Ediție provizorie
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
21 mai 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru
2008/909/JAI – Recunoaștere reciprocă în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate – Motive de nerecunoaștere și neexecutare – Articolul
9 alineatul (1) litera (i) – Persoană care nu a fost prezentă personal la procesul care a condus la condamnarea sa – Excepții – Mandat conferit de persoana în cauză unui avocat pentru a o apăra în procesul său și pentru a primi notificările care îi sunt adresate – Informare cu privire la data ședinței și locul stabilite pentru acest proces – Renunțare voluntară și neechivocă a persoanei în cauză de a fi prezentă personal la procesul menționat – Marjă de apreciere a autorității competente din statul membru de executare – Obligație de interpretare conformă ”
În cauza C‑447/24 [Höldermann](i),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kammergericht (Tribunalul Regional Superior din Berlin, Germania), prin decizia din 21 iunie 2024, primită de Curte la 25 iunie 2024, în procedura
Staatsanwaltschaft Berlin,
cu participarea:
SO,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii E. Regan (raportor), D. Gratsias, B. Smulders și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: doamna M. Siekierzyńska, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 mai 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru SO, de K. Bobisch, Rechtsanwalt;
–        pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și J. Sawicka, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de H. Leupold, F. Tomat și J. Vondung, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2008/909”).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri referitoare la recunoașterea și la executarea, în Germania, a unei hotărâri de condamnare la o pedeapsă privativă de libertate pronunțată de o instanță poloneză împotriva unui resortisant german în urma unui proces la care nu a fost prezent personal.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Decizia‑cadru 2002/584
3        Articolul 4a din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299 (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”), intitulat „Decizii pronunțate în urma unui proces la care persoana nu a fost prezentă în persoană”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea judiciară de executare poate refuza, de asemenea, executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate, în cazul în care persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care mandatul european de arestare precizează că persoana, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului membru emitent:
(a)      în timp util
(i)      fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit;
și
(ii)      a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces;
sau
(b)      având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces;
sau
(c)      după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale:
(i)      a indicat în mod expres că nu contestă decizia;
sau
(ii)      nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător;
sau
(d)      nu i s‑a înmânat personal decizia, însă:
(i)      i se va înmâna decizia personal și fără întârziere după predare și va fi informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, la care are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale;
și
(ii)      va fi informată cu privire la intervalul de timp în care trebuie să solicite rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac, astfel cum se menționează în mandatul de arestare european relevant.”
Decizia‑cadru 2008/909
4        Potrivit articolului 1 din Decizia‑cadru 2008/909, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
(a)      «hotărâre judecătorească» înseamnă o decizie sau un ordin definitiv pronunțate de către o instanță judecătorească din statul emitent prin care este condamnată o persoană fizică;
(b)      «pedeapsă» înseamnă orice pedeapsă sau măsură privativă de libertate impusă pentru o perioadă de timp limitată sau nelimitată ca urmare a unei infracțiuni pe baza unui proces penal;
(c)      «stat emitent» înseamnă statul membru în care a fost pronunțată o hotărâre judecătorească;
(d)      «stat de executare» înseamnă statul membru căruia i‑a fost transmisă o hotărâre judecătorească în scopul recunoașterii sau executării acesteia.”
5        Articolul 3 din această decizie‑cadru, intitulat „Scopul și domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Scopul prezentei decizii‑cadru este de a stabili norme în temeiul cărora un stat membru urmează să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate.”
6        Articolul 4 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Criteriile de transmitere a unei hotărâri judecătorești și a unui certificat unui alt stat membru”, prevede la alineatul (1):
„Cu condiția ca persoana condamnată să se găsească în statul emitent sau în statul de executare și ca respectiva persoană să‑și fi dat consimțământul atunci când acesta i‑a fost cerut în temeiul articolului 6, o hotărâre judecătorească, însoțită de certificatul al cărui model figurează în anexa I, poate fi transmisă unuia din următoarele state membre:
(a)      statului membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta; […]
[…]”
7        Articolul 8 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea competentă din statul de executare a sentinței recunoaște o hotărâre judecătorească transmisă în conformitate cu articolul 4 și conform procedurii enunțate la articolul 5 și ia toate măsurile necesare pentru executarea pedepsei, cu excepția cazurilor în care decide să invoce unul dintre temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 9.”
8        Articolul 9 din Decizia‑cadru 2008/909, intitulat „Temeiuri de nerecunoaștere și de neexecutare”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care:
[…]
(i)      în conformitate cu certificatul prevăzut la articolul 4, persoana nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care certificatul menționează că, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului emitent, persoana:
(i)      în timp util
–        fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit;
și
–        a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces;
sau
(ii)      având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces;
sau
(iii)      după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, la care persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale:
–        a declarat în mod expres că nu contestă decizia;
sau
–        nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător;
[…]”
Decizia‑cadru 2009/299
9        Potrivit considerentelor (1), (4), (6), (8) și (15) ale Deciziei‑cadru 2009/299:
„(1)      Dreptul persoanei acuzate de a fi prezentă în persoană la proces este inclus în dreptul la un proces echitabil prevăzut la articolul 6 din [Convenția Europeană] pentru Apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale, [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950,] astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Curtea a declarat, de asemenea, că dreptul persoanei acuzate de a fi prezentă în persoană la proces nu este absolut și că, în anumite condiții, persoana acuzată poate renunța, de bună voie și nesilită de nimeni, în mod expres sau tacit, dar fără echivoc, la respectivul drept.
[…]
(4)      Prin urmare, este necesar să se prevadă temeiuri clare și comune pentru nerecunoașterea deciziilor care au fost pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană. Prezenta decizie‑cadru este destinată precizării definiției acestor temeiuri comune care să permită autorității de executare să execute decizia în pofida absenței persoanei în cauză de la proces, respectându‑se pe deplin dreptul persoanei la apărare. Prezenta decizie‑cadru nu este destinată reglementării formelor și metodelor, inclusiv a cerințelor procedurale care sunt folosite pentru obținerea rezultatelor menționate în prezenta decizie‑cadru, aceasta fiind o chestiune de legislație națională a statelor membre.
[…]
(6)      Dispozițiile prezentei decizii‑cadru de modificare a altor decizii‑cadru stabilesc condițiile în care nu ar trebui refuzată recunoașterea și executarea unei decizii pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană. Acestea sunt condiții alternative; atunci când una dintre condiții este îndeplinită, autoritatea emitentă, prin completarea secțiunii corespunzătoare a mandatului european de arestare sau a certificatului relevant din celelalte decizii‑cadru, dă asigurări că cerințele au fost sau vor fi îndeplinite, ceea ce ar trebui să fie suficient în scopul executării deciziei pe baza principiului recunoașterii reciproce.
[…]
(8)      Dreptul la un proces echitabil al persoanei acuzate este garantat de [Convenția Europeană] pentru Apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale, astfel cum a fost interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Acest drept include dreptul persoanei în cauză de a fi prezentă în persoană la proces. Pentru a‑și exercita acest drept, persoana în cauză trebuie să aibă cunoștință de procesul stabilit. În conformitate cu prezenta decizie‑cadru, informarea persoanei cu privire la proces ar trebui să fie asigurată de fiecare stat membru în conformitate cu legislația națională proprie, prin aceasta înțelegându‑se că statul membru respectiv trebuie să respecte cerințele convenției respective. În conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, atunci când se analizează dacă modul în care au fost furnizate informațiile este suficient pentru a asigura informarea persoanei cu privire la proces, o atenție deosebită ar putea fi acordată, acolo unde este cazul, și eforturilor depuse de către persoana în cauză pentru a primi informațiile ce i‑au fost adresate.
[…]
(15)      Motivele de nerecunoaștere sunt opționale. Cu toate acestea, marja de apreciere a statelor membre pentru transpunerea acestor motive în legislația națională este guvernată în special de dreptul la un proces echitabil, ținându‑se seama de obiectivul general al prezentei decizii‑cadru de a îmbunătăți drepturile procedurale ale persoanelor și de a facilita cooperarea judiciară în materie penală.”
10      Articolul
1 din Decizia‑cadru 2009/299, intitulat „Obiectivele și domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)      Obiectivele prezentei decizii‑cadru sunt de a consolida drepturile procedurale ale persoanelor care fac obiectul unor proceduri penale, de a facilita cooperarea judiciară în materie penală și, în special, de a îmbunătăți recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare între statele membre.
(2)      Prezenta decizie‑cadru nu are drept efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum au fost consacrate în articolul 6 din [Tratatul UE], inclusiv dreptul la apărare al persoanelor care fac obiectul unor proceduri penale, și nu aduce atingere obligațiilor care revin autorităților judiciare în acest sens.
(3)      Prezenta decizie‑cadru stabilește norme comune pentru recunoașterea și/sau executarea într‑un stat membru (statul membru de executare) a deciziilor judiciare pronunțate într‑un alt stat membru (statul membru emitent) în urma unor proceduri la care nu a fost prezentă persoana în cauză, în conformitate cu dispozițiile articolului 5 alineatul (1) din [Decizia‑cadru 2002/584], […] ale articolului 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909] […]”
11      Articolul
2 din Decizia‑cadru 2009/299, intitulat „Modificări ale [Deciziei‑cadru 2002/584]”, a introdus, în conformitate cu punctul 1 din aceasta, un articol
4a în Decizia‑cadru 2002/584. Articolul
5 din Decizia‑cadru 2009/299, intitulat „Modificări ale [Deciziei‑cadru 2008/909]”, a introdus, în conformitate cu punctul 1 din aceasta, un articol
9 alineatul (1) litera (i) în Decizia‑cadru 2008/909.
Directiva (UE) 2016/343
12      Considerentul (36) al Directivei (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1), are următorul cuprins:
„În anumite circumstanțe, ar trebui să fie posibilă pronunțarea unei hotărâri cu privire la vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate chiar dacă persoana în cauză nu este prezentă la proces. Acest lucru poate fi valabil atunci când persoana suspectată sau acuzată a fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării, însă, cu toate acestea, nu se prezintă. Informarea persoanei suspectate sau acuzate cu privire la proces ar trebui înțeleasă în sensul citării acesteia în persoană sau a informării oficiale a acesteia în alt mod asupra datei și locului în care urmează să se desfășoare procesul, astfel încât să fie în măsură să aibă cunoștință despre proces. Informarea persoanei suspectate sau acuzate cu privire la consecințele neprezentării ar trebui înțeleasă în special în sensul că aceasta a fost informată că ar putea fi pronunțată o hotărâre în cazul în care nu se prezintă la proces.”
13      Articolul 8 din această directivă, intitulat „Dreptul de a fi prezent la proces”, prevede la alineatul (2):
„Statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, cu condiția ca:
(a)      persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării sau
(b)      persoana suspectată sau acuzată care a fost informată cu privire la proces să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de către persoana suspectată sau acuzată, fie de către stat.”
Dreptul german
14      Articolul 84
b din Gesetz über internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Legea privind asistența judiciară internațională în materie penală), în versiunea publicată la 27 iunie 1994 (BGBl. 1994 I, p. 1537), astfel cum a fost modificată prin Legea din 19 decembrie 2022 (BGBl. 2022 I, p. 2632) (denumită în continuare „IRG”), intitulat „Condiții suplimentare de admitere”, prevede:
„(1)      Executarea nu este posibilă atunci când:
[…]
2.      persoana condamnată nu s‑a prezentat personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea,
[…]
(3)      Prin derogare de la alineatul (1) punctul 2, executarea este posibilă și atunci când:
1.      persoana condamnată, în timp util,
a)      a fost citată personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea sau
b)      a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de ședința stabilită pentru proces și
c)      a fost informată că poate fi pronunțată o hotărâre și în lipsa sa,
[…]
3.      persoana condamnată, având cunoștință de ședința stabilită pentru proces, a mandatat un avocat pentru a o apăra în proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv în proces.
(4)      Prin derogare de la alineatul (1) punctul 2, executarea este de asemenea posibilă atunci când, după notificarea hotărârii, persoana condamnată
1.      a declarat în mod expres că nu contestă hotărârea pronunțată sau
2.      nu a solicitat rejudecarea cauzei și nu a introdus o cale de atac în termenele prevăzute.
Persoanei condamnate i se aduce anterior la cunoștință în mod expres dreptul la rejudecarea cauzei sau de a introduce o cale de atac, la care are dreptul să fie prezentă și care permite ca situația de fapt din cauză, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea hotărârii inițiale.”
Procedura principală și întrebările preliminare
15      Prin hotărârea pronunțată la 5 august 2019, Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra, Polonia) l‑a condamnat pe SO la o pedeapsă privativă de libertate de un an pentru constituirea unui grup infracțional organizat.
16      Prin hotărârea din 24 martie 2022, Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Curtea de Apel din Poznan, Polonia) a respins apelul formulat de avocatul lui SO împotriva acestei hotărâri.
17      Printr‑o decizie din 30 ianuarie 2023, Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra) a admis cererea lui SO de executare a pedepsei privative de libertate în Germania pentru motivul că era resortisant german, că centrul intereselor sale se situa la Berlin (Germania) și că familia sa locuia de asemenea în acest stat membru.
18      Printr‑o scrisoare din 2 februarie 2023, la care erau anexate în același timp această decizie, certificatul prevăzut la articolul
4 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2008/909, hotărârea din 5 august 2019 pronunțată în primă instanță și hotărârea din 24 martie 2022 pronunțată în apel, precum și notificarea cererii lui SO în limbile polonă și germană, instanța menționată a solicitat Staatsanwaltschaft Berlin (Parchetul din Berlin, Germania), în calitate de autoritate germană competentă, să preia executarea pedepsei pronunțate împotriva lui SO.
19      În aceste condiții, Parchetul din Berlin a solicitat Camerei de executare a pedepselor a Landgericht Berlin (Tribunalul Regional din Berlin, Germania) să declare admisibilă executarea pedepsei privative de libertate aplicate prin hotărârea din 5 august 2019.
20      În fața acestei camere de executare a pedepselor, SO s‑a opus cererii Parchetului din Berlin, susținând printre altele că nu a fost prezent personal decât la două dintre cele 28 de ședințe ale procesului său în Polonia, care s‑ar fi desfășurat în primă instanță, potrivit afirmațiilor sale, pe mai mult de patru ani și jumătate și că nu a fost prezent personal nici la ședința de apel. SO declară că nu știe dacă a fost apărat în primă instanță la celelalte 26 de ședințe și în apel.
21      Întrucât Camera de executare a pedepselor menționată a solicitat Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra) informații suplimentare, acesta din urmă a indicat, printr‑o scrisoare din 31 iulie 2023, că SO s‑a prezentat în primă instanță la trei ședințe în cursul anilor 2012 și 2014, a prezentat observații pe fond și a solicitat ca celelalte ședințe să se desfășoare în lipsă în caz de absență. SO ar fi fost informat cu privire la dreptul său de a se prezenta la proces și cu privire la obligația de a comunica orice schimbare de adresă la care poate fi citat, precum și de a indica o adresă în Polonia în acest scop. În schimb, SO nu s‑ar fi prezentat în apel, ci ar fi recurs la asistența unui apărător care ar fi asistat la ședințe în ambele instanțe. Prezența inculpatului în apel, ca și cea unui apărător nu ar fi obligatorie în dreptul polonez. Citația în vederea prezentării în apel ar fi fost notificată la adresa poloneză desemnată de SO pentru a primi notificările care îi sunt adresate, și anume cabinetul de avocatură al apărătorului său.
22      Printr‑o scrisoare din 19 septembrie 2023, Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra), în urma unei noi cereri a Camerei de executare a pedepselor a Landgericht Berlin (Tribunalul Regional din Berlin), a furnizat informații suplimentare cu privire la procesul în primă instanță.
23      Printr‑o decizie din 24 noiembrie 2023, Camera de executare a pedepselor din cadrul Landgericht Berlin (Tribunalul Regional din Berlin) a respins cererea Parchetului din Berlin de declarare a admisibilității executării pedepsei lui SO în Germania, din moment ce, potrivit informațiilor furnizate de Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra), SO nu ar fi fost citat la anumite ședințe ale procesului, precizându‑se că nu rezultă nici că actele de procedură îndeplinite la aceste ședințe ale procesului în primă instanță ar fi vizat numai coinculpați, nici că SO ar fi avut cunoștință de aceste informații în alt mod. La aceste termene, nu ar fi participat nici un apărător în numele său.
24      Parchetul din Berlin a sesizat Kammergericht (Tribunalul Regional Superior din Berlin, Germania), care este instanța de trimitere, cu o cale de atac împotriva acestei decizii. În susținerea acestei căi de atac, acesta arată că prezența în persoană a lui SO la anumite ședințe, în cursul cărora el s‑a exprimat pe fond și a solicitat să fie judecat chiar în lipsă, este suficientă, întrucât indica decizia sa autonomă de a nu lua parte la dezbaterile din alte zile. De altfel, SO ar fi solicitat el însuși, prin apărătorul său în fața Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra), executarea pedepsei sale în Germania, renunțând astfel la protecția care decurge din articolul 84b alineatul (1) punctul 2 din IRG.
25      Potrivit unei declarații a apărătorului său, SO nu ar fi avut cunoștință de procesul în apel. Acesta nu ar fi fost citat la adresa sa din Germania. În consecință, el nu ar fi putut nici să acorde un mandat ad litem pentru a‑l reprezenta în cadrul acestui proces, având cunoștință de ședința stabilită pentru acesta.
26      În urma unei cereri a instanței de trimitere, apărătorul lui SO în fața instanțelor poloneze a arătat, printr‑o declarație din 28 februarie 2024, că împuternicirea sa se extindea atât la procedura în primă instanță, cât și la cea în apel, că SO indicase adresa cabinetului său de avocatură ca fiind cea la care puteau fi făcute notificările care îi sunt adresate în Polonia și la care îi puteau fi notificate în mod valabil scrisori în conformitate cu dreptul polonez și că, în apel, acesta a fost înlocuit de o colegă. Ar fi probabil ca el să nu‑l fi înștiințat pe SO despre data ședinței, întrucât prezența acestuia din urmă la ședință nu era obligatorie, iar el era înlocuit de o colegă.
27      În primul rând, instanța de trimitere ridică problema dacă o citație notificată unui mandatar pe care persoana condamnată fără să se fi prezentat ea însăși la proces l‑a desemnat pentru a primi notificările care îi sunt adresate îndeplinește condițiile impuse la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (i) prima liniuță din Decizia‑cadru 2008/909, astfel încât ar trebui să recunoască și să execute hotărârea prin care această persoană a fost condamnată.
28      În această privință, instanța menționată consideră că noțiunea de „procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia”, care figurează la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, trebuie înțeleasă în același mod ca noțiunea identică care figurează la articolul
4a din Decizia‑cadru 2002/584, care a fost deja interpretată de Curte în Hotărârea din 10 august 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628), și în Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑397/22, EU:C:2023:1030), din moment ce aceste două dispoziții au termeni identici, au fost modificate prin aceeași decizie‑cadru și nu există niciun motiv pentru a trata în mod diferit cazurile de predare în vederea executării unui mandat european de arestare de cazurile de preluare a executării unei hotărâri judecătorești de condamnare. Prin urmare, această noțiune ar trebui să vizeze, atunci când o procedură penală cuprinde mai multe grade de jurisdicție, numai procesul în cursul căruia s‑a statuat definitiv, după o nouă examinare în fapt și în drept, asupra vinovăției persoanei în cauză și asupra condamnării sale la o pedeapsă. În speță, ar fi vorba despre ședința de apel din 24 martie 2022 în fața Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Curtea de Apel din Poznan), iar nu despre procesul în primă instanță vizat de Camera de executare a pedepselor a Landgericht Berlin (Tribunalul Regional din Berlin).
29      Instanța de trimitere tinde să considere că un răspuns negativ la întrebarea adresată reiese din Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346), și din Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑397/22, EU:C:2023:1030), referitoare la dispoziția redactată în termeni identici și care figurează la articolul
4a alineatul
(1) litera (a) punctul (i) din Decizia‑cadru 2002/584, în care Curtea a statuat că o citație predată unui adult care face parte din gospodăria persoanei în cauză, care s‑a angajat să o predea persoanei în cauză, nu îndeplinește condițiile prevăzute de această dispoziție decât dacă mandatul european de arestare permite să se stabilească dacă și, eventual, când această persoană a predat‑o efectiv persoanei în cauză. Prin urmare, o autoritate judiciară emitentă ar trebui să indice în mandatul european de arestare elementele care i‑au permis să stabilească faptul că persoana în cauză a primit efectiv în mod oficial informațiile privind data și locul procesului său. Această jurisprudență ar putea fi transpusă în cazul certificatului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909, care nu conține astfel de informații în speță.
30      În aceste condiții, faptele din litigiul principal s‑ar distinge de cele examinate în cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri prin aceea că, în speță, persoana care a primit notificarea în cauză fusese desemnată în mod expres de SO în fața autorităților judiciare competente ca mandatar abilitat să primească notificări, indicând adresa sa ca adresă la care puteau fi efectuate astfel de notificări. S‑ar putea deduce de aici că SO a dorit ca notificările efectuate către mandatarul abilitat să le primească să fie asimilate unor notificări făcute lui însuși.
31      În al doilea rând, în cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, instanța de trimitere consideră că trebuie să se examineze dacă persoana condamnată fără să se fi prezentat ea însăși la proces a fost reprezentată în apel într‑un mod care elimină motivul de refuz al recunoașterii și al executării hotărârii prin care aceasta a fost condamnată. Prin urmare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 în cazul în care această persoană, în momentul în care conferă un mandat apărătorului său pentru a o reprezenta, nu a avut cunoștință de data procesului, ci numai de faptul că va avea loc un proces.
32      Această instanță arată că, potrivit acestei dispoziții, stabilirea ședinței de judecată ar trebui să preceadă acordarea mandatului unui apărător. Totuși, acest lucru nu ar fi valabil în mod necesar pentru o procedură în apel. Astfel, instanța menționată arată că, în general, o persoană condamnată în primă instanță care își mandatează apărătorul pentru a declara apel îl va mandata de asemenea pentru a o apăra la procesul în apel, chiar și în caz de absență, în măsura în care dreptul național permite acest lucru și în măsura în care prezența acestei persoane nu este necesară în cadrul acestui proces în apel. Aceeași instanță observă că persoana menționată are certitudinea că un proces va avea loc în apel, întrucât face apel, dar nu are încă cunoștință de data precisă la care instanța de apel va stabili ședința de judecată.
33      Potrivit instanței de trimitere, simplul fapt de a ști că va avea loc un proces în apel este suficient, dat fiind că, în continuarea procedurii, va ține doar de persoana condamnată fără să se fi prezentat ea însăși în primă instanță să contacteze sau nu instanța și apărătorul său pentru a fi informată cu privire la data stabilită pentru acest proces în apel.
34      Instanța de trimitere adaugă că, chiar și în cazurile în care apărătorul declară apel fără știrea clientului său, atunci când, în lipsa unui contact cu acesta din urmă, intenționează să respecte, cu titlu conservatoriu, termenul de apel, procedura de apel nu va continua fără a consulta persoana în cauză și fără a primi o confirmare din partea sa. Prin urmare, această instanță deduce din intervențiile apărătorului ales și ale colegei acestuia care l‑a înlocuit în fața Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Curtea de Apel din Poznan) existența unei concertări cu SO și cunoașterea certă de către acesta a iminenței unui proces în apel, chiar dacă data ședinței nu trebuia să fi fost încă stabilită la momentul acestei concertări.
35      În al treilea rând, în cazul unui răspuns negativ la prima întrebare și al unui răspuns la a doua întrebare în sensul că ședința de judecată trebuie să fi fost deja stabilită și că persoana în cauză trebuie să aibă cunoștință de aceasta în momentul în care mandatul este conferit apărătorului său, instanța de trimitere arată că preluarea executării pedepsei nu ar fi admisibilă în temeiul articolului
84b alineatul (1) punctul 2 din IRG, din moment ce derogarea prevăzută la articolul
84b alineatul (3) punctul 3 din IRG, care transpune în dreptul german articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, nu ar fi aplicabilă.
36      Totuși, această instanță observă că, deși articolul
9 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2008/909 acordă o putere de apreciere autorității competente din statul membru de executare, articolul
84b alineatul (1) punctul 2 din IRG prevede un motiv absolut de refuz al recunoașterii și al executării. Instanța menționată apreciază că nu îi este posibil să interpreteze această dispoziție contra legem, și anume în sensul că ar dispune, cu ocazia examinării motivului de refuz, de o putere de apreciere care ar depăși excepțiile prevăzute la articolul
84b alineatele (3) și (4) din IRG.
37      Instanța de trimitere arată că, dacă ar dispune de o asemenea putere de apreciere, preluarea executării pedepsei ar fi considerată admisibilă. Astfel, în pofida apelului pe care l‑a declarat, SO nu ar fi menținut un contact suficient cu autoritățile judiciare poloneze și cu apărătorul său, deși indicase adresa cabinetului de avocatură al acestuia ca fiind cea la care putea fi efectuată orice notificare. Prin urmare, se pare că acesta nu ar fi avut un motiv special pentru a participa el însuși la procesul în apel. În plus, SO însuși ar fi solicitat preluarea executării condamnării sale în Germania. Ținând seama de aceste împrejurări, instanța menționată nu identifică un interes legitim al lui SO ca executarea pedepsei sale în acest stat membru să fie refuzată.
38      Acest lucru determină instanța menționată să solicite Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea legislației germane cu principiul supremației dreptului Uniunii, chiar dacă un răspuns în sensul unei incompatibilități ar putea fi dedus din Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑396/22, EU:C:2023:1029), în care Curtea a statuat că dreptul german era incompatibil cu articolul
4a alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2002/584, al cărui text este identic cu cel al articolului
9 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2008/909.
39      În al patrulea rând, instanța de trimitere ridică problema dacă persoana condamnată fără să se fi prezentat ea însăși poate renunța la protecția care decurge din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă cererea adresată de această persoană autorității competente din statul membru emitent prin care solicită executarea pedepsei sale în statul său membru de origine constituie o astfel de renunțare.
40      Atitudinea lui SO ar fi, în speță, contradictorie, din moment ce, pe de o parte, a solicitat în Polonia, fără a formula rezerve sau obiecții cu privire la condamnarea sa, ca pedeapsa sa să fie executată în Germania, în timp ce, pe de altă parte, în acest stat membru, în etapa acestei executări, ridică obiecții în această privință. Instanța de trimitere consideră că această împrejurare ar trebui luată în considerare în cadrul exercitării puterii de apreciere de care ar trebui să dispună pentru a recunoaște și a executa o hotărâre prin care o persoană a fost condamnată fără să se fi prezentat ea însăși. Cu toate acestea, dreptul național nu i‑ar recunoaște o astfel de putere de apreciere.
41      Chiar dacă Decizia‑cadru 2008/909 nu conține niciun temei legal din care ar putea deduce că persoana condamnată fără să se fi prezentat ea însăși la proces poate renunța la protecția care decurge din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din această decizie‑cadru, această instanță constată că dispoziția amintită vizează o situație în care persoana respectivă poate decide, prin atitudinea pe care o adoptă în procedură, dacă dorește să se prevaleze de protecția împotriva recunoașterii și a executării unei decizii pronunțate în lipsa sa. Astfel, punctul (iii) din dispoziția menționată ar prevedea posibilitatea persoanei menționate de a renunța la contestarea unei asemenea decizii. Deși caracterul executoriu al acestei decizii ar putea, în această măsură, să depindă de voința persoanei condamnate fără să se fi prezentat ea însăși la proces, ar fi posibil să se admită de asemenea că continuarea executării deciziei menționate depinde de această voință, care ar fi fost exprimată în speță de SO atunci când a solicitat Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Tribunalul Regional din Zielona Góra) ca pedeapsa sa să fie executată în Germania.
42      În aceste condiții, Kammergericht (Tribunalul Regional Superior din Berlin) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      O citație transmisă unui mandatar din țară autorizat de persoana condamnată să primească notificări îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (i) prima liniuță din [Decizia‑cadru 2008/909]?
2)      Articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din [Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretat în sensul că data procesului trebuie să fie stabilită deja la momentul la care se încredințează mandatul și persoana în cauză trebuie să aibă cunoștință de termenul fixat sau este suficient dacă persoana în cauză încredințează sau confirmă mandatul cu certitudinea că va avea loc un proces?
3)      Este compatibil cu supremația dreptului Uniunii faptul că legiuitorul german a stabilit la articolul 84b alineatul (1) punctul 2 din [IRG] că o condamnare pronunțată în lipsă constituie un motiv absolut de inadmisibilitate [a cererii de executare], deși articolul 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909] prevede în această privință doar un motiv facultativ de refuz?
4)      Persoana în cauză poate să renunțe la protecția care rezultă din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909] și să facă astfel posibilă executarea unei hotărâri pronunțate în lipsă și atunci când nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctele (i)-(iii) din [această] decizi[e]‑cadru? Cererea de executare în statul de origine, adresată autorității competente din statul emitent, echivalează unei asemenea renunțări?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
43      Trebuie amintit că, la fel ca Decizia‑cadru 2002/584, Decizia‑cadru 2008/909 concretizează, în domeniul penal, principiile încrederii reciproce și recunoașterii reciproce. Această decizie‑cadru consolidează cooperarea judiciară în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie penală atunci când persoanele au fost condamnate la pedepse sau la măsuri privative de libertate într‑un alt stat membru în vederea facilitării reabilitării lor sociale [Hotărârea din 4 septembrie 2025, C.J. (Executarea unei pedepse ca urmare a unui MEA), C‑305/22, EU:C:2025:665, punctul 45 și jurisprudența citată].
44      Conform articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909, scopul acesteia este de a stabili norme în temeiul cărora un stat membru urmează să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa pronunțată de o instanță a unui alt stat membru, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate.
45      În acest scop, articolul
4 alineatul
(1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede posibilitatea ca o hotărâre judecătorească însoțită de certificatul al cărui model figurează în anexa I la această decizie‑cadru să fie transmisă statului membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta.
46      În acest context, articolul 8 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede că autoritatea competentă din statul membru de executare a sentinței este, în principiu, obligată să admită cererea de recunoaștere a unei hotărâri judecătorești și de executare a unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate pronunțate într‑un alt stat membru care i‑a fost transmisă în conformitate cu articolele 4 și 5 din această decizie‑cadru. În principiu, aceasta nu poate refuza să dea curs unei astfel de cereri decât pentru motivele de nerecunoaștere și de neexecutare enumerate limitativ la articolul 9 din decizia‑cadru menționată [Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, punctul 20].
47      În special, conform articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, la care se referă cererea de decizie preliminară, autoritatea competentă din statul membru de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei în cazul în care, potrivit certificatului prevăzut la articolul
4 din această decizie‑cadru, persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia vizată.
48      În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat, în ceea ce privește articolul
4a din Decizia‑cadru 2002/584, că noțiunea „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul acestei dispoziții, trebuie înțeleasă ca desemnând procedura care a condus la decizia
judecătorească prin care persoana a cărei predare este solicitată în cadrul executării unui mandat european de arestare a fost condamnată definitiv [a se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 29 și jurisprudența citată].
49      În ceea ce privește, mai specific, o ipoteză precum cea în discuție în litigiul principal, în care procesul a presupus două judecăți succesive, și anume o judecată în prima instanță urmată de o procedură de apel, Curtea a statuat că judecata care a condus la decizia pronunțată în apel este singura relevantă în vederea aplicării articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, în măsura în care această judecată a condus la decizia care nu mai poate face obiectul unei căi de atac ordinare și care, astfel, tranșează definitiv cauza pe fond [a se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 32 și jurisprudența citată].
50      Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 45 din concluzii, această interpretare a noțiunii de „proces în urma căruia a fost pronunțată decizia”, care figurează la articolul
4a alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2002/584, poate fi transpusă în cazul articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, din moment ce aceste două dispoziții, care au fost inserate în cele două decizii‑cadru în cauză prin același act al Uniunii, și anume prin Decizia‑cadru 2009/299, în special prin articolul
2 alineatul
(1) și, respectiv, articolul
5 alineatul
(1) din aceasta din urmă, prezintă un mod de redactare similar sau chiar identic și urmăresc finalități similare referitoare printre altele la dreptul persoanei în cauză de a se prezenta în persoană la procesul său și la respectarea dreptului la apărare al acestei persoane interesate atunci când nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea, astfel cum reiese în special din considerentele (1), (4), (6) și (8) ale Deciziei‑cadru 2009/299.
51      Situația este aceeași, pentru motive identice, în ceea ce privește interpretarea celorlalte noțiuni care figurează la articolul
4a alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost efectuată de Curte în jurisprudența sa referitoare la această dispoziție, în special cea privind noțiunile și expresiile care fac obiectul literelor (a)-(c) ale dispoziției menționate, a căror formulare corespunde exact celei care figurează la punctele (i)-(iii) ale articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, care fac obiectul întrebărilor adresate.
52      La aceste întrebări trebuie să se răspundă în lumina observațiilor introductive care precedă.
Cu privire la prima întrebare
53      Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În această privință, îi revine sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (Hotărârea din 5 iunie 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, punctul 23 și jurisprudența citată).
54      În speță, din textul primei întrebări reiese că aceasta vizează în mod formal situația prevăzută la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (i) din Decizia‑cadru 2008/909. Această situație se raportează la o ipoteză în care, potrivit certificatului prevăzut la articolul
4 din această decizie‑cadru, persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea de condamnare, ci, în timp util, în conformitate cu prima liniuță a acestei dispoziții, fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit și, în conformitate cu a doua liniuță a dispoziției menționate, a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces.
55      Cu toate acestea, din decizia de trimitere rezultă că, în cauza principală, instanța de trimitere este chemată să se pronunțe nu cu privire la o situație în care persoana în cauză a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces, ci cu privire la o situație în care această persoană în cauză a mandatat un avocat și a fost efectiv apărată de avocatul respectiv la proces, care este prevăzută la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din decizia‑cadru menționată.
56      Prin urmare, prima întrebare trebuie înțeleasă în sensul că invită Curtea să stabilească dacă această din urmă dispoziție trebuie interpretată în sensul că condiția referitoare la cunoașterea procesului stabilit, prevăzută de aceasta, este îndeplinită atunci când o citație nu a fost notificată în mod direct persoanei în cauză, ci unui avocat pe care aceasta l‑a mandatat să o apere la proces și pe care l‑a desemnat în statul membru emitent pentru a primi notificările care îi sunt adresate.
57      În temeiul articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul membru de executare poate refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare în cazul în care, în conformitate cu certificatul prevăzut la articolul 4 din această decizie‑cadru, persoana nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care certificatul menționează că, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului emitent, persoana îndeplinește condițiile de aplicare a uneia dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din acest articol
9 alineatul
(1) litera (i).
58      Rezultă că autoritatea competentă din statul membru de executare este, în principiu, obligată să recunoască și să execute o hotărâre judecătorească de condamnare, în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul în urma căruia a fost pronunțată această decizie, dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a uneia dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) ale articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctul 35).
59      Astfel, în fiecare dintre situațiile vizate la aceste puncte, recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare nu aduc atingere dreptului la apărare al persoanei în cauză și nici dreptului la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, astfel cum sunt consacrate la articolul
47 și la articolul
48 alineatul
(2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 73, precum și jurisprudența citată], persoana în cauză fiind, în aceste situații, considerată că a renunțat în mod voluntar și neechivoc să fie prezentă la proces (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 52).
60      În ceea ce privește, mai precis, articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul membru de executare este supusă obligației de a recunoaște și de a executa o hotărâre judecătorească de condamnare, în pofida faptului că persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, în cazul în care, în timp util, această persoană în cauză, având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana menționată, fie de către statul membru pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces.
61      Desigur, din jurisprudența Curții referitoare la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (i) din Decizia‑cadru 2008/909, care vizează în esență, astfel cum s‑a arătat la punctul 54 din prezenta hotărâre, situația în care persoana nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea, dar a fost citată personal sau a primit efectiv prin alte mijloace o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru acest proces, rezultă că, având în vedere în special textul primei liniuțe a acestei dispoziții, potrivit căruia trebuie să se stabilească în mod neechivoc că această persoană „a avut cunoștință de procesul stabilit”, împrejurarea că o citație a fost predată unei terțe persoane care se angajează să predea respectiva citație persoanei în cauză nu permite să se stabilească fără echivoc nici faptul că persoana în cauză a primit „efectiv” informațiile privind data și locul procesului său, nici, eventual, momentul precis al acestei primiri [a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctul 47, și Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑397/22, EU:C:2023:1030, punctul 31].
62      Situația este însă diferită, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 53 din concluzii, în cazul în care o citație a fost notificată unui avocat mandatat de persoana în cauză pentru a o apăra la proces și pe care l‑a desemnat în statul membru emitent pentru a primi notificările care îi sunt adresate.
63      Astfel, comunicarea de către autoritatea competentă a statului membru emitent a acestei citații la adresa cabinetului avocatului persoanei în cauză echivalează cu informarea acestei persoane înseși, aceasta din urmă fiind considerată, în această situație, că a primit citația menționată [a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 37 și jurisprudența citată].
64      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că condiția referitoare la cunoașterea procesului stabilit, prevăzută de această dispoziție, este îndeplinită atunci când o citație nu a fost notificată în mod direct persoanei în cauză, ci unui avocat mandatat de aceasta pentru a o apăra la proces și pe care l‑a numit în statul membru emitent pentru a primi notificările care îi sunt adresate.
Cu privire la a doua întrebare
65      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție condiționează aplicarea sa de cunoașterea de către persoana în cauză a datei ședinței stabilite pentru procesul său la momentul la care a mandatat un avocat pentru a o apăra la acest proces.
66      Trebuie arătat de la bun început că, potrivit dispoziției menționate, autoritatea competentă a statului membru de executare, conform jurisprudenței amintite la punctele 57-59 din prezenta hotărâre, este obligată să recunoască și să execute o hotărâre de condamnare atunci când persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia dacă această persoană în cauză, potrivit cerinței de la începutul aceleiași dispoziții, având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la acest proces și a fost efectiv apărată de avocatul respectiv pe parcursul procesului menționat.
67      Pentru a răspunde la această a doua întrebare, este necesar, prin urmare, să se stabilească domeniul de aplicare al cerinței de la începutul punctului (ii) din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 privind cunoașterea de către persoana în cauză a procesului stabilit, care constituie, în lipsa unei trimiteri la dreptul național al statelor membre, o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform pe teritoriul Uniunii Europene (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctele 28-31).
68      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, precum și Hotărârea din 4 septembrie 2025, Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Mureș
ș.a., C‑489/23, EU:C:2025:651, punctul 31).
69      În ceea ce privește termenii articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, este necesar să se arate că modul de redactare a acestei dispoziții, în diferitele sale versiuni lingvistice, nu permite să se stabilească în mod univoc dacă dispoziția menționată impune, pentru aplicarea sa, ca persoana în cauză să fi avut cunoștință de data precisă a ședinței stabilită pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
70      În special, deși versiunea în limba italiană a articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din această decizie‑cadru conține în mod expres o astfel de cerință, anumite versiuni, precum cele în limbile engleză și franceză, se limitează să impună „cunoașterea procesului stabilit”, în timp ce altele impun, precum versiunile în limbile germană și maghiară, „cunoașterea ședinței stabilite” sau, precum cele în limbile cehă, polonă și suedeză, „cunoașterea ședinței prevăzute”.
71      Deși, desigur, aceste diferite expresii ar putea sugera că persoana în cauză trebuie, astfel cum prevede în mod explicit versiunea în limba italiană a acestei dispoziții, să fi avut cunoștință de data precisă a ședinței stabilită pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, nu este mai puțin adevărat că, potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții de drept al Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acesteia și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor redactate în toate limbile Uniunii. Astfel, în caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text de dreptul Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Naturvårdsverket (Tratarea deșeurilor după preluare), C‑221/24 și C‑222/24, EU:C:2025:818, punctul 45 și jurisprudența citată].
72      În această privință, în ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, trebuie să se constate că punctul (i) din această dispoziție impune ca persoana în cauză fie să fi fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la „data și locul stabilite pentru procesul” în urma căruia a fost pronunțată această decizie, fie să fi primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la „data și locul stabilite pentru respectivul proces”, în așa fel încât să se fi stabilit fără echivoc faptul că „persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit”.
73      Astfel, este necesar să se constate că reiese chiar din termenii articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (i) din Decizia‑cadru 2008/909 că expresia „cunoștință de procesul stabilit” care figurează în acesta impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
74      În cadrul unei interpretări contextuale, pare să se poată deduce de aici că cerinței corespunzătoare, de la începutul punctului (ii) din acest articol
9 alineatul
(1) litera (i), poate, pentru motive de coerență, să i se confere același domeniu de aplicare, astfel încât această dispoziție trebuie interpretată în sensul că impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
75      Această interpretare este confirmată de dispozițiile Directivei 2016/343, care prevede norme minime privind anumite elemente ale procedurilor penale, printre care „dreptul de a fi prezent la proces”, în special articolul
8 alineatul
(2) din aceasta, care constituie un element contextual relevant pentru interpretarea articolului
9 alineatul
(1) litera (i) din decizia‑cadru menționată ca urmare a legăturii funcționale existente între aceste două dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 ianuarie 2025, VB II (Informare privind dreptul la un nou proces), C‑400/23, EU:C:2025:14, punctul 48).
76      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul
8 alineatul (2) din Directiva 2016/343, statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, cu condiția ca, potrivit literei (a) a acestei dispoziții, persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării la procesul său ori ca, potrivit literei (b) a dispoziției menționate, persoana suspectată sau acuzată menționată, care a fost informată cu privire la proces, să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de către persoana suspectată sau acuzată, fie de către stat.
77      Or, Curtea a statuat că articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2016/343 acordă o importanță deosebită informării persoanei în cauză, întrucât condiționează în mod expres orice posibilitate de a organiza un proces în lipsă de informarea cu privire la proces a acestei persoane. Bazându‑se în special pe considerentul (36) al acestei directive, Curtea a precizat că condiția, enunțată atât la litera (a), cât și la litera (b) ale acestui articol 8 alineatul (2), potrivit căreia persoana în cauză trebuie informată cu privire la proces impune informarea acesteia asupra datei și a locului în care urmează să se desfășoare procesul, astfel încât să fie în măsură să aibă cunoștință despre procesul menționat [a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 2022, HN (Procesul unui acuzat îndepărtat de pe teritoriu), C‑420/20, EU:C:2022:679, punctele 51 și 52].
78      Interpretarea teleologică a articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 confirmă de asemenea interpretarea potrivit căreia cerința de la începutul acestui punct (ii) impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
79      Astfel, după cum reiese în mod expres din articolul
1 din Decizia‑cadru 2009/299, interpretat în lumina considerentelor (1) și (15) ale acesteia, acest articol
9 alineatul
(1) litera (i) urmărește, prin precizarea definiției motivelor comune de executare a unei hotărâri judecătorești de condamnare în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul său, să protejeze dreptul acesteia de a fi prezentă în persoană la procesul penal îndreptat împotriva sa, care constituie un element esențial al dreptului la apărare și, în general, are o importanță capitală în respectarea dreptului la un proces penal echitabil, consacrat la articolul
47 al doilea și al treilea paragraf, precum și la articolul
48 din cartă, îmbunătățind în același timp recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare între statele membre [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctele 50 și 60, precum și jurisprudența citată].
80      Or, interpretarea articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, potrivit căreia persoana în cauză trebuie să fie informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul său, favorizează realizarea acestor obiective, din moment ce permite persoanei în cauză să se prezinte personal dacă dorește acest lucru, iar aceasta până în momentul în care procesul va avea loc efectiv sau, alternativ, este de natură să se asigure că persoana în cauză a renunțat în mod voluntar și neechivoc să se prezinte la acest proces.
81      În acest context, mai trebuie precizat că, contrar a ceea ce ar putea sugera formularea articolului
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, această dispoziție nu poate fi înțeleasă în sensul că impune ca informarea cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul persoanei în cauză să preceadă acordarea mandatului de către aceasta avocatului său pentru a o apăra pe parcursul procesului, întrucât, în caz contrar, astfel cum a subliniat domnul avocat general la punctul 106 din concluzii, s‑ar impune cerințe de formă excesive precum necesitatea de a confirma sau de a reînnoi acest mandat în vederea procesului în apel, în condițiile în care mandatul menționat a fost conferit inițial pentru a acoperi întreaga procedură.
82      Astfel, în măsura în care o asemenea informare urmărește să permită persoanei în cauză să se prezinte personal la procesul său, este lipsit de importanță dacă aceasta i‑a parvenit înainte sau după ce a fost acordat un mandat unui avocat. De altfel, este necesar să se observe că, atunci când persoana în cauză mandatează un avocat pentru a declara apel și a o reprezenta în cadrul procedurii în cauză, acest mandat precedă în mod necesar informarea cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în apel, care, prin definiție, nu sunt cunoscute încă în acest stadiu.
83      Rezultă astfel din cele ce precedă că cerința de la începutul punctului (ii) din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 impune ca persoana în cauză să fi fost informată în timp util cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru acest proces, fără a avea importanță dacă această informare i‑a parvenit înainte sau după ce a mandatat un avocat pentru a o apăra pe parcursul procesului său.
84      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție condiționează aplicarea sa de informarea în timp util a persoanei în cauză cu privire la data ședinței stabilită pentru procesul său, dar nu de faptul ca această persoană în cauză să dispună de această informație înainte de a mandata un avocat pentru a o apăra la acest proces.
Cu privire la a treia întrebare
85      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care obligă autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în statul membru emitent atunci când condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din această dispoziție nu sunt îndeplinite.
86      Această întrebare nu prezintă utilitate în cadrul cauzei principale decât dacă instanța de trimitere ar constata, în lumina răspunsului la a doua întrebare, că condițiile de aplicare a ipotezei prevăzute la punctul (ii) din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din această decizie‑cadru nu sunt îndeplinite în împrejurările din cauza principală.
87      Reiese din însăși formularea acestui articol
9 alineatul
(1) litera (i), în special din indicația potrivit căreia autoritatea judiciară de executare „poate” refuza recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești de condamnare în cauză, că autoritatea competentă din statul membru de executare dispune de posibilitatea de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare în cazul în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, cu excepția cazului în care certificatul prevăzut la articolul
4 din această decizie‑cadru prevede că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) și, respectiv, (iii) din această dispoziție [a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑396/22, EU:C:2023:1029, punctele 38 și 39, precum și jurisprudența citată].
88      Acest articol 9 alineatul (1) litera (i) limitează astfel posibilitatea de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare, enumerând, în mod precis și uniform, condițiile în care nu pot fi refuzate recunoașterea și executarea unei astfel de hotărâri pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă personal [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 49, precum și jurisprudența citată].
89      Rezultă că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 58 din prezenta hotărâre, autoritatea competentă din statul membru de executare este obligată să procedeze la recunoașterea și la executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare, în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a uneia dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau, respectiv, (iii) ale
acestui articol
9 alineatul
(1) litera (i).
90      Acestea fiind precizate, având în vedere că articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede un motiv facultativ de nerecunoaștere și de neexecutare a unei hotărâri judecătorești de condamnare, autoritatea competentă din statul membru de executare poate, în orice caz, după ce a constatat că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) și (iii) din această dispoziție în ceea ce privește situația persoanei care face obiectul unei astfel de hotărâri, să ia în considerare ansamblul circumstanțelor proprii fiecărei spețe, în special comportamentul acestei persoane, care să îi permită să se asigure că recunoașterea și executarea acestei hotărâri judecătorești nu implică o încălcare a dreptului la apărare al persoanei menționate [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctele 76 și 78, precum și jurisprudența citată].
91      În speță, din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională în discuție în litigiul principal obligă autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în statul membru emitent atunci când nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909. Această reglementare privează, așadar, această autoritate de o marjă de apreciere pentru a verifica, pe baza împrejurărilor speței, dacă dreptul la apărare al persoanei în cauză poate fi totuși considerat ca fiind respectat și, prin urmare, pentru a decide recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești de condamnare în cauză.
92      În aceste condiții, trebuie să se constate că o astfel de reglementare națională este contrară articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909.
93      În această privință, trebuie amintit că principiul supremației dreptului Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu impune unei instanțe naționale să lase neaplicată o dispoziție a dreptului național incompatibilă cu dispoziții ale deciziei‑cadru menționate, întrucât acestea sunt lipsite de efect direct. Cu toate acestea, autoritățile statelor membre, inclusiv instanțele judecătorești, sunt obligate să efectueze, în măsura posibilului, o interpretare conformă a dreptului lor național care să le permită să asigure un rezultat compatibil cu finalitatea urmărită
de această decizie‑cadru [a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 47 și jurisprudența citată].
94      Astfel, deși deciziile‑cadru nu pot avea un efect direct, caracterul lor obligatoriu determină totuși, în privința autorităților naționale din statele membre, o obligație de interpretare conformă a dreptului lor intern începând de la data expirării termenului de transpunere a acestor decizii‑cadru. La aplicarea dreptului lor național, aceste autorități sunt obligate, așadar, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile acestuia în lumina textului și a finalității deciziei‑cadru în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta, o interpretare contra legem a dreptului național fiind însă exclusă. Prin urmare, principiul interpretării conforme impune luarea în considerare a ansamblului dreptului intern și aplicarea metodelor de interpretare recunoscute de acesta pentru a garanta eficacitatea deplină a respectivei decizii‑cadru și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta [Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 48 și jurisprudența citată].
95      Rezultă că, în cazul în care instanța de trimitere ar considera că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, în special la punctul (ii) din această dispoziție, ar reveni acesteia, luând în considerare ansamblul dreptului său intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, sarcina de a interpreta reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității Deciziei‑cadru 2008/909, în sensul că aceasta poate aprecia, pe baza tuturor împrejurărilor speței, dacă dreptul la apărare al persoanei în cauză poate fi totuși considerat ca fiind respectat, astfel încât ar fi necesar să se recunoască și să se execute hotărârea judecătorească de condamnare în cauză.
96      În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care obligă autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în statul membru emitent atunci când niciuna dintre condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din această dispoziție nu este îndeplinită.
Cu privire la a patra întrebare
97      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că autoritatea competentă din statul membru de executare poate, atunci când constată că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din dispoziția menționată, să ia în considerare faptul că persoana în cauză a solicitat autorității competente din statul membru emitent ca pedeapsa sa să fie executată în statul membru al cărui resortisant este și în care se află centrul intereselor sale pentru a decide că această executare nu implică o încălcare a dreptului său la apărare.
98      De la bun început, trebuie precizat că răspunsul la această întrebare, la fel ca cel la a treia întrebare, nu prezintă utilitate în cadrul cauzei principale decât dacă instanța de trimitere ar constata, în lumina răspunsului la a doua întrebare, că condițiile de aplicare a ipotezei prevăzute la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) punctul (ii) din această decizie‑cadru nu sunt îndeplinite în împrejurările din cauza principală.
99      Astfel cum s‑a arătat la punctele 57-59 din prezenta hotărâre, articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din decizia‑cadru menționată prevede, la punctele (i)-(iii), condițiile în care trebuie să se considere că persoana în cauză a renunțat în mod voluntar și neechivoc să fie prezentă la procesul său, astfel încât autoritatea competentă din statul membru de executare este obligată să recunoască și să execute hotărârea judecătorească de condamnare pronunțată în urma unui asemenea proces.
100    Astfel cum arată instanța de trimitere în decizia sa, o asemenea renunțare poate rezulta din comportamentul persoanei în cauză atunci când, în conformitate cu situația prevăzută la punctul (iii) al acestui articol
9 alineatul
(1) litera (i), aceasta a indicat în mod expres că nu contestă decizia pronunțată în urma unui proces la care nu a fost prezentă personal sau că nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător.
101    Cu toate acestea, după cum a arătat domnul avocat general la punctele 129 și 130 din concluzii, faptul că persoana în cauză a solicitat, precum în cauza principală, autorității competente a statului membru emitent ca pedeapsa pronunțată în privința sa în urma unui proces la care nu a fost prezentă personal să fie executată în statul membru al cărui resortisant este și în care se află centrul intereselor sale nu răspunde, ca atare, astfel cum sugerează în mod întemeiat instanța de trimitere prin intermediul celei de a patra întrebări, condițiilor prevăzute de această dispoziție, din moment ce nimic nu împiedică persoana în cauză să formuleze o astfel de cerere, rezervându‑și totodată dreptul de a contesta hotărârea judecătorească de condamnare prin care s‑a pronunțat această pedeapsă și de a solicita desfășurarea unui nou proces.
102    Acestea fiind precizate, trebuie amintit că din jurisprudența menționată la punctul 90 din prezenta hotărâre rezultă că autoritatea competentă a statului membru de executare poate, după ce a constatat că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, să ia în considerare alte împrejurări care să îi permită să se asigure că recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești de condamnare vizate nu implică o încălcare a dreptului la apărare al persoanei în cauză, în special comportamentul acesteia.
103    În aceste condiții, autoritatea competentă din statul membru de executare poate, prin urmare, să ia în considerare o cerere, precum cea efectuată în cauza principală, prin care se solicită executarea pedepsei în statul membru al cărui resortisant este persoana în cauză și în care se află centrul intereselor sale pentru a decide că această executare nu implică o încălcare a dreptului său la apărare, astfel încât nu este necesar să se aplice motivul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, în pofida faptului că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din această dispoziție.
104    În consecință, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul
9 alineatul
(1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că autoritatea competentă din statul membru de executare poate, atunci când constată că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din dispoziția menționată, să ia în considerare faptul că persoana în cauză a solicitat autorității competente din statul membru emitent ca pedeapsa să fie executată în statul membru al cărui resortisant este și în care se află centrul intereselor sale pentru a decide că această executare nu implică o încălcare a dreptului său la apărare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
105    Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)      Articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009,
trebuie interpretat în sensul că
condiția referitoare la cunoașterea procesului stabilit, prevăzută de această dispoziție, este îndeplinită atunci când o citație nu a fost notificată în mod direct persoanei în cauză, ci unui avocat mandatat de aceasta pentru a o apăra la proces și pe care l‑a numit în statul membru emitent pentru a primi notificările care îi sunt adresate.
2)      Articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretat în sensul că
această dispoziție condiționează aplicarea sa de informarea în timp util a persoanei în cauză cu privire la data ședinței stabilită pentru procesul său, dar nu de faptul ca această persoană în cauză să dispună de această informație înainte de a mandata un avocat pentru a o apăra la acest proces.
3)      Articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretat în sensul că
se opune unei reglementări naționale care obligă autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în statul membru emitent atunci când niciuna dintre condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din această dispoziție nu sunt îndeplinite.
4)      Articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretat în sensul că
autoritatea competentă din statul membru de executare poate, atunci când constată că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din dispoziția menționată, să ia în considerare faptul că persoana în cauză a solicitat autorității competente din statul membru emitent ca pedeapsa să fie executată în statul membru al cărui resortisant este și în care se află centrul intereselor sale pentru a decide că această executare nu implică o încălcare a dreptului său la apărare.
Semnături
*      Limba de procedură: germana.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.