62025CJ0313
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
4 септември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Спешно преюдициално производство — Имиграционна политика — Връщане на незаконно пребиваващи в държава членка граждани на трети страни — Директива 2008/115/ЕО — Изпълнение на влязло в сила решение за връщане — Член 5 — Принцип на забрана за връщане — Висши интереси на детето — Семеен живот — Член 15 — Задържане с цел извеждане — Контрол за спазването на условията за законност — Задължение на националния съд да следи за спазването на принципа на забрана за връщане и зачитането на другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115 — Служебна проверка — Членове 6 и 7, член 19, параграф 2, член 24, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз“
По дело C‑313/25 PPU [Adrar] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия) с акт от 6 май 2025 г., постъпил в Съда на 6 май 2025 г., в рамките на производство по дело
GB
срещу
Minister van Asiel en Migratie,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: K. Jürimäe (докладчик), председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от втори състав, M. Gavalec, Z. Csehi и F. Schalin, съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Lamote, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 1 юли 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за GB, от N. den Ouden и A. Hol, advocaten,
–
за нидерландското правителство, от M. H. S. Gijzen и J. Langer, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Baeckelmans, A. Katsimerou и F. van Schaik, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 1 август 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, член 13, параграфи 1 и 2 и член 15 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98) във връзка с членове 6 и 7, член 19, параграф 2, член 24, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между GB, алжирски гражданин, и Minister van Asiel en Migratie (министър по въпросите на убежището и миграцията, Нидерландия) (наричан по-нататък „министърът“) относно решението на последния да задържи GB с цел извеждането му в Алжир.
Правна уредба
Международното право
3
Съгласно член 33 от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), изменена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г.:
„1.   Никоя договаряща държава няма по какъвто и да е начин да експулсира или връща („rеfоulеr“) бежанец до границата на територията, където са били застрашени животът или свободата му по причина на неговата раса, религия, националност, принадлежност към дадена социална група или политически възгледи.
2.   От облагите от тази разпоредба обаче не може да се възползва бежанец, за който има основания да се смята, че представлява опасност за сигурността на страната, в която се намира, или който, веднъж осъждан с окончателна присъда за особено тежко престъпление, представлява опасност за обществото на тази страна“.
Правото на Съюза
4
Съображения 2, 4, 8, 16, 22 и 24 от Директива 2008/115 гласят:
„(2)
Европейският съвет, състоял се в Брюксел на 4 и 5 ноември 2004 г., призова за установяването на ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи норми, с оглед на това съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство.
[…]
(4)
Следва да се установят ясни, прозрачни и справедливи правила с цел установяване на ефективна политика на връщане като необходим елемент на една добре ръководена миграционна политика.
[…]
(8)
Признава се законното право на държавите членки да връщат граждани на трети страни, които са в незаконен престой, при наличие на справедливи и ефикасни системи за убежище, които изцяло да зачитат принципа на „забрана за връщане“ (non-refoulement).
[…]
(16)
Използването на задържане с цел извеждане следва да бъде ограничено и подчинено на принципа на пропорционалност относно предприеманата мярка и преследваните цели. Задържане е оправдано единствено с цел да се подготви връщането или да се извърши процесът на извеждането, и когато прилагането на по-леки принудителни мерки не би било достатъчно.
[…]
(22)
Съгласно [Международната конвенция за правата на детето, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 20 ноември 1989 г.] „висшите интереси на детето“ следва да са първостепенно съображение за държавите членки при изпълнението на настоящата директива. Съгласно Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи [подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.], зачитането на семейния живот следва да е първостепенно съображение за държавите членки при изпълнението на настоящата директива.
[…]
(24)
Настоящата директива зачита основните права и спазва принципите, признати по-специално от [Хартата]“.
5
Член 3 от Директивата е озаглавен „Определения“ и предвижда в точки 4 и 5:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
4)
„решение за връщане“ е административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
5)
„извеждане“ е принудителното изпълнение на задължението за връщане и по-специално физическото транспортиране извън държавата членка“.
6
Член 5 от посочената директива, озаглавен „Принцип на „забрана за връщане“, висши интереси на детето, семеен живот и здравословно състояние“, гласи:
„При прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид:
а)
висшите интереси на детето;
б)
семейния живот;
в)
здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна,
и спазват принципа на „забрана за връщане“.
7
Член 9 от същата директива, озаглавен „Отлагане на извеждането“, предвижда в параграф 1, буква а):
„Държавите членки отлагат извеждането:
а)
когато това би нарушило принципа на „забрана за връщане“ […]“.
8
Член 12 от Директива 2008/115, озаглавен „Формуляр“, предвижда в параграф 1, първа алинея:
„Решенията за връщане и — в случай че бъдат издадени — решенията за забрана за влизане и решенията за извеждане се издават в писмена форма и посочват фактическите и правните основания, както и информация относно съществуващите правни средства за защита“.
9
Член 13 от тази директива е озаглавен „Средства за защита“ и в параграфи 1 и 2 предвижда:
„1.   Засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва или да иска преразглеждане на решенията, свързани с връщане, посочени в член 12, параграф 1, пред компетентен съдебен или административен орган, или пред компетентен орган, съставен от членове, които са безпристрастни и чиято независимост е гарантирана.
2.   Посоченият в параграф 1 орган има правомощието да преразглежда решенията за връщане, посочени в член 12, параграф 1, включително възможността за временно спиране на принудителното им изпълнение, освен ако временното спиране не е вече приложимо съгласно националното законодателство“.
10
Член 15 от посочената директива, озаглавен „Задържане“, гласи:
„1.   Освен ако в конкретния случай не могат да се приложат ефективно други достатъчни, но по-леки принудителни мерки, държавите членки могат да задържат гражданин на трета страна, по отношение на когото са образувани процедури за връщане, само за да се подготви връщането и/или да се извърши процеса на извеждане, и по-специално когато:
a)
е налице опасност от укриване; или
б)
засегнатият гражданин на трета страна избягва или възпрепятства подготовката на връщането или процеса по извеждането.
Всяко едно задържане е за възможно най-кратък срок и продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури.
2.   Задържането се постановява от административните или съдебните власти.
Задържането се постановява в писмен вид и включва фактическите и правните основания.
Когато е постановено задържане от административни органи, държавите членки:
а)
или осигуряват бърз съдебен контрол на законността на задържането, който се осъществява във възможно най-кратък срок след началото на задържането;
б)
или предоставят на съответния гражданин на трета страна правото да започне производство, при което решението за законността на задържането подлежи на бърз съдебен контрол, при който съдът се произнася във възможно най-кратък срок след започването на съответното производство. В такъв случай държавите членки уведомяват незабавно засегнатия гражданин на трета страна относно възможността да започнат подобно производство.
Засегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно.
3.   Във всеки един случай задържането се преразглежда през разумни интервали или по молба на засегнатия гражданин на трета страна, или служебно. В случай на продължителни срокове за задържане актовете по преразглеждане подлежат на съдебен контрол.
4.   Когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице се освобождава незабавно.
5.   Задържането продължава, докато съществуват посочените в параграф 1 условия и то е необходимо, за да се гарантира успешно извеждане. Всяка държава членка определя максимална продължителност за задържане, която не може да надвишава шест месеца.
6.   Държавите членки не могат да удължават посочения в параграф 5 срок освен за ограничен срок, който не надвишава допълнителни дванадесет месеца в съответствие с националното законодателство, в случаите когато, независимо от положените от тях разумни усилия, е вероятно операцията по извеждането да продължи по-дълго поради:
а)
липса на съдействие от съответния гражданин на трета страна или;
б)
забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни“.
Нидерландското право
11
Член 59, параграф 1, буква a) от Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Закон за общо преразглеждане на Закона за чужденците) от 23 ноември 2000 г. (Stb. 2000, № 495), в редакцията, приложима към фактите по спора в главното производство, гласи:
„Ако е необходимо, по съображения за обществен ред или национална сигурност [министърът] може да разпореди задържането с оглед на извеждането на незаконно пребиваващ чужд гражданин“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
12
На 11 септември 2024 г. GB, алжирски гражданин, подава молба за международна закрила в Нидерландия. Той не се явява на изслушването за разглеждане на причините за тази молба.
13
С решение от 7 октомври 2024 г. министърът отхвърля посочената молба, без да я разглежда по същество. Това решение се счита едновременно за решение за връщане (наричано по-нататък „решението за връщане“). Тъй като GB не подава жалба, решението за връщане влиза в сила.
14
На 26 март 2025 г. GB е прехвърлен от френските органи в Нидерландия на основание на Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).
15
На същата дата GB подава последваща молба за международна закрила в Нидерландия, което води до спиране на изпълнението на решението за връщане. След като изслушва GB за причините за тази молба, на 7 април 2025 г. министърът го уведомява за намерението си да отхвърли посочената молба като явно неоснователна. На 9 април 2025 г. GB оттегля молбата си. Така спирането на изпълнението на решението за връщане се прекратява по силата на закона.
16
На 10 април 2025 г. министърът задържа GB на основание член 15 от Директива 2008/115, за да подготви връщането му или да пристъпи към извеждането му в Алжир в изпълнение на решението за връщане. Преди да бъде задържан, GB заявява, от една страна, че се опасява, че ще бъде подложен на нечовешко или унизително отношение или наказание, ако се върне в Алжир, и от друга страна, че е баща на дете, родено във Франция на 18 септември 2024 г., за което желае да се грижи, макар вече да не поддържа връзка с майката на детето, която е алжирска гражданка и притежава разрешение за пребиваване във Франция.
17
На 16 април 2025 г. GB обжалва задържането си пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд), който е запитващата юрисдикция.
18
Тази юрисдикция иска да се установи дали съгласно правото на Съюза, когато проверява спазването на условията за законност на задържането трябва да прецени дали принципът на забрана за връщане и другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115, и по-специално семейният живот и висшите интереси на детето, допускат извеждането на GB в Алжир в изпълнение на решението за връщане. Всъщност съгласно нидерландското право тя не била оправомощена да извършва такава преценка.
19
Запитващата юрисдикция обаче счита, че е единственият съдебен орган, който може да прецени дали извеждането на GB в Алжир е съвместимо с принципа на забрана за връщане и с интересите, посочени в член 5 от Директива 2008/115.
20
Запитващата юрисдикция отбелязва, че всъщност в нито един момент не е била извършена преценка дали този принцип и тези интереси допускат извеждането на GB.
21
По-специално, такава преценка не била извършена при приемането на решението за връщане, тъй като GB не се явил на изслушването за разглеждане на причините за молбата му за международна закрила. Тъй като GB не е обжалвал това решение, то е влязло в сила, без изобщо да са разгледани принципът на забрана за връщане и другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115.
22
По-нататък, такава преценка не била направена и при задържането на GB с цел извеждането му, въпреки че по същество той се е позовал на значителна промяна в обстоятелствата, като е посочил, от една страна, опасността от забранено от член 4 от Хартата отношение в случай на връщане в Алжир и от друга страна, раждането на детето му във Франция, за което твърди, че иска да се грижи.
23
Накрая, на по-късен етап от процедурата също не може да се направи преценка на принципа на забрана за връщане и на другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115. Всъщност, от една страна, съгласно националната съдебна практика изпълнението на решение за връщане не изисква приемането на нов акт, бил той административен или съдебен, във връзка с който може да се направи такава преценка. От друга страна, нидерландското право не предвижда самостоятелен способ за защита срещу изпълнението на решение за връщане. GB би могъл да подаде жалба по административен ред само срещу предвидено и планирано ефективно извеждане, след като му бъдат съобщени датата и часът на извеждането. Освен това жалбата следва да се отнася само до реда и условията за изпълнение на решението за връщане и да не налага извършването на преценка относно принципа на забрана за връщане или другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115.
24
На второ място, запитващата юрисдикция счита, че правото на Съюза я задължава да извърши актуализирана преценка на принципа на забрана за връщане и другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115, за да гарантира на GB ефективна съдебна защита, правото на свобода и зачитането на този принцип и тези интереси.
25
В това отношение тази юрисдикция подчертава, първо, че член 5 от тази директива изисква от компетентния национален орган да спазва принципа на забрана за връщане на всички етапи от процедурата за връщане. Според запитващата юрисдикция задържането на гражданин на трета страна с оглед на неговото извеждане обаче води до прилагане на посочената директива и представлява такъв етап.
26
Второ, законодателят на Съюза е предвидил в член 9, параграф 1, буква а) от Директива 2008/115, че извеждането трябва да бъде отложено, когато това би нарушило принципа на забрана за връщане. Така предходно решение за връщане и отлагане на извеждането могат да съществуват едновременно, така че наличието на решение за връщане, дори влязло в сила, не следва да възпрепятства проверката на съвместимостта на извеждането в изпълнение на това решение с принципа на забрана за връщане. Всъщност забраната за връщане е абсолютна.
27
От друга страна, основните права, залегнали в член 7 и член 24, параграф 2 от Хартата, не са абсолютни права. Въпреки това от практиката на Съда следва, че тези права биха могли да се противопоставят и на приемането на решение за връщане. По същия начин според запитващата юрисдикция те биха могли да се противопоставят на извеждането на гражданин на трета страна в изпълнение на такова решение.
28
Трето, правото на ефективни правни средства за защита на засегнатия гражданин на трета страна също изисквало съдът, който трябва да провери спазването на условията за законност на задържането с цел извеждане в изпълнение на решение за връщане, да може да провери дали принципът на забрана за връщане и другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115, допускат извеждането.
29
Четвърто, задържането с цел извеждане не би било оправдано и не би отговаряло на целта си, ако извеждането не може да се осъществи поради принципа на забрана за връщане или интересите, посочени в член 5 от Директива 2008/115. В такъв случай съгласно член 15, параграф 4 от посочената директива засегнатото лице би следвало да бъде незабавно освободено. Поради това, преди гражданин на трета страна да бъде задържан с оглед на извеждането му, следва да се провери дали извеждането е допустимо.
30
При тези обстоятелства Rechtbank den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 5, член 13, параграфи 1 и 2, както и член 15 от Директива 2008/115 във връзка с член 6, член 19, параграф 2 и член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че когато проверява дали са спазени произтичащите от правото на Съюза условия за законност на задържането на гражданин на трета страна, съдебният орган е длъжен при необходимост служебно да се увери, че принципът на забрана за връщане допуска изпълнението на прието по-рано решение за връщане, във връзка с чието изпълнение е задържан този гражданин на трета страна?
2)
Трябва ли член 5, член 13, параграфи 1 и 2, както и член 15 от Директива 2008/115 във връзка с членове 6 и 7, член 24, параграф 2 и член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че когато проверява дали са спазени произтичащите от правото на Съюза условия за законност на задържането на гражданин на трета страна, съдебният орган е длъжен при необходимост служебно да се увери, че посочените в член 5 от Директива 2008/115 интереси допускат изпълнението на прието по-рано решение за връщане, във връзка с чието изпълнение е задържан този гражданин на трета страна?“.
По искането за разглеждане по реда на спешното преюдициално производство
31
Запитващата юрисдикция е поискала настоящото преюдициално запитване да се разгледа по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда на Европейския съюз и в член 107 от Процедурния правилник на Съда.
32
От тези разпоредби следва, че прилагането на тази процедура е обусловено от две кумулативни условия. От една страна, преюдициалното запитване трябва да повдига въпроси за тълкуване, свързани с пространството на свобода, сигурност и правосъдие, предмет на част трета, дял V от Договора за функционирането на ЕС. От друга страна, обстоятелствата по спора в главното производство, както са описани от запитващата юрисдикция, трябва да се характеризират с наличието на спешност.
33
Що се отнася до първото условие, следва да се отбележи, че настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на Директива 2008/115, която попада в областите, посочени в част трета, дял V от Договора за функционирането на ЕС относно пространството на свобода, сигурност и правосъдие. Следователно запитването може да се разгледа по реда на спешното преюдициално производство.
34
Що се отнася до второто условие за спешност, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда това условие е изпълнено по-специално когато съответното лице по главното производство понастоящем е лишено от свобода и продължаването на задържането му зависи от изхода на спора по главното производство, като се има предвид, че положението на това лице следва да се прецени към момента на разглеждане на искането преюдициалното запитване да се разгледа по реда на спешното производство (решения от 4 октомври 2024 г., Bouskoura, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, т. 33 и цитираната съдебна практика, и от 19 юни 2025 г., Kamekris, C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, т. 26 и цитираната съдебна практика).
35
В случая, първо, от акта за преюдициално запитване е видно, че GB е задържан на 10 април 2025 г. с цел извеждането му в Алжир, поради което понастоящем е лишен от свобода.
36
Второ, с поставените от запитващата юрисдикция въпроси се цели да се определи дали правото на Съюза я задължава да прецени, с оглед на условията за законност на задържането, дали принципът на забрана за връщане и другите интереси, посочени в член 5 от Директива 2008/115, допускат извеждането на GB в Алжир, и ако не допускат извеждането, тя трябва да прекрати задържането на последния.
37
При тези обстоятелства на 21 май 2025 г. втори състав на Съда, по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат, решава да уважи искането на запитващата юрисдикция за разглеждане на настоящото преюдициално запитване по реда на спешното преюдициално производство.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
38
Съгласно постоянната практика на Съда въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между него и националните юрисдикции, чрез който той предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за решаването на висящите пред тях спорове (вж. определение от 26 януари 1990 г., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, т. 7, и решение от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне), C‑194/19, EU:C:2021:270, т. 21).
39
Съгласно постоянната практика на Съда също така, в рамките на това производство за сътрудничество Съдът трябва да даде на запитващата юрисдикция полезен отговор, който да ѝ позволи да реши спора, с който е сезирана (вж. решение от 17 юли 1997 г., Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, т. 22 и 23). С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпроса, с който е сезиран (вж. решения от 28 ноември 2000 г., Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, т. 18, и от 3 юни 2025 г., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, т. 34).
40
С въпросите си запитващата юрисдикция по същество иска тълкуване на член 5, член 13, параграфи 1 и 2 и член 15 от Директива 2008/115 във връзка с няколко разпоредби от Хартата.
41
Член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115 предвижда по-специално, че засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва решенията, свързани с връщане, посочени в член 12, параграф 1 от тази директива, а именно решенията за връщане и евентуално решенията за забрана за влизане, както и решенията за извеждане.
42
В случая обаче от предоставените от запитващата юрисдикция разяснения е видно, че предмет на спора в главното производство е не законосъобразността на решение за връщане или на друго решение, свързано с връщане по смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115, а законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с цел извеждането му в изпълнение на решение за връщане, което е влязло в сила.
43
Що се отнася обаче до задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна съгласно член 15, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115, общи норми на Европейския съюз във връзка със съдебната защита се съдържат в посочения член 15, параграф 2, трета алинея (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 82).
44
Следователно член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115 не е релевантен за разрешаването на спора в главното производство, поради което не е необходимо да се тълкува.
По първия въпрос
45
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с член 6, член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали принципът на забрана за връщане допуска това извеждане.
46
В самото начало следва да се припомни, че основната цел на Директива 2008/115, както следва от съображения 2 и 4, е да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране при пълно зачитане на основните права и достойнството на засегнатите лица (решения от 19 юни 2018 г., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 48, от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 88, и от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 30).
47
От това следва, че когато прилагат Директива 2008/115, включително когато възнамеряват да приемат решение за връщане или мярка за извеждане по отношение на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, държавите членки са длъжни да спазват основните права, които са признати на този гражданин с Хартата (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 89).
48
С оглед на тези предварителни бележки следва, на първо място, да се подчертае, че всяко задържане на гражданин на трета страна съгласно Директива 2008/115 във връзка с процедура за връщане вследствие на незаконно пребиваване засяга сериозно правото на свобода на засегнатото лице, закрепено в член 6 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 72 и цитираната съдебна практика).
49
Всъщност мярката за задържане се състои в изолирането на лицето в определено място, като се предполага то да се намира постоянно в ограничен и затворен периметър, съответно изолирано от останалото население и лишено от свобода на придвижване (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 73 и цитираната съдебна практика).
50
Целта на мерките за задържане по смисъла на Директива 2008/115 обаче е не преследването или наказването на престъпления, а постигането на целите, преследвани с тази директива във връзка с връщането (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/2, EU:C:2022:858, т. 74). От това следва, че когато е постановено с цел извеждане, задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна е предназначено само да гарантира ефективността на процедурата по връщане и не преследва никаква наказателна цел (вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn, C‑519/20, EU:C:2022:178, т. 38).
51
Предвид сериозното засягане на правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, и предвид важността на това право правомощието, признато на компетентните национални органи да задържат граждани на трети страни, е строго регламентирано. Съответно мярка за задържане може да бъде постановена или продължена само при спазване на общите и абстрактни правила, които определят условията и реда за задържането (вж. в този смисъл решения от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn, C‑519/20, EU:C:2022:178, т. 62, и от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 75).
52
Общите и абстрактни правила, които, като общи стандарти на Съюза, определят условията за законност на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна съгласно Директива 2008/115, включително от гледна точка на член 6 от Хартата, се съдържат в член 15 от тази директива (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 76 и 77).
53
Член 15, параграф 1 от посочената директива предвижда, че освен ако в конкретния случай не могат да се приложат ефективно други достатъчни, но по-леки принудителни мерки, държавите членки могат да задържат гражданин на трета страна, по отношение на когото са образувани процедури за връщане, само за да се подготви връщането и/или да се извърши процесът на извеждане, по-специално когато е налице опасност от укриване или засегнатият гражданин на трета страна избягва или възпрепятства подготовката на връщането или процеса по извеждането. Всяко едно задържане е за възможно най-кратък срок и продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури.
54
Когато стане ясно, че условията за законност на задържането, установени в член 15 от Директива 2008/115, не са били или вече не са налице, съответното лице се освобождава незабавно, както впрочем законодателят на Съюза изрично посочва в член 15, параграф 2, четвърта алинея и параграф 4 от тази директива (вж. в този смисъл решения от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 79, и от 4 октомври 2024 г., PPU Bouskoura, C‑387/24, EU:C:2024:868, т. 44).
55
Така, от една страна, съгласно член 15, параграф 2, четвърта алинея от Директива 2008/115 засегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно. От друга страна, съгласно член 15, параграф 4 от тази директива същото важи и когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват условията по член 15, параграф 1 от посочената директива.
56
За да може да се приеме, че продължава да съществува „разумна възможност за извеждане“ по смисъла на член 15, параграф 4 от Директива 2008/115, трябва към момента на проверката на законността на задържането да съществува действителна възможност за успешно извеждане предвид сроковете, определени в член 15, параграфи 5 и 6 от тази директива (вж. в този смисъл решения от 30 ноември 2009 г., Кадзоев, C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741, т. 65, и от 5 юни 2014 г., Махди, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 60), и да няма „правни съображения“ по смисъла на тази разпоредба, които да не допускат това.
57
Следователно компетентният национален орган трябва по-специално да провери, с оглед на условията за законност на задържането, определени в член 15 от Директива 2008/115, дали е налице разумна възможност за извеждане на съответния незаконно пребиваващ гражданин на трета страна или дали има такива правни съображения, които не допускат извеждането му.
58
В това отношение понятието „правни съображения“ не е дефинирано в Директива 2008/115. Предвид обичайния му смисъл следва да се приеме, че то обхваща всяка правна норма, която държавите членки са длъжни да спазват при извеждането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна.
59
Такъв е случаят, както впрочем са съгласни всички страни и заинтересовани страни, представили становища по настоящото дело, с член 5 от Директива 2008/115, който представлява общо правило, което обвързва държавите членки от момента, в който те прилагат тази директива.
60
По-специално член 5 от Директива 2008/115 задължава компетентния национален орган да спазва във всички етапи от процедурата за връщане принципа на забраната за връщане, гарантиран като основно право в член 18 от Хартата във връзка с член 33 от Конвенцията за статута на бежанците, изменена с Протокола за статута на бежанците, както и в член 19, параграф 2 от Хартата (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 55, и от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 35).
61
Съгласно постоянната практика на Съда член 19, параграф 2 във връзка с член 4 от Хартата забранява по абсолютен начин, независимо от поведението на засегнатото лице, извеждането, експулсирането или екстрадицията в държава, в която съществува сериозен риск това лице да бъде осъдено на смърт, да бъде подложено на изтезание или на нечовешко или унизително отношение или наказание. Следователно държавите членки не могат да изведат, експулсират или екстрадират чужденец, когато са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че в държавата, в която се изпраща, ще е изложен на реална опасност от третиране, което е забранено от тези две разпоредби от Хартата (решение от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 36 и цитираната съдебна практика).
62
Така, когато са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че незаконно пребиваващ гражданин на трета страна ще е изложен в държавата, в която се изпраща, на реална опасност от третиране, което е забранено от посочените разпоредби от Хартата, по отношение на този гражданин не може да бъде взета мярка за извеждане, докато продължава да съществува такава опасност, както изрично е предвидено в член 9, параграф 1, буква а) от Директива 2008/115 (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 58 и 59).
63
Това е така, дори когато спрямо засегнатия гражданин на трета страна е издадено решение за връщане, което той не е обжалвал и което поради това е влязло в сила.
64
Всъщност компетентният национален орган трябва да вземе предвид принципа на забрана за връщане на всички етапи от процедурата от момента на приемане на решението за връщане до момента на упражняване на съдебен контрол върху изпълнението на това решение (вж. в този смисъл решение от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 46), и при това, както следва от точка 61 от настоящото решение, независимо от поведението на засегнатия гражданин на трета страна, и по-специално дали той е обжалвал посоченото решение.
65
Освен това държавите членки са длъжни да позволят на такъв гражданин да се позове на всяка промяна в обстоятелствата, настъпила след приемането на решението за връщане, която би могла да окаже значително въздействие върху преценката на положението на засегнатия гражданин на трета страна с оглед по-специално на член 5 от Директива 2008/115 (вж. в този смисъл решение от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 37 и цитираната съдебна практика).
66
От това следва, че когато компетентният национален орган трябва да разпореди, преразгледа или удължи мярка за задържане с цел извеждане на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, той трябва да провери дали принципът на забрана за връщане допуска извеждането му.
67
На второ място, що се отнася до правото на задържаните граждани на трети страни на ефективна съдебна защита, трайно установена съдебна практика е, че съгласно член 47 от Хартата държавите членки трябва да осигурят ефективна съдебна защита на произтичащите от правния ред на Съюза индивидуални права (решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 81).
68
Това право е материализирано, що се отнася до задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна съгласно Директива 2008/115, в член 15, параграф 2, трета алинея от тази директива, съгласно който, когато е постановено задържане от административен орган, трябва да се осигури бърз съдебен контрол, служебно или по искане на засегнатото лице, на законността на това задържане (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 82 и 83).
69
Освен това член 15, параграф 3 от Директива 2008/115 — който в случай на продължаване на мярка за задържане налага периодично преразглеждане „през разумни интервали“, за да се провери дали продължават да са налице условията за законност на задържането — изисква в случай на продължителни срокове за задържане актовете по преразглеждане да подлежат на съдебен контрол.
70
По този начин законодателят на Съюза е въвел общи процесуалноправни норми, чиято цел е да се гарантира, че във всяка държава членка съществува режим, позволяващ на компетентния съдебен орган евентуално след служебна проверка да освободи съответното лице веднага щом се окаже, че задържането му не е или вече не е законно (решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 86).
71
За да може такъв защитен режим действително да гарантира спазването на строгите условия за законност на мярка за задържане по Директива 2008/115, компетентният съдебен орган трябва да може да се произнесе по всички релевантни за проверката на тази законност фактически и правни обстоятелства. За тази цел той трябва да може да вземе предвид фактите и доказателствата, посочени от постановилия първоначалното задържане административен орган. Трябва също така да може да вземе предвид фактите, доказателствата и съображенията, които евентуално са изложени пред него от съответното лице. Освен това този съдебен орган трябва да разполага с възможност да издири всички други релевантни за решението му факти и доказателства, ако прецени това за необходимо. Правомощията му при упражняването на контрол в никакъв случай не могат да бъдат ограничавани до преценка само на фактите и доказателствата, представени от административния орган (решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 87 и цитираната съдебна практика).
72
Освен това предвид значението на правото на свобода сериозността, с която това право се засяга, когато лицето се задържа по причини, различни от преследването или наказването на престъпления, и изискването, изведено от установените от законодателя на Съюза общи норми, да се осигури високо равнище на съдебна защита, която да е съобразена с императивната необходимост лицето да бъде освободено, когато условията за законност на задържането не са или вече не са налице, компетентният съдебен орган трябва да вземе предвид всички обстоятелства, в частност фактически, които са му известни, така както са допълнени или изяснени в рамките на процесуалните действия, които според него са нужни съгласно националното право, и въз основа на тези обстоятелства евентуално да констатира неспазването на произтичащо от правото на Съюза условие за законност, макар неспазването на въпросното условие да не е било посочено от лицето. Това задължение не засяга задължението на съдебния орган, който съответно трябва служебно да разгледа такова условие за законност, да покани всяка от страните да вземе становище по това условие в съответствие с принципа на състезателност (решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 88).
73
При тези условия и предвид мотивите, изложени в точки 54—66 от настоящото решение, следва да се приеме, че съдебният орган, компетентен да контролира задържането или продължаването на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, трябва да се увери, при необходимост и служебно, че принципът на забрана за връщане допуска извеждането на този гражданин. Ако стигне до извода, че този принцип не допуска извеждането, съгласно член 15, параграф 2, четвърта алинея и параграф 4 от Директива 2008/115 той е длъжен незабавно да освободи посочения гражданин.
74
От гореизложеното следва също, че национална разпоредба или практика, съгласно която проверката за спазване на принципа на забрана за връщане може да се извършва само в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, би била в противоречие с членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата. Всъщност тази директива, включително член 5 от нея, се прилага по отношение на всеки незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, независимо от причините за това положение (вж. в този смисъл решения от 3 юни 2021 г., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, т. 45, и от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 32 и 40).
75
Така противно на позицията, изразена от нидерландското правителство в съдебното заседание пред Съда, от GB не може да се изисква да подаде молба за предоставяне на международна закрила, за да му бъде гарантирано пълното спазване на принципа на забрана за връщане, посочен в член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата (вж. по аналогия решение от 17 октомври 2024 г., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, т. 41).
76
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с член 6, член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали принципът на забрана за връщане допуска това извеждане.
По втория въпрос
77
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с членове 6 и 7, член 24, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали висшите интереси на детето и семейният живот, посочени съответно в член 5, букви а) и б) от тази директива, допускат това извеждане.
78
В това отношение следва да се припомни, че от мотивите за отговор на първия въпрос следва, че съдебният орган, компетентен да осъществи контрол върху задържането или продължаването на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна съгласно член 15 от Директива 2008/115, трябва да установи, при необходимост и служебно, неспазването на условията за законност на задържането, определени в посочения член 15. Въз основа на тези условия за законност той трябва по-специално да провери дали продължава да съществува разумна възможност за извеждане на този гражданин на трета страна, без да са налице правни съображения, които да не допускат извеждането му.
79
Член 5 от Директива 2008/115, който, както бе припомнено в точка 59 от настоящото решение, представлява общо правило, което обвързва държавите членки от момента на прилагането на тази директива, и спада по-специално към „правните съображения“ по смисъла на член 15, параграф 4 от посочената директива, задължава държавите членки надлежно да вземат предвид висшите интереси на детето, семейния живот и здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна. Подобно на принципа на забрана за връщане, тези интереси трябва да бъдат надлежно взети предвид на всички етапи от процедурата за връщане, по-специално при приемането на решение за връщане, решение за забрана за влизане или мярка за извеждане (вж. в този смисъл решения от 8 май 2018 г., K.A. и др. (Събиране на семейството в Белгия), C‑82/16, EU:C:2018:308, т. 104, от 14 януари 2021 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице), C‑441/19, EU:C:2021:9, т. 44, от 22 ноември 2022 г._Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 91, и от 27 април 2023 г., M.D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 89—91), или при задържане с цел извеждане.
80
От това следва, че при проверката на условията за законност на задържането компетентният съдебен орган трябва да провери, при необходимост и служебно, дали, от една страна, посочените интереси допускат самото задържане на съответния незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, и от друга страна, дали същите интереси допускат извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане.
81
Това тълкуване се подкрепя от целта на член 5 от Директива 2008/115. Всъщност, както се потвърждава от съображения 22 и 24 от тази директива, целта на член 5 е да се гарантира, че в рамките на установената с посочената директива процедура за връщане се спазват редица основни права, сред които правото на семеен живот и основните права на детето, закрепени съответно в членове 7 и 24 от Хартата. От това следва, че с оглед на преследваната с него цел посоченият член 5 не бива да се тълкува стеснително (вж. в този смисъл решение от 11 март 2021 г., État belge (Връщане на родител на ненавършило пълнолетие лице), C‑112/20, EU:C:2021:197, т. 35).
82
В това отношение, за разлика от защитата срещу всяко нечовешко и унизително отношение, прогласена в член 4 от Хартата, правата, гарантирани с членове 7 и 24 от Хартата, нямат абсолютен характер и поради това могат да бъдат предмет на ограничения при условията, посочени в член 52, параграф 1 от Хартата (решение от 22 февруари 2022 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Цялост на семейството — Вече предоставена закрила), C‑483/20, EU:C:2022:103, т. 36).
83
Освен това следва да се припомни, че незаконно пребиваващият гражданин на трета страна има задължение за лоялно сътрудничество, съгласно което той трябва да информира в най-кратки срокове компетентния национален орган за всяка промяна в семейния си живот, която е от значение (вж. в този смисъл решение от 8 май 2018 г., K.A. и др. (Събиране на семейството в Белгия), C‑82/16, EU:C:2018:308, т. 103—105).
84
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с членове 6 и 7, член 24, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали висшите интереси на детето и семейният живот, посочени съответно в член 5, букви а) и б) от тази директива, допускат това извеждане.
По съдебните разноски
85
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Членове 5 и 15 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни, във връзка с член 6, член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че
националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали принципът на забрана за връщане допуска това извеждане.
2)
Членове 5 и 15 от Директива 2008/115 във връзка с членове 6 и 7, член 24, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права
трябва да се тълкуват в смисъл, че
националният съд, който трябва да провери законността на задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна с оглед на извеждането му в изпълнение на влязло в сила решение за връщане, е длъжен да провери, при необходимост и служебно, дали висшите интереси на детето и семейният живот, посочени съответно в член 5, букви а) и б) от тази директива, допускат това извеждане.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.