62011CC0443
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. MENGOZZI
представено на 10 януари 2013 година (
1
)
Дело C-443/11
F. P. Jeltes
M. A. Peeters
J. G. J. Arnold
срещу
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Amsterdam (Нидерландия)
„Социална сигурност на работниците мигранти — Член 45 ДФЕС — Регламент (ЕИО) № 1408/71 — Член 71 — Напълно безработен нетипичен пограничен работник — Право на обезщетение в държавата на пребиваване — Отказ за плащане от държавата на последна заетост — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 65 — Релевантност на Решение по дело Miethe — Преходни разпоредби — Член 87, параграф 8 — Понятие за „непроменено положение“
1.
При действието на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (
2
), Съдът е преценил, че на напълно безработните нетипични погранични работници може да бъде признато право на обезщетение за безработица било в тяхната държава на пребиваване, било в държавата на последната им заетост (
3
). Днес към Съда е отправено запитване дали този възприет в съдебната практика подход следва да продължи да бъде прилаган при действието на Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (
4
). От него също така се иска да се произнесе по съвместимостта на условие за пребиваване, изисквано от държавата на последна заетост. Накрая, Съдът трябва да се произнесе по въпроса за преходния режим в областта на обезщетенията за безработица между Регламент № 1408/71 и Регламент № 883/2004.
I – Правна уредба
А– Право на Съюза
1. Регламент № 1408/71
2.
Член 71 от Регламент № 1408/71 е единственият член от раздел 3, посветен на безработни лица, които по време на последната си заетост са пребивавали в държава членка, различна от компетентната държава. Той гласи следното:
„1.   Безработно лице, което преди това е било заето на работа и което по време на последната си заетост е пребивавало на територията на държава членка, различна от компетентната държава, получава обезщетения в съответствие със следните разпоредби:
а)
[…]
ii)
Пограничен работник, който е [напълно] безработен, получава обезщетения в съответствие с разпоредбите на законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава като лице, което по време на последната си заетост е било субект на това законодателство; тези обезщетения се предоставят от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване.
б)
[…]
i)
Заето лице, различно от пограничен работник, което е частично, [през различни периоди] или напълно незаето и което остава на разположение на работодателя си или на службите по заетостта на територията на компетентната държава, получава обезщетения в съответствие с разпоредбите на законодателството на тази държава като пребиваващо на нейна територия лице; тези обезщетения се предоставят от компетентната институция.
ii)
Заето лице, различно от пограничен работник, което е [напълно] безработно и което се поставя на разположение за работа на службите по заетостта на територията на държавата членка, в която пребивава, или което се завръща на тази територия, получава обезщетения в съответствие със законодателството на тази държава като лице, което за последен път е било заето на работа там; тези обезщетения се предоставят от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване. Въпреки това, ако такова заето лице е получило право на обезщетения за сметка на компетентната институция на държавата членка, чийто субект е било последно, то получава обезщетения съобразно разпоредбите на член 69. Получаването на обезщетения съгласно законодателството на държавата, в която пребивава, се спира за всеки период, през който безработното лице може съгласно разпоредбите на член 69 да предяви иск за обезщетения съгласно законодателството, чийто субект е било последно.
2.   Безработно лице не може да претендира за обезщетения съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава, докато има право на обезщетения съгласно разпоредбите на параграф 1, буква а), i), или буква б), i)“.
2. Регламент № 883/2004
3.
Регламент № 883/2004 осъвременява и опростява съдържащите се в Регламент № 1408/71 правила (
5
).
4.
Съображение 32 от Регламент № 883/2004 утвърждава, че „[з]а да се поощри мобилността на работниците, е особено подходящо да се улесни търсенето на работа по трудово правоотношение в различните държави членки; поради това е необходимо да се осигури по-тясна и по-ефективна координация между осигурителните схеми за безработица и службите по заетостта на всички държави членки“.
5.
Член 1 от Регламент № 883/2004 определя пограничния работник като „всяко лице, упражняващо дейност като заето или като самостоятелно заето лице в една държава членка и което пребивава в друга държава членка, в която се завръща по правило всекидневно или поне веднъж седмично“.
6.
Член 7 от Регламент № 883/2004 гласи, че „[о]свен ако друго не е предвидено в настоящия регламент, паричните обезщетения, платими съгласно законодателството на една или повече държави членки или съгласно настоящия регламент не подлежат на каквото и да е намаляване, изменение, спиране, прекратяване или конфискация поради факта, че бенефициентът или членовете на неговото семейство пребивават в държава членка, различна от тази, в която се намира институцията, предоставяща обезщетенията“.
7.
Член 63 от Регламент № 883/2004 предвижда, че „[з]а целите на тази глава член 7 се прилага само в случаите, предвидени в членове 64 и 65, и в границите, установени от тях“.
8.
Параграфи 1—6 от член 65 от Регламент № 883/2004, посветен на безработни лица, които са пребивавали в държава членка, различна от компетентната държава, гласят следното:
„1.   Лице, което е безработно частично или през различни периоди и което, по време на последната си дейност като заето или като самостоятелно заето лице, е живяло в държава членка, различна от компетентната, се поставя на разположение на неговия работодател или на службите по заетостта в [компетентната] държава членка. То получава обезщетения в съответствие със законодателството на компетентната държава членка, както ако е пребивавало в тази държава членка. Тези обезщетения се отпускат от институцията на компетентната държава членка.
2.   Напълно безработно лице, което по време на последната си дейност като заето или като самостоятелно заето лице е пребивавало в държава членка, различна от компетентната държава членка и което продължава да пребивава в тази държава членка или се върне в тази държава членка, се поставя на разположение на службите по заетостта в държавата членка по пребиваване. Без да се засяга член 64, напълно безработно лице може, като допълнителна мярка, да се постави на разположение на службите по заетостта в държавата членка, в която то последно е осъществявало дейност като заето или като самостоятелно заето лице.
Безработно лице, без да е пограничен работник, което не се върне в неговата държава членка по пребиваване, се поставя на разположение на службите по заетостта на държавата членка, [на] чието законодателство за последно е било подчинено.
3.   Безработното лице по първото изречение на параграф 2 се регистрира като лице, търсещо работа[,] в компетентните служби по заетостта в държавата членка по пребиваване, спрямо него се прилага контролна процедура, организирана там и спазва условията, установени от законодателството на тази държава членка. Ако то […] избере да се регистрира [и] като лице, търсещо работа в държавата членка, в която последно е осъществявало дейност като заето или като самостоятелно заето лице, се съобразява с изискванията, приложими в тази държава.
[…]
5.   а) Безработното лице по първото и второто изречение на параграф 2 получава обезщетения в съответствие със законодателството на държавата членка по пребиваване както ако спрямо него се е прилагало това законодателство по време на последната му дейност като заето или като самостоятелно заето лице. Тези обезщетения се предоставят от институцията по пребиваване.
б) Въпреки това, работник, [различен от] пограничен работник, на когото са били отпускани обезщетения за сметка на компетентната институция на държавата членка, на чието законодателство е бил [последно] подчинен[,] при завръщането си в държавата членка по пребиваване първо получава обезщетения в съответствие с член 64, като получаването на обезщетения в съответствие с буква а) се спира за периода през който той получава обезщетения съгласно законодателството, на което последно е бил подчинен.
6.   Обезщетенията, предоставяни от институцията по пребиваване по параграф 5 продължават да бъдат за нейна сметка. Въпреки това, при условията на параграф 7, компетентната институция на държавата членка, на чието законодателство последно е било подчинено, възстановява на институцията по пребиваване пълния размер на обезщетенията, предоставени от последната институция през първите три месеца. […]“.
9.
Дял VI от Регламент № 883/2004, който съдържа членове 87—91, определя преходните и заключителните разпоредби.
10.
Член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004, изменен с член 1, параграф 19 от Регламент (ЕО) № 988/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година (
6
), гласи, че „[а]ко в резултат на настоящия регламент дадено лице е подчинено на законодателството на държава членка, различно от определеното в съответствие с дял II на Регламент (ЕИО) № 1408/71, това законодателство продължава да се прилага, докато съответното положение остава непроменено и във всеки случай не повече от 10 години от датата на прилагане на настоящия регламент, освен ако съответното лице поиска да се подчинява на законодателството, приложимо съгласно настоящия регламент. Искането се подава в тримесечен срок след датата на прилагане на настоящия регламент до компетентната институция на държавата членка, чието законодателство е приложимо съгласно настоящия регламент, ако съответното лице става подчинено на законодателството на тази държава членка от датата на прилагане на настоящия регламент. […]“.
11.
Член 89 от Регламент № 883/2004, разглеждан във връзка с членове 90 и 91 от посочения регламент, предвижда, че Регламент № 883/2004 става приложим от датата на влизане в сила на регламента по прилагането и че от същата тази дата Регламент № 1408/71 се отменя.
3. Регламент (ЕО) № 987/2009
12.
Член 56, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (
7
) гласи следното:
„Когато приложимото законодателство в съответната държава членка изисква изпълнението на определени задължения и/или дейности за търсене на работа от безработното лице, предимство имат задълженията и/или дейностите за търсене на работа, извършвани от безработното лице в държавата членка на пребиваване.
Неизпълнението от страна на безработното лице на всички задължения и/или дейности за търсене на работа в държавата членка, в която то е упражнявало последната си дейност, не засяга обезщетенията, отпуснати в държавата членка на пребиваване“.
13.
Член 97 от Регламент № 987/2009 предвижда, че посоченият регламент влиза в сила на 1 май 2010 г.
4. Регламент (ЕИО) № 1612/68
14.
Член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (
8
) гласи следното:
„1.   Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани по отношение на условията за наемане на работа, и в частност, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа.
2.   Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“.
Б– Нидерландското право
15.
Съгласно Закона от 6 ноември 1986 година за осигуряване на работниците във връзка с имуществените последици от безработица (Wet tot verzekering van werknemers tegen geldelijke gevolgen van werkloosheid, наричан по-нататък „законът за безработицата“), работници, които нито живеят, нито пребивават в Нидерландия, освен с цел ваканция, нямат право на обезщетения (
9
). Правото на обезщетения се прекратява, когато работникът вече не е безработен или когато вече не отговаря на условието за пребиваване (
10
). Законът за безработицата предвижда също така, че ако правото на обезщетения се прекрати и впоследствие обстоятелството, предизвикало прекратяването на това право, престане да съществува, въпросното право на обезщетения се възстановява и отново става активно, ако не е възникнало ново право на обезщетения в приложение на разпоредбите на закона за безработицата (
11
).
II – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
16.
Жалбоподателите по главното производство, г-н Jeltes, г-н Arnold, както и г-жа Peeters, са нидерландски граждани.
17.
Г-н Jeltes живее в Белгия. Той работи като наето лице в Нидерландия до 30 юли 2010 г., когато за него започва период на безработица, през който период на 2 август 2010 г. той подава молба до компетентния нидерландски орган Raad van Bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (наричан по-нататък „UWV“) за изплащане на обезщетение за безработица на основание нидерландския закон за безработицата. UWV отказва да му отпусне посоченото обезщетение, тъй като искането му е трябвало да бъде подадено в държавата му на пребиваване в съответствие с член 65 от Регламент № 883/2004.
18.
Г-жа Peeters също живее в Белгия и също е работила в Нидерландия. След като изгубва работата си, от 1 май 2009 г. тя започва да получава обезщетение за безработица. На 26 април 2010 г. г-жа Peeters отново започва дейност като наето лице. Тогава UWV прекратява изплащането на посоченото обезщетение, като същевременно уведомява г-жа Peeters, че ако преди 25 октомври 2010 г. отново остане без работа, тя ще може да поиска продължаване на изплащането на това обезщетение. След като бива уволнена след изтичането на пробния си период, на 18 май 2010 г. г-жа Peeters подава молба в този смисъл. UWV отхвърля молбата, тъй като според него обстоятелството дали г-жа Peeters е безработна трябвало да се провери по нов начин и предвид факта, че молбата била подадена след 1 май 2010 г., трябвало да се приложи член 65 от Регламент № 883/2004.
19.
Колкото до г-н Arnold, той живее в Германия и е работил в Нидерландия, преди да изгуби работата си и да започне от 2 февруари 2009 г. да получава обезщетение за безработица от UWV. През март 2009 г. г-н Arnold отново започва професионална дейност като самостоятелно заето лице. На 6 април 2009 г. UWV прекратява изплащането на обезщетението, като същевременно уведомява г-н Arnold, че ако преди 30 август 2011 г. преустанови изцяло дейността си като самостоятелно заето лице, той ще може да поиска продължаване на изплащането на обезщетението си за безработица. На 1 юни 2010 г., когато е отново безработен след прекратяване на дейността си, г-н Arnold подава молба в този смисъл до UWV, който я отхвърля, приемайки, че доколкото молбата е последица от прекратяване на дейността, настъпило след 1 май 2010 г., тя трябвало да бъде подадена до органите на неговата държава на пребиваване и че съдържащите се в Регламент № 883/2004 преходни разпоредби били неприложими към г-н Arnold.
20.
Трите решения за отказ на UWV са основани на член 65 от Регламент № 883/2004, който посочва държавата на пребиваване като компетентна за целите на отпускане на обезщетение на напълно безработните погранични работници. Жалбоподателите по главното производство оспорват посочените решения пред запитващата юрисдикция.
21.
Тяхната жалба се основава най-вече на факта, че тъй като всички те били нетипични погранични работници, UWV е трябвало да приложи решението, изведено от Съда в неговото Решение по дело Miethe, посочено по-горе, и че правото на избор между държавата членка на пребиваване (Белгия или Германия) и държавата членка на последна заетост (Нидерландия) с цел определяне на държавата членка, отговаряща за отпускането на обезщетения за безработица, би трябвало да продължи да съществува при действието на Регламент № 883/2004.
22.
Тъй като среща затруднение при тълкуването на правото на Съюза, Rechtbank Amsterdam решава да спре производството и с акт за преюдициално запитване, постъпил в секретариата на Съда на 29 август 2011 г., на основание член 267 ДФЕС да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Важи ли и при условията на Регламент № 883/2004 допълващата функция на постановеното при действието на Регламент № 1408/71 Решение по дело Miethe, с което по-конкретно се обосновава правото на нетипичните погранични работници на избор по отношение на държавата членка, в която се поставят на разположение на службите по заетостта и от която получават обезщетения за безработица, тъй като шансовете да се реинтегрират в трудовия пазар на избраната от тях държава членка са най-големи? Или пък член 65 от Регламент № 883/2004, разглеждан като цяло, гарантира в достатъчна степен, че напълно безработните работници ще получават обезщетения при най-благоприятните за тях условия за търсене на работа и Решение по дело Miethe е загубило добавената си стойност?
2)
Допуска ли правото на Съюза, в случая член 45 ДФЕС или член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 възможността дадена държава членка да откаже да изплаща обезщетения за безработица съгласно нормите на своето законодателство на останал без никаква работа работник мигрант (пограничен работник) — който последно е работил в същата държава членка и с оглед на наличните социални и семейни връзки за който може да се приеме, че шансовете да се реинтегрира в трудовия пазар на тази държава членка са най-големи — само на основание, че той живее в друга държава членка?
3)
С оглед на член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004, на член 17 от Хартата на основните права на (Европейския съюз) и на принципа на правна сигурност какъв следва да е отговорът на предходния въпрос, ако на такъв работник са изплащани обезщетения за безработица съгласно законодателството на държавата на предходна заетост още преди Регламент № 883/2004 да влезе в сила и максималният срок на изплащане на обезщетенията и срокът за възстановяване на правото на обезщетение към този момент все още не са били изтекли (а изплащането на обезщетенията е прекратено, тъй като безработното лице е започнало нова работа)?
4)
Различен ли ще е отговорът на втория въпрос, в случай че на съответните безработни погранични работници е било дадено уверение, че ще могат да искат правото им на обезщетение да бъде възстановено, ако след като започнат работа отново станат безработни, и поради неяснотите в практиката по прилагане предоставените в това отношение данни са се оказали неверни или неточни?“.
III – Производството пред Съда
23.
Г-жа Peeters, UWV, нидерландското, чешкото, датското и германското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища пред Съда.
24.
На съдебното заседание, проведено на 24 октомври 2012 г., устни становища изразяват UWV, нидерландското, чешкото, датското и германското правителство, както и Комисията.
IV – Правен анализ
А– По първия въпрос
25.
Със своя първи въпрос запитващата юрисдикция пита Съда дали възприетото в съдебната практика разрешение, изведено в посоченото по-горе Решение по дело Miethe, продължава да се прилага при действието на Регламент № 883/2004. Преди да можем да отговорим на този въпрос, е необходимо това решение да бъде анализирано по-подробно.
1. Решение по дело Miethe и неговото ratio decidendi
26.
В контекста на дело Miethe, цитирано по-горе, запитващата юрисдикция иска тълкуване на член 71 от Регламент № 1408/71. Този член, който уточнява коя държава членка е компетентна за целите на изплащане на обезщетение за безработица, по същество предвижда две хипотези.
27.
От една страна, пограничният работник, който е напълно безработен, трябва да получава единствено обезщетения, изплащани от неговата държава на пребиваване, „като лице, което по време на последната си заетост е било субект на това законодателство“ (
12
). От друга страна, работник, различен от пограничен работник, който е безработен, се поставя на разположение на службите по заетостта на неговата държава на пребиваване, която по принцип трябва да му изплаща обезщетения за безработица „като [на] лице, което за последен път е било заето на работа там“ (
13
). В такъв случай изплащането на обезщетение от държавата членка на пребиваване се спира.
28.
По посоченото дело Miethe поставеният пред Съда въпрос е дали пограничен работник, който е напълно безработен и е запазил особено тесни лични и професионални връзки с държавата членка на последна заетост, следва да се разглежда като попадащ в първата хипотеза (и в такъв случай правото на обезщетение би възниквало изключително в държавата членка на пребиваване) или във втората хипотеза (в такъв случай правото на обезщетение би възниквало в държавата членка на пребиваване и в държавата членка на последна заетост).
29.
За да отговори на този въпрос, Съдът първо припомня, че член 71 от Регламент № 1408/71 има за цел „да осигури на работника мигрант ползване на обезщетения за безработица при най-благоприятни условия за търсене на нова работа“, като посочените обезщетения „не са само парични, а включват и съдействие при търсене на нова работа от страна на службите по заетостта на държавата членка за регистриралите се към тях работници“ (
14
). От това Съдът заключава, че като утвърждава нормата, съгласно която в случай на пограничен работник правото на обезщетение трябва да възникне в държавата на пребиваване, законодателят на Съюза „имплицитно предполага, че такъв работник се ползва в тази държава от най-благоприятните условия за търсене на нова работа“ (
15
).
30.
Съдът обаче признава в същото време, че преследваната цел не би могла да бъде постигната, когато пограничен работник, който е напълно безработен, „по изключение е запазил в държавата си на последна заетост лични и професионални връзки, благодарение на които именно в тази държава има най-голям шанс за реинтеграция на пазара на труда“ (
16
), и че в такъв случай този работник следва да се разглежда като различен от пограничен работник, попадащ в приложното поле на член 71, параграф 1, буква б), ii) от Регламент № 1408/71. От това Съдът заключава, че запитващата юрисдикция е тази, която „трябва да определи дали работник, който пребивава в държава, различна от държавата му на заетост, независимо от това е запазил в последната най-големи шансове за реинтеграция на пазара на труда и следователно, трябва да попадне в приложното поле на член 71, параграф 1, буква б) от Регламент № 1408/71“ (
17
).
31.
Така от Решение по дело Miethe, цитирано по-горе, следва съвсем ясно, че основанието за изведеното тогава от Съда решение, практически срещу самото съдържание на член 71 от Регламент № 1408/71, се основава изключително на желанието на съответния работник да се осигурят най-благоприятните условия за реинтеграция на пазара на труда. Трябва също така да се отбележи, че възможността в този случай да се обърнат към държавата членка на последната си заетост, за да поискат там изплащане на обезщетение за безработица, е съществувала тогава само за категорията „нетипични погранични работници“ поради особено тесните лични и професионални връзки, които те са запазили с държавата членка на последна заетост. Вероятно Съдът си е позволил да надхвърли буквата на регламента поради това, че последният се основава действително на презумпция — съгласно която най-благоприятните условия за реинтеграция на пазара на труда са налице в държавата членка на пребиваване — на която следва да се гледа като на оборима, най-малкото в посочените по-горе изключителни случаи. Накрая ще добавя, че фактът, че съгласно Регламент № 1408/71 държавата на изплащане на обезщетенията по необходимост е същата държава, в която работникът трябва да се регистрира, за да се възползва от предоставяната от службите по заетостта помощ, е подтикнал Съда да приеме, че в случая на тези нетипични погранични работници целта за реинтеграция на пазара на труда би била постигната по-лесно, ако тези работници имат възможност да се регистрират в службите по заетостта на държавата на последна заетост, което би изисквало да се утвърди и компетентността на тази държава за изплащане на обезщетенията.
2. Очевидната воля на законодателя на Съюза да преустанови прилагането на изключението Miethe
32.
Следователно повдигнатият от настоящото дело въпрос е дали изложеното ratio decidendi може да обоснове запазване на изключението при действието на Регламент № 883/2004.
33.
Още от самото начало трябва да се отбележи, че законодателят на Съюза не е избрал изрично да утвърди изведеното от Съда в неговото Решение по цитираното по-горе дело Miethe решение, при все че съображение 21 от Регламент № 883/2004 се позовава на практиката на Съда, като по този начин показва, че законодателят е напълно запознат с позицията на последния по въпроса. Член 65 от Регламент № 883/2004 предвижда напълно безработните нетипични погранични работници да се ползват от обезщетения за безработица в тяхната държава на пребиваване. В областта на изплащането на обезщетения законодателят нито е въвел право на избор за пограничния работник, нито е предвидил специални разпоредби за категорията нетипични погранични работници вследствие на съдебната практика по дело Miethe, цитирано по-горе.
34.
Нещо повече, логиката на тази разпоредба е коренно противоположна на предложената от Комисията в първоначалното предложение за регламент. Така съгласно член 51 от посоченото предложение работник, който пребивава в държава, различна от компетентната, и се поставя на разположение на службите по заетостта в държавата на пребиваване, следва да се ползва от обезщетенията, изплащани от компетентната държава (
18
). Следователно, законодателят съвсем съзнателно е запазил принципа, съгласно който държавата на пребиваване е тази, която следва да изплаща обезщетенията за безработица на пограничните работници.
35.
Всъщност нововъведението е другаде. Член 65 разделя държавата членка на изплащане на обезщетенията и държавата членка, в която работникът може да се регистрира в службите по заетостта. По-конкретно, член 65, параграф 2 от Регламент № 883/2004 предвижда, че пограничният работник „се поставя на разположение на службите по заетостта в държавата членка по пребиваване“ и „може, като допълнителна мярка, да се постави на разположение на службите по заетостта в държавата членка, в която то последно е осъществявало дейност като заето или като самостоятелно заето лице“.
36.
Дори и да може да се твърди, че като не утвърждава изрично решението Miethe, законодателят също така не го отхвърля изрично при съставянето на член 65 от Регламент № 883/2004, във всички случаи е необходимо посоченият регламент да се тълкува в светлината на Регламент № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета, който е регламентът за неговото прилагане. От съображение 13 към този регламент за прилагане става ясно, че „[п]огранични работници, които са станали напълно безработни, могат да се регистрират към службите по заетостта както в държавата на пребиваване, така и в държавата членка, където последно са били заети. Но при всички случаи те следва да имат право на обезщетение само от държавата членка на пребиваване.“ (
19
).
37.
Особено забележително е, че това съображение е прибавено в хода на законодателната процедура по искане на Европейския парламент, който тогава преценява, че такова уточнение би премахнало „всяка двусмисленост относно прилагането или неприлагането на съдебната практика по дело Miethe“ (
20
). Така е напълно очевидно, че законодателят на Съюза не смята, че решението Miethe може да продължи да се прилага при условията на Регламент № 883/2004.
38.
Като се има предвид това, Съдът би могъл да преодолее тази очевидна липса на воля на законодателя, ако бъде убеден, че разпоредбите на Регламент № 883/2004 не могат да изпълнят поставената цел да гарантират най-благоприятните условия за реинтеграция на пограничния работник на пазара на труда.
39.
Ако обаче се придържаме стриктно към нормативната рамка, установена с основния регламент (Регламент № 883/2004) и уточнена с регламента за прилагане (Регламент № 987/2009), положението е следното: пограничният работник има право на обезщетение в държавата членка на пребиваване, задължен е да се регистрира в службите по заетостта в тази държава и може, ако желае, също да се регистрира в службите по заетостта в държавата членка на последната си заетост, като е установено, че все пак предимство има спазването на задълженията на работника в държавата на изплащане на обезщетенията, тоест, в неговата държава на пребиваване.
40.
Дали такъв режим може да гарантира на пограничните работници като цяло и на нетипичните погранични работници в частност — тоест, да припомним, онези, които са запазили особено тесни лични и професионални връзки в държавата членка на последна заетост — най-благоприятни условия за реинтеграцията им на пазара на труда?
41.
След като този въпрос му беше отправен в съдебното заседание, представителят на Комисията не успя да докаже с какво фактът, че нетипичен пограничен работник получава обезщетение за безработица, изплащано от държавата на последна заетост, би могъл да гарантира на този работник по-благоприятни условия за неговата реинтеграция на пазара на труда, след като е установено, че същият този работник вече може да се регистрира в службите по заетостта на държавата на последната си заетост.
42.
Ще добавя, че г-жа Peeters твърди в своето писмено становище, че службите по заетостта в държавата на последна заетост функционирали по-неефективно, тъй като по-малко се интересували от нейната реинтеграция на пазара на труда, доколкото по-конкретно изплащането на обезщетенията не тежи върху бюджета на тази държава. Тук обаче се касае само за твърдение, което, ако бъде потвърдено, би представлявало във всички случаи дискриминационно поведение, противоречащо на правото на Съюза. Не може обаче продължаващото прилагане на съдебната практика по дело Miethe, цитирано по-горе, да се обоснове единствено с основанието за съществуване на опасение от този тип.
43.
Впрочем обстоятелството, съгласно което при конфликт на задължения следва да се даде предимство на задълженията, които има работникът в държавата на пребиваване, произтича по необходимост от факта, че именно последната е задължена да изплаща обезщетенията за безработица. Така че аз не споделям тезата, съгласно която то представлява пречка пред реинтеграцията на пазара на труда в държавата на последна заетост. Всъщност оставам на мнение, че предложената на работника възможност да се регистрира в службите по заетостта на две държави членки му предоставя едновременен достъп по-специално до предложения за работа и за обучения на пазара на труда на две държави членки, като по този начин увеличава двойно неговите шансове за бърза реинтеграция на пазара на труда.
44.
При тези условия и поради горните съображения предлагам на Съда да отговори на първия въпрос, поставен от запитващата юрисдикция, в смисъл, че в приложение на член 65, параграф 5, буква а) от Регламент № 883/2004 единствената компетентна държава за целите на изплащане на обезщетения за безработица на напълно безработни погранични работници, дори на нетипични такива, е държавата на пребиваване.
Б– По втория въпрос
45.
Запитващата юрисдикция пита Съда дали член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 и член 45 ДФЕС не допускат отказ за изплащане на обезщетения за безработица като дадения от нидерландските органи на жалбоподателите по главното производство, отказ, обоснован единствено с факта, че заявителите не изпълняват условието за пребиваване на нидерландска територия, изисквано от националното законодателство, за да могат да искат изплащане на обезщетения за безработица.
46.
Съгласно постоянната съдебна практика „фактът, че национална мярка може да съответства на акт на вторичното право, не означава задължително, че тази мярка не следва да е в съответствие с разпоредбите на Договора“ (
21
). Освен това Съдът е преценил, че „в специфичната област на предоставянето на социални предимства член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 е особен израз на правилото за равно третиране по член 39, параграф 2 ЕО и трябва да се тълкува по същия начин както член 39, параграф 2 ЕО“ (
22
).
47.
Впрочем Съдът вече е разглеждал положения, близки до това по главното производство. В тази връзка изглежда, че Решение по дело Petersen (
23
), макар и постановено преди влизането в сила на Регламент № 883/2004, се доближава най-много до настоящото дело. Тогава Съдът е запитан относно съвместимостта на член 39 ЕО с австрийска разпоредба, която подчинява ползването от обезщетение, определено от Съда като „обезщетение за безработица“, на условието ползвателите да пребивават на националната територия на съответната държава, и която следователно забранява прехвърлянето на такова обезщетение в друга държава членка. В случая жалбоподателят по главното производство е германски гражданин, който, след като упражнява дейност като наето лице в Австрия, където има местожителство, се озовава в положението на безработен. Тогава той подава искане до австрийските органи да се възползва от авансово плащане на обезщетението за безработица, което искане е отхвърлено, тъй като междувременно жалбоподателят е прехвърлил местожителството си в Германия.
48.
Основна разлика с нашето дело обаче е фактът, че в посоченото по-горе дело Petersen е установено, че държавата членка, отказала да изплати въпросното обезщетение, действително, в приложение на правилата за координиране на Регламент № 1408/71, е компетентната държава членка за целите на изплащане на обезщетения за безработица. Повдигнатият тогава правен проблем е дали държавата, определена в приложение на Регламент № 1408/71 да изплаща обезщетението за безработица, може в пълно съответствие с първичното право да подчини изплащането на това обезщетение на факта заинтересованото лице да пребивава на нейна територия.
49.
Така аналогията с посоченото решение по дело Petersen спира дотук, тъй като жалбоподателите по главното производство в настоящото дело очевидно попадат в приложното поле на член 65 от Регламент № 883/2004, разпоредба, заменила член 71 от Регламент № 1408/71. Именно в приложение на определените в посочения член 65 норми обаче става ясно, че държавата, задължена да изплаща обезщетения на работниците като тези по главното производство, е държавата на пребиваване.
50.
В такъв случай въпросът — който съществено се отличава от поставения пред Съда в контекста на дело Petersen, цитирано по-горе — е дали неизплащането от държавата на последна заетост на посоченото обезщетение в приложение на определените от законодателя на Съюза правила за координиране противоречи на свободното движение на посочените работници, като е установено, че жалбоподателите по главното производство действително спадат към понятието „работник“ по смисъла на член 45 ДФЕС (
24
). Според жалбоподателите по главното производство, които в крайна сметка оспорват самата същност на системата за координиране, предвидена в Регламент № 883/2004 по отношение на пограничните работници, без да стигат дотам да оспорват нейната валидност с оглед на първичното право, нидерландските работници били разубеждавани да упражняват правото си на свободно движение и да се установяват на територията на друга държава членка поради факта, че след като веднъж придобият качеството на погранични работници, държавата на пребиваване на тези работници става държава на изплащане на обезщетенията за безработица. Подобно положение впрочем би съставлявало дискриминация по отношение на нидерландските работници, които работят и пребивават в Нидерландия.
51.
Наистина Съдът е решил, че „[о]свен ако не е обективно обоснована и пропорционална на преследваната цел, дадена разпоредба от националното право трябва да се счита за непряко дискриминационна, когато поради характера си може да засегне в по-голяма степен работниците мигранти, отколкото местните работници, и следователно може да постави, по-специално първата категория, в по-неблагоприятно положение“ (
25
). Той добавя, че „[т]акъв е случаят с условие за пребиваване като това, на което е подчинено предоставянето на разглежданото в главното производство обезщетение, което може да бъде изпълнено по-лесно от работниците на съответната държава, отколкото от тези на другите държави членки, тъй като най-вече последните работници — по-специално в случай на безработица […] — имат склонност да напускат страната на тяхната предходна заетост, за да се завърнат в страната на произхода си“ (
26
).
52.
Същевременно положението по главното производство в настоящото дело се отличава с това, че засегнатите работници вече са упражнили правото си на свободно движение, вече са напуснали националната територия и нямат намерение да се връщат в нея.
53.
За да се определи наличието на пречка или на разубеждаване да се упражнява свободата на движение, е необходимо първо да се определи засягането на положението на пограничните работници като тези по главното производство. Признавам обаче, че изпитвам затруднения да си представя това.
54.
От една страна, съгласно постоянната съдебна практика работник не може да претендира неговото преместване да няма последици, що се отнася до социалната сигурност. Тук се касае за неизбежно следствие от факта, че член 48 ДФЕС (
27
) предоставя на Европейския съюз единствено правомощие за координиране, а не за хармонизиране на законодателствата на държавите членки в областта на социалната сигурност. Така „материалните и процесуални различия в схемите за социална сигурност на отделните държави членки и следователно на правата на осигурените към тях лица не се засягат от“ (
28
) член 48 ДФЕС.
55.
От друга страна, жалбоподателите по главното производство не са доказали убедително наличието на действителна вреда от това, че тяхната държава членка на пребиваване им изплаща обезщетенията за безработица. Във връзка с това припомням, че е много трудно да се прецени коя национална система би била по-благоприятна.
56.
Всъщност и на първо място, макар и от преписката да става ясно например, че размерът на обезщетението би бил по-висок в Нидерландия, за сметка на това продължителността на изплащане би била по-голяма в Белгия.
57.
На второ място, правото на Съюза не е утвърдило принцип за координиране, предназначен да гарантира по системен начин ползване на обезщетения с най-голям размер. В най-добрия случай трябва да се следи да не се внасят невъзстановяеми осигурителни вноски (
29
). Наистина Съдът е решил, че целта за свободно движение на работниците нямаше да бъде постигната, „ако в резултат на упражняване на правото си на свободно движение, работниците трябваше да загубят предимствата на социалното осигуряване, които им гарантира законодателството на държава членка, особено когато тези предимства представляват насрещна престация за платените от тях осигурителни вноски“ (
30
). Независимо от това се налага изводът, че жалбоподателите по главното производство не са изгубили „предимство на социалното осигуряване“. Чисто и просто правото на обезщетение, възникнало на основание на изработените в Нидерландия периоди, е пренесено в държавата на пребиваване и може да бъде подновено във всеки един момент в държавата на последна заетост, ако жалбоподателите се установят отново там. Трябва също така да се има предвид фактът, че жалбоподателите по главното производство могат, ако желаят, да се ползват от услугите за намиране на работа в държавата на последна заетост. Впрочем, като се има предвид особеният характер на тези вноски и на системите за социална сигурност като цяло, никаква логика от стриктно счетоводно естество не би могла да има преимущество (
31
). Също така държа да отбележа, че несъответствието между държавата членка, в която са правени вноските, и държавата на изплащане на обезщетенията е последица, приета от държавите членки на основание направения от тях и според тях избор в полза на пограничните работници, който се основава на определена идея за солидарност (
32
).
58.
На трето място, както с основание отбелязва германското правителство в писменото си становище, размерът на обезщетението за безработица обикновено се определя от държавите членки, естествено самостоятелно, в зависимост от разходите за издръжка във всяка държава. Следователно по-високият размер на нидерландските обезщетения за безработица би могъл да се обясни с по-високи разходи за издръжка в тази държава членка, разходи, на които жалбоподателите по главното производство не са длъжни да понасят, тъй като живеят и пребивават или в Белгия, или в Германия. Този основен елемент ги отличава от лицата, които живеят и пребивават в Нидерландия. Следователно се касае за различни положения, които е позволено да бъдат третирани по различен начин (
33
).
59.
Третирането на пограничните работници е съобразено с това на жителите на страната, в която те са се установили. Това следва ясно от избора на законодателя на Съюза, който по този начин изпълнява принципа за недопускане на дискриминация. Така равното третиране на пограничните работници е осигурено в държавата на пребиваване, като член 65 от Регламент № 883/2004 предвижда, че държавата на пребиваване следва да изплаща обезщетения за безработица, „както ако“ спрямо работниците се е прилагало нейното законодателство по време на последната им заетост.
60.
Накрая, от определящо значение за настоящото дело е да се установи, че както вече посочих, отказът на нидерландските власти няма за последица лишаване на работниците от ползването на обезщетение за безработица, а обратно, насочването им към тяхната държава на пребиваване за целите на изплащане на посочените обезщетения. Това насочване произтича от прилагането на правило за координиране, прието от законодателя на Съюза, което претендира по този начин да насърчава свободното движение на работници и се основава на постулата, съгласно който в интерес на тези работници е да получават посочените обезщетения във и от държавата си на пребиваване.
61.
Държа обаче да уточня, че е напълно очевидно — независимо че това не е предмет на настоящото преюдициално запитване — че условието за пребиваване, което се съдържа в нидерландското законодателство, не може да бъде противопоставимо в случаите, в които биха се прилагали член 65, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (случаят на работник, който е частично безработен и който пребивава в страна, различна от държавата на последна заетост) или член 65, параграф 5, буква б) от същия регламент (случаят на работник, който не е пограничен работник и който, след като е започнал да получава обезщетение за безработица в държавата си на последна заетост, се премества да пребивава в друга държава) (
34
).
62.
Като се има предвид, че положението на жалбоподателите спада към член 65, параграф 5, буква а) от Регламент № 883/2004 и поради описаните по-горе, по-специално в точка 52 от настоящото заключение съображения, не смятам, че при обстоятелства като тези по главното производство отказът на държавата на последна заетост да изплаща обезщетение за безработица на погранични работници, които пребивават в друга държава членка, засяга свободното движение на работниците, когато от това следва, че правото на обезщетение е прехвърлено в държавата на пребиваване.
В– По третия и четвъртия въпрос
63.
С третия и четвъртия си въпрос към Съда запитващата юрисдикция пита дали член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004, член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз, принципът на правна сигурност и/или принципът на оправданите правни очаквания могат да обосноват задължението на нидерландските органи да продължат изплащането на обезщетения за безработица на жалбоподателите по главното производство.
64.
Още от самото начало ще уточня, че тези въпроси засягат само двама от тези жалбоподатели. Така припомням, че нидерландските органи започват да изплащат обезщетения за безработица на г-жа Peeters и на г-н Arnold преди влизането в сила на Регламент № 883/2004, като по този начин прилагат съдебната практика по дело Miethe, цитирано по-горе. Когато тези двама работници отново започват професионална дейност, същите органи им съобщават, че действието на правото им на обезщетение би могло да бъде продължено в Нидерландия, ако те отново останат безработни преди дата, определена от посочените органи и следваща 1 май 2010 г., датата на влизане в сила на Регламент № 883/2004.
65.
Така от Съда се очаква преди всичко да определи дали към погранични работници в ситуация като описаната от мен може да се прилага някакъв специален преходен режим. За тази цел следва да се разгледат задълбочено преходните разпоредби от Регламент № 883/2004.
1. Приложимост на член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 към обезщетенията за безработица
66.
От член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 е видно, че по принцип „[а]ко в резултат на настоящия регламент дадено лице е подчинено на законодателството на държава членка, различно от определеното в съответствие с дял II на Регламент [№ 1408/71], това законодателство продължава да се прилага, докато съответното положение остава непроменено“. Правилата за координиране в областта на обезщетенията за безработица обаче са определени, при действието на стария регламент, в дял III, посветен на „особени разпоредби във връзка с различните категории обезщетения“.
67.
Приложимото към г-жа Peeters и г-н Arnold законодателство остава непроменено вследствие на прилагането на правилата от Регламент № 883/2004 (
35
). От текста на член 87, параграф 8 е видно, че той не е насочен a priori към ситуации като представените за преценка пред Съда. Единствената преходна разпоредба, специално посветена на обезщетенията за безработица, е член 87, параграф 10 от Регламент № 883/2004, който се ограничава с това да определя приложението ratione temporis на член 65, параграфи 2 и 3 от същия регламент за Люксембург. Следователно и тя не дава повече яснота.
68.
Според мен тази празнота има своето обяснение. Припомням, че в първоначалното предложение за регламент Комисията предлага да се утвърди принципът, съгласно който напълно безработните погранични работници биха се ползвали от обезщетения в държавата на последна заетост. Тъй като този принцип представлява промяна по отношение на Регламент № 1408/71, Комисията предлага приемане на преходни мерки (
36
). Както е известно, Съветът на Европейския съюз не приема това предложение на Комисията, така че принципът, който в крайна сметка бива утвърден, е този за изплащане на обезщетения за безработица от държавата на пребиваване. Без съмнение законодателят е преценил като излишно прибавянето на преходни разпоредби в тази област, като е сметнал, че по този въпрос принципът остава непроменен. Това обаче означава да се забрави случаят на работниците, които при условията на Регламент № 1408/71 са определени като нетипични погранични работници.
69.
Поради тези съображения ми се струва, че следва да се разгледа възможността за прилагане по аналогия на член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 поради факта, че законодателят не е предвидил други разпоредби, позволяващи да се осигури преходът, при зачитане на придобитите права, между стария регламент и новия, който прекратява специалното третиране, признавано дотогава в областта на обезщетенията за безработица на нетипичните погранични работници. Такова решение би притежавало предимството да тълкува по динамичен начин посочения регламент, без при това да засяга волята на законодателя да сложи край на изключението Miethe.
70.
Всъщност трудно може да се приеме, че за всички погранични работници, определени като нетипични работници при условията на Регламент № 1408/71 и които се ползват от обезщетения, изплащани от държавата на последна заетост, тези плащания са спрени незабавно и без предизвестие на 1 май 2010 г.
71.
Законодателят — по мое мнение, неволно — е оставил празнота в правото както в основния регламент, така и в регламента за прилагане, която държавите членки понякога сами запълват. По-специално, нидерландското правителство потвърди в съдебното заседание, че по отношение на обезщетенията за безработица прилага преходната разпоредба, съдържаща се в член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004, именно за да не изправи засегнатите работници пред незабавна, внезапна и най-вече, неподготвена промяна (
37
). Така подобно прилагане по аналогия не би засегнало допълнително държавите членки.
2. По понятието за „непроменено положение“
72.
След възприемане на възможността за прилагане на член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 в областта на обезщетенията за безработица, остава да се провери дали положението на двамата жалбоподатели по главното производство отговаря на изискваните от законодателя на Съюза условия. Посоченият член следва да се тълкува в смисъл, че нетипичните погранични работници, които при действието на Регламент № 1408/71 се ползват от обезщетения за безработица, изплащани от държавата на последна заетост, могат да продължат да се ползват от тях, „докато съответното положение остава непроменено“.
73.
Какви могат да бъдат основанията за промяна?
74.
Ясно е, че a priori възобновяването на трудова дейност може да представлява промяна в положението по смисъла на член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004, особено когато се касае за обезщетения за безработица (
38
). Това обаче не се равнява непременно на погасяване на правото на обезщетение.
75.
Тъй като Съюзът не разполага с необходимата компетентност, за да хармонизира условията, при които възниква, запазва се или се прекратява правото на обезщетение за безработица, необходима е препратка към националното право. Независимо от това държавите членки следва да определят посочените условия при зачитане на правото на Съюза.
76.
Така запитващата юрисдикция следва да провери дали съгласно националното право възобновяването на временна трудова дейност от г-жа Peeters и от г-н Arnold представлява достатъчно основание за прекратяване на изплащането на обезщетенията, или се касае само за временно прекъсване, като това изплащане може да продължи в случай на ново изгубване на работата, настъпило в кратък срок.
77.
В преписката не се съдържат достатъчно данни относно националното право, които да позволят на Съда да си състави мнение, и във всички случаи окончателната преценка следва да се извърши от запитващата юрисдикция. Независимо от това бих искал да изтъкна факта, че от заявленията на нидерландската администрация недвусмислено следва, че тя разглежда положението на жалбоподателите като една времева цялост, така че възобновяването на професионална дейност не се явява достатъчно основание за окончателно прекратяване на изплащането на обезщетенията за безработица, изплащане, което представлява конкретизиране на възникналите права на основание на изработения период преди влизането в сила на Регламент № 883/2004. Всъщност от преюдициалното запитване е видно, че UWV е съобщил на жалбоподателите, че ако те отново останат безработни преди определения краен срок — който следва влизането в сила на Регламент № 883/2004 — ще могат да поискат „продължаване“ или „подновяване“ на изплащането на въпросното обезщетение.
78.
За да се прецени дали е имало промяна в положението, тоест настъпило събитие от естество да доведе до изгубване на правото на обезщетение за безработица, възникнало на основание периодите, изработени преди влизането в сила на Регламент № 883/2004, националният съд ще трябва да вземе предвид и периода, през който съответните работници действително са възобновили професионалната си дейност. В това отношение следва да се обърне особено внимание на положението на г-жа Peeters. Действително UWV твърди по-специално, че възобновяването на нейната дейност между 26 април 2010 г. и 18 май 2010 г. представлява промяна в положението ѝ, която обосновава препращането на жалбоподателката към белгийските органи. Напълно очевидно е обаче, че този много кратък период на работа — едва три седмици — не е породил за г-жа Peeters ново право на обезщетение.
79.
Така, без да се налага да се задават повече въпроси по евентуално засягане на правото на собственост, на принципите на правната сигурност и на оправданите правни очаквания, предлагам на Съда да отговори, че член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 следва да се тълкува в смисъл, че е предназначен също да регулира в преходен план случаите, в които съгласно дял III от Регламент № 1408/71 напълно безработните нетипични погранични работници са получавали обезщетения за безработица в държавата на последна заетост, когато Регламент № 883/2004 вече посочва изключително държавата на пребиваване за целите на изплащане на тези обезщетения. Запитващата юрисдикция следва да провери дали възобновяването на професионална дейност при условия като тези по главното производство е имало за последица прекратяване на възникналите в тази връзка права на основание периодите, изработени преди влизането в сила на Регламент № 883/2004.
V – Заключение
80.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Rechtbank Amsterdam, по следния начин:
1)
В приложение на член 65, параграф 5, буква а) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност единствената компетентна държава за целите на изплащане на обезщетения за безработица на напълно безработни погранични работници, дори на нетипични такива, е държавата на пребиваване на тези работници.
2)
Като се има предвид, че положението на жалбоподателите спада към член 65, параграф 5, буква а) от Регламент № 883/2004, при обстоятелства като тези по главното производство отказът на държавата на последна заетост да изплаща обезщетение за безработица на погранични работници, които пребивават в друга държава членка, не засяга свободното движение на работници, когато от това следва, че правото на обезщетение е прехвърлено в държавата на пребиваване.
3)
Член 87, параграф 8 от Регламент № 883/2004 следва да се тълкува в смисъл, че е предназначен също да регулира в преходен план случаите, в които съгласно дял III от Регламент № 1408/71 напълно безработните нетипични погранични работници са получавали обезщетения за безработица в държавата на последна заетост, когато Регламент № 883/2004 вече посочва изключително държавата на пребиваване за целите на изплащане на тези обезщетения. Запитващата юрисдикция следва да провери дали възобновяването на професионална дейност при условия като тези по главното производство е имало за последица прекратяване на възникналите в тази връзка права на основание периодите, изработени преди влизането в сила на Регламент № 883/2004.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, съответно изменен с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (ОВ L 28, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в ОВ L 32, 6.2.2008 г., стр. 31).
(
3
)	Вж. Решение от 12 юни 1986 г. по дело Miethe (1/85, Recueil, стр. 1837).
(
4
)	ОВ L 166, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в ОВ L 33, 7.2.2008 г., стр. 12.
(
5
)	Вж. съображение 3 от Регламент № 883/2004.
(
6
)	ОВ L 284, стр. 43.
(
7
)	ОВ L 284, стр. 1.
(
8
)	ОВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11.
(
9
)	Член 19, параграф 1, буква f) от закона за безработицата.
(
10
)	Член 20, параграф 1, буква d) от закона за безработицата.
(
11
)	Член 21 от закона за безработицата.
(
12
)	Член 71, параграф 1, буква а), ii) от Регламент № 1408/71.
(
13
)	Член 71, параграф 1, буква б), ii) от Регламент № 1408/71.
(
14
)	Решение по дело Miethe, посочено по-горе (точка 16).
(
15
)	Пак там (точка 17).
(
16
)	Пак там (точка 18).
(
17
)	Пак там (точка 19).
(
18
)	Вж. COM(1998) 779 окончателен от 21 декември 1998 г., стр. 46 и 47.
(
19
)	Като предполага възможна конкуренция между задълженията за лицето, търсещо работа, законодателят дори предвижда, че предимство имат проверките и задълженията, приложими в държавата членка на изплащане на обезщетенията, тоест, държавата членка на пребиваване (вж. член 56, параграф 2 от Регламент № 987/2009).
(
20
)	Доклад на Европейския парламент от 16 юни 2008 г. относно Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (док. A6-0251/2008, стр. 7 и 8). Комисията съобщава своето съгласие за включване на посоченото съображение при представянето на измененото предложение за регламент (вж. COM(2008) 647 окончателен от 14 октомври 2008 г., точка 4.1).
(
21
)	Решение от 16 юли 2009 г. по дело von Chamier-Glisczinski (C-208/07, Сборник, стр. I-6095, точка 66 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Вж. Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Комисия/Испания (C-205/04, точка 15) и Решение от 11 септември 2007 г. по дело Hendrix (C-287/05, Сборник, стр. I-6909, точка 53 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Решение от 11 септември 2008 г. (C-228/07, Сборник, стр. I-6989).
(
24
)	Вж. по аналогия Решение по дело Petersen, посочено по-горе (точки 48 и 49 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Пак там (точка 54 и цитираната съдебна практика). Курсивът е мой.
(
26
)	Пак там (точка 55 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Впрочем именно член 42 ЕО (понастоящем член 48 ДФЕС) е едно от правните основания на Регламент № 883/2004.
(
28
)	Решение по дело von Chamier-Glisczinski, посочено по-горе (точка 84 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. По-специално Решение от 9 март 2006 г. по дело Piatkowski (C-493/04, Recueil, стр. I-2369, точка 36).
(
30
)	Вж. Решение по дело Petersen, посочено по-горе (точка 43).
(
31
)	Така например не можем да си представим лице, което е правило вноски през цялата си кариера и никога не е оставало безработно, да може да поиска възстановяване на направените за осигуряване за безработица вноски.
(
32
)	В това отношение държавата на последна заетост е задължена да възстанови на държавата на пребиваване обезщетенията, предоставени през първите месеци на изплащане на обезщетението за безработица: вж. според различните случаи член 65, параграф 6 или член 65, параграф 7 от Регламент № 883/2004.
(
33
)	Макар че би било възможно и да се приеме, че в крайна сметка се касае за прилагането на един и същ критерий, този за мястото на пребиваване на работника.
(
34
)	Както Съдът вече е посочил ясно: вж. във връзка с Регламент № 1408/71 Решение от 18 юли 2006 г. по дело De Cuyper (C-406/04, Recueil, стр. I-6947, точка 38) и Решение по дело Petersen, посочено по-горе (точки 39 и 40).
(
35
)	Вж. за сравнение член 13, параграф 2, буква е) от Регламент № 1408/71 и член 11, параграф 3, буква в) от Регламент № 883/2004.
(
36
)	Вж. член 70, параграф 8 от посоченото по-горе предложение за регламент. В изложението на мотивите си Комисията пояснява: „Следва да се отбележи, че съгласно регламента не е изключено дадено лице да бъде подчинено на законодателството на държава, различна от тази, на чието законодателство то е субект по силата на Регламент № 1408/71. Такива биха били например безработните погранични работници, които по силата на Регламент [№] 1408/71 са подчинени на законодателството на държавата на пребиваване, докато по силата на настоящото предложение са подчинени на законодателството по мястото на последна заетост. Предвидено е тези лица да бъдат […] подчинени на законодателството на тази друга държава членка само ако подадат искане за това до компетентната институция съгласно Регламент [№] 1408/71.“ (вж. стр. 16 от посоченото по-горе в т. 18 от настоящото заключение предложение за регламент на Комисията).
(
37
)	Действително последиците от незабавното прилагане биха били особено неудобни за безработния работник, плащането на обезщетения на който би било прекъснато в държавата на заетост, докато в държавата на пребиваване все още няма да са предприети постъпки, като това очевидно би довело до период на лишения, който би направил още по-уязвимо положението на този работник.
(
38
)	Вж. в същия смисъл „Практически наръчник: Законодателството, което се прилага към работниците в Европейския съюз (ЕС), Европейското икономическо пространство (ЕИП) и Швейцария“, издаден от Европейската комисия (стр. 32).