62008CC0069
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
VERICA TRSTENJAK
prednesené 2. apríla 2009 (
1
)
Vec C-69/08
Raffaello Visciano
proti
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
„Sociálna politika — Ochrana pracovníkov — Platobná neschopnosť zamestnávateľa — Smernica 80/987/EHS — Povinnosť uhradiť celý neuspokojený nárok do výšky vopred určenej hornej hranice — Povaha nárokov zamestnanca voči záručnej inštitúcii — Premlčacia doba“
I — Úvod
1.
Svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES položil Tribunale di Napoli Súdnemu dvoru tri otázky týkajúce sa výkladu smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (
2
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci žaloby, ktorú podal pán Visciano (ďalej len „žalobca vo veci samej“) proti Istituto nazionale della previdenza sociale (Národný úrad sociálneho zabezpečenia, ďalej len „INPS“) s cieľom získať platbu svojich pohľadávok vyplývajúcich z pracovnoprávneho vzťahu za posledné tri mesiace, ktoré neboli uspokojené v dôsledku platobnej neschopnosti jeho zamestnávateľa. Účastníci konania v podstate vedú spor o výške týchto pohľadávok, pričom diskusia sa sústreďuje hlavne na to, či sa INPS môže odvolávať na jednoročnú premlčaciu dobu, ktorú stanovuje talianske právo. INPS sa v tejto súvislosti odvoláva na judikatúru Najvyššieho súdu Talianska, ktorá týmto pohľadávkam priznáva povahu dávok sociálneho zabezpečenia, ako aj na neuplatniteľnosť vnútroštátnych ustanovení, ktoré by mohli pozastaviť alebo prerušiť plynutie premlčacej doby.
3.
Prejudiciálne otázky majú za cieľ spresniť právnu povahu pohľadávok zamestnanca voči záručným inštitúciám, ktorá sa má uplatniť podľa smernice 80/987, ako aj požiadavky Spoločenstva týkajúce sa ochrany takýchto práv pred súdmi.
II — Právny rámec
A — Právo Spoločenstva
4.
Smernica 80/987, v znení uplatniteľnom na skutkový stav prejednávanej veci, obsahuje tieto relevantné ustanovenia.
5.
Podľa jej prvého odôvodnenia „treba zabezpečiť ochranu zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, najmä zaručiť výplatu ich neuspokojených nárokov“.
6.
Článok 1 ods. 1 a 2 smernice 80/987 stanovuje:
„1.   Táto smernica sa vzťahuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a existujúce voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v stave platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1.
2.   Členské štáty môžu výnimočne vylúčiť nároky niektorých kategórií zamestnancov z pôsobnosti tejto smernice vzhľadom na osobitú povahu pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu zamestnanca, alebo existenciu iných foriem záruk poskytujúcich ochranu zamestnancov, ktorá je rovnocenná ochrane vyplývajúcej z tejto smernice.
Kategórie zamestnancov uvedené v prvom pododseku sú uvedené v prílohe.“
7.
Podľa článku 2 ods. 2 smernice 80/987 ňou nie sú dotknuté vnútroštátne právne predpisy, pokiaľ ide o vymedzenie pojmov „zamestnanec“, „zamestnávateľ“, „odmena“, „právo zakladajúce okamžitý nárok“ a „právo zakladajúce budúci nárok“.
8.
Článok 3 smernice 80/987 stanovuje:
„1.   Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie s výhradou ustanovení článku 4 zaručia výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov, vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich sa odmeny za obdobie pred stanoveným dňom.
2.   Členské štáty rozhodnú, či dňom uvedeným v odseku 1 bude:
—
deň začiatku platobnej neschopnosti zamestnávateľa,
—
alebo deň, keď dal zamestnávateľ z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnancovi výpoveď,
—
alebo deň, keď sa začala platobná neschopnosť zamestnávateľa, alebo skončila pracovná zmluva, alebo pracovnoprávny vzťah s príslušným zamestnancom z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa.“
9.
Podľa článku 4 smernice 80/987:
„1.   Členské štáty majú možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených [uvedenú — neoficiálny preklad] v článku 3.
2.   V prípade, že členské štáty využijú možnosť uvedenú v odseku 1:
—
v prípade uvedenom v článku 3 ods. 2 prvá zarážka, zabezpečia výplatu neuspokojených nárokov súvisiacich s odmenou za prácu za posledné tri mesiace trvania pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval [vzťahu, ktoré existovali — neoficiálny preklad] v období šiestich mesiacov predchádzajúcich dňu, ku ktorému nastala platobná neschopnosť zamestnávateľa;
—
v prípade uvedenom v článku 3 ods. 2 druhá zarážka, zabezpečia výplatu neuspokojených nárokov súvisiacich s odmenou za prácu za posledné tri mesiace trvania pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktoré predchádzali dňu oznámenia výpovede zamestnancovi z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa;
—
v prípade uvedenom v článku 3 ods. 2, tretia zarážka, zabezpečia výplatu neuspokojených nárokov súvisiacich s odmenou za prácu za posledných osemnásť mesiacov trvania pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, predchádzajúcich začiatku platobnej neschopnosti zamestnávateľa alebo dňu skončenia pracovnej zmluvy, alebo pracovného pomeru zamestnanca z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa. V takomto prípade členské štáty môžu obmedziť zodpovednosť za výplatu odmeny zodpovedajúcu obdobiu ôsmich týždňov alebo niekoľkým kratším obdobiam v celkovom trvaní ôsmich týždňov.
3.   Aby sa predišlo výplate súm, ktoré presahujú sociálne ciele tejto smernice, členské štáty môžu stanoviť hornú hranicu zodpovednosti za neuspokojené nároky zamestnancov.
…“
10.
Článok 5 smernice 80/987 stanovuje:
„Členské štáty ustanovia podrobné pravidlá organizácie, financovania a prevádzky záručných inštitúcií, najmä v súlade s týmito zásadami:
a)
majetok inštitúcií je nezávislý od prevádzkového kapitálu zamestnávateľov a nesmie byť dostupný v rámci konania z dôvodu platobnej neschopnosti;
b)
na ich financovanie prispievajú zamestnávatelia, ak nie sú plne financované štátnymi orgánmi;
c)
záväzky inštitúcií nezávisia od toho, či bola alebo nebola splnená povinnosť prispieť na financovanie.“
11.
Podľa článku 6 smernice 80/987:
„Členské štáty môžu ustanoviť, že články 3, 4 a 5 sa nevzťahujú na príspevky splatné v rámci vnútroštátnych systémov zákonného sociálneho zabezpečenia alebo v rámci doplnkových podnikových alebo medzipodnikových dôchodkových systémov mimo vnútroštátnych systémov zákonného sociálneho zabezpečenia.“
B — Vnútroštátne právo
1. Zákon č. 297/82
12.
Na vykonanie smernice 80/987 upravil zákon č. 297 z 29. mája 1982 (
3
) o právnej úprave mzdových nárokov pri skončení pracovnoprávneho vzťahu a právnych predpisoch v oblasti dôchodkov (ďalej „zákon č. 297/82“) vo svojom článku 2, že v rámci INPS sa zriadi Garančný fond pre mzdové nároky pri skončení pracovnoprávnych vzťahov (ďalej len „garančný fond“) s cieľom nahradiť zamestnávateľa v prípade jeho platobnej neschopnosti a vyplatiť nároky zamestnancov alebo ich právnych nástupcov vyplývajúce zo skončenia pracovnoprávneho vzťahu podľa článku 2120 talianskeho občianskeho zákonníka (Codice civile, ďalej len„občiansky zákonník“). Po výplate pohľadávky má garančný fond regresný nárok voči zamestnávateľovi, a pokiaľ ide o zaplatené sumy, vzťahuje sa naň výsada priznaná pohľadávkam zamestnanca podľa článkov 2751a a 2776 občianskeho zákonníka.
2. Decreto legislativo č. 80/92
13.
Články 1 a 2 Decreto legislativo č. 80 z 27. januára 1992, ktorým sa preberá smernica 80/987 (
4
) (ďalej len „legislatívny dekrét č. 80/92“), upravujú zodpovednosť za pohľadávky z pracovnoprávnych vzťahov a zásah garančného fondu, ktorý je spravovaný INPS.
14.
Článok 1 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 80/92 nazvaný „Zabezpečenie pohľadávok z pracovnoprávnych vzťahov“ stanovuje:
„Pokiaľ je zamestnávateľ v konkurznom konaní, vyrovnávacom konaní, v nútenej správnej likvidácii alebo podlieha mimoriadnej správe…, zamestnanci, ktorých zamestnáva, alebo ich právni nástupcovia môžu na základe žiadosti získať od garančného fondu… platbu neuspokojených pohľadávok z pracovnoprávnych vzťahov, ktoré sú uvedené v článku 2.“
15.
Podľa článku 2 ods. 1, 2, 4 a 5 legislatívneho dekrétu č. 80/92:
„1.   Platba, ktorú uskutočňuje garančný fond v súlade s článkom 1 tohto dekrétu, sa týka pohľadávok vyplývajúcich z pracovnoprávnych vzťahov iných ako pohľadávky, na ktoré má zamestnanec nárok pri skončení pracovnoprávneho vzťahu za posledné tri mesiace uvedeného pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval v období dvanástich mesiacov predchádzajúcich: a) dňu prijatia opatrenia stanovujúceho začatie niektorého z konaní uvedených v článku 1 ods. 1; b) dňu začatia exekučného konania; c) dňu rozhodnutia o likvidácii alebo o pozastavení dočasnej činnosti alebo o skončení platnosti povolenia pokračovať v činnosti podniku pre zamestnancov, ktorí pokračovali vo výkone svojej profesijnej činnosti, alebo dňu ukončenia pracovnoprávneho vzťahu, ak k tomu došlo v čase, keď podnik pokračoval vo svojej činnosti.
2.   Platba, ktorú uskutočňuje garančný fond v súlade s odsekom 1 tohto článku, nemôže byť vyššia než trojnásobok hornej hranice mimoriadnej náhrady mesačnej mzdy, od ktorej sú odpočítané zrážky sociálneho zabezpečenia.
…
4.   Nie je možný súbeh platby podľa odseku 1 tohto článku, a to do výšky uvedených súm: a) a mimoriadnej náhrady mzdy poberanej v priebehu dvanástich mesiacov podľa odseku 1 tohto článku; b) a odmeny vyplatenej zamestnancovi počas obdobia troch mesiacov podľa odseku 1 tohto článku; c) a náhrady za mobilitu priznanú podľa zákona č. 223 z 23. júla 1991 v priebehu troch mesiacov nasledujúcich po ukončení pracovnoprávneho vzťahu.
5.   Právo na dávku podľa odseku 1 sa premlčí v jednoročnej dobe. …“
III — Skutkové okolnosti, spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
16.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobca vo veci samej bol zamestnancom spoločnosti La Metropoli S.a.r.l. poskytujúcej bezpečnostné služby až do 9. novembra 2000. V ten deň sa po začatí nútenej správnej likvidácie, ktorá bola vyhlásená na základe vyhlášky ministerstva z, stal účastníkom hromadného prepúšťania podľa článkov 4 a 24 zákona č. 223/1991.
17.
Dňa 8. júna 2001 podal žalobca vo veci samej podľa článkov 1 a 2 legislatívneho dekrétu č. 80/92 žiadosť s cieľom získať od garančného fondu, ktorý založil INPS, platbu neuspokojených pohľadávok z pracovnoprávneho vzťahu v súvislosti s prácou vykonanou za posledné tri mesiace pracovného pomeru.
18.
INPS namiesto toho, aby pri vyplácaní plnenia na ťarchu garančného fondu žalobcovi vo veci samej vyplatil nezaplatenú mzdu v medziach stanovených v legislatívnom dekréte 80/1992, čiže vo výške trojnásobku hornej hranice mimoriadnej náhrady mesačnej mzdy, odpočítal z hornej hranice stanovenej zákonom preddavky na mzdu, ktoré vyplatil zamestnávateľ, a tým vyplatil nižšiu sumu ako je suma, na ktorú má dotknutá osoba nárok.
19.
Žalobca vo veci samej tvrdil, že postup INPS, na základe ktorého odpočítal od hornej hranice preddavky na mzdu, ktoré vyplatil zamestnávateľ, sa má považovať za protiprávny vzhľadom na rozsudok Barsotti a i. (
5
), a v dôsledku toho sa obrátil na vnútroštátny súd, aby mu priznal nárok na rozdiel medzi už vyplatenou sumou a hornou hranicou, na ktorú mal nárok bez akéhokoľvek odpočítania.
20.
INPS proti tejto žalobe namietal ročné premlčanie pohľadávky. V tejto súvislosti tvrdil, že pohľadávka uplatnená voči garančnému fondu nebola tou pohľadávkou, ktorú uplatnil proti zamestnávateľovi, ale samostatnou a rozdielnou pohľadávkou sociálneho zabezpečenia. Okrem toho namietal, že povaha pohľadávky ako dávky sociálneho zabezpečenia a aj jej samostatnosť vylučovali, aby sa táto vec kvalifikovala tak, že sa jej zo zákona vyhovie, a spôsobovali neuplatniteľnosť právnych predpisov týkajúcich sa premlčania spoločných a nerozdielnych záväzkov, a teda aj článku 94 Legge fallimentare (zákon o konkurze), ktorý upravuje prerušenie plynutia premlčacej doby až do skončenia konkurzného konania. Podľa názoru INPS sa bez prerušenia a predchádzajúcich prerušujúcich aktov mala dotknutá pohľadávka považovať za premlčanú z dôvodu uplynutia ročnej doby podľa článku 2 legislatívneho dekrétu č. 80/92.
21.
Tribunale di Napoli sa domnieva, že riešene sporu závisí od uplatňovania práva Spoločenstva. Súčasne pripúšťa pochybnosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť článkov 3 a 4 smernice 80/987, ako aj ďalších zásad práva Spoločenstva. Za týchto podmienok Tribunale di Napoli rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
1.
Umožňujú články 3 a 4 smernice č. 80/987 z 20. októbra 1980 v rozsahu, v akom upravujú platbu neuspokojených nárokov zamestnancov týkajúcich sa odmeny, aby sa týmto pohľadávkam od okamihu ich uplatnenia voči záručnej inštitúcii odňala ich pôvodná povaha odmeny a aby nadobudli odlišnú kvalifikáciu ako dávky sociálneho zabezpečenia len z dôvodu, že ich vyplatenie členský štát zveril inštitúcii sociálneho zabezpečenia, a teda že vo vnútroštátnom právnom predpise sa pojem „odmena“ nahrádza pojmom „dávka sociálneho zabezpečenia“?
2.
Považuje sa vzhľadom na sociálny cieľ smernice 80/987 za dostatočné, ak vnútroštátna právna úprava používa pôvodnú pohľadávku z odmeny zamestnanca len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie, alebo sa vyžaduje, aby sa pohľadávka z odmeny zamestnanca vo vzťahu k zamestnávateľovi, ktorý je platobne neschopný, vďaka zásahu záručnej inštitúcie ochraňovala, pričom by sa jej zabezpečil rovnaký obsah, záruky, lehoty a spôsob výkonu, aké sa priznávajú akýmkoľvek ďalším pohľadávkam vyplývajúcim z pracovnoprávneho vzťahu v tom istom právnom poriadku?
3.
Umožňujú zásady vyplývajúce z právnej úpravy Spoločenstva a najmä zásady ekvivalencie a efektivity, aby sa na výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov, týkajúcich sa odmeny za obdobie určené podľa článku 4 smernice č. 80/987 uplatnil menej výhodný režim premlčania, než je režim, ktorý sa uplatňuje na pohľadávky obdobnej povahy?
IV — Konanie pred Súdnym dvorom
22.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 29. januára 2008 bol doručený do kancelárie Súdneho dvora .
23.
Žalobca vo veci samej, INPS, španielska, talianska a holandská vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev predložili písomné pripomienky v lehote podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora.
24.
Na pojednávanie, ktoré sa konalo 12. februára 2009, sa dostavili zástupcovia žalobcu vo veci samej, INPS, španielskej, talianskej a holandskej vlády, ako aj Komisie, aby predniesli svoje ústne pripomienky.
V — Hlavné tvrdenia účastníkov konania
A — O prvej otázke
25.
Žalobca vo veci samej navrhuje odpovedať na prvú otázku v tom zmysle, že výklad smernice 80/987, ktorého cieľom je priznať pohľadávkam na ťarchu garančného fondu inú povahu, než je povaha odmeny, je nezlučiteľný so sociálnym cieľom uvedenej smernice, keďže takýto výklad nevyhovuje minimálnej ochrane, ktorá je priznaná na úrovni Spoločenstva. Žalobca vo veci samej zdôrazňuje, že európsky normotvorca chcel stanoviť pre pracovnoprávny vzťah ďalšiu záruku v prípadoch platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ukladajúc členským štátom povinnosť uhradiť časť mzdy, ktorá nebola vyplatená.
26.
INPS uvádza, že prejudiciálne otázky sa týkajú len prípadov, v ktorých sa neuspokojená pohľadávka z odmeny uplatňuje v rámci konkurzného konania. Podľa názoru INPS nový výklad Corte suprema di cassazione, podľa ktorého pohľadávky vyplývajúce zo smernice 80/987 majú povahu dávky sociálneho zabezpečenia, posilňuje ochranu, ktorú poskytuje táto smernica. Sociálny cieľ smernice záručná inštitúcia zabezpečuje vďaka vyplácaniu celej sumy odmeny.
27.
Talianska vláda navrhuje odpovedať na prvú otázku v tom zmysle, že články 3 a 4 smernice 80/987 umožňujú, aby neuspokojené pohľadávky zamestnanca od okamihu ich uplatnenia voči záručnej inštitúcii stratili svoju pôvodnú povahu odmeny a nadobudli odlišnú kvalifikáciu ako dávky sociálneho zabezpečenia z dôvodu, že ich vyplatenie členský štát zveril záručnej inštitúcii, a teda že vo vnútroštátnom právnom predpise sa pojem „odmena“ nahrádza pojmom „dávka sociálneho zabezpečenia“.
28.
Táto vláda zastáva názor, že zamestnanec je osobitne chránený štruktúrou, ktorá charakterizuje záručné inštitúcie, pretože záručné inštitúcie sú vyňaté z exekučného konania. Navyše smernica 80/987 upravuje možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií za platbu na určité obdobie a stanoviť hornú hranicu. Záručné inštitúcie tak zabezpečujú minimálnu ochranu všetkým zamestnancom. Úhradu nevyplatených odmien by naopak nebolo možné zabezpečiť, ak by zamestnanec musel uplatňovať svoje pohľadávky voči samotnému zamestnávateľovi.
29.
Španielska vláda navrhuje odpovedať na prvú otázku záporne. Na jednej strane zdôrazňuje, že dohovor č. 173 a odporúčanie č. 180 Medzinárodnej organizácie práce (MOP) upravili ochranu pohľadávok z odmeny zo strany záručných inštitúcií. Na druhej strane sa domnieva, že dávka, ktorú zaručuje inštitúcia, je pohľadávkou z odmeny, a to bez ohľadu na to, že majetok záručnej inštitúcie spravuje INPS spolu s inými dávkami sociálneho zabezpečenia.
30.
Komisia zastáva názor, že na prvú otázku je potrebné odpovedať v tom zmysle, že články 3 a 4 smernice 80/987 neodporujú vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je zákon č. 297/82 a legislatívny dekrét č. 80/92, ktorý priznáva pohľadávkam zamestnanca voči záručnej inštitúcii odlišnú povahu, než akú majú voči jeho zamestnávateľovi.
31.
Podľa Komisie totiž smernica 80/987 ukladá povinnosť dosiahnuť výsledok, pričom každému členskému štátu ponecháva možnosť zvoliť si prostriedky na dosiahnutie tohto výsledku. Dôležité je, aby záručná inštitúcia zamestnancovi vyplatila pohľadávky, ktoré mu nevyplatil jeho zamestnávateľ, a to bez ohľadu na povahu pohľadávok uplatňovaných voči záručnej inštitúcii.
32.
Komisia uvádza, že talianska právna úprava nie je jednoznačná, pokiaľ ide o posúdenie pohľadávok zamestnanca voči záručnej inštitúcii, keďže ich umožňuje kvalifikovať buď ako „pohľadávky z odmeny“, alebo ako „pohľadávky sociálneho zabezpečenia“.
B — O druhej otázke
33.
Podľa Komisie sa smernica 80/987 má vykladať v tom zmysle, že na jej prebratie v súlade s jej sociálnym cieľom postačuje, že vnútroštátna právna úprava používa pôvodnú pohľadávku z odmeny zamestnanca len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie. Komisia uvádza, že cieľom tejto smernice je zabezpečiť zamestnancom minimálnu záruku v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa na účely zabezpečenia výplaty ich neuspokojených pohľadávok. Ak by normotvorca Spoločenstva chcel vo všetkých ohľadoch zosúladiť veriteľskú pozíciu zamestnanca voči svojmu zamestnávateľovi s jeho pozíciou voči záručnej inštitúcii, nedohodol by s členskými štátmi možnosť obmedziť zodpovednosť záručnej inštitúcie za platbu.
34.
Talianska vláda navrhuje odpovedať v tom zmysle, že vzhľadom na sociálny cieľ smernice 80/987 postačuje, že vnútroštátna právna úprava používa pojem pohľadávka z odmeny len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie, bez toho, aby bolo potrebné, aby pohľadávka z odmeny zamestnanca voči zamestnávateľovi, ktorý je v platobnej neschopnosti, presne zodpovedala, pokiaľ ide o zachovanie záruk, lehôt a ďalšie podmienky, akýmkoľvek ďalším pohľadávkam vyplývajúcim z pracovnoprávneho vzťahu, ktoré sú v právnom zmysle podobné. Táto vláda vysvetľuje, že najnovšia judikatúra Corte suprema di cassazione sa opiera o myšlienku, že nárok na dávky zo strany garančného fondu nevzniká na základe pracovnoprávneho vzťahu, ale na základe vzťahu so záručnou inštitúciou. Táto samostatnosť vo vzťahu k pohľadávke voči zamestnávateľovi má za následok neuplatniteľnosť ustanovení na pohľadávky z odmeny.
35.
Holandská vláda navrhuje odpovedať, že vzhľadom na sociálny cieľ smernice 80/987 postačuje, že vnútroštátna právna úprava používa pojem pohľadávky z odmeny ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom garančného fondu. Nie je nevyhnutné, aby vnútroštátna právna úprava posudzovala túto pohľadávku podľa jej pôvodnej povahy.
36.
Španielska vláda tvrdí, že neuspokojeným pohľadávkam z odmeny v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa je potrebné zaručiť rovnakú ochranu, ako je ochrana, ktorá je stanovená v ochranných pravidlách uplatniteľných na mzdy vo všeobecnosti. Zdôrazňuje, že pohľadávky z odmeny požívajú určité záruky, ktoré sa musia zabezpečiť.
C — O tretej otázke
37.
Žalobca vo veci samej navrhuje odpovedať, že výklad smernice 80/987, ktorý smeruje k tomu, aby sa pohľadávkam na ťarchu garančného fondu pripísala iná povaha, než je povaha odmeny, je neprípustný, pretože vytvára nerovnosť zaobchádzania medzi pracovníkmi v jednotlivých členských štátoch podľa toho, či existuje, alebo neexistuje systém sociálneho zabezpečenia. Tento výklad okrem iného vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu s pracovníkmi v rámci toho istého členského štátu.
38.
Uvádza, že najnovšia judikatúra Corte suprema di cassazione má za následok vytvorenie režimu premlčania pre pohľadávky na ťarchu garančného fondu, ktorý je odlišný než ten, ktorý sa uplatňuje na všetky ostatné pohľadávky, ktoré možno prihlásiť do konkurznej podstaty.
39.
Okrem iného zdôrazňuje, že aj vtedy, ak konkurzné konanie ešte nebolo skončené, a teda premlčanie pohľadávok, ktoré možno prihlásiť do konkurznej podstaty, bolo prerušené, pohľadávka zamestnancov, ktorí ešte nezískali sumu, ktorá je stanovená v už citovanom rozsudku Barsotti a i., sa považovala za premlčanú len preto, že bola kvalifikovaná ako dávka sociálneho zabezpečenia.
40.
Nakoniec žalobca vo veci samej tvrdí, že takáto kvalifikácia je v rozpore so zásadami ekvivalencie a efektivity.
41.
INPS poznamenáva, že v rozsudku z 18. apríla 2001 Corte suprema di cassazione odmietol prejudiciálnu námietku, ktorá je zameraná na nesúlad so zásadou ekvivalencie, a to z dôvodu, že zo stanovenia ročnej premlčacej doby nevyplýva pre zamestnanca v porovnaní s obdobným vnútroštátnym opravným prostriedkom žiadna nevýhoda. Uvádza, že vo veci samej nečinnosť zamestnanca, ktorý podal žalobu smerujúcu k vyplateniu nezaplatenej mzdy až po uplynutí jedného roka po predložení žiadosti o vyplatenie z garančného fondu, vyplýva z toho, že z dôvodu vývoja judikatúry bolo ťažké s istotou určiť okamih začatia plynutia premlčacej doby. Judikatúra Corte suprema di cassazione však nemá za následok nemožnosť uplatniť v tejto lehote pohľadávky z odmeny zamestnanca voči garančnému fondu.
42.
Podľa Komisie spočíva tretia otázka na postuláte, že pohľadávky, ktoré uplatňuje zamestnanec voči záručnej inštitúcii, majú rovnakú právnu povahu ako tie, ktoré môže uplatňovať voči svojmu zamestnávateľovi. So zreteľom na odpoveď na prvú otázku, ktorú navrhuje, sa Komisia domnieva, že na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.
43.
Ak by však mal vnútroštátny súd dospieť k záveru, že obe kategórie pohľadávok majú podobnú povahu, Komisia zastáva názor, že zásada rovnosti a zákazu diskriminácie vyžaduje, aby sa s pohľadávkami, ktoré sú uplatňované voči zamestnávateľovi v rámci konkurzného konania, zaobchádzalo rovnakým spôsobom. V dôsledku toho musia podliehať rovnakým podmienkam, pokiaľ ide o prerušenie premlčania.
44.
Talianska vláda navrhuje odpovedať na tretiu otázku v tom zmysle, že zásady vychádzajúce z judikatúry Spoločenstva, najmä zásady ekvivalencie a efektivity, umožňujú, aby sa na neuspokojené pohľadávky z odmeny uplatnil menej výhodný režim premlčania, než je režim, ktorý sa uplatňuje na obdobné pohľadávky, keďže príslušná uplatniteľná právna úprava sa musí posudzovať vo svojej celistvosti.
45.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, talianska vláda uvádza, že legislatívny dekrét č. 80/92 je úplne jednoznačný, keď stanovuje ročnú premlčaciu dobu. Vývoj v judikatúre Corte suprema di cassazione sa týka len uplatňovania pasívnej solidarity. Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, táto vláda uvádza, že ročná premlčacia doba sa uplatňuje všeobecne na dávky sociálneho zabezpečenia. Okrem iného uvádza, že Corte suprema di cassazione vo všeobecnosti zastáva názor, že premlčanie nezačne plynúť, pokiaľ nie sú splnené osobitné podmienky na vznik práva na dávky sociálneho zabezpečenia, teda nie pri skončení pracovnoprávneho vzťahu, ale keď sú splnené podmienky stanovené v zákone o konkurze.
46.
Podľa holandskej vlády právo Spoločenstva nebráni tomu, aby sa na neuspokojené pohľadávky z odmeny zamestnancov za obdobie stanovené v článku 4 smernice 80/987 uplatňoval režim premlčania, ako je ten, ktorý sa uplatňuje v prejednávanej veci, pokiaľ tento režim nie je v rozpore so zásadami ekvivalencie a efektivity.
47.
V tejto súvislosti sa holandská vláda opiera o rozsudok Pflücke (
6
), v ktorom sa členským štátom umožňuje stanoviť prekluzívnu lehotu, v rámci ktorej môže zamestnanec podľa vnútroštátneho práva podať žiadosť o vyplatenie náhrady za neuspokojené pohľadávky z odmeny z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa, avšak za podmienky, že takáto lehota rešpektuje všeobecné zásady práva Spoločenstva. V dôsledku toho podľa zásady ekvivalencie táto prekluzívna lehota nemôže byť menej výhodná, než je lehota týkajúca sa obdobných vnútroštátnych žiadostí, a v súlade so zásadou efektivity nemôže byť upravená tak, aby prakticky znemožňovala výkon práv priznaných právnym poriadkom Spoločenstva.
48.
Holandská vláda okrem iného uvádza, že vnútroštátny súd zrejme zastáva názor, že režim premlčania, ktorý sa uplatňuje na predmetné pohľadávky, je menej výhodný než režim, ktorý sa uplatňuje na obdobné pohľadávky. Táto vláda tvrdí, že zásada ekvivalencie sa musí uplatňovať na základe porovnania procesných pravidiel, ktoré sa uplatňujú na obdobné pohľadávky. Ak sa členský štát rozhodol pre režim, podľa ktorého zodpovednosť za pohľadávky z odmeny je formulovaná ako súkromnoprávna pohľadávka, je potrebné odkázať na premlčaciu dobu, ktorá sa uplatňuje na obdobné súkromnoprávne pohľadávky. To isté platí, ak je zodpovednosť za pohľadávky z odmeny upravená ako dávka sociálneho zabezpečenia.
49.
Španielska vláda navrhuje odpovedať na tretiu otázku záporne. Domnieva sa totiž, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje jednoročnú prekluzívnu lehotu bez spresnenia začiatku plynutia tejto lehoty a bez zohľadnenia osobitostí konania v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, môže vytvoriť situáciu, v ktorej nie je zabezpečená minimálna úroveň ochrany, ktorá je stanovená v smernici 80/987.
VI — Právne posúdenie
A — Úvodné poznámky
50.
Pracovné právo členských štátov Európskej únie bolo v niektorých oblastiach harmonizované. Právnu úpravu, ktorá bola na tento účel prijatá, možno teoreticky rozdeliť na vyhlásenia zásad, na ustanovenia, ktoré majú chrániť pracovníka v prípade krízy podniku a zabezpečiť rovnaké zaobchádzanie s mužmi a ženami, ako aj na ustanovenia týkajúce sa technickej bezpečnosti pri práci. (
7
)
51.
Smernica 80/987 spadá do druhej kategórie ustanovení Spoločenstva v oblasti pracovného práva. (
8
) Táto smernica zaručuje všetkým zamestnancom minimálnu ochranu v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa. (
9
) Neuspokojené pohľadávky zo strany zamestnávateľa, ktoré vyplývajú z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a ktoré sa týkajú odmeny za stanovené obdobie, uhrádzajú záručné inštitúcie, ktoré boli na tento účel osobitne zriadené. V prípade neexistencie ochrany stanovenej v smernici 80/987 by sa pohľadávky zamestnancov z odmeny často nachádzali v rovnakom postavení ako pohľadávky ostatných veriteľov. V takom prípade je ich realizácia prakticky odsúdená na neúspech. (
10
) V tejto súvislosti táto smernica, ako už vyplýva z jej prvého odôvodnenia (poukazujúceho na „potrebu vyváženého… a sociálneho rozvoja spoločenstva“) a ako to opakovane zdôraznil Súdny dvor, sleduje sociálny cieľ v záujme zamestnancov. (
11
) To isté platí v prípade smernice 2002/74/ES (
12
), ktorá sa mala prebrať do vnútroštátneho práva do 8. októbra 2005 a ktorá z dôvodu vývoja práva v oblasti platobnej neschopnosti v členských štátoch, a teda aj rozvoja vnútorného trhu, priniesla úpravy a zmeny s ohľadom na judikatúru Súdneho dvora.
52.
Ochrana, ktorú zaručuje smernica 80/987, sa na jednej strane chápe ako minimálna norma Spoločenstva. Na druhej strane vyplýva z čiastočnej harmonizácie (
13
) vnútroštátneho práva, takže nemá vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie, ako to výslovne vyplýva z článku 9 smernice 80/987. (
14
) Normotvorca Spoločenstva zároveň vyhradil členským štátom veľkú mieru voľnej úvahy na účely prebratia smernice 80/987 (
15
), pričom okrem iného nechal na nich, aby ustanovili podrobné pravidlá organizácie, financovania a prevádzky záručných inštitúcií (článok 5) a aby zvolili opatrenia potrebné na to, aby sa zaručila výplata neuspokojených nárokov zamestnancov (článok 3). Samotný normotvorca Spoločenstva sa napokon zdržal vymedzenia určitých pojmov spadajúcich do pracovného práva, ktoré sú vymenované v článku 2 ods. 2 uvedenej smernice, a namiesto toho odkazuje, pokiaľ ide o vymedzenie týchto pojmov, na vnútroštátne právo. (
16
)
53.
Je potrebné poznamenať, že to nie je po prvýkrát, čo talianske súdy položili Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu smernice 80/987. Tento návrh na prejudiciálne konanie ponúka novú príležitosť poukázať na spojitosti medzi pracovným právom Spoločenstva vo forme smernice 80/987 a vnútroštátnym právom na účely prípadného vymedzenia legislatívnych právomocí členských štátov v záujme účinného uplatňovania práv zamestnancov podľa práva Spoločenstva.
B — O prvej otázke
54.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či je v súlade so smernicou 80/987, že vnútroštátne právo už nepovažuje pohľadávky zamestnanca za pohľadávky z odmeny, ale za pohľadávky sociálneho zabezpečenia, a to z dôvodu, že ich vyplatenie členský štát zveril inštitúcii sociálneho zabezpečenia.
55.
Vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že v posledných rokoch v súvislosti s povahou dávok, ktoré vyplatil garančný fond na základe náhrady nárokov zamestnancov týkajúcich sa posledných troch mesiacov pracovnoprávneho vzťahu, ktoré neboli uspokojené v dôsledku platobnej neschopnosti zamestnávateľa, vznikol v rámci Corte suprema di Cassazione rozpor vo výklade, čo malo dosah na judikatúru všeobecných súdov, najmä pokiaľ ide o okamih začatia plynutia ročnej premlčacej doby, ktorá je stanovená v talianskom právnom poriadku pre dávky sociálneho zabezpečenia. Zatiaľ čo prvý smer judikatúry, ktorý podporovali Sezioni Unite (spojené komory) Corte suprema di cassazione, kvalifikuje povahu dávok garančného fondu ako „odmenu“, podľa druhého smeru judikatúry je predmetom pohľadávky voči záručnej inštitúcii naopak „dávka sociálneho zabezpečenia“ a musí sa považovať za nezávislú od pohľadávky z odmeny voči zamestnávateľovi. Talianska vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že Corte suprema di cassazione sa v súčasnosti prikláňa k tomuto druhému výkladu.
56.
Pri podrobnom prešetrení tvrdení, ktoré boli uvedené v prospech niektorej kvalifikácie predmetných pohľadávok, sa zdá, že tézy, ktoré sú obhajované v rámci judikatúry najvyššieho talianskeho súdu, sa opierajú v prvom rade o osobitosti talianskej právnej úpravy. To platí napríklad v prípade otázky uplatniteľnosti ustanovení stanovujúcich rôzne premlčacie doby, ako aj ustanovení upravujúcich zastavenie alebo prerušenie plynutia týchto premlčacích dôb. Ako správne uvádzajú Komisia a vnútroštátny súd, v závislosti od posudzovaného vnútroštátneho ustanovenia je možné uviesť tvrdenia v prospech a proti určitému výkladu.
57.
Je však potrebné pripomenúť, že Súdnemu dvoru neprislúcha vyjadrovať sa v rámci prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES k ustanoveniam vnútroštátneho práva. Podľa ustálenej judikatúry (
17
) totiž Súdny dvor v rámci článku 234 ES nemá právomoc vyjadriť sa k výkladu vnútroštátnych právnych a správnych predpisov, ani k súladu týchto predpisov s právom Spoločenstva. Môže však vnútroštátnemu súdu poskytnúť všetky výkladové prvky spadajúce do rámca práva Spoločenstva, ktoré mu umožnia vyriešiť právny problém, o ktorom rozhoduje.
58.
V tejto súvislosti je potrebné najskôr poukázať na už uvedenú voľnú úvahu, ktorú majú členské štáty na účely prebratia smernice 80/987 (
18
) a ktorá im umožňuje, aby stanovili podrobné pravidlá systému záruk, pričom je zároveň stanovený určitý cieľ Spoločenstva zameraný na ochranu, ktorá sa má dosiahnuť. V dôsledku toho normotvorca Spoločenstva vyžaduje v súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 80/987 len to, aby členské štáty „prij[ali] potrebné opatrenia“, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie „zaručia“ výplatu neuspokojených pohľadávok zamestnancov vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich sa odmeny za obdobie pred stanoveným dňom.
59.
Na základe svojej definície je smernica podľa článku 249 tretieho odseku ES ako taká záväzná, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom ponecháva vnútroštátnym orgánom právomoc, pokiaľ ide o formu a prostriedky. Prebratie každej smernice teda predstavuje pre každý členský štát určitú povinnosť dosiahnuť výsledok, (
19
) ktorý možno opísať, pokiaľ ide o smernicu 80/987, ako skutočné poskytnutie dodatočnej záruky na výplatu nedoplatkov miezd v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa.
60.
Ako som už uviedla vyššie, normotvorca Spoločenstva navyše ponecháva členským štátom úlohu stanoviť podrobné pravidlá organizácie, financovania a prevádzky záručných inštitúcií, pričom sám vymedzuje len určitý záväzný rámec, ktorý má v každom prípade zabezpečiť uskutočnenie ochranného cieľa smernice.
61.
Keďže povinnosť, ktorú majú členské štáty, v podstate spočíva v dosiahnutí právneho stavu požadovaného smernicou, z hľadiska normotvorcu Spoločenstva nezáleží na tom, akú právnu povahu majú v konečnom dôsledku pohľadávky zamestnanca voči záručnej inštitúcii, o to viac, že ustanovenia smernice 80/987 neobsahujú žiaden prvok svedčiaci v prospech výkladu v opačnom zmysle. V dôsledku toho môže za súčasného stavu právneho poriadku Spoločenstva vnútroštátny zákonodarca v zásade slobodne stanoviť právnu povahu týchto pohľadávok za predpokladu, že je to v súlade so zvyšnou časťou práva Spoločenstva. V rámci preskúmania tretej prejudiciálnej otázky sa vrátim k obmedzeniam slobody vnútroštátneho zákonodarcu pri vykonávaní smernice 80/987.
62.
Zásadnú právomoc vnútroštátneho zákonodarcu na účely vymedzenia právnej povahy pohľadávok voči záručnej inštitúcii možno nakoniec tiež vysvetliť okolnosťou, že smernica 80/987 sa obmedzuje na minimálnu harmonizáciu s cieľom ustanoviť minimálnu ochranu pre zamestnancov. Bola prijatá na základe článku 100 Zmluvy ES (teraz článok 94 ES) a mala podporovať postupnú aproximáciu právnych predpisov v zmysle článku 117 Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy boli nahradené článkami 136 ES až 143 ES). Zamýšľaná harmonizácia sa však uskutočňuje po etapách, o to viac, že normotvorca Spoločenstva, ako to Súdny dvor konštatoval v rozsudku Francovich (
20
), bol vystavený ťažkostiam v súvislosti so zosúladením značne odlišných vnútroštátnych systémov, ktoré sčasti nepoznali tento typ záručných mechanizmov. (
21
) Súdny dvor preto v tom istom rozsudku pripustil, že aj keď uvedená smernica určite predstavuje pokrok smerom k zlepšeniu životných a pracovných podmienok pracovníkov v celom Spoločenstve, ako aj k postupnej harmonizácii právnych predpisov v danej oblasti, rozdiely v režimoch medzi jednotlivými štátmi budú pretrvávať a budú sa môcť odraziť na ochrane zamestnancov. (
22
)
63.
Na rozdiel od vnútroštátneho súdu zastávam názor, že samotná skutočnosť, že v článkoch 3 a 4 smernice 80/987 ide o „odmenu“, neumožňuje vyvodiť žiaden záver k prípadnej kvalifikácii predmetných dávok záručnej inštitúcie, ktorú požaduje právo Spoločenstva. Tento čisto doslovný výklad nezohľadňuje, že uvedená smernica sa podľa jej článku 2 ods. 2 nedotýka vnútroštátnych právnych predpisov, pokiaľ ide o pojem „odmena“. V rozsudku Rodríguez Caballero (
23
) Súdny dvor vykladal toto ustanovenie v tom zmysle, že je to práve vnútroštátne právo, ktoré má vymedziť pojem „odmena“ a stanoviť jeho obsah. Ako Súdny dvor uviedol v tomto rozsudku, toto ustanovenie sa musí právne chápať ako priamy odkaz na vnútroštátne právo.
64.
Okrem iného sa mi zdá, že je v súlade so smernicou 80/987 a s cieľom, ktorý sleduje kvalifikovať pohľadávku zamestnanca voči záručnej inštitúcii ako pohľadávku sociálneho zabezpečenia. (
24
) Právna povaha pohľadávok zamestnanca voči záručnej inštitúcii závisí od toho, či záručná inštitúcia zodpovedá za dlh tretej osoby, ku ktorému sa zaviazal zamestnávateľ, alebo či poskytuje osobitnú dávku, ktorej výšku stanoví len s ohľadom na skoršiu odmenu. Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, je potrebné zistiť, akú právnu povahu má samotná záručná inštitúcia z hľadiska smernice. Článok 5 smernice 80/987 v tejto súvislosti stanovuje, že na financovanie záručnej inštitúcie prispievajú zamestnávatelia a štátne orgány. Samotné členské štáty stanovujú podrobné pravidlá. V dôsledku toho záručná inštitúcia nadobúda skôr povahu inštitúcie sociálneho zabezpečenia. Už táto okolnosť podporuje názor, že je v súlade so smernicou 80/987 považovať dávku, ktorú poskytuje garančný fond, za samostatnú dávku, v dôsledku čoho pohľadávky zamestnanca voči uvedenému fondu nemusia mať rovnakú právnu povahu ako pôvodná pohľadávka z odmeny na to, aby boli v súlade s uvedenou smernicou.
65.
Článok 5 písm. c) smernice 80/987 okrem iného stanovuje, že povinnosť platby na strane záručnej inštitúcie voči dotknutým zamestnancom nemôže závisieť od toho, či zamestnávateľ skutočne splnil svoju povinnosť prispieť na financovanie záručnej inštitúcie. (
25
) Inými slovami, záručná inštitúcia je povinná v každom prípade splniť svoju povinnosť platiť, ak sú splnené právne požiadavky, ktoré sa v tejto súvislosti požadujú. Toto riešenie sa snaží zabrániť riziku, že v dôsledku platobnej neschopnosti zamestnávateľa zamestnanec príde o svoje pohľadávky voči záručnej inštitúcii, hoci úlohou záručnej inštitúcie je práve zabezpečiť mu ochranu v prípade platobnej neschopnosti jeho zamestnávateľa. Z tohto ustanovenia smernice možno napokon vyvodiť, že pohľadávka voči záručnej inštitúcii sa nevyhnutne nemusí z právneho hľadiska chápať ako pohľadávka voči zamestnávateľovi. Naopak, existuje v plnom rozsahu, a to bez ohľadu na schopnosť a vôľu zamestnávateľa platiť. V dôsledku toho sa domnievam, že nie je potrebné, aby mala rovnakú právnu povahu, akú má pohľadávka, ktorá existuje voči zamestnávateľovi.
66.
Napokon v rámci posúdenia prvej otázky je potrebné zohľadniť skutočnosť, že podľa článku 6 smernice 80/987 členské štáty môžu vylúčiť príspevky zamestnávateľa do systémov zákonného sociálneho zabezpečenia. V zásade sú však tieto príspevky rovnako neoddeliteľnou súčasťou mzdy, pretože vyplývajú z recipročného pracovnoprávneho vzťahu a sú splatné spolu so mzdou aj vtedy, ak táto mzda — najmä v prípade platobnej neschopnosti — nie je zaplatená. Možnosť odlišne nahradiť škodu vyplývajúcu z nezaplatenia príspevkov na sociálne zabezpečenie, ktorú ponecháva smernica 80/987, teda tiež poukazuje na to, že táto smernica nestanovuje ako podmienku prevzatie pôvodnej pohľadávky z odmeny do vnútroštátnej právnej úpravy.
67.
V dôsledku toho je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že články 3 a 4 smernice 80/987 nebránia takému vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je zákon č. 297/82 a legislatívny dekrét č. 80/92, ktorý priznáva pohľadávkam zamestnanca voči záručnej inštitúcii odlišnú právnu povahu, než akú majú pohľadávky tohto zamestnanca voči jeho zamestnávateľovi.
C — O druhej otázke
68.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa vzhľadom na sociálny cieľ smernice 80/987 považuje za dostatočné, ak vnútroštátna právna úprava používa pôvodnú pohľadávku z odmeny zamestnanca len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie, alebo či sa vyžaduje, aby sa tejto pohľadávke zabezpečili záruky, lehoty a spôsob výkonu, aké sa priznávajú akýmkoľvek ďalším pohľadávkam vyplývajúcim z pracovnoprávneho vzťahu v tom istom právnom poriadku.
69.
Aby bolo možné na túto otázku odpovedať, je potrebné najskôr preskúmať článok 4 smernice 80/987, ktorého odsek 1 stanovuje, že členské štáty majú možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených v článku 3. Možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií za výplatu pohľadávok, a to tak časovo, ako aj pokiaľ ide o jej výšku, musí na jednej strane zabrániť tomu, aby tieto inštitúcie neboli finančne preťažené, a na druhej strane tiež zaručiť ochranu proti zneužívaniu záručného mechanizmu. (
26
) Stanovenie hornej hranice umožňuje zabrániť tomu, aby vyplatenie súm presahovalo sociálny cieľ smernice. (
27
)
70.
Bez ohľadu na cieľ, ktorý sleduje uvedená právna úprava, toto oprávnenie už nasvedčuje tomu, že pohľadávka zamestnanca voči záručnej inštitúcii nie je kvalitatívne totožná s pohľadávkou voči zamestnávateľovi, ktorý je v stave platobnej neschopnosti, ale naopak, podlieha obmedzeniam, ktoré v rozsahu striktne vymedzenom v článku 4 ods. 2 a 3 smernice 80/987 patria do diskrečnej právomoci členských štátov. Ak by mal normotvorca Spoločenstva v úmysle, aby mal zamestnanec z právneho hľadiska rovnaké postavenie voči záručnej inštitúcii ako voči zamestnávateľovi, upustil by od takéhoto obmedzenia rozsahu ochrany, ktorý priznáva smernica 80/987.
71.
Len na základe tohto dôvodu nemožno prijať výklad, podľa ktorého má smernica 80/987 za cieľ, aby sa pohľadávke voči záručnej inštitúcii zabezpečil rovnaký obsah, záruky, lehoty a spôsob výkonu, aké sa priznávajú akýmkoľvek ďalším pohľadávkam vyplývajúcim z pracovnoprávneho vzťahu v tom istom právnom poriadku.
72.
Navyše, ako už bolo uvedené v rámci mojej analýzy prvej otázky, v prípade neexistencie výslovného ustanovenia v smernici 80/987 rozhodnutie týkajúce sa právnej povahy pohľadávky zamestnanca voči záručnej inštitúcii v zásade patrí do právomoci členských štátov. Vzhľadom na prípadnú rozdielnosť, pokiaľ ide o právnu povahu oboch druhov pohľadávok, nemožno vylúčiť, že obsah, záruky, lehoty a spôsob výkonu pohľadávok voči zamestnávateľovi a voči záručnej inštitúcii sa odlišujú. To však nie je v rozpore s právom Spoločenstva v jeho súčasnej podobe.
73.
V dôsledku toho je potrebné odpovedať na druhú otázku, že vzhľadom na sociálny cieľ smernice 80/987 sa považuje za dostatočné, ak vnútroštátna právna úprava používa pôvodnú pohľadávku z odmeny zamestnanca len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie.
D — O tretej otázke
74.
Tretia otázka má za cieľ zistiť, či právo Spoločenstva bráni tomu, aby sa režim premlčania, o aký ide vo veci samej, uplatňoval na neuspokojené pohľadávky zamestnancov, ktoré sa týkajú odmeny za obdobie určené podľa článku 4 smernice 80/987.
75.
V tejto súvislosti najskôr podotýkam, že lehoty na uplatnenie opravných prostriedkov sú pevnými lehotami. Uplynutím ich splatnosti je vo všeobecnosti dotknutej osobe definitívne zakázané, aby ďalej nechávala preskúmať, a to správnou alebo súdnou cestou, stav vecí, a to bez ohľadu na vecný právny stav. To neustále viedlo k tomu, že Súdnemu dvoru boli predkladané žiadosti na preskúmanie zlučiteľnosti vnútroštátnych lehôt s právom Spoločenstva.
76.
Procesné právo členských štátov nie je harmonizované. V danej oblasti navyše neexistuje žiadna všeobecná legislatívna právomoc Spoločenstva. To je dôvod, pre ktorý Súdny dvor vo svojej judikatúre zdôrazňuje, že konanie, v ktorom by bolo možné uplatniť subjektívne práva vyplývajúce z práva Spoločenstva, je upravené vnútroštátnym právom. (
28
) Táto zásada práva Spoločenstva, ktorá sa tiež nazýva zásada procesnej autonómie členských štátov, je rovnako pripustená v právnej vede. (
29
)
77.
Smernica 80/987 rovnako nestanovuje nič, pokiaľ ide o trvanie prekluzívnej alebo premlčacej lehoty. V rozsudku Pflücke (
30
) však Súdny dvor uviedol, že členské štáty v zásade môžu slobodne stanoviť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia stanovujúce prekluzívnu lehotu na podanie žiadosti zamestnanca s cieľom získať vyplatenie náhrady z dôvodu platobnej neschopnosti („Konkursausfallgeld“) podľa podmienok smernice 80/987, avšak za predpokladu, že tieto ustanovenia rešpektujú všeobecné zásady práva Spoločenstva.
78.
Pokiaľ ide o tieto zásady, z ustálenej judikatúry vyplýva, (
31
) že takéto prekluzívne lehoty, ktoré sú stanovené vo vnútroštátnom práve, nemôžu byť menej výhodné než tie, ktoré sa týkajú obdobných vnútroštátnych žiadostí (zásada ekvivalencie), a nemôžu byť upravené tak, aby prakticky znemožňovali výkon práv priznaných právnym poriadkom Spoločenstva. Vzhľadom na to, že právo Spoločenstva nerozlišuje medzi prekluzívnou a premlčacou dobou, ale zdôrazňuje len skutočnú možnosť uplatňovať práva, ktoré priznáva, zdá sa mi rozumné rozšíriť túto judikatúru na pravidlá upravujúce premlčanie.
79.
Konkrétne preskúmanie toho, či vnútroštátna procesnoprávna úprava tieto predpoklady spĺňa, je v zásade úlohou vnútroštátnych súdov, ktorých povinnosťou je, aby v súlade so zásadou spolupráce, zakotvenou v článku 10 ES, zabezpečili právnu ochranu, ktorá pre osoby podliehajúce súdnej právomoci vyplýva z priameho účinku práva Spoločenstva. Pokiaľ vnútroštátny súd konštatuje, že vnútroštátna právna norma v tomto smere nie je v súlade s právom Spoločenstva, nesmie ju použiť. (
32
)
80.
Abstraktné preskúmanie uvedených predpokladov je však v právomoci Súdneho dvora, ktorý má na základe návrhov na začatie prejudiciálneho konania stanovených v článku 234 ES povinnosť zabezpečiť jednotné uplatnenie práva Spoločenstva. (
33
)
81.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd zastáva názor, že tým, že sa pohľadávke, ktorú zamestnanec uplatnil voči garančnému fondu, prizná povaha pohľadávky sociálneho zabezpečenia, automaticky sa jej stanovuje menej výhodné postavenie oproti obdobným pohľadávkam uplatneným v konkurznom konaní. V tomto ohľade vnútroštátny súd dáva do súvislosti režim premlčania v jednoročnej dobe, ktorý je stanovený v článku 2 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 80/92, s režimom premlčania v päťročnej dobe, ktorý sa uplatňuje na pohľadávky z odmeny.
82.
Preto vzhľadom na tieto úvahy preskúmam najskôr, či je vnútroštátny zákonodarca, pokiaľ ide o premlčacie doby pri preberaní smernice 80/987, povinný na účely zachovania súladu s cieľmi uvedenej smernice prevziať vnútroštátnu zákonnú lehotu, ktorá je stanovená na uplatnenie pohľadávok z odmeny.
83.
Ako som už uviedla v odpovedi na prvú a druhú prejudiciálnu otázku, pohľadávka zamestnanca voči záručnej inštitúcii nemusí byť kvalitatívne totožná s pohľadávkou voči zamestnávateľovi, ktorý je v stave platobnej neschopnosti. (
34
) Naopak, podlieha obmedzeniam, ktoré v rozsahu, ktorý je striktne vymedzený v smernici 80/987, patria do diskrečnej právomoci členských štátov. Nebolo teda v úmysle normotvorcu Spoločenstva, aby mal zamestnanec z právneho hľadiska rovnaké postavenie voči záručnej inštitúcii ako voči zamestnávateľovi. Tieto úvahy rovnako platia, pokiaľ ide o príslušné premlčacie doby pre obe pohľadávky. Preto možno dospieť k záveru, že ani lehota na uplatnenie pohľadávok z odmeny nie je rozhodujúca, pokiaľ ide o lehotu na uplatnenie pohľadávok a premlčanie týchto pohľadávok voči záručnej inštitúcii. Skutočnosť, že lehota na uplatnenie riadnych pohľadávok z odmeny je päťročná, a teda podstatne dlhšia ako lehota, ktorá je stanovená pre pohľadávky voči záručnej inštitúcii, je irelevantná, pretože tieto dva režimy nie sú rovnaké. Navyše s ohľadom na akékoľvek iné aspekty zásady ekvivalencie nemožno posudzovať obe premlčacie doby rovnakým spôsobom, pretože päťročnú premlčaciu dobu pohľadávky, ktorá je de facto nedobytná, nemožno prirovnať k ročnej premlčacej, ktorá sa týka zaručenej pohľadávky, ktorej platbu zabezpečuje záručná inštitúcia. Za týchto podmienok sa mi nezdá, že vnútroštátny zákonodarca porušuje zásadu ekvivalencie.
84.
Tento výsledok, ku ktorému som dospela, je podporovaný skutočnosťou, že v niektorých členských štátoch je v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa lehota na uplatnenie pohľadávok vyplývajúcich z pracovnoprávneho vzťahu nahradená osobitnými — predovšetkým kratšími — lehotami, ktoré sú upravené v ustanoveniach o platobnej neschopnosti ako lex specialis. Táto okolnosť vo všeobecnosti ilustruje, že uplatniteľnosť pohľadávok z pracovnoprávnych vzťahov sa v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa — v závislosti od povahy platobnej neschopnosti — môže vyvíjať, s tým dôsledkom, že aj keby sa vychádzalo z predpokladu, že pohľadávky voči záručnej inštitúcii by sa kvalifikovali ako pohľadávky vyplývajúce z pracovnoprávneho vzťahu, nevyhnutne z toho nevyplývajú následky pre podmienky ich premlčania.
85.
To môže byť založené na myšlienke, že pokiaľ ide o otázku uplatňovania pohľadávok z pracovnoprávneho vzťahu, nemožno sa už výlučne opierať o synalagmatický záväzkový vzťah medzi zamestnávateľom a zamestnancom. V prípade vzniku platobnej neschopnosti sa totiž musí zároveň vziať do úvahy veľký počet záujmov: sociálne záujmy zamestnancov, záujmy správcu konkurznej podstaty na rýchlom vyrovnaní alebo likvidácii, čo by stanovenie dlhých lehôt mohlo narušiť, ako aj záujmy veriteľov osoby v stave platobnej neschopnosti — medzi ktorých patria zamestnanci — získať čo najúplnejšie vyplatenie svojich pohľadávok. (
35
) Vnútroštátnemu súdu prislúcha rozhodnúť, či sú v Taliansku lehoty stanovené v pracovnom práve nahradené osobitnými pravidlami o platobnej neschopnosti.
86.
Platobná neschopnosť predstavuje, nielen podľa toho, ako je ponímaná vo veľkom počte vnútroštátnych právnych poriadkov, ale zjavne aj v ponímaní autorov smernice 80/987, nepredvídanú radikálnu udalosť, ktorá si vyžaduje riešenia na mieru. Smernica 80/987, ako preukazuje najmä jej všeobecná štruktúra, sa týka tejto osobitnej situácie s ohľadom na nevyplatené mzdy. V súvislosti s lehotami umožňuje členským štátom vykonávať svoju diskrečnú právomoc, pokiaľ je rešpektovaný cieľ prechodného finančného krytia v čase nezamestnanosti. Z uvedenej smernice naopak nemožno vyvodzovať cieľ spočívajúci v zabezpečení lehôt stanovených v pracovnom práve, ktoré sa v mnohých právnych poriadkoch neuplatňujú v oblasti platobnej neschopnosti a ktoré by navyše zamestnanec podniku v stave platobnej neschopnosti vo všeobecnosti viac nemohol použiť až do ich uplynutia — v prejednávanej veci ide o päť rokov — voči svojmu zamestnávateľovi.
87.
Nakoniec zostáva overiť, či doba jedného roka, ktorá je stanovená v talianskej právnej úprave, pokiaľ ide o pohľadávky sociálneho zabezpečenia, nie je upravená tak, že prakticky znemožňuje výkon práv, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné ochraňovať. Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Pflücke (
36
), pokiaľ ide o uplatnenie prekluzívnych lehôt na vnútroštátnej úrovni, je potrebné, aby krátkosť lehoty nemala za následok, že dotknutá osoba ju prakticky nemôže dodržať a že teda nepožíva práve tú ochranu, ktorú jej má smernica 80/987 za cieľ zabezpečiť.
88.
V tom istom rozsudku Súdny dvor nepochybne zdôraznil, že dvojmesačná lehota musí byť vzhľadom na svoju krátkosť odôvodnená naliehavými dôvodmi spojenými so zásadou právnej istoty, najmä riadnym fungovaním záručnej inštitúcie. (
37
) Upustil však od stanovenia presnejších požiadaviek, pokiaľ ide o dĺžku lehoty, a to platí ešte viac, pokiaľ ide o minimálnu lehotu na uplatnenie pohľadávok voči záručnej inštitúcii.
89.
Z celkového posúdenia relevantnej judikatúry však vyplýva (
38
), že Súdny dvor zastáva názor, že stanovenie primeraných lehôt, napríklad pre opravné prostriedky, predstavuje uplatnenie základnej zásady právnej istoty, a z tohto dôvodu v zásade potvrdzuje súlad vnútroštátnej prekluzívnej a premlčacej doby s právom Spoločenstva. (
39
) V rozsudku Palmisani (
40
) tak Súdny dvor v každom prípade v súčasnej podobe Spoločenstva pripustil, pokiaľ ide o náhradu škody jednotlivcom z dôvodu oneskoreného prebratia smernice 80/987 do vnútroštátneho práva, ročnú prekluzívnu lehotu na podanie žaloby o náhradu škody. Rovnako to je aj v prípade dvojročnej (
41
), trojročnej (
42
) alebo päťročnej (
43
) prekluzívnej alebo premlčacej doby na podanie žaloby na vydanie bezdôvodného plnenia.
90.
Vzhľadom na túto judikatúru nevidím dôvod, prečo by uplatnenie vnútroštátnej ročnej premlčacej doby ako takej prakticky znemožnilo platbu, ktorú zaručuje právny poriadok Spoločenstva, neuspokojených pohľadávok zamestnanca vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov. Žalobca vo veci samej objektívne mohol vedieť o lehote, pretože je stanovená vo vnútroštátnom zákone a bola mu teda ľahko prístupná na rozdiel od situácií, ku ktorým často dochádza v prípade smerníc, ktoré ešte neboli prebraté, alebo boli prebraté len čiastočne. Okrem toho nič nenaznačuje, že bolo prakticky nemožné alebo ťažké dodržať lehotu na uplatnenie pohľadávok voči garančnému fondu. Zdá sa mi úplne primerané a rovnako možné uplatňovať tieto pohľadávky v ročnej lehote. V osobitnej situácii platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ktorá vyžaduje sanáciu alebo rýchlu likvidáciu podniku s cieľom uspokojiť pohľadávky veriteľov, je takáto lehota postačujúca.
91.
Na základe zásad stanovených Súdnym dvorom som teda dospela k záveru, že vnútroštátna právna úprava rovnako zodpovedá požiadavkám zásady efektivity.
92.
Ďalšie obmedzenie diskrečnej právomoci v práve Spoločenstva, ktorou disponuje vnútroštátny zákonodarca pri preberaní smernice 80/987, vyplýva zo základných práv. Podľa ustálenej judikatúry sú tieto základné práva neoddeliteľnou súčasťou všeobecných právnych zásad, ktorých rešpektovanie Súdny dvor zaručuje. Pripúšťa sa totiž, že požiadavky vyplývajúce z ochrany základných práv v právnom poriadku Spoločenstva zaväzujú členské štáty aj vtedy, keď preberajú a vykonávajú právne predpisy Spoločenstva. V dôsledku toho sú členské štáty povinné v čo najväčšej možnej miere uplatňovať tieto právne predpisy za podmienok, ktoré zohľadňujú uvedené požiadavky. (
44
) Medzi základné práva patrí najmä všeobecná zásada rovnosti a zákazu diskriminácie. Táto zásada vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo odlišným spôsobom, pokiaľ takéto rozdielne zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. (
45
)
93.
V prejednávanej veci však nejde o dve porovnateľné situácie. Na jednej strane smernica 80/987 vôbec nevyžaduje, ako už bolo uvedené, aby sa s pohľadávkou z odmeny voči zamestnávateľovi muselo zaobchádzať rovnako ako s pohľadávkou voči záručnej inštitúcii. Na druhej strane sa žalobca vo veci samej nemôže odvolávať na skutočnosť, že vznikne nerovnosť medzi zamestnancami v jednotlivých členských štátoch, o to viac, že normotvorca Spoločenstva vyhradil členským štátom širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie právnej povahy pohľadávky voči záručnej inštitúcii, ako aj premlčacích dôb.
94.
Ako už bolo napokon uvedené v mojich návrhoch, ktoré som predniesla vo veci Horvath (
46
), odlišnosti medzi rôznymi vnútroštátnymi právnymi úpravami v oblastiach, na ktoré sa nevzťahuje harmonizácia, nepredstavujú diskrimináciu. Práve naopak, členské štáty môžu slobodne stanoviť pravidlá v oblastiach, ktoré patria do ich právomoci, takže samotná skutočnosť, že istá otázka podlieha odlišným pravidlám v dvoch členských štátoch, nemôže predstavovať porušenie zásady rovnosti. Judikatúra Súdneho dvora to už dlho pripúšťa. (
47
) Súdny dvor tak prvýkrát stanovil v rozsudku Dam a i. (
48
), že uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy nemožno posúdiť ako porušenie zásady rovnosti len z dôvodu, že ostatné členské štáty údajne uplatňujú menej prísne ustanovenia. To je úplne presvedčivý prístup, pretože opačný výklad by viedol k ťažko odôvodniteľnému zasahovaniu do priestoru na voľnú úvahu, ktorým disponujú členské štáty v legislatívnej oblasti.
95.
V dôsledku toho ani stanovenie ročnej premlčacej doby neumožňuje vyvodiť porušenie zásady rovnosti.
VII — Návrh
96.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Tribunale di Napoli, takto:
1.
Články 3 a 4 smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, nebránia takému vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je zákon č. 297 z a legislatívny dekrét č. 80 z, ktorý priznáva pohľadávkam zamestnanca voči záručnej inštitúcii odlišnú právnu povahu, než akú majú pohľadávky tohto zamestnanca voči jeho zamestnávateľovi.
2.
Pre sociálny cieľ smernice 80/987 sa považuje za dostatočné, ak vnútroštátna právna úprava používa pôvodnú pohľadávku z odmeny zamestnanca len ako vzor na porovnanie, podľa ktorého sa určuje per relationem plnenie, ktoré sa má zaručiť zásahom záručnej inštitúcie.
3.
Zásady vyplývajúce z právnej úpravy Spoločenstva a najmä zásady ekvivalencie a efektivity umožňujú, aby sa na pohľadávky voči záručnej inštitúcii uplatnil režim premlčania, ktorý obsahuje kratšie lehoty než režim, ktorý sa uplatňuje na pohľadávky z odmeny voči zamestnávateľovi.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Ú. v. ES L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217.
(
3
)	GURI č. 147 z 31. mája 1982.
(
4
)	Riadna príloha GURI č. 36 z 13. februára 1992, s. 26.
(
5
)	Rozsudok zo 4. marca 2004, C-19/01, C-50/01 a C-84/01, Zb. s. I-2005.
(
6
)	Rozsudok z 18. septembra 2003, C-125/01, Zb. s. I-9375.
(
7
)	Podľa tematickej klasifikácie, ktorú vypracoval EICHENHOFER, E.: Arbeitsrecht. In: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts. M. A. Dauses, D. III, bod 29, s. 9.
(
8
)	Do oblasti sociálnej ochrany zamestnancov v rámci pracovného práva Únie patria okrem ochrany zamestnancov proti platobnej neschopnosti zamestnávateľa (ktorú upravuje smernica 80/987) ochrana zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania (ktorú upravuje smernica Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania, Ú. v. ES L 225, s. 16; Mim. vyd. 05/003, s. 327) a sociálna ochrana zamestnancov pri prevodoch podnikov (ktorú upravuje smernica Rady 77/187/EHS zo o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov [neoficiálny preklad], Ú. v. ES L 61, s. 26).
(
9
)	Pozri rovnako BARNARD, C.: EC Employment Law. 2. vydanie, Oxford 2000, s. 504, na základe článku 9 smernice 80/987.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle KRIMPHOVE, D.: Europäisches Arbeitsrecht. München 1996, s. 255.
(
11
)	Pozri rozsudky z 10. júla 1997, Maso a i., C-373/95, Zb. s. I-4051, bod 56; zo, Regeling, C-125/97, Zb. s. I-4493, bod 20; z, Gharehveran, C-441/99, Zb. s. I-7687, bod 26, ako aj z, Walcher, C-201/01, Zb. s. I-8827, bod 38.
(
12
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 80/987/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261).
(
13
)	Rozsudok Regeling, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 19. Generálny advokát Cosmas v bode 47 svojich návrhov, ktoré predniesol 14. mája 1998 v tej istej veci, poznamenáva, že sa zdá, že riešenie spočívajúce v čiastočnej harmonizácii si normotvorca Spoločenstva nezvolil zámerne. Bolo dané skutkovými okolnosťami, teda zásadnými odlišnosťami, ktoré existovali medzi právnymi predpismi členských štátov v danej oblasti a praktickými ťažkosťami, ktoré vyvolalo vypracovanie spoločných pravidiel, ktoré možno jednotne uplatňovať vo všetkých členských štátoch.
(
14
)	Rozsudok Maso a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 3.
(
15
)	Rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C-6/90 a C-9/90, Zb. s. I-5357, body 25 a 26; zo, Wagner Miret, C-334/92, Zb. s. I-6911, bod 17, a Gharehveran, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 36.
(
16
)	Pozri rozsudky zo 16. decembra 2004, Olaso Valero, C-520/03, Zb. s. I-12065, bod 31, a z, Rodríguez Caballero, C-442/00, Zb. s. I-11915, bod 27.
(
17
)	Pozri najmä rozsudky z 18. novembra 1999, Teckal, C-107/98, Zb. s. I-8121, bod 33; z, Makedoniko Metro a Michaniki, C-57/01, Zb. s. I-1091, bod 55, a Barsotti a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 30.
(
18
)	Pozri bod 52 týchto návrhov.
(
19
)	Pojem „cieľ“ v nemeckej jazykovej verzii článku 249 ods. 3 ES sa v tiež nemeckej právnej vede chápe ako „výsledok“ stanovený smernicou. Tento názor má oporu v znení iných jazykových verzií („résultat“, „result“, „resultado“, „risultato“, „resultaat“). Členské štáty preto musia vytvorit právny stav, ktorý vyžaduje smernica [pozri SCHROEDER, W.: in: EUV/EGV — Kommentar (ed. R. Streinz), München 2003, Článok 249 ES, bod 77, s. 2178, a BIERVERT, B.: EU-Kommentar (ed. Jürgen Schwarze), Baden-Baden 2000, Článok 249 ES, bod 25, s. 2089]. Francúzsky pojem „obligation de résultat“ sa z toho dôvodu stal v právnej vede bežný (pozri LENAERTS, K., a Van NUFFEL, P.: Constitutional Law of the European Union. 2. vydanie, London. 2006, bod 17-123, s. 768).
(
20
)	Rozsudok z 9. novembra 1995, Francovich, C-479/93, Zb. s. I-3843, body 25 a 26. Súdny dvor v ňom odkázal na návrh smernice, ktorý Komisia predložila Rade (Ú. v. ES C 135, s. 2). Z toho vyplýva, že pred prijatím smernice už vo viacerých členských štátoch existovali inštitúcie zriadené na zabezpečenie práv pracovníkov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, avšak so značne odlišnými režimami, pričom naopak v niektorých členských štátoch tieto inštitúcie chýbali.
(
21
)	V Spolkovej republike Nemecko existovali od roku 1974, teda pred nadobudnutím účinnosti smernice 80/987, ustanovenia týkajúce sa náhrady z dôvodu platobnej neschopnosti („Insolvenzgeld“). Zavedenie náhrady z dôvodu platobnej neschopnosti bolo v tom čase spôsobené recesiou na začiatku sedemdesiatych rokov, ktorá ešte zvýšila počet podnikov v úpadku a zhoršila situáciu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa. V roku 1974 nemecká federálna vláda predpokladala ročné mzdové straty pre zamestnancov v rozmedzí od 20 do 50 miliónov DEM. Prispôsobenie právnych predpisov vývoju ekonomických a sociálnych štruktúr sa v dôsledku toho považovalo za naliehavé (pozri GREPL, M.: Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts. Hamburg 2008, s. 8). Belgické kráľovstvo sa však považuje za jeden z prvých členských štátov, ktorý zaviedol záručný systém, pretože príslušné záručné fondy boli zriadené už v šesťdesiatych rokoch (pozri SERVAIS, J.-M.: Droit social de l’Union européenne. Bruxelles 2008, s. 182). Pred zavedením náhrady v prípade platobnej neschopnosti v jej súčasnej forme bola ochrana pracovníka okrem iného zabezpečená vo viacerých členských štátoch vďaka tomu, že sa pohľadávkam z odmeny priznala výsada. Toto riešenie spočívalo v tom, že mzdové nedoplatky, ktoré existovali pred začatím konkurzného konania, sa považovali v uvedenom konkurznom konaní za prednostné pohľadávky. Táto metóda sa však postupne ukázala ako nedostatočná na zabezpečenie ochrany zamestnancov.
(
22
)	Pozri rozsudok Francovich, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, body 20 a 27.
(
23
)	Rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný v poznámke pod čiarou 16.
(
24
)	SERVAIS, J.-M.: c. d., s. 182, zastáva zrejme rovnaký názor. Je potrebné pripomenúť, že zásady fungovania záručných inštitúcií sa podobajú zásadám sociálneho zabezpečenia: záväzná povaha, solidarita, financovanie (ak nie je stanovené inak) z príspevkov vypočítaných na základe mzdy, riadenie inštitúciami, ktoré sú z administratívneho, finančného a právneho hľadiska nezávislé.
(
25
)	FUCHS, M., MARHOLD, F.: Europäisches Arbeitsrecht. 2. vydanie, Wien 2006, s. 169.
(
26
)	Pozri v tomto zmysle FUCHS, M., MARHOLD, F.: c. d., s. 169 a nasl., a TEYSSIÉ, B.: Droit européen du travail. 2. vydanie, Paris 2003, s. 220.
(
27
)	Podľa TEYSSIÉ, B.: c. d., s. 220, teda členské štáty môžu stanovením hornej hranice zabrániť tomu, aby poskytované dávky neprekračovali rámec toho, čo je zabezpečené sociálnym cieľom smernice, bez narušenia tohto cieľa. Pozri tiež v tom istom zmysle GUGGENBÜHL, A., LECLERC, S.: Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants — Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne. Bruxelles 1995, s. 518, a GREPL, M.: c. d., s. 34, ktorí sa domnievajú, že stanovenie hornej hranice má zabrániť tomu, aby došlo k prekročeniu sociálneho cieľa smernice v konkrétnom prípade.
(
28
)	Zásada inštitucionálnej a procesnej autonómie členských štátov vyžaduje, aby členské štáty v zásade uplatňovali právo Spoločenstva v súlade so svojím vnútroštátnym správnym právom a so svojím vnútroštátnym správnym konaním. Pozri v tejto súvislosti, pokiaľ ide o priame vykonávanie colného práva Spoločenstva zo strany členských štátov, moje pripomienky v bode 36 návrhov, ktoré som predniesla 3. mája 2007 k rozsudku z, ZF Zefeser (C-62/06, Zb. s. I-11995). Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Spoločenstva. Pozri v tomto zmysle rozsudky zo, Rewe-Zentralfinanz a Rewe-Zentral, 33/76, Zb. s. 1989, bod 5, a Comet, 45/76, Zb. s. 2043, bod 13; zo, Peterbroeck, C-312/93, Zb. I-4599, bod 12; z, Courage a Crehan, C-453/99, Zb. s. I–6297, bod 29; z, Safalero, C-13/01, Zb. s. I-8679, bod 49; z, Unibet, C-432/05, Zb. s. I-2271, bod 39; zo, van der Weerd a i., C-222/05 až C-225/05, Zb. s. I-4233, bod 28, ako aj z, Kempter, C-2/06, Zb. s. I-411, bod 57.
(
29
)	Pozri STETTNER, R.: Verwaltungsvollzug. In: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts. M. A Dauses, B. III, bod 30; VOß, R.: in: GRABITZ, E., HILF, M.: Das Recht der Europäischen Union. Článok 135 ES, body 4 a 9 (dodatok, január 2004); KAHL, W.: Kommentar zum EUV/EGV. 1. vydanie (1999), článok 10, s. 377, bod 24, ako aj LENAERTS, K., ARTS, D., MASELIS, I.: Procedural Law of the European Union. 2. vydanie, London, 2006, s. 83, bod 3-001.
(
30
)	Rozsudok z 18. septembra 2003, C-125/01, I-9375, bod 33.
(
31
)	Pozri najmä rozsudok Pflücke, už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 34, a vo všeobecnosti rozsudky Rewe-Zentralfinanz a Rewe-Zentral, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, bod 5; Comet, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, body 13 a 16; Francovich a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 15, bod 43; Peterbroeck, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, bod 14 a nasl.; z 10. júla 1997, Palmisani, C-261/95, Zb. s. I-4025, bod 27; z, Eco Swiss, C-126/97, Zb. s. I-3055, bod 45; z, Camarotto a Vignone, C-52/99 a C-53/99, Zb. s. I-1395, body 28 a 30; Courage a Crehan, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, bod 29; zo, Sapod Audic, C-159/00, Zb. s. I-5031, bod 52, ako aj z, Manfredi a i., C-295/04 až C-298/04, Zb. s. I-6619, bod 62.
(
32
)	V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak vnútroštátny súd zistí, že vnútroštátne ustanovenie stanovujúce prekluzívnu lehotu nie je v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva a že navyše žiaden výklad, ktorý je v súlade s týmto ustanovením, nie je možný, musí odmietnuť jeho uplatnenie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, bod 21; zo, Faccini Dori, C-91/92, Zb. s. I-3325, bod 26; z, Kurz, C-188/00, Zb. s. I-10691, bod 69, a Pflücke, už citovaný v poznámke 30, bod 48). Pozri tiež v tomto zmysle bod 20 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas vo veci Palmisani, už citovanej v poznámke pod čiarou 31.
(
33
)	Pozri bod 21 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas vo veci Palmisani, už citovanej v poznámke pod čiarou 32, a rozsudok Palmisani, už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 33.
(
34
)	Pozri body 61 a 70 týchto návrhov.
(
35
)	Cieľom konkurzného konania je spoločné uspokojenie pohľadávok veriteľov dlžníka. Uspokojenie pohľadávok veriteľov sa uskutočňuje predajom majetku neplniaceho dlžníka, a na tento účel sa ponúkajú tri spôsoby: 1. Vo väčšine prípadov sa aktíva speňažia a takto získaná suma sa rozdelí medzi veriteľov. Ide teda o likvidáciu majetku. 2. Pokiaľ ide o podniky, prichádza do úvahy aj vyrovnanie. V tomto prípade sa imanie použije v prospech veriteľov v tom zmysle, že — väčšinou po významných investíciách a reštrukturalizáciách — sa opäť dosiahne ziskovosť, ktorá umožní uspokojenie pohľadávok veriteľov. 3. Nakoniec je potrebné zmieniť riešenie, ktorým je uskutočnená sanácia, ktoré spočíva v predaji prosperujúceho podniku (alebo jeho časti) iným právnym subjektom, ako je konkurent alebo záchytná spoločnosť („Auffanggesellschaft“), aby sa následne rozdelila cena, ktorá je výnosom z predaja, medzi veriteľov bývalého vlastníka podniku (pozri v tejto súvislosti BORK, R.: Einführung in das Insolvenzrecht. 4. vydanie, Tübingen 2005, s. 2 a nasl.).
(
36
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 37.
(
37
)	Tamže, bod 39.
(
38
)	Pozri judikatúru, ktorá je uvedená v poznámke pod čiarou 31 týchto návrhov.
(
39
)	Pozri v súvislosti so zlučiteľnosťou vnútroštátnej prekluzívnej a premlčacej doby s právom Spoločenstva bod 94 mojich návrhov, ktoré som predniesla 4. septembra 2008 k rozsudku z, Danske Slagterier, C-445/06, Zb. s. I-2119. Pozri tiež v tomto zmysle VON BOGDANDY, A.: in: GRABITZ, E., HILF, M.: c. d., článok 10, body 48, 54 a 54a.
(
40
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 31. V tejto veci išlo v spore vo veci samej o žalobu smerujúcu k náhrade škody spôsobnej oneskoreným prebratím smernice 80/987.
(
41
)	Rozsudok Camarotto a Vignone, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 30.
(
42
)	Rozsudok z 15. septembra 1998, Edis, C-231/96, Zb. s. I-4951.
(
43
)	Rozsudky zo 17. júla 1997, Haahr Petroleum, C-90/94, Zb. s. I-4085, bod 49, a z, Fantask a i., C-188/95, Zb. s. I-6783, bod 49.
(
44
)	Pozri rozsudky z 24. marca 1994, Bostock, C-2/92, Zb. s. I-955, bod 16; z, Karlsson a i., C-292/97, Zb. s. I-2737, bod 37, ako aj Rodríguez Caballero, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 30.
(
45
)	Pozri najmä rozsudky z 12. júla 2001, Jippes a i., C-189/01, Zb. s. I-5689, bod 129; Rodríguez Caballero, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 32; z, Portugalsko/Rada, C-149/96, Zb. s. I-8395, bod 91; Francovich II, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, bod 23, ako aj z, SMW Winzersekt, C-306/93, Zb. s. I-5555, bod 30.
(
46
)	Body 112 až 114 návrhov, ktoré boli prednesené 3. februára 2009 vo veci Horvath (C-428/07, vec v konaní pred Súdnym dvorom).
(
47
)	Pozri rozsudky z 13. februára 1969, Wilhelm a i., 14/68, Zb. s. 1, bod 13; z, Kenny, 1/78, Zb. s. 1489, bod 18; z, Bussone, 31/78, Zb. s. 2429, bod 38 a nasl.; zo, Auer, 136/78, Zb. s. 437, body 23 až 26; z, van Dam a i., 185/78 až 204/78, Zb. s. 2345, bod 10; zo, Oebel, 155/80, Zb. s. 1993, bod 9; z, Smit Transport, 126/82, Zb. s. 73, bod 27; zo, Wood a Cowie, C-251/90 a C-252/90, Zb. s. I-2873, bod 19; z, Keck a Mithouard, C-267/91 a C-268/91, Zb. s. I-6097, bod 8; zo, Schumacker, C-279/93, Zb. s. I-225, bod 21, ako aj z, Perfili, C-177/94, Zb. s. I-161, bod 17.
(
48
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 47, bod 10. Táto judikatúra bola prebratá v rozsudkoch Oebel, už citovanom v poznámke pod čiarou 47, bod 9; Smit Transport, už citovanom v poznámke pod čiarou 47, bod 27; Wood a Cowie, už citovanom v poznámke pod čiarou 47, bod 19, ako aj Perfili, už citovanom v poznámke pod čiarou 47, bod 17.