62009CC0027_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Cuprins
Introducere
Contextul juridic
Legislația Uniunii Europene
Legislația referitoare la drepturile omului
Istoric
PMOI
Evenimente care s‑au petrecut imediat înainte și concomitent cu adoptarea deciziei în litigiu
Hotărârea atacată
Recursul
Admisibilitate
Cu privire la fond
Cu privire la primul motiv (întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare)
Procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu: (1) perioada dintre 7 mai 2008 și 9 iunie 2008
Procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu: (2) perioada dintre 9 iunie 2008 și 15 iulie 2008
Cerința de a notifica PMOI
Cu privire la al doilea și la al treilea motiv
Cu privire la al doilea motiv [pretinsa încălcare a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931]
Cu privire la al treilea motiv (întemeiat pe pretinsa încălcare a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă)
Primul argument: „informațiile nedivulgate nu au fost invocate”
Cel de al doilea argument: „informațiile nedivulgate erau confidențiale”
Rolul jucat de autoritățile naționale ale statelor membre
Procedura în fața Consiliului
–	Cazul în care autoritatea națională competentă este o „autoritate judiciară”
–	Cazul în care autoritatea națională competentă este o „autoritate competentă echivalentă”
Regulamentul de procedură al Tribunalului
–	Sfera de aplicare
–	Utilizarea elementelor de probă confidențiale
–	Necesitatea de respectare a garanțiilor Uniunii Europene în materia drepturilor omului
–	Natura examenului pe care trebuie să îl realizeze instanțele Uniunii Europene și intensitatea acestuia
Observație finală
Costuri
Concluzie
Introducere
1. Prin recursul formulat, Republica Franceză solicită Curții de Justiție anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (în prezent Tribunalul)(2) din 4 decembrie 2008 pronunțate în cauza T‑284/08, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul (denumită în continuare „hotărârea atacată”)(3) .
2. Prin această hotărâre, Tribunalul a anulat Decizia 2008/583/CE a Consiliului (denumită în continuare „decizia în litigiu”)(4) în măsura în care aceasta privea People’s Mojahedin Organization of Iran (denumită în continuare „PMOI”). Această decizie avusese drept consecință menținerea dispozițiilor cu privire la înghețarea fondurilor și a altor active financiare și resurse economice ale PMOI pe teritoriul Uniunii Europene.
3. Succesiunea evenimentelor care au precedat pronunțarea hotărârii atacate este complicată. Pentru a facilita înțelegerea textului, am descris evenimentele principale în cuprinsul prezentelor concluzii, iar cronologia lor detaliată am inclus‑o într‑o anexă separată.
4. Istoricul cauzei trebuie interpretat în contextul creșterii semnificative în ultimii ani a terorismului internațional și al răspunsului Organizației Națiunilor Unite și al Uniunii Europene la amenințarea pe care a reprezentat‑o și continuă să o reprezinte această formă de terorism.
Contextul juridic
5. La 28 septembrie 2001, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 1373 (2001). Articolul 1 din această rezoluție prevede: „[...] toate statele membre [...] (c) îngheață fără întârziere fondurile și alte active financiare ori resurse economice ale persoanelor care comit sau încearcă să comită acte teroriste, le facilitează sau participă la realizarea acestora, ale entităților care aparțin acestor persoane sau sunt controlate de acestea și ale persoanelor sau ale entităților care acționează în numele sau la indicațiile acestor persoane ori entități [...]”.
Legislația Uniunii Europene
6. Ca parte a măsurilor de transpunere a Rezoluției 1373 (2001) în cadrul legislației Uniunii Europene, Consiliul a adoptat la 27 decembrie 2001 Poziția comună 2001/931(5) .
7. Potrivit considerentului (7) al Poziției comune 2001/931:
„Este necesară o acțiune a Comunității pentru a pune în aplicare unele dintre aceste măsuri suplimentare. O acțiune a statelor membre este de asemenea necesară, în special în ceea ce privește aplicarea formelor de cooperare polițienească și judiciară în materie penală.”
8. Articolul 1 din Poziția comună 2001/931 prevede:
„(1) Prezenta poziție comună se aplică, în conformitate cu dispozițiile articolelor care urmează, persoanelor, grupurilor și entităților implicate în acte de terorism, a căror listă este prevăzută în anexă.
(2) În sensul prezentei poziții comune, prin «persoane, grupuri și entități implicate în acte de terorism» se înțelege:
– persoane care comit sau încearcă să comită acte de terorism, le facilitează sau participă la acestea;
– grupuri și entități care aparțin acestor persoane sau care sunt controlate direct sau indirect de acestea și persoane, grupuri și entități care acționează în numele sau în conformitate cu instrucțiunile acestor persoane, grupuri și entități, inclusiv fondurile provenind din bunuri care fie aparțin acestor persoane și persoanelor, grupurilor și entităților care le sunt asociate, fie sunt controlate direct sau indirect de acestea.
(3) În sensul prezentei poziții comune, prin «act de terorism» se înțelege unul dintre următoarele acte săvârșite cu intenție care, prin natura sau împrejurările sale, poate să dăuneze grav unei țări sau organizații internaționale, corespunzând definiției infracțiunii în dreptul național, atunci când este comis cu scopul:
(i) de a intimida în mod grav o populație sau
(ii) de a constrânge, în mod ilegal, autoritățile publice sau o organizație internațională să îndeplinească sau să se abțină de la îndeplinirea unui act oarecare sau
(iii)	de a destabiliza în mod grav sau de a distruge structurile fundamentale politice, constituționale, economice sau sociale ale unei țări sau ale unei organizații internaționale:
(a) acțiunile care pun în pericol viața persoanei, care pot avea ca rezultat moartea acesteia;
(b) vătămarea gravă a integrității fizice a unei persoane;
(c) răpirea sau luarea de ostatici;
(d) provocarea de distrugeri masive unei incinte guvernamentale sau publice, unui sistem de transport, unei infrastructuri, inclusiv unui sistem informatic, unei platforme fixe situate pe platoul continental, unui loc public sau unei proprietăți private, care poate pune în pericol viețile oamenilor sau poate provoca pierderi economice considerabile;
(e) răpirea aeronavelor, navelor sau a altor mijloace de transport în comun sau de mărfuri;
(f) fabricarea, posesia, achiziția, transportul, furnizarea sau utilizarea de arme de foc, de explozibili, de arme nucleare, biologice sau chimice, precum și, în ceea ce privește armele biologice sau chimice, cercetarea și producerea;
(g) eliberarea de substanțe periculoase sau provocarea de incendii, de inundații sau de explozii care au ca efect punerea în pericol a vieții oamenilor;
(h) perturbarea sau întreruperea aprovizionării cu apă, cu electricitate sau cu orice altă resursă naturală esențială, având ca efect punerea în pericol a vieții oamenilor;
(i) amenințarea de a comite oricare dintre actele enumerate la literele (a)-(h);
(j) conducerea unui grup terorist;
(k) participarea la activitățile unui grup terorist, inclusiv prin furnizarea de informații sau de mijloace materiale, sau orice formă de finanțare a activităților acestuia, având cunoștință de faptul că această participare va contribui la activitățile criminale ale grupului.
În sensul prezentului alineat, prin «grup terorist» se înțelege grupul organizat, format din mai mult de două persoane, stabilit în timp și acționând în mod concertat în vederea comiterii de acte teroriste. Expresia «grup organizat» desemnează grupul care nu s‑a constituit conjunctural pentru a săvârși imediat un act terorist și care nu are în mod necesar roluri clar definite pentru membrii săi, continuitate în compunere sau o structură elaborată.
(4) Lista din anexă este întocmită pe baza unor informații precise sau a unor elemente de dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă față de persoanele, grupurile și entitățile vizate, fie că este vorba de inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru un act terorist ori de tentativa de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act, bazate pe probe sau indicii serioase și credibile, sau fie că este vorba de o condamnare pentru astfel de fapte. Persoanele, grupurile și entitățile identificate de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite ca având legătură cu terorismul și cu privire la care acesta a dispus sancțiuni pot fi incluse pe listă.
În sensul prezentului alineat, prin «autoritate competentă» se înțelege o autoritate judiciară sau, în cazul în care autoritățile judiciare nu au nicio competență în domeniul reglementat de prezentul alineat, o autoritate competentă echivalentă în acest domeniu.
(5) Consiliul procedează astfel încât numele persoanelor fizice sau juridice, ale grupurilor sau entităților enumerate în anexă să fie însoțite de elemente suficiente pentru a permite identificarea precisă a persoanelor fizice, a persoanelor juridice, a entităților sau organismelor, ceea ce va facilita scoaterea din cauză a acelora care au nume identice sau asemănătoare.
(6) Numele persoanelor și ale entităților incluse pe lista din anexă vor face obiectul unei revizuiri la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru, pentru a se asigura că menținerea lor pe listă rămâne justificată”.
9. Articolul 4 din Poziția comună 2001/931 prevede:
„Statele membre își acordă reciproc, prin cooperarea polițienească și judiciară în materie penală în cadrul titlului VI din Tratatul privind Uniunea Europeană, asistență cât mai extinsă pentru prevenirea și combaterea actelor de terorism. În acest scop, pentru anchetele și urmăririle efectuate de autoritățile acestora cu privire la persoane, grupuri sau entități a căror listă este prevăzută în anexă, statele membre își utilizează competențele de care dispun în mod plenar, la cerere, în conformitate cu legislația Uniunii Europene și cu alte acorduri, aranjamente și convenții internaționale obligatorii pentru statele membre.”
10. Anexa la Poziția comună 2001/931 nu includea PMOI.
11. Deoarece a considerat că transpunerea măsurilor prevăzute în Poziția comună 2001/931 la nivelul Uniunii Europene trebuia să se realizeze prin intermediul unui regulament, Consiliul a adoptat Regulamentul nr. 2580/2001 (denumit în continuare „regulamentul”)(6) .
12. Articolul 1 alineatul (6) din regulament conține următoarea definiție:
„Prin «controlul asupra unei persoane juridice, unui grup sau unei entități» se înțelege oricare din situațiile următoare:
(a) deținerea dreptului de a numi sau de a revoca majoritatea membrilor organelor de administrare, de conducere sau de supraveghere ale unei astfel de persoane juridice, ale unui grup sau ale unei entități;
(b) numirea, numai prin exercitarea dreptului de vot, a majorității membrilor organelor de administrare, de conducere sau de supraveghere ale unei persoanei juridice, ale unui grup sau ale unei entități, care au deținut funcția respectivă în cursul actualului exercițiu financiar și în cel precedent;
(c) controlul exclusiv, în temeiul unui acord încheiat cu alți acționari sau membri ai unei persoane juridice, ai unui grup sau ai unei entități, asupra majorității drepturilor de vot ale acționarilor sau membrilor persoanei juridice, grupului sau entității în cauză;
(d) deținerea dreptului de a exercita o influență dominantă asupra unei persoane juridice, unui grup sau unei entități în temeiul unui acord încheiat cu această persoană juridică, grup sau entitate sau al unei dispoziții cuprinse în actul constitutiv sau în statutul acestora, în cazul în care legislația care cârmuiește regimul acelei persoane juridice, acelui grup sau acelei entități permite acest tip de acord sau de dispoziție;
(e) deținerea competenței de a exercita dreptul de a exercita o influență dominantă menționată la litera (d), fără a fi deținătorul acestui drept;
(f) deținerea dreptului de a utiliza, în tot sau în parte, activele unei persoane juridice, ale unui grup sau ale unei entități;
(g) conducerea activităților unei persoane juridice, ale unui grup sau ale unei entități într‑un mod unitar, publicând totodată bilanțuri consolidate;
(h) participarea, în comun și în mod solidar, la obligațiile financiare ale unei persoane juridice, ale unui grup sau ale unei entități sau garantarea acestora”.
13. Articolul 2 din regulament prevede:
„(1) Cu excepția derogărilor autorizate în temeiul articolelor 5 și 6:
(a) se îngheață toate fondurile, alte active financiare și resurse economice care aparțin, se află în posesia sau sunt deținute de o persoană fizică sau juridică, grup sau entitate inclusă pe lista menționată la alineatul (3);
(b) fondurile, alte active financiare și resurse economice nu se pun, direct sau indirect, la dispoziția unei persoane fizice sau juridice, unui grup sau unei entități incluse pe lista menționată la alineatul (3), și nici nu pot fi utilizate în beneficiul acestora.
[…]
(3) Consiliul, hotărând în unanimitate, stabilește, revizuiește și modifică lista persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică prezentul regulament, în conformitate cu dispozițiile articolului 1 alineatele (4), (5) și (6) din Poziția comună [2001/931]. Această listă enumeră:
(i) persoanele fizice care săvârșesc sau încearcă să săvârșească un act de terorism, participă la un astfel de act sau facilitează săvârșirea acestuia;
(ii) persoanele juridice, grupurile sau entitățile care săvârșesc sau încearcă să săvârșească un act de terorism, participă la un astfel de act sau facilitează săvârșirea acestuia;
(iii)	persoanele juridice, grupurile sau entitățile deținute sau controlate de una sau mai multe persoane fizice sau juridice, grupuri sau entități menționate la punctele (i) și (ii) sau
(iv) persoanele fizice sau juridice, grupurile sau entitățile care acționează în numele sau la ordinul uneia sau mai multor persoane fizice sau juridice, grupuri sau entități menționate la punctele (i) și (ii).”
14. Articolul 8 din regulament prevede:
„Statele membre, Consiliul și Comisia se informează reciproc cu privire la măsurile adoptate în aplicarea prezentului regulament și își comunică informațiile relevante de care dispun în legătură cu prezentul regulament [...] precum și informațiile cu privire la încălcarea și problemele legate de punerea în aplicare a acestuia sau la hotărârile pronunțate de instanțele judecătorești naționale.”
15. Prin Decizia 2001/927(7), Consiliul a adoptat lista inițială a persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplica regulamentul. Numele PMOI nu era inclus pe această listă.
16. În anexa la Poziția comună 2002/340 din 2 mai 2002(8), Consiliul a inclus o listă actualizată a persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplica Poziția comună 2001/931. Punctul 2 din această anexă, intitulat „Grupuri și entități”, conținea o mențiune referitoare la PMOI, care era identificată astfel: „Mujahedin‑e Khalq Organisation (MEK sau MKO) [cu excluderea «National Council of Resistance of Iran» (NCRI)] [cunoscută sub denumirea «The National Liberation Army of Iran» (NLA, aripa militantă a MEK), the People’s Mujahidin of Iran (PMOI) [sic], National Council of Resistence (NCR) [sic], Muslim Iranian Student’s Society [sic]]”.
17. Prin Decizia 2002/334, adoptată de asemenea la 2 mai 2002(9), Consiliul a adoptat lista actualizată a persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplica regulamentul. Numele PMOI era inclus pe această listă în același mod ca cel care figura în anexa la Poziția comună 2002/340.
18. Potrivit articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 și articolului 2 alineatul (3) din regulament, Consiliul a adoptat o serie de decizii suplimentare care enumera persoanele, grupurile și entitățile cărora li se aplica poziția comună respectivă. Numele PMOI figura în continuare în anexele la aceste decizii.
19. La 15 iulie 2008, Consiliul a adoptat decizia în litigiu. Numele PMOI a fost introdus din nou în anexa la această decizie.
20. Prin Decizia 2009/62(10), adoptată ulterior hotărârii atacate, care a fost pronunțată la 4 decembrie 2008, Consiliul a adoptat o listă actualizată de persoane, grupuri și entități cărora li se aplica Regulamentul nr. 2580/2001. Numele PMOI nu mai era inclus pe această listă.
Legislația referitoare la drepturile omului
21. Articolul 15 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „convenția”) prevede:
„În caz de război sau de alt pericol public ce amenință viața națiunii, orice înaltă parte contractantă poate lua măsuri care derogă de la obligațiile prevăzute de prezenta convenție, în măsura strictă în care situația o impune și cu condiția ca aceste măsuri să nu fie în contradicție cu alte obligații care decurg din dreptul internațional.”
22. Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”)(11), intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”, are următorul cuprins:
„Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol.
Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată.
[…]”
Istoric
PMOI
23. PMOI este o organizație politică iraniană(12) . A fost înființată în 1965 cu scopul inițial de a se opune regimului instituit de Shah. PMOI a participat activ la protestele din Iran, care au condus în cele din urmă la căderea regimului Shah în 1979. Ulterior, organizația a intrat imediat în conflict cu regimul fundamentalist instituit de Ayatollah Khomeini. La sfârșitul anului 1981, mulți membri și simpatizanți ai PMOI au plecat în exil, principalul lor loc de refugiu fiind Franța. Cu toate acestea, în 1986, în urma negocierilor purtate între autoritățile franceze și autoritățile iraniene, guvernul francez a tratat aceste persoane drept străini indezirabili, iar conducerea PMOI, urmată de câteva mii de partizani, s‑a mutat în Irak. Ei și‑au format aici un adevărat arsenal de arme, inclusiv tancuri și lansatoare de rachete, până la invadarea acestei țări de forțele coaliției în 2003. Din Irak, au furnizat sprijin militar țării lor gazdă în războiul împotriva Iranului până la terminarea acestuia. Până în 2001, ei au desfășurat activități violente pe teritoriul Iranului.
24. Din 2001, dar mai ales de la ocuparea Irakului în 2003, PMOI a susținut o campanie continuă pentru legitimarea statutului său de mișcare laică și democratică ce avea drept obiectiv înlăturarea pașnică a regimului actual din Iran. În cadrul unui Congres extraordinar care a avut loc în Irak în iunie 2001, PMOI a declarat în mod oficial că a hotărât să abandoneze toate acțiunile sau activitățile militare în Iran.
25. Cu toate acestea, activitățile teroriste în care PMOI a fost implicată anterior au determinat ca organizația să fie interzisă în calitate de organizație teroristă în mai multe țări. Printr‑o ordonanță care a intrat în vigoare la 8 octombrie 1997, Secretarul de Stat al Statelor Unite a desemnat PMOI drept „organizație teroristă străină” în această țară(13) . La 28 martie 2001, Secretary of State for the Home Department al Regatului Unit (denumit în continuare „Home Secretary”) a adoptat o ordonanță în temeiul Legii din 2000 privind terorismul (Terrorism Act 2000), care a avut drept consecință desemnarea PMOI drept organizație teroristă interzisă în acest stat membru(14) .
26. Aceste activități au determinat ca și Franța să ia poziție împotriva membrilor prezumați ai PMOI. În aprilie 2001, „Parchetul Antiterorist” de pe lângă Tribunal de grande instance de Paris (Tribunalul de Mare Instanță, Paris) a început urmărirea penală(15) sub acuzația de „asociere în vederea pregătirii de acte de terorism” în condițiile prevăzute de Legea nr. 96/647 din 22 iulie 1996. Această urmărire penală a privit de asemenea „finanțarea unui grup terorist” prevăzută de Legea nr. 2001/1062 din 15 noiembrie 2001.
27. La 17 iunie 2003, birourile PMOI de la Auvers‑sur‑Oise din Franța au fost percheziționate de poliția franceză(16) . Au fost prinse foarte multe persoane, iar unele dintre acestea au fost reținute. Deși a fost descoperită o importantă sumă de bani, nu s‑au adus niciun fel de acuzații.
28. În afară de urmărirea penală menționată la punctul 26 de mai sus, la 19 martie 2007 și la 13 noiembrie 2007, Parchetul Antiterorist a formulat alte două acuzații împotriva membrilor prezumați ai PMOI. Acestea urmăreau în special acuzațiile de „spălare a produsului direct sau indirect al infracțiunilor de escrocherie asupra unor persoane deosebit de vulnerabile și escrocherie în grup organizat” în legătură cu o acțiune teroristă.
29. Între timp, în Regatul Unit, la 30 octombrie 2006, PMOI a atacat în fața Proscribed Organisations Appeal Commission (Comisia de Apel privind Organizațiile Interzise, Regatul Unit, denumită în continuare „POAC”) decizia adoptată de Home Secretary prin care se respingea ridicarea interdicției PMOI. Argumentul principal pe care se întemeia acțiunea formulată de PMOI a fost că, independent de natura activităților sale la momentul interdicției, PMOI renunțase între timp la actele de terorism și la violență.
30. Prin decizia sa, POAC a admis apelul formulat de PMOI. Aceasta califica decizia Home Secretay privind refuzul ridicării interdicției drept „profund injustă”.
31. Prin hotărârea din 7 mai 2008(17), Court of Appeal (England and Wales) a respins cererea formulată de Home Secretary având ca obiect autorizarea acestuia de a introduce la această instanță un recurs împotriva deciziei POAC și a dispus ca Home Secretary să ridice interdicția în ceea ce privește PMOI.
Evenimente care s‑au petrecut imediat înainte și concomitent cu adoptarea deciziei în litigiu
32. Mai multe evenimente s‑au succedat cu puțin timp înainte sau relativ aproape de momentul adoptării deciziei în litigiu.
33. La 9 iunie 2008, Republica Franceză a furnizat Consiliului ceea ce aceasta califica drept informații suplimentare cu privire la PMOI care, în opinia acestui stat membru, justificau menținerea PMOI pe lista persoanelor, grupurilor și entităților ale căror active erau înghețate potrivit articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și articolului 2 alineatul (3) din regulament.
34. Ulterior, a avut loc o serie de reuniuni ale grupului de lucru al Consiliului responsabil de transpunerea Poziției comune 2001/931 (denumit în continuare „Grupul de lucru PC 931”)(18) . După aprobarea deciziei în litigiu și a expunerii de motive prezentate de acest grup de lucru la 4 iulie 2008, în aceeași zi, a avut loc o reuniune a Grupului de lucru al consilierilor pentru relații externe al Consiliului (Relex), în cadrul căreia s‑a ajuns la un acord privind textul versiunii actualizate a deciziei în litigiu. Această versiune actualizată a fost distribuită Comitetului Reprezentanților Permanenți și a fost aprobată de acest comitet la 9 iulie 2008. Decizia a fost adoptată la 15 iulie 2008.
35. Între timp, prin ordonanța din 23 iunie 2008, intrată în vigoare la 24 iunie 2008, Home Secretary, acționând conform Hotărârii Court of Appeal din 7 mai 2008, a înlăturat numele PMOI de pe lista organizațiilor interzise în temeiul Terrorism Act 2000 în acest stat membru.
36. Prin scrisoarea din 15 iulie 2008, Consiliul a comunicat decizia în litigiu PMOI. La această scrisoare era anexată o expunere de motive(19) .
37. Este cert că, în niciun stadiu anterior adoptării deciziei în litigiu, Consiliul nu a comunicat PMOI informațiile noi sau elementele noi aduse la dosar care, în opinia acestuia, justificau menținerea organizației pe lista organizațiilor ale căror fonduri erau înghețate în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și al articolului 2 alineatul (3) din regulament.
Hotărârea atacată
38. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 iulie 2008, PMOI a formulat o acțiune împotriva Consiliului prin care solicita anularea deciziei în litigiu în măsura în care această decizie îi era aplicabilă.
39. În această acțiune s‑a admis intervenția Republicii Franceze și a Comisiei Europene.
40. În cadrul activității de cercetare judecătorească, Tribunalul a dispus, prin Ordonanța din 26 septembrie 2008 privind activitățile de cercetare judecătorească (denumită în continuare „Ordonanța din 26 septembrie 2008”), prezentarea de către Consiliu a tuturor documentelor referitoare la adoptarea deciziei atacate, în măsura în care priveau PMOI, comunicarea acestora PMOI fiind totuși rezervată, în stadiul respectiv al procedurii, în cazul în care Consiliul ar fi invocat caracterul confidențial al acestora.
41. Consiliul a dat curs măsurilor dispuse în această ordonanță în două etape. În primul rând, la 10 octombrie 2008, a formulat un răspuns (denumit în continuare „primul răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008”) la care au fost anexate opt documente. Șapte dintre aceste documente nu au fost calificate ca fiind confidențiale și au fost comunicate PMOI conform procedurii. Cel de al optulea document conținea o versiune confidențială a unuia dintre documentele incluse în celelalte anexe. Acesta nu a fost comunicat PMOI.
42. În primul răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008, Consiliul a precizat că nu este în măsură să prezinte, în stadiul respectiv al procedurii, anumite documente suplimentare care descriau noua bază propusă pentru înscrierea PMOI pe listă și care explicau motivele propunerii sale, deoarece erau clasificate de Republica Franceză ca fiind confidențiale și nu puteau deveni disponibile la momentul formulării răspunsului. Aceste documente fuseseră distribuite Grupului de lucru PC 931 în cursul procesului care a condus la adoptarea deciziei în litigiu.
43. Aceste documente suplimentare au fost incluse în mod corespunzător în anexa la al doilea răspuns al Consiliului (denumit în continuare „al doilea răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008”), care a fost depus la 6 noiembrie 2008. În acest răspuns, Consiliul a informat Tribunalul că Republica Franceză, care finalizase procedurile interne necesare pentru declasificarea celor trei documente în cauză, autorizase comunicarea integrală a primelor două documente, precum și comunicarea celui de al treilea document, însă cu condiția eliminării a două fragmente din cuprinsul lui. Acestea conțineau informațiile cuprinse la punctul 3 literele (a) și (f) din anexa 3 la răspuns [denumite în continuare „informațiile de la punctul 3 litera (a)” și, respectiv, „informațiile de la punctul 3 litera (f)”].
44. Prin hotărârea pronunțată la 4 decembrie 2008, Tribunalul a admis cererea PMOI și a obligat Consiliul la plata cheltuielilor de judecată.
45. PMOI a invocat șase motive în fața Tribunalului. În măsura în care prezintă relevanță pentru prezentul recurs, acestea se întemeiau, în primul rând, pe încălcarea dreptului la apărare, întrucât Consiliul a adoptat decizia în litigiu fără a comunica prima dată PMOI informațiile noi sau elementele noi la dosar care, în opinia Consiliului, justificau menținerea PMOI pe lista persoanelor, grupurilor și entităților ale căror active erau înghețate în temeiul articolului 2 alineatul (3) din regulament.
46. Tribunalul a analizat acest motiv la punctele 36-47 din hotărârea atacată.
47. La punctul 39, Tribunalul a statuat: „Tribunalul consideră că această argumentare a Consiliului nu justifică în niciun fel pretinsa imposibilitate în care s‑ar fi aflat această instituție de a adopta decizia atacată potrivit unei proceduri care respectă dreptul la apărare al reclamantei.”
48. Mai precis, Tribunalul a constatat că urgența invocată nu era deloc dovedită. Chiar dacă se admite că, în speță, Consiliul nu avea obligația imediată de a retrage reclamanta de pe lista în litigiu ca urmare a deciziei POAC din 30 noiembrie 2007, în orice caz, începând cu 7 mai 2008, data pronunțării hotărârii Court of Appeal, s‑a pus capăt definitiv posibilității acestuia de a se mai întemeia pe decizia Home Secretary care a stat la baza deciziei inițiale de înghețare a fondurilor PMOI. Între această dată și cea a adoptării deciziei atacate, la 15 iulie 2008, s‑au scurs mai mult de două luni. În această privință, Consiliul nu a explicat de ce nu a fost posibil să întreprindă de îndată după 7 mai 2008 demersurile în vederea fie a retragerii reclamantei de pe lista în litigiu, fie a menținerii sale pe această listă în temeiul unor noi elemente (punctul 40).
49. În plus, chiar dacă se presupune că primele elemente referitoare la urmărirea penală începută la Paris în aprilie 2001 nu au fost comunicate de autoritățile franceze Consiliului decât în iunie 2008, aceasta nu explică de ce aceste noi elemente nu puteau să fie comunicate de îndată PMOI, dacă Consiliul înțelegea să le rețină în sarcina sa de atunci înainte (punctul 41).
50. Așadar, în fapt, ca și în drept, era eronat să se afirme că, în urma intrării în vigoare la 24 iunie 2008 a Ordonanței Home Secretary din 23 iunie 2008, prin care se radia PMOI de pe listă, și a comunicării, mai mult sau mai puțin concomitente(20), de noi elemente de către autoritățile franceze, trebuia adoptată o nouă decizie de înghețare a fondurilor atât de urgent încât nu permitea respectarea dreptului la apărare al reclamantei (punctul 43).
51. De asemenea, Tribunalul a respins argumentul Consiliului conform căruia expunerea de motive notificată PMOI după adoptarea deciziei în litigiu i‑a permis acesteia să își valorifice dreptul la exercitarea unei căi de atac și instanței comunitare, să își exercite controlul (punctele 45 și 46).
52. Punctele 49-79 din hotărârea atacată analizează celelalte motive invocate de PMOI care prezintă relevanță pentru prezentul recurs, și anume cele care pretindeau (1) încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, a articolului 2 alineatul (3) din regulament și a sarcinii probei și (2) încălcarea dreptului PMOI la o protecție jurisdicțională efectivă.
53. La punctele 49-55 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a referit la jurisprudența sa anterioară. În special, arătând că, potrivit articolului 10 CE [în prezent înlocuit, în esență, de articolul 4 alineatul (3) TUE], relațiile dintre statele membre și instituțiile comunitare sunt guvernate de obligații reciproce de cooperare loială (punctul 52), acesta a continuat prin a reaminti (la punctul 53) jurisprudența sa(21), care statuează că, atunci când aplică articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și articolul 2 alineatul (3) din regulament, Consiliul are obligația „de a urma pe cât posibil aprecierea autorității naționale competente, cel puțin dacă este vorba de o autoritate judiciară, în special în ceea ce privește existența de «probe sau indicii serioase și credibile» pe care se bazează decizia acesteia”. Rezultă că (punctul 54), deși revine Consiliului sarcina probei faptului că înghețarea fondurilor a fost justificată din punct de vedere legal, această sarcină are un „obiect relativ limitat”.
54. La punctul 55 din hotărârea atacată, Tribunalul a continuat prin a invoca jurisprudența sa, care statuează că deși Consiliul dispune de o largă putere de apreciere în ceea ce privește aspectele care trebuie luate în considerare în vederea adoptării sau a neadoptării unei decizii de înghețare a fondurilor, aceasta nu înseamnă că instanța comunitară trebuie să se abțină de la controlul interpretării de către această instituție a datelor pertinente și trebuie „nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, credibilitatea și coerența acestora, ci […] și să controleze dacă aceste elemente constituie toate datele pertinente care trebuie luate în considerare pentru a aprecia situația și dacă sunt de natură să susțină concluziile care sunt desprinse din acestea(22) ”.
55. La punctele 56-58 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat:
„56 […] Tribunalul constată că nici informațiile conținute în decizia atacată, în expunerea de motive a acesteia și în scrisoarea de notificare a acesteia și nici măcar cele cuprinse în cele două răspunsuri ale Consiliului la [Ordonanța din 26 septembrie 2008] nu îndeplinesc cerințele privind proba amintite mai sus, astfel încât nu este dovedit în mod legal că decizia atacată a fost adoptată în conformitate cu dispozițiile articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și ale articolului 2 alineatul (3) din [regulament].
57 Mai precis, Consiliul nu a comunicat Tribunalului nicio informație precisă și niciun element din dosar care să arate că urmărirea penală începută de Parchetul Antiterorist de pe lângă Tribunalul de Mare Instanță din Paris în aprilie 2001 și cele două acuzații suplimentare din martie și din noiembrie 2007 constituie în privința reclamantei, astfel cum afirmă Consiliul, fără a‑și susține în alt mod afirmațiile, o decizie care răspunde definiției de la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
58 În această privință, se impune reproducerea integrală a celor mai pertinente pasaje din primul răspuns al Consiliului la Ordonanța privind activitățile de cercetare judecătorească din 26 septembrie 2008:
«3. Grupul [de lucru PC 931] a ținut patru reuniuni pregătitoare pentru adoptarea deciziei în cauză de către Consiliu – în măsura în care aceasta privea reclamanta – și anume la 2 iunie, la 13 iunie, la 24 iunie și la 2 iulie 2008 […]
[…]
6. Pentru necesitățile acestor reuniuni, Republica Franceză a distribuit de asemenea delegațiilor trei documente care descriu noua bază propusă pentru înscrierea reclamantei pe listă și care explică motivele propunerii sale. Al treilea document cuprindea, în parte, textul care a devenit expunerea de motive adoptată de Consiliu și care este deja depus la dosarul cauzei. La momentul difuzării lor, aceste documente au fost clasificate de Republica Franceză ca fiind confidențiale. Consiliul a avertizat‑o pe aceasta din urmă cu privire la ordonanța pronunțată de Tribunal și acest stat examinează în prezent posibilitatea declasificării documentelor în cauză. Consiliul a fost informat totodată că, din cauza necesității respectării cerințelor de drept intern, o decizie cu privire la acest punct nu va putea fi adoptată în termenul fixat de grefă. Consiliul nu este, prin urmare, în măsură să dea curs în acest moment ordonanței Tribunalului în ceea ce privește documentele menționate, întrucât nu este abilitat să le transmită Tribunalului, nici chiar în regim confidențial. Consiliul solicită în mod respectuos Tribunalului să dea dovadă de înțelegere în această privință și se angajează să informeze Tribunalul de îndată ce Republica Franceză va fi adoptat o decizie cu privire la documentele în cauză.
[…]
11. În special, Consiliul ține să sublinieze că nu a primit niciun alt element de probă referitor la urmărirea penală desfășurată în Franța decât cele care figurează în expunerea de motive. Acesta consideră că astfel de probe suplimentare trebuie, potrivit dreptului francez, să rămână confidențiale pe parcursul derulării urmăririi. Consiliul a reprodus toate elementele esențiale privind ancheta de care a dispus pentru elaborarea expunerii de motive. Unul dintre documentele menționate la punctul 6 conținea o listă mai detaliată a infracțiunilor care fac obiectul urmăririi, dar acestea sunt toate acoperite de descrierea generală furnizată în expunerea de motive (și anume o serie de infracțiuni, toate în legătură, cu titlu principal sau conex, cu o acțiune colectivă al cărei obiectiv este tulburarea gravă a ordinii publice prin intimidare sau prin teroare, precum și finanțarea unui grup terorist și spălarea produsului direct sau indirect al infracțiunilor de escrocherie asupra unor persoane deosebit de vulnerabile și escrocherie în grup organizat în legătură cu o acțiune teroristă).
12. Consiliul nu dispune de nicio altă informație privind urmărirea decât cele care au legătură cu natura infracțiunilor care fac obiectul urmăririi și precizările cu privire la data începutului urmăririi și momentul în care au fost adăugate cele două acuzații suplimentare. Acesta nu a fost informat cu privire la identitatea precisă a persoanelor vizate de anchetă; nu are cunoștință decât de faptul că aceste persoane sunt membri prezumați ai reclamantei, astfel cum menționează expunerea de motive. Nu deține mai multe informații cu privire la evoluția posibilă a urmăririi. În rezumat, atunci când a fost adoptată decizia contestată, acesta nu dispunea de nicio altă probă «invocată împotriva reclamantei» în cadrul urmăririi decât cele care sunt menționate în expunerea de motive».”
56. Tribunalul a analizat în continuare argumentul PMOI prin care aceasta susținea că decizia națională viza pretinși membri ai organizației, iar nu organizația însăși, precum și contra‑argumentul Consiliului prin care această instituție susținea că, deși decizia în cauză viza indivizi, o astfel de împrejurare era „logică și adecvată”, având în vedere că infracțiunile pretinse nu puteau fi comise de organizația însăși, ci doar de indivizi care sunt membri ai acesteia și, pe de altă parte, reclamanta însăși nu ar putea face obiectul urmăririi din moment ce nu avea personalitate juridică. Tribunalul a hotărât, în primul rând, că aceste explicații vin în contradicție cu formularea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (punctul 64 din hotărârea atacată). În subsidiar, acesta a statuat că, presupunând chiar dacă o astfel de interpretare era incorectă, Consiliul nu a explicat „motivele specifice și concrete” pentru care, în speță, actele imputabile unor indivizi par a trebui imputate PMOI înseși. O astfel de explicație „[lipsea] cu desăvârșire în speță” (punctul 65).
57. Tribunalul a statuat în continuare, la punctele 71-76 din hotărârea atacată:
„71 În sfârșit, Tribunalul subliniază că, la cererea autorităților franceze, Consiliul a refuzat «declasificarea» punctului 3 litera (a) din ultimul dintre cele trei documente menționate la punctul 58 de mai sus [ (23) ], care conținea «sinteza principalelor puncte care justificau menținerea [PMOI] pe lista europeană», realizată de aceste autorități în atenția anumitor delegații ale statelor membre. Potrivit scrisorii MAEE din 3 noiembrie 2008 adresată Consiliului, citată anterior, informațiile în cauză «au un caracter secret privind apărarea națională și fac, din acest motiv, obiectul unor măsuri de protecție destinate să restrângă difuzarea lor, în temeiul articolului 413-9 din Codul penal», astfel încât «MAEE nu este în măsură să autorizeze comunicarea lor către Tribunal».
72 În ceea ce privește susținerea Consiliului potrivit căreia ar fi obligat să respecte principiul confidențialității invocat de autoritățile franceze, aceasta nu permite să se înțeleagă în ce sens acest principiu ar fi încălcat prin comunicarea respectivelor elemente din dosar instanței comunitare, dar nu a fost încălcat prin comunicarea acelorași elemente Consiliului însuși și, prin urmare, guvernelor celorlalte 26 de state membre.
73 În orice caz, Tribunalul consideră că, în speță, Consiliul nu este îndreptățit să întemeieze decizia sa de înghețare a fondurilor pe informații sau pe elemente ale dosarului comunicate de un stat membru, dacă acest stat membru nu este dispus să autorizeze comunicarea acestora instanței comunitare învestite cu controlul legalității acestei decizii.
74 În această privință, trebuie amintit că, astfel cum s‑a pronunțat Tribunalul în Hotărârea OMPI (punctul 154), controlul jurisdicțional al legalității unei decizii de înghețare a fondurilor cuprinde și aprecierea situației de fapt și a împrejurărilor invocate în justificarea acesteia, precum și verificarea elementelor de probă și a informațiilor pe care este întemeiată această apreciere, astfel cum Consiliul recunoscuse în mod expres în înscrisurile sale în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, Yusuf și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (T‑306/01, Rec., p. II‑3533), anulată în recurs prin Hotărârea Curții din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (C‑402/05 P și C‑415/05 P, nepublicată încă în Repertoriu)[(24) ]. De asemenea, Tribunalul trebuie să se asigure cu privire la respectarea dreptului la apărare și a cerinței de motivare în această privință, precum și, dacă este cazul, cu privire la temeinicia considerațiilor imperative invocate în mod excepțional de Consiliu pentru a se sustrage de la acestea.
75 În prezenta cauză, acest control se dovedește cu atât mai mult indispensabil cu cât constituie singura garanție procedurală care permite să se asigure un just echilibru între cerințele combaterii terorismului internațional și protecția drepturilor fundamentale. Întrucât limitările aduse de Consiliu dreptului la apărare al persoanelor interesate trebuie să fie contrabalansate de un strict control jurisdicțional independent și imparțial […], instanța comunitară trebuie să poată controla legalitatea și temeinicia măsurilor de înghețare a fondurilor fără să îi poată fi opus secretul sau confidențialitatea elementelor de probă și a informațiilor folosite de Consiliu (Hotărârea OMPI, punctul 155).
76 În speță, refuzul Consiliului și al autorităților franceze de a comunica, fie și numai Tribunalului, informațiile cuprinse la punctul 3 litera (a) din ultimul dintre cele trei documente menționate la punctul 58 de mai sus are, așadar, drept consecință să nu permită acestuia exercitarea controlului de legalitate asupra deciziei atacate.”
Recursul
58. În cadrul recursului său împotriva hotărârii Tribunalului, Republica Franceză invocă trei motive. Prin intermediul primului dintre aceste motive, Republica Franceză susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept neluând în considerare împrejurările specifice în care a fost adoptată decizia în litigiu. Potrivit celui de al doilea motiv, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că urmărirea penală începută în Franța nu constituie o decizie care se încadrează în definiția prevăzută la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. Potrivit celui de al treilea motiv, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că refuzul Consiliului de a comunica informațiile de la punctul 3 litera (a) nu a permis acestei instanțe să exercite controlul legalității deciziei în litigiu și a încălcat dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă. În concluzie, Republica Franceză consideră că hotărârea atacată trebuie anulată.
59. La rândul său, PMOI contestă fiecare dintre aceste trei motive și solicită respingerea recursului.
60. Spre deosebire de procedura care a condus la pronunțarea Hotărârilor OMPI și PMOI I și, bineînțeles, a hotărârii atacate, statele membre sau instituțiile comunitare nu au formulat cereri de intervenție în niciun stadiu al prezentului recurs. Ca urmare a întrebărilor scrise formulate de Curte la 2 iunie 2010 prin care această instanță solicita Consiliului și Comisiei Europene să prezinte observații cu privire la experiența pe care o aveau, în practică, în legătură cu aplica rea anumitor aspecte ale Hotărârii Curții de Justiție pronunțate în cauza Kadi I, Consiliul și Comisia au prezentat răspunsuri scrise la 28 iunie și, respectiv, la 24 iunie 2010. Aceste răspunsuri nu au fost de niciun ajutor pentru analiza care urmează și nu ne vom mai referi deloc la ele în cuprinsul prezentelor concluzii.
Admisibilitate
61. Înainte a ne ocupa de aspectele de fond ale recursului, este necesar să analizăm contestația formulată de PMOI cu privire la admisibilitatea acestuia.
62. PMOI susține, în esență, că, având în vedere că Franța nu a urmărit să atace Decizia 2009/62 și că reglementarea care i‑a precedat, decizia în litigiu, a fost abrogată și înlocuită, Franța nu are niciun interes legal în formularea prezentului recurs. Rezultă că recursul este inadmisibil. În subsidiar, recursul este lipsit de obiect și Curtea ar trebui să refuze să se pronunțe.
63. Aceste argumentări nu ne conving.
64. În primul rând, articolul 56 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție prevede, de fapt, că atât statele membre, cât și instituțiile Uniunii care au intervenit în fața Tribunalului pot introduce un recurs chiar și în cazul în care decizia acestei instanțe nu le privește în mod direct. Având în vedere că Republica Franceză a intervenit în cadrul procedurii în primă instanță, dispoziția menționată i se aplică direct în cazul prezentului recurs. Chiar și în caz contrar, Republica Franceză tot ar fi avut un interes pentru a introduce prezentul recurs, în temeiul articolului 56 al treilea paragraf, care permite statelor membre sau instituțiilor Uniunii să introducă un recurs împotriva unei hotărâri pronunțate de Tribunal chiar și în cazul în care nu au intervenit în procedura în primă instanță.
65. Motivul este evident. Interpretarea și aplicarea dreptului Uniunii Europene prezintă o importanță majoră pentru statele membre și pentru instituțiile Uniunii. Acestea pot avea un interes real să conteste o interpretare a dreptului Uniunii Europene oferită de Tribunal, chiar dacă nu au participat în litigiile din fața acestei instanțe.
66. Se poate într‑adevăr susține că, chiar dacă Republica Franceză are un interes în formularea prezentului recurs, acesta trebuie totuși declarat inadmisibil pentru motivul că este lipsit de obiect?
67. Considerăm că răspunsul este negativ.
68. În primul rând, astfel cum subliniază Republica Franceză, hotărârea atacată a avut drept consecință scoaterea deciziei în litigiu (cel puțin în măsura în care se referea la PMOI) din ordinea juridică a Uniunii de la data adoptării acestei decizii, la 15 iulie 2008. În cazul în care recursul este admis, efectul său va consta în reintroducerea deciziei în ordinea juridică a Uniunii pentru intervalul cuprins între 15 iulie 2008 și data adoptării Deciziei 2009/62, care a abrogat decizia în litigiu (26 ianuarie 2009).
69. În al doilea rând și mult mai important, Republica Franceză este îngrijorată în privința viitorului. Soluția prezentului recurs afectează în mod direct acest viitor. Anularea hotărârii atacate ar permite Republicii Franceze, în ipoteza în care ar considera că este adecvat să procedeze astfel, să inițieze procedura în fața Consiliului în vederea reintroducerii PMOI pe lista persoanelor, grupurilor și entităților ale căror active trebuie înghețate în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și al articolului 2 alineatul (3) din regulament. Chiar și o soluție mai puțin favorabilă ar servi unui anumit scop. În funcție de termenii hotărârii Curții, Republica Franceză va ști dacă, de exemplu, informațiile furnizate Consiliului înainte de adoptarea deciziei în litigiu au fost suficiente în drept sau dacă au fost necesare informații diferite sau suplimentare. De asemenea, se va clarifica modul și baza în care vor fi puse la dispoziția Tribunalului informațiile cu caracter confidențial sau secret.
70. Ni se pare că motivul invocat de PMOI cu privire la inadmisibilitatea recursului este întemeiat pe o abordare excesiv de restrictivă a scopului urmărit prin clarificarea legii.
71. În consecință, considerăm că recursul este admisibil.
Cu privire la fond
Cu privire la primul motiv (întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare)
72. Prin intermediul primului motiv de recurs, Republica Franceză susține, în esență, că Tribunalul a statuat în mod greșit la punctul 47 din hotărârea atacată că decizia în litigiu a fost viciată din cauza faptului că PMOI nu a fost notificată cu privire la informațiile noi de la dosar și că PMOI nu a beneficiat de posibilitatea de a face observații cu privire la aceste informații noi înainte ca decizia în cauză să fie adoptată de Consiliu.
73. În opinia Republicii Franceze, urgența situației rezultate în urma pronunțării ordonanței Home Secretary prin care se dispunea radierea numelui PMOI de pe lista organizațiilor interzise în Regatul Unit a avut o astfel de natură încât s‑a impus adoptarea unor măsuri imediate pentru ca numele PMOI să rămână pe lista Consiliului. Timpul scurt nu i‑a permis Consiliului să adopte decizia în litigiu conform unei proceduri care ar fi acordat acestei instituții posibilitatea să comunice PMOI informațiile noi(25) . În consecință, procedura urmată de Consiliu pentru adoptarea deciziei în litigiu a fost cea corectă în aceste împrejurări.
74. Atitudinea pe care Tribunalul a adoptat‑o în legătură cu argumentele care au fost avansate de Consiliu, care sunt în esență similare cu argumentele prezentate de Republica Franceză în prezentul recurs, poate fi destul de corect caracterizată drept negativă. Tribunalul a considerat că argumentarea Consiliului „nu justifică în niciun fel pretinsa imposibilitate în care s‑ar fi aflat această instituție de a adopta [decizia în litigiu] potrivit unei proceduri care respectă dreptul la apărare al [PMOI]” (punctul 39 din hotărârea atacată). Acesta a statuat în continuare că „urgența invocată nu [era] deloc dovedită”. Chiar presupunând că, în speță, Consiliul nu avea obligația imediată de a retrage PMOI de pe listă ca urmare a deciziei POAC din 30 noiembrie 2007, începând cu 7 mai 2008, data pronunțării hotărârii Court of Appeal, s‑a pus capăt definitiv posibilității acestuia de a se mai întemeia pe decizia Home Secretary. Între această dată și data adoptării deciziei în litigiu „s‑au scurs mai mult de două luni” (punctul 40). Chiar dacă se presupune că informațiile noi au fost comunicate Consiliului abia în iunie 2008, aceasta nu explică de ce Consiliul nu a comunicat de îndată aceste noi informații PMOI (punctul 41).
75. Se impune ca acest punct de vedere să fie analizat în detaliu.
Procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu: (1) perioada dintre 7 mai 2008 și 9 iunie 2008
76. În ceea ce privește această perioadă, situația poate fi expusă simplu. Cel puțin la nivelul Consiliului, nu pare să se fi întâmplat nimic important. Republica Franceză explică în răspunsul său că motivul pentru care informațiile noi nu au putut fi furnizate până la 9 iunie 2008 este că a fost necesar ca organele de urmărire penală franceze să facă aceste informații publice. Anterior acestei date, informațiile respective erau protejate conform „confidențialității materialelor de cercetare penală”.
77. Acesta este motivul pentru care o lună din perioada de două luni disponibilă în mod teoretic pentru adoptarea deciziei nu a fost utilizată pentru avansarea procesului de luare a deciziilor în cadrul Consiliului. Am putea adăuga că acest lucru este valabil și în cazul perioadei cuprinse între 30 noiembrie 2007, data deciziei POAC – care, deși supusă unei căi de atac, a dat naștere cel puțin unei posibilități reale ca PMOI să nu mai poată fi inclusă pe listă pe baza informațiilor furnizate de Regatul Unit –, și 6 mai 2008. Am putea spune că să pierzi o perioadă prin inactivitate se poate socoti o nenorocire, dar să pierzi două sună a neglijență. Un astfel de rezultat ar trebui evitat dacă este posibil.
78. În opinia noastră, în împrejurările cauzei, acest rezultat ar fi putut fi într‑adevăr evitat(26) .
79. Deși responsabilitatea adoptării deciziilor cu privire la elaborarea listelor relevante și deci a procedurii care conduce la adoptarea acestor decizii îi revine Consiliului, această instituție nu poate acționa fără contribuția și fără participarea statelor membre.
80. Articolul 4 din Poziția comună 2001/931 și articolul 8 din regulament precizează că statele membre au obligația de a participa în lupta împotriva terorismului. Bineînțeles, aceste state au de asemenea obligația generală de cooperare legală prevăzută la articolul 4 alineatul (3) TUE. Acest principiu este de aplicare generală și se impune în special în cadrul cooperării polițienești și judiciare în materie penală(27) .
81. În opinia noastră, din aceste cerințe rezultă că, odată ce o persoană, un grup sau o entitate este introdusă pe listă, statele membre au obligația de a se informa reciproc (și Consiliul) cu privire la evoluțiile înregistrate în cadrul propriilor lor sisteme arătând că motivul introducerii pe listă în calitate de organizație interzisă a unui particular, a unui grup sau a unei entități a dispărut sau, mai exact, prezintă riscul de a dispărea. După ce au fost astfel informate, toate celelalte state membre au obligația de a prezenta Consiliului orice element pe care doresc sau este posibil să îl invoce în vederea menținerii înscrierii în cauză pe listă. Având în vedere că aceste aspecte pot deveni urgente, statele membre trebuie să procedeze astfel cât mai repede posibil, ușurând astfel sarcina Consiliului și asigurând, în același timp, respectarea dreptului la apărare.
82. În mod regretabil, se pare că în prezenta cauză a lipsit această cooperare rapidă.
Procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu: (2) perioada dintre 9 iunie 2008 și 15 iulie 2008
83. Dacă beneficiază de informații complete și actualizate, Consiliul va fi mai bine plasat pentru a adopta o decizie cu întârziere minimă. Bineînțeles, acesta va trebui să urmeze ulterior procedurile necesare pentru adoptarea deciziei respective.
84. Înainte de a reveni la succesiunea evenimentelor care au condus la adoptarea deciziei în litigiu, poate fi util să facem o scurtă pauză pentru a examina condiția juridică pe care trebuie să o îndeplinească o astfel de decizie dacă trebuie să reziste unei căi de atac în fața instanțelor Uniunii Europene, precum și ce implică, la rândul său, această condiție în ceea ce privește procedurile Consiliului.
85. În acest context, se impune să subliniem declarația formulată de Tribunal la punctul 55 din hotărârea atacată, conform căreia, atunci când supun controlului deciziile de înghețare a fondurilor, instanțele Uniunii trebuie nu numai „să verifice” exactitatea materială a elementelor de probă invocate, credibilitatea și coerența acestora, ci și „să controleze” dacă aceste elemente constituie toate datele pertinente care trebuie luate în considerare pentru a aprecia situația și dacă sunt de natură să susțină concluziile care sunt desprinse din acestea.
86. Această condiție (dublă) stabilită de instanțele Uniunii Europene privește validitatea oricărei decizii adoptate de Consiliu în materie de înghețare a fondurilor. Decizia în cauză trebuie să îndeplinească această cerință. În caz contrar, se poate întâmpla ca decizia să fie anulată în cadrul unei acțiuni formulate în fața Tribunalului.
87. În ceea ce privește cerința de a stabili exactitatea materială a elementelor de probă invocate, credibilitatea și coerența acestora, vom aborda mai jos aspectele referitoare la natura și la intensitatea controlului care trebuie efectuat de Consiliu(28) . În acest stadiu al analizei noastre, observăm pur și simplu că această condiție nu suportă critici.
88. Cel de al doilea dintre aceste aspecte privește întinderea elementelor de probă în cauză. Autorul deciziei are obligația de a stabili dacă elementele de probă care îi sunt prezentate constituie toate
datele pertinente care trebuie luate în considerare pentru a aprecia situația și dacă sunt de natură să susțină concluzia că persoana, grupul sau entitatea în cauză participă ori înlesnește comiterea de acte de terorism ori intră altfel sub incidența Poziției comune 2001/931 sau a regulamentului.
89. Rezultă din acestea că Consiliul trebuie să supună unei analize exhaustive toate elementele care i‑au fost prezentate, deoarece acesta trebuie să se asigure că elementele în cauză constituie toate datele pertinente și că informațiile furnizate sunt suficiente pentru a justifica o decizie de înghețare a fondurilor. În plus, cu excepția cazului în care decizia în cauză este o decizie inițială(29) și sub rezerva aspectelor referitoare la confidențialitatea probelor(30), Consiliul are obligația, în vederea adoptării deciziei, să pună la dispoziția persoanei, grupului sau entității susceptibile să fie afectată de decizia în cauză toate elementele de probă pe care intenționează să își întemeieze decizia și să ia în considerare în mod corespunzător tot ceea ce a fost menționat în răspunsul acestora(31) .
90. În ce măsură respectă procedurile urmate de Consiliu aceste cerințe în prezenta cauză?
91. Răspunsurile pe care Consiliul le‑a prezentat Tribunalului ca urmare a pronunțării Ordonanței din 26 septembrie 2008 dezvăluie următoarele elemente:
– în primul rând, se pare că la 13 iunie 2008 a avut loc o reuniune a Grupului de lucru PC 931. Minuta acestei reuniuni arată că au fost studiate informații noi (cu privire la PMOI). A fost distribuit un proiect de expunere de motive;
– următoarea reuniune a acestui grup de lucru a avut loc la 24 iunie 2008. Minuta reuniunii arată că au fost prezentate informații suplimentare (tot cu privire la PMOI) și că statele membre au solicitat mai mult timp pentru a le studia;
– în procesul‑verbal al reuniunii următoare, care a avut loc la 2 iulie 2008, se arată că, având în vedere informațiile suplimentare furnizate și expunerea de motive revizuită care a fost circulată, delegații au primit termen până la 4 iulie pentru a preciza dacă au vreo obiecție împotriva includerii PMOI pe listă pe noua bază propusă;
– ulterior, se pare, a avut loc la 4 iulie 2008 o întrunire a Grupului de lucru al consilierilor pentru relații externe al Consiliului (Relex), unde s‑a ajuns la un acord privind textul deciziei în litigiu;
– la rândul său, acest text a fost distribuit Comitetului Reprezentanților Permanenți și a fost aprobat de acest comitet la 9 iulie 2008;
– decizia în litigiu a fost adoptată la 15 iulie 2008.
92. Lăsând la o parte rolul jucat de statele membre în procedura descrisă, nu este mai puțin adevărat că în prezenta cauză Republica Franceză nu a furnizat Consiliului informațiile și elementele de probă noi înainte de 9 iunie 2008. În vederea aplicării articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, Consiliul trebuie, înainte de toate, să primească detalii cu privire la „informații precise sau [elemente] din dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă”. Prin urmare, nu a existat niciun element pe baza căruia Consiliul să poată iniția procedurile care ar fi condus la adoptarea deciziei în litigiu mai devreme de 9 iunie 2008.
93. Am adăuga faptul că din documentele prezentate de Consiliu ca răspuns la Ordonanța Tribunalului din 26 septembrie 2008 rezultă că informațiile finale pe care s‑a întemeiat decizia în litigiu nu au fost puse la dispoziția Consiliului și nu au fost analizate de grupul său de lucru înainte de reuniunea care a avut loc la 2 iulie 2008. În opinia noastră, ar fi fost neadecvat din partea Consiliului să comunice PMOI informații înainte de momentul în care nu mai exista nicio îndoială că cele care îi erau comunicate reprezentau toate (și într‑adevăr nimic în plus) informațiile care trebuiau să prezinte relevanță în cadrul procesului de luare a deciziilor de către Consiliu.
94. Deși este cel puțin posibil ca una sau mai multe etape de procedură urmate de Consiliu după ce Republica Franceză a furnizat informațiile și elementele noi la 9 iunie 2008 să fi fost accelerate în mod retrospectiv, ni se pare puțin probabil că orice astfel de accelerare ar fi avut un impact semnificativ asupra calendarului general(32) . Considerăm că nu se poate spune despre procedura urmată de Consiliu că este caracterizată de erori materiale, în sensul că nu a fost realizată destul de rapid.
95. În special, concluziile Tribunalului ni se par a nu lua în considerare modul în care Consiliul trebuie să acționeze în practică. Decizia în cauză trebuia adoptată în unanimitate. La reuniunile în cauză au participat reprezentanți ai statelor membre. Putem presupune, în mod rezonabil, că acești reprezentanți trebuiau să primească instrucțiuni din partea autorităților naționale și/sau a guvernelor lor. Procedura este, prin însăși natura sa, îndelungată (pentru a nu spune greoaie). Din minutele reuniunilor în cauză rezultă în mod evident că o decizie imediată nu era posibilă în prezenta cauză. Pe lângă necesitatea de a se asigura că toate statele membre erau de acord cu proiectul de decizie propus, Consiliul, prin serviciile sale (inclusiv serviciul juridic), trebuia să se fi asigurat că și‑a format o opinie înainte de adoptarea deciziei finale cu privire la posibilitatea acesteia de a rezista examenului Tribunalului în cazul în care ar fi contestată.
96. Prin urmare, ajungem la concluzia că Tribunalul a considerat în mod eronat că Consiliul ar fi avut timp suficient, dacă decizia în litigiu ar fi fost adoptată conform calendarului stabilit de Consiliu în prezenta cauză, în care să notifice PMOI cu privire la informațiile și la elementele noi primite de la Republica Franceză și să dea acestei organizații posibilitatea de a prezenta observații. Vom analiza mai târziu dacă acest calendar a fost într‑adevăr factorul limitativ pretins de Consiliu în cadrul observațiilor sale prezentate Tribunalului(33) .
Cerința de a notifica PMOI
97. Consiliul a procedat corect atunci când a considerat că nu era necesar să notifice PMOI cu privire la noile informații și să îi dea acesteia posibilitatea de a prezenta observații înainte de adoptarea deciziei în litigiu?
98. Dacă se admite că, în speță, Consiliul nu a avut posibilitatea să acționeze în mod semnificativ mai rapid în perioada cuprinsă între 9 iunie 2008, când a primit informațiile relevante de la Republica Franceză, și 15 iulie 2008, când a adoptat decizia în litigiu, rămâne în continuare întrebarea dacă îi era permis Consiliului să adopte decizia în litigiu fără a informa în prealabil PMOI și fără a‑i da acesteia posibilitatea să prezinte observații.
99. În opinia noastră, răspunsul este negativ.
100. În esență, potrivit jurisprudenței, atunci când o decizie de înghețare a fondurilor este luată pentru prima dată, o astfel de decizie trebuie, prin însăși natura sa, să beneficieze de un efect de surpriză și să se aplice cu efect imediat. Prin urmare, aceasta nu poate face obiectul notificării înainte de a fi pusă în aplicare(34) . Situația este diferită în cazul unei decizii ulterioare de înghețare a acelorași fonduri. În acest caz, elementul surpriză nu mai prezintă relevanță. Adoptarea unei astfel de decizii trebuie să fie precedată de posibilitatea desfășurării unei noi ședințe și, dacă este cazul, de comunicarea oricăror noi elemente de probă(35) .
101. Având în vedere că o decizie de înghețare a fondurilor PMOI era în vigoare de la 3 mai 2002(36), este evident că decizia în litigiu reprezenta o decizie subsecventă, iar nu una inițială. Într‑o aplicare directă a jurisprudenței citate, noile elemente de probă trebuiau deci comunicate PMOI, iar PMOI trebuia să aibă posibilitatea să răspundă și să își prezinte opiniile.
102. De asemenea, nu se poate susține nici că, întrucât decizia în litigiu era întemeiată pe informații noi, aceasta a determinat să curgă un nou termen și pentru acest motiv nu mai era necesară notificarea prealabilă. Ceea ce prezintă relevanță nu este dacă informațiile erau noi, ci dacă aveau legătură mai mult cu reînnoirea deciziei existente de înghețare a fondurilor decât cu adoptarea unei decizii de înghețare a fondurilor pentru prima dată. Decizia în litigiu se referea la reînnoirea unei decizii de înghețare a fondurilor. Prin urmare, elementul surpriză era atât inutil, cât și irelevant.
103. Privit din perspectiva PMOI, elementul de protecție asigurat prin intermediul cerinței de notificare și a dreptului de a prezenta observații înainte de adoptarea deciziei în litigiu este fundamental. În consecință, este esențial în ceea ce privește exercitarea dreptului său la apărare. În opinia noastră, rezultă că Tribunalul a statuat corect atunci când, la punctele 46 și 47 din hotărârea atacată, a respins argumentul Consiliului prin care se susținea că interesele PMOI au fost respectate suficient prin faptul că decizia a fost comunicată PMOI ulterior adoptării sale și că i s‑a acordat PMOI posibilitatea de a prezenta observații în stadiul respectiv. Indiferent dacă apar considerații privind caracterul urgent al unei proceduri, Consiliul nu poate să ignore pur și simplu dreptul de apărare al unei părți în modul în care a făcut‑o.
104. Prin urmare, cum ar fi trebuit să procedeze Consiliul?
105. Situația cu care s‑a confruntat Consiliul a implicat trei categorii de interese. Prima categorie se referea la interesele PMOI. În al doilea rând, erau interesele Consiliului, care avea dreptul, în opinia noastră, să se asigure, în măsura în care acest lucru era posibil, că decizia în litigiu nu putea fi atacată pentru motivul că fusese adoptată cu o grabă nejustificată sau în mod neglijent. În al treilea rând, erau interesele celorlalte persoane, grupuri și entități ale căror nume apăreau pe lista inclusă în anexa la Decizia 2007/868(37) (decizia imediat precedentă deciziei în litigiu). Aceste părți aveau dreptul să beneficieze de obligația impusă Consiliului în temeiul articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 de a revizui numele persoanelor, ale grupurilor și ale entităților ale căror fonduri erau înghețate „la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru” pentru a se asigura că menținerea lor pe listă rămânea justificată.
106. Evident, Consiliul trebuia să echilibreze aceste interese.
107. Am arătat deja că, în opinia noastră, procedura prin care Consiliul a adoptat decizia în litigiu nu a fost afectată de vreun viciu de fond.
108. În ceea ce privește persoanele, grupurile și entitățile ale căror nume apăreau pe listă în afara PMOI, ni se pare că, în speță, Consiliul a procedat în mod corect considerând că revizuirea listei care figura în Decizia 2007/868 era un aspect care trebuia rezolvat cu prioritate. În cazul în care adoptarea unei noi decizii ar fi fost amânată astfel încât să se acorde timpul necesar notificării și prezentării observațiilor de către PMOI, Consiliul ar fi putut fi pe bună dreptate criticat pentru că nu a respectat această prioritate (și astfel nu a respectat interesele celorlalte părți).
109. Mai rămâne PMOI.
110. Argumentele Consiliului prezentate în fața Tribunalului cu privire la caracterul urgent s‑au întemeiat, în primul rând, pe premisa că nu exista nicio procedură la dispoziția Consiliului pentru a separa PMOI, pe de o parte, de restul persoanelor, grupurilor și entităților, pe de altă parte, și pentru a adopta decizii diferite în legătură cu fiecare.
111. Nu vedem niciun motiv pentru care ar trebui să existe o astfel de procedură.
112. În opinia noastră, Consiliul ar fi putut să adopte prima dată o decizie în legătură cu restul persoanelor, grupurilor și entităților și care să respecte calendarul stabilit la articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931. În al doilea rând și în vederea respectării dreptului la apărare al PMOI, Consiliul ar fi putut să amâne adoptarea unei decizii în legătură cu aceasta până în momentul în care ar fi avut posibilitatea să urmeze procedurile inițiale necesare la nivel intern, iar ulterior putea să notifice PMOI și să îi acorde ocazia să prezinte observații pe care, la sfârșit, putea să le supună unei analize complete și atente (tot cu respectarea procedurilor necesare la nivel intern) înainte de a decide dacă numele PMOI trebuia sau nu trebuia să fie menținut pe listă.
113. Ni se pare că aceasta nu este doar o abordare pe care Consiliul ar fi putut să o urmeze în împrejurările care au condus la adoptarea deciziei în litigiu: este abordarea pe care Consiliul ar fi trebuit să o urmeze. Procedând astfel, Consiliul ar fi asigurat protecția drepturilor celorlalte persoane, grupuri sau entități de pe listă. De asemenea, s‑ar fi asigurat că propriile sale proceduri erau îndeplinite în mod adecvat și că totodată era luat în considerare dreptul de apărare al PMOI(38) .
114. Altfel spus, ni se pare că eroarea Consiliului constă în faptul că acesta a crezut că trebuia să stabilească în cadrul unui singur și același termen dacă numele tuturor
persoanelor, ale grupurilor și ale entităților enumerate în anexa la Decizia 2007/868 trebuiau menținute pe lista care figura în anexa la decizia în litigiu. Această eroare a determinat Consiliul să concluzioneze că nu mai „avea timp” să respecte dreptul la apărare al PMOI înainte de adoptarea deciziei în litigiu. Însă constrângerea cu privire la caracterul urgent în legătură cu PMOI a fost o constrângere imaginară. Consiliul avea, evident, obligația să analizeze urgent dacă PMOI trebuia menținută pe listă. Însă nu avea obligația de a finaliza acest proces concomitent cu revizuirea restului listei.
115. Deși nu suntem de acord cu o parte din raționamentul prezentat de Tribunal în hotărârea atacată cu privire la procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu, suntem totuși de părere că Tribunalul a ajuns la concluzia corectă statuând că decizia în litigiu trebuie anulată, având în vedere că a fost adoptată potrivit unei proceduri care nu respecta dreptul la apărare al PMOI.
116. Prin urmare, primul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea și la al treilea motiv
117. Înainte a ne ocupa de fondul acestor motive, este necesar să invocăm un aspect cu titlu preliminar. Tribunalul a precizat că decizia sa de a admite cererea care i‑a fost adresată se întemeiază exclusiv pe concluziile privind cel de al patrulea motiv invocat de PMOI, și anume pretinsa încălcare a dreptului la apărare (a se vedea punctul 48 din hotărâre). În consecință, concluziile acestei instanțe în legătură cu motivele pe care se întemeiază al doilea și al treilea motiv de recurs al Republicii Franceze au fost analizate doar cu titlu suplimentar.
118. Înainte de a proceda totuși la analiza acestor motive de recurs, se impune referirea la jurisprudența constantă a Curții, potrivit căreia motivele îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea acestei decizii și sunt, așadar, inoperante(39) . Cu toate acestea, în opinia noastră, al doilea și al treilea motiv trebuie totuși analizate.
119. Susținem acest lucru deoarece, dacă nu s‑ar formula un răspuns la aspectele invocate pe baza acestor motive, ar însemna că Republica Franceză se va confrunta cu exact aceeași incertitudine care inițial a determinat‑o să formuleze prezentul recurs(40) . Aceeași incertitudine poate afecta în viitor și alte state membre(41) .
120. Refuzul de a examina al doilea și al treilea motiv ar conduce la un rezultat nesatisfăcător. În consecință, vom analiza aceste motive în detaliu. Având în vedere că, în opinia noastră, soluționarea lor nu ar trebui să afecteze rezultatul recursului, vom proceda astfel într‑un mod mai discursiv.
Cu privire la al doilea motiv [pretinsa încălcare a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931]
121. Prin intermediul acestui motiv, Republica Franceză susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând (la punctul 57 din hotărârea atacată) că urmărirea penală începută în Franța împotriva membrilor prezumați ai PMOI nu a constituit o decizie care răspunde definiției de la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
122. Aspectele prezentate mai jos, care decurg din analiza efectuată de Tribunal în cadrul hotărârii atacate, prezintă relevanță pentru cel de al doilea motiv.
123. În primul rând, dispozițiile articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 pot fi respectate în cazul în care decizia autorității competente prevăzută la acest articol se referă la o persoană, la un grup sau la o entitate care nu sunt identice cu persoana, grupul sau entitatea identificate în decizia luată de Consiliu în sensul acestui articol (primul punct)? În al doilea rând, care este interpretarea corectă care trebuie dată expresiei „autoritate competentă”, astfel cum este aceasta utilizată la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (al doilea punct)? În al treilea rând, Tribunalul a statuat în mod corect că urmărirea penală nu s‑a întemeiat pe „probe sau indicii serioase și credibile” (al treilea punct)? În al patrulea rând și presupunând, pentru moment, că răspunsul la primul punct este afirmativ, în ce măsură revenea Consiliului obligația de a explica ceea ce Tribunalul a numit la punctul 65 din hotărârea atacată „[explicații cu privire la] motivele specifice și concrete” pentru care părțile în cauză ar trebui să fie „legate” (al patrulea punct)?
124. Cu privire la primul punct, observăm că nu se poate critica în niciun fel concluzia Tribunalului de la punctul 64 din hotărârea atacată, unde această instanță a statuat că formularea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 – care prevede că o decizie trebuie să fi fost luată „cu privire la persoanele, grupurile și entitățile vizate” – ar impune ca decizia autorității competente să fie luată față de partea sau părțile identificate în decizia Consiliului care a fost adoptată în temeiul acestui articol. În cazul în care o astfel de interpretare ar fi corectă, decizia în litigiu ar fi în mod obligatoriu viciată având în vedere că nu se contestă că părțile vizate de decizia autorității competente și cele vizate de decizia în litigiu nu sunt aceleași.
125. Interpretarea literală a articolului 1 alineatul (4) este o interpretare corectă?
126. Considerăm că răspunsul este negativ.
127. În opinia noastră, ținând cont de motivul pentru care au fost adoptate Poziția comună 2001/931 și regulamentul, se impune ca această dispoziție să fie interpretată în sens larg. Este puțin probabil că organizațiile teroriste intenționează să ajute autoritățile înființându‑se într‑un mod ușor de identificat. Într‑adevăr, trebuie să se pornească de la prezumția că acestea vor proceda exact invers. Precum în cazul oricărui gen de luptă purtat în cadrul unei gherile, elementul de surpriză și deci de disimulare este esențial. Pentru acest motiv, articolul 1 alineatul (4) trebuie interpretat într‑un mod care este suficient de flexibil pentru a lua în considerare acest aspect. Dacă există „probe sau indicii serioase și credibile” pentru a crede că părțile desemnate în decizia autorității competente și în decizia adoptată de Consiliu pentru a le fi înghețate fondurile sunt în esență aceleași, considerăm c ă cerințele impuse la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 vor fi îndeplinite.
128. Acesta este, a fortiori, cazul în care, precum în prezenta cauză, Republica Franceză susține că, în măsura informațiilor pe care le deține, PMOI nu are personalitate juridică(42) .
129. Argumentul conform căruia este necesară o interpretare flexibilă poate fi susținut, în opinia noastră, în primul rând, de sfera de aplicare a definiției care figurează la articolul 1 alineatul (6) din regulament și de generalitatea termenilor utilizați la articolul 2 alineatul (3) din același regulament(43) . Dacă nu ar exista dificultățile de identificare pe care le‑am subliniat, o astfel de abordare nu ar fi necesară. Sugerăm că acest argument poate fi de asemenea susținut de modul în care părțile ale căror fonduri sunt înghețate sunt în mod frecvent identificate în deciziile de înghețare a fondurilor adoptate de Consiliu. Astfel, înscrierea numelui PMOI în anexa la decizia în litigiu este formulată în modul următor: „«Mujahedin‑e Khalq Organisation» – «MEK» sau «MKO», cu excluderea «National Council of Resistance of Iran» – «NCRI» [cunoscută sub denumirea «The National Liberation Army of Iran» – «NLA» (aripa militantă a «MEK»), cunoscută sub denumirea «People’s Mujahidin of Iran» – «PMOI», cunoscută sub denumirea «Muslim Iranian Student’s Society»]”. Acest exemplu este departe de a fi un exemplu izolat. Recurgerea la astfel de identificări „fragmentare” ale unor persoane, grupuri sau entități este comună(44) .
130. Concluzionăm în consecință că decizia în litigiu nu a fost viciată în mod absolut prin faptul că decizia autorității competente nu a vizat în mod specific PMOI, ci doar persoanele care sunt sau erau membri prezumați ai acestei organizații.
131. În ceea ce privește, în continuare, al doilea și al treilea punct, pe care le vom analiza împreună, rezultă în mod clar din textul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 că o constatare a unei instanțe naționale cu privire la comiterea unui act terorist sau tentativa de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act este o condiție suficientă, dar nu și necesară pentru aplicarea acestui articol. Trimiterea la o decizie care a fost luată cu privire la „inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru [un astfel de act]” demonstrează de asemenea că sunt incluși și ceea ce putem denumi în mod generic „precursorii” la o astfel de constatare. Cu excepția cazurilor în care „autoritățile judiciare” nu au competență în domeniu (problemă care nu se pune în cazul acțiunii formulate în Franța împotriva membrilor individuali prezumați ai PMOI), autoritatea competentă trebuie să fie o autoritate „judiciară”. În plus, în lipsa unei „condamnări pentru astfel de fapte”, „inițierea unor cercetări” de către această autoritate competentă trebuie să se bazeze „pe probe sau indicii serioase și credibile”.
132. Ce înseamnă exact expresia „autoritate judiciară”?
133. Având în vedere sfera de aplicare a articolului 1 alineatul (4), pe care am subliniat‑o deja, este evident că semnificația sa comună, cel puțin în limba engleză, care ar sugera în mod normal că decizia în cauză trebuie să reprezinte un verdict de vinovăție din partea unei instanțe, ar fi nejustificat de restrânsă(45) . Se impune ca expresia în cauză să primească o semnificație mai largă, care să cuprindă deopotrivă organele de cercetare penală și organele de urmărire penală din statul membru în cauză.
134. Este de asemenea evident că o simplă decizie de începere a unor cercetări penale nu va fi, în sine, suficientă. O astfel de decizie se poate baza pe o simplă suspiciune. Cercetările în cauză pot, desigur, conduce la constatarea existenței unor probe sau indicii serioase și credibile, caz în care este de imaginat că poate avea loc o urmărire penală (deși, la momentul faptelor, s‑ar putea să nu se fi întâmplat totuși acest lucru). Cu toate acestea, este în egală măsură posibil ca cercetările să nu aibă niciun rezultat. O astfel de decizie cu privire la începerea cercetărilor nu va fi, așadar, suficientă în sensul articolului 1 alineatul (4).
135. Sistemele juridice ale statelor membre sunt pur și simplu prea diferite pentru a fi posibil să se stabilească un singur stadiu precis în cursul procedurilor în care trebuie să fie îndeplinită condiția „probelor sau indiciilor serioase și credibile”. Prin urmare, vom sublinia ceea ce considerăm că reprezintă principiile generale aplicabile.
136. În opinia noastră, cerința care trebuie îndeplinită cu privire la existența „probel[or] sau indiciil[or] serioase și credibile” constă în faptul că la dosar trebuie să existe elemente foarte sugestive
cu privire la comiterea unui act de terorism sau a unei tentative de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act. Elementele respective nu trebuie să fie suficiente în sine pentru a constitui baza unei urmăriri penale ulterioare, dar trebuie să fie mai mult decât o simplă suspiciune sau ipoteză. Acestea trebuie să fie cel puțin suficiente pentru a‑i indica unei persoane împotriva căreia este posibil să se emită o decizie de înghețare a fondurilor care sunt acuzațiile principale împotriva cărora aceasta trebuie să se apere. În plus, elementele menționate trebuie să îi fie prezentate acestei persoane astfel încât să îi permită să își exercite dreptul la apărare(46) .
137. Condiția a fost îndeplinită în prezenta cauză?
138. La punctul 68 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că „niciun element din dosar nu permite să se dovedească faptul că urmărirea penală începută în Franța în aprilie 2001 [...] ar fi întemeiată, [...], pe probe sau pe indicii serioase și credibile, astfel cum prevede articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931”.
139. În recursul său, Republica Franceză invocă în mod special articolul 80‑1 din Code de procédure pénale
(Codul de procedură penală) francez, care prevede că, pentru ca un judecător de instrucție să înceapă cercetarea penală, este obligatoriu să existe elemente de probă concludente sau concordante împotriva unei persoane. Această prevedere, susține Republica Franceză, îndeplinește cerința prevăzută la articolul 1 alineatul (4) în această privință.
140. Constatarea Tribunalului de la punctul 68 fiind o relatare a unor fapte, considerăm că argumentul Republicii Franceze este că Tribunalul, constatând aceste lucruri, a denaturat sensul clar al elementelor de probă care i‑au fost prezentate.
141. Pentru analiza acestui motiv, este necesar să se examineze procedurile începute în Franța în 2001 și în 2007 în contextul normelor de procedură penală franceze. Procedăm astfel cu reticență. Nu pretindem că deținem cunoștințe specifice care ne‑ar permite să pronunțăm soluții de autoritate cu privire la aceste norme. Pe de altă parte, această analiză trebuie efectuată pentru a putea să abordăm cel de al doilea motiv.
142. Astfel cum înțelegem normele de procedură penală franceze care reglementează etapa de cercetare din cadrul procedurii, această etapă va fi începută, cel puțin în cazurile destul de importante pentru a necesita participarea unui judecător de instrucție, printr‑un „ réquisitoire ” prezentat de procuror judecătorului de instrucție(47) . Acesta reprezintă momentul care marchează începutul cercetării oficiale(48) . În cazul în care judecătorul de instrucție consideră că există elemente de probă suficiente pentru a solicita continuarea cercetării, în vederea trimiterii în judecată, acesta va începe mise en examen în temeiul articolului 80‑1 din Code de procédure pénale.
Astfel cum am menționat, judecătorul de instrucție poate începe mise en examen
doar dacă există „elemente de probă concludente și concordante” care pot dovedi că persoana cercetată a săvârșit infracțiunea în cauză(49) . Astfel, ni se pare că mise en examen de către judecătorul de instrucție constituie etapa procedurală care va îndeplini condiția „probelor sau indiciilor serioase și credibile”. Dimpotrivă, acest lucru nu se va întâmpla prin simpla începere a cercetării penale și a procedurii care determină prezentarea réquisitoire, care este responsabilitatea procurorului.
143. Ne‑am pus întrebarea dacă aceste norme „comune” ale procedurii penale franceze se aplică fără modificări în cazul cercetării persoanelor și organizațiilor care sunt vizate de articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, astfel încât să ni se permită să tragem această concluzie. Pe de altă parte, Republica Franceză a susținut în mod expres că articolul 80‑1 reprezintă temeiul celui de al doilea motiv, iar PMOI nu a sugerat că, în calitate de organizație prezumată a fi participat la activități teroriste, a fost supusă unor norme diferite sau mai stricte. Prin urmare, ne vom începe analiza pe baza faptului că mise en examen de către judecătorul de instrucție constituie etapa procedurală în care este îndeplinită condiția „probelor sau indiciilor serioase și credibile”.
144. În prezentul recurs, este clar, fără nicio îndoială, că atât procedura începută în Franța în 2001, cât și cea începută în 2007 au ajuns, ambele, la stadiul de mise en examen
de către judecătorul de instrucție?
145. Nu.
146. Pare să nu existe vreo îndoială că procedura începută în 2001 a fost urmată de mise en examen
în 2003. Cu toate acestea, PMOI a statuat în cadrul ședinței, fără a fi contrazisă de Republica Franceză, că cercetarea penală începută în 2007 nu a făcut obiectul vreunei mise en examen.
Pe această bază, condiția se pare că nu a fost îndeplinită cu privire la cea de a doua procedură.
147. Având în vedere că raționamentul Republicii Franceze se întemeiază pe existența unor probe sau indicii serioase și credibile în legătură cu ambele proceduri, Republica Franceză trebuie să dovedească în cadrul prezentului recurs că această condiție este îndeplinită în cazul ambelor proceduri. Republica Franceză nu a procedat astfel în ceea ce privește procedura începută în 2007. În consecință, nu a putut dovedi că Tribunalul a statuat în mod greșit că nu existau dovezi suficiente cu privire la faptul că procedurile din Republica Franceză respectau condiția prevăzută la articolul 1 alineatul (4) din Poziția Comună 2001/931. Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.
148. În sfârșit, ne îndreptăm atenția spre cel de al patrulea punct. Se impune să reamintim că acesta privește observația Tribunalului (la punctul 65 din hotărârea atacată) că nu a existat o explicație privind „motivele specifice și concrete” pentru care, în speță, actele imputabile unor indivizi prezumați membri sau simpatizanți ai PMOI trebuie imputate PMOI înseși. Tribunalul a considerat că o astfel de explicație „[lipsea] cu desăvârșire în speță”.
149. Republica Franceză susține, de fapt, că trebuie să fi fost evident pentru PMOI că acuzațiile împotriva indivizilor în cauză implicau organizația însăși. Aceasta susține că rezultă clar din răspunsul la Ordonanța din 26 septembrie 2008 că această susținere este adevărată și că numărul mare de indivizi (24) împotriva cărora fusese începută cercetarea penală presupunea în mod obligatoriu că și organizația în cauză era implicată.
150. Niciunul dintre aceste argumente nu pare convingător.
151. În primul rând, o examinare a documentelor prezentate ca răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008 arată că acestea se referă, este adevărat, la „persoane susceptibile să aparțină” și la „membri prezumați” ai PMOI. Acestea continuă prin a afirma că „membri ai acestei organizații [...] fac în prezent obiectul urmăririi penale pentru infracțiuni având ca obiect finanțarea activităților lor”. Toate aceste afirmații reprezintă efectiv indicii ale faptului că Republica Franceză considera că indivizii respectivi și PMOI aveau legătură unii cu alții. Acest lucru nu oferă însă explicația, justă în opinia noastră, pe care a solicitat‑o Tribunalul. O succesiune de afirmații generale conform cărora diverse persoane sunt membre ale organizației „X” și fac obiectul cercetării sau al urmăririi penale pentru infracțiuni (nespecificate) având ca obiect finanțarea activităților lor nu
este suficientă pentru a imputa faptele acestor persoane organizației „X”.
152. În al doilea rând, în ceea ce privește cunoașterea efectivă de către PMOI a situației principale, avocatul PMOI a admis, ca răspuns la o întrebare formulată de Curte în cadrul ședinței, că, după percheziția la birourile din Auvers‑sur‑Oise în 2003, „PMOI nu putea să nu știe («ne pouvait ne pas savoir») că era vizată în mod indirect”. Chiar dacă s‑ar presupune că aceste informații factuale despre PMOI au fost suficiente în ceea ce privește cercetarea penală care a început în 2001, în ceea ce privește cercetarea penală începută în 2007, nu au fost date niciun fel de explicații. PMOI a susținut întotdeauna categoric că nu avea informații cu privire la existența vreunei legături în această privință între cercetarea indivizilor și cercetarea organizației(50) .
153. În ceea ce privește numărul de persoane vizate, dacă acesta ar fi fost un indiciu printre multe altele sau cel puțin printre câteva, care demonstrează implicarea PMOI ca organizație, poate că am fi fost convinși. Cu toate acestea, privit în mod izolat, acest indiciu nu poate susține argumentul.
154. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, al doilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al treilea motiv (întemeiat pe pretinsa încălcare a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă)
155. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Republica Franceză critică în esență Tribunalul pentru că a statuat, la punctele 71-76 din hotărârea atacată, că, în răspunsul său la Ordonanța din 26 septembrie 2008, Consiliul nu putea să refuze furnizarea de informații pentru motive de confidențialitate. Refuzul Consiliului de a ridica regimul confidențial a avut drept efect, potrivit opiniei Tribunalului, că această instanță nu a mai putut să își exercite controlul asupra legalității deciziei în litigiu. Rezultă că dreptul PMOI la o protecție jurisdicțională efectivă a fost încălcat.
156. În sprijinul acestui motiv, Republica Franceză invocă două argumente principale.
Primul argument: „informațiile nedivulgate nu au fost invocate”
157. Tribunalul a statuat la punctul 73 din hotărârea atacată că, în speță, Consiliul nu era îndreptățit să întemeieze decizia sa de înghețare a fondurilor pe informații sau pe elemente ale dosarului comunicate de un stat membru, dacă acest stat membru nu era dispus să autorizeze comunicarea acestora instanței comunitare.
158. În această argumentare, Tribunalul constată în mod implicit că, de fapt, Consiliul și‑a întemeiat decizia într‑o măsură semnificativă pe aceste informații sau elemente.
159. Republica Franceză intenționează să atace această constatare de fapt. Ea susține că informațiile nedivulgate de Consiliu în cel de al doilea răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008(51) nu au fost de fapt invocate de Consiliu când a adoptat decizia în litigiu. Acest lucru, susține Republica Franceză, rezultă în mod clar din cuprinsul punctelor 11 și 12 din primul răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008 (citate la punctul 58 din hotărârea atacată). În plus, expunerea de motive și documentele prezentate de Consiliu ca răspuns la această ordonanță au fost suficiente pentru a stabili că această instituție deținea informațiile relevante care îi erau necesare pentru a adopta decizia în litigiu, în măsura în care se referea la PMOI, pe baza unei decizii naționale care îndeplinea condițiile stabilite în definiția prevăzută la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
160. Examinarea celui de al doilea răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008 arată că au fost eliminate două pasaje din anexa 3 la acest răspuns. Punctul 4 din acest răspuns menționează, cu privire la primul pasaj [și anume, informațiile de la punctul 3 litera (a)], că „motivul invocat de [Republica Franceză] pentru această eliminare a fost că informațiile în cauză se refereau la securitatea publică și apărarea națională și făceau, prin urmare, obiectul unor măsuri de protecție destinate să restrângă difuzarea lor [...]”. În ceea ce privește cel de al doilea pasaj [și anume, informațiile de la punctul 3 litera (f)], la același punct se menționează că „motivul pentru această eliminare a fost că informațiile nu se refereau la PMOI, ci la alte entități incluse pe lista persoanelor și entităților implicate în acte de terorism”.
161. Informațiile care erau cuprinse în pasajele eliminate rămân confidențiale. Acestea nu au fost furnizate Curții ca parte a recursului formulat de Republica Franceză.
162. Dacă am înțeles bine motivul pentru care Republica Franceză contestă constatarea de fapt în cauză, acesta este că Tribunalul a denaturat semnificația clară a elementelor de probă care i‑au fost prezentate. Dacă situația ar fi fost diferită, această parte a motivului ar fi în mod clar inadmisibilă(52) .
163. Se poate afirma referitor la constatarea Tribunalului că aceasta denaturează semnificația elementelor de probă în acest fel?
164. Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar ca, mai întâi, să se analizeze punctele 11 și 12 din primul răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008.
165. Consiliul afirmă la punctul 11 că nu a primit niciun alt element suplimentar de probă referitor la urmărirea penală desfășurată în Franța decât cele care figurează în expunerea de motive, astfel de elemente de probă trebuind, potrivit dreptului francez, să rămână confidențiale. Acesta a continuat spunând că a reprodus toate elementele esențiale privind ancheta de care a dispus pentru elaborarea expunerii de motive. Consiliul precizează de asemenea că anumite detalii cu un grad mai ridicat de specificitate au fost disponibile prin intermediul documentelor pentru care se solicita păstrarea confidențialității. În continuare, el nuanțează precizarea în sensul că detaliile respective erau incluse toate în cadrul descrierii generale furnizate în expunerea de motive.
166. La punctul 12, Consiliul declară de fapt că nu deține informații sau elemente suplimentare care să poată fi relevante pentru analiza Tribunalului. În special, acesta nu a fost informat cu privire la identitatea exactă a persoanelor cercetate.
167. Care este atunci semnificația clară a elementelor de probă în acest context? Modul de formulare a punctelor 11 și 12 din primul răspuns al Consiliului la Ordonanța din 26 septembrie 2008 este cel puțin ambiguu. Dacă această ambiguitate este rezultatul unei neclarități intenționate din partea Consiliului ori reflectă un nivel lingvistic insuficient este un aspect care nu poate fi analizat în prezenta cauză. Considerăm că Tribunalul avea dreptul să facă o constatare de fapt, bazată pe punerea în balanță a probabilităților ca, în speță, Consiliul să își fi bazat decizia într‑o oarecare măsură (nespecificată) pe elementele care nu au fost prezentate acestei instanțe.
168. În al doilea rând, în ceea ce privește expunerea de motive și documentele prezentate de Consiliu ca răspuns la Ordonanța din 26 septembrie 2008, guvernul francez susține că expunerea de motive și aceste documente au fost suficiente pentru a stabili că Consiliul dispunea de informațiile necesare pentru a adopta decizia în litigiu în măsura în care privea PMOI.
169. Este posibil ca acest lucru să fie adevărat. Însă, în prezentul context, revine Republicii Franceze sarcina să stabilească dacă de fapt
Consiliul și‑a întemeiat decizia exclusiv pe aceste elemente. Simpla susținere că elementele au fost suficiente pentru a stabili că Consiliul a avut informațiile necesare nu îndeplinește condiția menționată.
170. În consecință, ni se pare că nu există nimic în propunerile avansate de Republica Franceză care să sugereze că, făcând o astfel de constatare, Tribunalul a denaturat în mod evident elementele de probă care i‑au fost prezentate. În consecință, primul argument al guvernului francez trebuie respins.
Cel de al doilea argument: „informațiile nedivulgate erau confidențiale”
171. Republica Franceză se referă la natura confidențială a informațiilor cuprinse la punctul în cauză (a se vedea punctul 71 din hotărârea atacată). Ca răspuns la observația Tribunalului de la punctul 72 din hotărârea atacată [că acesta nu putea înțelege de ce (de fapt), dacă documentul a putut fi prezentat Consiliului, și, așadar, guvernelor celorlalte 26 de state membre, acesta nu a putut fi prezentat și Tribunalului], Republica Franceză observă că, potrivit articolului 67 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Tribunalul ia în considerare doar înscrisurile pe care avocații și agenții părților le‑au putut consulta și asupra cărora și‑au putut exprima punctul de vedere. Cu alte cuvinte, astfel cum înțelegem noi ceea ce susține Republica Franceză, Tribunalul nu ar solicita prezentarea unui document dacă nu ar avea intenția să ia în considerare cuprinsul acestui document în vederea pronunțării unei soluții. În ipoteza în care ia într‑adevăr în considerare aceste elemente în scopul menționat, va trebui în mod obligatoriu să le comunice mai întâi celeilalte părți.
172. Republica Franceză adaugă în continuare că nu se contestă că autoritățile franceze s‑au opus, pentru motive de confidențialitate, ca documentul în cauză să fie comunicat PMOI. Rezultă că, în orice caz, Tribunalul nu ar fi putut să ia în considerare acest document.
173. Aspectul invocat de această parte a motivului Republicii Franceze este de o importanță fundamentală. În ce măsură îi este permis unei părți într‑o procedură în fața Tribunalului să insiste ca informațiile furnizate acestei instanțe să fie tratate în mod confidențial, astfel încât să nu fie făcute disponibile celeilalte părți sau celorlalte părți în procedură? Și, în ipoteza în care informațiile respective sunt tratate astfel, este totuși posibil (sau ar trebui) ca acestea să fie luate în considerare de Tribunal în pronunțarea hotărârii sale?
174. Este important să analizăm acest aspect în contextul adecvat.
175. Două articole din Regulamentul de procedură al Tribunalului conțin deja dispoziții cu privire la confidențialitate(53) . În primul rând, potrivit articolului 67 alineatul (3), o parte care răspunde unei măsuri de cercetare judecătorească are dreptul să solicite păstrarea confidențialității în legătură cu o parte sau cu toate informațiile comunicate în răspunsul său. Tribunalul va analiza ulterior această cerere. În timpul analizei Tribunalului, documentul vizat nu va fi comunicat celorlalte părți în procedură. Același articol prevede că, în cazul în care o instituție a refuzat accesul la un înscris care a fost depus în cadrul unei acțiuni privind legalitatea acestui refuz, aflată pe rolul Tribunalului, acest înscris nu se comunică celorlalte părți.
176. În al doilea rând, potrivit articolului 116 alineatul (2), președintele Tribunalului poate, la cererea unei părți, să excludă de la comunicare înscrisurile secrete sau confidențiale unui intervenient în condițiile acestui articol. Alineatul (6) al aceluiași articol prevede că, în cazul în care cererea de intervenție a fost depusă după expirarea termenului de șase săptămâni prevăzut de articolul 115 alineatul (1), intervenientului i se va comunica raportul de ședință. Acesta nu va primi documentele comunicate părților potrivit articolului 116 alineatul (2). Pentru motive evidente, raportul de ședință nu va conține niciun element de natură confidențială.
177. Regulamentul de procedură al Tribunalului nu conține însă vreo prevedere care ar putea permite acestei instanțe să ia în considerare elementele de probă confidențiale care i‑au fost prezentate de una dintre părțile într‑o acțiune fără ca aceste elemente să îi fie divulgate celeilalte părți. Articolul 67 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului acordă acestei instanțe două posibilități în cazul în care un document este depus împreună cu o cerere în care se solicită ca acesta să fie tratat în mod confidențial. Tribunalul poate admite cererea, caz în care documentul nu va fi divulgat celeilalte părți sau celorlalte părți și nici nu va fi luat în considerare în vederea pronunțării unei hotărâri de către Tribunal. Pe de altă parte, Tribunalul poate respinge cererea, caz în care documentul va fi divulgat celorlalte părți și poate fi luat în considerare în vederea pronunțării unei hotărâri de către această instanță(54) . Nicio altă soluție nu este posibilă. Altfel spus, nu există „o cale de mijloc”.
178. În cauzele care implică decizii de înghețare a fondurilor, atât Tribunalul, cât și Curtea de Justiție au anticipat că poate fi necesar să se introducă proceduri specifice pentru elementele de probă confidențiale.
179. În Hotărârea OMPI, Tribunalul a observat că „instanțele comunitare trebuie să aibă posibilitatea să exercite controlul legalității și al temeiniciei măsurilor de înghețare a fondurilor fără să li se poată opune caracterul secret sau confidențial al elementelor de probă și al informațiilor utilizate de Consiliu(55) ”. Acesta a statuat în continuare că „problema cu privire la aspectul dacă elementele de probă și informațiile prezumat confidențiale pot fi puse la dispoziția solicitantului și/sau a avocaților săi sau dacă acestea pot fi puse numai la dispoziția instanței, în conformitate cu o procedură care rămâne să fie definită astfel încât să protejeze interesele publice în cauză și, în același timp, să ofere părții interesate un grad suficient de protecție judiciară, este o problemă separată asupra căreia Tribunalul nu trebuie să se pronunțe în prezenta cauză(56) ”.
180. În Hotărârea Kadi I, Curtea de Justiție a statuat următoarele: „considerații imperative având legătură cu securitatea sau cu desfășurarea relațiilor internaționale ale Comunității și ale statelor sale membre pot să se opună comunicării anumitor elemente persoanelor interesate și, prin urmare, audierii acestora cu privire la aceste elemente”. Curtea de Justiție a adăugat totuși că „revine instanței comunitare sarcina de a pune în aplicare, în cadrul controlului jurisdicțional pe care îl exercită, tehnici care să permită concilierea, pe de o parte, a preocupărilor legitime de securitate în privința naturii și surselor informațiilor care au fost luate în considerare pentru adoptarea actului vizat și, pe de altă parte, a necesității de a acorda justițiabilului în suficientă măsură beneficiul normelor de procedură(57) ”.
181. Într‑un alt context, și anume acela al achizițiilor publice, Curtea de Justiție a observat în Hotărârea Varec(58) că „în anumite cazuri, poate fi necesar ca anumite informații să nu fie comunicate părților pentru a putea garanta drepturile fundamentale ale unui terț sau pentru a proteja un interes public important”. Aceasta a statuat în continuare că „principiul protecției informațiilor confidențiale, precum și a secretelor comerciale trebuie pus în aplicare astfel încât să fie compatibil cu cerințele unei protecții juridice efective și cu respectarea dreptului la apărare al părților în litigiu […] și, în cazul unei căi de atac în fața unei instanțe sau al unei căi de atac în fața unui alt organism care este o instanță sau tribunal în înțelesul articolului 234 CE, astfel încât să se asigure respectarea faptului că procedura, în ansamblul său, respectă dreptul la un proces echitabil”(59) .
182. Sub rezerva tuturor considerațiilor de mai sus, articolul 67 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului rămâne aplicabil(60) . Nu a fost definită nicio procedură specială și, până în prezent, nu au fost dezvoltate tehnici specifice pentru a rezolva problema modului în care trebuie tratate elementele de probă confidențiale în astfel de cazuri. Pe această bază, nu ne putem opune constatării Tribunalului conform căreia refuzul Consiliului de a comunica informațiile confidențiale în cauză a avut drept consecință că această instanță nu a putut să exercite controlul legalității deciziei în litigiu. Cu toate acestea, considerăm că poziția Republicii Franceze de a nu‑i permite Consiliului să prezinte elementele de probă confidențiale în cauză ca parte a răspunsului celui din urmă la Ordonanța din 26 septembrie 2008 nu a fost în totalitate nerezonabilă.
183. În Ordonanța din 26 septembrie 2008, Tribunalul a informat Consiliul că documentele nu vor fi comunicate PMOI „în acest stadiu al procedurii”. Acesta nu a dat – și, astfel cum înțelegem regulamentul de procedură, nu putea – să dea Consiliului vreo asigurare cu privire la ceea ce s‑ar putea întâmpla mai târziu.
184. În primul rând, ni se pare că un intervenient (precum Republica Franceză) ar fi putut, în aceste împrejurări, să considere în mod justificat că nivelul de protecție garantat pentru informațiile în cauză nu era suficient pentru a permite divulgarea acestora Tribunalului, cel puțin în cazul în care gradul de confidențialitate corespunzător informațiilor era ridicat. În această privință este important să se precizeze că, în răspunsul său la o întrebare adresată în cadrul ședinței, agentul Republicii Franceze a afirmat că, dacă, la momentul faptelor, Regulamentul de procedură al Tribunalului ar fi conținut dispoziții cu privire la protecția elementelor de probă confidențiale, el crede că informațiile în cauză ar
fi fost puse la dispoziția acestei instanțe.
185. În al doilea rând, referirea Tribunalului la faptul că aceleași informații fuseseră deja puse la dispoziția membrilor Consiliului și, așadar, a guvernelor celorlalte 26 de state membre, cu excepția Republicii Franceze, pare a fi eronată. Se poate considera că punerea informațiilor la dispoziția membrilor Consiliului și a statelor membre nu a implicat niciodată că acestea vor fi divulgate sau dezvăluite în vreun fel publicului(61) .
186. În opinia noastră, rezultă că, în prezent, trebuie să se acorde o atenție deosebită modificării Regulamentului de procedură al Tribunalului, astfel încât să conțină dispoziții privind prezentarea elementelor de probă cu cel mai înalt grad de confidențialitate în vederea analizei Tribunalului într‑un mod care e ste compatibil cu natura acestor elemente și fără a aduce atingere în mod inacceptabil drepturilor celorlalte părți în procedură(62) .
187. Prezentele concluzii nu reprezintă contextul potrivit pentru o discuție aprofundată asupra detaliilor acestor modificări. Vom descrie totuși problemele principale care ni se pare că există.
188. Înainte ca o cerere de anulare a unui regulament de înghețare a fondurilor unei persoane sau ale unei organizații suspecte de implicare sau de participare în activități teroriste să fie adresată instanțelor Uniunii Europene, este necesar să aibă loc prima dată o intervenție a legiuitorului Uniunii Europene, pe baza deciziei luate sau a informațiilor furnizate de unul sau de mai multe state membre. Va fi mai ușor de înțeles ce trebuie să se întâmple dacă se va începe cu începutul, iar nu cu sfârșitul.
189. Vom începe, așadar, analiza noastră prin a examina, prima dată, rolul jucat de autoritățile statelor membre în adoptarea deciziei (sau în începerea cercetării sau a urmăririi penale) care va forma baza deciziei de înghețare a fondurilor pe care o poate adopta Consiliul. În continuare, vom examina poziția Consiliului în adoptarea unei astfel de decizii. În sfârșit, vom analiza rolul jucat de Tribunal în judecarea acțiunii introduse împotriva unei astfel de decizii.
190. În cursul acestui demers, vom examina factorii care influențează tratamentul elementelor sensibile care prezintă relevanță, dar în legătură cu care se solicită (de către Consiliu sau de către un stat membru) păstrarea confidențialității față de reclamant. Ar fi inadecvat din partea noastră să alegem o abordare excesiv de tranșantă în ceea ce privește soluțiile care trebuie adoptate în fiecare stadiu al procedurii. Analiza acestor aspecte are pur și simplu scopul de a‑i ajuta pe cei care vor fi nevoiți să stabilească în detaliu modul în care trebuie rezolvat acest puzzle – indiferent dacă este la nivelul unui stat membru, al Consiliului sau al Tribunalului. Adoptând această abordare, vom ține cont de faptul că Republica Franceză a precizat în mod expres că la baza deciziei sale privind formularea recursului a stat intenția de clarificare a legii pentru viitor(63) .
Rolul jucat de autoritățile naționale ale statelor membre
191. În cazul în care autoritățile naționale ale statelor membre adoptă o decizie care va constitui baza pentru o decizie de înghețare a fondurilor care va fi adoptată de Consiliu, rolul jucat de autoritățile menționate va fi diferit, în funcție de natura deciziei naționale și de împrejurările în care a fost adoptată.
192. Este posibil ca decizia în cauză să fi fost adoptată în etapa începerii cercetării sau a urmăririi penale ori poate reprezenta o „condamnare” și anume o constatare formală a unui organism judiciar sau a unui alt organism cu privire la faptul că actele în cauză au avut loc.
193. Pe de altă parte, este posibil ca decizia să fi fost adoptată exclusiv pe baza elementelor de probă fără caracter confidențial care au fost puse la dispoziția părții împotriva căreia se propune adoptarea deciziei de înghețare a fondurilor. În subsidiar, este posibil ca decizia să fi fost adoptată, fie integral, fie parțial, în baza unor elemente de probă care au fost considerate în ansamblul lor, sau doar parțial, ca fiind prea sensibile și/sau confidențiale pentru a fi făcute disponibile în acest mod. Pentru o utilizare a unei referințe mai simple, vom denumi în continuare aceste elemente de probă „elemente de probă confidențiale”.
194. Este posibil ca persoana, grupul sau entitatea care a făcut obiectul deciziei să fi avut posibilitatea de a contesta această decizie. În subsidiar, este posibil ca dreptul național să nu le fi oferit posibilitatea efectivă de a ataca decizia în cauză.
195. Din economia articolului 1 alineatul (4) rezultă că procedura din statul membru interesat va avea o natură judiciară. Cu toate acestea, prin referirea la noțiunea „autoritatea competentă echivalentă”, această dispoziție reflectă de asemenea faptul că, în anumite state membre, procedura are un caracter executiv. De fapt, aceasta a fost situația în ceea ce privește includerea inițială pe listă a PMOI, când decizia în cauză a fost luată de Home Secretary. Dimpotrivă, procedura din Republica Franceză în care a fost implicată PMOI a fost judiciară în întregime.
196. În cazul în care procedura națională relevantă implică luarea deciziei în cauză de către un membru al puterii executive, această decizie poate fi adoptată chiar fără ca persoana interesată să cunoască natura elementelor de probă și să prezinte observații înainte de adoptarea deciziei. Cu toate acestea, legislația națională poate să prevadă o cale de atac ulterioară în fața autorului deciziei (care face parte din puterea executivă) și/sau în fața instanțelor statului membru interesat.
Procedura în fața Consiliului
197. Pentru ca o decizie de înghețare a fondurilor să fie validă, Consiliul are obligația să se asigure că au fost îndeplinite toate cerințele prevăzute la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
198. Astfel, acesta trebuie să se asigure, în primul rând, că în dosarul relevant există informații sau elemente de probă precise care indică faptul că decizia a fost luată de o autoritate competentă(64) . În lipsa unei astfel de decizii, Consiliul nu mai poate acționa în continuare.
199. După ce a procedat astfel, Consiliul trebuie să stabilească dacă decizia în cauză a fost adoptată cu privire la persoanele, grupurile și entitățile vizate împotriva cărora se propune să se adopte decizia de înghețare a fondurilor(65) .
200. Ulterior, acesta trebuie să verifice dacă (a) decizia se referea la inițierea unor cercetări sau la urmărirea penală pentru un act de terorism ori la tentativa de a săvârși, de a participa sau de a facilita un astfel de act, în care caz aceasta trebuie să se bazeze pe elemente de probă sau pe indicii serioase și credibile, sau (b) dacă decizia a reprezentat o condamnare pentru astfel de fapte.
201. În continuare, trebuie să stabilească dacă decizia a fost adoptată în baza unor elemente de probă fără caracter confidențial care au fost puse la dispoziția persoanei, a grupului sau a entității împotriva căreia sau în legătură cu care există o propunere de adoptare a deciziei sau dacă a fost adoptată în baza unor elemente de probă care au constituit, toate, sau numai o parte din ele, elemente de probă confidențiale.
202. Deși articolul 1 alineatul (4) nu conține vreo dispoziție expresă în acest sens, ni se pare că acesta impune în mod implicit ca decizia națională în cauză să fi fost adoptată cu respectarea drepturilor fundamentale ale omului în ceea ce privește persoana, grupul sau entitatea ale cărei fonduri sunt propuse spre înghețare. Deși Consiliul nu poate, prin definiție, să verifice respectarea acestor drepturi la nivelul sistemului juridic național al statului membru care a luat decizia, acesta are posibilitatea să se asigure cu privire la respectarea drepturilor respective la nivelul Uniunii Europene. De fapt, deoarece propria decizie a Consiliului cu privire la înghețarea fondurilor trebuie să respecte aceste drepturi ca să reziste unui atac ulterior în fața instanțelor Uniunii Europene(66), considerăm că această instituție este chiar obligată să se asigure în această privință înainte de adoptarea deciziei.
203. Procedura pe care Consiliul trebuie să o urmeze în vederea adoptării unei decizii de înghețare a fondurilor variază în mod inevitabil, în funcție de natura procedurii urmate la nivel național.
204. Ni se pare că cele care urmează constituie aspectele esențiale care trebuie avute în vedere, precum și consecințele care decurg din acestea(67) .
– Cazul în care autoritatea națională competentă este o „autoritate judiciară”
205. În scopul exemplelor următoare, vom presupune inițial că autoritatea competentă care a adoptat decizia națională a fost o autoritate judiciară(68) .
206. În cazul în care decizia autorității respective reprezintă o „condamnare” pentru faptele în cauză, Consiliul trebuie să stabilească dacă decizia respectivă a fost adoptată în baza unor elemente de probă neconfidențiale sau a unora confidențiale ori în baza unei combinații a celor două tipuri de elemente de probă.
207. În cazul în care condamnarea a fost adoptată exclusiv în baza elementelor de probă neconfidențiale, situația Consiliului este relativ simplă(69) . Acesta nu mai are nevoie să stabilească dacă decizia s‑a întemeiat pe elemente de probă sau pe indicii serioase și credibile. Această sarcină trebuia să fie deja îndeplinită de autoritatea competentă în cursul adoptării deciziei sale.
208. Rezultă că singura problemă care mai rămâne de analizat de către Consiliu este cea a respectării drepturilor fundamentale ale omului în legătură cu persoana, cu grupul sau cu entitatea în cauză(70) .
209. Cu excepția cazului în care decizia de înghețare a fondurilor este o decizie inițială(71), elementele de probă în cauză (fiind în totalitate elemente de probă neconfidențiale) vor putea fi divulgate integral persoanei, grupului sau entității vizate, care vor avea posibilitatea să facă orice observații necesare privind această decizie înainte de adoptarea sa de către Consiliu.
210. Situația devine mai complicată în cazul în care decizia națională s‑a întemeiat pe o combinație de elemente de probă neconfidențiale și elemente de probă confidențiale.
211. În acest caz, ni se pare că prima măsură pe care trebuie să o ia Consiliul este să stabilească dacă poate să își întemeieze decizia sa
de înghețare a fondurilor exclusiv pe elemente de probă neconfidențiale. Noi sugerăm că, într‑un astfel de caz, Consiliul ar trebui să procedeze exclusiv în baza elementelor de probă menționate și ar trebui să nu mai ia în considerare elementele de probă confidențiale. În cazul în care optează pentru această alternativă, Consiliul poate proceda în modul descris la punctele 207-209 de mai sus.
212. În caz contrar sau dacă elementele de probă în baza cărora a fost adoptată decizia națională au fost în totalitate confidențiale, Consiliul trebuie să întrebe statul membru interesat dacă dorește ca elementele de probă confidențiale să îi fie comunicate Tribunalului în eventualitatea în care decizia Consiliului este atacată. În ipoteza în care statul membru respectiv nu dorește acest lucru, atunci (atât în prezent, cât și potrivit modificărilor Regulamentului de procedură al Tribunalului pe care le‑am prevăzut în prezentele concluzii) Consiliul nu mai poate acționa în continuare. Decizia sa nu ar supraviețui unei acțiuni în justiție.
213. În ipoteza în care statul membru acceptă divulgarea acestor elemente de probă către Tribunal (dacă este cazul), Consiliul va adopta decizia de includere pe listă în temeiul elementelor de probă confidențiale, fără a putea să le dezvăluie părții interesate. În consecință, partea respectivă va fi în mod inevitabil lipsită de dreptul de a acționa în justiție, care altfel i‑ar fi fost disponibil în acest stadiu al procedurii.
214. Consiliul nu dispune, prin definiție, de mijloace pentru a decide dacă elementele de probă furnizate de statele membre în regim de confidențialitate îndeplinesc într‑adevăr definiția juridică a „elementelor de probă secrete și confidențiale” și dacă merită, așadar, protecția excepțională acordată unor astfel de informații. De asemenea, Consiliul nu are nici posibilitatea de a conduce o procedură de examinare a acestor elemente de probă.
215. Totuși, în pofida acestor limitări, se impune ca dreptul la apărare să fie respectat într‑o măsură cât mai mare posibilă. Atunci când sunt implicate elemente de probă confidențiale, ar trebui să se aplice, în consecință, următoarele proceduri suplimentare.
216. În primul rând, Consiliul ar trebui să pună la dispoziția părții interesate un rezumat neconfidențial al elementelor de probă prin care să arate părții respective care sunt motivele pe care intenționează să își întemeieze decizia. Considerăm că disponibilitatea unui rezumat neconfidențial reprezintă o minimă garanție ireductibilă într‑o Uniune Europeană bazată pe principiul legalității. În lipsa acesteia, este imposibil să se poată garanta dreptul la apărare.
217. În al doilea rând, Consiliul trebuie să precizeze persoanei, grupului sau entității interesate că atât decizia națională inițială, cât și decizia pe care Consiliul intenționează să o adopte se întemeiază pe elemente de probă confidențiale, permițând astfel părții respective de a ataca propria decizie a Consiliului în fața Tribunalului, unde pot fi instituite proceduri pentru protecția acestor elemente de probă.
218. Bineînțeles, este posibil ca decizia națională în cauză să nu reprezinte o condamnare pentru faptele vizate. Este posibil ca prin această decizie să se fi autorizat doar inițierea unor cercetări sau urmărirea penală pentru aceste fapte. Ni se pare că, într‑un astfel de caz, apar aceleași permutări și aceleași probleme ca cele descrise la punctele 206-217 de mai sus, însă cu adăugarea unui alt factor important.
219. Consiliul însuși trebuie să examineze elementele de probă furnizate în sprijinul deciziei naționale pentru a se asigura că elementele de probă respective îndeplinesc condiția „probelor și indiciilor serioase și credibile” prevăzută la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. În cazul în care Consiliul nu este convins de acest lucru, acesta nu poate adopta o decizie de includere pe listă în legătură cu persoana, grupul sau entitatea vizată.
– Cazul în care autoritatea națională competentă este o „autoritate competentă echivalentă”
220. Mai rămâne întrebarea cu privire la procedura care trebuie urmată atunci când autoritatea competentă interesată nu este o autoritate judiciară, ci este o „autoritate competentă echivalentă”. Decizia adoptată de o astfel de autoritate poate reprezenta, bineînțeles, o condamnare pentru faptele respective sau poate reprezenta o decizie luată exclusiv în baza activităților de cercetare (prin definiție, în cazul unui autor care face parte din puterea executivă, nu se va pune problema „urmăririi penale”).
221. În această situație, ni se pare că apar aceleași permutări și aceleași probleme care apar atunci când autoritatea națională competentă este o autoritate judiciară. Am observa pur și simplu că, având în vedere că nu va exista o implicare „judiciară” în procesul de luare a deciziilor la nivel național, Consiliului îi va reveni responsabilitatea de a examina decizia națională într‑un mod mai detaliat, astfel încât să se asigure că au fost îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
Regulamentul de procedură al Tribunalului
222. Să presupunem acum că decizia de înghețare a fondurilor adoptată de Consiliu este atacată în fața Tribunalului și să examinăm ce modificări ale Regulamentului de procedură al Tribunalului ar putea fi necesare pentru a putea ține cont de aspectele descrise mai sus. Prima dată, vom delimita sfera de aplicare a modificărilor pe care le avem în vedere. În continuare, vom analiza aceste modificări în legătură cu următoarele aspecte:
– utilizarea elementelor de probă confidențiale;
– necesitatea de a respecta garantarea drepturilor omului în Uniunea Europeană (și în special a dreptului la apărare).
La sfârșit, ne vom îndrepta atenția asupra naturii analizei pe care trebuie să o desfășoare instanțele Uniunii și intensitatea acesteia.
– Sfera de aplicare
223. Problemele cu privire la elementele de probă confidențiale și secrete nu se limitează la acuzația de implicare sau de participare la acte de terorism. Acestea pot prezenta relevanță, de exemplu, în cauzele privind achizițiile publice (unde este bine cunoscut faptul că un ofertant neselectat poate dori să conteste procedura de atribuire a contractelor pentru motive de pură „documentare”, pentru a obține acces la informații care altfel ar fi nedisponibile(72) ) și în domeniul dreptului concurenței.
224. Cu toate acestea, problemele respective dobândesc un caracter acut atunci când au legătură cu activități teroriste.
225. Acest lucru se întâmplă din cauza conflictului puternic care poate apărea între cererile privind dreptul la apărare și aspectele privind protecția eficientă a securității naționale.
226. În cele ce urmează, ne vom concentra, așadar, pe problemele referitoare la elementele de probă confidențiale în măsura în care acestea au legătură cu acuzații de săvârșire a unor acte teroriste și de implicare în activități teroriste.
227. O posibilă diluare a dreptului la apărare poate deveni un factor important în orice cauză în care elementele de probă nu sunt divulgate pentru motivul că sunt confidențiale. O restricție de orice fel impusă asupra elementelor de probă care sunt disponibile unei părți care dorește să se apere riscă să compromită sau să aducă atingere dreptului său la apărare.
228. Totuși, acest lucru este valabil de asemenea în ceea ce privește protecția eficientă a securității naționale. Persoanele implicate în monitorizarea și urmărirea activităților teroriste, în special cele care lucrează pe teren, pot fi expuse unui pericol personal, care poate lua forma torturii sau care poate chiar provoca decesul, dacă sunt divulgate informații care pot oferi indicii cu privire la activitatea pe care acestea o desfășoară sau la identitatea lor(73) . În consecință, statele membre vor dori în general, în mod justificat, să insiste pentru menținerea unor restricții efective privind divulgarea informațiilor care pot conduce (în mod direct, indirect sau accidental) la identificarea surselor sau la demascarea tehnicilor de supraveghere speciale.
229. Este, așadar, esențial ca orice modificări care vor fi aduse regulilor de prezentare a elementelor de probă în fața Tribunalului să ia în considerare în mod adecvat și exhaustiv aceste tipuri de interese contradictorii.
– Utilizarea elementelor de probă confidențiale
230. Orice reguli noi care pot fi adoptate în legătură cu elementele de probă confidențiale trebuie să se aplice doar dacă și în măsura în care sunt absolut necesare.
231. Principiul menționat la punctul precedent înseamnă că, în cazul în care elementele de probă prezentate în sprijinul unei decizii de înghețare a fondurilor sunt atât neconfidențiale, cât și confidențiale, Tribunalul va urmări întotdeauna să stabilească prima dată dacă este posibil să se pronunțe asupra cauzei respective utilizând doar elementele de probă neconfidențiale, altfel spus, dacă poate să se pronunțe fără a recurge la elementele de probă confidențiale. În cazul în care Tribunalul poate proceda astfel, elementele de probă confidențiale trebuie pur și simplu ignorate.
232. Este necesar să se acorde o atenție deosebită faptului că elementele de probă secrete pot proveni din surse nesigure. Acestea pot fi pur și simplu false, chiar dacă au fost obținute cu bună‑credință și cu un risc considerabil pentru agenții care lucrează pe teren. Este posibil să existe o tendință a statelor membre și a serviciilor lor de securitate de a supra‑clasifica informațiile, astfel încât ceea ce ar trebui să aparțină de fapt domeniului public este clasificat drept secret. În mod similar, poate exista o tendință a instanțelor de a accepta astfel de informații fără vreun examen sau vreo cercetare reală a acestora. În această privință, este esențial ca, în cazul în care elementele de probă în cauză sunt îndoielnice sau ambigue, orice îndoială sau ambiguitate să fie interpretată în favoarea părții care nu a avut ocazia să prezinte observații cu privire la aceste elemente sau să le analizeze într‑un mod cât mai detaliat cu putință.
233. Tribunalul a considerat inițial că măsurile de înghețare a fondurilor impuse asupra unor părți precum PMOI nu au decât un efect pe termen scurt(74) . Când i s‑a solicitat să analizeze acest aspect în Concluziile prezentate în cauza Kadi I(75), avocatul general Poiares Maduro a considerat că aceste decizii reprezentau „înghețarea pe durată nedeterminată a activelor unui particular”. Mai recent, Tribunalul a observat în Hotărârea Kadi II(76) că măsurile de înghețare a fondurilor sunt „deosebit de opresive” și a subliniat că trecuseră aproape 10 ani de când domnului Kadi i s‑au înghețat fondurile prin decizia inițială. Acesta a considerat că este chiar permis să se ridice întrebarea dacă aprecierea pe care Tribunalul a formulat‑o inițial, potrivit căreia înghețarea fondurilor este o măsură asigurătorie și/sau temporară, nu ar trebui repusă în discuție(77) .
234. Suntem de acord. Aceste măsuri pot avea repercusiuni grave și stânjenitoare asupra activităților celor ale căror fonduri au fost înghețate. De fapt, tocmai în acest aspect constă susținerea lor.
235. Cauzele care implică acuzații de implicare în activități teroriste dau naștere adesea unor emoții viscerale. La urma urmelor, teroristul pare să nu aibă niciun fel de scrupul pentru disprețul cu care tratează regulile sacre ale unei societăți civilizate. Poate fi dificil să se evite, chiar și în mod subconștient, percepția publică conform căreia ar trebui ca, la rândul nostru, să renunțăm în cazul unor astfel de acuzații la angajamentele pe care ni le‑am asumat cu privire la asigurarea unui proces echitabil. Persoanele acuzate de implicare în activități teroriste, continuăm să argumentăm, merită să beneficieze de o protecție juridică mai limitată decât cea de care beneficiază cei acuzați de infracțiuni „normale”.
236. Orice tentație de a cădea în această capcană trebuie evitată. De fapt, exact persoanele marginalizate, excluse sau respinse sunt cele care solicită protecția acordată de sistemul juridic și care au cea mai mare nevoie de această protecție(78) . Citatul des utilizat „teroristul tău luptă pentru libertatea mea” demonstrează cât de ușor se poate permite unei reacții subiective să modifice o apreciere obiectivă. Cu toate acestea, caracteristica unei societăți civilizate dintr‑un stat de drept este că mijloacele de protecție și garanțiile normale nu se abandonează dacă oponenții acestei societăți nu joacă după aceleași reguli civilizate.
237. Natura măsurilor de înghețare a fondurilor înseamnă că ele nu pot, ca atare, să implice necesitatea de a deroga de la convenție. Merită să reamintim, în această privință, că derogările specifice acordate de statele contractante în temeiul dispozițiilor privind pericolul public prevăzute la articolul 15 din Convenție nu
sunt la „discreția nelimitată”(79) a acelor state și trebuie să fie „în măsura strictă în care situația o cere”(80) . Nu vedem niciun motiv pentru care criteriul aplicabil excepțiilor de la regulile normale privind elementele de probă pentru motive de securitate să fie mai puțin strict.
238. În consecință, trebuie să se reziste, în cea mai mare măsură posibilă, tentației de a suspenda garanțiile oferite de drepturile fundamentale. Argumentul conform căruia cerințele luptei împotriva terorismului internațional pot, prin ele însele, să justifice o suspendare a acestor garanții este un argument înșelător(81) .
239. În opinia noastră, rezultă că numărul de cauze în care sunt de fapt aplicate regulile modificate privind utilizarea elementelor de probă confidențiale despre care am discutat în prezentele concluzii ar trebui să fie foarte limitat. Cu toate acestea, pare a fi esențial ca ele să fie adoptate.
– Necesitatea de respectare a garanțiilor Uniunii Europene în materia drepturilor omului
240. Respectarea drepturilor omului este o condiție a legalității actelor Uniunii Europene, iar măsurile incompatibile cu respectarea acestor drepturi nu sunt acceptabile(82) .
241. Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea de la Strasbourg”) a analizat problema elementelor de probă confidențiale în mai multe cauze care au implicat acțiuni formulate împotriva statelor contractante.
242. Din jurisprudența acestei Curți rezultă în mod evident că dreptul referitor la divulgarea elementelor de probă ca parte componentă a dreptului la apărare nu este un drept absolut. Acest lucru s‑a decis cu mult timp în urmă, în anul 1996, în cadrul Hotărârii Doorson(83) . În Hotărârea Jasper(84), Curtea de la Strasbourg a statuat că „în orice cauză penală pot exista interese conflictuale, precum securitatea națională, necesitatea de a proteja martorii împotriva riscului de represalii sau păstrarea confidențialității metodelor poliției de cercetare a infracțiunilor, care trebuie evaluate prin raportare la drepturile acuzaților [...]. În unele cazuri poate fi necesar ca anumite elemente de probă să nu fie divulgate apărării pentru a păstra drepturile fundamentale ale unui alt particular sau pentru a garanta un interes public important”(85) . Cu toate acestea, Curtea de la Strasbourg a susținut în continuare în mod tranșant că „doar măsurile care limitează dreptul la apărare care sunt strict necesare sunt permise în temeiul articolului 6 alineatul (1) [din convenție] [...] În plus, pentru a se asigura că acuzații beneficiază de un proces echitabil, orice dificultate provocată apărării prin limitarea drepturilor sale trebuie să fie în mod suficient compensată de procedurile urmate de autoritățile judiciare”(86) .
243. În cauza Dowsett, Curții de la Strasbourg i s‑a solicitat să se pronunțe asupra unei situații care a apărut atunci când statul contractant a solicitat imunitate în interes public în ceea ce privea anumite elemente de probă care, în consecință, nu au fost divulgate apărării. Mai mult, elementele de probă respective nu au fost divulgate nici instanței naționale. Hotărând că reclamantul nu a beneficiat de un proces echitabil, Curtea a reiterat ceea ce a descris drept „importanța faptului ca elementele relevante pentru apărare să fie prezentate instanței de judecată pentru ca aceasta să se pronunțe asupra aspectelor legate de divulgare în momentul în care acestea pot servi în modul cel mai eficient pentru protejarea dreptului la apărare”(87) .
244. Mai recent, Curții de la Strasbourg i s‑a solicitat să se pronunțe în cauza A. și alții împotriva Regatului Unit(88) cu privire la problema respectării Convenției de către sistemul Regatului Unit, numit sistemul „avocaților speciali”. Acest sistem operează în anumite cauze care implică utilizarea elementelor de probă secrete, inclusiv în cauzele în care se prezumă implicarea în activități teroriste(89) . Curtea de la Strasbourg a admis că respectarea necesității protejării populației din Regatul Unit împotriva atacurilor teroriste însemna că exista „un interes public important” în ceea ce privește păstrarea confidențialității surselor de informații despre Al‑Qaida și complicii săi(90) . Această curte nu a constatat că sistemul în cauză era, în sine, necorespunzător(91) . Dimpotrivă, această instanță a statuat că, pentru îndeplinirea cerințelor convenției, este necesar să fie divulgate cât mai multe informații posibile despre prezumțiile și elementele de probă prezentate împotriva fiecărui reclamant fără a compromite securitatea națională sau siguranța celorlalți, că partea interesată trebuie „să primească informații suficiente despre acuzațiile care i se aduc, pentru a putea da instrucțiuni eficiente avocatului special” și că „orice dificultăți provocate apărării prin limitarea drepturilor inculpatului [să fie] în mod suficient compensate prin procedurile urmate de autoritățile judiciare”(92) .
245. În opinia noastră, aceasta reprezintă o condiție minimă ireductibilă.
– Natura examenului pe care trebuie să îl realizeze instanțele Uniunii Europene și intensitatea acestuia
246. Controlul jurisdicțional adecvat al legalității pe fond a unei măsuri a Uniunii Europene de înghețare a fondurilor este indispensabil pentru a permite să se asigure un just echilibru între cerințele de combatere a terorismului internațional și protecția drepturilor și a libertăților fundamentale(93) .
247. Deși termenii „act de terorism” și „persoane, grupuri și entități implicate în acte de terorism” sunt definite la articolul 1 alineatele (2) și (3) din Poziția comună 2001/931, aceste expresii nu au o definiție armonizată pe tot teritoriul Uniunii Europene. Rezultă că statele membre pot să adopte definiții proprii. Acestea pot fi însă diferite. De asemenea, rezultă că, în cadrul oricărei căi de atac exercitate la nivel național împotriva deciziei autorității competente vizate, instanțele din statul membru în cauză trebuie să ia în considerare definițiile prevăzute în dreptul național(94) .
248. În mod similar, în cadrul oricărui control jurisdicțional realizat la nivel național, instanțele din statul membru interesat vor aplica măsurile standard pentru protecția drepturilor fundamentale ale omului. Aceste măsuri standard nu sunt în mod necesar aceleași cu măsurile standard ale Uniunii Europene.
249. Tratatul reprezintă un ansamblu de norme de sine‑stătătoare, care a fost numit un „sistem juridic autonom”(95) . Atunci când a interpretat această ordine juridică, Curtea s‑a inspirat într‑adevăr din „tradițiile constituționale comune ale statelor membre” pentru a defini drepturile fundamentale care formează parte integrantă a principiilor generale ale ordinii juridice a Uniunii Europene(96) . Nu este mai puțin adevărat că toate statele membre sunt semnatare ale convenției și, prin urmare, fiecare dintre acestea este obligat să aplice normele instituite de convenție. Dar a concluziona că sistemele naționale de protecție a drepturilor fundamentale și echivalentul acestora în dreptul Uniunii Europene sunt, din acest motiv, unul și același lucru ni se pare pur și simplu incorect(97) . În această privință, se impune să respingem opinia exprimată de Tribunal în Hotărârea Kadi II, în care a statuat: „[t]ocmai această garantare a dreptului la apărare care există la nivel național, sub un control jurisdicțional efectiv, este cea care scutește instituțiile comunitare de orice obligație de a prevedea din nou garanții având același obiect la nivel comunitar”(98) .
250. Spre deosebire de autoritățile și de instanțele naționale ale statelor membre, Consiliul este obligat să respecte standardul Uniunii Europene privind protecția drepturilor fundamentale, și doar acest standard(99) .
251. Rezultă din cele menționate mai sus că, deși existența unei decizii naționale este o condiție preliminară esențială pentru legalitatea unei decizii din partea Consiliului cu privire la adoptarea unei decizii de înghețare a fondurilor, aceasta nu va fi, în sine, suficientă. Persoana, grupul sau entitatea interesată trebuie să fie implicate de asemenea în acte de terorism, astfel cum sunt acestea definite la articolul 1 din Poziția comună 2001/931, nu doar în sensul legii naționale. În această privință, Consiliul nu are nicio putere discreționară. Fie există informații suficiente pentru a include o persoană, un grup sau o entitate pe listă, fie nu există. Acest aspect este un aspect de fapt, care trebuie evaluat aplicând criteriul juridic corect.
252. Acesta este contextul în care Consiliul trebuie să realizeze procesul de luare a deciziilor. În același context trebuie să își exercite și instanțele Uniunii Europene puterea de control jurisdicțional.
253. În aceste condiții, ni se pare total inadecvat ca această putere de control jurisdicțional să fie redusă la cea mai simplă formă de manifestare a sa. În această privință, nu putem să facem nimic mai mult decât să cităm din Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Kadi I(100),
în care a afirmat că „[t]eza potrivit căreia prezenta cauză se referă la o «problemă politică» cu privire la care chiar și cel mai mic grad de interferență jurisdicțională ar fi inadecvat este, în opinia noastră, lipsită de orice fundament. Afirmația potrivit căreia o măsură este necesară pentru menținerea păcii și a securității internaționale nu poate opera astfel încât să neutralizeze principiile generale ale dreptului comunitar și să priveze particularii de drepturile lor fundamentale. Aceasta nu diminuează importanța interesului de a menține pacea și securitatea internațională; însemnă pur și simplu că instanțele au în continuare datoria de a aprecia legalitatea măsurilor susceptibile de a intra în conflict cu alte interese la fel de importante pe care instanțele sunt chemate să le protejeze. [...] Desigur, împrejurări excepționale pot justifica restrângeri ale libertății individuale, care ar fi inacceptabile în condiții normale. Totuși, aceasta nu trebuie să ne conducă să susținem că «există situații în care, pentru un moment, trebuie să acoperim libertatea cu o năframă, așa cum se acopereau odinioară statuile zeilor». [...] aceasta nu înseamnă [...] că în cauzele respective controlul jurisdicțional ar trebui să fie doar unul «dintre cele mai marginale». Dimpotrivă, în cazul în care se consideră că riscurile pentru securitatea publică sunt de o importanță excepțională, presiunea pentru adoptarea unor măsuri care să încalce drepturile individuale, în special în cazul particularilor care au doar un acces limitat sau nu au deloc acces la procesul politic, este deosebit de puternică. În consecință, în astfel de împrejurări, instanțele ar trebui să își îndeplinească cu vigilență sporită datoria de a face ca statul de drept să fie respectat. Astfel, aceleași împrejurări care pot justifica restrângeri excepționale ale drepturilor fundamentale impun în același timp instanțelor să aprecieze cu grijă dacă aceste restrângeri merg dincolo de ceea ce este necesar”. […](101) .
254. Suntem de acord. În prezenta cauză, aplicarea acestor principii înseamnă că Curtea trebuie să verifice dacă este întemeiată susținerea conform căreia un particular, un grup sau o entitate este asociată unor activități teroriste și trebuie să se asigure că măsurile adoptate realizează un echilibru adecvat între necesitatea de a combate terorismul și măsura în care aceste măsuri aduc atingere drepturilor fundamentale ale omului.
255. Aceasta nu înseamnă că Tribunalul trebuie neapărat să verifice în mod detaliat toate aspectele fiecărei cauze care îi este adresată spre soluționare. În cazul în care este clar, de exemplu, că toate procedurile la nivel național și la nivelul Consiliului s‑au desfășurat pe deplin în conformitate cu garanțiile conferite de drepturile omului ale Uniunii Europene, controlul exercitat de această instanță trebuie să fie mai puțin intens. Cu toate acestea, ceea ce este esențial în fiecare cauză este necesitatea ca principiul protecției judiciare eficiente să fie respectat pe deplin(102) .
Observație finală
256. Considerăm că se poate face o paralelă între rolul pe care îl au instanțele Uniunii Europene în soluționarea căilor de atac împotriva deciziilor de înghețare a fondurilor și procedura din fața Curții de la Strasbourg. Această curte își desfășoară activitatea pe baza principiului subsidiarității. Altfel spus, se pornește de la premisa că statele contractante vor respecta convenția. Instanțele naționale ale fiecărui stat contractant joacă rolul principal în ceea ce privește asigurarea faptului că drepturile garantate prin această convenție sunt într‑adevăr respectate. Curtea de la Strasbourg va fi implicată doar în cazurile în care se susține o nerespectare a acestor drepturi și au fost epuizate toate căile de atac. În împrejurările menționate mai sus, li se solicită instanțelor Uniunii Europene să îndeplinească aceleași funcții pe care le îndeplinește Curtea de la Strasbourg în temeiul convenției. Rolul instanțelor Uniunii Europene este să acționeze ca arbitru final și să garanteze că drepturile fundamentale sunt respectate pe teritoriul Uniunii Europene.
257. Dorim să subliniem că analiza prezentată la punctele 223-256 de mai sus reprezintă o serie de reflecții cu privire la viitor. Pentru motivele prezentate la punctul 182, considerăm că cel de al treilea motiv trebuie respins.
Costuri
258. În temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. În temeiul articolului 69 alineatul (2), partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În prezenta cauză, considerăm că recursul trebuie respins. PMOI a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată. Prin urmare, Republica Franceză va suporta cheltuielile de judecată ale PMOI.
Concluzie
259. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, în opinia noastră, Curtea ar trebui:
– să respingă recursul și
– să oblige Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.
ANEXĂ
SCURTĂ CRONOLOGIE
>lt>1
(1) .
(2)
–	Modificarea denumirii acestei instanțe s‑a produs în momentul intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, la 1 decembrie 2009. Pentru simplificare, vom utiliza în cuprinsul textului acest din urmă termen.
(3)
–	Rep., p. II‑3487.
(4)
–	Decizia Consiliului din 15 iulie 2008 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsurile restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziei 2007/868/CE (JO L 188, p. 21).
(5)
–	Poziția comună 2001/931/PESC a Consiliului din 27 decembrie 2001 privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului (JO L 344, p. 93, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 179).
(6)
–	Regulamentu l (CE) nr. 2580/2001 al Consiliului din 27 decembrie 2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului (JO L 344, p. 70, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 169).
(7)
–	Decizia 2001/927/CE a Consiliului din 27 decembrie 2001 privind instituirea listei prevăzute la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 al Consiliului privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului (JO L 344, p. 83).
(8)
–	Poziția comună 2002/340/PESC a Consiliului din 2 mai 2002 de actualizare a Poziției comune 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului (JO L 116, p. 75).
(9)
–	Decizia 2002/334/CE a Consiliului din 2 mai 2002 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziei 2001/927/CE (JO L 116, p. 33).
(10)
–	Decizia 2009/62/CE a Consiliului din 26 ianuarie 2009 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsurile restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziei 2008/583/CE (JO L 23, p. 25).
(11)
–	Carta nu avea caracter obligatoriu în momentul formulării acțiunii principale: a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul (C‑540/03, Rec., p. I‑5769, punctul 38). În urma intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, de la 1 decembrie 2009, Carta are forța juridică obligatorie a legislației primare [articolul 6 alineatul (1) TUE].
(12)
–	Pentru o descriere mai detaliată a activităților prezumat teroriste ale PMOI și a pretinsei sale renunțări la acest tip de activități, a se vedea decizia Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales din 30 noiembrie 2007 pronunțată în cauza Lord Alton of Liverpool și alții/Secretary of State for the Home Department (denumită în continuare decizia „POAC”) la următoarea adresă: http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006 %20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf
(13)
–	A se vedea Denumirile organizațiilor teroriste străine, 62 Fed. Reg. 52, 650 (1997).
(14)
–	A se vedea Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001. Organizația este descrisă la articolul 2 din acest ordin sub denumirea „Mujaheddin e Khalq”.
(15)
–	Pentru o analiză mai detaliată cu privire la aspectele procedurale relevante ale dreptului penal francez, inclusiv, în special, rolul réquisitoire și mise en examen, a se vedea punctul 142 de mai jos.
(16)
–	A se vedea de asemenea punctul 152 de mai jos.
(17)
–	Secretary of State for the Home Department/Lord Alton of Liverpool și alții [2008] EWCA Civ 443, disponibilă la adresa: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html
(18)
–	Aceste reuniuni sunt enumerate la punctul 91 de mai jos și în tabelul cronologic cuprins în anexă.
(19) – Scrisoarea și expunerea de motive sunt reproduse la punctul 9 și, respectiv, 10 din hotărârea atacată.
(20)
–	De fapt, perioada în cauză depășea o lună de zile.
(21)
–	A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Consiliul (T‑228/02, Rec., p. II‑4665, punctul 124, denumită în continuare „Hotărârea OMPI”), și Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul (T‑256/07, Rep., p. II‑3019, punctul 133, denumită în continuare „Hotărârea PMOI I”).
(22)
–	A se vedea punctul 138 din Hotărâre PMOI I.
(23)
– Mai exact, informațiile de la punctul 3 litera (a) (a se vedea punctul 43 de mai sus). Tribunalul nu a analizat informațiile de la punctul 3 litera (f) în acest stadiu al hotărârii. A se vedea, în plus, punctul 160 și urm. de mai jos.
(24)
– În prezent publicată în Repertoriu, p. I‑6351, și denumită în continuare „Hotărârea Kadi I”.
(25)
–	Decizia care a precedat imediat decizia în litigiu a fost Decizia 2007/868/CE a Consiliului de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsurile restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziei 2007/445/CE (JO L 340, p. 100). Data deciziei a fost 20 decembrie 2007. Potrivit articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, Consiliul era obligat să revizuiască la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru, numele persoanelor și ale entităților enumerate în această decizie.
(26)
–	A se vedea în special discuția de la punctul 97 și următoarele de mai jos.
(27)
–	A se vedea în acest sens hotărârea atacată, punctul 52. Deși hotărârea atacată s‑a referit, din motive evidente, la articolul 10 CE, nimic din versiunea reformată a articolului 4 alineatul (3) TUE nu afectează acest principiu fundamental.
(28)
–	A se vedea punctul 197 și următoarele de mai jos.
(29)
–	A se vedea de asemenea punctul 97 și următoarele de mai jos.
(30)
–	A se vedea de asemenea punctul 171 și următoarele de mai jos.
(31)
–	A se vedea de asemenea punctul 197 și următoarele de mai jos.
(32)
–	De exemplu, prin reducerea perioadei de notificare acordate delegațiilor la Grupul de lucru PC 931 cu privire la faptul că în cadrul unei reuniuni a acestui organism se va discuta despre o persoană, un grup sau o entitate anume, astfel cum se prevede la punctul 11 din anexa II la documentul Consiliului 10826/07, a cărui versiune declasificată este disponibilă la adresa http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf
(33)
–	A se vedea punctul 105 și următoarele de mai jos.
(34)
–	A se vedea Hotărârea OMPI, punctul 128, și Hotărârea Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 308.
(35)
–	Hotărârea OMPI, punctul 131.
(36)
–	A se vedea Decizia 2002/334, citată la nota de subsol 9.
(37)
–	Citată la nota de subsol 25.
(38)
–	Ca răspuns la o întrebare care i‑a fost adresată de Curte, avocatul PMOI a afirmat în cadrul ședinței că organizația nu ar obiecta în cazul în care revizuirea aspectului dacă ar trebui să figureze în continuare pe listă nu ar fi finalizată într‑un semestru, perioadă prevăzută la articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, atunci când prelungirea acestei perioade este în beneficiul său, permițându‑i, de exemplu, să prezinte noi elemente de probă privind noile informații și elemente furnizate de un stat membru.
(39)
–	A se vedea, printre altele, Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Deutsche Post (C‑399/08 P, Rep., p. I‑7831, punctul 75), Hotărârea din 7 noiembrie 2002, Hirschfeldt/AEE (C‑184/01 P, Rec., p. I‑10173, punctul 48), Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 148), precum și Ordonanța din 9 martie 2007, Schneider Electric/Comisia (C‑188/06 P, punctul 64).
(40)
–	În observațiile sale scrise, Republica Franceză declară (cu privire la cel de al doilea motiv) că „guvernul francez are un interes deosebit ca, în speță, Curtea de Justiție să admită că [Tribunalul] a săvârșit o eroare de drept în această privință”.
(41)
–	A se vedea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 16.
(42)
–	Dacă PMOI are sau nu are personalitate juridică ni se pare a fi lipsit de relevanță. Aspectul important constă în faptul că este posibil ca autoritățile franceze să nu dispună de mijloacele necesare pentru a afla care este situația reală.
(43)
–	A se vedea punctele 12 și 13 de mai sus.
(44)
–	A se vedea de asemenea Ordonanța Tribunalului din 15 februarie 2005, PKK și KNK/Consiliul (T‑229/02, Rec., p. II‑539), în care Tribunalul însuși, observând că „[grupurile sau entitățile vizate de articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931] este posibil [...] să nu existe din punct de vedere juridic sau [este posibil să nu] respecte normele juridice care se aplică în mod normal persoanelor juridice”, s‑a referit la necesitatea de a se evita „formalismul excesiv” (punctul 28).
(45)
–	Versiunea în limba franceză a Poziției comune 2001/931 utilizează expresia „ autorité judiciaire ”. Termenul „ judiciaire” este definit în Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Paris, 2005, după cum urmează: „(dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire); (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaire” . Fără a intra în subtilitățile a ceea ce înseamnă exact această expresie în limba franceză, observăm că pare a fi în mod semnificativ mai extinsă decât semnificația comună atribuită expresiei „judicial” în limba engleză.
(46)
–	Ca exemplu de gen de situație suprarealistă care poate apărea în cazul în care nu poate fi formulat un răspuns, dorim să cităm acest fragment, care este o transcriere parțială a unei ședințe care a avut loc în fața unei comisii militare din Statele Unite, în care unui deținut suspectat de participare la activități teroriste i se solicita să dea explicații cu privire la probe clasificate prezentate anterior în ședință secretă (la care acesta nu a putut să participe). „ Grefierul instanței [citind rezumatul neconfidențial al probelor prezentate în ședință secretă]: Cât a locuit în Bosnia, deținutul s‑a asociat cu un agent cunoscut Al Qaida. Deținutul:
Spuneți‑mi cum se numește. Președintele instanței:
Nu știu. Deținutul:
Cum pot răspunde la această întrebare? Președintele instanței:
Cunoșteați vreo persoană care era membru Al Qaida? Deținutul:
Nu, nu. Președintele instanței:
Pardon, care a fost răspunsul dumneavoastră? Deținutul:
Nu. Președintele instanței:
Nu? Deținutul : Nu. Cei care m‑au interogat mi‑au spus acest lucru cu mult timp în urmă. Le‑am cerut să îmi spună cine era această persoană. Atunci v‑aș putea spune că este posibil să fi cunoscut această persoană, dar nu și dacă această persoană era un terorist. Poate cunoșteam această persoană în calitate de prieten. Poate că era o persoană cu care lucram împreună. Poate că era un membru al echipei mele. Dar nu știu dacă această persoană era un bosniac, un indian sau de orice altă naționalitate. Dacă îmi spuneți numele acestei persoane, vă pot răspunde și mă pot apăra împotriva acestei acuzații. Președintele instanței : Vă adresăm întrebări și avem nevoie să ne dați răspunsuri la informațiile cuprinse în rezumatul neconfidențial.” (Citat preluat din Turner, S., și Schulhofer, S. J., „The Secrecy Problem in Terrorism Trials” în Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005).
(47)
–	Articolul 80‑1 din Code de procédure pénale prevede: „Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République [...]”.
(48)
–	A se vedea Delmas‑Marty, M., „French and English Criminal Procedure”, în The Gradual Convergence, Ed. Markesinis, B. S., Clarendon Press, Oxford, 1994, p. 48: „ juge d’instruction
are trei sarcini principale: în primul rând, acesta are obligația, cu ajutorul police judiciaire,
de a aduna elementele de probă privind infracțiunea și de a constitui dosarul cauzei [...]” (cea de a doua și cea de a treia sarcină nu prezintă relevanță în prezenta cauză). A se vedea de asemenea Pradel., J., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Paris, 1990, p. 7: „ l’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction […] recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite ”.
(49)
–	„ À peine de nullité, le juge d'instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l'encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu'elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi”.
(50)
–	Punctele 66 și 67 din hotărârea atacată.
(51)
–	A se vedea punctele 40-43 de mai sus.
(52)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (cauzele conexate C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 49).
(53)
–	Ar trebui de asemenea să menționăm, chiar dacă numai cu titlu suplimentar, dispozițiile articolului 50 alineatul (2), care se aplică în cazul conexării cauzelor.
(54)
–	Articolul 67 alineatul (3) a fost adăugat la Regulamentul de procedură al Tribunalului la 19 decembrie 2000 (JO 2000, L 322, p. 4) pentru executarea formală a hotărârilor pronunțate în „cauzele grinzilor de oțel”: Hotărârile din 11 martie 1999, NMH Stahlwerk și alții/Comisia (T‑134/94, Rec., p. II‑239), Eurofer/Comisia (T‑136/94, Rec., p. II‑263), ARBED/Comisia (T‑137/94, Rec., p. II‑303), Cockerill‑Sambre/Comisia (T‑138/94, Rec., p. II‑333), Thyssen Stahl/Comisia (T‑141/94, Rec., p. II‑347), Unimétal/Comisia (T‑145/94, Rec., p. II‑585), Krupp Hoesch/Comisia (T‑147/94, Rec., p. II‑603), Preussag/Comisia (T‑148/94, Rec., p. II‑613), British Steel/Comisia (T‑151/94, Rec., p. II‑629), Aristrain/Comisia (T‑156/94, Rec., p. II‑645), și Endesa/Comisia (T‑157/94, Rec., p. II‑707). A se vedea de asemenea punctul 52 și următoarele din concluziile noastre prezentate în cauza Varec (Hotărârea din 14 februarie 2008, C‑450/06, Rep., p. I‑581) .
(55)
–	Punctul 155.
(56)
–	Punctul 158, sublinierea noastră.
(57)
–	Citată la nota de subsol 24, punctele 342 și 344.
(58)
–	Citată la nota de subsol 54.
(59)
–	A se vedea punctele 47 și 52 din hotărâre. A se vedea de asemenea punctul 33 și următoarele din concluziile noastre prezentate în această cauză.
(60)
–	Se pare că, în anumite cazuri, s‑a ajuns la o formă de aranjament spontan în temeiul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute în capitolul 3 al titlului 2 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Astfel, în Hotărârea din 14 decembrie 2005, Honeywell International/Comisia (T‑209/01, Rec., p. II‑5527), se relatează că, în urma unei obiecții din partea unuia dintre intervenienți cu privire la confidențialitatea unei anexe la cerere, a avut loc o reuniune neoficială în prezența președintelui celei de a doua camere a Tribunalului ca măsură de organizare a procedurii, după care reclamanta a depus o versiune nouă, neconfidențială a documentului și că, atunci când a fost întrebat dacă obiectează în continuare cu privire la confidențialitatea anexei având în vedere noua sa versiune, intervenientul nu a răspuns în termenul stabilit (a se vedea punctul 22). O astfel de procedură nu are caracter formal și necesită, în esență, acordul tuturor părților în procedură, acord care nu va interveni, desigur, în toate cazurile.
(61)
–	Pentru o descriere a obligațiilor de confidențialitate care stau la baza acordurilor privind schimburile de informații între autoritățile statelor membre, a se vedea Hotărârea Court of Appeal (England & Wales), Mohamed/Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, [2010] EWCA Civ 158, punctele 43 și 44 (a se vedea http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). În ceea ce privește Grupul de lucru PC 931, acordurile care stau la baza reuniunilor acestuia prevăd că reuniunile trebuie să aibă loc într‑un mediu sigur, care să permită desfășurarea discuțiilor la nivel SECRET UE (a se vedea Documentul Consiliului 10826/07 din 7 iunie 2007 privind punerea în aplicare a Poziției comune 2001/931, p. 5).
(62)
–	Ar trebui să adăugăm că aceleași considerații trebuie făcute și în legătură cu Regulamentul de procedură al Curții de Justiție cu privire la recursurile care implică analiza elementelor de probă confidențiale prezentate Tribunalului.
(63)
–	A se vedea nota de subsol 40 de mai sus.
(64)
–	Pentru o discuție cu privire la semnificația expresiei „autoritate judiciară” în contextul respectiv, a se vedea punctul 132 și următoarele de mai sus.
(65)
–	A se vedea punctul 124 și următoarele de mai sus.
(66)
–	Cel puțin în temeiul articolului 6 TUE și al articolului 51 alineatul (1) din Cartă.
(67)
–	Având în vedere că această parte a concluziilor noastre are doar un scop indicativ, trebuie să ne cerem scuze în acest moment dacă am trecut cu vederea sau dacă nu am reușit să abordăm în mod exhaustiv una sau mai multe permutări care ar fi putut prezenta relevanță. Am încercat să acoperim toate posibilitățile majore și sperăm că nu am omis nimic din ceea ce ar putea să ne afecteze în mod substanțial demersul.
(68)
–	Cu privire la situația în care autoritatea competentă nu este o autoritate judiciară, ci o autoritate competentă echivalentă, a se vedea punctul 220 de mai jos.
(69)
–	Cu condiția, bineînțeles, ca celelalte cerințe de la punctele 198 și 199 de mai sus să fie îndeplinite.
(70)
–	A se vedea punctul 202 de mai sus.
(71)
–	A se vedea punctul 100 de mai sus.
(72)
–	A se vedea, de exemplu, Hotărârea Varec, citată la nota de subsol 54.
(73)
–	Este de asemenea posibil ca elementele de probă în cauză să fi fost obținute de la alt stat obligat în temeiul unor acorduri internaționale care prevăd cooperarea reciprocă în domeniul combaterii activităților teroriste. A se vedea în acest sens articolul 4 din Poziția comună 2001/931, care impune statelor membre obligația de a‑și acorda reciproc asistență cât mai extinsă pentru prevenirea și pentru combaterea actelor de terorism. Forțele de securitate pot, în mod justificat, să fie reticente cu privire la distribuirea informațiilor în acest mod, dacă au motive reale să creadă că aceste informații nu vor fi păstrate în siguranță de destinatar.
(74)
–	De exemplu, la punctul 133 din Hotărârea OMPI, Tribunalul a statuat că „ceea ce se contestă este de fapt o măsură asigurătorie temporară”.
(75)
–	Citată la nota de subsol 24, punctul 47.
(76)
–	Hotărârea din 30 septembrie 2010 (T‑85/09, Rep., p. II‑5177).
(77)
–	A se vedea punctele 149 și 150.
(78)
–	În ceea ce privește influența percepției subiective asupra modului în care sunt formulate normele juridice, a se vedea de asemenea concluziile noastre prezentate în cauza Bartsch (Hotărârea din 23 septembrie 2008, C‑427/06, Rep., p. I‑7245, punctele 44-46).
(79)
–	A. și alții împotriva Regatului Unit, [GC], nr. 3455/05, punctul 173.
(80)
–	Articolul 15 alineatul (1). A se vedea de asemenea Aksoy și alții împotriva Turciei, nr. 14037/04, 14052/04, 14072/04, 14077/04, 14092/04, 14098/04, 14100/04, 14103/04, 14112/04, 14115/04, 14120/04, 14122/04 și 14129/04 (Secțiunea 2), punctul 68.
(81)
–	A se vedea în această privință concluziile noastre prezentate în cauza Heinrich (Hotărârea din 10 martie 2009, C‑345/06, Rep., p. I‑1659, punctul 100).
(82)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 284.
(83)
–	Hotărârea Doorson împotriva Țărilor de Jos, Recueil des arrêts et décisions 1996-II, § 70.
(84)
–	Jasper împotriva Regatului Unit, [GC], nr. 27052/95.
(85)
–	Punctul 52. Partea relevantă a acestei hotărâri a fost soluționată în contextul dispozițiilor articolului 6 alineatul (1) din Convenția privind stabilirea pedepselor penale, dar nu există niciun motiv pentru care acest principiu ar trebui limitat la domeniul respectiv. A se vedea de asemenea Hotărârea Rowe și Davis împotriva Regatului Unit [GC] nr. 28901/95, CEDO 2000‑II, punctul 61, Hotărârea Fitt împotriva Regatului Unit [GC], nr. 29777/96, CEDO 2000‑II, punctul 45, și Hotărârea V împotriva Finlandei nr. 40412/98, punctul 75.
(86)
–	Hotărârea Jasper împotriva Regatului Unit, citată la nota de subsol 84, punctul 52.
(87)
–	Dowsett împotriva Regatului Unit nr. 39482/98 (secțiunea 2), CEDO 2003-VII, punctul 50.
(88)
–	Citată la nota de subsol 79.
(89)
–	Sistemul avocaților speciali este un sistem complex, dar acesta implică în esență desemnarea unui avocat special pentru a reprezenta interesele unei părți aflate în litigiu cu statul, în împrejurări în care elementele de probă propuse de stat pentru a fi utilizate împotriva acestei părți nu pot fi divulgate, în totalitate sau parțial, pentru motive de securitate națională. Avocatul special trebuie să facă obiectul unui control de securitate, deoarece acest control îi dă dreptul de a examina elementele de probă confidențiale (cunoscute sub denumirea de „elemente confidențiale”). Acest avocat poate comunica cu clientul său în orice moment înainte de a primi acces la elementele confidențiale, dar nu și după aceea. Clientul are dreptul să participe la toate etapele procedurii în care sunt prezentate elemente de probă neconfidențiale, dar nu poate fi prezent atunci când instanța examinează elemente confidențiale. Sistemul a fost introdus atunci când a fost înființat Special Immigration Appeals Tribunal (Comisia specială de recurs în materie de imigrație, denumită în continuare „SIAC”), ca răspuns la observațiile aduse de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în Hotărârea Chahal împotriva Regatului Unit (Recueil des arrêts et décisions 1996-V, § 131), în care această instanță a constatat că Regatul Unit a încălcat articolul 5 alineatul (4) din convenție, deoarece nu divulgase elemente de probă instanței naționale pentru motive de securitate. În pofida faptului că sistemul a fost modificat de la introducerea sa pentru a respecta obiecțiile aduse, acest lucru nu înseamnă că în prezent este un sistem perfect. A se vedea, de exemplu, raportul prezentat de House of Lords și de House of Commons Joint Committee on Human Rights (Comitetului mixt al House of Commons cu privire la drepturile omului), Counter‑Terrorism Policy and Human Rights (Politica luptei împotriva terorismului și drepturile omului) (al șaisprezecelea raport): Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, p. 36. În acest raport se observă, printre altele, că avocații speciali nu au acces în practică la mijloacele de probă sau la expertizele care le‑ar permite să conteste evaluările efectuate de serviciile de securitate și că nu dispun de mijloace de a contesta aprecierile guvernului Regatului Unit conform cărora divulgarea elementelor în cauză ar putea afecta interesele publice, rezultatul acestei situații fiind că aprecierile guvernului cu privire la ce se poate și la ce nu se poate divulga nu pot fi în realitate atacate și sunt aproape întotdeauna confirmate de instanță și mai observă în general că, împiedicând avocații speciali să își desfășoare activitatea destinată, sistemul, astfel cum funcționează în prezent, „creează riscul unor grave erori judiciare”. Cu toate acestea, am dori să subliniem că aceste observații se referă în esență la funcționarea sistemului, iar nu la structura sa de bază, care remediază într‑adevăr în mod eficient absurditatea și lipsa flagrantă a dreptului la apărare care caracterizează cauza Dutschke/Secretary of State for the Home Department (cauza nr. TH 381/70 judecată de Immigration Appeals Tribunal), care a devenit acum aproximativ 30 de ani o cause célèbre printre avocații din Regatul Unit. A se vedea în această privință Hepple., B. A., „Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case” în Modern Law Review, vol. 34 (septembrie 1971), p. 501-519.
(90)
–	Punctul 216.
(91)
–	De fapt, aceasta a statuat că avocatul special ar putea „să joace un rol important de compensare a lipsei unei divulgări integrale și a unui proces complet, public și contradictoriu prin examinarea elementelor de probă și prin prezentarea unor argumente în numele deținutului în cadrul ședințelor secrete” (punctele 218 și 220).
(92)
–	Hotărârea A. și alții împotriva Regatului Unit, citată la nota de subsol 79, punctele 205 și 220.
(93)
–	A se vedea Hotărârea Curții din 29 iunie 2010, E și F (C‑550/09, Rep., p. I‑6213, punctul 57), și Hotărârea Kadi II, citată la nota de subsol 76, punctul 137.
(94)
–	Pentru o analiză exhaustivă a aspectelor relevante, a se vedea observațiile lui Spaventa, E., privind Hotărârea PMOI I și hotărârea atacată în (2009) 46 CML Rev., p. 1239.
(95)
– A se vedea Hotărârea Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 316.
(96)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Rec., p. 1125, punctul 4), și, mai recent, Hotărârea Parlamentul European/Consiliul, citată la nota de subsol 11, punctul 35, și Hotărârea din 8 septembrie 2010, Winner Wetten (C‑409/06, Rep., p. I‑8015, punctul 58). A se vedea de asemenea Tridimas, T., „Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?” în Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune : essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001, p. 71, unde autorul descrie abordarea Curții ca pe „o doctrină constituțională inspirată din metoda common law”.
(97)
–	A se vedea Spaventa, E., „Counter‑terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and PMOI”, (în curs de apariție) în The EU and Global Emergencies, Antoniadis, A., Schütze, R., și Spaventa, E. (editori), Hart Publishing, 2011, unde autoarea descrie opinia conform căreia acțiunile împotriva includerii pe listă sunt, în primul rând și în principal, un aspect care trebuie soluționat de autoritățile/instanțele naționale ca fiind o „abordare de tip Pilat din Pont” și continuă prin a afirma că respectiva abordare este „profund nesatisfăcătoare, deoarece doar instanțele Uniunii au competența de a aprecia legitimitatea actelor Uniunii și doar cei care sunt implicați în «acte de terorism», astfel cum sunt acestea definite în Poziția comună 2001/931, pot fi incluși pe listă. Nu există niciun motiv pentru care Curtea ar trebui să renunțe la obligația sa de interpretare și la cea judiciară de a verifica dacă există suficiente elemente de probă pentru a include o persoană sau un grup pe listă”. A se vedea de asemenea Raportul Agenției Uniunii Europene pentru Drepturi Fundamentale, privind Legislația națională a drepturilor omului, Consolidarea arhitecturii drepturilor Europene în UE I, 2010, care observă că „statele membre ale Uniunii Europene au o abordare relativ fragmentată în ceea ce privește supravegherea respectării diverselor garanții conferite de drepturile omului” (p. 5).
(98)
–	Citată la nota de subsol 77, punctul 186.
(99)
–	A se vedea, de exemplu, articolul 51 alineatul (1) din cartă. A se vedea de asemenea, în ceea ce privește obligația de a asigura respectarea drepturilor fundamentale la nivelul Uniunii Europene, Hotărârea Internationale Handelsgesellschaft, pronunțată în cauza 11/70, citată la nota de subsol 96, punctul 4, iar în ceea ce privește distincția dintre dreptul național și dreptul Uniunii Europene, a se vedea Hotărârea din 29 mai 1997, Kremzow (C‑299/95, Rec., p. I‑2629, punctul 15). A se vedea în general Hotărârea Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 285.
(100)
–	Citată la nota de subsol 24. Deși Hotărârea Kadi I se referea la decizii „convenționale” de înghețare a fondurilor în condițiile Rezoluției nr. 1333 (2000) a Consiliului de Securitate a Națiunilor Unite, nu vedem niciun motiv pentru care aceleași principii să nu se aplice deciziilor „autonome” în condițiile Rezoluției nr. 1373 (2001).
(101)
–	Punctele 34 și 35.
(102)
–	A se vedea în această privință Hotărârea Kadi I, citată la nota de subsol 24, punctul 335.