62001CC0502_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V uvedených veciach žiadajú Sozialgericht Hannover (Nemecko) a Sozialgericht Aachen (Nemecko) Súdny dvor o zodpovedanie podobne znejúcich otázok.
2. Predkladajúce súdy chcú v podstate vedieť, či právu Spoločenstva v oblasti voľného pohybu osôb a sociálneho zabezpečenia odporuje skutočnosť, že niektoré nemecké sociálne poisťovne odopreli vyplatiť určité dávky sociálneho zabezpečenia osobám bývajúcim síce v inom členskom štáte, než je Nemecko, ale dobrovoľne sa starajúcim o osoby odkázané na starostlivosť, ktoré majú v Nemecku bydlisko alebo sú v každom prípade v tejto krajine poistené pre prípad odkázanosti.
II – Právny rámec
A – Právo Spoločenstva
3. Z článku 39 ES je zrejmé, že sa „zabezpečí […] voľný pohyb pracovníkov v rámci spoločenstva“, ktorý „zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky“.
4. Z dôvodu konkretizácie voľného pohybu a zákazu diskriminácie medzi pracovníkmi členských štátov bolo prijaté nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva (ďalej len „nariadenie č. 1612/68“)(2) .
5. Článok 7 tohto nariadenia znie:
„1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2. Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.“
6. Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. augusta 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (ďalej len „nariadenie č. 1408/71“)(3), zavádza koordinačné predpisy k vnútroštátnym právnym predpisom sociálneho zabezpečenia.
7. Článok 1 podáva na účely tohto nariadenia nasledujúce definície:
„a) ‚zamestnanec‘ a ‚samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená:
i) každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých nepredvídaných udalostí pokrytých časťami systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby;
[...]
b) ‚cezhraničný pracovník‘ znamená akéhokoľvek zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnú osobu, ktorá vykonáva svoje povolanie na území členského štátu a má bydlisko na území iného členského štátu, do ktorého sa vracia spravidla denne alebo aspoň raz za týždeň; [...]
[...]
j) ‚právne predpisy‘ znamenajú zákony, nariadenia a iné právne predpisy, ako aj ostatné súčasné a budúce ustanovenia na vykonanie opatrení každého členského štátu, vzťahujúce sa na časti a systémy sociálneho zabezpečenia upravené článkom 4 ods. 1 a 2 [...].
Tento pojem však nezahŕňa ustanovenia súčasných alebo budúcich kolektívnych zmlúv bez ohľadu na to, či boli rozhodnutím orgánu vyhlásené za všeobecne záväzné, alebo sa ním rozšírila ich pôsobnosť. Avšak pokiaľ takéto kolektívne zmluvy:
i) slúžia na zavedenie povinného poistenia, stanoveného zákonmi a nariadeniami, uvedenými v predchádzajúcom odseku,
ii) [...]
môžu byť obmedzenia tohto pojmu kedykoľvek zrušené vyhlásením príslušného členského štátu, ktorý bude špecifikovať systém ako taký, na ktorý sa vzťahuje toto nariadenie [...].
[...]
t) ‚dávky‘ a ‚dôchodky‘ znamenajú všetky dávky a dôchodky vrátane všetkých ich častí, ktoré sa vyplácajú z verejných fondov, valorizačné zvýšenia a doplnkové príspevky, pokiaľ neustanovuje hlava III inak, ako aj paušálne dávky, ktoré sa môžu vyplácať namiesto dôchodkov, a platby uskutočnené náhradou príspevkov;
[...]“.
8. Podľa článku 2 ods. 1 zahŕňa rozsah osobnej pôsobnosti
nariadenia „zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo študentov, na ktorých sa vzťahuje alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo sú osobami bez štátnej príslušnosti alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých“.
9. Pokiaľ ide o rozsah vecnej pôsobnosti podľa článku 4, toto nariadenie sa vzťahuje:
„1. [...] na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
a) nemocenské dávky a dávky v materstve;
[...]
c) dávky v starobe;
[...]
2. [...] na všetky všeobecné a osobitné systémy sociálneho zabezpečenia, či už príspevkové, alebo nepríspevkové, a systémy týkajúce sa právnej zodpovednosti zamestnávateľa alebo vlastníka lode v súvislosti s dávkami uvedenými v ods. 1.
[...]“.
10. Článok 3 ods. 1 nariadenia odkazuje na princíp rovnakého zaobchádzania:
„Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu“.
11. Článok 13 nariadenia určuje kritériá, podľa ktorých sa má určiť právo uplatniteľné v odvetviach sociálneho zabezpečenia patriacich do oblasti pôsobnosti nariadenia. Pokiaľ sa týka tejto veci, ustanovuje:
„1. Ak v článkoch 14c a 14f nie je uvedené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.
2. Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
a) na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu;
b) na osobu, ktorá je samostatne zárobkovo činná na území jedného členského štátu, sa vzťahujú právne predpisy tohto členského štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu;
[...]“.
12. Hlava III nariadenia má názov „Osobitné ustanovenia súvisiace s rôznymi kategóriami dávok“.
13. Osobitne článok 18 a nasledujúce články obsahujú ustanovenia o nemocenských dávkach a dávkach v materstve.
14. V predloženej veci je potrebné spomenúť článok 19, ktorý určuje:
„1. Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba s bydliskom na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na dávky, dostáva v štáte, kde má bydlisko:
a) vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie od inštitúcie miesta bydliska v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré táto inštitúcia uplatňuje tak, akoby bol poistený u nej;
b) peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s právnymi predpismi, ktoré uplatňuje. Na základe dohody medzi príslušnou inštitúciou a inštitúciou miesta bydliska môže však v mene príslušnej inštitúcie v súlade s právnymi predpismi príslušného štátu poskytovať tieto dávky inštitúcia miesta bydliska.
2. Ustanovenia odseku 1 sa uplatňujú obdobne aj na rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, ak nemajú nárok na takéto dávky podľa právnych predpisov štátu, na ktorého území majú bydlisko.
[...]“.
15. Článok 20 nariadenia upravuje osobitné pravidlá určené pre cezhraničných pracovníkov a ich rodinných príslušníkov, podľa ktorých:
„Cezhraničný pracovník môže tiež dostávať dávky na území príslušného štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná inštitúcia v súlade s ustanoveniami právnych predpisov tohto štátu, akoby dotknutá osoba mala bydlisko v tomto štáte. Jeho rodinní príslušníci môžu poberať vecné dávky za tých istých podmienok, poberanie týchto dávok je však s výnimkou naliehavých prípadov podmienené dohodou medzi dotknutými štátmi alebo medzi príslušnými orgánmi týchto štátov alebo v prípade jej absencie na základe predchádzajúceho povolenia príslušnou inštitúciou.“
B – Vnútroštátne právo
16. „ Soziale Pflegeversicherung “ (sociálne poistenie pre prípad odkázanosti, ďalej len „poistenie pre prípad odkázanosti“) je upravené v jedenástej knihe Sozialgesetzbuch
(nemecký sociálny zákonník, ďalej len „SGB XI“).
17. Podľa tejto právnej úpravy sú všetci účastníci povinného poistenia povinní platiť príspevky na poistenie pre prípad odkázanosti (§ 20 SGB XI).
18. Podľa § 23 SGB XI sú ďalej osoby, ktoré nie sú zahrnuté do zákonného nemocenského poistenia, ale sú poistené v systéme súkromného nemocenského poistenia alebo sa na nich vzťahuje osobitný systém pre zamestnancov vo verejnej službe, povinné rozšíriť svoju poistnú zmluvu uzatvorením povinného doplnkového poistenia v príslušnej inštitúcii podľa svojej voľby. Na pripoistenie sa vzťahujú tie isté podmienky ako na sociálne poistenie pre prípad odkázanosti.(§ 110 SGB XI).
19. Poistenie pre prípad odkázanosti garantuje poistencovi, jeho manželovi/manželke a deťom v prípade „odkázanosti“(4) vyplácanie mesačných príspevkov na pokrytie nákladov na domácu starostlivosť poskytovanú treťou osobou (peňažný príspevok na opatrovanie) popri ďalších poistných dávkach.
20. Dôležité je, že podľa § 44 ods. 1 SGB XI k týmto ďalším dávkam patrí úhrada príspevkov na dôchodkové poistenie pre tretiu osobu starajúcu sa o odkázaného na starostlivosť:
„Na zlepšenie sociálneho zabezpečenia opatrujúcej osoby v zmysle § 19 SGB XI platia poisťovne pre prípad odkázanosti a súkromné poisťovne, ktoré vykonávajú súkromné povinné poistenie pre prípad odkázanosti, [...] príspevky príslušnej inštitúcii zákonného dôchodkového poistenia, pokiaľ osoba vykonávajúca starostlivosť nie je pravidelne zamestnaná viac ako 30 hodín týždenne. Bližšie podmienky upravuje § 3 [...] šiestej knihy SGB. [...]“.
21. Ako vyplýva z tohto ustanovenia a z uznesenia vnútroštátneho súdu, príspevky sa odvádzajú iba za dvoch predpokladov. Po prvé, musí činnosť osoby vykonávajúcej starostlivosť zodpovedať požiadavkám § 19 SGB XI, po druhé, musí ísť o činnosť, ktorá podľa § 3 šiestej knihy SGB („ Gesetzliche Rentenversicherung “(5), ďalej len „SGB VI“) stanovuje povinnú účasť na dôchodkovom poistení.
22. Pokiaľ ide o prvý predpoklad, „osoby vykonávajúce opatrovateľskú činnosť“ sú v zmysle § 19 SGB XI osobami, ktoré nie sú zárobkovo činné, ale týždenne aspoň 14 hodín vykonávajú domácu starostlivosť o odkázanú osobu.
23. Pokiaľ ide o druhý predpoklad, § 3 ods. 1 písm. a) SGB VI upravuje povinnosť platiť príspevky viažuce sa na starobný dôchodok, dôchodok pri znížení pracovnej schopnosti a dôchodok v prípade smrti v prospech osôb vykonávajúcich starostlivosť o odkázanú osobu, ktorá nemá charakter zárobkovej činnosti, v domácom prostredí minimálne 14 hodín týždenne, pokiaľ má osoba odkázaná na starostlivosť nárok na dávky z poistenia pre prípad odkázanosti.
24. V súvislosti s druhým predpokladom treba ešte odkázať na § 3 štvrtej knihy SGB („ Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung “(6), ďalej len „SGB IV“):
„Predpisy o povinnosti platiť príspevky na poistenie a o oprávnení byť poisteným platia:
1. pokiaľ vyžadujú zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť, pre všetky osoby, ktoré sú zamestnané alebo samostatne zárobkovo činné v rozsahu pôsobnosti tohto zákonníka;
2. pokiaľ nevyžadujú zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť, pre všetky osoby, ktoré majú svoje bydlisko alebo obvyklý pobyt v rozsahu pôsobnosti tohto zákonníka.“
III – Skutkový stav a konanie
A – Konanie pred vnútroštátnymi súdmi
1. Vec C-502/01, Gaumain - Cerri
25. Žalobkyňa Gaumain – Cerri, nemecká štátna príslušníčka, býva so svojím manželom, francúzskym štátnym príslušníkom, vo Francúzsku. Obaja manželia sú na čiastočný pracovný úväzok zamestnaní v podniku so sídlom v Nemecku, aby sa zvyšok dňa mohli venovať opatrovaniu svojho maloletého postihnutého syna. Na základe ich zamestnania sú v Nemecku nemocensky poistení a v sociálnej poisťovni Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse – KKH (ďalej len „KKH“) sú poistení pre prípad odkázanosti. Od roku 1997 dostáva syn od tejto poisťovne mesačne peňažný príspevok na opatrovanie.
26. V roku 2000 manželia požiadali KKH, aby za nich platila príspevky na zákonné dôchodkové poistenie pre osoby, ktoré nie sú zárobkovo činné a vykonávajú opatrovateľskú činnosť podľa § 44 SGB XI. Rozhodnutím zo 16. mája 2000 KKH túto žiadosť zamietla s odôvodnením, že v zmysle § 3 ods. 2 SGB IV nie sú zahrnutí do povinného poistenia, pretože majú bydlisko v zahraničí. Podané odvolanie KKH zamietla rozhodnutím zo 17. júla 2000.
27. Keďže sa žalobkyňa a jej manžel cítili ako cezhraniční pracovníci týmto zamietavým rozhodnutím diskriminovaní, podali 26. júla 2000 na Sozialgericht v Hannoveri žalobu a požadovali, aby bolo rozhodnutie KKH zrušené a aby bola KKH zaviazaná platiť im príspevky na dôchodkové poistenie.
28. Tento súd prerušil konanie a predložil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
1. Môžu, a ak áno, tak za akých okolností, pojmy „nemocenské dávky“, resp. „dávky v starobe“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 1408/71 zahŕňať dávky príslušnej inštitúcie určené inej inštitúcii, ak má z toho poistený iba abstraktnú nepriamu výhodu (platenie poistného na dôchodkové poistenie poisťovňou pre prípad odkázanosti pre osobu, ktorá bezplatne vykonáva opatrovateľskú činnosť)?
2. Vyplýva z primárnych alebo sekundárnych právnych predpisov o zákaze diskriminácie, že dávka opísaná v bode 1 sa má poskytovať nezávisle na tom, či je činnosť, na ktorú sa poskytovanie dávky viaže, vykonávaná v Nemecku alebo v členskom štáte Európskej únie, a na tom, kde má poistenec alebo bezprostredný poberateľ dávky svoje bydlisko?
2. Vec C-31/02, Barth
29. Predmetom veci C-31/02 je zamietnutie platiť príspevky na dôchodkové poistenie pre nemeckú štátnu príslušníčku, ktorá vykonáva opatrovateľskú činnosť v Nemecku, ale bydlisko má v Belgicku, určitými nemeckými sociálnymi poisťovňami.
30. Pritom ide o otázku, či žalobkyňa Barth, ktorá celkovo 18 hodín týždenne opatruje nemeckého úradníka na dôchodku za odmenu vo výške cca 400 eur mesačne, má nárok na platenie príspevkov na zákonné dôchodkové poistenie voči poisťovniam, s ktorými má osoba odkázaná na starostlivosť uzavretú poistnú zmluvu pre prípad odkázanosti.
31. Týmito poisťovňami sú Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen
(ďalej len „Landesamt“), sociálna poisťovňa pre nemeckých zamestnancov vo verejnej službe a súkromná poisťovňa ( PAX Familienfürsorge Krankenversicherung, ďalej len „PAX“), s ktorou uzavrela osoba odkázaná na starostlivosť povinné doplnkové poistenie podľa § 23 SGB XI v spojení s § 110 SGB XI (pozri bod 18 vyššie).
32. Dotknuté sociálne poisťovne mali odviesť stanovené príspevky na dôchodkové poistenie v prospech žalobkyne najprv platbou Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
(ďalej len „LVR“) poisťovni, v ktorej je žalobkyňa poistená. Neskôr LVR vo svojom rozhodnutí zistila, že žalobkyňa na základe svojho bydliska v zahraničí nie je zahrnutá do povinného poistenia, a preto majú Landesamt, ako aj PAX zastaviť platenie príspevkov.
33. Žalobkyňa proti tomuto rozhodnutiu LVR podala žalobu na Sozialgericht Aachen. Do konania vstúpili aj Landesamt a PAX.
34. Tento súd prerušil konanie a Súdnemu dvoru položil nasledujúce prejudiciálne otázky:
1. Sú ustanovenia nariadenia č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, uplatniteľné aj na systém nemeckého poistenia pre prípad odkázanosti, keď zabezpečenie proti riziku odkázanosti na starostlivosť podľa § 23 v spojení s § 110 [...] SGB XI (príp. čiastočne) spočíva na uzavretí zmluvy o opatrovaní podľa súkromného práva?
2. Je poistné na zákonné dôchodkové poistenie platené poisťovňami pre prípad odkázanosti podľa § 44 SGB XI v spojení s § 3 prvou vetou bodom 1a […] SGB VI pre opatrovateľov, ktorí nie sú zárobkovo činní, „nemocenskými dávkami“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71? Ak áno, môže sa táto dávka poskytovať aj osobám, ktoré opatrujú odkázanú osobu v krajine príslušnej inštitúcie sociálneho poistenia, avšak bývajú v inom členskom štáte?
3. Sú osoby, ktoré vykonávajú opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI, pracovníkmi v zmysle článku 39 ES? Ak áno, je preto zakázané odoprieť im dávku „platenie poistného na dôchodkové poistenie“, pretože na území príslušného štátu nebývajú alebo tam nemajú bydlisko?
B – Konanie pred Súdnym dvorom
35. Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 21. júla 2003 boli obe veci vzhľadom na ich súvislosť spojené do spoločného konania.
36. Vo veci C-502/01 predložili KKH a Komisia pripomienky; vo veci C-31/02 predložili pripomienky nemecká a grécka vláda.
37. V priebehu konania položil Súdny dvor nemeckej vláde písomnú otázku, či medzi Spolkovou republikou Nemecko a Francúzskou republikou existujú dohovory v zmysle článku 20 nariadenia č. 1408/71(7) . Nemecká vláda odpovedala, že takéto zmluvy neexistujú ani v oblasti poistenia pre prípad odkázanosti, ani v oblasti nemocenského poistenia.
IV – Právne posúdenie
A –
Na úvod
38. Na úvod v oboch konaniach pred vnútroštátnymi súdmi ide v podstate o otázku, či právu Spoločenstva odporuje uplatnenie právnej úpravy členského štátu, ktorá platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie v prospech osoby opatrujúcej osobu podliehajúcu systému poistenia pre prípad odkázanosti na starostlivosť, pričom táto starostlivosť nemá charakter zárobkovej činnosti, robí závislým na bydlisku v tomto štáte.
39. Otázky položené Súdnemu dvoru zo strany vnútroštátnych súdov sú však rôzne formulované a nie sú položené v rovnakom poradí. Spojenie vecí preto vyžaduje novú systematiku a v určitej miere nové naformulovanie otázok, aby bolo možné čo najjednotnejšie prejednanie vecí.
40. Podľa môjho názoru treba najskôr skúmať, či platenie sporných príspevkov na dôchodkové poistenie spadá do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71. Pritom treba zistiť, či sú žalobkyne „pracovníčkami“ v zmysle nariadenia, a na záver treba určiť, či platenie poistného v prospech opatrovateľa možno chápať ako „dávky v starobe“ alebo „nemocenské dávky“ v zmysle nariadenia (prvá otázka vo veci C-502/01 a prvá časť druhej otázky vo veci C-31/02).
41. Podľa definície nariadenia č. 1408/71 treba skúmať, či jeho ustanoveniam odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá platenie spomínaných príspevkov na dôchodkové poistenie viaže na požiadavku bydliska (druhá otázka vo veci C‑502/01 a druhá časť druhej otázky vo veci C-31/02).
42. Až potom možno zmysluplne skúmať a zodpovedať prvú otázku vo veci C‑31/02, či je nariadenie použiteľné aj vtedy, keď je poistenie pre prípad odkázanosti poskytované iba čiastočne verejnou inštitúciou v rámci sociálneho poistenia pre prípad odkázanosti a zvyšok je krytý povinným dopplnkovým poistením v súkromnej poisťovni v podstate za rovnakých podmienok, aké sú stanovené pre sociálne poistenie pre prípad odkázanosti.
43. Nakoniec treba skúmať, či použitie vnútroštátnej právnej úpravy relevantnej v konaniach pred vnútroštátnymi súdmi odporuje článku 39 ES alebo iným ustanoveniam Zmluvy o ES o voľnom pohybe a zákaze diskriminácie na základe štátnej príslušnosti (druhá otázka vo veci C-502/01 a tretia otázka vo veci C-31/02).
B – O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci C-31/02, Barth
44. Pred skúmaním novo formulovaných otázok je potrebné odpovedať na vyjadrenie nemeckej vlády, podľa ktorého je návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C-31/02 v celom rozsahu neprípustný.
45. Podľa názoru tejto vlády nie sú prejudiciálne otázky, ktoré položil Sozialgericht Aachen, potrebné na rozhodnutie právneho sporu, pretože na rozdiel od zjavného názoru tohto súdu postačuje správne uplatniť príslušné ustanovenia Sozialgesetzbuch, aby sa mohlo vyhovieť žalobe žalobkyne Barth a jej nárok na platenie príspevkov na dôchodkové poistenie sa mohol podľa § 44 SGB XI uznať.
46. Je možné, že výklad vnútroštátneho práva nemeckou vládou je správnejší; vnútroštátny súd však tento prípad posúdil inak, a vzhľadom na to považoval za potrebné položiť Súdnemu dvoru uvedené prejudiciálne otázky.
47. Je síce známe, že podľa ustálenej judikatúry „Súdny dvor nie je príslušný vykladať vnútroštátne právo, avšak v rámci rozdelenia príslušnosti medzi súdmi Spoločenstva a súdmi členských štátov musí zohľadniť skutkové okolnosti a právne súvislosti, do ktorých sa včleňuje prejudiciálna otázka, ako sú vymedzené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu .“(8)
48. Preto nevidím žiadny dôvod vyhovieť námietke o neprípustnosti podanej nemeckou vládou.
C – O oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1408/71
49. V súlade s vyššie uvedenou schémou sa teraz dostávam k otázkam položeným vnútroštátnymi súdmi, pričom najprv treba určiť oblasť pôsobnosti nariadenia č. 1408/71. Treba najmä zistiť, či jej vecná pôsobnosť zahŕňa aj osobu, ktorá sa nachádza v postavení žalobkyne, a či sporné príspevky na dôchodkové poistenie spadajú do jej vecnej pôsobnosti (prvá otázka vo veci C-502/01 a prvá časť druhej otázky vo veci C-31/02).
50. Z dôvodu prehľadnosti budú tieto dva body skúmané oddelene, a to v uvedenom poradí.
1. O osobnej pôsobnosti
51. Spomeniem najprv, že nariadenie č. 1408/71 podľa svojho článku 2 platí pre „zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby“. Preto treba preskúmať, či osoba vykonávajúca opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI je „pracovníkom“ v zmysle nariadenia.
52. Grécka vláda a KKH jednotne navrhujú, aby bola táto otázka zodpovedaná záporne. Ako jediný argument KKH uvádza, že opatrovateľská činnosť v zmysle § 19 SGB XI nemôže byť podľa nemeckého práva zaradená ani medzi závislú, ani medzi samostatne zárobkovú činnosť.
53. Komisia poukazuje na to, že pojem „pracovník“ v článku 1 písm. a) nariadenia je jasne definovaný a zahŕňa každého, kto je poistený v jednom zo systémov sociálneho zabezpečenia uvedených v nariadení. Podľa názoru Komisie túto podmienku osoby vykonávajúce opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI absolútne spĺňajú, takže žalobkyne sú v zmysle nariadenia č. 1408/41 pracovníčkami.
54. K tomuto názoru Komisie sa úplne pripájam.
55. Súdny dvor totiž vo svojej judikatúre už dávno objasnil, že pojem „pracovník“ podľa nariadenia č. 1408/71 je pojmom Spoločenstva(9) a zahŕňa „každú osobu poistenú v rámci jedného zo systémov sociálneho zabezpečenia uvedených v článku 1 písm. a) a pre prípad udalostí a za podmienok stanovených v tomto ustanovení“.(10)
56. Už v minulosti Súdny dvor dospel k záveru, že poistenie pre prípad odkázanosti spadá pod vyššie spomínaný systém(11), keďže „v podstate dopĺňa dávky nemocenského poistenia“(12) .
57. Preto možno konštatovať, že osoby poistené pre prípad odkázanosti, akými sú aj žalobkyňa Gaumain-Cerri a jej syn vo veci C-502/01, sú „pracovníkmi“ v zmysle nariadenia č. 1408/71, keďže sú poistení v rámci jedného zo systémov sociálneho zabezpečenia podľa článku 1 písm. a).
58. Pojem „pracovník“, ktorý vyplýva v tejto veci z menovanej judikatúry, znamená bez možnosti iného významu, že je ním aj osoba, ktorá opatruje poistenca, ako je to v prípade žalobkyne Barth vo veci C-31/02, a to dokonca nezávisle od toho, či je činná za odplatu, alebo nie a aká vysoká je jej prípadná odmena.
59. Vskutku podľa nemeckého systému sociálneho zabezpečenia sú osoby, ktoré vykonávajú opatrovateľskú činnosť menej než 14 hodín týždenne a nie ako zárobkovú činnosť, povinné mať účasť, pokiaľ sa odhliadne od požiadavky bydliska podľa § 3 ods. 1 č. 1a SGB VI, k systému starobného, invalidného poistenia a poistenia pre prípad smrti.
60. Je však známe, že nariadenie č. 1408/71 sa podľa svojho článku 4 vzťahuje na poistenia starobné, invalidné a pre prípad smrti.
61. V dôsledku toho sú aj osoby, ktoré za okolností daných v tejto veci vykonávajú opatrovateľskú činnosť, „pracovníkom“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 1408/71, pretože sú poistené v rámci jedného zo systémov menovaného v nariadení.
62. Preto navrhujem, aby Súdny dvor vnútroštátnym súdom odpovedal, že poistenec poistenia pre prípad odkázanosti spadá podľa SGB XI pod pojem „pracovník“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 1408/71; pod tento pojem spadá aj ten, kto vykonáva opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI, a preto je poistený v rámci jedného zo systémov sociálneho zabezpečenia uvedeného v článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71.
2. O vecnej pôsobnosti
63. Teraz je na mieste preskúmať, či platenie príspevkov na dôchodkové poistenie v prospech osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť prostredníctvom poisťovne pre prípad odkázanosti podľa § 44 SGB XI patrí do vecnej pôsobnosti
nariadenia tak, ako je to ustanovené v článku 4 (pozri bod 9 vyššie).
64. Podľa názoru KKH s tým nemožno súhlasiť, keďže platenie sporných príspevkov podľa článku 4 nariadenia nie je ani nemocenskou dávkou, ani dávkou v starobe.
65. Nejde totiž o „dávky“, ale o príspevky, ktoré má platiť osoba vykonávajúca opatrovateľskú činnosť na nemocenské a dôchodkové poistenie, aby jej vznikol nárok na dávky z tohto sociálneho poistenia.
66. Skutočnosť, že tieto príspevky prevzala poisťovňa osoby odkázanej na starostlivosť, z nich ešte nerobí dávky sociálneho zabezpečenia v prospech tejto druhej osoby. Na to je výhoda, ktorú z tohto platenia má osoba odkázaná na starostlivosť, príliš nepriama.
67. Na opačné poňatie veci sa nemožno odvolať na judikatúru Súdneho dvora k poisteniu pre prípad odkázanosti.
68. V rozsudku Molenaar(13) Súdny dvor síce peňažný príspevok na opatrovanie uznal ako nemocenskú dávku, ale to len preto, lebo bol priamo
vyplácaný ako doplnok nemocenskej dávky odkázanej osobe.
69. Na rozdiel od toho neboli v tejto veci príspevky vyplácané osobe odkázanej na starostlivosť, ale príslušnej inštitúcii dôchodkového poistenia opatrovateľa. Takéto platenie preto nepredstavuje žiadne doplnenie dávky nemocenského poistenia a nemôže byť preto zaradené k nemocenským dávkam v zmysle článku 4 nariadenia.
70. S týmto názorom sa nestotožňujem.
71. Podľa ustálenej judikatúry možno dávku považovať za dávku sociálneho zabezpečenia vtedy, „keď je po prvé príjemcom poskytovaná iba na základe vzniku situácie uvedenej v zákone bez akéhokoľvek individuálneho preskúmania potrebnosti spočívajúceho na voľnej úvahe a za druhé sa viaže na jedno z rizík výslovne uvedených v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71(14) “.
72. KKH nepopiera, že dávky poistenia pre prípad odkázanosti – vrátane platenia poistného podľa § 44 SGB XI – sú oprávneným osobám poskytované bez akéhokoľvek správneho uváženia a na základe objektívnej zákonnej skutkovej podstaty.
73. Okrem toho je nesporné, že dávky poistenia pre prípad odkázanosti, ako určil Súdny dvor v rozsudku Molenaar(15), môžu byť celkovo posudzované ako „nemocenské dávky“ (a najmä ako peňažné dávky nemocenského poistenia) v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71.
74. V skutočnosti je sporné, či tu dotknuté platené príspevky v porovnaní s ostatnými dávkymi poistenia pre prípad odkázanosti vykazujú osobitosti, ktoré si vyžadujú iné zaradenie.
75. Spolu s gréckou vládou a Komisiou sme názoru, že neexistuje dôvod, ktorý by vylučoval zaradenie dotknutého platenia príspevkov medzi „nemocenské dávky“ v prospech poistenca podľa rozsudku Molenaar.
76. Súhlasím najmä s Komisiou v tom, že Súdny dvor v tomto rozsudku, aj keď sa priamo týkal iba peňažného príspevku na opatrovanie, v skutočnosti vytvoril všeobecnú zásadu, že v systéme, akým je poistenie pre prípad odkázanosti, všetky dávky, ktoré „predstavujú finančnú podporu umožňujúcu vylepšiť životný štandard osoby odkázanej na pomoc celkovo vyrovnaním nákladov spôsobených jej stavom“(16), sú „peňažnými dávkami nemocenského poistenia“.
77. Platenie týchto príspevkov umožňuje zlepšiť životný štandard osobe odkázanej na starostlivosť, lebo ako to ukazujú skutkové okolnosti vo veci C 502/01, dovoľuje jej to ostať v domácom prostredí, a pritom prijímať potrebnú starostlivosť vykonávanú bezodplatne rodinným príslušníkom, ktorý sa napriek zníženiu svojej pracovnej činnosti mimo domu, a tým aj zníženiu rodinných príjmov nemusí vzdať nároku na dávky v prípade staroby.
78. Okrem toho, ako uviedol Sozialgericht Aachen vo svojom rozhodnutí, platenie menovaných príspevkov pri podrobnejšom skúmaní predstavuje finančnú podporu osoby odkázanej na pomoc, keďže jej umožňuje zaplatiť si služby osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť, ktorá ich nevykonáva ako zárobkovú činnosť, bez toho, aby musel (priamo alebo nepriamo) prevziať povinné príspevky na dôchodkové poistenie.
79. Pokiaľ je to v záujme, môže byť platenie príspevkov na dôchodkové poistenie osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť na základe kritérií Súdneho dvora stanovených v rozsudku Molenaar poňaté ako peňažná dávka nemocenského poistenia v prospech osoby odkázanej na starostlivosť.
80. Proti tomu nemožno namietať, že tieto príspevky nie sú vyplácané ani osobe odkázanej na starostlivosť, ani osobe vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť, ale priamo poistiteľovi sociálneho poistenia, u ktorého je osoba vykonávajúca opatrovateľskú činnosť poistená pre prípad staroby.
81. Ako totiž výstižne poznamenala grécka vláda a Komisia, môžu byť platenia, ktorými poistiteľ pôsobiaci v rámci určitého systému sociálneho zabezpečenia priamo prevezme dlžné príspevky pracovníka určené poistiteľovi pôsobiacemu v rámci iného systému sociálneho zabezpečenia, chápané podľa judikatúry Súdneho dvora na účely nariadenia č. 1408/71 ako dávky prvého z menovaných poistiteľov v prospech pracovníka(17), hoci sú tieto príspevky od prvého z menovaných priamo vyplácané druhému z menovaných sociálnych poistiteľov.
82. V dôsledku toho prichádzam k záveru, že platenie príspevkov na dôchodkové poistenie v prospech osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť prostredníctvom poisťovne pre prípad odkázanosti podľa § 44 SGB XI predstavuje peňažné nemocenské dávky v prospech poistenca poisteného pre prípad odkázanosti v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71.
D – O druhej otázke vo veci C-502/01 a o druhej časti druhej otázky vo veci C‑31/02
83. Druhou otázkou vo veci C-502/01 a druhou časťou druhej otázky vo veci C-31/02 chcú vnútroštátne súdy v podstate vedieť, či nariadenie č. 1408/71 bráni ustanoveniu § 3 ods. 2 SGB IV, ktoré podľa § 44 SGB XI vylučuje osoby s pobytom v zahraničí z poskytovania príspevkov na dôchodkové poistenie.
1. Tvrdenia účastníkov konania
84. Vo veci C-502/01 KKH namieta, že osoba vykonávajúca opatrovateľskú činnosť (žalobkyňa), ako aj osoba odkázaná na starostlivosť (jej syn) má bydlisko vo Francúzsku, a teda v inom členskom štáte ako v tom, v ktorom má sídlo príslušná inštitúcia poskytujúca sporné dávky (Spolková republika Nemecko). So žalobkyňou a jej synom sa však zaobchádza rovnako ako s akoukoľvek inou osobou, ktorá vo Francúzsku opatruje alebo je bezodplatne opatrovaná a má tam bydlisko.
85. To, že im v Nemecku na základe ich bydliska v zahraničí nebol priznaný nárok na sporné dávky, nepredstavuje žiadne diskriminačné zaobchádzanie a neporušuje ani harmonizačnú úpravu zavedenú nariadením č. 1408/71.
86. Proti tomu nemožno namietať tým, že žalobkyňa je zároveň opatrovateľkou a poistenou pracovníčkou, a tým
má nárok na poskytnutie dávok poistenia pre prípad odkázanosti v štáte príslušnej inštitúcie. Takáto zhoda okolností je totiž iba náhodná, a preto nemôže mať žiadny vplyv na právne postavenie žalobkyne ako osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť .
87. KKH v podstate zastáva názor, že odlišné právne postavenie poisteného pracovníka a opatrovateľa musí byť s prihliadnutím na nariadenie č. 1408/71 posudzované oddelene. Osoba, ktorá má ako poistený pracovník, odhliadnuc od požiadavky bydliska, podľa nariadenia nárok na poskytnutie peňažných nemocenských dávok, sa nemôže na túto vlastnosť odvolať, aby dostala iné dávky, ktoré by jej eventuálne patrili z titulu právneho postavenia osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť .
88. Komisia najskôr uviedla, že systém sociálneho zabezpečenia osoby, ktorá je v členskom štáte zamestnaná alebo v ňom vykonáva samostatne zárobkovú činnosť, sa podľa článku 13 ods. 2 písm. a) a b) nariadenia, pokiaľ nariadenie neustanovuje inak, riadi podľa právnych predpisov štátu zamestnania. Vo veci C‑502/01, ako aj vo veci C-31/02 je preto použiteľné nemecké právo ako právo štátu zamestnania osoby poistenej pre prípad odkázanosti.
89. Komisia ďalej poukazuje na to, že nariadenie popri koordinačných ustanoveniach o použiteľnom práve obsahuje aj špeciálne predpisy k harmonizácii hmotného práva.
90. K tomu patrí najmä článok 19 nariadenia, podľa ktorého má zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá má bydlisko v inom štáte než je príslušný štát, nárok na peňažné nemocenské dávky poskytované inštitúciami príslušného štátu podľa platných právnych predpisov, ktorými sa riadi.
91. Ako rozhodol Súdny dvor už v rozsudku Molenaar,(18) ustanovenie o zákaze vyplácania peňažných dávok poisťovňou pre prípad odkázanosti členského štátu, v ktorom má cezhraničný pracovník bydlisko, je nezlučiteľné s článkom 19 nariadenia.
92. Keďže dotknuté platenie príspevkov predstavuje tiež peňažnú dávku poistenia pre prípad odkázanosti, treba vychádzať z toho, že článok 19 nariadenia č. 1408/71 odporuje použitiu ustanovenia, akým je § 3 ods. 2 SGB IV, ktoré vylučuje osoby majúce bydlisko v zahraničí z možnosti, aby im boli platené príspevky na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI.
93. Toto určite platí pre vec C-502/01, ale musí to rovnako platiť pre vec C‑31/02, bez toho, že by osobitosti skutkových okolností v tomto prípade mohli odôvodniť iný záver.
94. Dávka, ktorá je predmetom sporu v tejto veci, patrí do pôsobnosti nariadenia, pretože je poskytovaná v prospech osoby odkázanej na starostlivosť, zatiaľ čo na článok 19 sa možno odvolávať pri namietaní proti diskriminácii v neprospech osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť .
95. Ide však o situáciu, keď osoba vykonávajúca opatrovateľskú činnosť „zastupuje“ osobu odkázanú na starostlivosť, ktorá je v tomto rámci prípustná; Súdny dvor totiž už pri inej príležitosti použil nariadenie č. 1408/71 na skutkový stav, pri ktorom nebol pracovník a poberateľ dávok tá istá osoba(19) .
96. Aj vo vzťahu k veci C-31/02 treba povedať, že článok 19 nariadenia 1408/71 je za daných okolností v rozpore s uplatnením požiadavky bydliska.
97. To však nie je všetko. Podľa Komisie je uplatňovanie tejto požiadavky navyše v rozpore so zásadou rovnakého zaobchádzania v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia.
98. Súdny dvor totiž rozhodol, že „v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 zakotvená zásada rovnakého zaobchádzania nielen že zakazuje zjavnú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ale aj skryté formy diskriminácie, ktoré prostredníctvom použitia iných rozlišovacích kritérií vedú k rovnakému výsledku“(20) .
99. Aby sa odstránila akákoľvek forma diskriminácie a podľa článku 3 zaručilo požadované úplné rovnaké zaobchádzanie, sú členské štáty povinné určité skutkové okolnosti, ktoré vznikli v inom členskom štáte, „posudzovať rovnako“ ako obdobné skutkové okolnosti, ktoré vznikli na vnútroštátnom území. V uvedenom prípade článok 3 nariadenia č. 1408/71 prikazuje posudzovať skutočné bydlisko opatrovateľa v zahraničí rovnako ako fiktívne bydlisko v Nemecku, a tým považovať požiadavku bydliska podľa § 3 SGB IV za splnenú.
E – Posúdenie
100. Nepovažujem za možné, aby sa predložené otázky zodpovedali pre obe konania jednotne, keďže oba prípady vykazujú podstatné rozdiely, ktoré vyžadujú oddelené posúdenie.
1. Vo veci C-502/01
101. Najprv uvádzam, že dávky, o ktoré v tomto prípade ide, patria do vecnej pôsobnosti nariadenia ako nemocenské dávky v prospech pracovníka poisteného pre prípad odkázanosti (pozri bod 79).
102. V dôsledku toho sa žalobkyňa práve vzhľadom na jej postavenie pracovníčky poistenej pre prípad odkázanosti môže dovolávať ustanovení nariadenia, aby mohla napadnúť odopretie poskytovania sporných dávok žalovaným.
103. Po tejto úvahe sa musím pripojiť k názoru Komisie, že Súdny dvor sa v podstate uvedenej otázke venoval a zodpovedal ju už v rozsudku Molenaar.
104. Pri tejto príležitosti totiž Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje výplatu peňažných dávok z poistenia pre prípad odkázanosti do členského štátu, v ktorom má cezhraničný pracovník bydlisko, odporuje článku 19 nariadenia.
105. Keďže tu spomínané platenie príspevkov predstavuje peňažné dávky z poistenia pre prípad odkázanosti v prospech žalobkyne, uplatnenie požiadavky bydliska v zmysle § 3 SGB IV je za daných okolností v rozpore s článkom 19 nariadenia.
106. Preto na záver konštatujem, že článok 19 nariadenia č. 1408/71 za okolností daných vo veci C-502/01 je v rozpore s tým, že príslušná sociálna poisťovňa na základe bydliska žalobkyne v zahraničí odmietla poskytnúť dávku, akou je dávka podľa § 44 SGB XI.
2. Vo veci C-31/02
107. Vo veci C-31/02 je podľa mojej úvahy potrebné iné posúdenie.
108. Na rozdiel od Komisie som toho názoru, že nariadenie v tomto prípade nie je v rozpore s uplatnením vnútroštátnych predpisov, pretože platenie sporných príspevkov nemôže byť chápané ako „nemocenské dávky“ v prospech žalobkyne
v zmysle nariadenia, a najmä v zmysle článku 19.
109. Ako už Súdny dvor konštatoval, treba rozlišovať medzi príspevkami na poistné prémie na jednej strane a dávkami sociálneho zabezpečenia na strane druhej. Vskutku príspevok na poistné prémie sa neplatí po vzniku poistnej udalosti, ale prispieva k vzniku nároku na dávky zo sociálneho zabezpečenia po vzniku poistenej udalosti(21) .
110. Teraz niet nijakej pochybnosti, že platenie sporného poistného v prospech žalobkyne Barth nenastáva po vzniku jednej z poistných udalostí krytých nemocenským alebo starobným poistením. Podmieňuje len vznik budúceho nároku na dávky sociálneho zabezpečenia, nemôže však byť považované za „peňažné dávky nemocenského poistenia“ alebo za „peňažné dávky v starobe“ v prospech žalobkyne, na ktoré by podľa článku 19 mala nárok.
111. Opak nevyplýva podľa môjho názoru ani z článku 3 nariadenia, ako to tvrdí Komisia.
112. V tejto súvislosti upozorňujem na to, že podľa tohto nariadenia osoby, „na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov
ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu“(22) .
113. Pojem „právne predpisy“ na účely tohto nariadenia označuje normy vnútroštátneho právneho poriadku každého jedného členského štátu „vzťahujúce sa na časti a systémy sociálneho zabezpečenia upravené článkom 4 ods. 1 a 2“(23), to znamená, pokiaľ je to relevantné, „odvetvia sociálneho zabezpečenia, ktoré sa týkajú [...] nemocenských dávok [alebo] dávok v starobe“.
114. To znamená, že sa žalobkyňa v tomto prípade môže oprieť iba o článok 3 nariadenia, aby sa bránila proti diskriminačnému zaobchádzaniu, ktorým jej boli odopreté „nemocenské dávky“ alebo „dávky v starobe“, ktorých poberanie by jej inak prináležalo.
115. Z vyššie uvedených dôvodov (pozri body 109 a 110) však podľa môjho názoru nemožno sporné platenie príspevkov na dôchodkové poistenie považovať za „nemocenské dávky“ alebo za „dávky v starobe“ v prospech opatrovateľa. Tento sa podľa môjho názoru nemôže opierať vo svojej žalobe o článok 3 nariadenia.
116. V dôsledku toho dochádzam k presvedčeniu, že za okolností daných vo veci C-31/02 nie je odmietnutie príslušnej inštitúcie poskytnúť dávky podľa § 44 SGB XI z dôvodu bydliska v zahraničí v rozpore ani s článkom 3, ani s článkom 9 nariadenia č. 1408/71.
F – O prvej otázke vo veci C-32/02
117. Prvou otázkou vo veci C-31/02 chce Sozialgericht Aachen v podstate vedieť, či je nariadenie č. 1408/71 použiteľné aj vtedy, keď krytie poistného rizika pre prípad odkázanosti nie je poskytované z verejného systému sociálneho poistenia pre prípad odkázanosti podľa § 20 SGB XI, ale prostredníctvom dávok súkromných poisťovní podľa § 23 a § 110 SGB XI.
118. K tomu prišli Súdnemu dvoru iba pripomienky gréckej vlády a Komisie.
119. Grécka vláda tvrdí, že nariadenie nie je použiteľné na súkromnoprávnu poistnú zmluvu. Toto vyplýva z článku 1 ods. 1 písm. j), ktorý v súvislosti s určením významu pojmu „vnútroštátne právne predpisy“ v zmysle nariadenia predpokladá, že „ustanovenia súčasných alebo budúcich kolektívnych zmlúv“ nie sú pod tento pojem zahrnuté.
120. Podľa názoru Komisie je naopak potrebné vychádzať z úplnej použiteľnosti nariadenia na dávky „súkromného“ pripoistenia, keďže zmluva o pripoistení je z právneho hľadiska rovnocenná sociálnemu poisteniu pre prípad odkázanosti.
121. Keďže som v súvislosti s vecou C-31/02 už konštatoval, že nariadeniu č. 1408/71 za daných okolností neodporuje odopretie dávky, akou je dávka podľa § 44 SGB XI, príslušnou inštitúciou na základe bydliska žalobkyne v zahraničí, nemusí sa Súdny dvor touto otázkou podľa môjho názoru už ďalej zaoberať.
G – O existencii diskriminácie zakázanej podľa Zmluvy o ES
1. Na úvod
122. Druhou a treťou otázkou vo veci C-502/01 a treťou otázkou vo veci C‑31/02 chcú vnútroštátne súdy v podstate vedieť, či článok 39 ES alebo iné ustanovenia Zmluvy o ES o slobode pohybu a zákaze diskriminácie z dôvodov štátnej príslušnosti sú v rozpore s uplatnením predpisu, akým je § 3 SGB IV, ktorý podmieňuje platenie príspevkov na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI požiadavkou bydliska.
123. S prihliadnutím na tieto odpovede, ktoré som navrhol, je potrebné zaoberať sa predloženou otázkou len vo vzťahu k veci C-31/02, Barth.
2. Tvrdenia účastníkov konania
124. Podľa názoru gréckej vlády je uplatnenie požiadavky bydliska v tejto veci v rozpore s článkom 39 ES. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je „pracovníkom“ v zmysle článku 39 ES aj ten, kto je zamestnaný len na obmedzený počet hodín v týždni za obmedzenú odmenu, pokiaľ je jeho práca „skutočná a efektívna“(24) .
125. Komisia tvrdí, že uplatnenie § 3 SGB IV spôsobuje, že žalobkyni bol odopretý nárok na platenie príspevkov na dôchodkové poistenie. To je spôsobené tým, že žalobkyňa pôvodne bývajúca v Nemecku preniesla svoje bydlisko do iného členského štátu; osobe, ktorá by si ponechala bydlisko v Nemecku, by na rozdiel od nej nárok na platenie príspevkov na poistenie zostal.
126. Aj podľa názoru Komisie uplatnenie uvedeného ustanovenia môže diskriminovať tých, ktorí využívajú slobodu pohybu, a preto je s článkami 18 ES, 39 ES a 42 ES nezlučiteľné.
3. Posúdenie
127. Rád by som uviedol, že odpoveď na predloženú otázku treba z dôvodu jasnosti rozdeliť na dve časti. Najprv treba určiť, či ten, kto sa nachádza v postavení žalobkyne vo veci C-32/02, je pracovníkom v zmysle článku 39 ES. Ak áno, potom treba preskúmať, či uplatnenie požiadavky bydliska predstavuje za okolností predloženého prípadu diskrimináciu zakázanú týmto článkom.
a) O pojme pracovník podľa článku 39 ES
128. Keďže „voľný pohyb pracovníkov je jedným zo základných princípov Spoločenstva, má pojem pracovník v zmysle článku 48 ES (zmenený, teraz článok 39 ES) [...]význam v práve Spoločenstva“(25) a nemožno ho vykladať zužujúco(26) . Preto označuje každého, kto počas určitej doby pre niekoho iného podľa jeho pokynov vykonáva činnosť, za ktorú dostane odmenu(27) .
129. Súdny dvor objasnil, že pojem pracovník sa vzťahuje aj na toho, kto nevykonáva prácu na plný pracovný úväzok a nedostáva odmenu, ktorá by mu sama o sebe zaručovala životnú úroveň („životné minimum“)(28), pokiaľ ide o „skutočnú a efektívnu“ činnosť, pričom „sa neberú do úvahy činnosti, ktoré majú taký malý rozsah, že sú úplne bezvýznamné a vedľajšie“(29) .
130. Taká opatrovateľská činnosť, o akú ide v tomto prípade – 18 hodín týždenne za mesačnú odmenu asi 400 eur – je bez pochybnosti „skutočná a efektívna“ činnosť v zmysle spomínanej judikatúry.
131. Preto je možné stanoviť, že osoba, ktorá pre iného podľa jeho pokynov vykonáva skutočnú a efektívnu opatrovateľskú činnosť, ako žalobkyňa vo veci C‑31/02, je v zmysle článku 39 ES pracovníkom.
4. O existencii diskriminácie zakázanej v zmysle článku 39 ods. 2 ES
132. Ďalej treba uviesť, že uplatnenie predpisu, akým je § 3 SGB IV za okolností tejto veci potenciálne spôsobuje obmedzenie voľného pohybu pracovníkov a robí ho hospodársky menej „atraktívnym“, pretože odopiera cudziemu cezhraničnému pracovníkovi výhody, ktoré sa vo všeobecnosti poskytujú vlastným pracovníkom.
133. Preto treba preskúmať, či takéto výhody patria do kategórie „sociálnych výhod“, ktorých užívanie garantuje článok 7 nariadenia č. 1612/68 vykonávajúceho slobodu pohybu zakotvenú v článku 39 ES. Zatiaľ čo článok 7 ods. 1 zakotvuje, že „s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky“, odsek 2 vymedzuje, že tento pracovník tam požíva rovnaké sociálne výhody ako vlastní pracovníci.
134. Podľa ustálenej judikatúry zahŕňa „pojem sociálnej výhody uvedený v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 [...] všetky výhody, ktoré – či sa už viažu na pracovnú zmluvu alebo nie – sú poskytované vlastným pracovníkom predovšetkým z dôvodu ich objektívneho postavenia pracovníkov alebo jednoducho z dôvodu ich bydliska na území štátu a ktorých rozšírenie na pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iného členského štátu, sa zdá byť vhodné na uľahčenie ich mobility v rámci Spoločenstva“(30) .
135. Preto je platenie príspevkov na dôchodkové poistenie prostredníctvom poisťovne pre prípad odkázanosti práve nárokom, ktorý je všeobecne uznaný vlastným pracovníkom „z dôvodu ich objektívneho postavenia pracovníkov“: v tomto prípade z dôvodu objektívneho postavenia toho, kto najmenej 14 hodín týždenne opatruje osobu odkázanú na starostlivosť. Okrem toho môže rozšírenie tohto nároku na štátnych príslušníkov iných členských štátov bezpochyby „uľahčiť ich mobilitu v rámci Spoločenstva“.
136. Preto treba konštatovať, že ide o sociálne výhody v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68, pre ktoré teda platí zákaz diskriminácie podľa článku 7 ods.1 tohto nariadenia vykonávajúceho článok 39 ods. 2 ES.
137. V takomto prípade platí ustálená zásada, že „predpisy o rovnakom zaobchádzaní nezakazujú len zjavnú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ale aj všetky skryté formy diskriminácie, ktoré uplatňovaním iných rozlišovacích kritérií vedú v skutočnosti k rovnakému výsledku“(31) . Toto sú, ako je známe, „podmienky vnútroštátneho práva [...], ktoré platia síce nezávisle od štátnej príslušnosti, ale sa v podstate [...] alebo celkom prevažne [...] týkajú migrujúcich pracovníkov, ako aj podmienky vzťahujúce sa na každého bez rozdielu, ktoré však môžu domáci pracovníci splniť ľahšie než migrujúci pracovníci [...] alebo aj také, pri ktorých existuje nebezpečenstvo, že sa prejavia najmä v neprospech migrujúcich pracovníkov“(32), bez toho, že by bolo toto nerovnaké zaobchádzanie objektívne odôvodniteľné(33) .
138. Je zrejmé, že požiadavka bydlísk, hoci sa uplatňuje bez rozdielu, je pre vznik nároku na platenie príspevkov na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI pre určité skupiny migrujúcich pracovníkov, totiž pre cezhraničných pracovníkov, mimoriadne znevýhodňujúca.
139. Okrem toho zo spisu nevyplýva žiadny objektívny dôvod, ktorý by odôvodňoval nerovnaké zaobchádzanie s osobami, ktoré majú bydlisko na danom území, a s osobami bez tohto bydliska vo vzťahu k nároku na platenie príspevkov na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI.
140. Takéto opatrenie preto možno považovať za nepriamo diskriminačné a porušujúce článok 39 ods. 2 ES a článok 7 nariadenia č. 1612/68.
141. Preto som dospel k presvedčeniu, že uplatnenie ustanovenia, akým je § 3 SGB IV, ktoré podmieňuje platenie príspevkov na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI požiadavkou bydliska oprávnenej osoby v Nemecku, odporuje článku 39 ods. 2 ES a článku 7 nariadenia č.1612/68 za okolností daných vo veci C-31/02.
V – Návrhy
142. Preto navrhujem, aby boli otázky položené Sozialgericht Hannover vo veci C-502/01 a Sozialgericht Aachen vo veci C-31/02 zodpovedané takto:
„1. Podľa SGB XI sa na osobu poistenú pre prípad odkázanosti vzťahuje pojem „pracovník“ v zmysle článku 1 nariadenia č.1408/71; tento pojem sa vzťahuje aj na toho, kto vykonáva opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI, a preto je poistený v rámci jedného zo systémov sociálneho zabezpečenia uvedených v článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71.
2. Platenie príspevkov na dôchodkové poistenie v prospech osoby vykonávajúcej opatrovateľskú činnosť prostredníctvom poisťovne pre prípad odkázanosti podľa § 44 SGB XI predstavuje peňažnú dávku nemocenského poistenia v prospech osoby poistenej pre prípad odkázanosti v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71.
3. Za okolností daných vo veci C-502/01 odopretie dávky, akou je dávka podľa § 44 SGB XI, príslušnou inštitúciou z dôvodu bydliska žalobkyne v zahraničí odporuje článku 19 nariadenia č. 1408/71.
4. Za okolností daných vo veci C-31/02 nebráni článok 3 ani článok 19 nariadenia č. 1408/71 odopretiu dávky, akou je dávka podľa § 44 SGB XI, príslušnou inštitúciou z dôvodu bydliska žalobkyne v zahraničí.
5. Osoba, ktorá vykonáva pre iného podľa jeho pokynov skutočnú a efektívnu opatrovateľskú činnosť, ako je to v prípade žalobkyne vo veci C-31/02, je v zmysle článku 39 ES pracovníkom.
6. Za okolností daných vo veci C-31/02 odporuje článok 39 ods. 2 a článok 7 nariadenia č. 1612/68 uplatneniu ustanovenia, akým je § 3 SGB IV, ktorý podmieňuje platenie príspevkov na dôchodkové poistenie podľa § 44 SGB XI tým, že oprávnený musí mať bydlisko v Nemecku.“
(1) .
(2)  –	 Ú. v. ES L 257, s. 2.
(3)  –	Ú. v. ES L 149, s. 2; Ú. v. ES L 28, 30.6.1997, s. 1.
(4)  –	Pozri § 14 SGB XI.
(5)  –	V preklade „zákonné dôchodkové poistenie“.
(6)  –	V preklade „spoločné predpisy pre sociálne zabezpečenie“.
(7)  –	Pozri bod 15 vyššie.
(8)  –	Pozri najmä rozsudok z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner (C-475/99, Zb. s. I-8089, bod 10) a naposledy rozsudok z 23. mája 2003, Connect Austria (C-462/99, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 71). Kurzívu som použil ja.
(9)  –	Pozri rozsudky z 3. mája 1990, Kits Van Heijningen (C-2/89, Zb. s. I-1755, body 8 až 10); z 12. júna 1997, Merino García (C-266/99, Zb. s. I-3279, bod 22); v období platnosti nariadenia Rady (EHS) č. 3 o sociálnom zabezpečení migrujúcich pracovníkov pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. marca 1964, Unger (75/63, Zb. s. 351, bod 1).
(10)  –	Rozsudok Kits Van Heijningen, už citovaný, bod 9. Pozri aj návrhy, ktoré podal generálny advokát Tesauro v tejto veci, body 15 a 16.
(11)  –	Pozri rozsudok z 5. marca 1998, Molenaar (C-160/96, Zb. s. I-843, body 20 až 25).
(12)  –	Rozsudok Molenaar, už citovaný, bod 24.
(13)  –	Rozsudok Molenaar, už citovaný, body 20 až 25.
(14)  –	Pozri rozsudky zo 16. júla 1992, Hughes (C-78/91, Zb. s. I-4839, bod 15) a Molenaar, už citovaný, bod 20. Porovnaj skoršie rozsudky z 27. marca 1985, Hoeckx (249/83, Zb. s. 973, body 12 až 14) a z 27. marca 1985, Scrivner (122/84, Zb. s. 1027, body. 19 až 21).
(15)  –	Rozsudok Molenaar, už citovaný, bod 35.
(16)  –	Rozsudok Molenaar, už citovaný, tamže.
(17)  –	Rozsudok zo 6. júla 2000, Movrin (C-73/99, Zb. s. I-5625).
(18)  –	Rozsudok Molenaar, už citovaný, bod 39.
(19)  –	Rozsudok z 5. februára 2002, Humer (C-255/99, Zb. s. I-1205).
(20)  –	Rozsudky z 12. júla 1979, Toia (237/78, Zb. s. 2645, bod 12), z 25. júna 1997, Mora Romero (C-131/96, Zb. s. I-3659, bod 32).
(21)  –	Rozsudok z 26. mája 1976, Aulich (103/76, Zb. s. 697, bod 7), v tomto zmysle aj rozsudok Movrin, už citovaný, bod 41.
(22)  –	Zvýraznenie kurzívou vykonané generálnym advokátom.
(23)  –	Článok 1 písm. j) nariadenia.
(24)  –	Rozsudok z 23. marca 1982, Levin (53/81, Zb. s. 1035, bod 17).
(25)  –	Pozri najmä rozsudok z 3. júla 1986, Lawrie-Blum (66/85, Zb. s. 2121, bod 16).
(26)  –	Tamže. Pozri aj rozsudok z 3. júna 1986, 139/85 (Kempf, Zb.s. 1471, bod 13).
(27)  –	Rozsudok Lawrie-Blum, už citovaný, bod 17.
(28)  –	Rozsudok Kempf, už citovaný, bod 14.
(29)  –	Rozsudok Levin, už citovaný, bod 17; v tomto zmysle aj rozsudok Kempf, už citovaný, body 13 až 16.
(30)  –	Rozsudok z 12. mája 1998, Martinez-Sala (C-85/96, Zb. s. I-2691, bod 25); v tomto zmysle aj rozsudok z 27. marca 1985, Hoeckx (249/83, Zb. s. 973, bod 20).
(31)  –	Pozri medzi inými rozsudky z 12. februára 1974, Sotgiu (152/73, Zb. s. 153, bod 11); z 15. januára 1986, Pinna (41/84, Zb. s. 1, bod 23); z 21. novembra 1991, Le Manoir (C-27/91, Zb. s. I-5531, bod 10); z 23. februára 1994, Scholz (C-419/92, Zb. s. I-505, bod 7); z 26. októbra 1995, Commision/Luxembourg (C-151/94, Zb. s.I-3685, bod 14); z 23. mája 1996, O´Flynn (C-237/94, Zb. s. I-2617, bod 17); z 12. septembra 1996, Commision/Belgique (C‑278/94, Zb. s. I-4307, bod 27); z 12. júna 1997, Merino García (C-266/95, Zb. s. I-3279, bod 33) a z 3. októbra 2000, Ferlini (C-411/98, Zb. s. I-8081, bod 57).
(32)  –	Rozsudok O´Flynn, už citovaný, bod 18. V tomto zmysle aj rozsudky Pinna, už citovaný, bod 23 a Merino Garcia, už citovaný, bod 33.
(33)  –	Pozri najmä rozsudok Ferlini, už citovaný, bod 59.