62015CC0598
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. WAHL
представено на 29 юни 2017 година (
1
)
Дело C‑598/15
Banco Santander SA
срещу
Cristobalina Sánchez López
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Първоинстанционен съд Херес де ла Фронтера, Испания)
„Преюдициално запитване — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в договори за кредит, сключени с потребители — Правомощия на националния съд да разгледа служебно неравноправния характер на клауза на договор за ипотечен кредит в рамките на опростено производство за признаване на вписани в Регистъра на собствеността права“
1.
С настоящото преюдициално запитване, което по същество се отнася до тълкуването на членове 3, 6 и 7 от Директива 93/13/ЕИО (
2
), Съдът се приканва да внесе определени уточнения относно правомощията, които трябва да бъдат предоставени на националния съд с оглед на ефективната защита на потребителите, гарантирана от тази директива.
2.
Това дело, което е продължение на различни предходни съдебни решения относно испанското производство по изпълнение върху ипотекиран имот (
3
), се отнася по-конкретно до така нареченото „опростено“ производство за изпълнение, образувано в резултат на започнато пред нотариус извънсъдебно производство за изпълнение върху ипотекиран имот. От приложимото към фактите по делото испанско право става ясно, че целта на това опростено производство е да се защитят и изпълнят вписаните по-специално в Регистъра на собствеността вещни права. Следователно въпросът, който се поставя, е дали ефективната защита на потребителите, произтичаща от Директива 93/13, изисква националният съд да може да контролира евентуалния неравноправен характер на клаузи, съдържащи се в договор за ипотечен кредит, след прехвърлянето на собствеността върху имота, който е бил ипотекиран.
Правна уредба
Правото на Съюза
3.
Член 3, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда:
„В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“.
4.
Член 6, параграф 1 от Директива 93/13 гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5.
Съгласно член 7, параграф 1 от Директива 93/13 „[д]ържавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Испанското право
6.
Ley 1/2000, de Enjuiciamento Civil (Закон 1/2000 за Гражданския процесуален кодекс) от 7 януари 2000 г. (
4
) предвижда в член 250, параграф 1 следното:
„Независимо от размера на сумата, по реда на опростеното производство се разглеждат следните искания:
[…]
7°
Искания на носителите на вещни права, вписани в Регистъра на собствеността, целящи изпълнението на тези права срещу лицата, които се противопоставят на тези права или затрудняват тяхното упражняване, без да притежават вписан титул, който да ги оправомощава за това“.
7.
По силата на член 444, параграф 2 от LEC ответникът може да направи възражение относно искането в рамките на производството по член 250, параграф 1, точка 7 от LEC, при условие че предостави по искане на ищеца определено от съда обезпечение. Освен това основанията за възражение, които ответникът може да изтъкне, са изчерпателно изброени в член 444, параграф 2 от LEC. Сред тях не фигурира основанието, свързано с наличието на неравноправни клаузи в договора за ипотечен кредит, който представлява основание за извънсъдебната продажба.
8.
По силата на член 440, параграф 2 от LEC съдът е длъжен, ако ответникът не се яви пред съда или ако се яви, без да представи обезпечението, след като го изслуша, да постанови решение, с което да разпореди въвеждането във владение на недвижимия имот и извеждането на обитателя му.
9.
Извънсъдебното производство за изпълнение върху ипотекиран имот се урежда по-специално от член 41 от Ley Hipotecaria (Закон за ипотеките, наричан по-нататък „LH“) (
5
). Тази разпоредба предвижда в редакцията си, приложима към момента на настъпване на фактите в делото по главното производство, следното:
„Искове за защита на вписани вещни права могат да се предявят в опростеното производство, уредено в [LEC] срещу всеки, който, без да има вписан титул, се противопоставя на тези права или затруднява тяхното упражняване. Искове, които се основават на законното вписване в регистъра, предвидено в член 38, изискват задължително да бъде удостоверена по непротиворечив начин валидността на съответното вписване от държателя на регистъра“.
10.
Член 129 от LH гласи, че „[и]зпълнителните действия могат да се извършат пряко срещу ипотекирания имот в съответствие с предвиденото в [LEC] […]. Освен това в акта за учредяване на ипотеката може да се предвиди извънсъдебна продажба на ипотекирания имот […] при неизпълнение на обезпеченото задължение. Извънсъдебната продажба се извършва от нотариус по реда на Правилник за ипотеките“.
11.
Decreto por el que se aprueba el Reglamento Hipotecario (декрет, с който се утвърждава правилника за ипотеките) от 14 февруари 1947 г. (
6
), урежда реда на протичането на производството за извънсъдебна продажба.
12.
Съгласно член 234 от RH:
„1.   За извънсъдебно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот по член 129 от [LH] е необходимо в акта за учредяване на ипотеката да е предвидено придържането на страните към това производство, като трябва също да се уточни:
1.
стойността, на която заинтересованите страни оценяват имота, която ще послужи като начална стойност за наддаването […].
2.
адресът, посочен от собственика на ипотекирания имот, на който да му се изпращат документи и съобщения […].
3.
лицето, което в случай на извънсъдебна продажба трябва да подпише акта за продажба на недвижимия имот като представител на собственика на ипотекирания имот, като за тази цел може да се посочи самият кредитор.
2.   Клаузата, по силата на която сключилите договор за кредит и обезпечили го с ипотеката страни приемат да се придържат към извънсъдебно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, трябва да е отделна от останалите клаузи на акта“.
13.
Член 236‑l от RN гласи:
„1.   След като удостовери възлагането на недвижимия имот и при необходимост впише цената, нотариусът вписва акта в годишния списък на удостоверяваните от него документи и същият се подписва официално от лицето, на което е възложен имотът, от една страна, и собственика на имота, от друга страна […].
[…]
3.   Този официален документ е достатъчен титул за вписването (в Регистъра на собствеността) на правата на лицето, на което е възложен имотът […]“.
14.
Член 236‑m от RN гласи:
„Лицето, на което е възложен имотът, може да поиска да влезе във владение в придобития имот от първоинстанционния съд по местонахождението на имота“.
15.
Член 236‑ñ от RN гласи:
„1.   Нотариусът спира производството единствено когато е налице писмено доказателство [за наличието на наказателно производство, което има за предмет възможно използване на фалшив ипотечен титул или когато от Регистъра (на собствеността) му се съобщи, че впоследствие е поискано заличаване на вписването на ипотеката] […].
2.   Ако установи наличието на някое от тези обстоятелства, нотариусът спира извънсъдебното производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, докато приключат съответно наказателното производство или регистърното производство. Извънсъдебното производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот се възобновява по искане на взискателя, ако не се стигне до обявяване на титула за фалшив или до заличаване на ипотеката“.
16.
Съгласно член 236‑o от RN:
„Що се отнася до всички останали възражения, които може да направят длъжникът, трети притежатели и други заинтересовани лица, следва да се спазват разпоредбите на последните пет параграфа от член 132 от [LH], когато е приложим“.
17.
С петата преходна разпоредба на Ley 1/2013, de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social (Закон 1/2013 за приемане на мерки за засилване на защитата на длъжниците по ипотечни кредити, преструктуриране на задълженията и социални наеми) от 14 май 2013 г. (
7
) член 129 от LH се изменя в много отношения. В нея се уточнява, че тези изменения се прилагат към извънсъдебните продажби на ипотекирани имоти, започнати след влизането в сила на настоящия закон, без значение датата, на която е подписан актът за учредяване на ипотека. Нотариусът спира извънсъдебните продажби, започнати преди влизането в сила на Закон 1/2013, по които не е извършено възлагане на ипотекирания имот, ако в преклузивния едномесечен срок от деня след влизането в сила на Закон 1/2013 една от страните докаже, че е предявила пред компетентния съд, в съответствие с предвиденото в член 129 от LH, иск за неравноправния характер на една от клаузите на договора за ипотечен кредит, която представлява основание за извънсъдебната продажба или определя размера на изискуемата сума.
Фактическа обстановка, преюдициални въпроси и производството пред Съда
18.
На 21 декември 2004 г. г‑жа Cristobalina Sánchez López сключва с Banco Español de Crédito S.A., впоследствие Banco Santander S.A., договор за кредит, обезпечен с ипотека, за придобиването на жилище.
19.
Клауза 11 от този договор, озаглавена „Извънсъдебно производство“, предвижда по-специално че страните се съгласяват за извънсъдебно изпълнение на ипотеката. По силата на тази клауза се оправомощава и банката да представлява длъжника по ипотечния кредит в деня на подписване на нотариалния акт за продажба.
20.
На 24 март 2011 г. Banco Santander образува производството за извънсъдебно изпълнение върху ипотекирания имот пред нотариус. Това производство приключва на 15 декември 2011 г. с възлагането на ипотекираното жилище на кредитора без предварително определена основна стойност, като имотът е продаден за сума, представляваща 59,7% от неговата оценка за целите на изпълнителното производство върху ипотекиран имот. Поради това длъжникът продължава да дължи 13482,97 EUR.
21.
На 23 февруари 2012 г. нотариусът изготвя нотариалния акт за продажба на жилището в полза на кредитора без участието на длъжника, представляван за тази цел от кредитора съгласно клауза 11 от договора за ипотечен кредит. Този акт е вписан в Регистъра на собствеността на 12 април 2012 г.
22.
Впоследствие, на 23 септември 2014 г., Banco Santander подава искане за започване на опростеното производство по реда на член 250, параграф 1, точка 7 от LEC с цел съдът да разпореди изваждането на г‑жа Sánchez López от жилището и въвеждането във владение на недвижимия имот на банката.
23.
Освен това Banco Santander определя размер на гаранцията от 10000 EUR, която сума длъжникът трябва да представи, за да направи възражение срещу искането на банката.
24.
В рамките на това производство г‑жа Sánchez López не се явява пред запитващата юрисдикция, Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Първоинстанционен съд Херес де ла Фронтера, Испания).
25.
При тези обстоятелства същият решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Съвместима ли е с разпоредбите и целите на Директива [93/13] национална правна уредба, предвиждаща производство като това по член 250, параграф 1, точка 7 от Ley de Enjuiciamiento Civil, в рамките на което националният съд е длъжен да постанови решение за въвод в жилището, предмет на изпълнение, на лицето, на което то е било възложено в извънсъдебно изпълнително производство, в което съгласно действащия режим по член 129 от Ley Hipotecaria в редакцията му в Закон 1/2000 от 7 януари 2000 г. и членове 234—236 от [RH] […] не е предвиден нито служебен съдебен контрол на неравноправните клаузи, нито възможност на длъжника да възрази ефикасно на това основание, в рамките на извънсъдебното изпълнение или в рамките на отделно съдебно производство?
2.
Съвместима ли е с разпоредбите и целите на Директива [93/13] правна уредба като петата преходна разпоредба на Закон 1/2013[,] която предвижда, че нотариусът може да спре висящо към момента на влизането в сила на Закон 1/2013 извънсъдебно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот само ако потребителят докаже, че е предявил иск за установяване на неравноправния характер на клауза на договора за ипотечен кредит, който е основание за извънсъдебната продажба или който определя изискуемата сума при изпълнението, и при условие че този отделен иск е бил предявен от потребителя в едномесечен срок от публикуването на Закон 1/2013, без потребителят да е бил уведомен лично за този срок и преди нотариусът да е присъдил имота?
3.
Следва ли предвиденото в Директивата, целта, която същата преследва, и задължението, което налага на националните съдилища да разглеждат служебно неравноправността на клаузите в потребителските договори, без потребителят да е поискал това, да се тълкуват в смисъл, че допускат в производство като предвиденото в член 250, параграф 1, точка 7 от [LEC] или в производството за „извънсъдебна продажба“ по член 129 от [LH] националният съд да остави без приложение националното право, когато същото не предвижда такъв служебен съдебен контрол, с оглед на ясните разпоредби на Директивата и на практиката на [Съда] относно задължението на националните съдилища да упражняват служебен контрол за наличието на неравноправни клаузи в спорове относно потребителски договори?
4.
Съвместима ли е с разпоредбите и целите на Директивата национална правна уредба като член 129 от [LH] в редакцията му в Закон 1/2013[,] която предвижда като единствен ефикасен способ за защита на прогласените в Директивата права на потребителите по отношение на извънсъдебните производства за принудително изпълнение върху ипотекиран имот само правомощието на нотариусите да предупреждават за съществуването на неравноправни клаузи и която дава на длъжника потребител, срещу който е насочено извънсъдебното изпълнение, възможността да предяви иск в отделно съдебно производство, преди нотариусът да е възложил недвижимия имот?
5.
Съвместима ли е с разпоредбите и целите на Директива [93/13] национална правна уредба като член 129 от [LH] в редакцията му в Закон 1/2013 и членове 234—236 от [RH], предвиждаща производство за извънсъдебно изпълнение на ипотечни кредити, сключени между продавачи или доставчици и потребители, в което не е предвидена никаква възможност за служебен съдебен контрол на неравноправните клаузи?“.
26.
Писмени становища представят Banco Santander, испанското правителство и Комисията.
27.
На 25 април 2017 г. се провежда съдебно заседание, в което взимат участие Banco Santander, испанското правителство и Комисията.
Анализ
Явна недопустимост на втория, четвъртия и петия въпрос
28.
Както по същество отбелязват заинтересованите страни, представили писмени становища, отправените от запитващата юрисдикция въпроси са от два порядъка.
29.
Първият и третият въпрос се отнасят до съвместимостта на правния режим на опростеното производство по член 250, параграф 1 от LH в действащата му редакция към момента на настъпване на фактите в главното производство и до последствията, които следва да бъдат изведени от евентуалната несъвместимост на този режим с Директива 93/13, по-специално от гледна точка на служебния съдебен контрол от националния съд.
30.
Вторият, четвъртият и петият въпрос са свързани от своя страна със съвместимостта на член 129 от LH, изменен със Закон 1/2013, и на неговите разпоредби за прилагане с разпоредбите на Директива 93/13.
31.
Този последен правен режим обаче не е приложим към момента на настъпване на фактите в главното производство.
32.
Всъщност в петата преходна разпоредба на Закон 1/2013 се предвижда, че въведените с него изменения се прилагат към извънсъдебните продажби на ипотекирани имоти, започнати след неговото влизане в сила (а именно на 15 май 2013 г.), независимо от датата, на която е подписан актът за учредяване на ипотеката. Доколкото извънсъдебното изпълнително производство, разглеждано в главното производство, е било приключило на 23 февруари 2012 г., тоест много преди тази дата, този закон не се прилага ratione temporis към спора в главното производство, както впрочем изглежда твърди националната юрисдикция.
33.
Следователно вторият, четвъртият и петият преюдициален въпрос трябва да се обявят за явно недопустими, тъй като не се отнасят до тълкуване на правото на Съюза, отговарящо на обективна необходимост във връзка със съдебния акт, който националната юрисдикция следва да постанови (
8
).
Разглеждане по същество на първия и третия въпрос
34.
Първият и третият преюдициален въпрос, които са тясно свързани, се отнасят до обхвата на правомощията на съда с оглед на ефективността на Директива 93/13 в рамките на изпълнително производство на вече вписани в Регистъра на собствеността вещни права върху недвижим имот.
35.
Най-напред трябва да изразя недоумението, което буди у мен начинът, по който са формулирани поставените въпроси — и следователно формално допуснати — както и заключенията, които изглежда запитващият съд извежда от съдебната практика, свързана с ефективността на защитата, произтичаща от Директива 93/13.
36.
Особеността на настоящото дело се състои в обстоятелството, че предполагаемата неравноправна клауза, а именно тази, която позволява да се прибегне до извънсъдебното производство с произтичащите от него последици, е точно тази, която в съответствие с моето разбиране на нещата в крайна сметка е дала възможност на запитващата юрисдикция да бъде на практика сезирана с делото по главното производство, при това много години, след като то приключва в рамките на опростеното производство, предвидено в член 41 от LH и уредено в член 250, параграф 1, точка 7 от LEC.
37.
От друга страна, що се отнася до връзката, която съществува между главното производство и приложението на Директива 93/13, следва да се отбележи, че в рамките на това опростено производство националната юрисдикция е сезирана по-конкретно не с валидността на договор за ипотечен кредит, всички последици от който вече са настъпили, а само с вписан в Регистъра на собствеността титул за собственост. От предоставените данни в писмените становища става ясно, че въпросният договор е приложен към преписката едва след като е направено искане в този смисъл.
38.
Така с първия и третия въпрос запитващата юрисдикция поставя под въпрос по оригинален начин националната уредба, приложима към производството, чиято цел е да се упражни законно вписано право на собственост.
39.
Всъщност с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали действащото към момента на настъпване на фактите испанско законодателство — и по-специално член 250, параграф 1, точка 7 от LEC и член 129 от LH — което задължава националния съд да постанови решение за въвеждане във владение на жилището, придобито от финансовата институция в рамките на извънсъдебно изпълнително производство, предвидено в член 129 от LH, е в съответствие или не с член 3, параграфи 1 и 2, член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13. Тя отбелязва, че нито в хода на извънсъдебното производство за изпълнение върху ипотекиран имот, нито в хода на последвалото съдебно производство с цел мирно въвеждане на изпълнителя във владението на недвижимия имот не е съществувала възможност за упражняване на съдебен контрол върху неравноправните клаузи, както и че на потребителя не е бил предоставен никакъв ефикасен и своевременен механизъм за възражение.
40.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установят последиците от евентуално констатиране на несъвместимост на релевантната национална правна уредба. По-специално тя поставя въпроса дали по силата на задължението си да упражни контрол върху неравноправния характер на съдържащите се в потребителските договори клаузи съдът може да остави без приложение спорната национална правна уредба.
41.
На първо време ще припомня накратко насоките на практиката на Съда по отношение на обхвата на предоставените на съда правомощия и на гаранциите, които трябва да бъдат предоставени на потребителите, с оглед на ефективността на Директива 93/13 в много особения контекст на извънсъдебните производства за изпълнение върху ипотекиран имот. След това ще обясня защо намесата на съда в препоръчания от националния съд смисъл с оглед на ефективността на Директива 93/13 не ми изглежда в настоящия случай нито наложителна, нито своевременна.
Насоките на съдебната практика относно обхвата на правомощията на съда и относно гаранциите, които трябва да бъдат предоставени на потребителите в рамките на извънсъдебните производства за изпълнение върху ипотекиран имот
42.
В съответствие с установената съдебна практика (
9
) въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност, като това положение води до приемането от негова страна на условията, установени предварително от продавача или доставчика, без да може да повлияе на съдържанието им.
43.
Първо, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 установява правилото, че потребителят не може да бъде обвързан с включените неравноправни клаузи в договорите.
44.
С оглед на положението си на по-слаба страна, в което се намира потребителят, член 6, параграф 1 от посочената директива — императивна разпоредба, свързана с обществения ред (
10
) — която е предназначена да възстанови равновесието между съдоговорителите, се тълкува като позволяваща на националния съд — дори задължаваща го, когато разполага с необходимите правни и фактически обстоятелства — служебно да прецени неравноправния характер на договорна клауза, включена в договор между потребител и продавач или доставчик (
11
).
45.
Що се отнася до съвместимостта на процесуална уредба с Директива 93/13, и по-специално на производство, свързано с изпълнението върху дадени като обезпечение имоти, или на изпълнението от нотариуси на обезпечения, дадени във връзка с договори за потребителски кредит (
12
), следва да се припомни, че условията и редът на националните механизми за принудително изпълнение и за ролята на нотариусите в рамките на тези механизми се уреждат във вътрешното право на държавите членки въз основа на принципа на процесуалната им автономия, но при условие че са спазени принципите на равностойност и ефективност (
13
).
46.
Що се отнася до принципа на ефективност — единствения действително поставен под въпрос в случая (
14
) — Съдът, който е трябвало по-специално да се произнесе относно процесуална уредба за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, е подчертал, че когато липсва ефикасен контрол върху потенциално неравноправния характер на договорните клаузи, въз основа на които е издаден изпълнителният титул, не може да се гарантира спазването на предоставените от Директива 93/13 права (
15
).
47.
По отношение на националните правни уредби за извънсъдебно изпълнение върху ипотекиран имот Съдът е установил определени обстоятелства, които могат да се окажат необходими, за да се гарантира предвидената в тази директива защитата на потребителите.
48.
Така, на първо място, в словашките процесуални норми се признава възможността националният съд, който е сезиран в рамките на извънсъдебно производство, да спре изпълнението на продажба на недвижим имот. Разпоредбите на Директива 93/13 се тълкуват обаче в смисъл, че допускат национална правна уредба, която позволява основаващо се на евентуално неравноправни договорни клаузи вземане да бъде събрано чрез извънсъдебно изпълнение върху обременен с вещна тежест недвижим имот, даден от потребителя като обезпечение, доколкото тази правна уредба не прави практически невъзможна или изключително трудна защитата на правата, които тази директива предоставя на потребителя (
16
).
49.
На второ място, Съдът е приел, че доколкото, от една страна, нотариусът е в състояние да предотврати включването на неравноправни клаузи в договора, като освен това изрично му е възложено чрез своите съвети да осигурява равно третиране във всички производства от неговата компетентност, като привлече вниманието на потребителите върху евентуално неравноправния характер на дадена клауза, а от друга страна, потребителят разполага с възможността да оспори действителността на договора, чието изпълнение се иска, ефективността на предвидената от Директивата защита по принцип е гарантирана (
17
).
50.
Важно е обаче да се подчертае, що се отнася до твърдението, че е възможно нотариусът да задейства принудителното изпълнение на договор, без да е преценил неравноправния характер на договорните клаузи, че съдебната практика, свързана със служебното разглеждане на неравноправните клаузи, се отнася конкретно до упражняването на правораздавателни функции и не може да бъде отнесена към нотариалната дейност, като се имат предвид съществените разлики между нея и правораздавателната дейност (
18
).
51.
Освен това съблюдаването на принципа на ефективност не може да доведе до това да се изисква от национална юрисдикция да трябва не само да компенсира процесуален пропуск от страна на неупражнилия правата си потребител, но и да замести пълната пасивност в процеса на съответния потребител, който не е участвал в нито един от етапите на съдебното изпълнително производство (
19
).
52.
В крайна сметка Съдът е приел, че производството за извънсъдебна продажба на недвижим имот, независимо от факта, че не позволява на нотариуса да се произнесе по въпроса има ли евентуално неравноправна клауза, не засяга ефективността на Директива 93/13, след като потребителят е имал възможност да сезира съд и този съд е бил в състояние да постанови привременни мерки, за да спре евентуално организираната от нотариуса публична продан (
20
).
53.
Второ, що се отнася до член 7, параграф 1 от Директива 93/13, който задължава държавите членки да осигурят ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправните клаузи, същият не налага да се променят изцяло въведените на национално равнище процедури. Трябва само да се гарантира, че съответните национални разпоредби, анализирани в техния контекст, като се отчитат всички съществуващи способи за правна защита, могат да гарантират, че съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в потребителски договори и че тези клаузи няма да са обвързващи за потребителите (
21
).
54.
Налага се констатацията, че всеки път, когато Съдът е решил да санкционира национална разпоредба с оглед ефективността на Директива 93/13, сезираният съд винаги е бил в състояние на практика да обяви за недействителна дадена клауза, като по този начин я остави без приложение или оспори все още неприключило обезпечително производство или производство по прехвърляне на имущество. Всъщност това би се наблюдавало или в контекста на производство по същество с установителен характер, в рамките на което на сезирания съд може да му се наложи да прецени евентуално неравноправния характер на клауза от договор, сключен между потребител и продавач или доставчик, или още в контекста на производство по принудително изпълнение, което се основа на такъв договор, който може да съдържа неравноправна клауза.
55.
С други думи, ако се ограничим до разглежданите до този момент от Съда случаи, сезираният съд е искал пояснения относно обхвата на предоставената с Директива 93/13 защита в рамките на текущо изпълнително производство и предвид доказано или предполагаемо наличие на неравноправна клауза в договора за ипотечен кредит, който е в основата на спора.
56.
Така в делото, по което е постановено решение Aziz (
22
), все още не се е състояло прехвърлянето на собствеността върху разглеждания недвижим имот, тъй като, независимо че имотът е бил обявен на публична продан, не е бил възложен, и тъй като малко преди да бъде постановено извеждането му от жилището, г‑н Aziz е предявил установителен иск пред националния компетентен съд, за да обяви нищожността на клауза от договора за ипотечен кредит.
57.
В светлината на тези насоки следва да се разгледа производството за признаване на разглежданите в делото по главното производство вещни права, като се отчита правният контекст, в който то се вписва.
Възможността да се повдигне служебно въпросът за неравноправния характер на съдържащи се в договор клаузи не може да обхване производство за признаване на вещни права, което е независимо от производството по възлагане на имот
58.
В настоящия случай се налага констатацията, че не става въпрос нито за производство по изпълнение на заповед за плащане, нито за неприключило производство по принудително изпълнение, в което все още е уместно да се прецени неравноправният характер на клаузите на подписания преди това договор за ипотечен кредит.
59.
Единственият предмет на производството, с което е сезирана запитващата юрисдикция, е да се упражни законно вписано право на собственост. Както тази юрисдикция уточнява в отговор на зададен от Съда въпрос, това производство е насочено изключително към защитата на вписаните вещни права.
60.
Според мен е важно ясно да се разграничи производството за извънсъдебна продажба от опростеното производство, уредено в член 41 от LH.
61.
Целта на производството за извънсъдебна продажба, което съгласно член 234 от RH предполага постигането на съгласие в акта за учредяване на ипотеката, е да се състави нотариален акт, с който да се прехвърли собствеността върху имота на лицето, на което същият е възложен, посредством по-специално вписване в Регистъра на собствеността.
62.
Опростеното производство за признаване на вещните права, в конкретния случай производството, уредено от член 41 от LH, което е независимо от нотариалното производството за извънсъдебна продажба, напротив, има за цел да защити правото на притежателя на вещно право, вписано по-специално — но не само — в Регистъра на собствеността. Това производство не е свързано с евентуален потребителски договор, по отношение на който националният съд следва да се произнесе, а има за цел единствено да провери дали наистина съществува вписано право, с цел то да бъде упражнено.
63.
Безспорно в делото по главното производство прибягването до опростеното производство следва първоначално от клауза 11 от сключения на 21 декември 2004 г. договор между г‑жа Sánchez López и Banco Santander, която предвижда, че страните приемат да се придържат към нотариалното извънсъдебно производство в случай на изпълнение върху ипотекиран имот.
64.
Уреденото в член 41 от LH производство обаче, до което се отнасят първият и третият преюдициален въпрос, цели защитата на вещните права, които произтичат от извънсъдебната продажба, чрез която собственикът влиза в действително владение на недвижимия имот.
65.
Това последно производство не се основава на констатацията за спорен договор за ипотечен кредит, а на вписания в Регистъра на собствеността титул за собственост. Всъщност след приключване на производството за извънсъдебна продажба договорът за ипотечен кредит се погасява и ипотечната тежест се заличава.
66.
В настоящия случай изглежда, че всички последици от нотариалното производство за продажба са настъпили с обявяването на публичната продан и възлагането на недвижимия имот.
67.
С други думи, разглежданото в случая опростено производство е следователно, както подчертава испанското правителство, независимо от извънсъдебната продажба или от всяко друго изпълнително производство върху ипотекиран имот.
68.
Според мен изглежда достатъчно очевидно, че Директива 93/13 не може да бъде обявена за приложима към спорното производството, което има за цел да се установят вещни права с оглед на противопоставимостта им, а не да се изпълни сключен между потребител и продавач или доставчик договор.
69.
Освен това Съдът нееднократно е припомнял, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство и за неговото развитие и особености пред различните национални инстанции (
23
).
70.
Както подчертава испанското правителство, оказва се, че длъжникът е имал възможността в рамките на извънсъдебното производство по прехвърляне на собствеността върху ипотекиран имот да направи възражение или да поиска спирането му поради наличието на неравноправна клауза в договора за ипотечен кредит, като същевременно изиска да бъдат постановени привременни мерки за спиране на продажбата на недвижимия имот, чийто собственик е бил.
71.
Във всеки случай следва да се констатира, че настоящото дело се различава от разгледаните до този момент от Съда, тъй като в конкретния случай настоящото преюдициално запитване не съдържа нито едно фактическо обстоятелство, позволяващо да се установи, че запитващата юрисдикция е смятала, че клауза от спорния договор, различна от позоваващата се на извънсъдебното изпълнително производство, би могла да има неравноправен характер по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13.
72.
Така в делото Aziz вторият преюдициален въпрос се е отнася изрично до договорните клаузи за предсрочната изискуемост и за размера на лихви за забава (
24
). По делото Finanmadrid EFC в преюдициалното запитване се посочва, че са налице съмнения относно евентуално неравноправния характер на някои клаузи от разглеждания договор (
25
).
73.
Ако действително, когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства, националният съд е длъжен да прецени служебно неравноправния характер на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на посочената директива, дори при липса на изрично искане в този смисъл (
26
), също така следва да се посочат съмнения относно евентуално неравноправния характер на друга клауза от разглеждания в главното производство договор.
74.
Всъщност важно е да се припомни, че Директива 93/13 има за цел да се избегне включването в договорите, обвързващи потребители с продавачи или доставчици, на клаузи (четвърто съображение), да се отстранят евентуално тези клаузи от договорите и накрая, да не се допусне посочените клаузи да обвързват потребителя (двадесет и първо съображение).
75.
След като обаче във връзка с договора, който не е предмет на висящото пред запитващия съд производство и за който се смята, че съдържа предполагаемата неравноправна клауза, вече са настъпили всички последици поради окончателното прехвърляне на собствеността върху разглеждания в делото по главното производство недвижим имот, изглежда вече не е уместно да се разглежда въпросът дали следва да се избягва или да се отстранява включването на такава клауза.
76.
С оглед на всички тези съображения смятам, че предоставената защита от Директива 93/13 не означава съдът да бъде оправомощен да се произнася относно неравноправния характер на включена в договор за ипотечен кредит клауза в рамките на производство, което е независимо от изпълнително производство върху ипотекиран имот, имащо за цел да осигури ефективното упражняване на правото на собственост върху съответния недвижим имот.
77.
Различно от това решение според мене не би било нито непременно целесъобразно за съответния потребител, нито желателно от гледна точка на спазването на принципа на правната сигурност и на вече придобитите права на собственост.
78.
Първо, констатирането на несъвместимост на разглежданото производство с Директива 93/13 не изглежда непременно оправдано с оглед на защитата на съответния потребител, която — припомням — съставлява основната крайна цел, която се преследва с Директива 93/13.
79.
Макар преюдициалното запитване да е особено непълно по отношение на положението на ответника в главното производство, от фактическите обстоятелства, предоставени на Съда от Banco Santander и от испанското правителство, става ясно, че независимо от това, че възлагането на недвижимия имот е било удостоверено с нотариален акт от 23 февруари 2012 г. и че е било вписано в Регистъра на собствеността на 12 април 2012 г., г‑жа Sánchez López е помолила Banco Santander да остане да живее в разглежданото жилище по силата на споразумение за създаване на Социален фонд за недвижимо имущество, създаден на национално равнище на 17 януари 2013 г. На 19 ноември 2015 г. г‑жа Sánchez López и Banco Santander сключват договор по силата на това споразумение, който по-специално дава възможност на г‑жа Sánchez López да остане в жилището като наемател срещу заплащане на наем в размер на около 90 EUR. От тези нейни действия става ясно, че същата не е възнамерявала да оспори договора за ипотечен кредит, който е подписала преди това, въпреки че по всяка вероятност е имала възможност да го направи. По същия начин нищо не позволява да се направи изводът, че съответният потребител е възнамерявал да оспори окончателния характер на прехвърлянето на собствеността върху обитавания от него имот, което прехвърляне е настъпило в резултат на извършеното на 15 декември 2011 г. възлагане и е било вписано в Регистъра на собствеността на 12 април 2012 г.
80.
С други думи, не е сигурно, че оспорването на това производство може да генерира „полза“ за въпросния потребител. Тъй като обявената за неравноправна клауза не обвързва потребителя, извънсъдебното изпълнение върху ипотекиран имот би могло да бъде обявено за недействително и поради неплащане потребителят би бил обвързан отново с договора за ипотечен кредит. Всъщност, след като не може да бъде установена друга евентуално неравноправна клауза от договора, първоначалната договорна рамка ще бъде отново в сила в конкретния случай, без да се променят клаузите, свързани с изплащането. Следва да се припомни обаче, че правото на ефективна защита на потребителя включва и възможността същият да откаже да се позове на правата си (
27
).
81.
Освен това не може да се изключи, че обявяването на разглеждания в случая договор за ипотечен кредит за недействителен може да постави съответния потребител в още по-неблагоприятно положение, като се стигне до отмяна на възлагането на недвижимия имот и по този начин се оспори договорът за социален наем, сключен впоследствие между Banco Santander и г‑жа Sánchez López.
82.
Второ, оправомощавайки съда да разгледа служебно евентуално неравноправния характер на клаузите на по-рано сключен договор за ипотечен кредит, чието действие е изчерпано — собствеността върху ипотекирания имот е окончателното прехвърлена — би означавало да се оспори с оглед на ефективността на Директива 93/13 вещно право на собственост, което не се основава на сключен с потребители договор, а на извънсъдебно признаване на титул.
83.
В конкретния случай е от съществено значение, че разглежданото вещно право е било вписано в Регистъра на собствеността около четири години преди да се отправи преюдициалното запитване по настоящето дело. Макар в делото по главното производство да изглежда, че Banco Santander е притежател на това право, след вписването му в Регистъра на собствеността имотът е можел да бъде възложен на напълно различен субект.
84.
Следователно би било в противоречие с принципа на правната сигурност и на собственост да се оспорят с оглед на ефективността на Директива 93/13 придобити права на собственост, при условие че вече не става въпрос за санкциониране на наличието на неравноправна клауза в договор, обвързващ продавач или доставчик с потребител, който договор продължава да поражда своето правно действие.
Заключение
85.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на зададените от Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Първоинстанционен съд Херес де ла Фронтера, Испания) въпроси да се отговори по следния начин:
„Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори не се прилага към производство като предвиденото в член 41 от Ley Hipotecaria (Закон за ипотеките) и в член 250, параграф 1 от Ley de Enjuiciamiento Civil (Закон 1/2000 за Гражданския процесуален кодекс), доколкото предметът на това производство не е да се направи преценка и/или да се изпълни договор, който обвързва продавач или доставчик с потребител, а просто да се гарантира упражняването на законно придобито и вписано в Регистъра на собствеността право на собственост“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Съвета от 5 април 1993 г. относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(
3
)	Вж. по-специално решения от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), от 30 април 2014 г., Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279), от 17 юли 2014 г., Sánchez Morcillo и Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099), и от 21 януари 2015 г., Unicaja Banco и Caixabank (C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 и C‑487/13, EU:C:2015:21); определение от 16 юли 2015 г., Sánchez Morcillo и Abril García (C‑539/14, EU:C:2015:508); решения от 29 октомври 2015 г., BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731) и от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60).
(
4
)	BOE, № 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575—728, наричан по-нататък „LEC“.
(
5
)	BOE № 58 от 27 февруари 1946 г.
(
6
)	Reglamento hipotecario (Правилник за ипотеките) (BOE, № 106 от 16 април 1947 г.).
(
7
)	BOE № 116 от 15 май 2013 г., стр. 36373, наричан по-нататък „Закон 1/2013“.
(
8
)	Вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Вж. по-специално решения от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 48 и цитираната съдебна практика) и от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 39).
(
10
)	Вж. по-специално решения от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 36) и от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Вж. във връзка с това решения от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 46 и цитираната съдебна практика) и от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 58).
(
12
)	Вж. по-специално решения от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 49) и от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 48).
(
13
)	Вж. по-специално решения от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 50 и цитираната съдебна практика) и от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 49).
(
14
)	В настоящия случай не разполагаме с каквото и да било обстоятелство, което може да породи съмнение относно съответствието на разглежданата в главното производство правна уредба с принципа на равностойност.
(
15
)	Вж. по-специално решения от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 59) и от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, т. 46).
(
16
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 60 и 68).
(
17
)	Вж. по-специално решение от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 57 и 60).
(
18
)	Вж. решение от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 47).
(
19
)	Вж. в тази връзка решения от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 47) и от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 56).
(
20
)	Вж. в тази връзка решение от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 59—61).
(
21
)	Вж. по-специално решение от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 52).
(
22
)	Решение от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 26 и 27).
(
23
)	Решение от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Решение от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 65 и сл.).
(
25
)	Решение от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, т. 22).
(
26
)	Вж. по-специално решение от 4 юни 2009 г., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, т. 32).
(
27
)	Вж. по-специално решения от 21 февруари 2013 г., Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, т. 35) и от 14 април 2016 г., Sales Sinués и Drame Ba (C‑381/14 и C‑385/14, EU:C:2016:252, т. 25).