62022CJ0602_RES
Vec C‑602/22 P
ABLV Bank AS, v likvidácii
proti
Jednotnej rade pre riešenie krízových situácií
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 11. decembra 2025
„Odvolanie – Hospodárska a menová politika – Banková únia – Nariadenie (EÚ) č. 806/2014 – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností – Článok 7 – Rozdelenie úloh v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií – Článok 18 – Postup riešenia krízových situácií – Podmienky – Rozhodnutie Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (Jednotná rada) neprijať program riešenia krízových situácií – Právomoc Jednotnej rady“
Hospodárska a menová politika – Hospodárska politika – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností – Rozhodnutie o neprijatí programu riešenia krízových situácií – Výlučná právomoc Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií – Podmienka – Nesplnenie kumulatívnych podmienok na začatie postupu riešenia krízových situácií
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 806/2014, článok 18 ods. 1 až 6)
(pozri body 71 – 84)
Inštitúcie Európskej únie – Výkon právomoci – Prenesenia právomoci – Podmienky – Prenesenie rozhodovacích právomocí na agentúry – Druhy prenesenia právomoci a účinky – Prenesenie jasne vymedzených vykonávacích právomocí – Neexistencia podstatnej zmeny dotknutých právomocí – Prenesenie diskrečnej právomoci, ktorá zahŕňa širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o základné otázky príslušnej politickej oblasti – Potenciálny presun zodpovednosti
(Článok 290 ZFEÚ)
(pozri body 87 – 90)
Inštitúcie Európskej únie – Výkon právomoci – Prenesenia právomoci – Podmienky – Prenesenie rozhodovacích právomocí na Jednotnú radu pre riešenie krízových situácií (Jednotná rada) – Prijatie programu riešenia krízových situácií zo strany Jednotnej rady – Široká miera voľnej úvahy – Normatívne ustanovenia, ktoré zabraňujú presunu zodpovednosti z Komisie na Jednotnú radu
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 806/2014, článok 18 ods. 1 až 7)
(pozri body 91, 92, 97, 99)
Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Pojem – Akty so záväznými právnymi účinkami – Prípravné akty – Rozhodnutie Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (Jednotná rada) o prijatí programu riešenia krízových situácií – Nadobudnutie účinnosti – Nevyvolanie záväzných právnych účinkov – Vylúčenie – Rozhodnutie Komisie alebo Rady Európskej únie o schválení, ktorým sa s konečnou platnosťou stanovuje obsah tohto programu – Zahrnutie
(Článok 263 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 806/2014, článok 18 ods. 1 až 8 a článok 30 ods. 1 a 2)
(pozri body 94, 96)
Právo Európskej únie – Zásady – Právo na účinnú súdnu ochranu – Zakotvenie v Charte základných práv Európskej únie – Súdne preskúmanie rozhodnutí prijatých Jednotnou radou pre riešenie krízových situácií (Jednotná rada) – Preskúmanie obmedzené na overenie vecnej správnosti skutkového stavu a na neexistenciu zjavne nesprávneho posúdenia – Porušenie – Neexistencia
(Článok 263 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 47)
(pozri body 129 – 132)
Hospodárska a menová politika – Hospodárska politika – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností – Prijatie programu riešenia krízových situácií – Podmienky – Zohľadnenie okolností, ktoré viedli k zlyhávaniu alebo pravdepodobnému zlyhaniu – Vylúčenie
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 806/2014, odôvodnenie 58 a článok 18 ods. 1 a 4)
(pozri bod 156)
Zhrnutie
Súdny dvor zasadajúci vo veľkej komore rozhodoval o odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu zo 6. júla 2022, ABLV Bank/Jednotná rada (T‑280/18, EU:T:2022:429), ktoré zamietol, a prvýkrát sa vyjadril k právomoci Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (ďalej len „Jednotná rada“) rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií.
Odvolateľka, spoločnosť ABLV Bank AS, je úverová inštitúcia so sídlom v Lotyšsku a materská spoločnosť skupiny ABLV. Spoločnosť ABLV Bank Luxembourg SA je úverová inštitúcia so sídlom v Luxembursku a jedna z dcérskych spoločností skupiny ABLV, pričom odvolateľka je jej jediným akcionárom. Obe tieto inštitúcie sa považovali za „významný subjekt“ a z tohto dôvodu podliehali dohľadu Európskej centrálnej banky (ECB) v rámci jednotného mechanizmu dohľadu (JMD). (
1
)
Dňa 13. februára 2018 United States Department of the Treasury (Ministerstvo financií Spojených štátov amerických) oznámilo návrh opatrenia, ktorého cieľom bolo označiť odvolateľku za inštitúciu, ktorá predstavuje závažné riziko z hľadiska prania špinavých peňazí. Po tomto oznámení už odvolateľka nebola schopná vykonávať platby v amerických dolároch. ECB vyzvala Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komisia pre finančný a kapitálový trh, Lotyšsko) a Commission de surveillance du secteur financier (Komisia pre dohľad nad finančným sektorom, Luxembursko), aby pozastavili platby finančných záväzkov odvolateľky a spoločnosti ABLV Bank Luxembourg. Dňa 23. februára 2018 ECB dospela k záveru, že odvolateľka a ABLV Bank Luxembourg zlyhávajú alebo pravdepodobne zlyhajú. Dvoma rozhodnutiami z 23. februára 2018, ktoré sa týkali odvolateľky a spoločnosti ABLV Bank Luxembourg sa Jednotná rada pre riešenie krízových situácií (Jednotná rada) stotožnila so záverom ECB o existencii zlyhávania a pravdepodobného zlyhania, pričom však konštatovala, že opatrenie na riešenie krízovej situácie vo vzťahu k uvedeným subjektom nie je nevyhnutné vo verejnom záujme. (
2
)
Posúdenie Súdnym dvorom
Pokiaľ ide o nesprávne právne posúdenie, na ktoré poukazuje odvolateľka, pokiaľ ide o výklad článku 18 nariadenia č. 806/2014 Všeobecným súdom, ktorý zamietol žalobný dôvod založený na nedostatku právomoci Jednotnej rady formálne rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií v zmysle tohto ustanovenia, Súdny dvor po prvé pripomenul, že podľa jeho ustálenej judikatúry týkajúcej sa výkladu ustanovenia práva Európskej únie treba zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (
3
).
V prvom rade znenie článku 18 tohto nariadenia stanovuje (
4
), že Jednotná rada prijme program riešenia krízových situácií najmä vo vzťahu k finančným inštitúciám a skupinám považovaným za významné len vtedy, ak sa domnieva, že podmienky uvedeného nariadenia (
5
) sú splnené, teda po prvé, že dotknutý subjekt alebo skupina zlyháva alebo pravdepodobne zlyhá, po druhé, že neexistujú opatrenia, ktoré by boli alternatívou k riešeniu krízovej situácie, a po tretie, že takého riešenie je nevyhnutné vo verejnom záujme.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, z nariadenia č. 806/2014 (
6
) vyplýva, že ECB vykoná posúdenie zlyhávania alebo pravdepodobného zlyhania dotknutého subjektu alebo skupiny (ďalej len „posúdenie“) po konzultácii s Jednotnou radou a že Jednotná rada môže vykonať takéto posúdenie len vtedy, ak ECB po tom, čo ju Jednotná rada informovala o svojom úmysle, nevykoná posúdenie do troch kalendárnych dní od prijatia tejto informácie. Takéto posúdenie ECB má za následok začatie postupu stanoveného v článku 18 tohto nariadenia, a teda preskúmanie Jednotnej rady zamerané na podmienky určené v tomto nariadení. (
7
) Dané ustanovenie teda vymedzuje právomoc Jednotnej rady preskúmať tieto podmienky vo všetkých prípadoch, keď sa postup riešenia krízových situácií začal na základe posúdenia ECB, alebo posúdenia, ktoré vykonala samotná Jednotná rada, hoci neexistuje nijaké výslovné usmernenie o následných opatreniach, ktoré sa majú prijať v nadväznosti na tento postup, ak sa Jednotná rada domnieva, že tieto podmienky nie sú splnené. Okrem toho aj keď ustanovenia nariadenia č. 806/2014 (
8
) podmieňujú nadobudnutie účinnosti programu riešenia krízových situácií jeho schválením Komisiou, ak Komisia alebo Rada nevznesú námietky, takáto účasť Komisie a Rady nie je stanovená v prípade, že by program riešenia krízových situácií nebol prijatý, pričom takýto prípad za týchto okolností predstavuje záverečnú etapu postupu riešenia krízových situácií stanoveného v tomto nariadení.
Pokiaľ ide ďalej o kontext, Súdny dvor na jednej strane uviedol, že článok 7 ods. 2 nariadenia č. 806/2014 nemôže vylúčiť právomoc Jednotnej rady rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií. Hoci existuje rozdiel medzi jazykovými verziami tohto ustanovenia, Súdny dvor pripomína, že podľa ustálenej judikatúry čisto doslovný výklad jednej či niekoľkých jazykových verzií textu práva Únie s vylúčením ostatných nemožno uprednostniť pred jednotným uplatňovaním noriem Únie, ktoré vyžaduje, aby boli tieto normy vykladané z hľadiska verzií vypracovaných vo všetkých jazykoch. Na druhej strane odôvodnenie 33 nariadenia č. 806/2014 spresňuje, že Jednotná rada by mala pripravovať všetky „rozhodnutia týkajúce sa postupu riešenia krízových situácií“ a v čo najväčšej možnej miere tieto rozhodnutia prijímať, čo naznačuje, že normotvorca Únie zvolil širokú koncepciu druhov rozhodnutí, ktoré je Jednotná rada poverená prijímať v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií.
Napokon, pokiaľ ide o ciele sledované nariadením č. 806/2014, z jeho odôvodnení (
9
) vyplýva, že jeho cieľom je zavedením jednotného a centralizovaného rozhodovacieho procesu v oblasti riešenia krízových situácií zabezpečiť rýchlejší a účinnejší rozhodovací proces pri riešení krízových situácií v bankovej únii, najmä s cieľom zaistiť väčšiu predvídateľnosť, pokiaľ ide o výsledok zlyhania banky, zachovať finančnú stabilitu, zabezpečiť kontinuitu základných finančných služieb a chrániť vkladateľov. Posúdenie ECB, podľa ktorého dotknutý subjekt zlyháva alebo pravdepodobne zlyhá (
10
), má za následok začatie postupu stanoveného v článku 18 tohto nariadenia, a teda preskúmanie podmienok stanovených v tomto ustanovení Jednotnou radou.
Súdny dvor preto konštatoval, že výklad uvedeného článku 18 v tom zmysle, že Jednotná rada nemá právomoc rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií, ak sa domnieva, že tieto podmienky nie sú splnené, by neumožnil zabezpečiť dostatočnú transparentnosť, pokiaľ ide o výsledok postupu riešenia krízových situácií vedeného Jednotnou radou v nadväznosti na konštatovanie o zlyhávaní alebo pravdepodobnom zlyhaní subjektu, a zaručiť tak určitú predvídateľnosť, pokiaľ ide o dôsledky takéhoto zlyhania, najmä v súvislosti s opatreniami, ktoré budú prijaté v nadväznosti na takéto konštatovanie. V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul, že ak sa Jednotná rada domnieva, že uvedené podmienky nie sú splnené, tento jej záver predstavuje záverečnú etapu postupu riešenia krízových situácií. (
11
) Z dôvodov transparentnosti je pritom dôležité, aby príslušné vnútroštátne orgány boli informované o výsledku postupu riešenia krízových situácií, ktorý vedie Jednotná rada.
Súdny dvor preto konštatoval, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že článok 18 nariadenia č. 806/2014 sa má vykladať v tom zmysle, že Jednotná rada má právomoc rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií, ak sa domnieva, že podmienky stanovené v odseku 1 tohto článku nie sú splnené.
Po druhé Súdny dvor poukázal na to, že tento záver nie je spochybnený jeho judikatúrou vyplývajúcou z rozsudkov z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad (9/56, EU:C:1958:7), a z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul, že režim zavedený nariadením č. 806/2014 je založený na konštatovaní, (
12
) že výkon právomocí riešiť krízové situácie je záležitosťou politiky Únie v oblasti riešenia krízových situácií, ktorú môžu určovať len inštitúcie Únie, a že pri prijímaní každého programu riešenia krízových situácií existuje priestor na voľnú úvahu vzhľadom na značný dosah týchto programov na finančnú stabilitu členských štátov, ich rozpočtovú suverenitu a na samotnú Úniu. Okrem toho normotvorca Únie považoval za potrebné stanoviť náležité zapojenie Rady a Komisie, ktoré posilňuje potrebnú funkčnú nezávislosť Jednotnej rady, a zároveň dodržiava zásady prenesenia právomoci na agentúry, ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora. (
13
)
Pokiaľ ide o ustanovenia článku 18 nariadenia č. 806/2014, Súdny dvor rozhodol, že môžu zabrániť presunu zodpovednosti. (
14
) Hoci totiž tieto ustanovenia zverujú Jednotnej rade právomoc posúdiť, či sú splnené podmienky na prijatie programu riešenia krízových situácií, a právomoc určiť nástroje potrebné na účely takéhoto programu, Komisii, prípadne Rade dávajú zodpovednosť za konečné posúdenie diskrečných aspektov programu, ktoré patria do pôsobnosti politiky Únie v oblasti riešenia krízových situácií úverových inštitúcií. Tieto aspekty zahŕňajú konkrétne vyváženie rôznych cieľov a záujmov týkajúcich sa zachovania finančnej stability Únie a integrity vnútorného trhu, pričom sa zohľadňuje rozpočtová suverenita členských štátov, ako aj ochrana záujmov akcionárov a veriteľov.
Okrem toho Súdny dvor uviedol, že aj keď sa Jednotnej rade priznáva široká právomoc voľnej úvahy, pokiaľ ide o vhodnosť zavedenia postupu riešenia krízových situácií, táto právomoc je ohraničená objektívnymi kritériami a podmienkami, ktorými sa vymedzuje rozsah pôsobnosti Jednotnej rady, a ktoré sa týkajú tak podmienok, ako aj nástrojov riešenia krízových situácií. Navyše sa v nariadení č. 806/2014 stanovuje účasť Komisie a Rady na postupe vedúcom k prijatiu programu riešenia krízových situácií, ktorý musí schváliť Komisia a prípadne Rada, aby nadobudol účinnosť. (
15
)
Súdny dvor tak konštatoval, že hoci nariadenie č. 806/2014 (
16
) stanovuje, že Jednotná rada má vypracovať a prijať program riešenia krízových situácií, nemá právomoc prijať akt, ktorý by mal samostatné právne účinky, a ďalej spresnil, že v rámci takého postupu predstavuje schválenie Komisie nevyhnutný prvok tak pre nadobudnutie účinnosti programu riešenia krízových situácií, ako aj pre určenie jeho obsahu. Súdny dvor však zdôraznil, že z toho nemožno vyvodiť, že rozhodol, že Jednotná rada nemá v žiadnom prípade právomoc prijať akt, ktorý má samostatné právne účinky. Úvahy uvedené v rozsudku z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520), totiž majú za cieľ odôvodniť posúdenie, podľa ktorého program riešenia krízových situácií nemôže mať záväzné právne účinky nezávisle od rozhodnutia Komisie o schválení. Tieto úvahy sa týkajú len hypotézy programov riešenia krízových situácií.
Okrem toho, hoci Súdny dvor rozhodol, že aby sa zabránilo presunu zodpovednosti, vyžaduje sa primeraná účasť Komisie a Rady v rámci prijatia programu riešenia krízových situácií, v tejto súvislosti vychádzal z kumulatívnej prítomnosti okolností, ktorými sa vyznačuje prijatie programu riešenia krízových situácií zo strany Jednotnej rady. V prípade rozhodnutia o neprijatí programu riešenia krízových situácií však takéto okolnosti nie sú prítomné.
Na jednej strane Súdny dvor z článku 18 ods. 6 nariadenia č. 806/2014 vyvodil, že na účely prijatia programu riešenia krízových situácií musí Jednotná rada na základe voľnej úvahy posúdiť dva odlišné aspekty predmetnej situácie: prvý sa týka podmienok odôvodňujúcich prijatie takéhoto programu (
17
) a druhý sa týka určenia nástrojov riešenia krízových situácií potrebných (
18
) na tento účel, ako aj prípadného použitia SRF. Rozhodnutie Jednotnej rady o neprijatí programu riešenia krízových situácií si pritom vyžaduje len to, aby Jednotná rada dospela k záveru, že kumulatívne podmienky odôvodňujúce prijatie takéhoto programu nie sú splnené, čo ju oslobodzuje od povinnosti určiť nástroje potrebné na riešenie krízovej situácie, pričom určenie týchto nástrojov si vyžaduje osobitné vyváženie rôznych cieľov a záujmov uvedených vyššie.
Rozsah diskrečných posúdení, ktoré musí vykonať Jednotná rada s cieľom rozhodnúť o neprijatí programu riešenia krízových situácií, je nevyhnutne obmedzenejší ako rozsah posúdení pri rozhodnutí o prijatí takého programu. Právomoc Jednotnej rady posúdiť splnenie podmienok stanovených v článku 18 ods. 1 nariadenia č. 806/2014 je totiž vymedzená objektívnymi kritériami a podmienkami vymedzujúcimi pôsobnosť Jednotnej rady. (
19
)
Na druhej strane rozhodnutie o neprijatí programu riešenia krízovej situácie nemôže, na rozdiel od programu riešenia krízových situácií, samo osebe viesť k uloženiu konkrétnych opatrení alebo k vyčleneniu finančných prostriedkov, keďže jeho jediným účinkom je ukončenie postupu riešenia krízových situácií vedeného Jednotnou radou.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy Súdny dvor zamietol ako nedôvodnú argumentáciu odvolateľky, podľa ktorej výklad článku 18 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktorý podal Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, nemá žiadnu oporu v znení tohto ustanovenia ani v nariadení a nezohľadňuje hranice právomocí Jednotnej rady vymedzené v uvedenom ustanovení, ako vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora v zmysle rozsudkov z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad (9/56, EU:C:1958:7), a z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
Súdny dvor, ktorý okrem toho dospel k záveru, že ostatné tvrdenia a odvolacie dôvody predložené odvolateľkou musia byť zamietnuté, odvolanie zamietol.
(
1
)	Podľa nariadenia Rady (EÚ) č. 1024/2013 z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 63).
(
2
)	V zmysle článku 18 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1, ďalej len „nariadenie SRM“ ).
(
3
)	Pozri rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a z 25. februára 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, bod 27).
(
4
)	Článok 18 ods. 1 a 6.
(
5
)	Článok 18 ods. 1 písm. a) až c) nariadenia o 806/2014.
(
6
)	Článok 18 ods. 1 druhý pododsek nariadenia 806/2014.
(
7
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. mája 2021, ABVL Bank a i./ECB (C‑551/19 P a C‑552/19 P, EU:C:2021:369, bod 67).
(
8
)	Článok 18 ods. 7 nariadenia č. 806/2014.
(
9
)	Odôvodnenia 2, 10 až 12, 31, 58 a 122.
(
10
)	Podľa článku 18 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 806/2014.
(
11
)	Článok 18 nariadenia č. 806/2014.
(
12
)	Podľa odôvodnení 24 a 26 nariadenia č. 806/2014.
(
13
)	Rozsudok z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad (9/56, EU:C:1958:7). Pozri tiež v tomto zmysle rozsudky z 22. januára 2014, Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18), ako aj z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, bod 69).
(
14
)	V zmysle judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad (9/56, EU:C:1958:7).
(
15
)	Rozsudok z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, bod 77).
(
16
)	Články 7 a 18.
(
17
)	Článok 18 ods. 1 nariadenia č. 806/2014.
(
18
)	Článok 22 ods. 2 nariadenia č. 806/2014.
(
19
)	Článok 18 ods. 1, 4 a 5 nariadenia č. 806/2014.