62017CC0479
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 16. mája 2019 (
1
)
Vec C‑479/17 P
Guardian Europe Sàrl
proti
Európskej únii, zastúpenej Súdnym dvorom Európskej únie,
Európskej únii, zastúpenej Európskou komisiou
„Odvolanie – Žaloba o náhradu škody – Nevydanie rozhodnutia v primeranej lehote – Nedodržanie zásady rovnosti zaobchádzania – Podmienky prípustnosti – Právo konať – Pojem ‚jediný podnik‘ – Náhrada škody, ktorú údajne utrpela odvolateľka – Mimozmluvná zodpovednosť Únie za rozhodnutie Všeobecného súdu Európskej únie“
I. Úvod
1.
Vo svojich odvolaniach Európska komisia (
2
) a spoločnosť Guardian Europe Sàrl (
3
) navrhujú čiastočné zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 7. júna 2017, Guardian Europe/Európska únia (
4
), ktorým Všeobecný súd na jednej strane uložil Únii povinnosť zaplatiť spoločnosti Guardian Europe náhradu vo výške 654523,43 eura z titulu majetkovej ujmy, ktorú táto spoločnosť utrpela z dôvodu nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 27. septembra 2012, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
5
), a na druhej strane v zostávajúcej časti žalobu zamietol.
2.
V nadväznosti na čiastočné späťvzatie návrhu zo 7. januára 2019 vo veci Európska únia/Guardian Europe (C‑447/17 P), Únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie už neuvádza druhý odvolací dôvod, ktorým vytýkala napadnutému rozsudku, že v bode 160 nesprávne vyložil pojem „príčinná súvislosť“ tým, že v bode 161 tohto rozsudku zastával názor, že existuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi porušením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Všeobecného súdu z 27. septembra 2012, a vznikom ujmy, ktorú utrpela Guardian Europe z dôvodu, že uhradila náklady bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu tejto primeranej lehoty.
3.
Tomuto druhému odvolaciemu dôvodu podobnému tomu, ktorý vzniesla Únia vo veciach Európska únia/Gascogne Sack Deutschland a Gascogne (
6
), Európska únia/Kendrion (
7
), ako aj Európska únia/ASPLA a Armando Álvarez (
8
), Súdny dvor vyhovel v rozsudkoch z 13. decembra 2018.
4.
Za týchto okolností sa moje preskúmanie odvolaní v rozsahu, v akom nastoľujú nové právne otázky, obmedzí na odvolanie podané spoločnosťou Guardian Europe vo veci Guardian Europe/Európska únia (C‑479/17 P) a zameria sa na prvý a štvrtý odvolací dôvod uvádzaný touto spoločnosťou, ktoré sa týkajú pojmu „jediný podnik“, (
9
) ako aj na šiesty odvolací dôvod týkajúci sa zodpovednosti Únie v súvislosti s rozhodnutím Všeobecného súdu. Stručne tiež vysvetlím, prečo sa podľa môjho názoru musia zamietnuť obranné dôvody vo vyjadrení k štvrtému odvolaciemu dôvodu, keďže od nich závisí tiež preskúmanie šiesteho odvolacieho dôvodu.
5.
Následne uvediem, prečo sa domnievam, že len prvý a štvrtý odvolací dôvod je dôvodný, s výnimkou ich kritiky odôvodnenia napadnutého rozsudku týkajúceho sa zastúpenia spoločnosti Guardian Industries Corp. spoločnosťou Guardian Europe, v dôsledku čoho by malo dôjsť k čiastočnému zrušeniu napadnutého rozsudku.
II. Skutkové okolnosti
6.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. februára 2008 spoločnosti Guardian Industries a Guardian Europe podali žalobu proti rozhodnutiu Komisie K(2007) 5791 v konečnom znení z 28. novembra 2007 týkajúcemu sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/39165 – Ploché sklo) (
10
). Tieto spoločnosti vo svojej žalobe v podstate navrhujú, aby Všeobecný súd čiastočne zrušil toto rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týka, a znížil výšku pokuty, ktorá im bola uložená uvedeným rozhodnutím.
7.
Keďže Všeobecný súd rozsudkom z 27. septembra 2012 túto žalobu zamietol, návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 10. decembra 2012 Guardian Industries a Guardian Europe podali odvolanie proti tomuto rozhodnutiu.
8.
Súdny dvor rozsudkom z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
11
), po prvé v zásade zrušil rozsudok Všeobecného súdu z 27. septembra 2012 v rozsahu, v akom tento rozsudok zamietol žalobný dôvod založený na porušení zásady zákazu diskriminácie, pokiaľ ide o výpočet sumy pokuty uloženej spoločne a nerozdielne spoločnostiam Guardian Industries a Guardian Europe, a uložil posledným uvedeným spoločnostiam povinnosť nahradiť trovy konania. Po druhé Súdny dvor zrušil článok 2 rozhodnutia K(2007) 5791 v rozsahu, v akom stanovil sumu pokuty uloženej spoločne a nerozdielne spoločnostiam Guardian Industries a Guardian Europe na 148000000 eur. Po tretie Súdny dvor stanovil sumu pokuty uloženej spoločne a nerozdielne spoločnostiam Guardian Industries a Guardian Europe z dôvodu porušenia konštatovaného v článku 1 rozhodnutia K(2007) 5791 na 103600000 eur. Po štvrté Súdny dvor v zostávajúcej časti odvolanie zamietol.
III. Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
9.
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 19. novembra 2015 Guardian Europe podala na základe článku 268 a článku 340 druhého odseku ZFEÚ proti Únii zastúpenej Komisiou a Súdnym dvorom Európskej únie žalobu o náhradu škody, ktorú táto spoločnosť údajne utrpela jednak z dôvodu neprimeranej dĺžky konania pred Všeobecným súdom vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 27. septembra 2012, a jednak z dôvodu porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, ktorého sa dopustili Komisia v rozhodnutí K(2007) 5791 a Všeobecný súd v uvedenom rozsudku.
10.
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd rozhodol takto:
„1.
[Únia] zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie je povinná zaplatiť náhradu vo výške 654523,43 eura spoločnosti [Guardian Europe] z dôvodu majetkovej ujmy, ktorú táto spoločnosť utrpela z dôvodu nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok [Všeobecného súdu z 27. septembra 2012]. Táto náhrada bude za obdobie od 27. júla 2010 do vydania tohto rozsudku zvýšená o kompenzačné úroky vo výške ročnej miery inflácie konštatovanej Eurostatom (Štatistický úrad Európskej únie) v členskom štáte, v ktorom má táto spoločnosť sídlo.
2.
Náhrada uvedená v prvom bode sa zvýši o úroky z omeškania odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do úplného zaplatenia uvedenej náhrady škody v sadzbe stanovenej Európskou centrálnou bankou (ECB) pre hlavné operácie refinancovania, zvýšenej o dva percentuálne body.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Guardian Europe je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Únia zastúpená [Komisiou].
5.
Guardian Europe na jednej strane a Únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie na strane druhej znášajú vlastné trovy konania.“
IV. Návrhy účastníkov konania
11.
Guardian Europe svojím odvolaním vo veci Guardian Europe/Európska únia (C‑479/17 P) navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom bol bodom 3 výroku čiastočne zamietnutý jej návrh na náhradu škody na základe článku 268 a článku 340 druhého odseku ZFEÚ,
–
uložil Únii povinnosť nahradiť škodu, ktorú utrpela z dôvodu, že Všeobecný súd porušil požiadavky spojené s dodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie, zaplatením nasledovných súm zvýšených jednak o kompenzačné úroky za obdobie od 27. júla 2010 do dátumu vydania rozsudku vo veci tohto odvolania vo výške ročnej miery inflácie konštatovanej pre relevantné obdobie Eurostatom v členskom štáte, v ktorom má Guardian Europe sídlo, a jednak o úroky z omeškania odo dňa vydania rozsudku vo veci tohto odvolania v sadzbe stanovenej ECB pre hlavné operácie refinancovania, zvýšenej o dva percentuálne body:
–
1388000 eur z dôvodu nákladov obetovanej príležitosti alebo ako ušlý zisk,
–
143675,78 eura z dôvodu nákladov na bankovú záruku a
–
sumu určenú vo forme príslušného percentuálneho podielu z pokuty uloženej spoločnosti Guardian Europe v rozhodnutí K(2007) 5791 z dôvodu nemajetkovej ujmy,
–
uložil Únii povinnosť nahradiť škodu, ktorú utrpela z dôvodu, že Komisia a Všeobecný súd porušili zásadu rovnosti zaobchádzania, zaplatením nasledovných súm zvýšených jednak o kompenzačné úroky za obdobie od 19. novembra 2010 do dátumu vydania rozsudku vo veci tohto odvolania vo výške ročnej miery inflácie konštatovanej pre relevantné obdobie Eurostatom v členskom štáte, v ktorom má Guardian Europe sídlo, a jednak o úroky z omeškania odo dňa vydania rozsudku vo veci tohto odvolania v sadzbe stanovenej ECB pre hlavné operácie refinancovania, zvýšenej o dva percentuálne body:
–
7712000 eur z dôvodu nákladov obetovanej príležitosti alebo ako ušlý zisk a
–
sumu určenú vo forme príslušného percentuálneho podielu z pokuty uloženej spoločnosti Guardian Europe v rozhodnutí K(2007) 5791 z dôvodu nemajetkovej ujmy,
–
subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie o predchádzajúcich návrhoch a
–
uložil Komisii a Súdnemu dvoru Európskej únie povinnosť nahradiť trovy konania.
12.
Únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil spoločnosti Guardian Europe povinnosť nahradiť trovy konania.
13.
Únia zastúpená Komisiou navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie v rozsahu, v akom smeruje proti Komisii, a
–
uložil spoločnosti Guardian Europe povinnosť znášať vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania Komisie.
14.
Únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie podala vzájomné odvolanie a navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil rozhodnutie o zamietnutí námietky neprípustnosti návrhu na náhradu ušlého zisku,
–
vyhlásil návrh spoločnosti Guardian Europe na náhradu ušlého zisku za neprípustný a
–
uložil spoločnosti Guardian Europe povinnosť nahradiť trovy konania.
15.
Guardian Europe navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol vzájomné odvolanie a
–
uložil Únii povinnosť nahradiť trovy konania.
V. O prvom, štvrtom a šiestom odvolacom dôvode a o jedinom odvolacom dôvode uvedenom vo vzájomnom odvolaní
A.
Úvodné pripomienky
16.
Na jednej strane treba zdôrazniť, že prvý a štvrtý odvolací dôvod musia byť vzhľadom na svoj predmet, konkrétne pojem „jediný podnik“, od začiatku preskúmané spoločne, keďže sa týkajú práva spoločnosti Guardian Europe konať tak v mene spoločnosti Guardian Industries, ako aj z dôvodu škody, ktorej sa Guardian Europe dovoláva. (
12
)
17.
Na druhej strane treba spresniť, že analýza otázky položenej v šiestom odvolacom dôvode, ktorá sa týka podmienok vzniku zodpovednosti Únie (
13
) v súvislosti s obsahom rozhodnutia vydaného Všeobecným súdom, závisí od zamietnutia kritiky dôvodov napadnutého rozsudku týkajúcich sa iných prekážok konania.
18.
Komisia totiž namietala tvrdením založeným na povinnosti Súdneho dvora zohľadniť ex offo dôvod vychádzajúci z premlčania návrhu spoločnosti Guardian Europe na náhradu škody založeného na porušení zásady rovnosti zaobchádzania v rozhodnutí K(2007) 5791. (
14
) Súdny dvor Európskej únie na základe prípustného vzájomného odvolania (
15
) tvrdil, že Všeobecný súd sa v bode 64 napadnutého rozsudku dopustil nesprávnej právnej kvalifikácie skutkových okolností, ktoré mu boli predložené na posúdenie, a tak nesprávne zamietol v bode 65 tohto rozsudku námietku neprípustnosti založenú na skutočnosti, že náhrada ušlého zisku by zmarila právne účinky právoplatného rozhodnutia. (
16
)
19.
Keďže predmet týchto tvrdení neodôvodňuje predloženie podrobných pripomienok v týchto návrhoch, v krátkosti uvediem dôvody, pre ktoré by napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom zamietol tieto námietky neprípustnosti, nemal byť Súdnym dvorom zrušený.
20.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie založené na premlčaní návrhu spoločnosti Guardian Europe, treba poznamenať, že Komisia nepodala vzájomné odvolanie proti napadnutému rozsudku, ktorým bola zamietnutá námietka neprípustnosti, ktorú vzniesla. Táto skutočnosť podľa môjho názoru postačuje na to, aby sa vzhľadom na ustanovenia článkov 174, 176 a 178 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora na toto tvrdenie neodpovedalo. Navyše treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdny dvor ex offo neprihliada na dôvod založený na premlčaní, keďže tento dôvod sa netýka verejného poriadku. (
17
)
21.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na skutočnosti, že náhrada ušlého zisku by zmarila právne účinky právoplatného rozhodnutia, Súdny dvor Európskej únie uvádza, že návrh spoločnosti Guardian Europe má rovnaký účinok a rovnaký účel ako žaloba o neplatnosť, ktorú mala uplatniť na to, aby spochybnila výšku vrátenej časti pokuty, ktorú zaplatila neprávom, zvýšenú o úroky, v rámci vykonania rozsudku z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
18
). Domnieva sa totiž, že v skutočnosti je cieľom tohto návrhu získať náhradu za stratu požitkov z uvedenej sumy s vyššou úrokovou sadzbou, ako je sadzba, ktorú používa Komisia.
22.
Je nesporné, že návrh spoločnosti Guardian Europe smeruje k dosiahnutiu náhrady ušlého zisku, ktorý sa rovná rozdielu medzi úrokmi vrátenými Komisiou z časti pokuty, ktorá bola vrátená tejto spoločnosti, a príjmami, ktoré by mohla dosiahnuť, keby odvolateľka namiesto toho, aby Komisii zaplatila sumu, o ktorej neoprávnenosti rozhodol Súdny dvor s konečnou platnosťou, túto sumu investovala do svojich aktivít. (
19
)
23.
Podľa môjho názoru sa vzhľadom na svoj účel tento návrh, ako to správne zdôraznil Všeobecný súd, líši od návrhu, ktorý smeruje k dosiahnutiu náhrady škody za obdobie nedisponovania s vrátenou sumou, (
20
) ktorá už bola uspokojená zaplatením úrokov z omeškania.
24.
Takéto rozlíšenie sa totiž musí vykonať, keďže na jednej strane Súdny dvor už rozhodol, že zaplatenie úrokov z omeškania predstavuje opatrenie vykonania zrušujúceho rozsudku v zmysle článku 266 prvého odseku ZFEÚ v rozsahu, v akom má za cieľ paušálne odškodniť stratu požitkov vyplývajúcich z pohľadávky a prinútiť dlžníka, aby čo najskôr vykonal zrušujúci rozsudok. (
21
)
25.
Na druhej strane článok 266 druhý odsek ZFEÚ stanovuje, že povinnosť inštitúcie, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, urobiť nevyhnutné opatrenia, aby vyhovela samotnému rozsudku, medzi ktoré patrí aj vyplatenie úrokov z omeškania, nemá vplyv na povinnosť, ktorá môže vyplynúť z článku 340 ZFEÚ.
26.
Článok 266 druhý odsek ZFEÚ tak odráža zásadu, podľa ktorej úroky z omeškania nemôžu nahradiť všetky škody, ktoré mohli vzniknúť v dôsledku straty požitkov z neprávom zaplatenej sumy.
27.
Za týchto okolností sa domnievam, že žaloba o náhradu škody na základe článku 340 ZFEÚ, ktorú podala Guardian Europe, je prípustná a v dôsledku toho musí byť vzájomné odvolanie zamietnuté.
B.
O prvom a štvrtom odvolacom dôvode v hlavnom odvolaní podanom spoločnosťou Guardian Europe
1. Tvrdenia účastníkov konania
a) Pokiaľ ide o prvý odvolací dôvod
28.
Svojím prvým odvolacím dôvodom Guardian Europe tvrdí, že Všeobecný súd sa pri výklade pojmu „jediný podnik“ v práve Únie dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 153 a 154 napadnutého rozsudku usúdil, že odvolateľke nebol spôsobený ušlý zisk v dôsledku nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie zo strany Všeobecného súdu.
29.
Guardian Europe konkrétne kritizuje záver Všeobecného súdu uvedený v bodoch 103 a 153 napadnutého rozsudku, podľa ktorého tým, že posledná uvedená spoločnosť osobne neniesla bremeno spojené so zaplatením pokuty, nemohla jej medzi 12. februárom 2010 a 27. septembrom 2012 vzniknúť skutočná a určitá škoda spočívajúca v rozdiele medzi úrokmi vrátenými Komisiou z časti pokuty, o ktorej neoprávnenosti rozhodol Súdny dvor s konečnou platnosťou v rozsudku z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
22
), a príjmami, ktoré by mohla dosiahnuť, keby namiesto toho, aby zaplatila predmetnú sumu Komisii, investovala túto sumu do svojich aktivít.
30.
Guardian Europe predovšetkým tvrdí, že v rámci správneho konania, v ktorom bolo vydané rozhodnutie K(2007) 5791, bola skupina Guardian považovaná za „jediný podnik“ v zmysle práva Únie. Pokuta uložená skupine Guardian sa tak vypočítala na základe hodnoty predajov skupiny Guardian ako „podniku“ v celom rozsahu, a nie na základe predajov spoločností Guardian Industries alebo Guardian Europe, pričom predaje poslednej uvedenej spoločnosti boli pre posudzované obdobie irelevantné.
31.
Guardian Europe z toho vyvodzuje, že Všeobecný súd, ktorý sa zaoberal posúdením dôsledkov porušenia článku 47 Charty základných práv Európskej únie v rámci skoršej žaloby o neplatnosť, mal skupinu Guardian rovnako považovať za „jediný podnik“ v zmysle práva Únie v rámci žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti.
32.
Guardian Europe ďalej spresňuje, že v prvom rade je pojem „jediný podnik“ všeobecne akceptovaný v práve Únie, ktoré sa uplatňuje najmä v oblasti ochrany údajov, verejného obstarávania a zdaňovania.
33.
V druhom rade po tom, čo zdôraznila, že vlastní všetky podiely dotknutých prevádzkových dcérskych spoločností, Guardian Europe spresnila, že škoda, ktorú utrpela jedna zo spoločností ekonomickej skupiny, má nevyhnutne vplyv na zisk a možné investičné rozhodnutia celej skupiny. V prípade skupiny Guardian bola Guardian Europe hlavným adresátom rozhodnutia K(2007) 5791, proti ktorému podala žalobu spoločne so svojou materskou spoločnosťou Guardian Industries. Keďže Guardian Europe bola v dôsledku pokuty uloženej Komisiou vystavená účinkom zníženia zdrojov na investície v Európe, podala vo svojom mene a v mene skupiny žalobu o náhradu škody.
34.
Nakoniec Guardian Europe žiada, aby Súdny dvor v prípade zrušenia napadnutého rozsudku rozhodol aj o výške požadovanej náhrady.
35.
Súdny dvor Európskej únie vo svojom vyjadrení k odvolaniu tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 153 a 154 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že spoločnosti Guardian Europe nevznikla žiadna skutočná a určitá škoda vyplývajúca z ušlého zisku.
36.
Súdny dvor Európskej únie predovšetkým tvrdí, že pojem „jediný podnik“ uplatňovaný v práve hospodárskej súťaže na určenie výšky pokuty sa neuplatňuje v prípade žiadosti o náhradu škody na základe článku 340 druhého odseku ZFEÚ.
37.
Súdny dvor Európskej únie ďalej spresňuje, že fyzická alebo právnická osoba má právo podať žalobu o náhradu škody proti Únii len vtedy, ak si môže pred súdmi uplatňovať buď svoj vlastný nárok, alebo právo na odškodnenie, ktoré na ňu previedli iné osoby. Ak žalobca nepreukáže existenciu akéhokoľvek záujmu na konaní, žaloba o náhradu škody sa musí zamietnuť. (
23
)
38.
Nakoniec Súdny dvor Európskej únie pripomína, že Guardian Europe je právnickou osobou, ktorá je odlišná od jej dcérskych spoločností a materskej spoločnosti, ktorou je Guardian Industries. Vyvodzuje z toho, že v prípade, ak nedošlo k prevodu práv na odškodnenie zo strany materskej spoločnosti alebo siedmich dcérskych spoločností, môže Guardian Europe podať len žalobu o náhradu škody, ktorá zodpovedá škode, ktorú skutočne utrpela.
39.
Guardian Europe vo svojej replike tvrdí, že judikatúra uvádzaná Súdnym dvorom Európskej únie na podporu jeho argumentácie neumožňuje potvrdiť, že skutočnosť, že patrí do tej istej ekonomickej skupiny, nie je dostatočná na odôvodnenie záujmu na konaní v prípade žaloby o náhradu škody na základe článku 340 druhého odseku ZFEÚ.
40.
Odvolateľka v tejto súvislosti zdôrazňuje, že z rozsudku zo 4. októbra 1979, Ireks‑Arkady/EHS (
24
), ktorý sa týkal prevodu nároku na odškodnenie po reorganizácii skupiny, nevyplýva, že sa vyžadoval dôkaz takéhoto prevodu, ktorý mohol byť aj neformálny alebo implicitný. Okrem toho Súdny dvor v tomto rozsudku neuviedol, že takýto prevod bol potrebný v kontexte ekonomickej skupiny.
41.
Guardian Europe tiež spochybňuje tvrdenie Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého jedinou osobou, ktorá utrpela škodu, je právnická osoba, ktorá zaplatila pokutu uloženú v rozhodnutí K(2007) 5791. V tejto súvislosti odvolateľka tvrdí, že utrpela škodu jednak preto, že bola hlavným adresátom tohto rozhodnutia, a jednak preto, že skupina Guardian musela odviesť veľkú časť svojich európskych zdrojov na zaplatenie pokuty, čím zmenila svoju schopnosť investovať do podpory a rozvoja svojich európskych činností. (
25
)
42.
Súdny dvor Európskej únie vo svojej duplike znovu tvrdí, že ním uvádzaná judikatúra potvrdzuje, že len fyzická alebo právnická osoba s osobným záujmom na konaní je oprávnená podať žalobu o náhradu škody. Hoci je možné previesť predmet žaloby a nadobúdateľ tak môže podať žalobu vo svojom mene, neexistujú žiadne iné okolnosti, za ktorých by Súdny dvor pripustil, že osoba má právo podať žalobu týkajúcu sa náhrady škody, ktorú utrpela iná osoba. Keďže Guardian Industries, Guardian Europe a jej dcérske spoločnosti sú všetky samostatné spoločnosti, žiadna z týchto spoločností nemá právo podať žalobu o náhradu škody v mene jednej z ostatných spoločností, pokiaľ nedošlo k prevodu tohto práva.
43.
Súdny dvor Európskej únie dodáva, že podľa tejto judikatúry skutočnosť, že spoločnosť patrí do ekonomickej skupiny, automaticky nepriznáva právnickej osobe osobný záujem na konaní v rámci žaloby, kde má osobný záujem iná právnická osoba patriaca do tej istej ekonomickej skupiny.
44.
Pokiaľ ide o tvrdenie spoločnosti Guardian Europe, podľa ktorého sa Súdny dvor Európskej únie v bode 10 svojho vyjadrenia k odvolaniu domnieva, že osobou, ktorá utrpela škodu, je právnická osoba, ktorá zaplatila pokutu uloženú v rozhodnutí K(2007) 5791, tento odporca pripomína, že Všeobecný súd v bodoch 103 a 153 napadnutého rozsudku rozhodol, že keďže Guardian Europe osobne neniesla bremeno spojené so zaplatením pokuty, nemôže tvrdiť, že jej vznikla skutočná a určitá škoda vo forme ušlého zisku. Súdny dvor Európskej únie sa domnieva, že Guardian Europe nepreukázala právnu nesprávnosť tohto konštatovania Všeobecného súdu.
b) Pokiaľ ide o štvrtý odvolací dôvod
45.
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom Guardian Europe vytýka napadnutému rozsudku, že v bodoch 99 až 107 neuplatnil pojem „jediný podnik“ v práve Únie, keď konštatoval, že porušením zásady rovnosti zaobchádzania v rozhodnutí Komisie K(2007) 5791 a v rozsudku Všeobecného súdu z 27. septembra 2012 nebol spoločnosti Guardian Europe spôsobený ušlý zisk.
46.
Guardian Europe spresnila, že tvrdenia uvedené na podporu tohto odvolacieho dôvodu sú rovnaké ako tvrdenia uvádzané v rámci prvého odvolacieho dôvodu.
47.
Odvolateľka pripomenula, že jej žaloba o náhradu škody nasledovala po rozsudku Súdneho dvora, ktorý konštatoval pochybenie Komisie pri výpočte pokút v rozhodnutí K(2007) 5791, ako aj jeho pretrvávanie v dôsledku rozsudku z 27. septembra 2012.
48.
Guardian Europe tvrdí, že Všeobecný súd v bode 103 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že „osobne neniesla bremeno spojené so zaplatením pokuty uloženej rozhodnutím K(2007) 5791“ a „teda… nemôže tvrdiť, že jej vznikla skutočná a určitá škoda“. Vzhľadom na to, že porušenie zásady rovnosti zaobchádzania rozhodnutím K(2007) 5791 a rozsudkom z 27. septembra 2012 viedlo k zaplateniu vyššej pokuty, ako bola pokuta, ktorá mala byť zaplatená, čím sa spoločnosti Guardian Europe zamedzil prístup k neprávom vyplateným sumám, posledná uvedená spoločnosť ohodnotila svoju škodu na 7712000 eur a žiada Súdny dvor, aby rozhodol o výške odškodnenia, ktoré sa jej má vyplatiť, pričom by mal zohľadniť sumu odškodnenia uplatňovanú v rámci prvého odvolacieho dôvodu.
49.
Súdny dvor Európskej únie vo svojom vyjadrení k odvolaniu tvrdí, že tento odvolací dôvod sa má zamietnuť z rovnakých dôvodov, aké odôvodňujú zamietnutie prvého odvolacieho dôvodu.
50.
Komisia vo svojom vyjadrení k odvolaniu v prvom rade tvrdí, že návrh spoločnosti Guardian Europe je neprípustný z dvoch dôvodov, jedného hlavného a druhého subsidiárneho. (
26
)
51.
Subsidiárne Komisia predovšetkým žiada, aby v prípade prípustnosti návrhov spoločnosti Guardian Europe bolo potvrdené rozhodnutie Súdneho dvora o zamietnutí založené na neexistencii škody, ktorá mala vzniknúť odvolateľke v dôsledku predbežného zaplatenia pokuty. Komisia tvrdí, že odvolateľka, Guardian Europe, nebola na účely stanovenia pokuty v rozhodnutí K(2007) 5791 považovaná za jediný podnik v zmysle práva Únie, keďže iba subjekty s právnou subjektivitou sa môžu považovať za osobne zodpovedné za porušenia. (
27
)
52.
Ak by sa malo ďalej pripustiť, že Guardian Europe si môže uplatňovať škodu, Komisia žiada Súdny dvor, aby potvrdil rozhodnutie Všeobecného súdu v bode 107 napadnutého rozsudku, podľa ktorého ušlý zisk, ktorý si Guardian Europe uplatňuje z dôvodu údajného dostatočne závažného porušenia zásady rovnosti zaobchádzania v rozhodnutí K(2007) 5791, nebol preukázaný. Komisia tvrdí, že pokiaľ Guardian Europe neuskutočňovala viazané predaje, uplatnenie metódy výpočtu pokút zahŕňajúcej tieto predaje by nezmenilo výšku jej pokuty. Táto metóda výpočtu by v skutočnosti viedla len k zvýšeniu pokút uložených ostatným adresátom. V dôsledku toho pochybenie Komisie umožnilo odvolateľke dosiahnuť zníženie jej pokuty, ktoré by jej inak nemohlo byť priznané.
53.
Ak by sa malo nakoniec vyhovieť odvolaciemu dôvodu spoločnosti Guardian Europe, Komisia tvrdí, že nie sú splnené podmienky na to, aby Súdny dvor mohol posúdiť výšku náhrady škody, ktorá sa má vyplatiť odvolateľke.
54.
V odpovedi na tvrdenie Komisie, podľa ktorého Guardian Europe nebola na účely stanovenia pokuty v rozhodnutí K(2007) 5791 považovaná za jediný podnik v zmysle práva Únie, Guardian Europe v replike zdôrazňuje, že k identifikácii právnickej osoby zodpovednej za porušenie dochádza pred stanovením pokuty. Komisia tak pri stanovení pokuty zohľadňuje obrat celej ekonomickej skupiny. V prejednávanej veci Komisia zohľadnila hodnotu predajov uskutočnených skupinou Guardian.
55.
Guardian Europe v odpovedi na tvrdenie Komisie týkajúce sa reálnosti jej ujmy tvrdí, že Komisia nesprávne vykresľuje výsledok rozsudku z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
28
), ako aj jeho odôvodnenie. Nemôže však znovu uvádzať tvrdenia, ktoré boli preskúmané v rámci žaloby o neplatnosť. Poukazuje najmä na to, že tvrdenie založené na metóde výpočtu bolo Súdnym dvorom zamietnuté v bodoch 70 a 71 tohto rozsudku.
56.
V reakcii na tvrdenie Komisie týkajúce sa potreby posúdenia dôkazov, ktoré predložila, Guardian Europe uvádza, že Komisia nemôže pred Súdnym dvorom po prvýkrát namietať voči nedostatku dôkazov, na ktorý táto spoločnosť poukazuje.
2. Moje posúdenie
a) O čiastočnej neprípustnosti štvrtého odvolacieho dôvodu uvedenej ex offo
57.
Guardian Europe Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 99 až 107 napadnutého rozsudku neuplatnil pojem „jediný podnik“ v práve Únie, keď konštatoval, že porušením zásady rovnosti zaobchádzania v rozhodnutí Komisie K(2007) 5791 a v rozsudku Všeobecného súdu z 27. septembra 2012 nebol spoločnosti Guardian Europe spôsobený ušlý zisk.
58.
Návrh na náhradu údajných škôd vrátane ušlého zisku, ktoré vznikli spoločnosti Guardian Europe v dôsledku porušenia uvedenej zásady v tomto rozsudku, bol však v bodoch 122 až 125 napadnutého rozsudku zamietnutý z viacerých dôvodov, ktoré sú predmetom kritiky šiesteho odvolacieho dôvodu.
59.
Tento žalobný dôvod je preto prípustný len v rozsahu, v akom sa týka rozhodnutia K(2007) 5791.
b) O veci samej
60.
Svojím prvým odvolacím dôvodom a čiastočne prípustným štvrtým odvolacím dôvodom Guardian Europe v podstate žiada Súdny dvor, aby rozhodol o jej aktívnej legitimácii a záujme na konaní, ktoré spolu súvisia v rámci jej žaloby o náhradu škody založenej na článku 340 ZFEÚ. (
29
)
61.
Je nesporné, že v nadväznosti na pokuty uložené spoločne a nerozdielne spoločnostiam Guardian Industries a Guardian Europe, bolo Komisii zaplatených viacero súm. V marci 2008 Guardian Industries a Guardian Europe zaplatili v príslušnom poradí sumy 20000000 eur a 91000000 eur. V priebehu júla 2013 zaplatila každá zo siedmich prevádzkových dcérskych spoločností Guardian Europe časť sumy vo výške 48263003 eur, na ktorú Guardian Europe zriadila bankovú záruku a ktorá zodpovedá zostatku splatnému Komisii zvýšenému o úroky z omeškania.
62.
Preto je potrebné rozlišovať otázku prípustnosti v rozsahu, v akom sa týka návrhu spoločnosti Guardian Europe buď z titulu časti náhrady, ktorú Komisii zaplatila priamo táto spoločnosť a jej dcérske spoločnosti, alebo z titulu náhrady zaplatenej spoločnosťou Guardian Industries. Aj keď tieto otázky vyplývajú z vecného preskúmania návrhu zo strany Všeobecného súdu a úzko s ním súvisia aj vo veci žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti, zdá sa mi vhodné vopred sa nimi zaoberať v rozsahu, v akom sa týkajú práva spoločnosti Guardian Europe konať, aby som určil rámec sporu.
63.
Guardian Europe sa odvoláva na skutočnosť, že jej žaloba o náhradu škody je pokračovaním konania o porušení práva hospodárskej súťaže, ktoré používa pojem „jediný podnik“.
64.
Problémom je, že tento pojem slúži na označenie porušiteľa, (
30
) bez ohľadu na právne postavenie tohto subjektu a spôsob jeho financovania. (
31
)
65.
Vzniká teda otázka, ktorá právnická osoba má aktívnu legitimáciu a záujem na konaní v mene právneho subjektu, ktorý bol sankcionovaný a zaplatil pokutu, aby mohla žiadať náhradu škody spôsobenej nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie.
66.
V prvom rade treba pripomenúť, že Súdny dvor zdôraznil špecifickosť pojmu „jediný podnik“ v kontexte práva hospodárskej súťaže (
32
) tým, že ho výslovne odlíšil od pojmu „spoločnosť“ alebo „právnická osoba“ podľa občianskeho práva.
67.
Súdny dvor tak konštatoval, že „pojem podnik bol súdom Únie už spresnený a treba ho chápať tak, že označuje hospodársku jednotku, hoci sa táto hospodárska jednotka z právneho hľadiska skladá z viacerých fyzických alebo právnických osôb“ (
33
).
68.
V druhom rade v rámci žalôb o náhradu škody na základe článku 340 druhého odseku ZFEÚ nebola doteraz urobená výnimka zo zásady, podľa ktorej žalobca musí preukázať záujem na konaní, konkrétne to, že bol poškodený. (
34
)
69.
Je pravda, že Súdny dvor a Všeobecný súd rozhodovali za okolností odlišných od okolností predmetných žalôb. Pokiaľ ide o rozsudky uvádzané Súdnym dvorom Európskej únie, ktorými poukazuje na nedostatok záujmu na konaní zo strany spoločnosti Guardian Europe, treba zdôrazniť, že boli vydané v prípadoch, v ktorých žalobca konal vo veci náhrady škody, ktorá mu nevznikla priamo (
35
) alebo nemal poverenie na zastupovanie v súdnom konaní, (
36
) konal v mene profesijnej organizácie (
37
) alebo po prevode práv. (
38
)
70.
Z uvedeného však vyplýva, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora má po prvé osoba právo podať na súde žalobu na základe článku 340 ZFEÚ len vtedy, ak si môže pred súdmi uplatňovať buď svoj vlastný nárok, alebo právo na odškodnenie, ktoré na ňu previedli tretie osoby.
71.
Po druhé je teda potrebné overiť, či škoda, za ktorú žalobca požaduje náhradu, mu bola spôsobená osobne. (
39
)
72.
Po tretie, ak má žalobca uplatňovať právo na náhradu škody, ktoré na neho previedli iné osoby, táto požiadavka zahŕňa spísanie osobitnej právnej listiny o prevode medzi osobou, ktorá utrpela údajnú škodu, a žalobcom (čo znamená, že jeden previedol svoje právo na druhého) alebo výslovné zákonné poverenie na podanie žaloby zo strany osoby, ktorá utrpela škodu. (
40
)
73.
Tieto zásady vyplývajú priamo z podmienok, za ktorých možno uplatniť žalobu o náhradu škody, ktorá je žalobou podľa verejného práva (
41
) upravenou všeobecnými procesnými pravidlami, ktoré v prejednávanej veci podliehajú zásadám vyplývajúcim z práva obchodných spoločností, ktoré sú nezávislé od logiky zodpovednosti v kartelovom práve.
74.
V prejednávanej veci je žaloba o náhradu škody podaná spoločnosťou Guardian Europe čiastočne založená na pokute uloženej spoločnosti Guardian Industries. Keďže Všeobecný súd konštatoval, (
42
) že nedošlo k prevodu práv a že Guardian Europe nepredložila výslovné poverenie na zastupovanie v súdnom konaní, jej návrh je čiastočne neprípustný.
75.
Pokiaľ ide o návrh spoločnosti Guardian Europe z titulu súm, ktoré Komisii zaplatila sama alebo jej dcérske spoločnosti, je potrebné pripomenúť, že boli zaplatené pri vymáhaní pokuty uloženej Guardian Industries a Guardian Europe a že len tieto spoločnosti ju mohli spochybniť. Preto len tieto spoločnosti mohli požadovať náhradu škody, ktorú utrpeli z dôvodu nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie alebo porušenia zásady rovnosti zaobchádzania.
76.
Za týchto okolností niet pochýb o tom, že zaplatenie súm, ktoré Guardian Europe dlhovala Komisii, predstavuje osobitný záujem na požadovanej náhrade škody v zmysle judikatúry Súdneho dvora, ktorú som práve pripomenul.
77.
Táto analýza podľa mňa nemôže byť spochybnená konštatovaním o podiele dcérskych spoločností Guardian Europe na zaplatení pokuty touto spoločnosťou priamo alebo nepriamo Komisii.
78.
Všeobecný súd totiž v bode 101 napadnutého rozsudku na základe dokladov, (
43
) ktoré si vyžiadal, konštatoval, že tento príspevok dcérskych spoločností v marci 2008 vyplýval z dohôd o financovaní uzavretých so spoločnosťou Guardian Europe, ich materskou spoločnosťou. V bode 102 tohto rozsudku uviedol, že sumy zaplatila priamo Komisii každá zo siedmich dcérskych spoločností spoločnosti Guardian Europe.
79.
Na jednej strane by sa však pristúpenie k dlhu nemalo zamieňať so zaplatením dlhu. Na druhej strane, hoci Všeobecný súd uviedol, že Guardian Europe tvrdí, že „všetky sumy boli zaplatené subjektmi vo vlastníctve podniku Guardian“ (
44
) v zmysle rozhodnutia K(2007) 5791, nevyvodil právne dôsledky zo svojich zistení týkajúcich sa dohôd uzatvorených medzi spoločnosťou Guardian Europe a jej dcérskymi spoločnosťami. Okrem toho, hoci sa táto spoločnosť odvolávala na pojem „jediný podnik“, tvrdila tiež, že má 100 % kontrolu nad svojimi dcérskymi spoločnosťami. Táto okolnosť však zvyšuje neúčinnosť akéhokoľvek skúmania pristúpenia k dlhu, keďže oslabenie dcérskych spoločností predstavuje finančné riziko, ktoré znáša spoločnosť, od ktorej sú úplne závislé. (
45
)
80.
Inými slovami, uznanie osobitného záujmu na konaní zo strany dcérskych spoločností, ktoré zaplatili časť pokuty priamo Komisii, by predpokladalo, že táto sankcia im bola uložená spoločne a nerozdielne, a predovšetkým, že k zaplateniu tejto pokuty nepristúpili na žiadosť materskej spoločnosti.
81.
V rámci prebiehajúceho konania však skutočnosť, že dcérske spoločnosti prispeli na zaplatenie časti pokuty, nie je úplne irelevantná. Zastávam názor, že túto skutočnosť treba zohľadniť v štádiu vecného preskúmania návrhu na náhradu škody uplatňovanej spoločnosťou Guardian Europe, keďže tá musí preukázať existenciu škody a rozsah dôsledkov údajného ušlého zisku vo vzťahu k činnosti jej dcérskych spoločností. V tejto súvislosti sa domnievam, že výpočet vážených priemerných nákladov na jej kapitál, ktorý Guardian Europe predložila na posúdenie Všeobecnému súdu, (
46
) nie je vzhľadom na tieto dôkazné požiadavky uspokojivý. Vzhľadom na povahu škody uplatňovanej spoločnosťou Guardian Europe, ak tento výpočet vážených priemerných nákladov na jej kapitál predstavuje referenčnú hodnotu pre investorov, nemá podľa mňa odôvodňovať ušlý zisk spojený s ekonomickými a finančnými vyhliadkami podniku.
82.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy som na jednej strane dospel k záveru, že Všeobecný súd sa konštatovaním, že odvolateľka osobne neniesla bremeno spojené so zaplatením pokuty, dopustil nesprávneho právneho posúdenia, ktoré musí viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku v tomto bode.
83.
Na druhej strane, ak nie je k dispozícii dostatok dôkazov, Súdny dvor bude musieť postúpiť túto časť veci Všeobecnému súdu, aby posúdil vecnú správnosť uvedenej škody, ako aj príčinnú súvislosť medzi touto škodou a údajnými porušeniami. (
47
)
C.
O šiestom odvolacom dôvode
1. Tvrdenia účastníkov konania
84.
Svojím šiestym odvolacím dôvodom Guardian Europe tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 122 až 125 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia v odpovedi na jej návrh na náhradu škôd, ktoré utrpela z dôvodu údajného dostatočne závažného porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, ku ktorému došlo v rozsudku Všeobecného súdu z 27. septembra 2012, so zreteľom na ustálenú judikatúru týkajúcu sa povinnosti zohľadniť interné predaje. Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že len rozsudok posledného stupňa môže byť dôvodom na založenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie v dôsledku porušenia práva Únie.
85.
Guardian Europe v prvom rade tvrdí, že judikatúra Súdneho dvora výslovne nevylučuje možnosť, že rozhodnutie nižšieho súdu môže viesť k žalobe o náhradu škody z dôvodu porušenia práva Únie. V tejto súvislosti sa odvoláva na rozsudok z 30. septembra 2003, Köbler (
48
), a tvrdí, že rozsudok zo 6. októbra 2015, Târşia (
49
), uvádzaný Súdnym dvorom Európskej únie, (
50
) nemôže odôvodniť jeho opačné stanovisko.
86.
V druhom rade a subsidiárne Guardian Europe tvrdí, že ak zodpovednosť Únie v dôsledku porušenia práva Únie môže založiť len rozhodnutie posledného stupňa, špecializácia Všeobecného súdu v danej oblasti by mala odôvodňovať osobitný režim zodpovednosti.
87.
V treťom rade Guardian Europe uvádza, že vzhľadom na to, že Súdny dvor sa v rozsudku v podstate nemôže dopustiť porušenia práva Únie, bod 122 napadnutého rozsudku by mal za následok, že súdy Únie by nikdy neniesli zodpovednosť za porušenie práva Únie.
88.
Okrem toho Guardian Europe Všeobecnému súdu vytýka, že v bode 124 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že nepoukázala na žiadne závažné súdne nedostatky, najmä procesnej alebo administratívnej povahy.
89.
Odvolateľka spochybňuje toto konštatovanie z dôvodu, že vo svojich vyjadreniach pred Všeobecným súdom poukázala nielen na pochybenia, ktorých sa dopustil tento súd, ale ako funkčný nedostatok uviedla aj skutočnosť, že Všeobecný súd neanalyzoval existujúcu ustálenú judikatúru, ktorá vyžaduje zaradenie viazaných predajov do výpočtu pokút pre ostatných účastníkov kartelu, pretože inak by poskytol neoprávnenú výhodu vertikálne integrovaným výrobcom.
90.
Guardian Europe žiada Súdny dvor, aby v prípade zrušenia napadnutého rozsudku v týchto bodoch rozhodol, že rozsudok z 27. septembra 2012 zakladá zodpovednosť Únie.
91.
Súdny dvor Európskej únie vo svojom vyjadrení k odvolaniu tvrdí, že Všeobecný súd v bode 122 napadnutého rozsudku správne usúdil, že zodpovednosť Únie nemôže vzniknúť v dôsledku obsahu súdneho rozhodnutia, ktoré nebolo vydané súdom Únie rozhodujúcim na najvyššom stupni a ktoré môže z tohto dôvodu byť predmetom odvolania.
92.
Súdny dvor Európskej únie zdôrazňuje, že z rozsudkov z 30. septembra 2003, Köbler (
51
), a zo 6. októbra 2015, Târşia (
52
), ako aj z rozsudku z 15. marca 2017, Aquino (
53
), vyplýva, že mimozmluvná zodpovednosť členského štátu môže byť založená len na základe rozhodnutia vydaného súdom v poslednom stupni. Z tohto dôvodu nemožno podať návrh na určenie mimozmluvnej zodpovednosti proti inštitúcii, ktorou je Súdny dvor Európskej únie, za rozsudok, ktorý nebol vydaný v poslednom stupni, keďže ho bolo možné napraviť prostredníctvom uplatnenia opravných prostriedkov.
93.
Súdny dvor Európskej únie tiež spochybňuje tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého jej návrh poukazuje na existenciu závažných súdnych nedostatkov. V skutočnosti sa porušenie uvádzané odvolateľkou týka obsahu rozsudku, ktorý bol napravený v rámci odvolacieho konania pred Súdnym dvorom.
2. Moje posúdenie
94.
Na úvod je potrebné na jednej strane spresniť, že návrh spoločnosti Guardian Europe na náhradu škody je založený na odôvodneniach rozsudku z 27. septembra 2012 uvedených v bodoch 104 až 106, ktoré sa týkajú porušenia zásady zákazu diskriminácie zo strany Komisie. Toto odôvodnenie kritizovali spoločnosti Guardian Industries a Guardian Europe v ich odvolaní z 10. decembra 2012 prostredníctvom odvolacieho dôvodu, ktorému Súdny dvor vyhovel v rozsudku z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (
54
).
95.
Na druhej strane z odôvodnenia tohto rozsudku vyplýva, že Súdny dvor v tomto bode zrušil rozhodnutie Všeobecného súdu z dôvodu, že porušil ustálené zásady judikatúry. (
55
) V dôsledku toho dospel k záveru, že nie je potrebné sa vyjadriť k tvrdeniu uvádzanému spoločnosťou Guardian Europe, ktoré je založené na nedostatku odôvodnenia tohto rozhodnutia. (
56
)
96.
V tomto kontexte Guardian Europe v šiestom odvolacom dôvode vytýka napadnutému rozsudku, že v bodoch 122 a 123 konštatuje, že zodpovednosť Únie nemôže vzniknúť v dôsledku pochybenia, ktorého sa dopustil Všeobecný súd, keďže toto pochybenie bolo napravené Súdnym dvorom v dôsledku odvolania.
97.
Od Súdneho dvora sa tak v podstate žiada, aby rozhodol o podmienkach uplatňovania zásady stanovenej v článku 340 ZFEÚ, a to zásady náhrady škôd, ktoré sú spôsobené jednou z jej inštitúcií pri výkone súdnych funkcií, zo strany Únie. Návrh spoločnosti Guardian Europe je nový v tom, že sa netýka podmienok, za ktorých tieto funkcie vykonával jeden zo súdov Únie, ale ich výsledku, konkrétne obsahu rozhodnutia vydaného týmto súdom. (
57
)
98.
Pokiaľ ide o podmienky, za ktorých sa vykonáva súdna činnosť, najmä v prípade prekročenia primeranej lehoty na rozhodnutie, Súdny dvor totiž rozhodol, že žaloba o náhradu škody predstavuje „účinný a všeobecný prostriedok nápravy na uplatnenie… takéhoto porušenia“ (
58
). Uplatňovaný režim zodpovednosti vychádza z objektívnej zodpovednosti vyplývajúcej zo zistenia neprimeranej lehoty na rozhodnutie s prihliadnutím na okolnosti danej veci. (
59
)
99.
Pokiaľ ide o úlohu súdu, prípad zodpovednosti založenej v dôsledku porušenia práva Únie, ktorého sa dopustil súd, preskúmal Súdny dvor len v súvislosti s vnútroštátnymi súdmi. (
60
) Toto odvolanie tak vedie Súdny dvor k tomu, aby vymedzil podmienky umožňujúce založiť zodpovednosť Únie, pokiaľ takéto porušenie vyplýva z rozsudku Všeobecného súdu.
100.
Všeobecný súd v bode 123 napadnutého rozsudku konštatoval, že uplatnením opravného prostriedku poskytnutého odvolateľke, konkrétne odvolania, bolo napravené pochybenie, ku ktorému došlo v rozsudku Všeobecného súdu z 27. septembra 2012. Z bodov 122 a 124 napadnutého rozsudku totiž vyplýva, že Všeobecný súd uprednostnil zásadu zodpovednosti, ktorá nevychádza z posúdenia pôvodu nedostatkov súdneho aktu, ale z riadneho fungovania súdneho systému, ktorého organizácia má práve napraviť pochybenia vyplývajúce z rozsudkov vydaných v prvom stupni.
101.
Takúto koncepciu vzniku zodpovednosti Únie v dôsledku súdnej činnosti, ktorá vedie k preskúmaniu toho, či sa uplatnili opravné prostriedky a či tieto opravné prostriedky umožnili zabezpečiť účinnú súdnu ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, možno podľa mňa jasne vyvodiť z rozsudku z 28. júla 2016, Tomášová (
61
).
102.
Práve v tomto rozsudku Súdny dvor odpovedá na otázku, za akých podmienok sa možno domáhať zodpovednosti dotknutého členského štátu z dôvodu porušenia práva Únie vyplývajúceho zo súdneho rozhodnutia vydaného súdom, ktorý nie je najvyšším súdom. (
62
)
103.
Súdny dvor najskôr pripomenul, že zásada zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom akýmkoľvek porušením práva Únie, ktoré je mu pripísateľné, platná v prípade každého porušenia, a to bez ohľadu na verejný orgán, ktorý sa tohto porušenia dopustil, sa tiež uplatní za určitých podmienok v prípade, ak dotknuté porušenie vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni. (
63
)
104.
Súdny dvor následne požiadal vnútroštátny súd, aby overil, či napadnuté rozhodnutia Okresného súdu Prešov (Slovenská republika) boli vydané v poslednom stupni. (
64
)
105.
Súdny dvor napokon rozhodol, že „zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom z dôvodu porušenia práva Únie rozhodnutím vnútroštátneho súdu môže vzniknúť iba vtedy, ak toto rozhodnutie vydáva súd tohto členského štátu rozhodujúci v poslednom stupni…“ (
65
).
106.
Podľa môjho názoru tak rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (
66
), odstraňuje pochybnosti o dosahu rozsudkov uvádzaných účastníkmi konania, ktoré sa týkali iba rozhodnutí vydaných najvyššími súdmi, osobitne rozsudku z 30. septembra 2003, Köbler (
67
), v ktorom sa uvádza, že „zásada, podľa ktorej sú členské štáty povinné nahradiť škodu, ktorá vznikla jednotlivcovi v dôsledku porušenia práva Spoločenstva, ktoré im možno pripísať, je uplatniteľná aj vtedy, keď sa sporné porušenie zakladá na rozhodnutí súdu najvyššieho stupňa, pokiaľ účel porušenej normy práva Spoločenstva spočíva v priznaní práv jednotlivcovi, porušenie je dostatočne závažné a medzi porušením povinnosti štátu a škodou, ktorá vznikla poškodeným stranám, je priama príčinná súvislosť. Pri rozhodovaní o tom, či je porušenie dostatočne závažné, musí príslušný vnútroštátny súd v prípade, že sa porušenie zakladá na rozhodnutí súdu najvyššieho stupňa, s prihliadnutím na osobitosť funkcie súdnictva skúmať, či je toto porušenie zjavné“ (
68
).
107.
Hoci bol dosah rozsudku z 30. septembra 2003, Köbler (
69
), spresnený v rozsudku z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (
70
), znenie bodu 36 tohto posledného uvedeného rozsudku by mohlo naďalej vyvolávať pochybnosti, (
71
) osobitne z dôvodu, že Súdny dvor preformuloval znenie prejudiciálnej otázky, ktorá sa týkala zodpovednosti súdov za ich súdnu činnosť bez ohľadu na to, či rozhodovali v poslednom stupni alebo nie. (
72
)
108.
Zásada predchádzajúceho vyčerpania prostriedkov nápravy, ktorú spresňuje rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (
73
), aby obmedzil vznik zodpovednosti členského štátu na prípady, v ktorých prináleží súdu rozhodujúcemu v poslednom stupni dohliadať na uplatňovanie práva Únie, a v prípade pochybností prípadne predložiť vec Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ, je založená na konštatovaní o „rozhodujúcej úlohe, ktorú má súdna moc pri ochrane práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z pravidiel práva Únie, a skutočnosti, že súd rozhodujúci v poslednom stupni je z hľadiska svojej definície posledným súdnym orgánom, pred ktorým jednotlivci môžu uplatňovať práva, ktoré im zverujú tieto pravidlá“ (
74
).
109.
Táto zásada založená na existencii opravných prostriedkov je tiež prispôsobená špecifickej povahe súdnej činnosti a zákonným požiadavkám právnej istoty, ktoré vedú k obmedzeniu vzniku zodpovednosti v dôsledku obsahu súdneho rozhodnutia. (
75
)
110.
Z toho dôvodu, pokiaľ je cieľom organizácie opravných prostriedkov chrániť práva, ktoré jednotlivcom vyplývajú z právnych noriem, najmä právnych noriem Únie, výkon súdneho opravného prostriedku je vhodným spôsobom na nápravu pochybenia, ktorého sa dopustil prvostupňový súd. (
76
) Inými slovami, je dôležité rozlišovať medzi odstránením pochybenia, ktorého sa môže domáhať každý účastník konania, a odškodnením za porušenia práv vyplývajúcich z práva Únie, ktoré už nie je možné napraviť alebo „obnoviť“ (
77
) v dôsledku neúspešného uplatnenia odvolacích prostriedkov, ktoré ako jediné môže zakladať žalobu o náhradu škody. (
78
)
111.
Mala by byť táto zásada vyhradená výlučne pre vznik zodpovednosti členských štátov v prípade porušenia práva Únie? Inými slovami, môže špecializácia Všeobecného súdu a štruktúra právneho poriadku Únie vymedzená v článku 19 ods. 1 ZEÚ, podľa ktorého Všeobecný súd spolu so Súdnym dvorom zabezpečujú dodržiavanie práva pri výklade a uplatňovaní zmlúv, odôvodniť uplatnenie výnimky?
112.
Nemyslím si to. Ak v rámci súdneho systému zavedeného Zmluvami, ktorý je určený na zabezpečenie súdržného a jednotného výkladu práva Únie, (
79
) Všeobecný súd prispieva k plnému uplatňovaniu práva Únie, ako aj súdnej ochrane, ktorá osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplýva z tohto práva, (
80
) samotná existencia možnosti podať odvolanie na Súdny dvor s cieľom dosiahnuť zrušenie jeho rozhodnutí z dôvodu porušenia práva Únie postačuje na to, aby tento súd mohol byť posudzovaný ako akýkoľvek iný súd členského štátu, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni. (
81
)
113.
Podobne ako vnútroštátne súdy rozhoduje totiž Všeobecný súd „v prvej línii“, (
82
) keďže je určený na rozhodovanie o nových otázkach v práve Únie, o ktorých začína konať ako prvý, alebo na prispôsobenie riešení, ktoré Súdny dvor uplatňuje v rôznych situáciách.
114.
Hlavný rozdiel vyplývajúci z porovnania s vnútroštátnymi systémami však spočíva v tom, že v prípade nových problémov alebo pochybností týkajúcich sa rozsahu judikatúry Súdneho dvora nemá Všeobecný súd mechanizmus rovnocenný s návrhom na začatie prejudiciálneho konania. Táto skutočnosť však bola rozhodujúca pri návrhu systému zodpovednosti súdov rozhodujúcich v poslednom stupni, na ktoré sa vzťahuje povinnosť položiť prejudiciálne otázky. (
83
) Samotný Súdny dvor vymedzil toto prejudiciálne konanie ako „základ súdneho systému“ Únie. (
84
) Toto osobitné konanie tak čiastočne odôvodňuje, že režimy zodpovednosti, pokiaľ ide o členské štáty a Úniu, nie sú úplne paralelné. (
85
)
115.
Táto okolnosť tiež vedie k tomu, že je potrebné zdôrazniť ťažkosti pri posudzovaní porušenia práva Únie Všeobecným súdom, ku ktorým dochádza napriek existencii ustálenej judikatúry v tejto oblasti. Neuplatnenie ustálenej judikatúry totiž môže vyplývať zo zistenia rôznych skutkových okolností alebo rozdielov v posúdení alebo z potreby navrhnúť vývoj v tejto ustálenej judikatúre, hoci to nie je výslovne zrejmé zo zmeneného rozhodnutia.
116.
Táto sloboda posudzovania, (
86
) ktorá je samotnou úlohou súdu a dynamikou judikatúry, sa riadia povinnosťou odôvodnenia, ktorá je sprísnená, pokiaľ má dôjsť k určitému zvratu, bez ohľadu na to, v akom stupni súd rozhoduje. V podstate odôvodňuje nemennosť podmienok vzniku zodpovednosti za výkon súdnych funkcií zo strany súdu, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni, a to ani vtedy, ak by najvyšší súd a posteriori zrušil rozhodnutie z dôvodu nesprávneho právneho posúdenia. (
87
)
117.
Spochybňovanie tohto prístupu by viedlo k vytvoreniu práva na ustálenú judikatúru, čo by bolo v rozpore so zásadou, ktorú uvádza najmä Európsky súd pre ľudské práva. (
88
)
118.
V dôsledku toho, podobne ako u mnohých vnútroštátnych režimov zodpovednosti za súdnu činnosť, (
89
) nie je dôvod odchýliť sa od logiky založenej na existencii opravných prostriedkov, ktorá je úzko spojená s dodržiavaním primeraných lehôt na rozhodnutie. V tejto súvislosti zastávam názor, že práve lehota, v rámci ktorej bolo prijaté zmenené rozhodnutie, a prípadne napravené porušenie práva Únie, je rozhodujúcou skutočnosťou pre vznik zodpovednosti, a nie nesprávne právne posúdenie.
119.
Za týchto okolností a vzhľadom na účel odvolania sa domnievam, že tvrdenie, ktoré uvádza Guardian Europe, je neúčinné a vedie k tomu, že režim zodpovednosti Únie za rozhodnutia vydané Všeobecným súdom by závisel od určenia podmienok, za ktorých by sa tento systém uplatňoval alebo neuplatňoval na Súdny dvor, ktorý je zodpovedný za súdne preskúmanie v prípade, ak výsledok opravných prostriedkov nebol priaznivý pre účastníka konania, ktorý ich uplatnil. (
90
)
120.
Pokiaľ ide o poslednú kritiku uvedenú spoločnosťou Guardian Europe, ktorá sa týka bodu 124 napadnutého rozsudku, domnievam sa, že Všeobecný súd správne rozhodol, že je potrebné vyhradiť prípady, v ktorých sa preukáže, že k ochrane práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z právnych noriem Únie, nakoniec došlo za okolností, v dôsledku ktorých jej bola spôsobená ujma. K tomu môže dôjsť, ako som už uviedol, v prípade neprimeranej dĺžky konania (
91
) alebo akéhokoľvek iného funkčného nedostatku súdnej organizácie, ktorý by napríklad bránil uplatneniu opravných prostriedkov. Musí ísť nevyhnutne o objektívny funkčný nedostatok, keďže v prípade rozhodnutia, voči ktorému je prípustný opravný prostriedok, sú závažné pochybenia pri plnení úloh súdu vytvárajúce nebezpečenstvo, ktoré osoby podliehajúce súdnej právomoci nemohli rozumne očakávať, dôvodom na zrušenie nesprávneho rozhodnutia. (
92
)
121.
V prejednávanej veci Guardian Europe uviedla na podporu svojho návrhu na náhradu škody výlučne len zjavné nedodržiavanie judikatúry Súdneho dvora, ktoré z vyššie uvedených dôvodov nestačí na to, aby išlo o funkčný nedostatok. V dôsledku toho nie je možné vyhovieť kritike, ktorú Guardian Europe vzniesla voči rozhodnutiu Všeobecného súdu, ktoré sa nachádza v bode 124 napadnutého rozsudku.
122.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že šiesty odvolací dôvod treba zamietnuť.
VI. O trovách
123.
Vzhľadom na to, že vec musí byť vrátená Všeobecnému súdu, o trovách tohto odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.
VII. Návrh
124.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 7. júna 2017, Guardian Europe/Európska únia (T‑673/15, EU:T:2017:377), sa čiastočne zrušuje v rozsahu, v akom Všeobecný súd zamietol žalobu spoločnosti Guardian Europe Sàrl z dôvodu, že jej nebol spôsobený ušlý zisk v dôsledku nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie zo strany Všeobecného súdu a porušenia zásady rovnosti zaobchádzania v rozhodnutí Komisie K(2007) 5791 v konečnom znení z 28. novembra 2007 týkajúcom sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/39165 – Ploché sklo).
2.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.
3.
Vzájomné odvolanie sa zamieta.
4.
Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie.
5.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Vo veci Európska únia/Guardian Europe (C‑447/17 P).
(
3
)	Vo veci Guardian Europe/Európska únia (C‑479/17 P).
(
4
)	T‑673/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2017:377.
(
5
)	T‑82/08, ďalej len „rozsudok Všeobecného súdu z 27. septembra 2012“, EU:T:2012:494.
(
6
)	C‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:1013.
(
7
)	C‑150/17 P, EU:C:2018:1014.
(
8
)	C‑174/17 P a C‑222/17 P, EU:C:2018:1015.
(
9
)	Druhý odvolací dôvod, ktorý sa tiež týka pojmu „jediný podnik“, v rámci návrhu spoločnosti Guardian Europe založeného na neprimerane dlhej lehote na rozhodnutie nebude predmetom podrobného preskúmania, keďže dôvodnosť jeho prvej časti úzko závisí od dôvodnosti prvého odvolacieho dôvodu, ako aj od rozhodnutia Súdneho dvora o odvolaní, ktoré podala Únia. Pokiaľ ide o tvrdenie o skreslení, ktoré uvádza odvolateľka na podporu druhej časti tohto druhého odvolacieho dôvodu, pozri bod 74 a poznámku pod čiarou 42 nižšie.
(
10
)	Ďalej len „rozhodnutie K(2007) 5791“.
(
11
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
12
)	Na pripomenutie, pokiaľ ide o druhý odvolací dôvod, pozri bod 4 vyššie. Pokiaľ ide o podmienky prípustnosti, pozri tiež body 60 a 62 nižšie.
(
13
)	Podľa ustálenej judikatúry je vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ podmienený súčasným splnením podmienok, ktorými sú protiprávnosť konania vytýkaného inštitúcii Únie, existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním tejto inštitúcie a údajnou škodou [pozri rozsudok z 13. decembra 2018, Európska únia/Gascogne Sack Deutschland a Gascogne (C‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, bod 67 a citovaná judikatúra)].
(
14
)	Ide o hlavný argument uvádzaný vo vyjadrení k štvrtému odvolaciemu dôvodu spoločnosti Guardian Europe, pozri bod 50 nižšie. Ďalšie tri argumenty, ktoré sú uplatnené subsidiárne, sú pripomenuté v poznámke pod čiarou 16 nižšie, ako aj v bodoch 51 a 52 nižšie.
(
15
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, body 37 až 40 a citovaná judikatúra).
(
16
)	Je potrebné spresniť, že Komisia vo vyjadrení k štvrtému odvolaciemu dôvodu uvádza subsidiárne na podporu druhého návrhu smerujúceho k tomu, aby Súdny dvor zohľadnil ex offo dôvod týkajúci sa verejného poriadku, tvrdenie s rovnakým základom, ako má jediný odvolací dôvod uvedený vo vzájomnom odvolaní. Za týchto okolností nie je teda potrebné ho preskúmať.
(
17
)	Pozri rozsudky z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 51 a citovaná judikatúra), a zo 14. júna 2016, Marchiani/Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, bod 94), ako aj rozsudky z 13. decembra 2018, Iran Insurance/Rada (T‑558/15, EU:T:2018:945, bod 71), a z 13. decembra 2018, Post Bank Iran/Rada (T‑559/15, EU:T:2018:948, bod 64). Pozri tiež CLAUSEN, F.: Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne. Bruxelles: Bruylant, 2018, s. 109 až 111.
(
18
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
19
)	Bod 61 napadnutého rozsudku.
(
20
)	Pre zhrnutie zásad uplatniteľných v oblasti úrokov z omeškania pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Komisia/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, body 75 a 77 až 79).
(
21
)	Pozri rozsudok z 12. februára 2015, Komisia/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, body 29 a 30).
(
22
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
23
)	Súdny dvor Európskej únie uvádza najmä rozsudky zo 4. októbra 1979, Ireks‑Arkady/EHS (238/78, EU:C:1979:226, bod 5), a z 9. novembra 1989, Briantex a Di Domenico/EHS a Komisia (353/88, EU:C:1989:415, bod 16).
(
24
)	238/78, EU:C:1979:226.
(
25
)	Guardian Europe tvrdí, že je dcérskou spoločnosťou v úplnom vlastníctve spoločnosti Guardian Industries, ktorá zodpovedá za európsky trh.
(
26
)	Prekážky konania, ktoré namieta Komisia, sú preskúmané v bodoch 18 a 20 vyššie, ako aj v poznámke pod čiarou 16 vyššie.
(
27
)	V tejto súvislosti sa Komisia odvoláva na rozsudok z 27. apríla 2017, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, body 50 a 57).
(
28
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
29
)	V tejto súvislosti pozri tiež, pokiaľ ide o náklady na bankovú záruku, kritiku druhého odvolacieho dôvodu týkajúcu sa bodov 158 a 159 napadnutého rozsudku, ako aj poznámku pod čiarou 9 vyššie.
(
30
)	Pozri najmä rozsudok z 18. júla 2013, Schindler Holding a i./Komisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 102).
(
31
)	Pozri rozsudok z 27. apríla 2017, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 47 a citovaná judikatúra).
(
32
)	Pozri rozsudky z 18. júla 2013, Schindler Holding a i./Komisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, body 101 a 102), a z 27. apríla 2017, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 46).
(
33
)	Rozsudok z 18. júla 2013, Schindler Holding a i./Komisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 103 a citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudok z 27. apríla 2017, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 48).
(
34
)	Pozri na účely pripomienok právnej teórie BLUMANN, C., DUBOIS, L.: Droit institutionnel de l’Union européenne. 6e éd., collection „Manuels“. LexisNexis: Paris, 2016, bod 954, s. 741, ako aj VAN RAEPENBUSCH, S.: Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne. 3e éd., collection „Commentaire J. Mégret“. Éditions de l’Université de Bruxelles: Bruxelles, 2018, bod 330, s. 286.
(
35
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 1989, Briantex a Di Domenico/EHS a Komisia (353/88, EU:C:1989:415, bod 6), ako aj uznesenia z 1. decembra 2008, Işçi Partisi/Komisia (T‑219/08, neuverejnené, EU:T:2008:538, bod 7), a zo 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisia (T‑223/09, neuverejnené, EU:T:2009:524, body 12 a 13).
(
36
)	Pozri rozsudok z 30. júna 2009, CPEM/Komisia (T‑444/07, EU:T:2009:227, body 39 a 40), a uznesenie z 12. mája 2010, CPEM/Komisia (C‑350/09 P, neuverejnené, EU:C:2010:267, bod 61).
(
37
)	Pozri rozsudok z 30. septembra 1998, Coldiretti a i./Rada a Komisia (T‑149/96, EU:T:1998:228, body 57 a 59 a citovaná judikatúra). Pozri v tejto súvislosti tiež rozsudok z 18. marca 1975, Union syndicale‑Service public européen a i./Rada (72/74, EU:C:1975:43, bod 21).
(
38
)	Pozri rozsudok zo 4. októbra 1979, Ireks‑Arkady/EHS (238/78, EU:C:1979:226, bod 5).
(
39
)	Spomedzi vyššie uvádzaných rozhodnutí pozri najmä uznesenie zo 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisia (T‑223/09, neuverejnené, EU:T:2009:524, bod 12 a citovaná judikatúra).
(
40
)	Spomedzi vyššie uvádzaných rozhodnutí pozri najmä uznesenie zo 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisia (T‑223/09, neuverejnené, EU:T:2009:524, bod 13 a citovaná judikatúra).
(
41
)	Pozri BONICHOT, J.‑C.: La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union. In: Actualité juridique : droit administratif. Dalloz: Paris, 2014, č. 12, s. 683 až 687, konkrétne s. 686.
(
42
)	Pozri body 106 a 159 napadnutého rozsudku. Tieto body sú predmetom kritiky v druhej časti druhého odvolacieho dôvodu. Guardian Europe podporuje výhradu o skreslení interného memoranda z 13. novembra 2015, ktoré predložila, ktorá by podľa môjho názoru mala byť zamietnutá, pretože tento dôkaz bol predmetom posúdenia Všeobecného súdu, ktoré zjavne nie je nesprávne.
(
43
)	Pozri bod 99 napadnutého rozsudku.
(
44
)	Bod 104 napadnutého rozsudku.
(
45
)	Pokiaľ ide o existujúce organizačné a ekonomické väzby medzi materskou a dcérskou spoločnosťou, majú rovnakú povahu ako tie, ktoré sa uplatňujú na účely pripísania protiprávneho správania dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti [pozri najmä rozsudok z 27. apríla 2017, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, body 52 a 54)].
(
46
)	Pozri bod 12 odvolania.
(
47
)	Pokiaľ ide o dostatočne závažné porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, ku ktorému došlo v rozsudku Všeobecného súdu z 27. septembra 2012, pozri body 84 a 122 nižšie.
(
48
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
49
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
50
)	Pozri bod 92 nižšie.
(
51
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
52
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
53
)	C‑3/16, EU:C:2017:209.
(
54
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 66.
(
55
)	Pozri rozsudok z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 65, a najmä odkaz na body 61 a 62), na porovnanie s návrhmi, ktoré predniesol advokát Wathelet vo veci Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, body 38 a 65), v ktorých zdôraznil novosť napadnutého rozhodnutia Komisie vo vzťahu k jej zaužívanej praxi a judikatúre Súdneho dvora.
(
56
)	Pozri rozsudok z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 66).
(
57
)	Táto otázka bola vznesená iba v súvislosti s rozsudkom z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513). Pozri pripomienku Rakúskej republiky a šiesty argument vlády Spojeného kráľovstva uvedený v tomto rozsudku v príslušnom poradí v bodoch 21 a 28, v prípade ktorých Súdny dvor nepovažoval za potrebné sa vyjadriť. Pozri v tejto súvislosti komentár k tomuto rozsudku od ROSTANE, M.: Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire. In: Journal du droit international (Clunet). LexisNexis: Paris, apríl 2004, č. 2, s. 552 – 559, a ADIDA‑CANAC, H.: L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité. In: Recueil Dalloz. Dalloz: Paris, 2009, č. 19, s. 1288 – 1297, konkrétne s. 1295 a poznámku pod čiarou 72.
(
58
)	Rozsudok z 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisia (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, bod 82).
(
59
)	Pozri BONICHOT, J.‑C.: c. d., najmä s. 686.
(
60
)	Pozri osobitne rozsudky uvedené v bodoch 101, 106, 107 nižšie, ako aj rozsudok z 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito a i. (C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 46 a nasl.).
(
61
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
62
)	Pozri rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 11, bod 15 ods. 2 a bod 16).
(
63
)	Pozri rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, body 18 až 20 a citovaná judikatúra).
(
64
)	Pozri rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 21).
(
65
)	Rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 42 ods. 1), kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
66
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
67
)	C‑224/01, EU:C:2003:513. Pozri v tomto zmysle SIMON, D.: La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01). In: Revue Europe. LexisNexis: Paris, 2003, č. 11, s. 3 – 6, najmä s. 4, kde sa uvádza, že „odôvodnenie [rozsudku] neoddeľuje dve zistenia, ktoré by mohli byť aj samostatné:… na jednej strane… preukazuje zásadu zodpovednosti za súdne rozhodnutie a na druhej strane… odôvodňuje, že táto zodpovednosť sa vzťahuje aj na rozsudky najvyšších súdov. Zdá sa, že druhú úvahu treba podľa názoru Súdneho dvora a fortiori odôvodniť“. Pozri tiež pochybnosti, ktoré vyjadrili HUGLO, J.‑G.: La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard. In: Gazette du Palais. Lextenso Éditions: Issy‑les‑Moulineaux, 2004, č. 164, s. 34 – 40, ako aj BEUTLER, B: State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle? In: Common Market Law Review. Kluwer Law International: Alphen‑sur‑le‑Rhin, 2009, roč. 46, č. 3, s. 773 – 804, najmä s. 789, ktoré uviedol generálny advokát Wahl v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:260, poznámka pod čiarou 15).
(
68
)	Pozri bod 59 tohto rozsudku.
(
69
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
70
)	C‑173/03, EU:C:2006:391, body 30 až 32.
(
71
)	Tento bod 36 znie takto: „Ako generálny advokát uviedol v bode 52 svojich návrhov, vylúčiť za týchto okolností akúkoľvek zodpovednosť štátu z dôvodu, že porušenie práva Spoločenstva vyplýva z výkladu právnych pravidiel vykonaného súdom, by znamenalo odstrániť samotnú podstatu zásady stanovenej Súdnym dvorom v… rozsudku [z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)]. Toto konštatovanie platí o to viac v prípade súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, ktorý má zabezpečovať na vnútroštátnej úrovni jednotný výklad právnych pravidiel.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
72
)	Pozri rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 24), na porovnanie s návrhmi, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, bod 39).
(
73
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
74
)	Pozri rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová [C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 20 a citovaná judikatúra, najmä rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 31)].
(
75
)	Pozri rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 32).
(
76
)	Pozri v tomto zmysle poznámku pod čiarou 19 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602): „Ako som už zdôraznil v mojich návrhoch vo… veci Köbler [(C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 38)], hoci v prípade, keď nie je možný vnútroštátny opravný prostriedok proti rozhodnutiu najvyššieho súdneho orgánu, žaloba o zodpovednosť štátu je jediným právnym prostriedkom, ktorý umožňuje, in ultima ratio, zabezpečiť obnovenie poškodeného práva a v konečnom dôsledku zabezpečiť náležitú úroveň účinnej súdnej ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z právneho poriadku Spoločenstva, nie je to tak v prípade rozhodnutí vydaných bežnými súdnymi orgánmi, keďže sa proti nim je možné odvolať na vnútroštátnom súde.“
(
77
)	Pojem vyplývajúci najmä z rozsudku z 24. októbra 2018, XC a i. (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 58).
(
78
)	K rôznym formám odškodnenia pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl v spojených veciach Európska únia/Gascogne Sack Deutschland a Gascogne a (C‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:620, bod 84).
(
79
)	Pozri stanovisko 2/13 z 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, bod 174) a rozsudok z 24. októbra 2018, XC a i. (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 39).
(
80
)	Treba zdôrazniť, že po nadobudnutí platnosti Zmluvy z Nice, ktorá uskutočnila dôležitú reformu súdneho systému, sa právomoci Všeobecného súdu značne rozšírili. Podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ je Všeobecný súd príslušný prejednávať takmer všetky žaloby s výnimkou predovšetkým žalôb o nesplnenie povinnosti. Podľa VAN RAEPENBUSCH, S.: c. d., bod 4, s. 14 a bod 62, s. 72, táto reforma zmenila Všeobecný súd „na skutočný všeobecný správny súd“.
(
81
)	Pozri článok 256 ZFEÚ (pôvodný článok 225 ZES, ktorý vychádza z bývalého článku 168 A Zmluvy o EHS zmeneného Maastrichtskou zmluvou), ako aj článok 58 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorý stanovuje, že „odvolanie na Súdny dvor sa obmedzuje len na právne otázky. Môže sa zakladať na dôvodoch nedostatku právomoci Všeobecného súdu, porušenia procesných pravidiel pred Všeobecným súdom, ktoré sa nepriaznivo dotýka záujmov odvolávajúceho sa, ako aj na porušení práva Únie Všeobecným súdom“.
(
82
)	Pozri, pokiaľ ide o vnútroštátne súdy, VAN RAEPENBUSCH, S.: c. d., bod 2, s. 12.
(
83
)	Pozri rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 32), na porovnanie s návrhmi, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, body 70 až75), a rozsudky z 15. marca 2017, Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, body 31 až 34), ako aj zo 4. októbra 2018Komisia/Francúzsko (Zrážková daň z hnuteľného majetku) (C‑416/17, EU:C:2018:811, body 108 a 109).
(
84
)	Pozri stanovisko 2/13 z 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, bod 176) a rozsudok z 24. októbra 2018, XC a i. (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 41).
(
85
)	V tejto súvislosti pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 94).
(
86
)	Pozri rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 34).
(
87
)	Pre ilustráciu príčin pochybení, ktoré môžu vzniknúť pri výkone interpretačnej činnosti súdu, pozri rozsudok z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 35).
(
88
)	Pozri, pokiaľ ide o vyhlásenie o neexistencii práva na ustálenú judikatúru, ESĽP, 18. decembra 2008, Unédic v. Francúzsko (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, § 74), pripomenuté v uznesení z 13. júla 2010, Allen a i./Komisia (F‑103/09, EU:F:2010:88, bod 49). Pozri tiež usmernenie k článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach, právo na spravodlivý proces (občianske veci), aktualizované 31. decembra 2018, k dispozícii na tejto internetovej adrese: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_FRA.pdf (bod 279).
(
89
)	K prehľadu o právnej úprave a judikatúre niektorých členských štátov, pozri GUINCHARD, S.: Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice. In: Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz. Dalloz: Paris, január 2018, bod 34, na porovnanie s výkladom uvedeným v návrhoch, ktoré predložil generálny advokát Léger vo veci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 77 a nasl.). Pozri tiež, pokiaľ ide o taliansku právnu úpravu, rozsudok z 24. novembra 2011, Komisia/Taliansko (C‑379/10, neuverejnený, EU:C:2011:775). Pokiaľ ide o francúzske hmotné právo, chcem spresniť, že článok L 141‑1 Code de l’organisation judiciaire (Zákonník o organizácii súdnictva) stanovuje, že zodpovednosť štátu vzniká len v dôsledku hrubej nedbanlivosti alebo odopretia spravodlivosti. Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) od roku 2001 uprednostňuje objektívnu koncepciu nedbanlivosti, konkrétne, že „za hrubú nedbanlivosť sa považuje akýkoľvek nedostatok charakterizovaný skutočnosťou alebo radom skutočností, ktoré odrážajú neschopnosť súdnej verejnej služby plniť úlohy, ktoré jej boli zverené“ [23. február 2001, ass. plén., č. 99‑16.165 (Bulletin 2001, ass. plén., č. 5, s. 10)]. Okrem toho podľa ustálenej judikatúry Cour de cassation (Kasačný súd) „neschopnosť súdnej verejnej služby plniť úlohy, ktoré jej boli zverené, [možno] posudzovať len v rozsahu, v akom uplatnenie opravných prostriedkov neumožnilo napraviť údajné nesprávne fungovanie“ [rozsudky zo 6. mája 2003, prvý občiansky senát, č. 01‑02.543 (Bulletin 2003, I, č. 105, p. 82), zo 4. novembra 2010, prvý občiansky senát, č. 09‑15.869 (Bulletin 2010, I, č. 223), a z 5. septembra 2018, prvý občiansky senát, č. 17‑21.206 (FR:CCASS:2018:C100793)]. Pokiaľ ide o správne súdnictvo, Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) zaviedla systém, ktorý je dosť podobný zodpovednosti všeobecných súdov stanovenej zákonom. Vzniká len v prípade hrubej nedbanlivosti, ktorá nesmie vyplývať z obsahu konečného rozhodnutia súdu (rozsudok z 29. decembra 1978, Darmont, č. 96004, uverejnený v Zbierke). Zaviedol sa osobitný režim, ktorý umožňuje založiť zodpovednosť štátu za neodôvodnené prieťahy správnych súdov pri rozhodovaní, v prípade ktorých sa už nevyžaduje hrubá nedbanlivosť (rozsudok z 28. júna 2002, ass., Garde des sceaux, ministre de la Justice v. Magiera, č. 239575, uverejnený v Zbierke).
(
90
)	Pre úplnosť možno spresniť, že uplatnenie takéhoto zákonného opravného prostriedku už preskúmal Súdny dvor, ktorý rozhodoval o odvolaní podanom proti uzneseniu z 23. januára 2018, Campalilla/Európska únia (T‑759/16, neuverejnené, EU:T:2018:26), ale bez toho, aby sa musel vyjadriť k právnej otázke týkajúcej sa podmienok vzniku zodpovednosti Únie za obsah rozhodnutia vydaného Súdnym dvorom (pozri bod 33 a nasl. tohto uznesenia). Súdny dvor totiž v uznesení zo 7. augusta 2018, Campailla/Európska únia (C‑256/18 P, neuverejnené, EU:C:2018:655, body 43, 46 a 47), potvrdil neprípustnosť žaloby o náhradu škody a uviedol, že predmetné dôvody, ktoré boli napadnuté odvolaním, sú nadbytočné.
(
91
)	Pozri osobitne v prejednávanej veci rozsudok z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 20).
(
92
)	Môže ísť napríklad o prípady porušenia práva na obhajobu, nerešpektovania zásady kontradiktórnosti, chýbajúceho odôvodnenia alebo odôvodnenia, ktoré odráža zaujatosť súdu.