Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICOLAS EMILIOU
prednesené 23. apríla 2026(1)
Spojené veci C‑142/25 a C‑143/25 [Pepach](i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
proti
Pensionsversicherungsanstalt
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia – Nariadenie (ES) č. 987/2009 – Článok 44 ods. 2 – Pôsobnosť – Skúmanie nároku na starobný dôchodok – Zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa dosiahnutých v inom členskom štáte – Podmienky – Článok 21 ZFEÚ – Voľný pohyb občanov – Zásada rovnakého zaobchádzania so skutočnosťami “
I.      Úvod
1.        Tieto spojené veci sa opätovne(2) týkajú výkladu článku 21 ZFEÚ a článku 44 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia(3). Článok 44 ods. 2 vyžaduje, aby na účely priznania starobného dôchodku osobe orgány členského štátu, v ktorom táto osoba pracovala (ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba) (členský štát A) predtým, ako sa venovala starostlivosti o svoje deti v inom členskom štáte (členský štát B), uplatňovali za určitých podmienok svoje právne predpisy na tieto doby starostlivosti o deti a zohľadňovali ich, ako keby boli dosiahnuté na jeho území.
2.        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podal Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) v rámci sporov medzi LF (vo veci C‑142/25) a CV (vo veci C‑143/25) (spolu ďalej len „žalobkyne“) a Pensionsversicherungsanstalt (ďalej len „PVA“), inštitúciou zodpovednou za zákonný systém starobného dôchodkového poistenia v Rakúsku. Týkajú sa toho, že PVA odmietla zohľadniť na účely výpočtu starobného dôchodku žalobkýň doby, ktoré venovali starostlivosti o svoje deti v Belgicku, resp. Taliansku.
3.        Nastolené otázky sú dvojaké. V prvom rade sa vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑142/25 pýta na výklad jednej z podmienok uvedených v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, podľa ktorej členský štát A (v tomto prípade Rakúsko) zohľadní doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí na účely priznania starobného dôchodku len vtedy, ak sa v členskom štáte B (v tomto prípade Belgicko) „nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa“. Uvedený súd sa pýta, či z tejto podmienky vyplýva, že členský štát B nesmie mať prijaté právne predpisy umožňujúce zohľadnenie dôb starostlivosti o deti vo všeobecnosti, alebo či stačí, že sporné doby neboli zohľadnené podľa právnych predpisov členského štátu B v danej individuálnej situácii.
4.        Po druhé vo veciach C‑142/25 aj C‑143/25 sa Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) domáha objasnenia kritéria „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, ktoré Súdny dvor vypracoval vo svojej judikatúre na základe článku 21 ZFEÚ(4) a ktoré sa uplatňuje v situáciách, keď nie sú splnené podmienky uvedené v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 s cieľom podporiť zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa na účely výpočtu dôchodkových dávok.(5) Podľa tohto kritéria musí členský štát A (Rakúsko) uplatniť svoje právne predpisy na doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v členskom štáte B (Belgicko, resp. Taliansko) a považovať tieto doby za získané na svojom území, pokiaľ majú „dostatočne úzku väzbu“  alebo „dostatočnú väzbu“(6) na „doby poistenia“ dosiahnuté dotknutou osobou v členskom štáte A. Existuje takáto väzba len vtedy, ak táto osoba pracovala výlučne v členskom štáte A, a to pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B aj po nej?
II.    Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
1.      Nariadenie č. 883/2004
5.        Hlava II nariadenia č. 883/2004 s nadpisom „Určenie príslušnosti právnych predpisov“ obsahuje okrem iného článok 11, ktorý stanovuje:
„1.      Osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s touto hlavou.
…
3.      S výhradou článkov 12 až 16:
a)      osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
…
e)      ktorákoľvek iná osoba, na ktorú sa písm. a) až d) nevzťahujú, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia zaručujúce tejto osobe dávky podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov.
…“
2.      Nariadenie č. 987/2009
6.        Nariadenie č. 987/2009 stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004 v súlade s článkom 89 tohto posledného uvedeného nariadenia.
7.        Podľa odôvodnenia 14 nariadenia č. 987/2009:
„Na určenie uplatniteľných právnych predpisov na zohľadnenie období, počas ktorých poistenec venoval čas starostlivosti o deti v rôznych členských štátoch, sú potrebné isté osobitné pravidlá a postupy.“
8.        Článok 44 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.      Na účely tohto článku sa ‚doba starostlivosti o dieťa‘ vzťahuje na každú dobu, ktorá sa pripočítava podľa právnych predpisov členského štátu v oblasti dôchodkov alebo za ktorú priamo vzniká nárok na doplatok k dôchodku z dôvodu starostlivosti o dieťa bez ohľadu na metódu, ktorá sa používa na výpočet týchto dôb, a bez ohľadu na to, či plynú počas starostlivosti o dieťa alebo sa priznali so spätnou platnosťou.
2.      Ak sa podľa právnych predpisov členského štátu, ktorý je príslušný podľa hlavy II [nariadenia č. 883/2004], nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa, inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy sa podľa hlavy II [nariadenia č. 883/2004] vzťahovali na dotknutú osobu na základe toho, že vykonávala činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba k dátumu, keď sa podľa týchto právnych predpisov začala zohľadňovať doba starostlivosti o dotknuté dieťa, je naďalej zodpovedná za zohľadňovanie tejto doby ako doby starostlivosti o dieťa podľa svojich právnych predpisov, ako keby sa takáto starostlivosť o dieťa uskutočňovala na jeho vlastnom území.
…“
B.      Vnútroštátne právo
9.        V ustanovení § 16 ods. 3a Allgemeines Pensionsgesetz (všeobecný zákon o dôchodkoch, ďalej len „APG“) (BGBl. I, 142/2004) sa najmä stanovuje, že aj náhradné kvalifikačné doby strávené starostlivosťou o deti podľa § 227a Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (všeobecný zákon o sociálnom zabezpečení, ďalej len „ASVG“) (BGBl. 189/1955) a podľa § 116a Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz (zákon o sociálnom poistení podnikateľov, ďalej len „GSVG“) (BGBl. 560/1978) sa na účely splnenia minimálnej doby poistenia podľa § 4 ods. 1 uvedeného právneho predpisu považujú za mesiace trvania poistenia.
10.      Ustanovenie § 227a ASVG znie:
„1.      Za náhradné doby, na ktoré vznikol nárok v období od 31. decembra 1955 do 1. januára 2005, sa ďalej v oblasti dôchodkového poistenia, ktoré zahŕňa posledné predchádzajúce príspevkové obdobie, resp. ak takéto obdobie neexistuje, obdobie, na ktoré pripadá prvé nasledujúce príspevkové obdobie, v prípade poistenky/poistenca, ktorá (ktorý) sa skutočne a v prevažnej miere starala/staral o jej (jeho) dieťa (odsek 2), považuje doba takejto starostlivosti v tuzemsku v rozsahu najviac 48 kalendárnych mesiacov od narodenia dieťaťa. V prípade viacnásobného pôrodu sa táto doba predĺži na 60 kalendárnych mesiacov.
…“
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
A.      Vec C‑142/25
11.      LF je rakúska štátna občianka, narodená v roku 1963. V období od 1. novembra 1980 do 30. apríla 1984 získala 30 mesiacov príspevkov na povinné poistenie v Rakúsku z dôvodu výkonu zárobkovej činnosti (ako učnica a zamestnankyňa), po ktorých nasledovalo 5 mesiacov náhradných dôb od 1. mája 1984 do 30. septembra 1984, v tom istom členskom štáte.
12.      Dňa 23. júla 1984 porodila LF v Rakúsku svoje prvé dieťa. Do 30. apríla 1985 zostala v tomto členskom štáte a venovala sa starostlivosti o svoje dieťa.
13.      V máji 1985 sa LF s dieťaťom presťahovala do Belgicka, kde 15. marca 1986 porodila svoje druhé dieťa. Do roku 1993 žila spolu so svojimi deťmi v Belgicku. V tomto období nevykonávala žiadnu pracovnú činnosť a venovala sa starostlivosti o svoje deti. Nedosiahla žiadnu „dobu poistenia“, ktorú by bolo možné zohľadniť na účely priznania starobného dôchodku.
14.      V rokoch 1993 až 2013 bola LF zamestnaná v Nemecku (ako cezhraničná pracovníčka). Z dôvodu zamestnania získala celkom 240 mesiacov príspevkov na povinné poistenie v Nemecku. Počas tohto obdobia naďalej bývala v Belgicku.
15.      V apríli 2013 sa LF presťahovala späť do Rakúska a začala tam vykonávať zárobkovú činnosť. Do 1. mája 2023 získala ďalších 120 mesiacov príspevkov na povinné poistenie v Rakúsku.
16.      LF požiadala PVA o určenie „dôb poistenia“, ktoré získala podľa § 247 ods. 1 ASVG, a to na účely jej starobného dôchodku.
17.      Rozhodnutím z 15. mája 2023 PVA usúdila, že LF získala podľa rakúskych právnych predpisov celkom 162 mesiacov poistenia. Zohľadnila však len mesiace od októbra 1984 do apríla 1985 ako doby starostlivosti o dieťa, ktoré považovala za rovnocenné s dobami poistenia.
18.      LF toto rozhodnutie napadla na rakúskych súdoch s odôvodnením, že ako relevantné doby starostlivosti o dieťa by sa mali zohľadniť aj obdobia od mája 1985 do marca 1990 (ďalej len „doby sporné vo veci C‑142/25“).
19.      PVA na svoju obhajobu uviedla, že tieto doby starostlivosti o dieťa nemožno zohľadniť podľa článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, keďže sa uskutočnili v členskom štáte (Belgicko), ktorého právne predpisy zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa v zásade umožňujú. Okrem toho uviedla, že sporné doby nie je možné zohľadniť ani podľa článku 21 ZFEÚ. Vzhľadom na roky zamestnania LF v Nemecku nemožno medzi týmito dobami a „dobami poistenia“, ktoré LF získala v Rakúsku, stanoviť „dostatočne úzku väzbu“.
20.      Súd prvého stupňa žalobe vyhovel. Konštatoval, že podmienky stanovené v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 boli splnené, pretože Belgicko v prípade LF sporné doby nezohľadnilo. Ďalej konštatoval, že odmietnutie PVA zohľadniť tieto doby je v rozpore s článkom 21 ZFEÚ, lebo ak by sa bydlisko LF nepresunulo do Belgicka a ona by zostala v Rakúsku, všetky doby starostlivosti o dieťa, ktoré dosiahla, by boli zohľadnené v súlade s príslušnými rakúskymi právnymi predpismi.
21.      PVA podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie. Súd druhého stupňa odvolaniu vyhovel. Po prvé rozhodol, že doby, počas ktorých sa LF venovala starostlivosti o svoje prvé dieťa v Belgicku, nemožno zohľadniť podľa rakúskeho práva, pretože belgické právo už v zásade umožňuje doby starostlivosti o dieťa zohľadniť. Po druhé doby, ktoré LF strávila výchovou svojho druhého dieťaťa, taktiež nemožno zohľadniť, pretože toto dieťa sa nenarodilo v Rakúsku. Napokon konštatoval, že LF sa nemohla odvolávať na článok 21 ZFEÚ, keďže pracovnú činnosť nevykonávala výlučne v Rakúsku.
22.      Proti tomuto rozhodnutiu LF podala opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd), predkladajúci vnútroštátny súd.
23.      Uvedený súd uvádza, že podľa článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 môže Rakúsko zohľadniť doby starostlivosti o dieťa, ktoré LF dosiahla v Belgicku v súvislosti s jej prvým dieťaťom, len ak tieto doby nezohľadňuje Belgicko. Túto podmienku možno vykladať dvoma spôsobmi: buď sa tieto doby nesmú podľa belgického práva vôbec uznávať (v takom prípade by LF podmienku nespĺňala, keďže belgické právo ich zohľadnenie v zásade umožňuje), alebo stačí, že v konkrétnej situácii LF tieto doby skutočne zohľadnené neboli (v takom prípade by mohla mať nárok na uznanie týchto dôb podľa rakúskeho práva).
24.      Okrem toho pripomína, že v rozsudkoch Pensionsversicherungsanstalt a Deutsche Rentenversicherung Bund Súdny dvor uviedol, že ak osoba pracovala a platila príspevky alebo inak dosiahla „doby poistenia“ výlučne v členskom štáte, ktorý je zodpovedný za vyplácanie jej starobného dôchodku, pred zmenou svojho bydliska do iného členského štátu, v ktorom sa starala o svoje deti v tomto členskom štáte aj po tejto zmene, možno konštatovať „dostatočne úzku väzbu“ alebo „dostatočnú väzbu“ medzi príslušnými dobami starostlivosti o dieťa a týmito „dobami poistenia“, v dôsledku čoho sa na tieto doby starostlivosti o dieťa uplatňujú právne predpisy prvého členského štátu. V prejednávanej veci sa však predkladajúci vnútroštátny súd pýta, či je možné takúto väzbu preukázať, keďže LF po starostlivosti o svoje deti v Belgicku a pred návratom do Rakúska pracovala približne 20 rokov v Nemecku.
25.      Za týchto podmienok Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 44 ods. 2 prvá časť prvej vety nariadenia [č. 987/2009] vykladať v tom zmysle, že členský štát príslušný podľa hlavy II nariadenia [č. 883/2004] podľa svojej právnej úpravy vo všeobecnosti nezohľadňuje doby starostlivosti o deti alebo ich nezohľadňuje len v konkrétnom prípade?
2.      Má sa článok 21 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý je zodpovedný za vyplácanie starobného dôchodku, je v prípade, ak podmienky uvedené v článku 44 ods. 2 nariadenia [č. 987/2009] nie sú splnené_… ale daná osoba v tomto členskom štáte získala doby poistenia z titulu zamestnania tak pred dobami starostlivosti o dieťa, ako aj po nich, povinný zohľadniť doby starostlivosti o dieťa, aj keď daná osoba po skončení dôb starostlivosti o dieťa dosiahla doby poistenia z titulu vykonávania zamestnania alebo zo samostatnej zárobkovej činnosti v treťom členskom štáte?“
B.      Vec C‑143/25
26.      CV je rakúska štátna občianka, narodená v roku 1962. Od 1. augusta 1977 do 31. januára 1988 mala bydlisko v Rakúsku. V Rakúsku získala 126 mesiacov príspevkov na povinné poistenie z dôvodu výkonu zárobkovej činnosti (122 mesiacov) a absolvovania náhradných dôb (4 mesiace).
27.      V marci 1988 sa CV presťahovala do Talianska. Odvtedy žije v Taliansku. Narodili sa jej dve deti, a to 2. mája 1989 a 21. apríla 1994. Od presťahovania sa do Talianska nevykonáva žiadnu pracovnú činnosť a nedosiahla žiadne doby poistenia.
28.      Dňa 26. septembra 2022 CV požiadala PVA o priznanie starobného dôchodku. Rozhodnutím zo 6. júla 2023 PVA zamietla žiadosť CV z dôvodu, že CV nedosiahla minimálny počet 180 mesiacov poistenia, ktorý sa podľa rakúskych právnych predpisov vyžaduje na priznanie takéhoto dôchodku. Vysvetlila tiež, že nie je povinná zohľadniť doby starostlivosti o dieťa, ktoré CV dosiahla v Taliansku.
29.      CV toto rozhodnutie napadla pred rakúskymi súdmi. Tvrdila, že doby, počas ktorých sa venovala starostlivosti o svoje deti v Taliansku (spolu 96 mesiacov), mala PVA zohľadniť (ďalej len „doby sporné vo veci C‑143/25“).
30.      Súd prvého stupňa jej žalobu zamietol. Po prvé vysvetlil, že po narodení detí už CV nevykonávala žiadnu pracovnú činnosť, a preto neboli splnené podmienky na uplatnenie článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009. Po druhé neboli splnené ani podmienky na zohľadnenie sporných dôb podľa článku 21 ZFEÚ, keďže CV platila príspevky v Rakúsku len pred narodením svojich detí.
31.      CV podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie. Súd druhého stupňa rozhodnutie súdu prvého stupňa potvrdil.
32.      Proti tomuto rozhodnutiu podala CV opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd), predkladajúci vnútroštátny súd.
33.      Uvedený súd konštatuje, že je zrejmé, že CV nespĺňa tretiu podmienku uvedenú v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, podľa ktorej musí dotknutá osoba naďalej podliehať právnym predpisom členského štátu A z dôvodu jej zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti ku dňu, keď sa podľa právnych predpisov tohto členského štátu začala zohľadňovať doba starostlivosti o predmetné dieťa. V danom prípade sa na CV v deň narodenia jej prvého dieťaťa už rakúske právne predpisy z dôvodu výkonu zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti nevzťahovali.
34.      Dodáva, že podľa judikatúry Súdneho dvora k článku 21 ZFEÚ „dostatočne úzka väzba“ existuje vtedy, keď dotknutá osoba pracovala a platila príspevky (alebo dosiahla doby poistenia) výlučne v členskom štáte (členský štát A), a to pred zmenou svojho bydliska do iného členského štátu (členský štát B) a starostlivosti o svoje deti v tomto členskom štáte aj po tejto zmene. Ak by však „dostatočne úzka väzba“ existovala len v takomto prípade, znamenalo by to, že orgány členského štátu A by mohli s osobou zaobchádzať menej priaznivo len preto, že sa z rodinných dôvodov presťahovala do členského štátu B, a potom už nikdy v členskom štáte A nevykonávala zárobkovú činnosť. Tomuto dôsledku by sa dalo predísť, ak by jediným rozhodujúcim faktorom pre vytvorenie „dostatočne úzkej väzby“ bol súhrn dôb poistenia v členskom štáte A pred dosiahnutím dôb starostlivosti o dieťa (a nie po ňom).
35.      Za týchto podmienok Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 21 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý je zodpovedný za vyplácanie starobného dôchodku, je v prípade, že podmienka [týkajúca sa] vykonávania zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti v tomto členskom štáte, ktorá je stanovená v článku 44 ods. 2 nariadenia [č. 987/2009], nebola splnená v okamihu začatia zohľadnenia doby starostlivosti o dieťa za dotknuté dieťa, povinný zohľadniť doby starostlivosti, aj keď dotknutá osoba dosiahla doby poistenia z titulu výkonu zamestnania výlučne pred dobou starostlivosti o dieťa v členskom štáte, ktorý je zodpovedný za vyplácanie [uvedeného] dôchodku?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore
36.      Návrhy na začatie prejudiciálneho konania z 11. februára 2025 boli Súdnemu dvoru doručené 18. februára 2025.
37.      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 10. mája 2023 boli veci C‑142/25 a C‑143/25 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
38.      PVA, rakúska a česká vláda, ako aj Európska komisia predložili písomné pripomienky. Uvedení účastníci konania a dotknuté osoby, ako aj Spolková republika Nemecko boli zastúpení na pojednávaní, ktoré sa konalo 26. februára 2026.
V.      Posúdenie
39.      Ako som vysvetlil v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(7), článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 zavádza osobitné pravidlo určujúce v situácii, keď osoba pracovala a vychovávala svoje deti v rôznych členských štátoch, okolnosti, za akých členský štát A (členský štát, v ktorom osoba pracovala) musí uplatniť svoje právne predpisy na doby starostlivosti o dieťa(8) následne dosiahnuté v členskom štáte B, pričom v takom prípade sa tieto doby považujú za doby dosiahnuté v členskom štáte A.
40.      Táto povinnosť členského štátu A sa uplatňuje len vtedy, ak sa podľa právnych predpisov členského štátu B „nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa“. V zásade by sa totiž na predmetné doby starostlivosti o dieťa mali vzťahovať právne predpisy členského štátu B, ktorý je členským štátom bydliska dotknutej osoby počas týchto období, a teda je členským štátom, „ktorý je príslušný podľa hlavy II [nariadenia č. 883/2004]“(9).
41.      Práve výklad tejto prvej podmienky (že sa podľa právnych predpisov členského štátu B „nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa“) žiada Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) od Súdneho dvora v prvej otázke položenej vo veci C‑142/25.
42.      Súdny dvor bol už v rozsudku Pensionsversicherungsanstalt postavený pred
otázku, či sa má táto podmienka chápať v tom zmysle, že členský štát B nesmie mať prijaté pravidlá, ktoré by vo všeobecnosti umožňovali doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté na jeho území zohľadniť, alebo tak, že sa len vyžaduje, aby tieto doby neboli týmto členským štátom v konkrétnom prejednávanom prípade zohľadnené. Súdny dvor však túto záležitosť v predchádzajúcom rozsudku nevyriešil, keďže dotknutá osoba v uvedenej veci nespĺňala ostatné hmotnoprávne podmienky na to, aby sa na jej situáciu článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 vzťahoval.
43.      Táto otázka sa preto znovu kladie vo veci C‑142/25. V danom prípade sa LF starala o svoje deti v Belgicku, teda v členskom štáte, ktorého právne predpisy vo všeobecnosti uznanie obdobia starostlivosti o dieťa umožňujú. Tieto právne predpisy však nemožno na LF uplatniť, pokiaľ ide o doby, počas ktorých sa venovala starostlivosti o svoje deti, keďže nie je zapojená do belgického starobného dôchodkového systému. V Belgicku je zapojenie do starobného dôchodkového systému zvyčajne podmienené získaním príslušných „dôb poistenia“ alebo rovnocenných dôb.(10) LF sa síce o svoje deti starala v Belgicku, v tomto členskom štáte však nedosiahla žiadnu takúto „dobu poistenia“.
44.      V časti A nižšie objasním pôsobnosť podmienky týkajúcej sa nezohľadnenia dôb starostlivosti o dieťa členským štátom B, ktorá je uvedená v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009. Potom prejdem k druhej otázke položenej vo veci C‑142/25 a k jedinej otázke položenej vo veci C‑143/25 (časť B). Tieto otázky sa týkajú konštatovania Súdneho dvora v rozsudku Pensionsversicherungsanstalt (ktoré bolo následne potvrdené v rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund), že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 „neupravuje zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa… výlučným spôsobom“.(11) Preto, ako som uviedol v úvode, ak aj osoba nespĺňa podmienky tohto ustanovenia, členský štát A je aj tak povinný uplatniť svoje právne predpisy na doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v členskom štáte B a zohľadniť tieto doby, ako keby boli dosiahnuté na jeho vlastnom území, ak existuje „dostatočne úzka väzba“ (alebo dokonca len „dostatočná väzba“)(12) medzi predmetnými dobami starostlivosti o dieťa a „dobami poistenia“ dosiahnutými v členskom štáte A.(13) Súdny dvor konštatoval, že táto povinnosť vyplýva priamo z článku 21 ZFEÚ, ktorý chráni právo občanov Únie na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov.
45.      Všetky prípady, v ktorých Súdny dvor doteraz uplatnil kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, sa týkali situácie, keď dotknutá osoba pracovala (alebo inak získala „doby poistenia“) v členskom štáte A (i) predtým aj potom, ako sa starala o svoje deti v členskom štáte B, a (ii) výlučne. Situácie, o ktoré ide v prejednávaných veciach, sú odlišné: vo veci C‑142/25 sa LF starala o svoje deti v Belgicku a predtým pracovala v Rakúsku. Po dosiahnutí sporných dôb starostlivosti o dieťa v Belgicku však následne 20 rokov pracovala v Nemecku a až potom sa vrátila do Rakúska a opäť tam vykonávala pracovnú činnosť. Vo veci C‑143/25 sa CV presťahovala do Talianska, aby sa tam starala o svoje deti, a do členského štátu, v ktorom predtým získala „doby poistenia“ (Rakúsko), sa nikdy sa nevrátila a ani v žiadnom inom členskom štáte nepracovala. Tieto veci tak poskytujú Súdnemu dvoru príležitosť preskúmať, či je možné kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ rozšíriť aj na takéto situácie.
A.      O prvej otázke vo veci C‑142/25
46.      Hneď na úvod konštatujem, že znenie článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 je do istej miery nejednoznačné(14), keďže podmienka týkajúca sa nezohľadnenia doby starostlivosti o dieťa členským štátom B, ktorú toto ustanovenie obsahuje, je formulovaná, že „ak sa podľa právnych predpisov [členského štátu B] nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa…“. Ako som už uviedol, predkladajúci vnútroštátny súd vysvetľuje, že to môže znamenať buď to, že právne predpisy členského štátu B vo všeobecnosti neumožňujú zohľadniť na účely priznania starobného dôchodku doby starostlivosti o dieťa (to budem nazývať „abstraktný alebo všeobecný prístup“), alebo to, že takéto zohľadnenie je vo všeobecnosti možné, ale v konkrétnom riešenom prípade dotknutá osoba nespĺňa požiadavky na uznanie takýchto dôb podľa právnych predpisov členského štátu B („individuálny prístup“).
47.      PVA, rakúska vláda a Komisia podporujú prvý výklad. Česká vláda, ktorá vychádza zo správy ad hoc skupiny  o dobách starostlivosti o dieťa Správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia(15) (ktorá však nebola touto komisiou formálne prijatá),(16) obhajuje druhý výklad. Tvrdí, že ak by sa uplatnil abstraktný alebo všeobecný prístup, článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 by do značnej miery stratil potrebný účinok, pretože by sa mohol uplatňovať len zriedkavo. Zo správy Správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia totiž vyplýva, že v praxi len jeden členský štát (Dánsko) neprijal právne predpisy, ktoré by vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňovali.
48.      Spolková republika Nemecko na pojednávaní navrhla tretí výklad. Súhlasila s PVA, rakúskou vládou a Komisiou, že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 sa týka situácie, keď právne predpisy členského štátu B vo všeobecnosti neumožňujú zohľadniť na účely priznania starobného dôchodku doby starostlivosti o dieťa. Dodala však, že toto ustanovenie sa uplatňuje aj v prípade, keď sa dotknutá osoba starala o svoje deti v členskom štáte, ktorého právne predpisy vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňujú (v tomto prípade v Belgicku), ale nestala sa účastníkom dôchodkového systému tohto členského štátu, keďže v ňom nedosiahla žiadne doby, ktoré by tam zakladali nárok na dôchodok. Právne predpisy členského štátu B sa teda na túto osobu nemôžu v súvislosti s predmetnými obdobiami starostlivosti o dieťa vzťahovať.
49.      LF je presne v takejto situácii. Ako som už uviedol v bode 42 vyššie, o svoje deti sa starala v Belgicku, kde vnútroštátne právne predpisy vo všeobecnosti zohľadniť doby starostlivosti o dieťa umožňujú. Belgické právo však tiež stanovuje, že osoba, ktorá podobne ako LF dosiahla v tomto členskom štáte len „doby pobytu“ (a nie „doby poistenia“), nemá nárok na starobný dôchodok, a teda nie je zapojená do belgického dôchodkového systému. Rozumiem tomu tak, že dôvodom, prečo príslušné belgické orgány v prípade LF nezohľadnili žiadnu dobu starostlivosti o dieťa, je teda to, že belgické právne predpisy o dobách starostlivosti o dieťa sa v skutočnosti nemohli na LF, pokiaľ ide o doby sporné vo veci C‑142/25, uplatniť, pretože bola z belgického dôchodkového systému úplne vylúčená.
50.      Vysvetlím, prečo stanovisko Spolkovej republiky Nemecko v plnej miere podporujem.
51.      Na úvod pripomínam, že už v mojich návrhoch vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí)(17) som uviedol, že podľa môjho názoru článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 nebol prijatý preto, aby žiadatelia o starobný dôchodok mohli skúsiť šťastie pred príslušnými orgánmi rôznych členských štátov a aby sa na nich uplatňovali právne predpisy rôznych členských štátov, pokiaľ ide o tie isté doby starostlivosti o dieťa.
52.      Je to priamy dôsledok toho, že hlavným cieľom nariadení č. 883/2004 a č. 987/2009 je „vypracovať iba systém koordinácie“(18) a že jednou z hlavných zásad týchto nástrojov je, že osoba, na ktorú sa vzťahujú, „podlieh[a] právnym predpisom len jedného členského štátu“(19).  Ako potvrdzuje judikatúra Súdneho dvora, systém koordinácie zavedeného nariadeniami č. 883/2004 a č. 987/2009 má za cieľ zabrániť súčasnému uplatňovaniu viacerých vnútroštátnych právnych predpisov a komplikáciám, ktoré z toho môžu vyplývať.(20)
53.      V tomto kontexte je preto jasné, že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, ktorý stanovuje výnimku z pravidiel právomoci uvedených v hlave II nariadenia č. 883/2004, tým, že ukladá členskému štátu, ktorý už nie je príslušný podľa týchto pravidiel (členský štát A), povinnosť zohľadniť doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v inom členskom štáte (členský štát B), treba chápať tak, že zavádza subsidiárnu, nie duálnu príslušnosť.(21)
54.      Tieto úvahy ma už v mojich návrhoch vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí)(22) viedli k záveru, že Súdny dvor by nemal článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 vykladať spôsobom, ktorý navrhuje česká vláda (individuálny prístup), teda tak, že osobe umožňuje, aby na seba nechala orgány členského štátu B najprv uplatniť jeho vnútroštátne právne predpisy, pokiaľ ide o doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v tomto štáte, a potom, keď sa tieto doby na účely priznania starobného dôchodku fakticky nezohľadnia (z hmotnoprávnych alebo procesných dôvodov), aby sa obrátila na orgány členského štátu A a aby na seba nechala uplatniť právne predpisy tohto členského štátu, pokiaľ ide o rovnaké doby. Vysvetlil som, že namiesto toho by mal Súdny dvor rozhodnúť, že toto ustanovenie sa uplatňuje v situácii, keď právne predpisy členského štátu B vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa neumožňujú (abstraktný alebo všeobecný prístup).
55.      Som naďalej presvedčený, že tento výklad treba uprednostniť pred výkladom navrhovaným českou vládou.
56.      Vzhľadom na uvedené a na to, že v súčasnosti sotva nájdem jediný členský štát, ktorého právne predpisy by v tej či onej forme neumožňovali zohľadniť dobu, počas ktorej sa osoba venovala starostlivosti o svoje deti, na účely priznania starobného dôchodku,(23) súhlasím so Spolkovou republikou Nemecko, že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 sa uplatňuje nielen v situáciách, keď právne predpisy členského štátu B vo všeobecnosti neumožňujú zohľadniť doby starostlivosti o dieťa, ale aj v prípadoch, ako je prípad LF v konaní vo veci samej, keď sa dotknutá osoba starala o svoje deti v členskom štáte, ktorého právne predpisy vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňujú (v danom prípade Belgicko), ale tieto právne predpisy sa na ňu so zreteľom na tieto doby nemôžu uplatniť, pretože do dôchodkového systému tohto členského štátu nebola nikdy zapojená.
57.      V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor uviedol, že systém koordinácie zavedený nariadením č. 883/2004 (a teda aj nariadením č. 987/2009) sleduje aj cieľ zabrániť tomu, aby osoby, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia, boli zbavené ochrany v oblasti sociálneho zabezpečenia v prípade neexistencie právnej úpravy, ktorá by sa na ne vzťahovala.(24) Práve takýto výsledok by nastal v konaní vo veci samej vo veci C‑142/25, ak by Súdny dvor nepodporil výklad Spolkovej republiky Nemecko.
58.      Ak by sa totiž uplatnil len „všeobecný alebo abstraktný“ prístup, osoba ako LF by sa ocitla, pokiaľ ide o doby sporné vo veci C‑142/25, v právnom vákuu. Rakúske právne predpisy by sa na ňu v súvislosti s týmito obdobiami nevzťahovali len z toho dôvodu, že Belgicko prijalo právne predpisy, ktoré vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňujú. Vôbec by sa nezohľadnilo to, že belgické právne predpisy ako také sa na LF, pokiaľ ide o tie isté doby, nevzťahujú.
59.      Vzhľadom na to sa domnievam, že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje v situácii, keď právne predpisy členského štátu B vo všeobecnosti neumožňujú zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa, a vtedy, keď právne predpisy tohto členského štátu vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňujú, ale tieto právne predpisy nemožno na dotknutú osobu uplatniť, pokiaľ ide o doby starostlivosti o dieťa, ktoré dosiahla v členskom štáte B, pretože do dôchodkového systému tohto členského štátu nebola nikdy zapojená.
60.      Teraz budem presnejšie reagovať na argumenty predložené českou vládou a vysvetlím, prečo výklad navrhovaný touto vládou nie je potrebný na zachovanie potrebného účinku článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009.
61.      V tomto smere pripomínam, že ak možno ustanovenie práva Únie vykladať viacerými spôsobmi, treba uprednostniť ten výklad, ktorý môže zabezpečiť jeho potrebný účinok.(25)
62.      Ako som však po prvé už vysvetlil v bode 52 vyššie, výklad českej vlády je v rozpore s cieľom nariadení č. 883/2004 a č. 987/2009, ktorým je zabrániť súčasnému uplatňovaniu viacerých vnútroštátnych právnych predpisov a komplikáciám, ktoré z toho môžu vyplývať.
63.      Po druhé diskusia o pôsobnosti článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, presnejšie povedané o podmienke, že sa „podľa právnych predpisov [členského štátu B] nezohľadňuje žiadna doba starostlivosti o dieťa“, bola doteraz(26) vedená v dvoch striktných názorových rovinách: buď členský štát B nemá právny rámec, ktorý by vo všeobecnosti umožňoval uznanie takýchto dôb na účely priznania starobného dôchodku, alebo takýto rámec existuje a na dotknutú osobu sa vzťahuje, ale táto osoba nespĺňa (procesné alebo hmotnoprávne) podmienky potrebné na zohľadnenie týchto dôb.
64.      Ako som však už vysvetlil, je možný aj tretí výklad článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 („prostredné“ riešenie, ktoré obhajuje Spolková republika Nemecko). Ak by Súdny dvor prijal tento výklad, ako navrhujem, uplatnenie tohto ustanovenia by sa vzťahovalo aj na okolnosti ako v konaní vo veci samej vo veci C‑142/25, keď sa dotknutá osoba (v tomto prípade LF) starala o svoje deti v členskom štáte, ktorého právne predpisy vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o deti umožňujú (v danom prípade  Belgicko), ale tieto právne predpisy sa na ňu, pokiaľ ide o predmetné doby starostlivosti o dieťa, nemôžu uplatniť, pretože nikdy nebola zapojená do dôchodkového systému tohto členského štátu.
65.      Táto situácia môže nastať častejšie, než by sa spočiatku predpokladalo, keďže Belgicko je len jedným z príkladov členského štátu, v ktorom samotné dosiahnutie dôb pobytu nestačí na vznik zapojenia do starobného dôchodkového systému. Podľa môjho prieskumu iba niekoľko členských štátov (vrátane Holandska, Dánska, Švédska a Fínska) prijalo základné dôchodkové systémy založené na bydlisku (alebo prevažne na bydlisku), v ktorých je nárok na dôchodok primárne viazaný na bydlisko. Vo väčšine ostatných členských štátov sa dôchodkové práva namiesto toho vytvárajú prostredníctvom „dôb poistenia“ vrátane dôb rovnocenných s „dobami poistenia“ (napríklad dôb, počas ktorých osoba poberá dávku, ktorá zakladá dôchodkové práva). Osoba, ktorá má v týchto členských štátoch iba bydlisko počas starostlivosti o svoje deti bez toho, aby dosahovala takéto „doby poistenia“, sa tak môže ocitnúť v situácii podobnej situácii LF.
66.      V mojich návrhoch vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí)(27) som tiež uviedol, že „individuálny prístup“ (ktorý tu obhajuje česká vláda) by sa mal odmietnuť, pretože by bolo neprimerane ťažké a nepraktické požadovať od orgánov členského štátu A posúdiť, či by žiadosť osoby o uznanie dôb starostlivosti o dieťa bola podľa právnych predpisov členského štátu B skutočne úspešná, a to s cieľom určiť, či sú povinné uplatniť na situáciu tejto osoby svoje vlastné právne predpisy. To isté podľa môjho názoru neplatí v prípade „kompromisného prístupu“, ktorý navrhuje Spolková republika Nemecko, keďže v rámci tohto prístupu by orgány členského štátu A museli len určiť, či je dotknutá osoba zapojená do dôchodkového systému členského štátu B alebo nie.
67.      Podľa môjho názoru ťažkosti, ktoré som práve uviedol v súvislosti s „individuálnym prístupom“, ešte zhoršuje skutočnosť (ktorú uviedla Spolková republika Nemecko na pojednávaní), podľa ktorej sa spôsob zohľadňovania dôb starostlivosti o dieťa sa v jednotlivých členských štátoch značne líši.
68.      Niektoré členské štáty napríklad obmedzujú počet rokov, ktoré možno zohľadniť ako dobu starostlivosti o dieťa, viac než iné (stanovením pevného počtu rokov na dieťa alebo maximálneho počtu rokov bez ohľadu na počet detí). Majú sa v takejto situácii roky mimo týchto hraníc považovať v rámci individuálneho prístupu za doby starostlivosti o dieťa, ktoré sa nezohľadňujú? Ak áno, mala by mať dotknutá osoba právo na posúdenie týchto dodatočných období podľa právnych predpisov členského štátu A len preto, že tieto právne predpisy stanovujú priaznivejší výsledok? Ako som už vysvetlil, nemyslím si, že normotvorca Únie chcel článkom 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 umožniť takýto výsledok. Rakúska vláda na pojednávaní správne uviedla, že by to mohlo mať nežiaduci dôsledok, že členské štáty s veľkorysejšími právnymi predpismi o zohľadnení dôb starostlivosti o dieťa by mohli svoje právne predpisy zmeniť tak, aby boli pre žiadateľov menej priaznivé a tieto štáty sa tak vyhli nadmernému zaťaženiu (účinok vyrovnávania na nižšej úrovni).
69.      Než prejdem k preskúmaniu druhej otázky vo veci C‑142/25 a jedinej otázky vo veci C‑143/25, chcem uviesť dve ďalšie poznámky.
70.      Po prvé vzhľadom na nejednoznačné znenie článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 by som chcel naliehavo požiadať normotvorcu Únie, aby objasnil význam podmienky týkajúcej sa nezohľadnenia dôb starostlivosti o dieťa členským štátom B stanovenej v tomto ustanovení v súlade s výkladom, ktorý navrhujem, prípadne prijatím nového legislatívneho ustanovenia.
71.      Po druhé pripomínam, že podľa môjho názoru sa podmienka týkajúca sa nezohľadnenia dôb starostlivosti o dieťa členským štátom B, ktorá je stanovená v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, uplatňuje mutatis mutandis, keď dotknutá osoba nemôže svoj nárok založiť na tomto ustanovení a musí sa namiesto toho opierať o článok 21 ZFEÚ a test „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, ktorý Súdny dvor vypracoval vo svojej judikatúre.(28) Dôvody, ktoré podporujú tento výklad, som podrobne uviedol v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(29). Nepovažujem za potrebné znovu ich uvádzať v týchto návrhoch.
B.      O druhej otázke vo veci C‑142/25 a jedinej otázke vo veci C‑143/25
72.      Druhou otázkou vo veci C‑142/25 a jedinou otázkou vo veci C‑143/25 sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, čo predstavuje „dostatočne úzku väzbu“ alebo „dostatočnú väzbu“ medzi dobami starostlivosti o dieťa dosiahnutými v členskom štáte B a „dobami poistenia“ dosiahnutými v členskom štáte A, ktorá podľa článku 21 ZFEÚ zakladá povinnosť orgánov tohto členského štátu uplatniť ich právne predpisy na tieto doby starostlivosti o dieťa a zaobchádzať s nimi, ako keby boli dosiahnuté na území členského štátu A.
73.      Pripomínam, že kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ vypracoval Súdny dvor vo svojej judikatúre pred prijatím nariadení č. 883/2004 a č. 987/2009 v kontexte uplatňovania všeobecných pravidiel obsiahnutých v nariadení č. 1408/71, ktoré neobsahovalo žiadne osobitné ustanovenie týkajúce sa dôb starostlivosti o dieťa.(30)
74.      Súdny dvor však následne v rozsudku Pensionsversicherungsanstalt a v rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund rozhodol, že kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ zostáva v kontexte uplatňovania nariadení č. 883/2004 a č. 987/2009 relevantné v situáciách, keď podmienky uvedené v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 nie sú splnené. Pripomínam, že podľa tohto ustanovenia povinnosť členského štátu A uplatniť svoje právne predpisy na doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v členskom štáte B a zaobchádzať s nimi, ako keby boli dosiahnuté na jeho území, závisí od kumulatívneho splnenia týchto troch podmienok:
–        podľa právnych predpisov členského štátu B sa doba starostlivosti o dieťa nezohľadňuje (túto podmienku som skúmal v časti A vyššie),
–        právne predpisy členského štátu A sa predtým uplatňovali na dotknutú osobu z dôvodu, že v tomto členskom štáte vykonávala činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, a
–        táto osoba stále podliehala právnym predpisom členského štátu A z dôvodu tejto činnosti ku dňu, keď sa podľa právnych predpisov uvedeného členského štátu začala vzhľadom na dotknuté dieťa zohľadňovať doba starostlivosti o dieťa.
75.      V prejednávaných veciach je zrejmé, že ani LF, ani CV nespĺňajú tretiu podmienku stanovenú v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, keďže ku dňu, od ktorého by sa podľa rakúskych právnych predpisov mali začať započítavať sporné doby, už nepodliehali právnym predpisom členského štátu A (Rakúsko) na základe zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti. Rozumiem tomu tak, že v prípade LF má nesplnenie tretej podmienky uvedenej v článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 vplyv len na doby starostlivosti o dieťa, ktoré získala v súvislosti so svojím druhým dieťaťom.
76.      Podobné nesplnenie tejto podmienky (a teda nemožnosť odvolávať sa na článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009) sa vyskytlo už vo veciach, ktoré viedli k rozsudku Pensionsversicherungsanstalt a rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund. Súdny dvor však v oboch prípadoch konštatoval, že sporné doby starostlivosti o dieťa mali „dostatočne úzku väzbu“ alebo „dostatočnú väzbu“ s dobami, počas ktorých dotknutá osoba pracovala a platila príspevky v členskom štáte A, alebo s dobami, ktoré možno pripodobniť k „dobám poistenia“ dosiahnutým v tomto členskom štáte.(31) Na základe článku 21 ZFEÚ sa teda na tieto doby starostlivosti o dieťa museli uplatňovať právne predpisy členského štátu A.
77.      Vo výroku oboch rozsudkov Súdny dvor zdôraznil, že dotknuté osoby platili príspevky alebo inak dosiahli „doby poistenia“ výlučne v prvom členskom štáte (členský štát A), a to pred dosiahnutím príslušných dôb starostlivosti o dieťa aj po ich dosiahnutí.
78.      V tejto súvislosti nie je jasné, či je test „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ splnený aj vtedy, ako vo veciach samých, keď to v prípade dotknutej osoby nebolo výlučne (vec C‑142/25), alebo keď to bolo výlučne, ale len pred dosiahnutím sporných dôb starostlivosti o dieťa v členskom štáte B a nie po ňom (vec C‑143/25).
79.      Podľa môjho názoru a ako som už vysvetlil v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(32) kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ musí byť založené na dvoch zložkách. Po prvé dotknutá osoba musela dosiahnuť „doby poistenia“ v členskom štáte A pred (ale nie nevyhnutne po) starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B. Po druhé členský štát A musí byť posledným členským štátom, v ktorom táto osoba dosiahla takéto „doby poistenia“ pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B. Nemalo by sa vyžadovať, aby táto osoba dosiahla príslušné „doby poistenia“ výlučne v členskom štáte A, a to pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B aj po nej.
80.      Dôvody, ktoré ma k tomuto záveru viedli, možno zhrnúť takto.
81.      Po prvé zastávam názor, že hoci Súdny dvor rozhodol, že kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ zostáva relevantné v situácii, keď sa uplatňujú nariadenia č. 883/2004 a č. 987/2009, ale nie sú splnené podmienky uvedené v článku 44 ods. 2 posledného uvedeného nariadenia, nikdy sa nesnažil systémovo vymedziť hranice tohto kritéria a namiesto toho zvolil čiastkový prístup založený vždy na okolnostiach daného prípadu. V rozsudkoch Elsen, Kauer, Reichel‑Albert a Pensionsversicherungsanstalt boli zdôraznené rôzne faktory vrátane skutočnosti, že žalobkyne pracovali výlučne v členskom štáte A alebo že odvádzali príspevky výlučne v tomto členskom štáte, pričom ani jeden z nich nebol označený za rozhodujúci.(33) Preto skutočnosť, že žalobkyňa platila príspevky alebo inak dosiahla „doby poistenia“ výlučne v prvom členskom štáte (členský štát A), a to pred príslušnými dobami starostlivosti o dieťa aj po nich, nechápem ako podmienku sine qua non.
82.      Po druhé, ako som konštatoval v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(34), predchádzajúce rozsudky, v ktorých sa uplatnilo kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, totiž svedčia o tendencii Súdneho dvora skôr rozširovať než obmedzovať počet situácií, v ktorých môže byť členský štát A povinný uplatniť svoje právne predpisy na doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v členskom štáte B. Napríklad, zatiaľ čo v rozsudkoch Elsen a Kauer žalobkyne podliehali právnym predpisom členského štátu A až do začiatku plynutia dôb starostlivosti o dieťa dosiahnutých v zahraničí,(35) to isté neplatilo pre žalobkyne v rozsudkoch Reichel‑Albert a Pensionsversicherungsanstalt,(36) Súdnemu dvoru to však nezabránilo dospieť k záveru o existencii „dostatočnej väzby“ v oboch uvedených veciach. Na základe toho sa mi zdá, že skutočnosť, že žalobkyne vo veci samej po tom, ako sa venovali starostlivosti o svoje deti, buď pred opätovným zamestnaním v Rakúsku pracovali v inom členskom štáte (Nemecko) (LF vo veci C‑142/25), alebo sa po narodení svojich detí nevrátili k výkonu zárobkovej činnosti, ba ani do Rakúska (CV vo veci C‑143/25), by Súdny dvor nemusel nevyhnutne považovať za faktory, ktoré ich vylučujú z toho, aby spĺňali kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“.
83.      Po tretie požiadavka, aby dotknutá osoba pracovala výlučne v jednom členskom štáte (členský štát A) počas celého svojho života (pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B aj po nej), by znevýhodňovala občanov, ktorí podobne ako LF vykonávali zárobkovú činnosť vo viacerých členských štátoch  (v danom prípade v Rakúsku aj v Nemecku) a uplatňovali tak svoje právo na voľný pohyb podľa ustanovení ZFEÚ. Podľa môjho názoru článok 21 ZFEÚ – ktorý, ako som už pripomenul v bode 43 vyššie, chráni právo občanov Európskej únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov – nemôže viesť k tomu, že osoba bude zbavená možnosti vychádzať z právnych predpisov členského štátu A v súvislosti s dobami starostlivosti o dieťa, ktoré dosiahla v členskom štáte B, len preto, že následne pracovala v členskom štáte C, a nie v členskom štáte A. Opačný záver by totiž viedol k neodôvodnenému a neprimeranému zásahu do tohto práva.
84.      Zdá sa síce, že skutkový scenár, ktorý predpokladal normotvorca Únie pri prijímaní článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, ako zdôraznila Komisia na pojednávaní, vychádzal z toho, že dotknutá osoba sa presúva s bydliskom len medzi dvoma členskými štátmi (členský štát A, členský štát zamestnania, a členský štát B, členský štát starostlivosti o deti). To je zrejmé z článku 44 ods. 3 uvedeného nariadenia, v ktorom sa stanovuje, že povinnosť uvedená v odseku 2 uvedeného článku sa neuplatňuje, „ak sa na dotknutú osobu vzťahujú alebo začnú vzťahovať právne predpisy iného členského štátu z dôvodu výkonu činnosti zamestnanca alebo samostatnej zárobkovej činnosti“.
85.      To však neznamená, že rovnaké obmedzenie sa musí uplatniť v prípade, keď sa dotknutá osoba namiesto toho odvoláva na kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, ktoré je zasa založené na článku 21 ZFEÚ. Súdny dvor sa totiž na toto kritérium odvoláva práve v situáciách, keď neboli splnené podmienky na uplatnenie článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, aby kompenzoval určité nedostatky uvedeného ustanovenia.
86.      Po štvrté, pokiaľ ide o situáciu vo veci C‑143/25, je mi jasné, že rozhodujúcim faktorom pre vytvorenie „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ musí byť to, že dotknutá osoba dosiahla „doby poistenia“ v členskom štáte A pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B, ale nie nevyhnutne po nej. Ako som vysvetlil v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(37), skutočnosť, že dotknutá osoba sa vrátila do práce v členskom štáte A po dosiahnutí dôb starostlivosti o dieťa v členskom štáte B, môže posilniť záver, že takáto väzba existuje (ako tomu zrejme bolo v rozsudkoch Reichel‑Albert, Pensionsversicherungsanstalt a Deutsche Rentenversicherung Bund). Nie je však podmienkou jej existencie.
87.      Ak by totiž dotknutá osoba musela na účely uplatnenia právnych predpisov členského štátu A opätovne pracovať alebo dosiahnuť ďalšie „doby poistenia“ v tomto členskom štáte po starostlivosti o svoje deti v členskom štáte B, opäť by došlo k zásahu do výkonu jej práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa v iných členských štátoch, a to spôsobom, ktorý by bol v rozpore s článkom 21 ZFEÚ.
88.      Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že článok 21 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že na preukázanie „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ sa nevyžaduje, aby „doby poistenia“ boli dotknutou osobou získané výlučne v členskom štáte A, a to pred starostlivosťou o deti v členskom štáte B aj po nej.
89.      Chcel by som pritom zdôrazniť, že „rozšírenie“ kritéria „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“, ktorého prijatie v prejednávaných veciach Súdnemu dvoru navrhujem, by sa nemalo chápať ako výzva na otvorenie dverí čoraz širšiemu okruhu situácií spadajúcich do tohto kritéria.
90.      Naopak, v mojich návrhoch vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund(38) som Súdny dvor nabádal na vymedzenie a obmedzenie pôsobnosti tohto kritéria, aby tak normotvorca Únie mohol prípadne prijať legislatívne ustanovenie, ktoré by článok 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 nahradilo. Práve s týmto cieľom som uviedol, že kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ závisí jednak od toho, či dotknutá osoba dosiahla „doby poistenia“ v členskom štáte A pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B (ale nie nevyhnutne po nej), a jednak od toho, či členský štát A je posledným členským štátom, v ktorom táto osoba takéto „doby poistenia“ získala pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B.(39) Moje stanovisko v tomto smere zostáva nezmenené.
91.      Predovšetkým sa domnievam, že pri týchto kritériách môže byť kritérium „dostatočne úzkej väzby“ alebo „dostatočnej väzby“ splnené v každom jednotlivom prípade len vo vzťahu k jednému členskému štátu (tu v oboch prípadoch k Rakúsku). Odporúčam Súdnemu dvoru, aby sa neriadil návrhom Komisie, ktorý by vo veci C‑142/25 viedol k záveru, že žalobkyňa ako LF má nárok na zohľadnenie sporných dôb starostlivosti o dieťa v Rakúsku aj v Nemecku na základe zásady pro rata temporis, keďže „doby poistenia“ v oboch členských štátoch dosiahla buď pred starostlivosťou o svoje deti v Belgicku alebo po nej.
VI.    Návrh
92.      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko), takto:
1.      Článok 44 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia,
sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje nielen v prípadoch, keď právne predpisy členského štátu, v ktorom sa dotknutá osoba starala o svoje deti, vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa neumožňujú, ale aj v prípadoch, keď sa táto osoba starala o svoje deti v členskom štáte, ktorého právne predpisy vo všeobecnosti zohľadnenie dôb starostlivosti o dieťa umožňujú, ale tieto právne predpisy sa na ňu so zreteľom na tieto doby starostlivosti o dieťa nemôžu uplatniť, pretože nebola nikdy zapojená do dôchodkového systému tohto členského štátu.
2.      Článok 21 ZFEÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát zodpovedný za vyplácanie starobného dôchodku je povinný uplatniť svoje právne predpisy a zohľadniť doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v inom členskom štáte tak, ako keby boli dosiahnuté na jeho území, pokiaľ po prvé dotknutá osoba dosiahla „doby poistenia“ v prvom členskom štáte predtým, než presunula svoje bydlisko do druhého členského štátu, a po druhé tento prvý členský štát je posledným členským štátom, v ktorom dosiahla takéto „doby poistenia“ pred uvedeným presunom. Nemalo by sa vyžadovať, aby osoba dosiahla príslušné „doby poistenia“ výlučne v danom členskom štáte, a to pred starostlivosťou o svoje deti v druhom členskom štáte aj po nej.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Pozri rozsudky zo 7. júla 2022, Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) (C‑576/20, ďalej len „rozsudok Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), a z 22. februára 2024, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, ďalej len „rozsudok Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
3      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 16. septembra 2009 (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1).
4      Toto kritérium bolo prvýkrát rozpracované v rozsudkoch z 23. novembra 2000, Elsen (C‑135/99, ďalej len „rozsudok Elsen“, EU:C:2000:647); zo 7. februára 2002, Kauer (C‑28/00, ďalej len „rozsudok Kauer“, EU:C:2002:82); a z 19. júla 2012, Reichel‑Albert (C‑522/10, ďalej len „rozsudok Reichel‑Albert“, EU:C:2012:475) v kontexte uplatňovania nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, 1971, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 35). Uvedené nariadenie bolo zrušené a nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004; s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72) a nariadením č. 987/2009.
5      Pozri rozsudky zo 7. júla 2022, Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) (C‑576/20, ďalej len „rozsudok Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), a z 22. februára 2024, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, ďalej len „rozsudok Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
6      Súdny dvor vo svojej judikatúre používa oba výrazy.
7      C‑283/21, ďalej len „moje návrhy vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund“ (EU:C:2023:736, bod 29).
8      Pojem „doba starostlivosti o dieťa“ je vymedzený v článku 44 ods. 1 nariadenia č. 987/2009 (pozri bod 8 vyššie).
9      Pozri článok 11 ods. 3 písm. e) nariadenia (EÚ) č. 883/2004.
10      Pojem „doby poistenia“ je vymedzený v článku 1 písm. t) nariadenia č. 883/2004 ako „doby prispievania alebo doby zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, ako ich definujú alebo uznávajú za doby poistenia právne predpisy, podľa ktorých sa dosiahli alebo sa považujú za dosiahnuté a všetky doby, ktoré sa za také považujú, ak ich uvedené právne predpisy považujú za rovnocenné dobám poistenia“.
11      Pozri rozsudok Pensionsversicherungsanstalt (bod 55).
12      Pozri body 46 a 47 rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund.
13      Tamže (bod 66). Pozri tiež moje návrhy vo veci Deutsche Rentenversicherung Bund (bod 33).
14      Pozri moje návrhy, ktoré som predniesol vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) [C‑576/20, ďalej len „moje návrhy vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí)“, EU:C:2022:75, bod 85]. Poznamenávam, že iné jazykové verzie článku 44 ods. 2 nariadenia č. 987/2009, napríklad česká, francúzska, nemecká, grécka, talianska a španielska verzia, sú rovnako ambivalentné.
15      Správna komisia pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia zahŕňa zástupcu vlády každého členského štátu a zástupcu Komisie. Je zodpovedná za vybavovanie administratívnych záležitostí, otázok výkladu vyplývajúcich z ustanovení predpisov EÚ o koordinácii sociálneho zabezpečenia a za podporu a rozvoj spolupráce medzi členskými štátmi. Zloženie, činnosť a úlohy Správnej komisie sú stanovené v článkoch 71 a 72 nariadenia č. 883/2004.
16      Pozri najmä webovú stránku venovanú oficiálnym dokumentom, na ktorej ich Správna komisia pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia zverejňuje, k dispozícii na adrese: https://employment‑social‑affairs.ec.europa.eu/policies‑and‑activities/moving‑working‑europe/eu‑social‑security‑coordination/specialised‑information/official‑documents_en.
17      Bod 88.
18      Pozri okrem iného odôvodnenie 4 nariadenia č. 883/2004.
19      Pozri článok 11 ods. 1 nariadenia č. 883/2004.
20      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2020, Pensionsversicherungsanstalt (Príspevok na rehabilitáciu) (C‑135/19, EU:C:2020:177, bod 46).
21      Pozri moje návrhy vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) (bod 64).
22      Pozri body 86 až 89 nižšie.
23      Dokonca aj v Dánsku sa takéto doby v skutočnosti môžu zohľadniť, pretože podľa právnych predpisov tohto členského štátu každá „doba pobytu“ dosiahnutá v tomto členskom štáte zakladá nárok na dôchodok bez ohľadu na to, či takáto „doba pobytu“ zodpovedá „dobe starostlivosti o dieťa“ alebo nie.
24      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2020, Pensionsversicherungsanstalt (Príspevok na rehabilitáciu) (C‑135/19, EU:C:2020:177, bod 46).
25      Pozri rozsudok z 1. augusta 2025, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, bod 43 a citovaná judikatúra).
26      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, bod 67), a moje návrhy vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) (bod 83), ako aj znenie druhej otázky položenej predkladajúcimi vnútroštátnymi súdmi v tejto poslednej uvedenej veci.
27      Pozri body 86 až 89.
28      Pozri rozsudky v poznámkach pod čiarou 4 a 5.
29      Pozri body 38 až 43.
30      Pre rekapituláciu prípadov, ktoré viedli ku vzniku tejto veci, pozri moje návrhy vo veci Pensionsversicherungsanstalt (Doby starostlivosti o dieťa dosiahnuté v zahraničí) (body 38 až 47).
31      To bolo objasnené v rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund, kde dotknutá osoba pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B dosiahla v členskom štáte A len doby, ktoré možno pripodobniť k „dobám poistenia“, pričom neplatila príspevky do systému zákonného poistenia tohto prvého členského štátu.
32      Body 49 až 72.
33      Napríklad v rozsudku Elsen Súdny dvor konštatoval, že z dôvodu existencie „úzkej väzby“ medzi týmito dobami a dobami pracovnej činnosti pani Elsen v Nemecku sa nemožno domnievať, že pani Elsen ukončila akúkoľvek „pracovnú činnosť“ alebo že z tohto dôvodu sa na ňu vzťahujú právne predpisy členského štátu, v ktorom mala bydlisko (Francúzsko). Naproti tomu sa mi zdá, že v rozsudku Reichel‑Albert bol záver Súdneho dvora do určitej miery ovplyvnený inými úvahami. Po prvé pani Reichel‑Albert pracovala a platila príspevky len v jednom členskom štáte (Nemecko) tak predtým, ako aj po tom, ako dočasne zmenila miesto svojho bydliska do iného členského štátu (Belgicko), kde nikdy nepracovala. Po druhé pani Reichel‑Albert sa presťahovala do Belgicka výlučne z rodinných dôvodov a priamo z Nemecka, kde bola zamestnaná až do mesiaca pred jej presťahovaním.
34      Bod 53.
35      Pozri rozsudky Elsen (bod 26) a Kauer (bod 32).
36      V oboch týchto prípadoch sa totiž na žalobkyňu prestali vzťahovať právne predpisy členského štátu A niekoľko mesiacov alebo dokonca viac než rok pred začiatkom plynutia týchto dôb.
37      Body 68 a 69.
38      Body 52 a 55.
39      V návrhoch (bod 70) som vysvetlil, že podľa môjho názoru „doby poistenia“ dosiahnuté v členskom štáte A nemusia bezprostredne predchádzať dobám venovaným starostlivosti o deti. Ak však osoba absolvuje „doby poistenia“ v členskom štáte A a následne v členskom štáte C pred starostlivosťou o svoje deti v členskom štáte B, potom musí na príslušné doby starostlivosti o deti uplatňovať svoje právne predpisy členský štát C, a nie členský štát A.