РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (трети състав)
14 февруари 2007 година
Дело T-435/04
Manuel Simões Dos Santos
срещу
Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП)
„Публична служба — Длъжностни лица и служители на СХВП — Атестиране и повишаване — Започване от нула и ново изчисляване на натрупаните точки за заслуги — Преходен режим — Жалба за отмяна — Възражение за незаконосъобразност — Забрана за прилагане с обратна сила — Принципи на законност и правна сигурност — Нормативна основа — Оправдани правни очаквания — Равно третиране“
Предмет: Жалба с предмет искане за отмяна, от една страна, на решението на СХВП от 7 юли 2004 г. за отхвърляне на жалбата на жалбоподателя
от 11 март 2004 г., и от друга страна, на решението на СХВП от 15 декември 2003 г. за определяне на натрупаните точки за заслуги
на жалбоподателя в рамките на процедурата за повишаване за 2003 година, както и на становището на съвместната комисия по оценяването
от 12 декември 2003 г.
Решение: Отменя решението на СХВП от 15 декември 2003 г. за окончателно присъждане на точките за заслуги на жалбоподателя в рамките
на процедурата за повишаване за 2003 година, както и решението на СХВП от 7 юли 2004 г. за отхвърляне на жалбата на жалбоподателя
от 11 март 2004 г., доколкото те предполагат установено заличаване на остатъка от натрупани точки на жалбоподателя, признат
с решение PERS‑PROM‑39‑03rev1 за повишение от 30 март 2004 г. Отхвърля жалбата в останалата ѝ част. Осъжда СХВП да заплати
съдебните разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Повишаване — Приемане на нова система за повишение
(член 45 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Повишаване — Приемане на нова система за повишение
(член 45 от Правилника за длъжностните лица)
3.      Длъжностни лица — Принципи — Принципи на законност и на правна сигурност
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Повишаване — Приемане на нова система за повишение
(членове 45, 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
1.      Не е налице прилагане с обратна сила, когато измененията на една правна уредба се прилагат към бъдещите последици от положения,
възникнали при действието на старата правна уредба, като принципът на закрила на оправданите правни очаквания не може да бъде
разпрострян до такава степен, че да представлява пречка от общ характер за такова прилагане. Следователно не е налице прилагане
с обратна сила на вътрешна правна уредба, приета от една институция във връзка с прилагането на нова система за оценяване
и повишаване, когато считано от процедурата за повишаване, следваща нейното влизане в сила, като последица от новия начин
на изчисляване на точките за повишение тя води до невземане под внимание на стария остатък от точки за заслуги на длъжностно
лице, признат на основание на предходната правна уредба. Всъщност в резултат на влизането в сила на новата система администрацията
е задължена да даде на предходните факти, довели до признаването на остатъка от точки за заслуги в рамките на предходните
процедури за повишаване, при действието на предходните и междувременно отменени режими, правните последици, предвидени от
новите разпоредби.
Всъщност не представлява прилагане с обратна сила на новата правна уредба и обстоятелството, че изчисляването на определени
точки за повишение се извършва в зависимост от прослуженото време на длъжностно лице на степента, присъдена към определена
дата или считано от дата, предхождаща нейното влизане в сила, като такава дата представлява само връзката за целите на прилагането
на новата правна уредба по отношение на бъдещото положение на съответното длъжностно лице. Подобна уредба се ограничава с
това да уреди последващото развитие на кариерата на заинтересованото лице, като същевременно се вземат под внимание по законосъобразен
начин завършените периоди на служба и предхождащите ги обстоятелства.
(вж. точки 95, 100, 101, 103 и 104)
Позоваване на: Съд — 29 юни 1999 г., Butterfly Music, C‑60/98, Recueil, стр. I‑3939, точки 24 и 25 и цитираната съдебна практика
2.      Институциите нямат задължение да приемат специална система за оценяване и повишаване, като се има предвид широката свобода
на преценка, с която разполагат, за да постигнат целите на член 45 от Правилника в съответствие със собствените си организационни
нужди и с управлението на своя персонал. Всъщност всяка промяна в действащия метод на оценяване и на повишаване на длъжностните
лица по правило има за цел да поправи редица неудобства, произтичащи от прилагането на старите правила. Следователно за такъв
процес на реформа, необходимостта от който администрацията има широка свобода на действие да преценява, е присъщо оценяването
на заслугите на длъжностните лица да започне към определена дата на ново основание. В рамките на новия режим от администрацията
не би могло да се изисква цялостно и по идентичен начин да отчита точките за заслуги, присъдени на служителите при действието
на стария режим, защото почти неизбежна последица от това би било лишаването на реформата на начина на повишаване от каквото
и да било практическо значение, още повече че не съществува право на служителите на запазване на действащата уредба.
Следователно член 45 от Правилника оставя на институциите, в рамките на тяхната политика на управление на персонала, широка
свобода на преценка по отношение на прилагането и изменението на системата за оценяване и повишаване чрез приемането на мерки
с общо приложение. Оттам, едно длъжностно лице по принцип не би могло да се позове на оправдани правни очаквания от приемането
по отношение на него на определени мерки, които да гарантират запазването на предимствата, произтичащи от отменената предишна
правна уредба, с резултат да се ограничи по неподходящ начин това дискреционно правомощие. Едно позоваване на принципа на
оправданите правни очаквания срещу подобна мярка с общо приложение е възможно да се увенчае с успех само като изключение и
при много специални обстоятелства. Всъщност макар общностният съд да може да упражни контрол над това дали компетентната институция
при упражняване на това широко право на преценка съблюдава напълно рамките на това правомощие, обхватът на този контрол е
само ограничен и се свежда до въпроса дали приетите мерки имат явно неподходящ характер и дали преценката на институцията
на това основание е явно неправилна.
(вж. точки 132 и 133)
Позоваване на: Съд — 5 октомври 1994 г., Германия/Съвет, C‑280/93, Recueil, стр. I‑4973, точка 90; Първоинстанционен съд —
11 февруари 2003 г., Leonhardt/Парламент, T‑30/02, Recueil FP, стр. I‑A‑41 и II‑265, точка 55 и цитираната съдебна практика;
28 юни 2005 г., Industrias Químicas del Vallés/Комисия, T‑158/03, Recueil, стр. II‑2425, точка 95
3.      Всяка индивидуална мярка, увреждаща длъжностно лице, изисква в съответствие с изискванията, произтичащи от принципите на законност
и правна сигурност, наличието на изрично, ясно и недвусмислено законово основание. Всъщност длъжностните лица и служителите
се оказват подчинени на упражняването на широко дискреционно правомощие от страна на администрацията по въпросите на персонала,
което е балансирано само по ограничен начин от нейното задължение за полагане на грижа. Следователно се оказва още по-важно
всеки индивидуален акт, увреждащ длъжностното лице и засягащ неговото лично правно положение, приет в изпълнение на това широко
дискреционно правомощие, да почива поне на изрично и достатъчно точно и ясно за тази цел законово основание. Освен това единствено
при безусловното спазване на принципа за изискване на изрично законово основание, произтичащ от принципите на законност и
правна сигурност, на които е подчинена всяка общностна институция при управлението на своя персонал, може да бъде гарантирано
минимално равнище на предвидимост и прозрачност по отношение на обхвата на индивидуалните актове, които могат да бъдат приети
срещу длъжностното лице при упражняването на това широко дискреционно правомощие.
(вж. точка 143)
Позоваване на: Съд — 29 юни 1994 г., Klinke/Съд, C‑298/93 P, Recueil, стр. I‑3009, точка 38; Първоинстанционен съд — 27 юни
2001 г., X/Комисия, T‑214/00, Recueil FP, стр. I‑A‑143 и II‑663, точки 28—34
4.      Вътрешна правна уредба, приета от една институция, относно прилагането на нова система за оценяване и повишаване, чиито общи
и преходни разпоредби не споменават точките за заслуги, натрупани в резултат на отменената предходна система, не представлява
достатъчно законово основание за заличаването на остатъка от точки за заслуги на длъжностно лице, получен на основание на
предходната правна уредба. Всъщност макар и мълчаливо, премахването на този остатък представлява мярка с индивидуално приложение,
увреждаща интересите на заинтересованото лице, която в съответствие с изискванията, произтичащи от принципите на законност
и правна сигурност, налага наличието на изрично, точно и недвусмислено правно основание. Общата разпоредба от новата правна
уредба за отмяната и замяната на стария режим за повишаване и оценяване с нов режим също не представлява такова изрично и
точно законово основание за тази цел.
(вж. точка 144)