62008CC0395_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. В тези преюдициални запитвания Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Апелативен съд на Рим, отделение по трудови дела и социално осигуряване) отправя до Съда въпроса дали Директива 97/81/ЕО на Съвета (наричана по-нататък „Директива 97/81“ или „Директивата“)(2) забранява национално законодателство, изключващо отчитането на периоди, през които не е полаган труд съгласно определени договори за работа при непълно работно време, във връзка с придобиването на пенсионни права.
2. Конкретните случаи също така повдигат редица въпроси относно приложимостта на Директивата ratione materiae и ratione temporis и задължението на запитващата юрисдикция да представи пред Съда необходимите фактически и правни обстоятелства.
Правна уредба
Директива на Съвета 97/81
3. Преамбюлът на Директивата съдържа следните съображения:
„[…]
(5) […] заключенията от заседанията на Европейския съвет в Есен подчертаха необходимостта да се вземат мерки за насърчаване на заетостта и на равните възможности за жените и мъжете, и призоваха за вземане на мерки за увеличаване на интензивността на заетостта на растежа, по-специално чрез по-гъвкава организация на работата, които да отговарят както на желанията на работниците, така и на изискванията на конкуренцията;
[…]
(11) […] подписалите страни желаят да сключат рамково споразумение за работа при непълно работно време, като посочат общите принципи и минималните изисквания за работа при непълно работно време; […] те са показали желанието си да установят обща рамка за премахване на дискриминацията по отношение на работниците на непълно работно време и да допринесат за развитието на възможности за работа при непълно работно време на основа, която е приемлива както за работодателите, така и за работниците;
[…]
(18) […] Комисията е изготвила предложението си за директива в съответствие с член 2, параграф 2 от Споразумението за социалната политика, което предвижда, че директивите в областта на социалната политика „избягват да налагат административни, финансови и правни ограничения, които биха забавили създаването и развитието на малки и средни предприятия“;
[…]“
4. Член 1 от Директивата предвижда, че тя има за цел „прилагането на Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г. между общите междуотраслови организации (UNICE(3), CEEP(4) и ЕКП(5) ), приложено към [нея]“ (наричано по-нататък „рамковото споразумение“).
5. Преамбюлът на рамковото споразумение съдържа следните съображения:
„[1]	Настоящото рамково споразумение е принос към общата европейска стратегия за заетост. През последните години работата при непълно работно време е имала важно въздействие върху заетостта. Поради тази причина, страните по настоящото споразумение отдават приоритетно внимание на тази форма на работа. Страните имат намерение да разгледат необходимостта от подобни споразумения, които са свързани с други форми на гъвкав режим на работа.
[2]	Като отчита разнообразието в положението в държавите членки и признава, че работата при непълно работно време е характеристика на заетостта в някои сектори и дейности, настоящото споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, отнасящи се до работата при непълно работно време. То илюстрира готовността на социалните партньори да установят обща рамка за премахване на дискриминацията по отношение на работници, работещи на непълно работно време, и да помогне за развиването на възможности за работа при непълно работно време на основа, приемлива за работодателите и работниците.
[3]	Настоящото споразумение е свързано с условията за наемане на работа на работници на непълно работно време, като се отчита, че въпросите, които се отнасят до установеното със закон [социално] осигуряване, се решават от държавите членки. В контекста на принципа на [недопускане на дискриминация], страните по настоящото споразумение взеха под внимание Декларацията за заетостта от заседанието на Европейския съвет в Дъблин през декември 1996 г., в която Съветът, inter alia, подчертава необходимостта да се направят системите за [социално] осигуряване по-благоприятни по отношение на заетостта чрез „разработване на системи за социална закрила, които да могат да се адаптират към новите модели на работа и да осигуряват съответна закрила на хората, ангажирани в такава работа.“ Страните по настоящото споразумение считат, че тази декларация трябва да се приложи.
[…]“
6. В точка 5 от общите съображения, предхождащи рамковото споразумение, се посочва следното:
„[…] страните по настоящото споразумение придават значение на мерките, които биха улеснили достъпа до работа при непълно работно време за мъже и жени, за да се подготвят за пенсиониране, да съчетаят професионалния и личния си живот, и да се възползват от възможности за образование и обучение с цел да подобрят уменията си и постигнат израстване в кариерата си […] във взаимна полза както за работодателите така и за работниците и по начин, който би подпомогнал развитието на предприятията […]“
7. Клауза 1 от рамковото споразумение предвижда, че целта му е:
„a) да се осигури премахване дискриминацията спрямо работниците на непълно работно време и да се подобри качеството на работата при непълно работно време;
б) да улесни развитието на работата при непълно работно време на доброволна основа и да допринесе за гъвкава организация на работното време по начин, който отчита нуждите на работодателите и работниците“.
8. Клауза 3 съдържа определение на „работник на непълно работно време“ и „сравним работник на пълно работно време“ по смисъла на споразумението:
„1. Терминът „работник на непълно работно време“ се отнася до работник или служител, чиито нормални работни часове, изчислени на седмична основа или осреднени за времето на заетост до една година, са по-малко от нормалните работни часове на сравним работник на пълно работно време.
2. Терминът „сравним работник на пълно работно време“ означава работник или служител на пълно работно време в същото предприятие, който има същия вид трудов договор или правоотношение, който е нает за същата или подобна работа/професия, като се отдаде дължимото внимание на други съображения, които могат да включват [трудов стаж] и квалификация/умения.
Когато в същото учреждение няма сравним работник на пълно работно време, сравнението се прави чрез препращане към приложим колективен трудов договор или, когато няма приложим колективен трудов договор, в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практиката“.
9. Клауза 4 е озаглавена „Принцип на [недопускане на дискриминация]“ и предвижда:
„1. По отношение на условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да се третират по по-неблагоприятен начин, отколкото работниците на пълно работно време които са взети за сравнение, само поради това, че те работят на непълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини.
2. При необходимост, се прилага принципът pro rata temporis.
3. Редът и условията по прилагането на настоящата клауза се определят от държавите членки и/или социалните партньори, като се отчита европейското законодателство, националното законодателство, колективните трудови договори и практиката.
4. Когато е оправдано по обективни причини, държавите членки, след консултация със социалните партньори, в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори и практиката и/или, при необходимост, социалните партньори, могат да направят достъпа до особени условия на наемане на работа да зависи от трудовия стаж, изработено време или квалификация въз основа на трудовия доход. Критериите, свързани с достъпа на работниците на непълно работно време до особени условия на работа, трябва да се преразглеждат периодично, като се отчита посочения в клауза 4.1 принцип на [недопускане на дискриминация]“.
10. Клауза 5 е озаглавена „Възможности за работа при непълно работно време“ и гласи:
„1. В контекста на клауза 1 от настоящото споразумение и на принципа на [недопускане на дискриминация] между работниците на непълно работно време и тези на пълно работно време:
a) държавите членки, след консултации със социалните партньори в съответствие с националното законодателство или практика, трябва да определят и да прегледат пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време и, при необходимост, да ги отстранят;
б) социалните партньори, като действат в своята сфера на компетентност и чрез предвидените в колективните трудови договори процедури, трябва да определят и прегледат пречките, които могат да ограничат възможностите за непълна заетост и, при необходимост, да ги отстранят.
[…]“
Национална правна уредба
11. Актовете за преюдициално запитване излагат приложимото италианско законодателство в много обобщен вид.
12. В тях се посочва, че що се отнася до придобиването на пенсионни права, член 7, параграф 1 от Закон № 638/83 предвижда, че броят на седмичните вноски, които трябва да бъдат кредитирани на наети работници в хода на годината за целите на изчисляване на пенсията за осигурителен стаж, изплащана от Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (Национален институт за социално осигуряване, наричан по-нататък „INPS“), е равен на броя седмици от тази година, за които е изплащана заплата или които са признати като равностойни в съответствие с правилата относно условното кредитиране.
13. По-нататък се посочва, че що се отнася до размера на пенсията, се прилага член 9, параграф 4 от Законодателен декрет № 61/2000, съгласно който: „За целите на изчисляването на размера на пенсия за осигурителен стаж, ако трудов договор при пълно работно време бъде преобразуван в трудов договор на непълно работно време или обратно, периодите на работа при пълно работно време се отчитат изцяло, а периодите на работа при непълно работно време — пропорционално на действително отработените часове“.
14. Накрая, в актовете за преюдициално запитване се уточнява, че Законодателен декрет № 61/2000, представляващ италианското законодателство за транспониране на Директива 97/81, що се отнася до социалното осигуряване, урежда единствено вноски, които са приложими за целите на количествено изчисляване на пенсии.
15. Писменото становище на INPS обаче съдържа пълния текст на приложимото национално законодателство, който ще изложа по-долу(6) .
Законодателен декрет № 61/2000
16. От актовете за преюдициално запитване е видно, че Директива 97/81 е транспонирана в италианското право чрез Законодателен декрет № 61/2000 от 25 февруари 2000 г.(7) . Член 1 от него съдържа следните определения:
„[…]
2. По смисъла на настоящия законодателен декрет:
a) „пълно работно време“ означава нормалното работно време, посочено в член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 66 от 8 април 2003 г., или, ако случаят е такъв, работно време, което е по-кратко от нормалното работно време и е определено съгласно приложимите колективни трудови договори;
b) „непълно работно време“ означава работно време, определено в индивидуалния договор, с който е обвързан работникът, което е по-кратко от посоченото в буква а) работно време;
c) „трудов договор при непълно работно време от хоризонтален тип“ означава договор, при който съкращаването на работното време, в сравнение с пълното работно време, е предвидено по отношение на нормалното дневно работно време;
d) „трудов договор при непълно работно време от вертикален тип“ означава договор, при който е предвидено, че трудовата дейност се упражнява на пълно работно време, но е ограничена в рамките на предварително определени периоди в хода на седмицата, месеца или годината;
d-bis)	„ трудов договор при непълно работно време от смесен тип“ означава договор, при който се съчетават двата вида, предвидени в точки c) и d) по-горе;
e) „ допълнителна работа“ означава работа, която се извършва извън работното време, уговорено между страните по смисъла на член 2, параграф 2, и е в рамките на пълното работно време“.
17. Член 9 от Декрета предвижда следното:
„1. Минималното почасово заплащане, което трябва да бъде взето предвид като основа при изчисляването на вноските за социално осигуряване, дължими за работници на непълно работно време, се определя, като се умножи броят на дните, в които е полаган труд седмично в рамките на нормално работно време, с дневния минимум, посочен в член 7 от преобразувания Декрет-закон № 463 от 12 септември 1983 г., изменен със Закон № 638 от 11 ноември 1983 г., и така получената сума се раздели на броя отработени часове в рамките на нормалното седмично работно време, предвидено в националния браншов колективен трудов договор за работници на пълно работно време.
[…]
4. При преобразуване на трудов договор при пълно работно време в трудов договор на непълно работно време и обратно, за целите на определянето на размера на пенсия за осигурителен стаж се взема предвид изцяло продължителността на периодите на работа при пълно работно време, а тази на периодите на работа при непълно работно време — пропорционално на действително отработените часове“.
Декрет-закон № 463 от 12 септември 1983 г., преобразуван с изменения в Закон № 638 от 11 ноември 1983 г.
18. Член 7 предвижда:
„1.	Броят на седмичните вноски, които за всяка календарна година след 1983 г. трябва да бъдат кредитирани на наети работници в хода на годината за целите на изчисляване на изплащаната от INPS пенсия за осигурителен стаж, е равен на броя седмици през тази година, за които е изплащана заплата или които са признати като равностойни в съответствие с правилата относно условното кредитиране[(8) ], при условие че за всяка от тези седмици изплатеното възнаграждение, дължимо или условно кредитирано, е не по-малко от 30 % от минималната месечна пенсия, изплащана от Пенсионния фонд за наети работници[(9) ] към 1 януари на съответната година. Считано от текущия към 1 януари 1984 г. период на плащане, долната граница за дневното възнаграждение, включително дневният минимум на средната договорена заплата, за всички дължими вноски за социално осигуряване и социално подпомагане, не може да бъде по-ниска от 7,5 % от минималната месечна пенсия, изплащана от Пенсионния фонд за наети работници към 1 януари на съответната година.
2.	В противен случай на заинтересованото лице се кредитира определен брой седмични вноски, който е равен на закръгления нагоре резултат, получен при разделянето на общото възнаграждение, което му е изплатено, дължимо или условно кредитирано през календарната година, с възнаграждението по предходния параграф. Независимо от продължителността на осигуряването, така определените вноски се отнасят към период, обхващащ толкова седмици, за които е изплатено или условно кредитирано възнаграждение, колкото вноски са изплатени, като се пресмята назад от последната включваща се в годината седмица, в която е полаган труд или която е условно кредитирана.
3.	Предвидените в предходните параграфи разпоредби се прилагат за периоди след 31 декември 1983 г. по отношение на правото на обезщетения, различни от пенсии, за които е предвидено парично задължение в тежест на INPS.
4.	За годината на пенсионирането броят на седмичните вноски, които следва да бъдат кредитирани на работници за периода между първия ден от годината и датата на пенсиониране, се определя по предвидените в предходните параграфи правила единствено за седмиците, включени в съответния период, в които действително е полаган труд или които са довели до условно кредитиране. Същият критерий се прилага и за други социални обезщетения и помощи.
[…]“
Законодателен декрет № 564 от 16 септември 1996 г.
19. Член 8 предвижда следното:
„1.	За работници по правоотношения при вертикално, хоризонтално или циклично[(10) ] непълно работно време, осигурени по обща схема за задължително социално осигуряване за инвалидност, старост и преживяли лица или други заместващи форми на осигуряване, периодите, през които не е полаган труд след 31 декември 1996 г. и които не са покрити от задължителните вноски, могат да бъдат откупени чрез заплащане на математическия резерв в съответствие с член 13 от Закон № 1338 от 12 август 1962 г., изменен и допълнен.
2.	За посочените в параграф 1 периоди на съответните лица може алтернативно да бъде разрешено да продължат да заплащат доброволни вноски в пенсионния фонд, към който се числят в съответствие със Закон № 47 от 18 февруари 1983 г. За да получат това разрешение, те трябва да са заплащали вноски по една от предвидените в параграф 1 осигурителни схеми в продължение на поне една година от предходните пет.
3.	За да упражнят предвиденото в параграфи 1 и 2 право, съответните лица следва да докажат своя статут на работник на непълно работно време съгласно параграф 1 за целия период, за който искат да бъдат осигурени чрез откупуване или доброволно осигуряване“.
Главното производство и преюдициалните въпроси
20. С отделни искови молби от 17 януари 2005 г. до Tribunale di Roma г‑жа Tiziana Bruno, г‑н Massimo Pettini, г‑жа Daniela Lotti и г‑жа Clara Matteucci (наричани по-нататък „ответниците по главното производство“), всички служители на Alitalia SpA (наричано по-нататък „Alitalia“), отправят искане да им бъде признато, че вноски, обуславящи придобиването на пенсионни права, са равни на общия брой седмици за периода на работа при непълно работно време. Те заявяват, че са подали молби и (за конкретните периоди) техните трудови договори са преобразувани от договори при пълно работно време в договори за работа при вертикално циклично непълно работно време. Следователно те са работили през някои месеци в годината, а през други — не.
21. INPS разглежда единствено периодите, през които е полаган труд, като периоди, през които са правени вноски с оглед на придобиването на пенсионни права, и изключва периодите, през които не е полаган труд.
22. С решение от 15 ноември 2005 г. Tribunale di Roma уважава исковата молба. INPS обжалва решението, като отбелязва, че съгласно член 7 от Закон № 638/83 седмичните вноски, които обуславят придобиването на пенсионни права, са тези, по които действително е било изплащано възнаграждение (или които са признати за тези цели като условни кредити).
23. Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza, решава да спре производството и да постави на Съда следните въпроси:
„A) Съответства ли на Директива 97/81/ЕО, и по-специално на клауза 4 [от приложеното към нея рамково споразумение] относно принципа на недопускане на дискриминация, италианското законодателство (член 7, параграф 1 от Закон № 638/83), което води до това да не се отчитат като продължителност на вноските, обуславящи придобиването на пенсионни права, периодите, през които не е полаган труд в рамките на работа при вертикално непълно работно време?
Б) Съответства ли посоченото национално законодателство на Директива 97/81/EC, и по-специално на клауза 1 [от приложеното към нея рамково споразумение], която предвижда, че националното законодателство трябва да улеснява развитието на работата при непълно работно време, както и на клаузи 4 и 5 [от посоченото рамково споразумение], които налагат на държавите членки да отстранят пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време, тъй като несъмнено неотчитането за пенсионни цели на седмиците, през които не е полаган труд, представлява съществена пречка пред избора на работа при вертикално непълно работно време?
В) Може ли клауза 4 [от посоченото рамково споразумение] относно принципа на недопускане на дискриминация да обхване и сферата на различните видове договори за работа при непълно работно време, тъй като в случай на работа при хоризонтално непълно работно време за равен брой отработени и заплатени часове през календарната година въз основа на националното законодателство се отчитат всички седмици от календарната година, за разлика от случая на работа при вертикално непълно работно време?“
24. INPS, ответниците по главното производство и Италия представят писмени становища.
25. В съдебното заседание от 29 октомври 2009 г. INPS, Италия и Комисията представят устни становища.
Допустимост
26. Настоящият случай повдига редица въпроси, що се отнася до допустимостта.
27. INPS е на мнение, че преюдициалните въпроси са недопустими. То изтъква, че рамковото споразумение не се прилага към схеми за социално осигуряване, които са от изключителната компетентност на държавите членки, и че следователно Директивата се отнася единствено до трудовото право, а не до правото в областта на социалното осигуряване. Преюдициалните въпроси също така са ирелевантни и поради това недопустими, що се отнася до периода преди влизането в сила на Законодателен декрет № 61/2000. Следователно INPS възприема становището че рамковото споразумение е неприложимо както ratione materiae към всеки от фактите по делата пред националния съд., така и ratione temporis към някои от тези факти
28. При разглеждането на тези доводи трябва да се има предвид, че съгласно установената съдебна практика в производство по член 234 ЕО само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени, предвид особеностите на делото, както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на общностното право, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Все пак Съдът е постановил също така, че при изключителни обстоятелства може да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност. Отказът да се произнесе по зададен от национална юрисдикция преюдициален въпрос е възможен само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(11) .
Приложимост ratione materiae на рамковото споразумение
29. Тъй като преюдициалните въпроси се отнасят до тълкуването на общностното право, Съдът се произнася, без да е необходимо по принцип да разглежда обстоятелствата, при които националните юрисдикции са се обърнали към него с въпроси и възнамеряват да приложат разпоредбата от общностното право, чието тълкуване искат. Съдът разглежда единствено допустимостта на въпрос от гледна точка на приложимостта ratione materiae на разпоредба на общностното право, чието тълкуване е искано, ако е очевидно, че съответната разпоредба не може да бъде приложена(12) .
30. Конкретният случай изглежда не е такъв. Поради това поставените въпроси не следва да бъдат обявени за недопустими на това основание(13) .
31. След като това бе изяснено, по-долу, при анализа на въпросите по същество, ще разгледам отделно приложимостта ratione materiae на рамковото споразумение(14) .
Приложимост ratione temporis на рамковото споразумение
32. От преписката на националния съд е видно, че що се отнася до г‑жа Bruno, г‑жа Lotti и г‑жа Matteucci, твърдяното дискриминационно изчисляване на пенсионни права се отнася, изцяло или отчасти, към периоди, предхождащи изтичането на крайният срок за транспониране на Директива 97/81, а именно 20 януари 2000 г.
33. Директива 97/81 е транспонирана в италианското право чрез Законодателен декрет № 61/2000 от 25 февруари 2000 г.(15) Становището на INPS е, че преюдициалните въпроси са недопустими, що се отнася до фактите, които са настъпили, преди тази мярка да влезе в сила.
34. Въпреки това в съдебното заседание Комисията изтъква довода, че Директивата се прилага към изчисляване на предходни периоди, обуславящи получаване на бъдеща пенсия, по силата на установената практика на Съда след Решение по дело Brock(16) .
35. Споделям становището на Комисията.
36. В Решение по делото Brock към Съда е отправено запитване дали някои разпоредби на Регламент № 3 на Съвета от 25 септември 1958 година относно социалното осигуряване на работници мигранти(17), изменен, се прилагат към пенсии, платени за осигурителни рискове, които са настъпили преди 1 януари 1964 г. — датата, на която съответният изменен и допълнен текст е влязъл в сила. Bundesknappschaft (Федерална асоциация на миньорите) изтъква пред националния съд, че пенсии, по които осигурителният риск е настъпил преди 1 януари 1964 г., не биха могли да попадат в обхвата на разпоредби, влезли в сила на тази дата, а продължават, дори и за в бъдеще, да се уреждат от предходните разпоредби. Съдът е приел, че разпоредба в Регламента, съгласно която, от една страна, по Регламента е дължимо плащане по осигурително обезщетение, дори то да е свързано със събитие, настъпило преди датата на влизане в сила на Регламента, и от друга страна, правата на лицата, които могат да искат преразглеждане на пенсия, изчислена преди влизането в сила на Регламента, фактически представлява единствено прилагане на принципа, че законодателството за изменение се прилага, освен ако не е предвидено друго, към бъдещите последици от положение, възникнало при действието на закона в редакцията му преди изменението(18) .
37. Наистина, този принцип е потвърден в установената съдебна практика(19) .
38. Например във връзка с пенсии по дело Duchon(20) към Съда е отправено запитване дали гражданин на държава членка, който преди присъединяването на тази държава към Европейския съюз, е бил нает в друга държава членка, където е претърпял трудова злополука, и който след присъединяването на държавата по произход е подал молба до органите на тази държава за пенсия за неработоспособност вследствие на тази злополука, попада в приложното поле на Регламент № 1408/71(21) . Позовавайки се на член 94, параграф 3 от Регламента(22), Съдът е постановил, че Регламентът действително се прилага за това лице. Съдът също така се е позовал на споменатия общ принцип и на член 94, параграф 2 от Регламента(23), като е постановил, че от тази разпоредба следва, че държава членка няма право да откаже да отчете периоди на осигуряване, извършвано на територията на друга държава членка при установяването на пенсия за осигурителен стаж само по съображението че са изтекли преди влизането в сила на Регламента спрямо съответната държава членка.
39. В конкретния случай нито Директива 97/81, нито рамковото споразумение изключват общия принцип, че законодателството за изменение се прилага, освен ако не е предвидено друго, към бъдещите последици от положение, възникнало при действието на закона в редакцията му преди изменението.
40. Следователно Директива 97/81 урежда изчисляването на седмиците, необходими за получаването на пенсията, разглеждана в главното производство, доколкото никой от ответниците по главното производство не се е пенсионирал окончателно преди влизането в сила на Директивата. Националният съд следва да установи дали случаят е такъв.
41. Следователно поставените въпроси не трябва да бъдат обявени за недопустими поради неприложимостта ratione temporis на Директивата и рамковото споразумение.
Задължението на запитващата юрисдикция да представи пред Съда необходимите фактически и правни обстоятелства
42. В съдебното заседание Комисията признава, че е затруднена да вземе позиция по спор, който е слабо изяснен от правна и фактическа страна като този в конкретния случай.
43. Информацията, съдържаща се в актовете за преюдициално запитване относно точните факти по случая и точното съдържание на приложимото национално законодателство, наистина е непълна и двусмислена.
44. Това е проблематично от гледна точка на установената съдебна практика, в съответствие с която необходимостта да се даде тълкуване на общностното право, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическия и правен контекст, в който се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които те се основават. Целта на съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация е не само да позволи на Съда да даде полезен отговор, но и да даде възможност на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани страни да представят становища съгласно член 23 от Статута на Съда. Съдът следва да бди за запазването на тази възможност предвид обстоятелството, че по силата на тази разпоредба само актовете за преюдициално запитване се съобщават на заинтересованите страни(24) .
45. Изобщо не съм убедена, че актовете за преюдициално запитване в конкретния случай отговарят на това изискване.
46. Описанието на фактическите обстоятелства е оскъдно. Актовете за преюдициално запитване не посочват конкретно дали ответниците по главното производство вече са пенсионери, дали все още работят, но са забелязали твърдения различен начин на изчисляване и се тревожат за своята пенсия, или е налице друга фактическа обстановка. Наистина, до известна степен преписката на националния съд(25) и становищата на страните поправят тези недостатъци, но очевидно е желателно актът за преюдиц иално запитване да съдържа по-пълно описание.
47. Описанието на правния контекст поставя още повече проблеми.
48. Предпоставката, на която националният съд изглежда основава своите въпроси, е, че работниците, които имат трудов договор при „вертикално“ непълно работно време, не придобиват пенсионни права на базата на същото изчисление като тези, които имат трудов договор при „хоризонтално“ непълно работно време.
49. За съжаление националният съд не обяснява ясно разликата между тези видове работа при непълно работно време, нито как те се третират различно при изчисляването на пенсионни права.
Работа при хоризонтално и вертикално непълно работно време
50. Член 1, параграф 2, буква d) от Законодателен декрет № 61/2000 определя „трудово правоотношение при вертикално непълно работно време“ като трудово правоотношение, при което е предвидено, че се полага труд въз основа на пълно работно време, но той е ограничен в рамките на предварително определени периоди в хода на всяка седмица, месец или година“.
51. В съдебното заседание INPS обяснява, че докато въпросите на националния съд се отнасят до „работа при вертикално непълно работно време“ в общ смисъл, разглежданият в главното производство въпрос възниква единствено във връзка с работа при вертикално циклично непълно работно време, което, видно от актовете за преюдициално запитване, има за последица работа през някои месеци от годината, а през други — не(26) .
52. Въпреки това единствената информация, съдържаща се в актовете за преюдициално запитване във връзка с работа при „хоризонтално“ непълно работно време, е в третия въпрос, където се посочва, че в случай на работа при хоризонтално непълно работно време, за равен брой отработени и заплатени часове през календарната година съгласно националното законодателство се отчитат всички седмици от календарната година, за разлика от случая на работа при вертикално непълно работно време.
53. Член 1, параграф 2, буква c) от Законодателен декрет № 61/2000 определя „трудово правоотношение при хоризонтално непълно работно време“ като трудово правоотношение, при което съкращаването на работното време в сравнение с работата при пълно работно време е определено спрямо нормалното дневно работно време. Макар това определение да не е съвсем ясно, моето разбиране е, че работата при хоризонтално непълно работно време има за последица полагането на труд през част от всеки работен ден.
54. Едва в хода на съдебното заседание Съдът можа да установи, че именно това е правилното тълкуване.
Различното третиране на работата при хоризонтално и вертикално циклично непълно работно време
55. В актовете за преюдициално запитване се посочва член 7, параграф 1 от Закон № 638/83, съгласно който, що се отнася до придобиването на пенсионни права, броят на седмичните вноски, които трябва да бъдат кредитирани на наети работници в хода на годината за целите на изчисляване на пенсията за осигурителен стаж, изплащана от INPS, е равен на броя седмици от тази година, за които е изплатена заплата или които са признати като равностойни в съответствие с правилата относно условното кредитиране. Националният съд също така отбелязва, че INPS разглежда единствено периодите, през които е полаган труд, като периоди, през които са правени вноски с оглед на придобиването на пенсионни права, и изключва периодите, през които не е полаган труд.
56. Националният съд обаче никъде не посочва начина на изчисляване на броя седмици, които трябва да се отчитат с оглед на придобиването на пенсионни права.
57. За да предостави възможност на Съда да даде полезно тълкуване на общностното право, е уместно националният съд, преди да отправи запитване към Съда, да установи фактите по делото и да разреши въпросите, свързани с националното право(27) .
58. Наистина Съдът е приел, че тези съображения по никакъв начин не ограничават правото на преценка на националния съд, който единствено е пряко запознат с обстоятелствата по делото и с доводите на страните и който трябва да поеме отговорността за съдебното решаване на спора и поради това е в състояние най-добре да прецени на кой етап от производството е необходимо преюдициално заключение от Съда(28) .
59. Подобен дискреционен подход към допустимостта на актовете за преюдициално запитване често пъти е обоснован с оглед на двойната цел, изразена в член 234 ЕО — да се осигури във възможно най-голяма степен единното прилагане на общностното право и за тази цел да се установи ефикасно сътрудничество между Съда и националните съдилища(29) .
60. При все това по дело, по което съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация е била противоречива и е било невъзможно правното положение да бъде изяснено в достатъчна степен, Съдът е обявил, че преюдициалните въпроси са явно недопустими(30) .
61. Липсата на яснота в настоящите актове за преюдициално запитване е свързана с разликата между работата при хоризонтално непълно работно време и при вертикално циклично непълно работно време при изчисляването на броя седмици, които се отчитат във връзка с придобиването на пенсионни права. Това обаче представлява самата същност на конкретния случай и на предпоставката, на която се основават преюдициалните въпроси.
62. Поради това преюдициалните въпроси основателно е можело да бъдат обявени за недопустими, когато актовете за преюдициално запитване са постъпили в Съда.
63. След задълбочен разпит на съветника на INPS и представителя на Италия, в съдебното заседание бе дадена повече яснота по въпроса как трябва да бъде направено изчислението и в какво точно се състои проблемът по националното право.
64. Въпреки това трябва да се има предвид, че в производството по член 234 ЕО, което се основава на ясно разделение на правомощията между националните съдилища и Съда, Съдът е компетентен да се произнесе относно тълкуването или валидността на разпоредби на общностното право единствено въз основа на фактите и националното право, които са му посочени от националния съд. Да прави свои собствени изводи за разглежданото от националния съд фактическото и правно положение, би било несъвместимо с правомощието на Съда по член 234 ЕО и със задължението му да гарантира възможността за правителствата на държавите членки и за страните да представят писмени бележки съгласно член 23 от Статута на Съда(31) .
65. Освен Италия, друга държава членка не е представила писмени бележки. Поради това Съдът не може да бъде сигурен, че е изпълнил своето задължение да осигури запазване на възможността да бъдат представени бележки.
66. Подобно положение трябва да бъде избягвано.
67. При това положение въведеното с член 234 ЕО производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните съдилища, чрез който Съдът им предоставя насоки за тълкуването на общностното право, необходими за разрешаване на висящия пред тях спор(32) . Нещо повече, преюдициалното запитване се основава на диалог между две съдилища, чието начало зависи изцяло от преценката, която националната юрисдикция прави на релевантността и необходимостта от това запитване(33) .
68. Наистина, би следвало акт за преюдициално запитване да бъде отхвърлен като недопустим в ранен етап от процедурата, ако съдържа недостатъчно изложение на релевантните факти и национално право, както в настоящия случай. Независимо от това, с оглед на информацията, получена от Съда в съдебното заседание, не мисля че предприемането на подобна стъпка сега би било уместно или в интерес на процесуалната икономия.
По същество
Приложимост ratione materiae на рамковото споразумение
69. Директивата и рамковото споразумение единствено трудовото право ли засягат, без правото в областта на социалното осигуряване(34) ?
70. В Решението по делото Impact(35), дело във връзка с Директива 1999/70(36), към Съда е отправено запитване дали „условията за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4 от приложеното към тази директива рамковото споразумение за срочната работа включват установените в трудов договор условия относно възнагражденията и пенсиите.
71. Съдът се позовава на установената съдебна практика, съгласно която в понятието „заплащане“ по смисъла на член 141, параграф 2, втора алинея ЕО се включват пенсиите, които са функция на трудовото правоотношение, обвързващо работника и работодателя(37), с изключение на произтичащите от законоустановена схема, за финансирането на която работниците, работодателите и евентуално публичните власти допринасят в степен, определяна не толкова от трудовото правоотношение, колкото от съображения, свързани със социалната политика. Взимайки предвид тази съдебна практика, Съдът приема, че понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковото споразумение за срочната работа включва пенсиите, които са функция от трудовото правоотношение между работник и работодател, с изключение на пенсиите по законоустановените схеми на социално осигуряване, които се определят не толкова от това правоотношение, колкото от съображения от социално естество. Съдът е приел, че това тълкуване се потвърждава от посоченото в петата алинея от преамбюла на рамковото споразумение, съгласно която страните по него „прием[ат], че въпросите, свързани с установеното с нормативен акт [социално] осигуряване, следва да се решават от държавите членки“ и приканва последните да конкретизират своята Декларация за заетостта от заседанието на Европейския съвет в Дъблин през 1996 г., която набляга по-специално на необходимостта схемите за социално осигуряване да се съобразят към новите модели на труд, за да осигурят съответна социална закрила на хората, полагащи такъв труд(38) .
72. Същите съображения трябва да бъдат приложени mutatis mutandis към разглежданата по настоящото дело клауза 4 от рамковото споразумение за работа при непълно работно време.
73. На първо място, текстът на тази клауза, с който се урежда принципът на недопускане на дискриминация, е почти същият като този на клауза 4 от рамковото споразумение за срочната работа, приложено към Директива 1999/70.
74. На второ място, с третата алинея от преамбюла на рамковото споразумение за работа при непълно работно време също се признава, че въпросите, които се отнасят до установеното със закон социално осигуряване, се решават от държавите членки и се препраща към Декларацията за заетостта, приета на заседанието на Европейския съвет в Дъблин през декември 1996 г.
75. На трето място, целта на Директива 97/81, определена в член 1, е прилагането на рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено между общите междуотраслови организации (тоест, съответно между организациите, представляващи работодатели и служители). Целта на рамковото споразумение е да даде възможност на двете страни по трудов договор да организират работното време по по-гъвкав начин, адаптиран към специфичните характеристики на заетостта в определени сектори и дейности. То няма за цел да регламентира въпроси, свързани със социалното осигуряване(39) .
76. Следователно клауза 4, точка 1 от рамковото споразумение включва в приложното си поле пенсии, които зависят от трудово правоотношение между работник и работодател, с изключение на пенсии по установеното със закон социално осигуряване, които се определят не толкова от това правоотношение, колкото от съображения, свързани със социалната политика.
77. Струва ми се, особено предвид неяснотата на актовете за преюдициално запитване, че националният съд е в състояние най-добре да определи разглежданата в конкретния случай пенсионна схема. Той трябва да направи това, като приложи установените от Съда критерии.
78. За да се преценени дали пенсия за осигурителен стаж попада в приложното поле на член 141 ЕО, Съдът е приел, че единственият критерий, който може да има определящо значение, е дали пенсията за осигурителен стаж се изплаща на работника на основание трудовото правоотношение между него и бившия му работодател, като добави, че този критерий не може да бъде разглеждан като изключителен, доколкото пенсии, изплащани по установени със закон схеми за социално осигуряване, могат да отразяват, изцяло или отчасти, заплащане за положен труд. Съображенията, свързани със социалната политика, държавната организация, етиката или дори трудностите от бюджетно естество, които са били или е можело да бъдат от значение при въвеждането на дадена схема от националния законодател, не могат обаче да надделеят, ако са изпълнени три условия: i) пенсията се отнася само за особена категория работници, ii) тя зависи пряко от прослуженото време и iii) размерът ѝ се изчислява въз основа на последната заплата(40) .
79. Не е задължително тези критерии да се прилагат безусловно. Въпреки това те трябва да се приложат по аналогия към разглежданите в конкретния случай пенсии.
80. Съдът ясно е посочил, че ако тези критерии бъдат изпълнени, пенсията, изплащана от публичен работодател на държавен служител, е напълно сравнима с пенсията, изплащана от частен работодател на бившите му работници и служители(41) . Следователно противно на тезата, поддържана от INPS в съдебното заседание, фактът, че една пенсия е предвидена в закона и се управлява от публичноправен субект като INPS, не може да бъде определящ критерий при разграничаването на професионалната пенсия от пенсия по установеното със закон социално осигуряване.
81. Според моето разбиране на релевантната съдебна практика, националният съд трябва да разгледа статута на Alitalia по националното право, за да установи дали то е публичен или частен работодател. В случай че Alitalia е публичен работодател, фактът, че пенсията се изплаща не от самото Alitalia, а от INPS, може да е показател, че пенсията е сравнима с пенсия, изплащана от частен работодател на бившите му работници и служители и поради това представлява професионална пенсия, а не пенсия по установеното със закон социално осигуряване. Обратно, ако Alitalia е частен работодател, фактът, че пенсията се изплаща от INPS, може да е показател, че пенсията е определена по съображения от социално естество и следователно представлява пенсия по установеното със закон социално осигуряване, а не професионална пенсия.
82. Наистина, общностното право не поставя под съмнение компетентността на държавите членки да уреждат своите системи за социално осигуряване. Въпреки това при упражняването на това правомощие държавите членки трябва да се съобразяват с общностното право(42), и по-специално с принципа на недопускане на дискриминация(43) . Поради това дори разглежданата пенсия да е пенсия по установеното със закон социално осигуряване, тя трябва да бъде съобразена с този принцип.
83. На тази основа стигам до извода, че рамковото споразумение за работа при непълно работно време не се прилага към пенсии по установеното със закон социално осигуряване. Националният съд следва да установи дали разглежданата в главното производство пенсия попада в тази категория. Ако стигне до извода, че разглежданата пенсия представлява пенсия по установеното със закон социално осигуряване, той трябва да прецени дали Италия е упражнила своите правомощия в областта на социалното осигуряване в съответствие с общностното право, и по-специално с принципа на недопускане на дискриминация.
Преюдициалните въпроси
84. Първият и третият въпрос се отнасят изключително до клауза 4 от рамковото споразумение, докато вторият въпрос се отнася до клауза 4 във връзка с клаузи 1 и 5. Поради това считам за уместно да предложа общ отговор на трите въпроса.
85. Първият въпрос е дали член 7, параграф 1 от Закон № 638/83, който води до това да не се отчитат като продължителност на вноските, обуславящи придобиването на пенсионни права, периодите, през които не е полаган труд в рамките на правоотношение при вертикално непълно работно време, съответства на Директива 97/81, и по-специално на клауза 4 от рамковото споразумение (принцип на недопускане на дискриминация).
86. Вторият въпрос е по-общ и се отнася до това дали разглежданото в главното производство национално законодателство съответства на Директива 97/81, и по-специално на клауза 1 от рамковото споразумение (съгласно която националното законодателство трябва да улеснява развитието на работата при непълно работно време), както и на клаузи 4 и 5 (съгласно които държавите членки трябва да отстранят пречките от правно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време). Запитващата юрисдикция отбелязва, че „несъмнено“ неотчитането за пенсионни цели на седмиците, през които не е полаган труд, представлява съществена пречка пред избора на работа при „вертикално“ непълно работно време.
87. Третият въпрос е дали принципът на недопускане на дискриминация по клауза 4 от рамковото споразумение се прилага при различни видове договори за работа при непълно работно време с оглед на факта, че в случай на работа при хоризонтално непълно работно време, за еднакъв брой отработени и заплатени часове през календарната година въз основа на националното законодателство се отчитат всички седмици от календарната година, за разлика от случая на работа при вертикално непълно работно време.
88. В рамките на преюдициалното запитване Съдът не е компетентен да се произнася по въпроса за съвместимостта на национална мярка с общностното право. Съдът може обаче да предостави на националния съд всички насоки за тълкуване на общностното право, които да му позволят, при решаване на делото, с което е сезиран, да прецени дали разглежданата национална мярка е съобразена общностното право(44) .
89. Поради това ще разгледам трите въпроса заедно като запитване дали клаузи 1, 4 и 5 от рамковото споразумение допускат законодателство като разглежданото в главното производство, разграничаващо трудови договори при вертикално циклично и хоризонтално непълно работно време с оглед на начина, по който се отчитат седмици като продължителност на вноските, обуславящи придобиването на пенсионни права.
Различното третиране по италианското право
90. Моето разбиране, което се основава до голяма степен на получената в съдебното заседание информация, е че по същество системата функционира по следния начин.
91. По същество критерият за изчисляване на размера на пенсията
изглежда е отчитане на броя отработени часове по същия начин, независимо дали работата е извършвана при график на работа при пълно работно време, на хоризонтално непълно работно време или на вертикално циклично непълно работно време. В писменото си становище INPS заявява, че при определянето на продължителността на вноските, отчитани при изчисляването на пенсиите, е необходимо i) да бъде определен броят заплащани часове за всяка календарна година във връзка с работа при непълно работно време и ii) този брой да бъде разделен на броя часове, които съставляват седмичното работно време за работници на пълно работно време. Резултатът от това изчисление представлява броят седмици, за които са правени вноски, които следва да бъдат отчетени като работа при непълно работно време. Към този брой може да се добави броят на допълнителните седмици, за които са правени вноски, които могат да бъдат отчетени за съответния работник (например чрез условно кредитиране(45) ). Струва ми се, че този метод за изчисляване на размера на пенсията
не води до различен резултат в зависимост от това дали съответната работа е на вертикално циклично или на хоризонтално непълно работно време.
92. Следователно ако графикът на работа при пълно работно време е 8 часа на ден, няма значение дали едно лице е работило 52 седмици в годината(46), но само по 4 часа на ден, по график на работа при хоризонтално непълно работно време, или само 26 седмици в годината, но само по 8 часа на ден, по график на работа при вертикално циклично непълно работно време. И в двата случая броят на отработените часове е един и същ (1 040 часа)(47) и това оказва същото въздействие върху изчисляването на размера на пенсията (в дадения от мен пример, 50% от пенсията на работник на пълно работно време, която ще бъде изчислена на основата на 2 080 часа).
93. Проблемът, както признава INPS в съдебното заседание, очевидно е в изчисляването на броя седмици, които са необходими за придобиването на право на пенсия
(„необходими седмици“). Съветникът на INPS посочва, че за да бъде придобито право на пенсия, се изискват 1 820 необходими седмици. Необходимата седмица се определя като седмица, през която е полаган труд поне в рамките на един ден.
94. В примера, който давам, това означава, че при един и същ брой отработени часове работникът на хоризонтално непълно работно време ще е натрупал 52 необходими седмици, а работникът на вертикално циклично непълно работно време ще е натрупал едва 26 необходими седмици.
95. Следователно неравното третиране изглежда произтича от начина на изчисляване на необходимите седмици, което пряко определя колко време ще е необходимо на работниците да придобият право на пенсия. Тъй като единствено седмици, през които е полаган труд поне в рамките на един ден, се отчитат като необходими седмици, може да се окаже, че при равен брой отработени часове, с оглед на придобиването на право на пенсия, продължителността на работата при работниците на вертикално циклично непълно работно време трябва да е два пъти по-голяма, отколкото при работниците на хоризонтално непълно работно време. В дадения от мен пример работникът на хоризонтално непълно работно време трябва да работи 35 години, за да придобие право на пенсия, а работникът на вертикално циклично непълно работно време трябва да работи 70 години. Ако през цялата си професионална кариера лицето е работило при вертикално циклично непълно работно време, малко вероятно е то някога да придобие право на пенсия.
Принципът на недопускане на дискриминация в клауза 4 от рамковото споразумение
96. Съгласно клауза 4 от рамковото споразумение, що се отнася до условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да третират по по-неблагоприятен начин по отношение на условия на заетост, отколкото сравнимите работници на пълно работно време, само поради това че работят при не пълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини. Забраната за дискриминация, предвидена в клауза 4, е просто специфично проявление на основен принцип на общностното право, а именно общия принцип на равенство, съгласно който сходни положения не могат да бъдат третирани различно, освен ако разликата не е обективно обоснована(48) . Следователно този принцип може да се прилага единствено спрямо лица, които са в сравними положения(49) .
97. Клауза 4, точка 2 от рамковото споразумение изрично предвижда, че при необходимост се прилага принципът pro rata temporis(50) . Съдът вече се е произнесъл, че общностното право допуска изчисляването на пенсия за осигурителен стаж съгласно правило pro rata temporis в случай на работа при непълно работно време(51) . По посочените случаи е прието, че обстоятелството, че наред с броя прослужени от длъжностно лице години отчитането на продължителността на действително прослуженото време през кариерата му, съпоставена с продължителността на действителното прослужено време от длъжностно лице, което през цялата си кариера е полагало труд при пълно работно време, представлява обективен критерий, който е чужд на всякаква дискриминация, основана на пола, и който позволява пропорционално намаляване на пенсионните му права(52) .
98. Изяснената по-горе система изглежда предполага, че необходимите седмици и за работниците на вертикално циклично непълно работно време и тези на пълно работно време се изчисляват пропорционално на броя действително отработени часове или, с други думи, в съответствие с принципа pro rata temporis. Изглежда логично едно лице, работило 8 часа на ден в продължение на 52 седмици на пълно работно време, да има точно два пъти по-голям брой необходими седмици в сравнение с лице, работило 8 часа на ден в продължение на 26 седмици при вертикално циклично непълно работно време. Дотук всичко е ясно: не е налице дискриминация.
99. Необходимите седмици за работниците на хоризонтално непълно работно време обаче се изчисляват на основа, която е по-благоприятна в сравнение с принципа pro rata temporis. Ако единствено седмици, през които полаган труд поне в рамките един ден се отчитат като необходими седмици(53), дадено лице, работило по 4 часа на ден в продължение на 52 седмици при хоризонтално непълно работно време, ще е работило точно същия брой часове като гореописания работник на вертикално циклично непълно работно време, но ще е придобило два пъти повече необходими седмици.
100. Работникът на хоризонтално непълно работно време се ползва с предимства и в сравнение с работника на пълно работно време. Да предположим (леко ще изменя примера), че вместо да работи по 20 часа на седмица в продължение на пет дни (по 4 часа на ден), той работи на пълно работно време в продължение на 2 дни и половина (8 + 8 + 4) часа и изобщо не работи през останалите 2 дни и половина. Тази схема на работа е достатъчна, за да се отчита въпросната седмица като необходима седмица. Същевременно равностоен работник на пълно работно време е трябвало да работи в продължение на нормалната пълна седмица (всички пет дни), за да бъде отчетена седмицата като необходима.
101. Следователно изглежда, че са налице две отделни форми на неравно третиране: a) между два вида работа при непълно работно време, във вреда на работниците на вертикално циклично непълно работно време, и б) между работа при хоризонтално непълно работно време и работа при пълно работно време, във вреда на работниците на пълно работно време.
102. Попада ли подобно неравно третиране в приложното поле на клауза 4 от рамковото споразумение?
103. Както Съдът е потвърдил в Решение по дело Michaeler, Директива 97/81 и рамковото споразумение целят, от една страна, да насърчат работата при непълно работно време, а от друга — да премахнат дискриминацията между работниците при непълно работно време и работниците на пълно работно време. Тази двойна цел произтича ясно от текста на клауза 1 от рамковото споразумение, както и от съображенията в преамбюла на Директива 97/81. Съдът цитира, inter alia, съображение 11, съгласно което страните, подписали рамковото споразумение, „са показали желанието си да установят обща рамка за премахване на дискриминацията по отношение на работниците на непълно работно време
и да допринесат за развитието на възможности за работа при непълно работно време на основа, която е приемлива както за работодателите, така и за работниците“(54) .
104. От текста на клауза 4 от рамковото споразумение следва ясно, че като допринася естествено за насърчаването на работата при непълно работно време, съдържащото се в тази клауза специфично проявление на принципа на недопускане на дискриминация представлява забрана на дискриминация между работници на непълно работно време и такива на пълно работно време. От преамбюла следва ясно, че това предполага дискриминация по отношение на работници на непълно работно време .
105. Следователно клауза 4 се прилага към неравно третиране между различни видове работа при непълно работно време само когато, подобно на положението между работници на непълно и на пълно работно време, третирането води до дискриминация и във вреда на работници на непълно работно време. Нито една от формите на неравно третиране, които установих по-горе, не отговаря на условията на този текст.
106. Следователно никоя не е изключена по силата на клауза 4 от рамковото споразумение.
Задължението за определяне и преглед на пречките по клауза 5 от рамковото споразумение
107. В съдебното заседание Комисията изтъква довода, че клауза 5, точка 1, буква a) от рамковото споразумение не допуска законодателство като разглежданото в главното производство. В съответствие с целта да бъде насърчена работата при непълно работно време, съгласно тази клауза държавите членки трябва „да определят и да прегледат пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време и, при необходимост, да ги отстранят“. Комисията се е позовала на Решение по делото Michaeler, в което Съдът приема, че клауза 5, точка 1, буква а) трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство, което изисква уведомяване на администрацията с копие от трудовите договори при непълно работно време в срок от 30 дни от сключването им.
108. Не споделям становището на Комисията.
109. В Решението по делото Michaeler спорното изискване се отнася до трудови договори при непълно работно време, но не до трудови договори при пълно работно време. Съдът приема, че съчетанието на формално административно изискване със санкционен режим обезкуражава работодателите да използват работата при непълно работно време и би могло да засегне особено малките и средни предприятия, които, поради това че не разполагат със същите ресурси като по-големите предприятия, могат да бъдат подтикнати да избягват предлагането на работа при непълно работно време, която Директива 97/81 цели да насърчи(55) .
110. Следователно спорното изискване е ясен пример за правно или административно правило, съставляващо пречка за работници, желаещи да преминат от работа при пълно работно време към такава при непълно работно време.
111. Съображенията и разпоредбите на Директивата и рамковото споразумение, наред с „общите съображения“ на последното, ясно показват, че ratio legis на рамковото споразумение е да подобри възможността за работниците да преминат от работа при пълно работно време към работа при непълно работно време или да получат достъп до работа при непълно работно време, без да е необходимо предварително да минат през работа при пълно работно време.
112. Поради това смятам, че предвиденото в клауза 5 от рамковото споразумение задължение представлява специфично прилагане на забраната за дискриминация по клауза 4. Понякога е налице дискриминация в този смисъл, когато държавите членки налагат пречка от правно или административно естество по договори при непълно работно време, които не са наложени по договори при пълно работно време, какъвто е случаят по дело Michaeler. При това положение държавата членка има задължение да отстрани тези пречки.
113. В конкретния случай не е налице правна норма или административна практика, съставляваща пречка за преминаването от работа при пълно работно време към работа при непълно работно време. Наистина, няма разлика в третирането на работници на пълно работно време и работници на вертикално циклично непълно работно време, що се отнася до начина на изчисляване на необходимите за тях седмици. И за двете категории работници необходимите седмици се изчисляват въз основа на принципа pro rata temporis(56) . Неравното третиране възниква единствено от преференциалното третиране, с което се ползва трета категория работници (работници на хоризонтално непълно работно време) при изчисляването на необходимите седмици.
114. Положението би било различно, ако например необходимите седмици се изчисляваха въз основа на принципа pro rata temporis за работа при хоризонталното непълно работно време и при пълното работно време, но на по-малко благоприятна основа за работа при вертикално циклично непълно работно време. В този случай наистина би било налице неравно третиране между работата при пълно работно време и специфичен вид работа при непълно работно време, във вреда на последното. Подобно правило би нарушило забраната за дискриминация по клауза 4 и по силата на клауза 5, точка 1, буква а) за държавата членка би възникнало задължение да отстрани тази пречка.
115. В Решение по дело Schönheit и Becker Съдът приема, че национално законодателство, което води до непропорционално намаляване на пенсията за осигурителен стаж на работник, когато периодите му на работа при непълно време бъдат отчетени, не може да бъде считано за обективно обосновано нито от факта, че в този случай пенсията представлява насрещна престация за по-положен труд в малък обем, нито въз основа на това, че целта му е да се избегне работници на непълно работно време да бъдат поставени в по-благоприятно положение спрямо заетите на пълно работно време(57) .
116. По настоящото дело обаче изглежда случаят не е такъв. Проблемът не е в това, че работниците на вертикално циклично непълно работно време са в непропорционално по-неблагоприятно положение в сравнение с работниците на пълно работно време. Всъщност работниците на хоризонтално непълно работно време са в определен аспект (изчисляването на необходимите седмици) в по-благоприятно положение в сравнение както с работниците на пълно работно време, така и с работниците на вертикално циклично непълно работно време.
117. Поради това, въз основа на направения дотук анализ, на трите преюдициални въпроса следва да се отговори в смисъл, че както клауза 4, така и клауза 1 и клауза 5, точка 1, буква a) от рамковото споразумение допускат по принцип въвеждането на разграничение между различните видове работа при непълно работно време, към които се прилагат различни условия, доколкото тези разграничения не водят до дискриминация в полза на работниците на пълно работно време и срещу (категория) работници на непълно работно време или не съставляват пречки от правно или административно естество, ограничаващи възможностите за работа при непълно работно време.
118. С това обаче анализът не е напълно завършен.
Общият принцип на равенство
119. Забраната за дискриминация съгласно клауза 4 от рамковото споразумение е специфично проявление на общия принцип на равенство(58) . Поради това тя трябва да бъде тълкувана в съответствие с този принцип. По същия начин всяка национална мярка за транспониране трябва да бъде съобразена с общите принципи на общностното право, включително с принципа на равно третиране(59) .
120. Държавите членки са свободни да въвеждат разграничения между различните видове работа при непълно работно време. Мерките, които те приемат, обаче трябва да бъдат съвместими и съгласувани с целите и разпоредбите на Директива 97/81 и рамковото споразумение за работа при непълно работно време; те да съответстват на общите принципи на общностното право, по-специално на принципа на равно третиране(60) .
121. Следователно държавите членки не могат да въвеждат произволни разграничения между различните видове работа при непълно работно време, които противоречат на тези цели и нарушават общата забрана за дискриминация, предвидена в общностното право.
122. Относно фактите, моето разбиране е, че работниците на хоризонтално и вертикално циклично непълно работно време са в сравнимо положение. Причините за различното им третиране във връзка с придобиването на пенсионни права не са съвсем ясни. Следователно различното третиране би могло да съставлява произволно разграничение, което да противоречи по принцип на общата забрана за дискриминация.
123. В съдебното заседание представителят на Италия и съветникът на INPS бяха запитани дали желаят да представят доводи във връзка с неравното третиране по конкретния случай. И двамата се позоваха на факта, че съгласно италианското гражданско право действието на трудов договор при вертикално циклично непълно работно време е спряно („в покой“) през периодите, в които не се полага труд. Това предполага и че не се заплаща възнаграждение и не се правят вноски от името на работника. В писменото си становище Италия също така изтъква, че работниците са свободни да избират между работа при хоризонтално и при вертикално циклично непълно работно време.
124. Що се отнася до довода, основан на националното право, достатъчно е да припомним, че съгласно установената съдебна практика държава членка не може да се позове на разпоредби, практики или фактически положения от вътрешния си правен ред, за да оправдае неизпълнението на задължения, които произтичат от общностното право(61) .
125. Що се отнася до довода, свързан със свободата на работниците да избират между работа при хоризонтално и при вертикално циклично непълно работно време, представените пред документи Съда сочат, че в действителност подобен избор не съществува за служителите на въздушен превозвач, каквито са ответниците по главното производство. Естеството на работата им като персонал на борда на самолет съществено затруднява, и дори прави невъзможен избора на работа при хоризонтално непълно работно време (например да работят 7 дни в седмицата, но само по 4 часа на ден). Трудно е да „се напусне офисът“ след половин ден работа, когато този „офис“ е самолет по средата на полет(62) . Практическата невъзможност да бъде организирана работа при хоризонтално непълно работно време изглежда се потвърждава от приложимия колективен трудов договор, който ограничава избора на работа при непълно работно време за служители като ответниците по главното производство до работа при вертикално циклично непълно работно време.
126. Поради това смятам, че тези доводи не могат да бъдат приети.
127. В крайна сметка обаче националният съд следва да реши дали неравенството при изчисляване на придобиването на пенсионни права, описано в съдебното заседание от представителя на Италия и съветника на INPS, наистина е предвиденият в националното право метод и ако това е така, да прецени дали е налице обективно основание за подобно неравно третиране(63) .
Заключение
128. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza въпроси по следния начин:
– Рамковото споразумение, приложено към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между UNICE, CEEP и ЕКП, не се прилага към пенсии по установеното със закон социално осигуряване. Националният съд следва да установи дали разглежданата в главното производство пенсия попада в тази категория. Ако стигне до извода, че разглежданата пенсия представлява пенсия по установеното със закон социално осигуряване, той трябва да прецени дали Италия е упражнила своите правомощия в областта на социалното осигуряване в съответствие с общностното право, и по-специално с принципа на недопускане на дискриминация;
– клауза 4 от рамковото споразумение за работа при непълно работно време допуска национално законодателство, съгласно което седмиците, необходими за придобиването на пенсионни права, се изчисляват в съответствие с принципа pro rata temporis. Клауза 4 се прилага към неравно третиране между различни видове работа при непълно работно време единствено в случаите, при които подобно третиране е дискриминационно и в полза на работници на пълно работно време, както и във вреда на работници на непълно работно време. Държавите членки са свободни да въвеждат разграничения между различните видове работа при непълно работно време. Мерките, които те приемат, обаче трябва да бъдат съвместими и съгласувани с целите и разпоредбите на Директива 97/81 и рамковото споразумение за работа при непълно работно време и да съответстват на общите принципи на общностното право, по-специално на принципа на равно третиране. Държавите членки не могат да въвеждат произволни разграничения между различните видове работа при непълно работно време, които противоречат на тези цели и нарушават общата забрана за дискриминация, предвидена в общностното право.
(1) .
(2)  –	Директива от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35).
(3)  –	Съюз на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа. От 23 януари 2007 г. UNICE промени наименованието си на BUSINESSEUROPE, Конфедерация на европейския бизнес.
(4)  –	Европейския център на предприятията с държавно участие.
(5)  –	Европейската конфедерация на профсъюзите.
(6)  –	Мой превод.
(7)  –	В писменото си становище INPS заявява, че Директивата е транспонирана в италианското право със Законодателен декрет № 368 от 6 септември 2001 г. Самото заглавие на Законодателен декрет № 61/2000 обаче показва, че той е предназначен да транспонира Директива 97/81, докато заглавието на Законодателен декрет № 368 сочи, че той е предназначен да транспонира Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (OВ L 175, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129). Разбира се, националният съд следва да определи правилния акт по транспонирането.
(8)  –	От представените пред Съда материали е видно, че с тези правила се уреждат периоди, приравнени на периоди, за които е изплащано възнаграждение.
(9)  –	Fondo pensioni lavoratori dipendenti.
(10)  –	Актовете за преюдициално запитване не съдържат определение за работа на циклично непълно работно време. Те сочат обаче, че в конкретния случай става дума за
работа при „вертикално“ непълно работно време на циклична основа, което предполага работа през някои месеци от годината, а през други — не. Ще наричам тази работа „работа при вертикално циклично непълно работно време“.
(11)  –	Вж. наскоро Решение от 19 ноември 2009 г. по дело Filipiak (C‑314/08, все още непубликувано в Сборника, точки 40—42 и цитираната съдебна практика).
(12)  –	Вж. Решение от 14 юни 2007 г. по дело Telefónica O2 Czech Republic (C‑64/06, Сборник, стр. I‑4887, точки 22 и 23 и цитираната съдебна практика).
(13)  –	Вж. по аналогия Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact (C‑268/06, Сборник, стр. I‑2483, точки 105—133).
(14)  –	Вж. точки 69—83 по-долу.
(15)  –	Вж. точки 14 и 16 и бележка под линия 7 по-горе.
(16)  –	Вж. Решение от 14 април 1970 г. (68/69, Recueil, стр. 171).
(17)  –	ОВ 30, 1958 г., стр. 561 (единствено на нидерландски, френски, немски и италиански език).
(18)  –	Решение по дело Brock, посочено в бележка под линия 16, точка 7.
(19)  –	Вж. например предишното Решение от 9 декември 1965 г. по дело Singer и Fils (44/65, Recueil, стр. 972) и наскоро Решение от 11 декември 2008 г. по дело Комисия/Freistaat Sachsen (С‑334/07, Сборник, стр. I‑9465, точка 43) и Решение от 22 декември 2008 г. по дело Centeno Mediavilla и др./Комисия (C‑443/07 Р, Сборник, стр. I‑10945, точка 61).
(20)  –	Решение от 18 април 2002 г. (C‑290/00, Recueil, стр. I‑3567, точки 19—26 и цитираната съдебна практика).
(21)  –	Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 149, стр. 2; Специално издание на български език, глава 5, том 1, стр. 26; многократно изменян и допълван).
(22)  –	Съгласно този параграф трябва да бъде отчетен всеки осигурителен риск, дори да е настъпил „преди 1 октомври 1972 г. или преди датата на прилагане на регламента на територията на съответната държава членка.“
(23)  –	Този параграф предвижда задължение да бъдат взети предвид за определяне на правата на обезщетения всички осигурителни периоди, всички периоди на заетост или периоди на пребиваване, които са изтекли съгласно законодателството на дадена държава членка „преди 1 октомври 1972 г. или преди датата на прилагане на регламента на територията на съответната държава членка“.
(24)  –	Решение от 16 юли 2009 г. по съединени дела Snauwaert и др. (C‑124/08 и C‑125/08, все още непубликувано в Сборника, точки 15 и 16 и цитираната съдебна практика).
(25)  –	Преписката на националния съд е на разположение на Съда, но не и на заинтересованите страни съгласно член 23 от статута. Въпреки че легитимно може да бъде проучена с цел събиране на допълнителна релевантна информация, тази преписка не може да послужи като заместител на актовете за преюдициално запитване.
(26)  –	Вж. бележка под линия 10 по-горе.
(27)  –	Решение от 8 май 2003 г. по дело Gantner Electronic (C‑111/01, Recueil, стр. I‑4207, точка 37). Съдът е изразил това по-предпазливо по предходни дела. Вж. например Решение от 30 март 2000 г. по дело JämO (C‑236/98, Recueil, стр. I‑2189, точка 31).
(28)  –	Вж. например Решение по дело JämO, цитирано в бележка под линия 27, точка 32 и Решение от 9 декември 2003 г. по дело Gasser (C‑116/02, Recueil, стр. I‑14693, точка 27).
(29)  –	Решение от 22 февруари 1990 г. по дело ЕОВС/Busseni (C‑221/88, Recueil, стр. I‑495, точка 13).
(30)  –	Определение от 21 април 1999 г. по съединени дела Charreire и Hirtsmann (C‑28/98 и C‑29/98, Recueil, стр. I‑1963).
(31)  –	Вж. по аналогия Решение от 16 юли 1998 г. по дело Dumon и Froment (C‑235/95, Recueil, стр. I‑4531, точки 25—27 и цитираната съдебна практика).
(32)  –	Вж. Решение от 24 март 2009 г. по дело Danske Slagterier (C‑445/06,
Сборник, стр. I‑2119, точка 65 и цитираната съдебна практика).
(33)  –	Решение от 12 февруари 2008 г. по дело Kempter (C‑2/06, Сборник, стр. I‑411, точка 42 и Решение от 16 декември 2008 г. по дело Cartesio (C‑210/06, Сборник, стр. I‑9641, точка 91).
(34)  –	Както изтъква INPS: вж. точка 27 по-горе.
(35)  –	Цитирано в бележка под линия 13, точки 105—134.
(36)  –	Цитирана в бележка под линия 7.
(37)  –	Често наричани „професионални пенсии“. Вж. по-подробно Barnard, C. EC Employment Law ; 3. ed., Oxford University Press, 2006, р. 517—520.
(38)  –	Решение по дело Impact, цитирано в бележка под линия 13, точки 131—134.
(39)  –	Вж. по аналогия, моето заключение, представено на 4 декември 2008 г. по дело Gómez-Limón Sánchez-Camacho (C‑537/07, все още непубликувано в Сборника, точка 29). Вж. също така Barnard, C. цитиран в бележка под линия 37, стр. 475.
(40)  –	Решение от 1 април 2008 г. по дело Maruko (C‑267/06, Сборник, стр. I‑1757, точки 46—48 и цитираната съдебна практика).
(41)  –	Решение от 23 октомври 2003 г. по съединени дела Schönheit и Becker (C‑4/02 и C‑5/02, Recueil, стр. I‑12575, точка 58).
(42)  –	Вж. Решение от 16 юли 2009 г. по дело Von Chamier-Glisczinski (C‑208/07, все още непубликувано в Сборника, точка 63 и цитираната съдебна практика).
(43)  –	Решение по дело Maruko, цитирано в бележка под линия 40, точка 59 и цитираната съдебна практика.
(44)  –	Решение от 16 юли 2009 г. по дело Futura Immobiliare и др. (C‑254/08, все още непубликувано в Сборника, точка 28 и цитираната съдебна практика).
(45)  –	Вж. бележка под линия 8 по-горе.
(46)  –	Като изключим отпуските.
(47)  –	Следователно изчислението е брой седмици x брой дни x брой отработени часове на ден, т.е. 52 x 5 x 4 за работник на хоризонтално непълно работно време и 26 x 5 x 8 за работник на вертикално циклично непълно работно време.
(48)  –	Вж. Решение от 3 октомври 2006 г. по дело Cadman (C‑17/05, Recueil, стр. I‑9583, точка 28 и цитираната съдебна практика).
(49)  –	Вж. Решение от 31 май 2001 г. по дело D и Швеция/Съвет (C‑122/99 P и C‑125/99 P, Recueil, стр. I‑4319, точка 48) и Решение от 12 октомври 2004 г. по дело Wippel (C‑313/02, Recueil, стр. I‑9483, точка 56).
(50)  –	Вж. също моето заключение по дело Gómez-Limón Sánchez-Camacho, цитирано в бележка под линия 39, точка 53, както и заключението на генералния адвокат Kokott по дело Impact, цитирано в бележка под линия 13, точка 101.
(51)  –	Решение по дело Schönheit и Becker, цитирано в бележка под линия 41, точка 90 и Решение по дело Gómez-Limón Sánchez-Camacho, цитирано в бележка под линия 39, точка 59.
(52)  –	Решение по дело Schönheit и Becker, цитирано в бележка под линия 41, точка 91 и Решение по дело Gómez-Limón Sánchez-Camacho, цитирано в бележка под линия 39, точка 59.
(53)  –	Вж. точка 93 по-горе.
(54)  –	Решение от 24 април 2008 г. по съединени дела Michaeler и др. (C‑55/07 и C‑56/07, Сборник, стр. I‑3135, точки 21 и 22 (курсивът е мой). Съдът също така се позовава на съображения 5 и 18 от преамбюла на Директивата: вж. точка 3 по-горе.
(55)  –	Решение по дело Michaeler и др., цитирано в бележка под линия 54, точки 25—29.
(56)  –	Вж. точки 97 и 98 по-горе.
(57)  –	Решение по дело Schönheit и Becker, цитирано в бележка под линия 41, точки 93—97.
(58)  –	Решение по дело Cadman, цитирано в бележка под линия 48, точка 28 и цитираната съдебна практика.
(59)  –	Вж. Решение от 4 юни 2009 г. по дело JK Otsa Talu (C‑241/07, все още непубликувано в Сборника, точка 46 и цитираната съдебна практика).
(60)  –	Вж. в малко по-различен контекст Решение по дело JK Otsa Talu, цитирано в бележка под линия 59, точка 46 и цитираната съдебна практика.
(61)  –	Решение от 7 юли 2009 г. по дело Комисия/Гърция (C‑369/07, все още непубликувано в Сборника, точка 45 и цитираната там съдебна практика).
(62)  –	Същото се отнася, макар и в смекчена форма, и за други категории труд, в зависимост от начина, по който трябва да бъдат организирани различните видове работа.
(63)  –	Струва ми се, че биха могли да съществуват законови основания да бъде предоставена по-щедра основа за изчисляване на необходимите седмици за определен вид работа при непълно работно време при специфични обстоятелства, без това да води до дискриминация в полза на работниците на пълно работно време и във вреда на работниците на непълно работно време като цяло и без да се влиза в противоречие с целите на Директивата и рамковото споразумение. Би могло например да се предвиди подобно предимство за вида работа на непълно работно време, който е най-подходящ за работници, отглеждащи деца. Вж. подобен довод във връзка с родителския отпуск в моето заключение по дело Gómez-Limón Sánchez-Camacho, посочено в бележка под линия 39, точка 54.