, kde aj od roku 2020 pracuje. Orgány Bosny a Hercegoviny požiadali v novembri 2020 Spolkovú republiku Nemecko, aby vydala S.M. na účely výkonu trestu odňatia slobody, ktorý mu uložil bosniansky súd.
Generalstaatsanwaltschaft München (Generálna prokuratúra Mníchov, Nemecko) s odkazom na rozsudok Raugevicius (
1
) navrhla vyhlásiť vydanie S. M. za neprípustné.
Podľa Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko), ktorý je vnútroštátnym súdom, dôvodnosť tohto návrhu závisí od toho, či sa majú články 18 a 21 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia vydaniu občana Európskej únie aj v prípade, ak je dožiadaný členský štát (
2
) povinný pristúpiť k jeho vydaniu z hľadiska medzinárodných zmlúv.
Táto otázka nebola v rozsudku Raugevicius zodpovedaná, pretože vo veci, v ktorej bol tento rozsudok vyhlásený, bol dožiadaný členský štát, vzhľadom na uplatniteľné medzinárodné zmluvy, oprávnený nevydať dotknutého litovského štátneho príslušníka mimo Úniu. V tomto prípade však Nemecko je povinné vydať S. M. do Bosny a Hercegoviny podľa Európskeho dohovoru o vydávaní podpísaného 13. decembra 1957 v Paríži. Podľa článku 1 tohto dohovoru sú totiž Nemecko a Bosna a Hercegovina vzájomne povinní vydať si osoby vyžiadané súdnymi orgánmi dožadujúceho štátu na účely výkonu trestu. V tejto súvislosti vyhlásenie Nemecka podľa článku 6 uvedeného dohovoru týkajúce sa ochrany proti vydaniu jeho „štátnych príslušníkov“ obmedzuje tento pojem len na osoby s nemeckou štátnou príslušnosťou.
Súdny dvor sa teda v rozsudku Raugevicius nezaoberal otázkou, či potreba prijať menej obmedzujúce opatrenia než vydanie môže znamenať, že dožiadaný členský štát porušuje svoje povinnosti vyplývajúce z medzinárodného práva.
Vnútroštátny súd preto žiadal Súdny dvor o výklad článkov 18 a 21 ZFEÚ. V podstate sa pýtal, či uvedené články bránia tomu, aby členský štát v prípade žiadosti o vydanie podanej tretím štátom na účely výkonu trestu odňatia slobody štátneho príslušníka iného členského štátu s trvalým pobytom v prvom členskom štáte, ktorého vnútroštátne právo zakazuje len vydávanie vlastných štátnych príslušníkov z Únie a stanovuje možnosť výkonu tohto trestu na jeho území za predpokladu, že s tým tretí štát súhlasí, vydal tohto občana Únie v súlade so svojimi záväzkami vyplývajúcimi z medzinárodného dohovoru, keďže bez takéhoto súhlasu nemôže účinne zabezpečiť výkon tohto trestu.
Súdny dvor vo svojom rozsudku odpovedal, že články 18 a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–
ukladajú členskému štátu, aby sa za takýchto okolností aktívne usiloval o súhlas tretieho štátu, ktorý podal žiadosť o vydanie, s tým, že trest štátneho príslušníka iného členského štátu s trvalým pobytom v dožiadanom členskom štáte bude vykonaný na území tohto štátu, pričom má využiť všetky mechanizmy spolupráce a pomoci v trestných veciach, ktoré má k dispozícii v rámci svojich vzťahov s týmto tretím štátom,
–
ak sa takýto súhlas nedosiahne, nebránia tomu, aby za takýchto okolností dožiadaný členský štát pristúpil k vydaniu tohto občana Únie v súlade s povinnosťami, ktoré má podľa medzinárodného dohovoru, pokiaľ toto vydanie neporušuje práva zaručené Chartou základných práv Európskej únie (
3
).
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor pripomenul, že v rozsudku Raugevicius, ktorý sa rovnako ako vec sama týkal žiadosti o vydanie podanej tretím štátom, ktorý s Úniou neuzavrel dohodu o vydávaní, rozhodol, že hoci v prípade neexistencie pravidiel práva Únie upravujúcich vydávanie štátnych príslušníkov členských štátov do tretích štátov, sú členské štáty oprávnené prijať takéto pravidlá, zároveň sú povinné vykonávať túto právomoc v súlade s právom Únie, predovšetkým s článkami 18 a 21 ods. 1 ZFEÚ.
S. M. ako chorvátsky štátny príslušník zdržiavajúci sa legálne v Nemecku má preto ako občan Únie právo odvolávať sa na článok 21 ods. 1 ZFEÚ a spadá do pôsobnosti Zmlúv v zmysle článku 18 ZFEÚ. Okolnosť, že má tiež štátnu príslušnosť tretieho štátu, ktorý žiadosť o vydanie podal, mu nemôže zabrániť, aby uplatnil svoje práva a slobody vyplývajúce z jeho postavenia občana Únie, najmä práva a slobody zaručené článkami 18 a 21 ZFEÚ.
V druhom rade Súdny dvor poukazoval na to, že pravidlá členského štátu týkajúce sa vydávania osôb, ktoré tak ako vo veci samej zavádzajú rozdielne zaobchádzanie podľa toho, či je vyžiadaná osoba štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo štátnym príslušníkom iného členského štátu, môžu ovplyvniť slobodu pohybu a pobytu štátnych príslušníkov iných členských štátov, ktorí sa legálne zdržiavajú na území dožiadaného členského štátu, keďže vedú k tomu, že sa im neposkytuje ochrana pred vydaním, ktorú požívajú len štátni príslušníci tohto členského štátu.
Z toho vyplýva, že v situácii, o akú ide vo veci samej, vedie rozdielne zaobchádzanie, ktoré spočíva v umožnení vydania štátneho príslušníka iného členského štátu, než je dožiadaný členský štát, k obmedzeniu vyššie uvedenej slobody, ktoré možno odôvodniť iba vtedy, ak sa opiera o objektívne dôvody a je primerané cieľu legitímne sledovanému vnútroštátnym právom.
Legitímny cieľ spočívajúci v zabránení beztrestnosti osôb, ktoré spáchali trestný čin, umožňuje odôvodniť opatrenie obmedzujúce slobodu, akú upravuje článok 21 ZFEÚ, za predpokladu, že toto opatrenie je nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré má zaručiť, a že tieto ciele nemôžu byť dosiahnuté menej obmedzujúcimi opatreniami.
V prípade žiadosti o vydanie na účely výkonu trestu odňatia slobody je možnosť výkonu trestu, ktorý je predmetom žiadosti o vydanie, na území dožiadaného členského štátu, ak takáto možnosť v práve dožiadaného členského štátu existuje, opatrením, ktoré môže byť alternatívou vydania, a menej zasahuje do výkonu práva na voľný pohyb a pobyt občana Únie s trvalým pobytom v tomto členskom štáte. Podľa článkov 18 a 21 ZFEÚ by preto taký štátny príslušník iného členského štátu, ktorý má trvalý pobyt v dožiadanom členskom štáte mal mať možnosť vykonať svoj trest na území tohto členského štátu za rovnakých podmienok ako jeho štátni príslušníci tohto štátu.
V treťom rade však Súdny dvor zdôraznil, že judikatúra vyplývajúca z rozsudku Raugevicius nezakotvila automatické a absolútne právo občanov Únie, aby neboli vydaní mimo územia Únie. Súdny dvor tiež spresnil, že ak vnútroštátna norma, ktorá tak ako vo veci samej zavádza rozdielne zaobchádzanie medzi štátnymi príslušníkmi dožiadaného členského štátu a občanmi Únie, ktorí v ňom majú trvalé bydlisko, a zakazuje len vydanie prvých uvedených, má tento členský štát povinnosť aktívne zisťovať existenciu alternatívy vydania, ktorá menej zasahuje do výkonu práv a slobôd vyplývajúcich pre týchto občanov z článkov 18 a 21 ZFEÚ, ak sa na nich vzťahuje žiadosť o vydanie podaná tretím štátom.
Ak teda uplatnenie takejto alternatívy vydania spočíva v tom, že občania Únie, ktorí majú trvalé bydlisko v dožiadanom členskom štáte, môžu vykonať svoj trest v tomto členskom štáte za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci uvedeného členského štátu, ale toto uplatnenie je podmienené získaním súhlasu tretieho štátu, ktorý podal žiadosť o vydanie, články 18 a 21 ZFEÚ ukladajú dožiadanému členskému štátu, aby sa aktívne pokúšal získať súhlas tohto tretieho štátu a použil na to všetky mechanizmy spolupráce a pomoci v trestných veciach, ktoré má k dispozícii v rámci svojich vzťahov s uvedeným tretím štátom.
Ak tretí štát súhlasí s tým, aby bol trest vykonaný na území dožiadaného členského štátu, tento členský štát môže umožniť občanovi Únie, na ktorého sa žiadosť o vydanie vzťahuje, pričom má na tomto území trvalý pobyt, aby tam vykonal trest uložený v treťom štáte, ktorý podal žiadosť o vydanie, a zabezpečiť tak rovnaké zaobchádzanie, aké vyhradzuje svojim vlastným štátnym príslušníkom.
V takom prípade by uplatnenie tejto alternatívy vydania mohlo tiež umožniť dožiadanému členskému štátu vykonávať svoje právomoci v súlade so zmluvnými povinnosťami, ktoré ho viažu s uvedeným tretím štátom. Súhlas tohto tretieho štátu s výkonom celého trestu, uvedeného v žiadosti o vydanie, na území dožiadaného členského štátu totiž môže spôsobiť, že vyhovenie tejto žiadosti viac nebude potrebné.
Ak naopak tento tretí štát nesúhlasí, alternatívne opatrenie k vydaniu požadované článkami 18 a 21 ZFEÚ by nebolo možné uplatniť. V takom prípade môže tento členský štát pristúpiť k vydaniu dotknutej osoby v súlade s povinnosťami, ktoré má podľa Európskeho dohovoru o vydávaní, keďže odmietnutie takéhoto vydania by v tomto prípade neumožňovalo zabrániť riziku beztrestnosti tejto osoby.
Keďže v takomto prípade predstavuje vydanie dotknutej osoby z hľadiska tohto cieľa nevyhnutné a primerané opatrenie, obmedzenie práva pohybu a pobytu vyplývajúce z vydania na účely výkonu trestu je odôvodnené. Dožiadaný členský štát však musí overiť, či toto vydanie nie je v rozpore s ochranou zaručenou v článku 19 ods. 2 Charty, pred vážnym rizikom, že dotknutá osoba bude v treťom štáte, ktorý žiadosť o vydanie podal, vystavená trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.
(
1
)	V rozsudku z 13. novembra 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, ďalej len „rozsudok Raugevicius“), Súdny dvor vyložil článok 18 ZFEÚ (ktorý obsahuje zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti) a článok 21 ZFEÚ (ktorý v odseku 1 zaručuje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov) v tom zmysle, že v prípade žiadosti tretieho štátu o vydanie občana Únie, ktorý využil svoje právo na voľný pohyb, na účely výkonu trestu odňatia slobody, dožiadaný členský štát, ktorého vnútroštátne právo zakazuje vydávanie vlastných štátnych príslušníkov mimo Únie na účely výkonu trestu a stanovuje možnosť vykonať takýto trest uložený v zahraničí na jeho území, je povinný zabezpečiť pre občana Únie, ktorý má trvalý pobyt na jeho území, rovnaké zaobchádzanie, ako vyhradzuje v oblasti vydávania svojim vlastným štátnym príslušníkom (bod 50 a výrok).
(
2
)	Členský štát, ktorému bola predložená žiadosť o vydanie.
(
3
)	Ďalej len „Charta“.