ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 29. októbra 1980 (*)„Izoglukóza – Výrobné kvóty“Vo veci 138/79_ktorej
predmetom je žaloba o neplatnosť nariadenia Rady č. 1293/79
z 25. júna 1979 (Ú. v. ES L 162, 30. 6. 1979,
s. 10), ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Rady
č. 1111/77 o spoločných ustanoveniach pre izoglukózu
ustanovujúce pre žalobcu základnú výrobnú kvótu_SA Roquette Frères, akciová
spoločnosť so sídlom v Lestrem, (departement Pas-de-Calais),
v zastúpení: Gérard Rousseaux, zástupca generálneho riaditeľa, za
právnej pomoci Marcel Veroone, člen združenia advokátov zapísaných
v zozname Advokátskej komory v Lille, s adresou na
doručovanie v Luxemburgu, Advokátska kancelária Loesch, advokát,
2, ul. Goethe_žalobkyňa_ktorú v konaní podporuje:Európsky parlament,
v zastúpení: Francesco Passetti-Bombardella, generálny riaditeľ,
za právnej pomoci Roland Bieber, hlavný referent jeho právneho servisu,
a profesor Pierre Henri Teitgen, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Generálny sekretariát Európskeho parlamentu_vedľajší účastník konania_protiRade Európskej únie,
v zastúpení: Daniel Vignes, riaditeľ právneho servisu, za právnej
pomoci: Arthur Brautigam a Hans-Joachim Glaesner, obaja ako
splnomocnení zástupcovia, Hans-Jürgen Rabe, advokát zapísaný
v zozname Advokátskej komory v Hamburgu, profesor Jean
Boulouis, doyen honoraire, Université de droit, d’économie et de
sciences sociales de Paris, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Douglas Fontein, riaditeľ riaditeľstva pre právne
otázky Európskej investičnej banky, 100, bd Konrad Adenauer, Kirchberg_žalovanej_ktorú v konaní podporuje:Komisia Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Peter Gilsdorf, právny poradca a súčasne
splnomocnený zástupca, za právnej pomoci Jacques Delmoly, člen právneho
servisu Komisie, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
Mario Cervino, právny poradca, budova Jean Monnet, Kirchberg_vedľajší účastník konania_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda H. Kutscher, predsedovia komôr P. Pescatore
a T. Koopmans, sudcovia J. Mertens de Wilmars, Mackenzie
Stuart, A. O’Keeffe, G. Bosco, A. Touffait
a O. Due_generálny advokát: G. Reischl_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudok1        Žalobou,
ktorej podanie bolo zaznamenané v kancelárii Súdneho dvora
31. augusta 1979 žalobkyňa, ktorou je spoločnosť založená podľa
francúzskeho práva vyrábajúca okrem iného izoglukózu, sa domáha toho,
aby Súdny dvor určil neplatnosť stanovenia výrobnej kvóty, ktorá pre
žalovanú vyplýva z prílohy II nariadenia Rady č. 1293/79
z 25. júna 1979, ktorým sa „mení a dopĺňa nariadenie
č. 1111/77 zavádzajúce spoločné ustanovenia pre izoglukózu“ [neoficiálny preklad]
(Ú. v. ES L 162, 1977, s. 10, oprava
v Ú. v. ES L 176, 1979, s. 37).
Z preskúmania návrhu vyplýva, že ide v skutočnosti
o návrh na zrušenie nariadenia č. 1293/79, keďže nariadenie
stanovuje pre žalobkyňu výrobnú kvótu pre izoglukózu.2        Na
podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza okrem rôznych dôvodov týkajúcich
sa predmetu konania aj formálny dôvod, ktorého cieľom je dosiahnuť
zrušenie výrobnej kvóty stanovenej predmetným nariadením z dôvodu,
že Rada prijala toto nariadenie bez stanoviska Európskeho parlamentu
predpísaného v článku 43 ods. 2 Zmluvy EHS, čo je
porušením podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 173
uvedenej Zmluvy.3        Uznesením
zo 16. januára 1980 Súdny dvor pripustil vstúpenie Parlamentu ako
vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobkyne založených
na porušení podstatných formálnych náležitostí. Zároveň uznesením
z 13. februára 1980 pripustil vstúpenie Komisie ako
vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Rady.4        Rada
namietla ako neprípustnosť žaloby, tak aj vstúpenie Parlamentu ako
vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobkyne.
Subsidiárne navrhla zamietnuť žalobu ako nedôvodnú.5        Pred
skúmaním otázok prípustnosti vznesených Radou a takisto dôvodov
uvedených žalobkyňou treba stručne pripomenúť históriu prijímania
napadnutého nariadenia, ako aj jeho obsah.6        Rozsudkom
z 25. októbra 1978, ktorým sa rozhodlo v spojených
veciach 103 a 145/77 [Royal Scholten Honig (Holdings)
Ltd./Intervention Board of Agricultural Produce; Tunnel Refineries
Ltd./Intervention Board for Agricultural Produce, Zb. s. 2037],
Súdny dvor rozhodol tak, že nariadenie Rady č. 1111/77 zo
17. mája 1977, ktorým sa zavádzajú spoločné ustanovenia pre
izoglukózu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 134,
s. 4), nie je platné v časti, v ktorej články 8
a 9 ukladali príspevok na výrobu izoglukózy rovnajúcu sa 5
účtovným jednotkám na 100 kg sušiny na obdobie zodpovedajúce cukrovej
kampani 1977/1978. Súdny dvor totiž zistil, že režim zavedený citovanými
článkami zasahoval do všeobecnej zásady rovnosti (v danom prípade
vo vzťahu medzi výrobcami cukru a výrobcami izoglukózy), pričom
zákaz diskriminácie zakotvený v článku 40 ods. 3 Zmluvy je
špecifickým výrazom zásady rovnosti. Súdny dvor však dodal, že jeho
rozsudok ponecháva Rade možnosť prijať všetky potrebné opatrenia na
zabezpečenie dobrého fungovania trhu sladidiel, ktoré sú v súlade
s právom Spoločenstva.7        Po
vyhlásení tohto rozsudku predložila Komisia 7. marca 1979 Rade
návrh na zmenu nariadenia č. 1111/77. Rada listom
z 19. marca 1979, ktorý bol doručený Parlamentu 22. marca
1979, požiadala túto inštitúciu o stanovisko podľa článku 43
ods. 2 tretieho pododseku Zmluvy. Vo svojom liste hlavne uviedla:„Tento
návrh zohľadňuje situáciu vyplývajúcu z rozsudku Súdneho dvora
z 25. októbra 1978 v očakávaní nového režimu pre trh
sladidiel, ktorý má nadobudnúť účinnosť 1. júla 1980... Keďže
nariadenie sa musí uplatňovať od júla 1979, Rada považuje za dôležité,
aby Parlament dobre zvážil svoje stanovisko k tomuto návrhu na
svojom aprílovom zasadaní.“8        Naliehavosť
porady, o ktorú Rada požiadala svojím listom, vyplývala hlavne
z toho, že v podstate účelom návrhu nariadenia bolo podriadiť
výrobu izoglukózy obdobným pravidlám, aké platili pre výrobu cukru do
30. júna 1980 v rámci spoločnej organizácie trhu cukru
zavedenej nariadením Rady č. 3330/74 z 19. decembra 1974
(Ú. v. ES L 369, s. 1), a to preto, aby sa
zabránilo nerovnosti zaobchádzania s výrobcami cukru
a výrobcami izoglukózy. Išlo predovšetkým o zavedenie
výrobných kvót pre izoglukózu na prechodné obdobie k uvedenému
dátumu, ktoré sa mali uplatňovať od 1. júla 1979, kedy začína nová
cukrová kampaň.9        Predseda
Parlamentu ihneď postúpil žiadosť o poradu poľnohospodárskej
komisii na podrobné preskúmanie a rozpočtovej komisii na zaujatie
stanoviska. Rozpočtová komisia predložila svoje stanovisko
poľnohospodárskej komisii 10. apríla 1979. Poľnohospodárska komisia
schválila 9. mája 1979 návrh uznesenia svojho spravodajcu. Správa
a návrh uznesenia schválené poľnohospodárskou komisiou boli
prejednané Parlamentom na zasadnutí 10. mája 1979. Na zasadnutí
11. mája Parlament zamietol návrh uznesenia a vrátil ho na
opätovné preskúmanie poľnohospodárskej komisii.10      Parlamentné
zasadnutie v dňoch 7. – 11. mája 1979 malo byť posledným pred
ustanovujúcou schôdzou Parlamentu zvoleného na základe všeobecného
priameho hlasovania ustanoveného aktom o voľbe zástupcov
zhromaždenia všeobecným priamym hlasovaním na 17. júl 1979.
Predsedníctvo Parlamentu sa totiž rozhodlo na svojom zasadnutí
1. marca 1979 nenaplánovať konanie doplňujúceho zasadnutia
v termíne medzi májovým a júlovým zasadnutím. Vyhlásilo toto:„Rozšírené predsedníctvo...–        je
toho názoru, že v prípade, ak Rada a Komisia budú považovať
za nutné naplánovať doplňujúce zasadnutie, budú môcť v súlade
s ustanoveniami článku 1 ods. 4 nariadenia požiadať
o zvolanie Parlament, pričom takéto zasadnutie bude zamerané
výlučne na preskúmanie správ vypracovaných po uskutočnení naliehavých
porád“.Na svojom zasadnutí 10. mája 1979 muselo Predsedníctvo potvrdiť svoje stanovisko týmito slovami:„–      potvrdzuje
svoje stanovisko prijaté na vyššie uvedenom zasadnutí, počas ktorého sa
rozhodlo nenaplánovať doplňujúce zasadnutie na obdobie medzi posledným
zasadnutím súčasného Parlamentu a ustanovujúcim zasadnutím
Parlamentu zvoleného na základe všeobecného priameho hlasovania,
pričom je však toho názoru, že ak si väčšina riadnych členov Parlamentu,
Rady a Komisie bude želať konanie doplňujúceho zasadnutia, mohli
by požiadať o zvolanie Parlamentu podľa článku 1 ods. 4
nariadenia_–        so
zreteľom na ustanovenia článku 139 Zmluvy EHS rozhodlo, že ak
predsedovi bude postúpená takáto žiadosť, rozšírené predsedníctvo
zasadne preto, aby preskúmalo, ako sa bude ďalej v tejto veci
postupovať.“11      Dňa
25. júna 1979 Rada prijala návrh nariadenia vypracovaný Komisiou
ako nariadenie č. 1293/79, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie
č. 1111/77, pričom však predtým nedostala vyžiadané stanovisko.
Tretie potvrdenie nariadenia č. 1293/79 obsahuje zmienku
o porade s Parlamentom. Rada však vzala do úvahy neexistenciu
stanoviska Parlamentu tým, že v treťom odôvodnení nariadenia
uviedla, že „Zhromaždenie, s ktorým sa radilo od 16. marca
1979 o návrhu Komisie, nevydalo na svojom zasadnutí stanovisko
k tomuto návrhu a postúpilo túto otázku novému Zhromaždeniu.“12      Žalobou
podanou Súdnemu dvoru sa navrhuje zrušenie nariadenia č. 1293/79,
z toho dôvodu, že mení a dopĺňa nariadenie č. 1111/77. O prípustnosti žaloby13      Podľa
Rady je žaloba neprípustná, pretože smeruje proti nariadeniu
a pritom nie sú splnené podmienky ustanovené článkom 173
ods. 2 Zmluvy. Napadnutý právny akt nie je rozhodnutím prijatým
v podobe nariadenia a žalobkyne sa nedotýka ani priamo
a ani osobne. Žalobkyňa naopak tvrdí, že napadnuté nariadenie je
súborom individuálnych rozhodnutí, z ktorých jedno bolo prijaté
voči nej a dotýka sa jej priamo a osobne.14      Podľa
ustanovení článku 9 ods. 1, 2 a 3 nariadenia č. 1111/77,
zmeneného a doplneného článkom 3 nariadenia č. 1293/79:„1.      Základná
kvóta sa prideľuje každému výrobnému podniku izoglukózy usadenému
v Spoločenstve na obdobie uvedené v článku 8 ods. 1.Bez
toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 3, sa predmetná základná
kvóta každého podniku rovná dvojnásobku produkcie podniku zistenej na
základe tohto nariadenia za obdobie od 1. novembra 1978 do
30. apríla 1979.2.      Každému
podniku so stanovenou základnou kvótou sa ďalej udeľuje maximálna kvóta
rovnajúca sa jeho základnej kvóte zvýšenej o príslušný koeficient.
Tento koeficient sa stanovuje na základe článku 25 ods. 2 druhý
pododsek nariadenia č. 3330/74/EHS pre obdobie od 1. júla 1979
do 30. júna 1980.3.      Základná
kvóta uvedená v odseku 1 sa v prípade potreby upraví tak, aby
maximálna kvóta stanovená podľa odseku 2:–        nebola vyššia ako 85 %_–        nebola nižšia ako 65 %celoročnej technickej výrobnej kapacity predmetného podniku.“15      V zmysle
článku 9 ods. 4 sa základné kvóty určené na základe odsekov 1
a 3 prideľujú individuálne každému podniku spôsobom uvedeným
v prílohe II. V tejto prílohe, ktorá je neoddeliteľnou
súčasťou článku 9, sa stanovuje, že základná kvóta pre žalobkyňu je
stanovená na 15 887 ton.16      Z toho
vyplýva, že článok 9 ods. 4 nariadenia č. 1111/77 (zmenený
a doplnený článkom 3 nariadenia č. 1293/79) v spojení
s prílohou II sám uplatňuje kritériá uvedené v článku 9
ods. 1 až 3 na každý z predmetných podnikov, ktoré sú im
určené, a teda podniky sú takto nimi priamo a osobne dotknuté.
Nariadenie č. 1293/79 je teda aktom, ktorý môžu predmetné podniky
vyrábajúce izoglukózu napadnúť žalobou o neplatnosť v zmysle
článku 173 ods. 2 Zmluvy. O prípustnosti vstúpenia Parlamentu ako vedľajšieho účastníka do konania17      Rada
spochybňuje právo Parlamentu ľubovoľne vstúpiť ako vedľajší účastník do
konania, ktoré prebieha na Súdnom dvore. Podľa nej možno právo vstúpiť
do konania prirovnať k právu podať žalobu, ktoré nie je Parlamentu
priznané, ako to vyplýva zo všeobecného systému Zmluvy. V tejto
súvislosti treba poznamenať, že článok 173 Zmluvy nezaraďuje Parlament
medzi inštitúcie oprávnené konať s cieľom zrušiť akt a že
článok 20 Štatútu Súdneho dvora ho takisto neuvádza medzi inštitúciami,
ktoré majú právo predkladať pripomienky v rámci prejudiciálneho
konania v zmysle článku 177.18      Článok 37 Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že:„Členské
štáty a inštitúcie Spoločenstva môžu vo veciach prejednávaných
pred Súdnym dvorom vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci.Rovnaké
právo má akákoľvek iná osoba, ktorá preukáže oprávnený záujem na
rozhodnutí veci prejednávanej pred Súdnym dvorom, okrem sporov medzi
členskými štátmi, medzi inštitúciami Spoločenstva navzájom alebo medzi
členskými štátmi na jednej strane a inštitúciami Spoločenstva na
druhej strane.Návrhy na vstúpenie do
konania ako vedľajší účastník môžu obsahovať iba návrhy podporujúce iba
jedného z účastníkov konania.“19      Odsek
1 tohto článku ustanovuje rovnaké právo na vstúpenie do konania ako
vedľajší účastník pre všetky inštitúcie Spoločenstva. Ani jednej
z nich nemožno obmedziť výkon tohto práva bez toho, aby sa to
dotklo jeho inštitucionálneho postavenia určeného Zmluvou a hlavne
článkom 4 ods. 1.20      Subsidiárne
Rada uvádza, že aj keď by bolo potrebné pripustiť právo na vstúpenie do
konania ako vedľajší účastník Parlamentu, toto právo závisí od
existencie záujmu na konaní. Takýto záujem je nepochybne predpokladaný,
ale tento predpoklad nebráni tomu, aby Súdny dvor v prípade potreby
preveril jeho existenciu. V tomto prípade by podľa názoru Rady
takáto kontrola mala viesť Súdny dvor k zisteniu, že Parlament nemá
oprávnený záujem na rozhodnutí veci.21      Tento
dôvod treba zamietnuť ako nezlučiteľný so systémom článku 37 Štatútu
Súdneho dvora. Ak totiž odsek 2 článku 37 Štatútu Súdneho dvora
stanovuje, že osoby iné než štáty a inštitúcie môžu vstúpiť do
konania pred Súdnym dvorom iba vtedy, keď preukážu, že majú oprávnený
záujem na rozhodnutí veci, právo na vstúpenie do konania ako vedľajší
účastník priznané inštitúciám, a teda aj Parlamentu, článkom 37
prvým odsekom sa neviaže na takúto podmienku. O porušení rovnosti zaobchádzania22      Ako
je uvedené vyššie, Súdny dvor určil vo svojom citovanom rozsudku
vyhlásenom v sporoch 103 a 145/77, že nariadenie
č. 1111/77 zasiahlo do všeobecnej zásady rovnosti. Súdny dvor totiž
zistil, že hoci sa výrobcovia cukru a izoglukózy nachádzali
v porovnateľných situáciách, výrobcom izoglukózy bola uložená
zjavne nerovnaká povinnosť. Po vyhlásení rozsudku Súdneho dvora Rada
svojím nariadením č. 1293/79 zmenila nariadenie č. 1111/77,
pričom pre výrobcov izoglukózy zaviedla systém kvót priamo
vychádzajúcich zo systému, ktorý existuje v oblasti cukru.23      Žalobkyňa
je toho názoru, že aj toto nové nariadenie je porušením zásady
rovnosti. Podľa nej toto nariadenie uplatňuje podobné pravidlá na
odlišné situácie a zachováva medzi oboma režimami rozdiely, ktoré
vedú k nerovnosti zaobchádzania v rovnakých situáciách.24      Samotná
skutočnosť, že žalobkyňa sa nazdáva, že môže predložiť zároveň dva
argumenty, svedčí o zložitosti situácie, keď síce trhy izoglukózy
a cukru sú porovnateľné, ale nie naozaj rovnaké.25      Keď
si uplatňovanie poľnohospodárskej politiky Spoločenstva Radou vyžaduje
posúdenie zložitosti hospodárskej situácie, jej právomoc voľnej úvahy sa
vtedy neuplatňuje výlučne vo vzťahu k povahe a dosahu
ustanovení, ktoré treba prijať, ale do istej miery sa týka aj zisťovania
základných údajov hlavne v tom zmysle, že Rada môže vychádzať
v prípade potreby z globálnych zistení. Pri kontrole výkonu
takejto právomoci sa musí sudca obmedziť na to, že preskúma, či výkon
právomoci voľnej úvahy nie je postihnutý žiadnou zjavnou vadou alebo či
nedošlo k zneužitiu právomoci, alebo či daný orgán zjavne
neprekročil hranice svojej právomoci voľnej úvahy.26      Vzhľadom
na to, že výroba izoglukózy prispieva k zvýšeniu prebytkov cukru
a že je teda Rada oprávnená uložiť výrobcom izoglukózy reštriktívne
opatrenia, je úlohou Rady prijať v rámci poľnohospodárskej
politiky opatrenia, ktoré považuje za prospešné, pričom musí zohľadniť
podobnosť a vzájomnú závislosť oboch trhov, ako aj osobitný
charakter trhu izoglukózy.27      Pri
vzniku citlivého problému, akým sú následky výroby izoglukózy na
politiku cukrovarníckeho priemyslu v Spoločenstve, musela Rada
v krátkom čase zaviesť prechodnú právnu úpravu upravujúcu nový
a rýchlo sa vyvíjajúci trh. Za takýchto okolností sa nepreukázalo,
že by Rada prekročila medze svojej právomoci voľnej úvahy tým, že
prijala nariadenie č. 1293/79. O porušení zásady proporcionality28      Podľa
žalobkyne je kvóta, ktorá jej bola pridelená v prílohe II
nariadenia č. 1111/77, jednoznačne nedostatočná. Stanovenie kvóty
v závislosti od výroby na obdobie od 1. novembra 1978 do
30. apríla 1979 nezohľadňuje ani sezónne zmeny a ani
skutočnosť, že počas uvedeného obdobia bola výroba obmedzená vzhľadom na
neistotu, v akej sa žalobkyňa nachádzala v súvislosti ako
s režimom, ktorý Spoločenstvo začalo uplatňovať po vyhlásení
rozsudku vo vyššie uvedených veciach, tak aj v súvislosti
s postojom francúzskych orgánov, ktoré mohli povoliť používanie
izoglukózy iba výnosom z 9. augusta 1979. Možná úprava kvót
podľa celoročnej technickej kapacity znevýhodňuje podniky, ktoré rovnako
ako žalobkyňa odložili akékoľvek nové investície až na obdobie, keď sa
situácia vyjasní. Tieto kvóty spôsobujú, že hospodárska súťaž je
v tomto prípade iba skreslená.29      V tejto
súvislosti treba zdôrazniť, že stanovenie kvót vychádzajúcich
z uvedeného referenčného obdobia je obvyklým postupom používaným
v práve Spoločenstva a je vhodným, pokiaľ ide o kontrolu
výroby v danom odvetví. Na druhej strane žalobkyňa ničím
nepodporila svoje tvrdenie, že svoju výrobu obmedzila. Treba poznamenať
aj to, že po vyhlásení citovaného rozsudku nemohol byť viac
v žiadnom prípade uplatňovaný príspevok, ktorý bol pôvodne
stanovený.30      V každom
prípade nemožno od Rady očakávať, že zohľadní dôvody, obchodné možnosti
a vnútropodnikovú politiku každého podniku pri prijímaní opatrení
v spoločnom záujme s cieľom zabrániť nekontrolovanej výrobe
izoglukózy a tým ohrozeniu politiky Spoločenstva v oblasti
cukru.31      Žalobca
nakoniec ani nevyužil celú kvótu, ktorá mu bola schválená na obdobie
zodpovedajúce cukrovej kampani, a preto sa nemôže sťažovať na
obmedzovanie svojej konkurenciechopnosti kvótou, ktorá mu bola
pridelená. O nedodržaní podstatných formálnych náležitostí32      Žalobca
a Parlament ako vedľajší účastníci konania vo svojich návrhoch
tvrdia, že nariadenie č. 1111/77 so zmenami a doplneniami bolo
prijaté Radou bez dodržania poradného konania stanoveného článkom 43
ods. 2 Zmluvy, a preto ho treba považovať za neplatné
z dôvodu nedodržania podstatných formálnych náležitostí.33      Porada
predpísaná článkom 43 ods. 2 pododsek 3, ako aj inými súbežnými
ustanoveniami Zmluvy je prostriedkom, ktorý Parlamentu umožňuje aktívne
sa zúčastňovať na zákonodarnom konaní Spoločenstva. Táto právomoc je
základným prvkom inštitucionálnej rovnováhy požadovanej Zmluvou. Na
úrovni Spoločenstva je odrazom, aj keď v obmedzenom rozsahu,
základnej demokratickej zásady, podľa ktorej sa ľudia zúčastňujú na
výkone moci prostredníctvom zhromaždenia ich zástupcov. Pravidelná
porada s Parlamentom v stanovených prípadoch je teda
podstatnou formálnou náležitosťou, ktorej nedodržanie spôsobuje
neplatnosť daného aktu.34      V tejto
súvislosti treba upresniť, že dodržiavanie tejto požiadavky si
vyžaduje, aby Parlament vyjadril svoj názor; táto požiadavka nie je
splnená, ak Rada len jednoducho požiada o stanovisko. Rada teda
nesprávne uviedla v nariadení č. 1293/79, medzi tvrdeniami
preambuly, že prebehla porada s Parlamentom.35      Rada
nepoprela charakter podstatnej formálnej náležitosti porady
s Parlamentom. Zastáva však názor, že za okolností tohto prípadu
Parlament znemožnil svojím prístupom splnenie tejto formálnej
náležitosti, a preto sa nemôže oprávnene odvolávať na jej
nedodržanie Radou.36      Bez
toho, aby boli dotknuté zásadné otázky vznesené v rámci
argumentácie Rady, stačí v tomto prípade konštatovať, že
25. júna 1979, keď Rada prijala bez stanoviska Zhromaždenia svoje
nariadenie č. 1293/79, ktoré mení a dopĺňa nariadenie
č. 1111/77, nevyčerpala všetky možnosti získania predbežného
súhlasu Parlamentu. Po prvé Rada nepožiadala o uplatnenie
naliehavého konania ustanoveného vnútorným poriadkom Parlamentu, hoci
v iných oblastiach a pri iných návrhoch nariadení túto možnosť
využila. Okrem toho Rada mohla využiť možnosť, ktorú jej ponúka článok
139 Zmluvy, a mohla požiadať o mimoriadne zasadnutie
Zhromaždenia, a to o to viac, že ju Predsedníctvo Parlamentu
na túto možnosť 1. marca a 10. mája 1979 upozornilo.37      Z uvedeného
vyplýva, že vzhľadom na chýbajúce stanovisko Parlamentu vyžadované
článkom 43 Zmluvy musí byť nariadenie č. 1293/79, ktorým sa mení
a dopĺňa nariadenie č. 1111/77 Rady, zrušené bez toho, aby
bola dotknutá právomoc Rady prijať po vyhlásení tohto rozsudku akékoľvek
iné opatrenia, ktoré bude v súlade s článkom 176 ods. 1
Zmluvy. O trovách38      Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo
veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo
v tomto zmysle navrhnuté.39      Ani
žalobkyňa a ani vedľajší účastníci konania však nenavrhli zviazať
Radu na náhradu trov konania. Z toho vyplýva, že hoci Rada nemala
úspech vo veci, každý z účastníkov konania znáša vlastné trovy
konania.Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:1.      Nariadenie
č. 1293/79 (Ú. v. ES L 162, s. 10, oprava
v Ú. v. ES L 176, 13. 7. 1979,
s. 37), ktoré mení a dopĺňa nariadenie č. 1111/77
(Ú. v. ES L 134, 28. 5. 1977, s. 4), sa
zrušuje.2.      Každý účastník konania znáša vlastné trovy konania.KutscherPescatore      Koopmans      Mertens de WilmarsMackenzie StuartO’KeeffeBosco      TouffaitDueRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 29. októbra 1980.Tajomník PredsedaA. Van Houtte H. Kutscher* Jazyk konania: francúzština.