62020CO0098
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
z 3. septembra 2020 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Právomoc súdov v občianskych veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Právomoc súdov členského štátu, na území ktorého má spotrebiteľ bydlisko – Článok 18 ods. 2 – Žaloba podaná predajcom alebo dodávateľom proti spotrebiteľovi – Pojem ‚bydlisko spotrebiteľa‘ – Rozhodujúci okamih na určenie bydliska spotrebiteľa – Zmena bydliska spotrebiteľa medzi uzavretím zmluvy a podaním žaloby“
Vo veci C‑98/20,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Obvodního soudu pro Prahu 8 (Česká republika) z 27. januára 2020 a doručený Súdnemu dvoru 26. februára 2020, v konaní:
mBank S.A.
proti
PA,
SÚDNY DVOR (šiesta komora),
v zložení: predseda šiestej komory M. Safjan, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa) a N. Jääskinen,
generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vydal toto
Uznesenie
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
2
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi na jednej strana mBank S.A., bankou so sídlom v Poľsku a podnikajúcou na území Českej republiky on‑line prostredníctvom organizačnej zložky, a na strane druhej PA vo veci pohľadávky, ktorá vznikla z neuhradených splátok podľa zmluvy o spotrebiteľskom úvere.
Právny rámec
Právo Únie
3
Odôvodnenia 15 a 34 nariadenia č. 1215/2012 znejú:
„(15)
Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného…
…
(34)
Treba zaručiť kontinuitu medzi [dohovorom z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32)], nariadením [Rady] (ES) č. 44/2001 [z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42),] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu [uvedeného] dohovoru… a nariadení, ktoré ho nahradili, Súdnym dvorom Európskej únie.“
4
Kapitolu II nariadenia č. 1215/2012 s názvom „Právomoc“ tvorí desať oddielov. Oddiel I, nazvaný „Všeobecné ustanovenia“, obsahuje článok 4 tohto nariadenia, ktorý v odseku 1 stanovuje:
„Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“
5
Oddiel 2 tejto kapitoly II, nazvaný „Osobitná právomoc“, obsahuje článok 7 tohto nariadenia, ktorý stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v inom členskom štáte:
1.
a)
v zmluvných veciach na súdoch podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
b)
na účely tohto ustanovenia, ak sa účastníci zmluvy nedohodli inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
–
pri predaji tovaru miesto v členskom štáte, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať,
–
pri poskytnutí služieb miesto v členskom štáte, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť;
c)
ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a);
…“
6
Oddiel 4 kapitoly II nariadenia č. 1215/2012 s názvom „Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“ obsahuje články 17 až 19 tohto nariadenia.
7
Článok 17 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Vo veciach týkajúcich sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania, sa právomoc určí podľa tohto oddielu…:
a)
o zmluvu o predaji tovaru na splátky;
b)
o zmluvu o úvere splatnom v splátkach alebo zmluvu o akejkoľvek inej forme úveru, ktorým sa má financovať predaj tovaru, alebo
c)
o všetkých ostatných prípadoch o zmluvu uzavretú s účastníkom, ktorý obchoduje alebo podniká v členskom štáte bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto členského štátu alebo do viacerých štátov vrátane tohto členského štátu, a zmluva spadá do rozsahu týchto činností.
2.   Ak spotrebiteľ uzatvorí zmluvu s účastníkom, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte, ale má organizačnú zložku, obchodné zastúpenie alebo inú pobočku v niektorom z členských štátov, tento účastník sa na účely sporov vyplývajúcich z činnosti tejto organizačnej zložky, obchodného zastúpenia alebo inej pobočky považuje za účastníka s bydliskom v tomto členskom štáte.“
8
Článok 18 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Druhý účastník zmluvy môže žalovať spotrebiteľa len na súdoch členského štátu, v ktorom má spotrebiteľ bydlisko.“
9
V oddiele 7 tejto kapitoly II, nazvanom „Voľba právomoci“, článok 26 citovaného nariadenia stanovuje:
„1.   Okrem právomoci založenej na iných ustanoveniach tohto nariadenia má právomoc súd členského štátu vtedy, ak sa žalovaný zúčastní konania. Toto kritérium sa neuplatní, ak sa žalovaný zúčastní konania, len aby namietol absenciu právomoci, alebo ak má iný súd výlučnú právomoc podľa článku 24.
2.   Vo veciach uvedených v oddieloch 3, 4 alebo 5, v ktorých je žalovaným poistník, poistený, oprávnený z poistenia, poškodený, spotrebiteľ alebo zamestnanec, súd pred založením si právomoci podľa odseku 1 zabezpečí, aby bol žalovaný poučený o svojom práve namietať absenciu právomoci súdu a o dôsledkoch jeho účasti alebo neúčasti na konaní.“
10
Kapitola V tohto nariadenia, nazvaná „Všeobecné ustanovenia“, obsahuje okrem iného článok 62 uvedeného nariadenia, ktorý v odseku 1 stanovuje:
„Na určenie, či má účastník bydlisko v členskom štáte, na ktorého súdy bola vo veci podaná žaloba, súd použije právny poriadok svojho štátu.“
České právo
11
Z ustanovení § 11 ods. 1 zákona č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád (ďalej len „Občiansky súdny poriadok“), vyplýva, že na určenie vecnej a miestnej príslušnosti sú až do skončenia konania rozhodujúce okolnosti, ktoré tu sú v čase jeho začatia. V súvislosti s miestnou príslušnosťou z § 85 Občianskeho súdneho poriadku vyplýva, že ak zákon nestanovuje inak, všeobecným súdom fyzickej osoby je okresný súd, v ktorého obvode má bydlisko.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
12
Dňa 21. júla 2014 bola medzi účastníkmi konania vo veci samej elektronicky uzavretá zmluva o hotovostnom úvere, na základe ktorej bol PA, fyzickej osobe v postavení spotrebiteľky, poskytnutý úver vo výške 50000 českých korún (CZK) (približne 1820 eur).
13
Vnútroštátny súd uvádza, že PA sa opakovane dostávala do omeškania s plnením splátok podľa uvedenej zmluvy a neuhradila ich ani po niekoľkých výzvach a predžalobnom pokuse o zmier, ktorý jej daná banková inštitúcia zastala.
14
Dňa 7. marca 2018 podala mBank na vnútroštátny súd žalobu, ktorou sa od PA domáhala zaplatenia istiny, úrokov z omeškania a kapitalizovaných úrokov.
15
Príslušnosť Obvodního soudu pro Prahu 8 (Česká republika) odvodzuje mBank z toho, že za bydlisko PA treba považovať jej adresu v Prahe (Česká republika), ktorú dotknutá uviedla do žiadosti o poskytnutie úveru a do samotnej zmluvy.
16
Vnútroštátny súd však poukazuje na to, že ku dňu podania žaloby mala PA bydlisko na území Slovenskej republiky, a nie Českej republiky. Súdu sa totiž nepodarilo doručiť súdne písomnosti žalovanej na žiadnej adrese na území neskôr uvedeného členského štátu, pričom žalovaná po poučení podľa článku 26 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 tvrdila a preukázala, že ku dňu podania žaloby mala svoje trvalé bydlisko na území Slovenska, a následne uviedla, že právomoc českého súdu, na ktorý bola podaná žaloby, neuznáva.
17
Vnútroštátny súd uvádza, že podľa jeho názoru sa pojmom „bydlisko spotrebiteľa“ v zmysle nariadenia č. 1215/2012 má rozumieť bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania žaloby, pričom sa Súdneho dvora pýta, či to tak skutočne je, alebo či sa týmto pojmom označuje bydlisko spotrebiteľa ku dňu vzniku záväzkového vzťahu, čo by v takom prípade, aký nastal v konaní vo veci samej znamenalo, ku dňu uzavretia zmluvy o úvere.
18
Uvedený súd dodáva, že v zmluve dotknutej vo veci samej nejde o kúpu tovaru na splátky, ani o pôžičku na financovanie kúpy tovaru podľa článku 17 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 1215/2012 a že podľa citovaného článku 17 ods. 1 písm. c) môže ísť podľa jeho názoru o spotrebiteľskú zmluvu len v prípade, že bola zmluva uzavretá s osobou, ktorá vykonáva povolanie alebo prevádzkuje podnikateľské činnosti v členskom štáte, v ktorom má spotrebiteľ bydlisko.
19
Za týchto podmienok Obvodní soud pro Prahu 8 rozhodol prerušiť konania a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Pojmom „bydlisko spotrebiteľa“ v zmysle článku 17 ods. 1 písm. c) nariadenia [č. 1215/2012], sa rozumie bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania žaloby alebo ku dňu vzniku záväzkového vzťahu medzi spotrebiteľom a jeho zmluvným partnerom (teda napríklad ku dňu uzavretia zmluvy), t. j. či pôjde o spotrebiteľskú zmluvu v zmysle článku 17 ods. 1 písm. c) citovaného nariadenia aj v prípade, keď spotrebiteľ má už ku dňu podania žaloby bydlisko na území iného členského štátu, než je štát, v ktorom zmluvný partner spotrebiteľa prevádzkuje profesionálnu alebo podnikateľskú činnosť?
2.
Môže byť spotrebiteľ s bydliskom v inom členskom štáte podľa článku 7 nariadenia [č. 1215/2012] žalovaný na súde miesta, kde záväzok, o ktorý ide, bol alebo mal byť splnený (bez ohľadu na článok 18 ods. 2 a článok 26 ods. 2 tohto nariadenia) z dôvodu, že zmluvný partner spotrebiteľa neprevádzkuje profesionálnu či podnikateľskú činnosť v štáte, v ktorom sa nachádza bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania žaloby?“
O prejudiciálnych otázkach
20
Na základe článku 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odpoveď na položenú prejudiciálnu otázku možno jednoznačne vyvodiť z judikatúry alebo nevyvoláva žiadne dôvodné pochybnosti, Súdny dvor môže na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek rozhodnúť formou odôvodneného uznesenia.
21
V rámci predmetného návrhu na začatie prejudiciálneho konania je potrebné toto ustanovenie uplatniť.
22
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, o ktorej vnútroštátny súd rozhoduje. Z tohto hľadiska Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudok z 28. mája 2020, World Comm Trading Gfz, C‑684/18, EU:C:2020:403, bod 26 a citovanú judikatúru).
23
Podstatou prejudiciálnych otázok vnútroštátneho súdu, ktorými je potrebné sa zaoberať spoločne, teda je, či sa má článok 18 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že pojem „bydlisko spotrebiteľa“ použitý v uvedenom ustanovení označuje bydlisko spotrebiteľa ku dňu uzavretia dotknutej zmluvy, alebo jeho bydlisko ku dňu podania žaloby.
24
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že zmluva, o ktorú ide vo veci samej, bola uzavretá fyzickou osobou v postavení spotrebiteľa, pričom ostatné informácie obsiahnuté v spise, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, nijako nenaznačujú, že by PA uzavrela túto zmluvu na účely podnikania alebo povolania v zmysle článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.
25
Z toho vyplýva, že v súlade s posledným uvedeným ustanovením môže zmluva dotknutá vo veci samej spadať do kategórie „spotrebiteľských zmlúv“ v zmysle uvedeného ustanovenia.
26
Pokiaľ ide o osobitné pravidlá právomoci vo veciach spotrebiteľských zmlúv, treba uviesť, že v takom prípade, aký nastal v prejednávanej veci, kedy žalobu proti spotrebiteľovi podáva predajca alebo poskytovateľ, stanovuje článok 18 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 pravidlo výlučnej právomoci, podľa ktorej možno žalobu podať len na súdoch členského štátu, v ktorom má spotrebiteľ bydlisko.
27
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že PA, ktorá v čase uzavretia zmluvy o úvere, o ktorú ide vo veci samej, mala bydlisko v Českej republike, následne bydlisko zmenila, bez toho, aby túto zmenu oznámila svojmu zmluvnému partnerovi alebo českým orgánom.
28
Napriek tomu, ako bolo uvedené vyššie v bode 16 tohto uznesenia, vnútroštátny súd dospel pri uplatnení lex fori podľa článku 62 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 k záveru, že posledné známe bydlisko PA sa nachádza na Slovensku.
29
V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že znenie článku 18 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 je najmä v jeho českej, nemeckej, anglickej, poľskej, rumunskej a fínskej jazykovej verzii úplne jednoznačné, keďže uvádza „členského štátu, v ktorom má spotrebiteľ bydlisko“. Doslovný výklad tohto ustanovenia preto vedie k záveru, že predajca alebo poskytovateľ môže žalobu proti spotrebiteľovi podať len na súdoch členského štátu, na území ktorého má spotrebiteľ bydlisko ku dňu podania tejto žaloby.
30
Po druhé uprednostnenie skutočného bydliska ku dňu podania žaloby pred adresou uvedenou v zmluve predstavuje riešenie, ako potvrdzuje správa, ktorú predložil P. Jenard k dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 1), o ktorom sa uvažovalo už v čase uzavretia spomínaného dohovoru. Na strane 33 uvedenej správy totiž P. Jenard uviedol, že „právomoc sa v prípade žaloby podanej predajcom alebo veriteľom určuje dosť ťažko, ak sa kupujúci alebo dlžník po uzavretí zmluvy usadí v zahraničí“ a spresnil, že „v záujme ochrany týchto osôb sa vyžaduje, aby boli žalovaní len na súdoch štátu, v ktorom si zvolili svoje nové bydlisko“.
31
Po tretie odlišný výklad by mohol viesť k právnej neistote, pokiaľ ide o právomoc súdu v situáciách, kedy spotrebiteľ počas trvania dotknutého právneho vzťahu raz alebo opakovane zmení bydlisko. Takéto rozšírenie okruhu súdov, na ktoré je možné podať žalobu, by totiž bolo v rozpore s cieľom nariadenia č. 1215/2012, uvedeným v bode 15 jeho odôvodnenia, podľa ktorého normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné.
32
V tomto duchu treba poznamenať, že Súdny dvor v bode 47 rozsudku zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745), ktorý sa síce týkal nariadenia č. 44/2001, ale je uplatniteľný aj na nariadenia č. 1215/2012, rozhodol, že „‚v situácii…, keď spotrebiteľ, ktorý je zmluvnou stranou… úveru… opustí svoje bydlisko predtým, než sa proti nemu podá žaloba pre porušenie zmluvných povinností, sú [príslušné] súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza posledné známe bydlisko spotrebiteľa“. V prípade viacerých zmien bydliska je teda pre určenie medzinárodnej právomoci súdu určitého členského štátu rozhodujúce iba posledné známe bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania predmetnej žaloby.
33
Z uvedeného vyplýva, že súdy určitého členského štátu nemajú právomoci rozhodovať spor týkajúci sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom v súlade s podmienkami stanovenými v článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, ak sa na území tohto členského štátu nenachádza, tak ako je to v prejednávanej veci, posledné známe bydlisko spotrebiteľa.
34
Ďalej treba poznamenať, že tento záver má oporu po prvé v schéme pravidiel, ktoré sú obsiahnuté v oddiele 4 kapitoly II nariadenia č. 1215/2012 týkajúcom sa právomoci vo veciach „spotrebiteľských zmlúv“ a majú sa vykladať reštriktívne, pretože predstavujú výnimku zo všeobecného pravidla právomoci uvedeného v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia, ktoré priznáva právomoc súdom členského štátu, na ktorého území má bydlisko žalovaný, ako aj z pravidla osobitnej právomoci v zmluvných veciach uvedeného v článku 7 bode 1 toho istého nariadenia, podľa ktorého má právomoc súd podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby a ktoré bolo alebo má byť uskutočnené (pozri analogicky, pokiaľ ide o nariadenia č. 44/2001, rozsudok zo 6. septembra 2012, Mühlleitner, C‑190/11, EU:C:2012:542, body 26 a 27, ako aj citovanú judikatúru).
35
Po druhé je takýto záver, ako ukazuje správa, ktorú predložil P. Jenard a ktorá je spomenutá v bode 30 tohto uznesenia, v súlade s osobitným účelom oddielu 4 kapitoly II nariadenia č. 1215/2012, ktorý upravuje „právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“ a stanovuje pravidlá osobitnej právomoci v prospech spotrebiteľa ako ekonomicky slabšieho a právne menej skúseného účastníka zmluvy, než je jeho zmluvná protistrana, podnikateľ (pozri analogicky rozsudok z 23. decembra 2015, Hobohm, C‑297/14, EU:C:2015:844, bod 31 a citovanú judikatúru).
36
Na prejudiciálne otázky je preto treba odpovedať v tom zmysle, že pojem „bydlisko spotrebiteľa“ použitý v článku 18 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že označuje bydlisko spotrebiteľa ku dňu podaniu žaloby.
O trovách
37
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
Pojem „bydlisko spotrebiteľa“ použitý v článku 18 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že označuje bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania žaloby.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania čeština.