62018CC0143
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE,
predstavljeni 28. marca 2019 (
1
)
Zadeva C‑143/18
Antonio Romano,
Lidia Romano
proti
DSL Bank – eine Niederlassung der DB Privat- und Firmenkundenbank AG, nekdanja DSL Bank – ein Geschäftsbereich der Deutsche Postbank AG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Bonn (deželno sodišče v Bonnu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2002/65/ES – Pogodba o potrošniškem kreditu, sklenjena na daljavo – Harmonizacija nacionalnih zakonodaj – Pravica do odstopa od pogodbe – Uresničevanje pravice do odstopa od pogodbe, ki sta jo na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili – Obveščanje potrošnika o pravici do odstopa od pogodbe – Pojem potrošnika z vidika obveznosti glede obveščanja in pravice do odstopa od pogodbe – Vračilo izpolnitev, ki jih je prejel trgovec“
1.
Ali je odpoved pogodbe, ki jo potrošnik v okviru trženja finančnih storitev na daljavo, zlasti pa hipotekarnega posojila, uresniči po tem, ko je pogodba v celoti izpolnjena, zakonita, če so informacije, ki jih je trgovec zagotovil v zvezi s pravico potrošnika do odstopa od pogodbe, skladne s tistimi, ki jih določa pravo Unije, ne pa tudi z ustaljeno razlago veljavnega nacionalnega prava?
2.
Povedano drugače, ali domnevno pomanjkanje informacij glede pravice do odstopa od pogodbe, kot je določena v veljavni nacionalni zakonodaji, ki v obravnavani zadevi zagotavlja višjo raven varstva potrošnikov kot pravo Unije, lahko povzroči, da ima potrošnik „večno“ pravico do odstopa od pogodbe?
3.
V teh sklepnih predlogih bom na podlagi analize Direktive 2002/65/ES, katere namen je popolna harmonizacija pravil na področju trženja finančnih storitev na daljavo, pojasnil razloge, zaradi katerih nacionalne zakonodaje, ki urejajo pravico do odstopa od pogodbe, ne morejo odstopati od določb navedene direktive, tudi če bi bilo takšno odstopanje za potrošnika ugodnejše.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
Člen 3 Direktive 2002/65, (
2
) naslovljen „Obveščanje potrošnika pred sklenitvijo pogodbe na daljavo“, določa:
„1.   Potrošniku se pravočasno, preden ga zavezuje pogodba ali ponudba, sklenjena na daljavo, zagotovijo naslednje informacije:
[…]
(3)
o pogodbi, sklenjeni na daljavo
(a)
obstoj ali neobstoj pravice do odstopa od pogodbe v skladu s členom 6, in kadar pravica do odstopa od pogodbe obstaja, trajanje in pogoji uresničevanja te pravice, vključno z informacijami o znesku, ki ga mora potrošnik plačati na podlagi člena 7(1), pa tudi posledice neuresničevanja navedene pravice;“.
5.
Člen 4(2) Direktive 2002/65, naslovljen „Dodatne potrebne informacije“, določa:
„Do nadaljnjega usklajevanja lahko države članice ohranijo ali uvedejo strožje določbe glede zahtev po poprejšnjih informacijah, če so določbe v skladu s pravom Skupnosti.“
6.
Člen 5(1) Direktive 2002/65, naslovljen „Sporočanje pogodbenih pogojev in predhodnih informacij“, določa:
„Ponudnik potrošnika obvesti pravočasno, preden potrošnika zavezuje pogodba ali ponudba, sklenjena na daljavo, o vseh pogodbenih pogojih in informacijah iz člena 3(1) in člena 4, in to na papirju ali prek drugega trajnega nosilca podatkov, ki je na voljo in dostopen potrošniku.“
7.
Člen 6 Direktive 2002/65, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe“, določa:
„1. […] Rok za odstop od pogodbe začne teči:
[…]
–
z dnem, ko potrošnik prejme pogodbene pogoje in informacije v skladu s členom 5(1) ali (2), če je ta datum poznejši od datuma iz prve alinee.
2.   Pravica do odstopa od pogodbe se ne uporablja za:
[…]
(c)
pogodbe, ki sta jih na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili, preden potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe.
3.   Države članice lahko določijo, da se pravica do odstopa od pogodbe ne uporablja za:
(a)
kredite, ki so prvenstveno namenjeni za pridobitev in ohranjanje lastninskih pravic na zemlji ali na obstoječih ali načrtovanih zgradbah ali pa za obnovo ali izboljšavo zgradb; ali
(b)
kredite, ki so zavarovani bodisi s hipoteko na nepremičnino ali s pravico na nepremičnini;
[…]
6.   Če potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe, to sporoči pred iztekom zadevnega roka ob upoštevanju praktičnih navodil, prejetih v skladu s členom 3(1)(3)(d), na način, ki omogoča dokazovanje v skladu s posamezno nacionalno zakonodajo. Velja, da je rok upoštevan, če je bilo obvestilo na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov, ki je na voljo in dostopen prejemniku, poslano pred iztekom roka.“
8.
Člen 7 Direktive 2002/65, naslovljen „Plačilo za storitev, opravljeno pred odstopom od pogodbe“, določa:
„1.   Če potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe po členu 6(1), se lahko od njega zahteva, da takoj plača storitev, ki jo je ponudnik v skladu s pogodbo zanj dejansko opravil. Izpolnjevanje pogodbe se lahko začne šele s potrošnikovim soglasjem.
[…]
4.   Ponudnik brez nepotrebne zamude in najpozneje v 30 koledarskih dneh potrošniku vrne vsak znesek, ki ga je od njega prejel v skladu s pogodbo, sklenjeno na daljavo, razen zneska iz odstavka 1. Ta rok začne teči na dan, ko ponudnik prejme obvestilo o odstopu od pogodbe.“
B.
Nemško pravo
9.
Člen 312b Bürgerliches Gesetzbuch (nemški civilni zakonik; v nadaljevanju: BGB), naslovljen „Pogodbe pri prodaji na daljavo“, v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari, določa:
„1.   Pogodbe pri prodaji na daljavo so pogodbe o dobavi blaga ali opravljanju storitev, vključno s finančnimi storitvami, ki so sklenjene med trgovcem in potrošnikom z izključno uporabo sredstev za sporazumevanje na daljavo, razen pogodb, ki niso sklenjene na podlagi organiziranega programa za ponujanje blaga ali storitev na daljavo. Finančna storitev v smislu prvega stavka pomeni storitev bančne, kreditne, zavarovalne, pokojninske, naložbene ali plačilne narave.“
10.
Člen 312d BGB, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe in do vračila blaga v zvezi s pogodbami pri prodaji na daljavo“, v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari, določa:
„1.   Potrošnik ima v zvezi s pogodbo pri prodaji na daljavo pravico do odstopa od pogodbe v skladu s členom 355. […].
2.   Z odstopanjem od člena 355(2), prvi stavek, rok za odstop od pogodbe ne začne teči pred izpolnitvijo obveznosti obveščanja v skladu s členom 312c(2) […] in pri storitvah ne pred dnem sklenitve pogodbe.
3.   Pravica do odstopa od pogodbe pri storitvah preneha tudi v naslednjih primerih:
(1)   v primeru finančne storitve, če sta pogodbo na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili, preden je potrošnik uresničil svojo pravico do odstopa od pogodbe,
[…].
(5)   Pravica do odstopa od pogodbe dalje ne obstaja pri pogodbah pri prodaji na daljavo, pri katerih ima potrošnik že na podlagi členov 495 in od 499 do 507 pravico do odstopa od pogodbe ali do vračila blaga v skladu s členom 355 ali 356. Za takšne pogodbe se smiselno uporablja odstavek 2.
(6)   Pri pogodbah o finančnih storitvah, sklenjenih na daljavo, mora potrošnik z odstopanjem od člena 357(1) plačati denarno nadomestilo za opravljeno storitev v skladu z določbami o pravici do odstopa po zakonu samo, če je bil pred podajo svoje izjave volje glede pogodbe opozorjen na to pravno posledico in če je izrecno soglašal s tem, da bo trgovec storitve začel opravljati pred potekom roka za odstop od pogodbe.“
11.
Člen 495 BGB, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe“, določa:
„1.   Posojilojemalec ima v primeru pogodbe o potrošniškem posojilu pravico do odstopa od pogodbe na podlagi člena 355.“
12.
Člen 355 BGB, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe pri potrošniških pogodbah“, v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari, določa:
„1.   Če je potrošniku na podlagi te določbe z zakonom priznana pravica do odstopa od pogodbe, ni več vezan na svojo izjavo volje za sklenitev pogodbe, če jo je pravočasno preklical.
[…]
3.   Pravica do odstopa od pogodbe preneha najpozneje šest mesecev po sklenitvi pogodbe. Pri dobavi blaga rok ne začne teči, dokler prejemnik blaga ne prejme. Z odstopanjem od prvega stavka pravica do odstopa od pogodbe ne preneha, če potrošnik ni bil pravilno poučen o pravici do odstopa od pogodbe, pri pogodbah o finančnih storitvah, sklenjenih na daljavo, pa tudi ne, če trgovec ni pravilno izpolnil obveznosti obveščanja v skladu s členom 312c(2), točka 1.“
II. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
13.
Potrošnika sta oktobra 2007 s kreditno institucijo DSL Bank – poslovna enota Deutsche Postbank AG – sklenila pogodbo za najem stanovanjskega posojila za nakup nepremičnine, v kateri prebivata.
14.
Posojilna pogodba v obliki anuitetnega posojila je do 31. decembra 2017 določala fiksno obrestno mero. Pogodba je prav tako določala, da mora posojilojemalec plačati začetni obrok vračila glavnice v višini 2,00 %, v prihodnjem obdobju pa plačevati mesečne obroke za povračilo obresti in glavnice v višini 548,53 EUR. Posojilo naj bi se začelo vračati 30. novembra 2007 s plačilom prvega obroka. Za odobritev posojila se je poleg tega zahtevalo zavarovanje z zemljiškim dolgom na zadevni nepremičnini.
15.
Postopek za sklenitev pogodbe je potekal, kot je predstavljeno v nadaljevanju. DSL Bank je potrošnikoma v pisni obliki posredovala vnaprej izpolnjeno „vlogo za posojilo“, ki so ji bili priloženi dokument s poukom o pravici do odstopa od pogodbe, pregled pogojev izplačila, pogoji posojila ter „informacija in brošura glede stanovanjskega posojila za potrošnike“ (v nadaljevanju: brošura).
16.
V navedenem dokumentu s poukom sta bila potrošnika med drugim obveščena, da „[p]ravica do odstopa od pogodbe preneha predčasno, če je pogodba že v celoti izpolnjena in je posojilojemalec s tem izrecno soglašal.“
17.
Potrošnika sta podpisala vlogo za posojilo, dokument s poukom o pravici do odstopa od pogodbe in potrdilo o prejemu brošure ter podpisan izvod navedenih dokumentov posredovala DSL Bank. DSL Bank je vlogi za posojilo nato ugodila.
18.
Potrošnika sta tako uredila dogovorjeno zavarovanje s hipoteko. DSL Bank je na željo potrošnikov izplačala posojilo, medtem ko sta slednja izvršila dogovorjena plačila.
19.
Z dopisom z dne 8. junija 2016 sta potrošnika podala izjavo o odstopu od posojilne pogodbe z utemeljitvijo, da dokument s poukom o pravici do odstopa od pogodbe ni skladen z nemškim pravom.
20.
Ker je DSL Bank zavrnila uveljavitev pravice do odstopa od pogodbe, sta potrošnika vložila tožbo pri Landgericht Bonn (deželno sodišče v Bonnu, Nemčija), s katero sta predlagala, naj se ugotovi, da DSL Bank po uveljavitvi odstopa od pogodbe nima več nobenih pravic iz naslova posojilne pogodbe. Poleg tega sta zahtevala, naj jima DSL Bank povrne zneske, ki sta jih plačala do dneva odstopa od pogodbe, ter plačilo denarnega nadomestila za koristi, pridobljene zaradi uporabe tega zneska.
21.
Predložitveno sodišče meni, da dokument s poukom o pravici do odstopa od pogodbe, ki sta ga prejela posojilojemalca, temelji na členu 312d(3), točka 1, BGB, s katerim je bil prenesen člen 6(2)(c) Direktive 2002/65/ES. Vendar se v skladu s sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) ta določba ne uporablja za potrošniška posojila, vključno s pogodbami, sklenjenimi na daljavo. Pravice potrošnika do odstopa od tovrstnih pogodb naj namreč ne bi urejal člen 312d(2), točka 1, BGB, ampak člen 355(3) BGB v povezavi s členom 495(1) BGB, ki določa, da pravica do odstopa od pogodbe ne preneha že v primeru, če sta pogodbo, preden potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe, na njegovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili.
22.
Glede na to, da je rešitev spora v glavni stvari odvisna od razlage določb Direktive 2002/65, je Landgericht Bonn (deželno sodišče v Bonnu) v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 6(2)(c) Direktive 2002/65/ES razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki ne določa, da se pravica do odstopa od pogodbe ne uporablja za posojilno pogodbo, sklenjeno na daljavo, ki sta jo na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili, preden potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe?
2.
Ali je treba člen 4(2), člen 5(1), člen 6(1), drugi pododstavek, druga alinea, in člen 6(6) Direktive 2002/65/ES razlagati tako, da se za presojo ustreznosti obveščanja na podlagi določb nacionalnega prava za izvajanje člena 5(1) in člena 3(1), točka (3)(a), Direktive 2002/65/ES ter izvajanje pravice do odstopa od pogodbe s strani potrošnika na podlagi nacionalnega prava ob upoštevanju vseh okoliščin posameznega primera in vseh okoliščin, ki so pomembne za sklenitev te pogodbe, upošteva povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren?
3.
Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje nikalna:
Ali je treba člen 7(4) Direktive 2002/65/ES razlagati tako, da nasprotuje predpisu države članice, ki v primeru odstopa od pogodbe o potrošniškem posojilu, sklenjene na daljavo, določa, da mora ponudnik potrošniku poleg zneska, ki ga je prejel od potrošnika na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, plačati še denarno nadomestilo za koristi, pridobljene zaradi uporabe tega zneska?“
III. Pravna presoja
A.
Direktiva 2002/65: popolna harmonizacija, prosti pretok finančnih storitev in varstvo potrošnikov
23.
Direktiva 2002/65 je del celovitega okvira, ki ga je zakonodajalec Unije sprejel zaradi dokončne vzpostavitve integriranega trga finančnih instrumentov in njihovega trženja na daljavo. Navedena direktiva zlasti dopolnjuje Direktivo 97/7/ES o varstvu potrošnikov v zvezi s sklepanjem pogodb pri prodaji na daljavo (
3
) – ki je zdaj razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2011/83/EU (
4
) – ki pa je finančne instrumente izključila iz področja uporabe.
24.
V tem okviru je harmonizacija nacionalnih zakonodaj namenjena odpravi ovir za prosti pretok finančnih storitev in zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov pri sklepanju pogodb o finančnih storitvah na daljavo.
25.
Obravnavana direktiva je zato namenjena zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov za vzpostavitev integriranega evropskega trga finančnih storitev. (
5
)
26.
Gre za eno izmed direktiv, s katerimi se od prvih let novega tisočletja uresničuje volja zakonodajalca Unije po prehodu z minimalne na popolno harmonizacijo zakonodaje na področju varstva potrošnikov.
27.
Ta potreba po prehodu na popolno harmonizacijo izhaja iz dejstva, da je klavzula o minimalni harmonizaciji – ki je državam članicam omogočala, da v nacionalni zakonodaji določijo višjo raven varstva potrošnikov, kot je določena v zakonodaji Unije – privedla do razdrobljenosti predpisov, ki so se uporabljali v različnih nacionalnih ureditvah.
28.
Takšna razdrobljenost je, prvič, podjetja, ki so pogosto nosila dodatne stroške zaradi pridobivanja pravnih kompetenc, potrebnih za spoštovanje zakonskih določb različnih pravnih ureditev, odvračala od čezmejnega poslovanja in, drugič, povzročala nezaupanje potrošnikov, ki niso vedeli, kakšna raven varstva jim bo v konkretnih primerih zagotovljena v različnih državah članicah.
29.
Sodišče Evropske unije je pojasnilo – čeprav v zvezi z Direktivo 2005/29 (
6
) in Direktivo 2008/48, (
7
) ki pa sta del istega pravno-političnega okvira – da je popolna harmonizacija na številnih ključnih področjih „potrebna za to, da se vsem potrošnikom v Uniji zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se na trgu potrošniških kreditov vzpostavi pravi notranji trg“. (
8
)
30.
Zato v primeru obstoja direktive o popolni harmonizaciji nobena država članica ne more uvesti odstopanj od zakonodaje Unije, četudi bi bila ta za potrošnika ugodnejša, razen v primerih, ki so v tej direktivi izrecno določeni. (
9
)
31.
V zvezi z Direktivo 2002/65 obstajajo številni sistematični, teleološki in dobesedni elementi, na podlagi katerih jo je mogoče v smislu navedenega opredeliti kot direktivo o popolni harmonizaciji.
32.
V uvodni izjavi 12 (
10
) je namreč izpostavljeno, da bi lahko nasprotujoči si ali različni predpisi glede varstva potrošnikov ovirali delovanje notranjega trga in konkurenco med podjetji. Cilj obravnavane direktive je torej uvesti skupna pravila na področju trženja finančnih storitev na daljavo.
33.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 13, (
11
) države članice na področjih, ki jih harmonizira ta direktiva, ne morejo uvajati drugih določb. Države članice lahko od določb te direktive odstopajo le, če je to izrecno določeno.
34.
Določba iz člena 4(2), ki državam članicam dopušča, da ohranijo ali uvedejo strožje določbe glede zahtev po poprejšnjih informacijah, kot jih vsebuje Direktiva, če so te določbe v skladu s pravom Skupnosti, ponazarja to, kar je navedeno v uvodni izjavi 13.
35.
Poleg tega člen 1 (
12
) določa, da je predmet Direktive „približati zakone in druge predpise držav članic“.
36.
Cilj glede vzpostavitve popolne harmonizacije na področju trženja finančnih storitev na daljavo pa je nazadnje razviden tudi iz pripravljalnih dokumentov. Kot je razvidno iz spisa, je bil obseg harmonizacije dejansko predmet razprav v različnih fazah zakonodajnega postopka.
37.
Že pri prvotnem predlogu Komisije se je namreč pokazala potreba po tem, da države članice na področjih, ki jih harmonizira zadevna direktiva, ne bi smele sprejemati drugih določb kakor teh, ki jih določa obravnavana direktiva, da bi tako zagotovili polni učinek zakonodajnega akta oziroma istočasno zaščito visoke ravni varstva potrošnikov in uresničitev prostega pretoka finančnih storitev. (
13
)
38.
Kljub temu pa je ne le iz dobesedne, ampak zlasti iz teleološke razlage razvidno, da je treba v skladu s ciljem obravnavane direktive zagotoviti, da bo od določb, ki jih ta vsebuje, mogoče odstopati le, če bo ta možnost državam članicam izrecno na voljo.
39.
Te pa morajo v primeru uvedbe ali ohranitve odstopanj ravnati skladno s postopkom, določenim v obravnavani direktivi, (
14
) ki Komisiji omogoča, da informacije o nacionalnih določbah posreduje potrošnikom in podjetjem na način, ki ne ogroža ciljev te direktive v zvezi s harmonizacijo.
40.
Iz dosedanjih ugotovitev je razvidno, da prosti pretok finančnih storitev zahteva popolno harmonizacijo, s katero bi se izognili razlikam med državami članicami, zlasti na področjih, kot je trženje na daljavo, ki imajo sama po sebi čezmejni značaj.
41.
Kljub temu pa ukrepi, ki se sprejemajo zaradi konsolidacije notranjega trga, ne smejo spodkopavati varstva potrošnikov, ampak morajo prispevati k doseganju visoke ravni varstva potrošnikov, ki delujejo na trgu, kot je določeno tudi v uvodni izjavi 1. (
15
)
42.
Namen takšnih skupnih pravil je namreč uskladiti zahteve glede krepitve notranjega trga in vzpostavitve visoke ravni varstva potrošnikov ter posledično povečati zaupanje potrošnikov, da bodo bolj naklonjeni prodaji na daljavo. (
16
)
B.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
43.
S prvim vprašanjem za predhodno odločanje se Sodišču v bistvu postavlja to vprašanje glede razlage: ali določbe v zvezi z obveznostmi glede poprejšnjih informacij in pravico do odstopa iz Direktive 2002/65 nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki v primeru, da potrošnik ni bil ustrezno obveščen o nacionalnih določbah, ki urejajo pravico do odstopa od pogodbe, omogoča odpoved te pogodbe v katerem koli trenutku, tudi če sta jo na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili?
44.
Na podlagi zgornjih preudarkov v zvezi s popolno harmonizacijo iz Direktive 2002/65 je odgovor na to vprašanje pritrdilen.
45.
Vendar pa bom zaradi celovitosti analiziral različna pravna vprašanja, čeprav zgolj na kratko.
46.
Zlasti je treba navesti, da se varstvo potrošnikov v obravnavani direktivi uresničuje, prvič, z določitvijo nekaterih obveznosti glede informacij, tudi v fazi pred sklenitvijo pogodbe, ki se naložijo trgovcu, in drugič, z omogočanjem potrošniku, da uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe.
47.
Pravica do ustrezne obveščenosti in pravica do odstopa od pogodbe sta sicer tesno povezani, vendar sta kljub temu strukturno ločeni in sta v Direktivi 2002/65 urejeni različno.
1. Obveznosti obveščanja, določene v Direktivi 2002/65
48.
Obveznost zagotavljanja poprejšnjih informacij ima osrednje mesto v splošni zgradbi te direktive, saj gre – kot je Sodišče v zvezi z varstvom potrošnikov pri sklepanju pogodb zunaj poslovnih prostorov že razsodilo – za predpostavko, v skladu s katero mora potrošnik kot šibkejša stranka v celoti poznati svoje pravice. Obveznost pouka je torej bistveno zagotovilo za učinkovito uresničevanje pravic potrošnika, tudi pravice do odstopa, in je tako nujna za uresničevanje polnega učinka zakonodaje Unije na področju varstva potrošnikov. (
17
)
49.
V uvodni izjavi 23 (
18
) je namreč navedeno, da je za najboljše varstvo potrošnikov potrebno, da so ti ustrezno obveščeni o določbah Direktive in da imajo pravico odstopiti od pogodbe.
50.
Poleg tega mora biti potrošnik, kadar se znajde v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, obveščen, da pravica do odstopa ne velja, če je potrošnik izrecno zahteval izpolnitev pogodbe. (
19
)
51.
Prav tako morajo poprejšnje informacije, ki se potrošniku zagotovijo pred sklenitvijo pogodbe na daljavo, v skladu s členom 3 obravnavane direktive vključevati tudi informacije o obstoju oziroma neobstoju pravice do odstopa od pogodbe.
52.
Nazadnje, člen 4 te direktive dopušča, da države članice ohranijo ali uvedejo strožje določbe glede zahtev po poprejšnjih informacijah, če so te v skladu s pravom Unije in če o tem predhodno obvestijo Komisijo.
53.
Jasno je torej, da lahko države članice strožje določbe sprejmejo zgolj v zvezi z dodatnimi zahtevami po poprejšnjih informacijah.
54.
Iz spisa ni razvidno, da je Zvezna republika Nemčija Komisijo obvestila o tem, da želi izkoristiti navedeno možnost odstopanja, v vsakem primeru pa tudi iz zakonodaje, ki je veljala v času dejanskega stanja, ni razvidno, da so bile v primerjavi z obravnavano direktivo uvedene dodatne zahteve po poprejšnjih informacijah.
2. Pravica do odstopa od pogodbe
55.
Pravica do odstopa od pogodbe je, tako kot obveznost zagotavljanja poprejšnjih informacij, ključnega pomena v okviru varstva potrošnikov v pravu Unije in pomeni pravico potrošnika do premisleka.
56.
Smisel in namen splošne uvedbe tega instituta v pogodbe, ki se sklepajo s potrošniki, izhajata iz volje zakonodajalca Unije po odpravi pogodbenega neravnovesja, ki je značilno za razmerje s trgovcem, obenem pa potrošniku zagotoviti možnost, da na podlagi subjektivnega premisleka v natančno določenem roku prekine pogodbeno razmerje.
57.
Pravica do odstopa od pogodbe, ki jo ureja Direktiva 2002/65, je enostranska pravica, namenjena zagotavljanju varstva potrošnika, ki lahko od pogodbe odstopi v štirinajstih dneh, ne da bi moral plačati kazen ali navesti razlog.
58.
Edini primer, v katerem pravica do odstopa od pogodbe preneha predčasno, se, kot to določa člen 6(2)(c) Direktive 2002/65, nanaša na pogodbe, ki sta jih na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili, preden potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe.
59.
Smisel in namen takšne zakonodaje je treba iskati v dejstvu, da bi bil odstop od pogodbe povsem nesmiseln, če bi obe stranki izpolnili svoje obveznosti in s tem dokazali, da sta svojo pogodbeno voljo v celoti uresničili. Zato se želimo v tem primeru izogniti temu, da bi potrošnik, ki je svojo pogodbeno voljo že izrazil in potrdil, pridobil neupravičeno korist zaradi poznega premisleka, s čimer bi odpovedal storitev, ki jo je že izkoristil.
60.
Da pa bi po drugi strani preprečili morebitne zlorabe takšne zakonodaje s strani trgovca, se trgovcu naloži obveznost glede obveščanja potrošnika o prenehanju pravice do odpovedi pogodbe, če bi ta izrazil izrecno željo po izpolnitvi pogodbe v celoti, tudi če se rok za uresničitev pravice do odpovedi še ni iztekel.
61.
Poleg tega Direktiva 2002/65, ki uvaja nova pravila v primerjavi s prejšnjo ureditvijo na področju pogodb, sklenjenih na daljavo, (
20
) določa, da se potrošniku obvezno zagotovijo poprejšnje informacije o obstoju ali neobstoju pravice do odstopa od pogodbe (
21
) in praktična navodila za uresničevanje pravice do odstopa, če ta obstaja. (
22
)
62.
Člen 6(3) ureja nekatere primere, v katerih lahko države članice izberejo možnost, s katero „določijo, da se pravica do odstopa od pogodbe ne uporablja“, o čemer pa morajo obvestiti Komisijo. Ta možnost odstopanja, ki se nanaša na izključitev pravice do odstopa od pogodbe, in ne na razširitev možnosti za uresničevanje te pravice, pa v primeru, ki je predmet obravnavanega spora, ni upoštevna, obenem pa iz spisa ni razvidno, da bi Zvezna republika Nemčija tudi v zvezi s tem vidikom kakor koli obvestila Komisijo.
63.
Direktiva 2002/65 zato državam članicam ne dopušča nobene možnosti za uvedbo izjem od pravice do odstopa od pogodbe v primerjavi z določbami, ki jih vsebuje, in sicer prav zaradi zgoraj navedenih razlogov, ki izhajajo iz pravno-politične odločitve zakonodajalca Unije, namenjene doseganju popolne harmonizacije na tem področju.
64.
Glede na navedene ugotovitve bi bilo torej na prvo vprašanje za predhodno odločanje mogoče odgovoriti pritrdilno.
65.
Kljub temu pa menim, da bi bilo treba na kratko obravnavati tudi dejstvo, da je mogoče v primeru, ki je predmet spora v glavni stvari, ugotoviti prekrivanje materialnopravnih pogojev pravice potrošnika do odstopa od pogodbe o potrošniškem kreditu, sklenjene na daljavo, in vsebine obveznosti zagotavljanja poprejšnjih informacij, ki jih nosi trgovec.
66.
Na podlagi vseh navedenih ugotovitev je jasno, da je zaradi popolne harmonizacije iz Direktive 2002/65 pravilno obveščanje o pravici do odstopa od pogodbe v smislu prava Unije tisto obveščanje, ki ga je bil glede na informacije iz spisa deležen potrošnik in ki obenem izhaja iz nemške nacionalne zakonodaje v zvezi s finančnimi storitvami na splošno, s katero se izvaja obravnavana direktiva.
67.
Predložitveno sodišče pa kljub temu opozarja, da v nemški nacionalni zakonodaji obstaja določba, ki je bila veljavi že pred prenosom Direktive 2002/65 (
23
) in je veljala tudi v času podpisa pogodbe med strankama v postopku v glavni stvari, na podlagi katere naj bi bila, kot izhaja iz ustaljene razlage Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), pravica do odstopa od pogodbe o potrošniškem kreditu, tudi če je ta sklenjena na daljavo, urejena drugače, saj potrošniku dejansko podeljuje „večno“ pravico do odstopa od pogodbe, če je bil pouk o pravici do odstopa od pogodbe napačen.
68.
Direktiva 2002/65 ne določa posebnih posledic v primeru nepopolne izpolnitve obveznosti glede obveščanja, ampak v členu 6(1) zgolj določa, da začne rok za odstop od pogodbe teči z dnem, ko potrošnik prejme pogodbene pogoje in poprejšnje informacije, če je ta datum poznejši od datuma sklenitve pogodbe.
69.
Člen 11 (
24
) v nadaljevanju določa, da lahko države članice predvidijo ustrezne sankcije, če trgovec ne izpolnjuje „nacionalnih predpisov, sprejetih v skladu s to direktivo“, in da lahko te sankcije, ki morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne, vključujejo tudi pravico potrošnika, da „kadar koli odpove pogodbo brez stroškov in pogodbene kazni“.
70.
V obravnavani zadevi je trgovec, kolikor je razvidno iz spisa, potrošniku posredoval pouk o pravici do odstopa od pogodbe z vsemi ustreznimi roki in pogoji, ki izhajajo tako iz Direktive 2002/65 kot tudi iz določb nacionalne zakonodaje, „sprejetih v skladu“ s to direktivo.
71.
Zato ne bi bilo primerno, če bi določbo iz nemške nacionalne zakonodaje obravnavali kot „sankcijo“ v smislu člena 11 Direktive 2002/65.
72.
Dejstvo, da je nacionalni zakonodajalec v notranji ureditvi sprejel določbe glede pravice do odstopa od pogodbe, ki urejajo zgolj pogodbe o potrošniškem kreditu, medtem ko je uresničevanje pravice do odstopa od drugih pogodb na področju finančnih storitev prepustil določbam Direktive 2002/65, pravzaprav kaže na neusklajenost nacionalne zakonodaje (
25
) s pravom Unije, saj ta kljub določbam, ki so za potrošnika ugodnejše, ni skladna s cilji popolne harmonizacije iz obravnavane direktive.
73.
Nacionalna zakonodaja, kakor jo razlaga Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), namreč določa, da se predpisi, sprejeti zaradi prenosa Direktive, zlasti člena 6(2)(c), ne uporabljajo za pogodbe o potrošniškem kreditu, obenem pa ohranja veljavnost določb, ki so v nasprotju s pravom Unije, in sicer iz dveh razlogov: ker pravico do odstopa od pogodbe urejajo drugače, kot je urejena v členu 6 Direktive 2002/65; in ker uvajajo pojem finančne storitve, ki se razlikuje od pojma iz člena 2(b) Direktive in je z njim v nasprotju, hkrati pa vzpostavljajo drugačna pravila glede pravice do odstopa od pogodbe, ki so odvisna od vrste finančne storitve in od vrste pogodbe, ki to storitev ureja.
74.
V skladu z Direktivo 2002/65 namreč „finančna storitev“ pomeni „vsako bančno, kreditno, zavarovalno, pokojninsko, naložbeno ali plačilno storitev“; v uvodni izjavi 14 pa je pojasnjeno, da finančne storitve, za katere velja ta direktiva, zajemajo vse storitve, ki se lahko opravljajo na daljavo. (
26
)
75.
Kljub temu pa bo moralo nacionalno sodišče v konkretnem primeru presoditi, ali je trgovec potrošnika obvestil na način, da je ta lahko sprejel preudarno in razumno odločitev, in ali se je zato lahko zavestno odločil za izpolnitev pogodbe.
C.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
76.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali je povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, edino merilo, ki ga je treba upoštevati pri ocenjevanju, ali je potrošnik razumel poprejšnje informacije in postopke za uresničevanje pravice do odstopa od pogodbe, ki jih določa nacionalna zakonodaja, sprejeta zaradi prenosa Direktive 2002/65.
77.
Iz spisa je namreč razvidno, da naj bi v obdobju, ki je v obravnavani zadevi upoštevno, obstajala razlika med pojmom povprečnega potrošnika, ki ga uporablja Sodišče Evropske unije, in tistim, ki ga opredeljuje nacionalna zakonodaja.
78.
Kot je bilo že ponazorjeno, je obravnavana direktiva namenjena zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov, ki morajo biti ustrezno obveščeni o določbah te direktive, (
27
) kar vključuje tudi posredovanje informacij glede obstoja ali neobstoja pravice do odstopa od pogodbe. (
28
)
79.
Opredelitev potrošnika iz člena 2(d) Direktive 2002/65 (
29
) je povsem enaka opredelitvi iz Direktive 2005/29 (
30
) in Direktive 93/13 (
31
), v zvezi s katero se je Sodišče že izreklo in tako potrdilo, da pojem „povprečni potrošnik“ pomeni potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. (
32
)
80.
Čeprav mora Sodišče sedaj prvič podati razlago pojma „potrošnik“ z vidika Direktive 2002/65, pa ta ne vsebuje nobenega elementa, ki bi nakazoval, da je treba sprejeti opredelitev tega pojma, ki bi se razlikovala od tiste, ki jo je Sodišče oblikovalo v zvezi z navedenimi direktivami na področju varstva potrošnikov.
81.
Iz takšnega pojma potrošnika je treba prav zaradi neobstoja elementov, ki bi nakazovali na drugačno razlago, in določb, ki bi dopuščale odstopanja, izhajati tudi pri uporabi Direktive 2002/65 in nacionalne zakonodaje, s katero se ta izvaja.
82.
Namen popolne harmonizacije nacionalnih določb, za katerega si prizadeva obravnavana direktiva, dejansko govori v prid sprejetju enotnega modela potrošnika v vseh državah članicah. (
33
)
83.
Nacionalno sodišče bo torej moralo pri presoji okoliščin obravnavane zadeve preveriti, ali je potrošnik pred sklenitvijo pogodbe na daljavo prejel vse poprejšnje informacije, ki jih določa Direktiva. V okviru te presoje pa bo moralo prav tako ugotoviti, ali so bile predložene informacije dovolj jasne in razumljive, (
34
) da je povprečni potrošnik, kot je opredeljen v prejšnjih točkah, lahko ocenil vse bistvene elemente pogodbe in tako, kot je bilo že navedeno, sprejel preudarno in razumno odločitev.
D.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje
84.
Ob upoštevanju navedenih preudarkov v zvezi s prvim in drugim vprašanjem za predhodno odločanje ter predlaganima pritrdilnima odgovoroma na obe vprašanji menim, da na tretje vprašanje za predhodno odločanje ni treba odgovoriti.
85.
Zato bom podal le nekaj kratkih ugotovitev, če Sodišče mojega predloga ne bi sprejelo.
86.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali člen 7(4) Direktive 2002/65/ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki v primeru odstopa od pogodbe o potrošniškem kreditu, sklenjene na daljavo, določa, da mora trgovec potrošniku poleg vračila že plačane glavnice plačati tudi denarno nadomestilo za koristi, pridobljene zaradi uporabe tega zneska.
87.
Člen 7(4) Direktive določa, da ponudnik po zakoniti uresničitvi pravice do odstopa od pogodbe potrošniku vrne „vsak znesek, ki ga je od njega prejel v skladu s pogodbo, sklenjeno na daljavo“. Navedena določba izčrpno ureja vse posledice, ki jih ima uresničitev pravice do odstopa od pogodbe, pri tem pa državam članicam ne pušča nobenega manevrskega prostora za sprejemanje drugačnih predpisov.
88.
Zato je treba ob upoštevanju navedenih ugotovitev v zvezi z ravnjo harmonizacije, ki jo uveljavlja obravnavana direktiva, in neobstojem elementov, ki bi nakazovali drugačno razlago, izključiti možnost, da bi lahko država članica sprejela določbe, ki bi bile za potrošnika ugodnejše od tega, do česar je upravičen v primeru uresničitve pravice do odstopa od pogodbe, s tem, da bi se s temi določbami zahtevalo plačilo denarnega nadomestila za domnevne koristi, ki naj bi jih pridobil posojilojemalec.
89.
Poleg tega se zdi, kot je izpostavila tudi Komisija, da je omejevanje vračila zneskov s strani ponudnika na zneske, ki jih je ta prejel v skladu s pogodbo, sklenjeno na daljavo, smiselna tudi ob upoštevanju kratkega roka, ki je določen za uresničitev pravice do odstopa od pogodbe (štirinajst dni – ta rok se podaljša na trideset dni pri pogodbah o življenjskem zavarovanju iz Direktive 90/619/EGS in pogodbah, ki zadevajo osebna pokojninska zavarovanja). V tem okviru je dejansko nemogoče razumno določiti konkretno korist, ki naj bi jo posojilojemalec pridobil v tako kratkem roku.
IV. Predlog
90.
Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Landgericht Bonn (deželno sodišče v Bonnu, Nemčija), odgovori:
1.
Člen 6(2)(c) Direktive 2002/65/ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakor se razlaga v sodni praksi, ki ne določa, da se pravica do odstopa od pogodbe ne uporablja za posojilno pogodbo, sklenjeno na daljavo, ki sta jo na potrošnikovo izrecno željo obe stranki že v celoti izpolnili, preden potrošnik uresniči svojo pravico do odstopa od pogodbe.
2.
Člen 4(2), člen 5(1), ter člen 6(1), drugi pododstavek, druga alinea, in (6) Direktive 2002/65/ES je treba razlagati tako, da se za presojo ustreznosti obveščanja na podlagi določb nacionalnega prava za izvajanje člena 5(1) in člena 3(1), točka (3)(a), Direktive 2002/65/ES ter izvajanje pravice do odstopa od pogodbe s strani potrošnika ob upoštevanju vseh okoliščin posameznega primera in vseh okoliščin, pomembnih za sklenitev pogodbe, upošteva povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren.
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/65/ES z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 321).
(
3
)	Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319).
(
4
)	Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64).
(
5
)	COM(96) 209 final, Zelena knjiga o finančnih storitvah: izpolnjevanje pričakovanj potrošnikov; COM(97) 309 final, Finančne storitve: okrepitev zaupanja potrošnikov; COM (2001) 66 final, Sporočilo Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu o elektronskem poslovanju in finančnih storitvah; COM(2007) 226 final, Zelena knjiga o maloprodajnih finančnih storitvah na enotnem trgu.
(
6
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2005, L 149, str. 22).
(
7
)	Direktiva 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66).
(
8
)	Sodba z dne 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, točka 42); v istem smislu sodba z dne 18. decembra 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, točka 21); sodba z dne 23. aprila 2009, VTB-VAB in Galatea (C‑261/07 in C‑299/07, EU:C:2009:244, točka 51).
(
9
)	Pri tem gre za „ciljno usmerjeno harmonizacijo“ (targeted harmonization) oziroma za harmonizacijo, ki kljub temu da je popolna, dopušča – če pravna podlaga to izrecno določa – da države članice sprejmejo določbe, ki odstopajo od zakonodaje Unije.
(
10
)	Glej uvodno izjavo 12 Direktive 2002/65, v kateri je navedeno, da bi „[s]prejemanje nasprotujočih si ali različnih predpisov v državah članicah glede varstva potrošnikov na področju trženja finančnih storitev potrošnikom na daljavo […] lahko oviralo delovanje notranjega trga in konkurenco med podjetji na trgu. Zato je na ravni Skupnosti treba uvesti skupna pravila na tem področju, pri čemer pa to ne sme zmanjšati splošnega varstva potrošnikov v državah članicah.“
(
11
)	Glej uvodno izjavo 13 Direktive 2002/65, v kateri je navedeno, da mora „[t]a direktiva […] jamčiti visoko raven varstva potrošnikov, da bi zagotovila prost pretok finančnih storitev. Države članice na področjih, ki jih usklajuje ta direktiva, ne bi smele sprejemati drugih določb kakor teh, ki jih določa ta direktiva, razen če ta direktiva to izrecno predvideva.“
(
12
)	Člen 1(1) določa, da je „[p]redmet te direktive […] približati zakone in druge predpise držav članic na področju trženja finančnih storitev potrošnikom na daljavo“.
(
13
)	COM(1998) 468 final, Predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL 1998, C 385, str. 10, uvodna izjava 9).
(
14
)	Člen 4 Direktive 2002/65.
(
15
)	Glej uvodno izjavo 1 Direktive 2002/65: „Pomembno je, da se v okviru uresničevanja ciljev enotnega trga sprejmejo ukrepi, ki bodo ta trg postopoma združili, pri čemer morajo ti ukrepi v skladu s členoma 95 in 153 Pogodbe prispevati k doseganju visoke ravni varstva potrošnikov.“
(
16
)	Glej uvodno izjavo 3 Direktive 2002/65: „[…] Za zaščito svobodne izbire, ki je temeljna potrošnikova pravica, je potrebna visoka raven varstva potrošnikov, da se poveča potrošnikovo zaupanje v prodajo na daljavo“.
(
17
)	Sodba z dne 17. decembra 2009, Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, točki 26 in 27).
(
18
)	Glej uvodno izjavo 23 Direktive 2002/65, v kateri je navedeno, da „[d]a bi potrošniku zagotovili najboljše varstvo, mora biti potrošnik ustrezno obveščen o določbah te direktive in o pravilih ravnanja, ki obstajajo na tem področju, in imeti pravico odstopiti od pogodbe“.
(
19
)	Glej uvodno izjavo 24 Direktive 2002/65, v kateri je navedeno, da „[k]adar pravica do odstopa ne velja, ker je potrošnik izrecno zahteval izpolnitev pogodbe, bi moral ponudnik potrošnika o tem obvestiti“.
(
20
)	Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319).
(
21
)	Člen 3(1)(3)(a) Direktive 2002/65.
(
22
)	Člen 3(1)(3)(d) Direktive 2002/65.
(
23
)	Člen 355(3), tretji stavek, BGB.
(
24
)	Člen 11 Direktive 2002/65, naslovljen „Sankcije“, določa: „Države članice predvidijo ustrezne sankcije za primer, da ponudnik ne izpolnjuje nacionalnih predpisov, sprejetih v skladu s to direktivo. Za ta namen lahko predvidijo zlasti možnost, da potrošnik lahko kadar koli odpove pogodbo brez stroškov in pogodbene kazni. Te sankcije morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne“.
(
25
)	Pri popolnem in pravilnem prenosu direktive je treba upoštevati stopnjo harmonizacije, ki jo zahtevajo zadevne določbe. Zato je treba ugotoviti, da bi bilo treba že obstoječo nacionalno zakonodajo ravno tako uskladiti s predpisi, sprejetimi zaradi prenosa te direktive.
(
26
)	Glej uvodno izjavo 14 Direktive 2002/65, v kateri je navedeno, da „[t]a direktiva zajema vse finančne storitve, ki se lahko opravljajo na daljavo. Vendar pa so nekatere finančne storitve urejene s posebnimi določbami zakonodaje Skupnosti, ki se za te finančne storitve uporabljajo še naprej. Vseeno pa je treba določiti načela za trženje teh storitev na daljavo“.
(
27
)	Glej uvodno izjavo 23 Direktive 2002/65.
(
28
)	Člen 3(1), točka 3(a) in (d), Direktive 2002/65.
(
29
)	Člen 2(d) Direktive 2002/65 opredeljuje „potrošnika“ kot „vsako fizično osebo, ki pri pogodbah na daljavo iz te direktive nastopa za namene zunaj njene trgovinske, poslovne ali poklicne dejavnosti“.
(
30
)	Člen 2(a) Direktive 2005/29 določa, da „‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v s to direktivo zajetih poslovnih praksah deluje za namene izven svoje trgovske, poslovne, obrtne dejavnosti ali svobodne poklicne dejavnosti“.
(
31
)	Člen 2(b) Direktive 93/13 določa, da „‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.
(
32
)	Sodba z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi (C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 47), ter sodba z dne 8. februarja 2017, Carrefour Hypermarchés (C‑562/15, EU:C:2017:95, točka 31); sodba z dne 25. julija 2018, Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, točka 56); sodba z dne 13. septembra 2018, Wind Tre in Vodafone Italia (C‑54/17 in C‑55/17, EU:C:2018:710, točka 51); sodba z dne 20. septembra 2018, OTP Bank in OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, točka 78).
(
33
)	Kot je pojasnilo Sodišče s sklicevanjem na pojem potrošnika iz Direktive 2005/29 v sodbi z dne 14. januarja 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, točka 41).
(
34
)	Sodba z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi (C‑186/16, EU:C:2017:703, točke 44, 45, 47 in 48).