62022CJ0593
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 6. julija 2023 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Področje uporabe – Člen 1(2) – Izključitev pogodbenih pogojev, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih – Kreditna pogodba, izražena v tuji valuti – Pogoji glede tečajnega tveganja – Domneva o poznavanju zakonov“
V zadevi C‑593/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunalul Specializat Cluj (specializirano sodišče v Cluju, Romunija) z odločbo z dne 23. maja 2022, ki je na Sodišče prispela 12. septembra 2022, v postopku
FS,
WU
proti
First Bank SA,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi M. Safjan, predsednik senata, N. Piçarra in N. Jääskinen (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: G. Pitruzzella,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za First Bank SA D. Barbu in R. Muraru, avocaţi,
–
za romunsko vlado M. Chicu, E. Gane in O.-C. Ichim, agentke,
–
za portugalsko vlado P. Barros da Costa, A. Cunha, M. I. Gameiro in L. Medeiros, agentke,
–
za Evropsko komisijo A. Boitos in N. Ruiz García, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med FS in WU ter First Bank SA glede ugotovitve nepoštenosti pogodbenega pogoja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V trinajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„[k]er se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in načelih ali določbah mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, veljale določbe te direktive; ker izraz ‚obvezni zakoni ali predpisi‘ v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače“.
4
Člen 1(2) te direktive določa:
„Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, zlasti na področju prometa.“
Romunsko pravo
5
Člen 970 Codul civil (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: stari civilni zakonik), je določal:
„Pogodbe je treba izvajati v dobri veri.
Ne zavezujejo le k temu, kar je v njih izrecno določeno, temveč tudi k vsem obveznim posledicam, ki izhajajo iz njihove narave na podlagi načela pravičnosti, običajev ali prava.“
6
Člen 1578 starega civilnega zakonika je določal:
„Obveznost, ki izhaja iz gotovinskega posojila, se vedno nanaša na nominalni znesek, določen v pogodbi.
Če se vrednost valute poveča ali zmanjša pred iztekom roka plačila, mora dolžnik vrniti izposojeni nominalni znesek, in sicer v valuti, ki je zakonito plačilno sredstvo v času plačila.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
7
Pritožnika iz postopka v glavni stvari sta 17. avgusta 2007 kot potrošnika s Piraeus Bank Romania SA, ki je nato postala First Bank, sklenila kreditno pogodbo v znesku 78.180 švicarskih frankov (CHF) (približno 78.500 EUR).
8
V skladu s pogojem iz člena 6.3, prvi stavek, kreditne pogodbe sta bila pritožnika iz postopka v glavni stvari zavezana, da do dneva zapadlosti na račun, odprt pri First Bank, položita znesek za odplačilo v valuti, navedeni v amortizacijskem načrtu kredita.
9
Pritožnika iz postopka v glavni stvari sta pri Judecătoria Cluj-Napoca (sodišče prve stopnje v Cluju-Napoci, Romunija) vložila tožbo, s katero sta na eni strani predlagala ugotovitev nepoštenosti in ničnosti pogojev iz kreditne pogodbe, na podlagi katerih morata prevzeti tečajno tveganje. Na drugi strani sta predlagala, naj se za ponovno vzpostavitev pogodbenega ravnovesja First Bank odredi, da obračuna in izterja mesečne obroke, obresti in stroške po menjalnem tečaju švicarski frank/romunski lev, ki ga je določila Banca Națională a României (nacionalna banka Romunije) na dan podpisa pogodbe, za nazaj in za prihodnje obdobje do odplačila kredita, z vračilom preveč plačanih zneskov.
10
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 31. januarja 2018 to tožbo zavrnilo. To sodišče je po navedbi, da sta pritožnika iz postopka v glavni stvari izpodbijala neobstoj pogoja, ki bi ju varoval pred tečajnim tveganjem, poudarilo, da obveznost vračila kredita v valuti, v kateri je bil odobren, odraža načelo denarnega nominalizma, ki ga določa člen 1578 starega civilnega zakonika, tako da se pritožnika iz postopka v glavni stvari ne moreta sklicevati na to, da nista bila seznanjena z učinki te obveznosti, ki izhaja iz samega zakona.
11
Pritožnika iz postopka v glavni stvari sta pri Tribunalul Specializat Cluj (specializirano sodišče v Cluju, Romunija), ki je predložitveno sodišče, zoper to sodbo vložila pritožbo, v kateri sta navajala, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo načelo denarnega nominalizma iz člena 1578 starega civilnega zakonika in da First Bank ni izpolnila svoje obveznosti obveščanja o tečajnem tveganju.
12
First Bank zatrjuje, da pogoj iz postopka v glavni stvari odraža člen 1578 starega civilnega zakonika, ki je v skladu s členom 970, drugi odstavek, tega zakonika obvezna določba romunskega prava. Ker tako ta pogoj ne spada na področje uporabe Direktive 93/13, naj bi sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko v skladu z nacionalno določbo, s katero je prenesen člen 1(2) te direktive, ni preverilo, ali je ta pogoj morda nepošten.
13
Predložitveno sodišče se sprašuje o razlagi izraza „pogodbeni pogoj, ki temelji na […] zakonih“ v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, zlasti glagola „temeljiti“, ki ga ta člen vsebuje.
14
Izvedeti želi, ali v obravnavanem primeru okoliščina, da pogoj iz postopka v glavni stvari ne vsebuje nobenega sklicevanja ali napotitve na člen 1578 starega civilnega zakonika ali na načelo denarnega nominalizma in niti dobesedno niti parafrazirano ne povzema vsebine tega člena, preprečuje, da bi se lahko štelo, da ta pogoj „temelji“ na navedenem členu.
15
V zvezi s tem se zlasti sprašuje, ali mora biti potrošnik zmožen na podlagi zadevnega pogodbenega pogoja ali v kombinaciji z drugimi pogodbenimi pogoji razumeti posledice, ki se jim izpostavlja, ne da bi se moral seznaniti z nacionalnimi zakonodajnimi akti, ki niso izrecno ali implicitno navedeni v pogodbi, sklenjeni s trgovcem ali ponudnikom.
16
Nazadnje, predložitveno sodišče poudarja, da sodna praksa Sodišča ne ponuja odgovora na to vprašanje. V zadevah, v katerih sta bila izdana sodba z dne 9. julija 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532), in sklep z dne 14. oktobra 2021, NSV in NM (C‑87/21, neobjavljen, EU:C:2021:860), in katerih predmet je bil prav tako člen 1578 starega civilnega zakonika, so se namreč tako predložitveni sodišči kot Sodišče oprli na predpostavko, da je pogodbeni pogoj, katerega domnevna nepoštenost je bila uveljavljana, temeljil na dispozitivni določbi nacionalnega prava. Sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045), se je nanašala na zadevo, v kateri je bil v pogoju, ki ga je potrošnik izpodbijal, parafraziran člen 291 grškega civilnega zakonika.
17
V teh okoliščinah je Tribunalul Specializat Cluj (specializirano sodišče v Cluju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 1(2) Direktive [93/13] razlagati tako, da:
(a)
mora ‚pogodbeni pogoj, ki temelji na zakonih‘ v celoti ali delno povzemati ustrezno pravno pravilo iz zadevne zakonske določbe?
Ali
(b)
tako, da se mora ‚pogodbeni pogoj, ki temelji na zakonih‘, izrecno sklicevati na ustrezno pravno pravilo iz zadevne zakonske določbe?
ali, nasprotno,
(c)
tako, da za ugotovitev, da je iz analize nepoštenosti izključen pogodbeni pogoj iz člena 1(2) Direktive [93/13], zadostuje uporaba splošnega pravila civilnega prava, v skladu s katerim pogodbe dopolnjuje zakon, brez vsakršne navedbe ustreznega pravnega pravila iz zadevne zakonske določbe ali posebnega sklicevanja nanj?
2.
Ali je treba določbe člena 1(2) Direktive Sveta [93/13] razlagati tako, da je v okviru posebne pravne ureditve varstva pravic potrošnikov pretirano šteti, da je potrošnik dolžan poznati vsebino vseh pravnih pravil, ki dopolnjujejo pogodbo, če mu prodajalec ali ponudnik predhodno ni zagotovil informacij v ta namen?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
18
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da mora pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, da bi spadal v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, v celoti ali delno povzemati ustrezno obvezno določbo zakona ali predpisa nacionalnega prava ali vsaj vsebovati izrecno napotitev na tako določbo.
19
Najprej je treba poudariti, da člen 1(2) Direktive 93/13 s področja uporabe te direktive izključuje pogoje, „ki temeljijo“ med drugim na obveznih določbah zakonov ali predpisov.
20
Poleg tega je treba ob upoštevanju cilja varstva potrošnikov, ki se uresničuje s to direktivo, izjemo, ki je uvedena z njenim členom 1(2), razlagati ozko (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 37).
21
Na eni strani, glede izraza „obvezni zakoni ali predpisi“ iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ta izraz ob upoštevanju trinajste uvodne izjave navedene direktive zajema tako določbe nacionalnega prava, ki se med pogodbenimi strankami uporabljajo neodvisno od njihove izbire, kot tudi dispozitivne določbe, torej tiste, ki veljajo, če se stranke niso dogovorile drugače (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 30 in navedena sodna praksa).
22
Na drugi strani, glede vprašanja, ali pogodbeni pogoj temelji na takem obveznem zakonu ali predpisu nacionalnega prava v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, je treba opozoriti, da je izključitev, uvedena s to določbo Direktive 93/13, upravičena z dejstvom, da je načeloma legitimno domnevati, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnovesje med vsemi pravicami in obveznostmi strank nekaterih pogodb, kar je ravnovesje, ki ga je zakonodajalec Unije izrecno želel ohraniti. Poleg tega okoliščina, da je bilo vzpostavljeno tako ravnovesje, ni pogoj za uporabo izključitve iz navedenega člena 1(2), ampak utemeljitev te izključitve (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 35 in navedena sodna praksa).
23
S tega vidika za pogodbeni pogoj, ki temelji na obvezni določbi zakona ali predpisa nacionalnega prava in ki se ne uporablja za zadevno pogodbo, ki so jo sklenile stranke, ali ki zgolj na splošno napotuje na določbe zakona, ki se uporabljajo ne glede na tak pogoj, ni mogoče šteti, da temelji na taki obvezni določbi s smislu člena 1(2) Direktive 93/13 (glej v tem smislu sodbi z dne 21. marca 2013, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, točka 30, in z dne 3. aprila 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, točke od 35 do 38).
24
Nasprotno pa za uporabo izključitve, uvedene s členom 1(2) Direktive 93/13, ni mogoče zahtevati, da zadevni pogodbeni pogoj s formalnega vidika popolnoma ustreza obvezni določbi zakona ali predpisa nacionalnega prava, ki bi jo ta pogoj moral odražati. Taka razlaga bi navsezadnje postavila pod vprašaj polni učinek te izključitve.
25
Zato mora pogodbeni pogoj, da bi „temeljil“ na obvezni določbi zakona ali predpisa v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, povzemati normativno vsebino obvezne določbe, ki se uporablja za zadevno pogodbo, da bi se lahko štelo, da konkretno izraža isto pravno normo, kakršna je ta iz te obvezne določbe. To ne velja le takrat, kadar pogodbeni pogoj dobesedno ustreza obvezni določbi ali vsebuje izrecno napotitev nanjo, ampak tudi takrat, kadar je ta pogoj, tudi če je drugače formuliran, vsebinsko enakovreden tej obvezni določbi.
26
V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče opraviti potrebne presoje in pri tem upoštevati predvsem naravo, splošno sistematiko in določbe kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari ter pravni in dejanski kontekst, v katerega se ta pogodba umešča, da bo ugotovilo, ali pogodbeni pogoj iz postopka v glavni stvari temelji na členu 1578 starega civilnega zakonika v smislu člena 1(2) Direktive 93/13.
27
Ker se – kot je bilo pojasnjeno v točki 24 te sodbe – za uporabo člena 1(2) te direktive ne zahteva formalna povezava med pogojem iz postopka v glavni stvari in členom 1578 starega civilnega zakonika v smislu, da bi ta pogoj moral to določbo dobesedno citirati ali nanjo izrecno napotovati, mora predložitveno sodišče med drugim preveriti, ali sta ta pogoj in ta člen 1578 vsebinsko enakovredna v smislu, da bi uporaba navedenega pogoja za pritožnika iz postopka v glavni stvari povzročila enako obveznost plačila, kot je ta, ki bi v kontekstu pogodbe iz postopka v glavni stvari izhajala iz neposredne uporabe navedenega člena 1578.
28
Glede na navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da za to, da bi bil pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, zajet v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, ni potrebno, da ta pogoj citira dobesedno ustrezno obvezno določbo zakona ali predpisa nacionalnega prava ali da vsebuje izrecno napotitev nanjo, ampak zadostuje, da je vsebinsko enakovreden tej obvezni določbi, to je, da ima isto normativno vsebino.
Drugo vprašanje
29
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da je za določitev, ali je pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, zajet v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, upoštevna okoliščina, da ta potrošnik ni poznal dejstva, da ta pogoj temelji na obvezni določbi zakona ali predpisa nacionalnega prava.
30
Za uporabo te izključitve, uvedene v členu 1(2) Direktive 93/13, morata biti izpolnjena dva pogoja, in sicer da zadevni pogodbeni pogoj temelji na določbi zakona ali predpisa in da je ta določba obvezna (glej v tem smislu sklep z dne 14. oktobra 2021, NSV in NM, C‑87/21, neobjavljen, EU:C:2021:860, točka 25 in navedena sodna praksa).
31
Kot je Komisija navedla v pisnih stališčih, je uporaba člena 1(2) Direktive 93/13 objektivna in torej ni odvisna niti od informacij, ki jih prodajalec ali ponudnik sporoči potrošniku, niti odpotrošnikovega poznavanja pravnih določb, ki se uporabljajo.
32
Poleg tega je Sodišče v okviru razlage tega člena 1(2) že presodilo, da se izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, uporablja tudi, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil svoje obveznosti obveščanja in preglednosti (glej v tem smislu sklep z dne 14. oktobra 2021, NSV in NM, C‑87/21, neobjavljen, EU:C:2021:860, točka 42).
33
Ob upoštevanju navedenih razlogov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da za določitev, ali je pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, zajet v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, ni upoštevna okoliščina, da ta potrošnik ni poznal dejstva, da ta pogoj temelji na obvezni določbi zakona ali predpisa nacionalnega prava.
Stroški
34
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
1.
Člen 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
za to, da bi bil pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, zajet v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, ni potrebno, da ta pogoj citira dobesedno ustrezno obvezno določbo zakona ali predpisa nacionalnega prava ali da vsebuje izrecno napotitev nanjo, ampak zadostuje, da je vsebinsko enakovreden tej obvezni določbi, to je, da ima isto normativno vsebino.
2.
Člen 1(2) Direktive 93/13/EGS
je treba razlagati tako, da
za določitev, ali je pogoj, ki je vključen v kreditno pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, zajet v izključitev s področja uporabe te direktive, ki je predvidena s to določbo, ni upoštevna okoliščina, da ta potrošnik ni poznal dejstva, da ta pogoj temelji na obvezni določbi zakona ali predpisa nacionalnega prava.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.