РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
11 декември 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Член 7, параграф 1 — Последици от установяването на неравноправността на клауза — Нищожност на договора — Иск на доставчик за връщане на сумата по кредита, отпусната по силата на договор, който трябва да се обяви за нищожен — Последици от отправянето на изявление за прихващане — Мълчалив отказ от възражението за изтекла погасителна давност — Ефективно упражняване на процесуалните права на потребителите — Принцип на ефективност — Възпиращо действие на забраната на неравноправните клаузи “
По дело C‑767/24 [Kuszycka](i)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) с акт от 6 ноември 2024 г., постъпил в Съда на 6 ноември 2024 г., в рамките на производство по дело
mBank S.A.
срещу
ML,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi, председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo (докладчик), съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за mBank S.A., от A. Cudna-Wagner, radca prawny, и B. Miąskiewicz, adwokat,
–        за ML, от I. Gabrysiak, adwokat,
–        за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–        за Европейската комисия, от P. Kienapfel и J. Szczodrowski, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273) и на принципа на ефективност.
2        Запитването е отправено в рамките на спор между mBank S.A., банкова институция, и ML, потребителка, по повод на иск за връщане на вземане, произтичащо от използването на парична сума, отпусната по договор за ипотечен кредит, който трябва да се обяви за нищожен поради наличието на неравноправни клаузи.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        В двадесет и четвърто съображение от Директива 93/13 се посочва, че „съдилищата и административните органи на държавите членки трябва да разполагат с адекватни и ефективни средства да наложат преустановяването на включването на неравноправни клаузи в потребителски договори“.
4        Член 6, параграф 1 от тази директива гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5        Член 7, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Полското право
6        Съгласно член 58, параграф 1 от Ustawa — Kodeks cywilny (Закон — Граждански кодекс) от 23 април 1964 г. (Dz. U., бр. 16, позиция 93), в приложимата му към спора по главното производство редакция (наричан по-нататък „Гражданският кодекс“):
„Нищожна е правната сделка, която противоречи на закона или го заобикаля, освен ако приложима разпоредба не предвижда друга последица, и в частност че нищожните клаузи на правната сделка се заместват от съответните правила на закона“.
7        Член 117 от Гражданския кодекс гласи:
„1.      Освен ако в закона не е предвидено друго, имуществените вземания се погасяват по давност.
2.      След изтичането на давността длъжникът може да не удовлетвори вземането, освен ако не се откаже от давността. Отказът от давност, преди тя да е изтекла, е недействителен.
21      След изтичането на давността не може да се иска изпълнение на вземане спрямо потребител“.
8        Член 118 от този кодекс предвижда:
„Ако в специална разпоредба не е предвидено друго, давностният срок е шест години, а за вземания, произтичащи от срочни задължения или свързани с упражняването на икономическа дейност — три години. Независимо от това давността изтича в последния ден от календарната година, освен ако давностният срок не е по-кратък от две години“.
9        Член 123, параграф 1 от посочения кодекс има следния текст:
„Давността се прекъсва: 1) с всяко действие, което е предприето пред съд или пред друг орган с правомощие за разглеждане на дела или изпълнение на вземания от съответния вид, или пред арбитражен съд с непосредствената цел да се предяви, признае за установено, изпълни или обезпечи вземането; 2) с признаването на вземането от длъжника; 3) със започването на процедура по медиация“.
10      Съгласно член 3851, параграфи 1 и 2 от същия кодекс:
„1.      Клаузите на сключен с потребител договор, които не са договорени индивидуално, не обвързват потребителя, ако определят правата и задълженията му в противоречие с добрите нрави, като грубо нарушават неговите интереси (забранени клаузи). Това не се отнася за клаузите, които определят главните задължения на страните, включително цената или възнаграждението, ако са формулирани еднозначно.
2.      Ако клаузата не е обвързваща за потребителя в съответствие с параграф 1, страните остават обвързани от договора в останалата му част“.
11      Съгласно член 405 от Гражданския кодекс:
„Който без правно основание получи имуществена облага за сметка на другиго, е длъжен да я върне, а ако това не е възможно, да възстанови стойността ѝ“.
12      Член 410, параграфи 1 и 2 от този кодекс гласи:
„1.      Разпоредбите на предходните членове се прилагат и за даденото без основание.
2.      Даденото е без основание, когато даващият не е имал задължение въобще или не е имал задължение към получателя или когато основанието за даденото е отпаднало или неосъществено, или също когато правната сделка, от която произтича задължението, е недействителна и не е станала действителна след изпълнението“.
13      Член 498, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс предвижда:
„1.      Когато две лица си дължат взаимно пари или еднородни и заместими вещи, всяко едно от тях, ако вземането му е изискуемо и предявимо пред съд или друг държавен орган, може да го прихване срещу задължението си.
2.      С прихващането двете насрещни вземания се погасяват до размера на по-малкото“.
14      Член 499 от същия кодекс има следния текст:
„Прихващането се извършва чрез изявление, отправено до другата страна. Изявлението има обратно действие от момента, в който прихващането е могло да се извърши“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
15      На 11 октомври 2006 г. ML сключва с mBank договор за ипотечен кредит в размер на 130 000 полски злоти (PLN) (около 30 670 евро) за закупуване на недвижим имот. Този договор, със срок на действие от 360 месеца, е сключен в швейцарски франкове (CHF), но предвижда месечните вноски да се погасяват в полски злоти, чийто размер се определя след преизчисляване по курс „продава“ на швейцарския франк съгласно публикуваната таблица на обменните курсове на mBank към датата на плащане на вноските.
16      На 12 октомври 2017 г. ML отправя до mBank искане за доброволно уреждане на спора, като претендира възстановяване на суми в размер на 53 244,39 PLN (около 12 530 евро) и 14 692,51 CHF (около 15 700 евро), за които счита, че са недължимо платени поради наличието на неравноправни клаузи в посочения договор.
17      На 16 декември 2021 г. mBank сезира Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша), който е запитващата юрисдикция, с иск за осъждането на ML да върне заетата главница в размер на 130 000 PLN (около 30 670 евро), заедно със законната лихва за забава. Банковата институция изтъква, че тъй като договорът за ипотечен кредит е нищожен, ML е длъжна да върне заетата главница на основание на разпоредбите на националното право относно неоснователното обогатяване.
18      В писмената си защита ML моли искът да бъде отхвърлен, и прави възражение за погасяване на вземането по давност. Независимо от това тя отправя изявление за прихващане, посочвайки вземания, възлизащи съответно на 53 244,39 PLN (около 12 530 евро) и на 14 692,51 CHF (около 15 700 евро).
19      Запитващата юрисдикция констатира, че процесният договор съдържа неравноправни клаузи и не може да се изпълнява без тези клаузи. От това следвало, че този договор трябва да се обяви за нищожен и че в съответствие с националното право страните взаимно си дължат връщане на даденото по същия.
20      Освен това тази юрисдикция отбелязва, че съгласно член 118 от Гражданския кодекс тригодишният давностен срок, приложим за вземането на банковата институция, е изтекъл на 31 декември 2020 г. При това положение към датата на предявяване на иска в главното производство, а именно 16 декември 2021 г., вземането на тази институция било погасено по давност. Затова предвид направеното от ML възражение за изтекла погасителна давност посочената юрисдикция била длъжна да отхвърли иска.
21      Същата юрисдикция обаче посочва, че съгласно националната съдебна практика отправеното изявление за прихващане по член 499 от Гражданския кодекс съдържа отказ от възражението за изтекла погасителна давност, по смисъла на член 117, параграф 2 от този кодекс. Всъщност от тази съдебна практика следвало, че отправяйки изявление за прихващане, съответната страна признава съществуването и изискуемостта на насрещното вземане и изразява волята си да го удовлетвори, като така се отказва от възможността да се позове на погасителната давност. Подобен подход, възприет и в полската доктрина, давал основание на националните съдилища да приемат, че отправянето на изявление за прихващане, дори и като защитен способ, е равнозначно на отказ от възражението за изтекла погасителна давност. Затова съгласно въпросната съдебна практика направеното от ML възражение за изтекла погасителна давност не можело да бъде уважено и вземането на банковата институция не можело да се смята за погасено по давност.
22      Запитващата юрисдикция има съмнения дали такава национална съдебна практика е съвместима с член 7, параграф 1 от Директива 93/13.
23      В това отношение тази юрисдикция отбелязва, че с отправеното изявление за прихващане ML може да е целяла единствено да противопостави собственото си вземане на това на банковата институция, без да е имала намерение да се отказва от възражението за изтекла погасителна давност, още повече че е използвала тези два защитни способа едновременно. Освен това не било изключено ML, доколкото не е направила изричен отказ от възражението за изтекла погасителна давност, да не е била наясно, че изявлението за прихващане може да се тълкува в този смисъл.
24      Според посочената юрисдикция национална съдебна практика, съгласно която изявлението за прихващане автоматично означава и отказ от възражението за изтекла погасителна давност, би могла да се окаже в противоречие с преследваните с Директива 93/13 цели за защита на потребителите. Подобна съдебна практика би могла да разубеди потребителите да използват механизма на прихващането, при все че той представлява ефикасно средство за защита на правата им при наличие на неравноправни клаузи. Освен това както принципът за защита на потребителите, така и принципът на правна сигурност подкрепят тълкуване на националното право в смисъл, че само в изключителни и ясно определени хипотези би могло да се допусне разглеждане на погасен по давност иск, който е предявен от продавач или доставчик срещу потребител.
25      Същата юрисдикция обаче отбелязва, че ако с изявлението си за прихващане ML е целяла да погаси вземането на mBank, би могло да се приеме, че отправянето на това изявление означава и признаване на въпросното вземане, без което вземане прихващането би било безпредметно. Освен това ML се представлявала от адвокат, който предвид функцията си трябвало да е запознат с националната съдебна практика, съгласно която отправянето на изявление за прихващане представлявало отказ от възражението за изтекла погасителна давност.
26      При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива [93/93] и принципът на ефективност да се тълкуват в смисъл, че при обявяване на договор за ипотечен кредит за изцяло нищожен поради това, че не може да продължи да се изпълнява след премахването на съдържащите се в него неравноправни клаузи, не допускат съдебно тълкуване на националната правна уредба, съгласно което изявлението на потребителя за прихващане на вземането му с вземането на банката за връщане на главницата по кредита представлява отказ на потребителя от възражението за погасяване по давност на посоченото вземане на банката?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
27      Двете страни в главното производство оспорват допустимостта на преюдициалния въпрос.
28      На първо място, mBank поддържа, че преюдициалното запитване не отговаря на изискванията на член 94 от Процедурния правилник на Съда. По-конкретно, запитващата юрисдикция не дала никаква информация относно обстоятелствата, при които ML е отправила изявлението си за прихващане, нито относно съдържанието на това изявление.
29      Съгласно член 94 от Процедурния правилник всяко преюдициално запитване „съдържа кратко изложение на предмета на спора и на релевантните факти, така както са установени от запитващата юрисдикция, или поне изложение на фактите, на които се основават въпросите“, „възпроизвежда съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика“, и „излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
30      В случая преюдициалното запитване съдържа достатъчно за изпълнението на тези изисквания описание на фактическата и правната обстановка по спора в главното производство. Всъщност, от една страна, това запитване възпроизвежда съдържанието на националните разпоредби, приложими към спора по главното производство, и на релевантната национална съдебна практика. От друга страна, запитващата юрисдикция дава описание на обстоятелствата, при които ML е отправила изявлението за прихващане, и на съмненията си относно изведените в националната съдебна практика правни последици от такова изявление, което описание е достатъчно, за да се разберат причините тази юрисдикция да иска тълкуване на определени разпоредби от правото на Съюза, и връзката, която тя установява между тези разпоредби и приложимото към висящия пред нея спор национално законодателство.
31      На второ място, mBank и ML твърдят, че преюдициалният въпрос е хипотетичен, тъй като изявлението за прихващане е отправено от ML единствено при условията на евентуалност и впоследствие е оттеглено от нея с молба от 4 ноември 2024 г. Въпросът с прихващането и свързаните с това изявление последици съответно бил без значение за разрешаването на спора в главното производство.
32      В това отношение е важно да се отбележи, че след отправено от Съда искане за предоставяне на информация запитващата юрисдикция потвърждава, че ML е оттеглила изявлението си за прихващане. Тази юрисдикция обаче посочва, че поддържа преюдициалното си запитване, тъй като отговорът на поставения въпрос все пак ѝ е необходим за решаването на спора в главното производство. В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че полското законодателство допуска оттегляне на възражението за прихващане като процесуално възражение, но не и оттегляне на изявлението за прихващане като материалноправно изявление. Тя допълва, че така или иначе първоначалното изявление за прихващане е равнозначно на признаване на дълг, което съгласно член 123 от Гражданския кодекс прекъсва давността. С това мълчаливо признание съответно започвал да тече нов давностен срок, като последващото оттегляне на изявлението нямало обратно действие и не можело да обезсили въпросното признание.
33      Следва да се припомни, че в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Поради това, щом като отправените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. решения от 29 ноември 1978 г., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, т. 25, и от 11 януари 2024 г., Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, т. 17 и цитираната съдебна практика).
34      Следователно въпросите, засягащи правото на Съюза, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само ако е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. решения от 7 септември 1999 г., Beck и Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, т. 22, и от 11 януари 2024 г., Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, т. 18 и цитираната съдебна практика).
35      В случая, от една страна, от отговора на посоченото в точка 32 от настоящото решение искане за предоставяне на информация, даден от запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да тълкува националното право, е видно, че съгласно полското право изявлението за прихващане е равнозначно на признаване на дълг и поражда правни последици, независимо от евентуалното си оттегляне, което впрочем съгласно приложимото национално право е недопустимо.
36      От друга страна, спорът в главното производство се отнася до реституционен иск, с който банкова институция търси връщане на заетата главница по договор за ипотечен кредит, който съдържа неравноправни клаузи и трябва да се обяви за нищожен. Запитващата юрисдикция има колебания дали национална съдебна практика, съгласно която отправеното от потребител изявление за прихващане на вземането му с това на банковата институция съдържа мълчалив отказ от възражението за изтекла погасителна давност, е съвместима с член 7, параграф 1 от Директива 93/13, тълкуван във връзка с принципа на ефективност.
37      При тези обстоятелства не е очевидно, че исканото тълкуване на Директива 93/13 няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или че поставеният проблем е хипотетичен.
38      На трето и последно място, mBank поддържа, че разпоредбите на Директива 93/13 не са приложими по отношение на последиците от изявление за прихващане, направено във връзка с реституционен иск, поради което този въпрос се уреждал единствено от националното право.
39      В това отношение е достатъчно да се отбележи, че когато, както в настоящия случай, не е очевидно, че тълкуването на акт от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, възражението, че този акт не е приложим в главното производство, засяга съществото на въпросите (решение от 15 юни 2023 г., Getin Noble Bank (Спиране на изпълнението на договор за кредит), C‑287/22, EU:C:2023:491, т. 27 и цитираната съдебна практика).
40      От всички изложени по-горе съображения следва, че преюдициалният въпрос е допустим.
По същество
41      С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 93/13, във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата на обявяване на сключен между потребител и банкова институция договор за ипотечен кредит за изцяло нищожен поради това, че в него има неравноправна клауза, без която той не може да се изпълнява, тази разпоредба не допуска национална съдебна практика, съгласно която отправеното от потребителя изявление за прихващане на вземането му с това на банковата институция съдържа мълчалив отказ от възражението за погасяване по давност на предявеното от тази институция вземане.
42      Следва да се припомни, че въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност, като това го принуждава да приема установените предварително от продавача или доставчика условия, без да може да повлияе на съдържанието им (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 54 и цитираната съдебна практика).
43      С оглед на естеството и значението на обществения интерес от защитата на потребителите Директива 93/13, и по-специално член 7, параграф 1 във връзка с двадесет и четвърто съображение от нея, задължава държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици. За тази цел националните юрисдикции трябва да оставят без приложение неравноправните клаузи, така че те да нямат задължително действие за съответния потребител, освен ако последният се противопостави на това (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 56 и цитираната съдебна практика).
44      Макар Съдът вече неколкократно да е давал насоки за това по какъв начин националният съд трябва да осигури защитата на правата, които потребителите черпят от Директива 93/13, следва да се отбележи, че правото на Съюза по принцип не хармонизира производствата, по реда на които се преценяват твърденията за неравноправност на договорна клауза, нито последиците, които да се извеждат при констатирането на такава неравноправност. Затова, при липсата на специална правна уредба на Съюза в тази област, правилата за прилагане на предвидената в посочената директива защита на потребителите се уреждат във вътрешното право на държавите членки по силата на принципа на процесуалната им автономия. Същевременно тези правила не трябва да са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на равностойност), нито да са определени така, че да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения от 25 ноември 2020 г., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, т. 39, и от 26 юни 2019 г., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
45      Що се отнася до принципа на ефективност — който единствен има отношение към съмненията на запитващата юрисдикция — следва да се припомни, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство и за неговото развитие и особености пред различните национални инстанции. В тази перспектива следва, ако е необходимо, да се вземат под внимание принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и правилното развитие на производството (решение от 26 юни 2019 г., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, т. 48 и цитираната съдебна практика).
46      По-нататък, Съдът е уточнил, че задължението на държавите членки да осигурят ефективността на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, включва — що се отнася в частност до правата, произтичащи от Директива 93/13 — изискване за ефективна съдебна закрила, закрепено и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, което наред с останалото важи за определянето на процесуалните правила, приложими към исковете, основани на подобни права (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 29 и цитираната съдебна практика).
47      Сред подходящите и ефективни мерки, които трябва да гарантират на потребителя правото на ефективни правни средства за защита, трябва да бъде и възможността му в хипотезата на предявен срещу него от продавач или доставчик иск да предприеме действия при разумни процесуални условия, така че упражняването на неговите права да не бъде обусловено по-специално от срокове, разноски или други процесуални изисквания, които правят изключително трудно или практически невъзможно упражняването на правата, гарантирани от Директива 93/13 (вж. в този смисъл решения от 1 октомври 2015 г., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, т. 59, и от 3 април 2019 г., Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, т. 53 и цитираната съдебна практика).
48      В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че във връзка с предявения от mBank иск за връщане на вземане, произтичащо от договор за ипотечен кредит, който трябва да се обяви за нищожен, тъй като съдържа неравноправни клаузи, ML повдига възражение за погасяване по давност на посоченото вземане и едновременно с това отправя изявление за прихващане, за да прихване собственото си вземане с вземането на банковата институция.
49      От запитването е видно също, че към датата на предявяване на иска по главното производство вземането на банковата институция е погасено по давност, така че предвид повдигнатото от ML възражение за изтекла погасителна давност запитващата юрисдикция би следвало да отхвърли иска. Тази юрисдикция обаче отбелязва, че съгласно националната съдебна практика отправянето на изявление за прихващане по член 499 от Гражданския кодекс съдържа отказ от възражението за изтекла погасителна давност, по смисъла на член 117, параграф 2 от този кодекс, така че повдигнатото от ML възражение не може да бъде уважено и вземането на банковата институция не може да се счита за погасено по давност.
50      В това отношение следва да се отбележи, на първо място, че обвързването на правото да се направи възражение за изтекла погасителна давност, с липсата на изявление за прихващане всъщност означава да се ограничи възможността на потребителя да упражни предвидено в националното законодателство процесуално право, а именно правото да предяви насрещно вземане, произтичащо от обявяването на процесния договор за кредит за нищожен. В разрез със съдебната практика, цитирана в точки 46 и 47 от настоящото решение, е възможно в хипотезата на иск, предявен от продавача или доставчика срещу потребителя, подобно ограничение да се окаже пречка, която може да възпрепятства или да разубеди последния да упражни надлежно процесуалните си права.
51      На второ място, видно е, че спорната национална съдебна практика може също така да застраши възпиращото въздействие, което член 6, параграф 1 във връзка с член 7, параграф 1 от Директива 93/13 цели с констатацията за неравноправността на клаузи, съдържащи се в сключените между потребителите и продавач или доставчик договори (вж. по аналогия решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 74 и цитираната съдебна практика).
52      Всъщност, видно от обстоятелствата, изложени от запитващата юрисдикция и припомнени в точка 49 от настоящото решение, тази национална съдебна практика, изглежда, може да доведе до положение, при което само защото наред с възражението си за изтекла погасителна давност потребителят е отправил изявление за прихващане — допустимо съгласно националното право процесуално средство — продавачът или доставчикът ще може да събере погасено по давност вземане. Въпросната съдебна практика съответно може да лиши от ефективност механизма, въведен с Директива 93/13 с цел да се предотврати използването на неравноправни клаузи в договорните отношения между продавачи или доставчици и потребители, щом като води до неутрализиране на правните последици от обявяването на процесния договор за нищожен и позволява на продавача или доставчика да извлече полза от собственото си неправомерно поведение, което е в основата на обявената нищожност.
53      На трето и последно място, следва да се припомни, че въведената с Директива 93/13 система за защита на потребителя срещу неравноправните клаузи, както и срещу неблагоприятните последици от обявяването на договора за изцяло нищожен, не се прилага, ако потребителят се противопостави на това. След като е бил информиран от националния съд, потребителят може да не се позове на неравноправния и необвързващ характер на дадена клауза, изразявайки по този начин свободно и информирано съгласие с въпросната клауза и съответно осуетявайки нищожността на договора. За да може обаче потребителят да даде свободно и информирано съгласие, националният съд трябва да посочи на страните — в рамките на националните процесуални разпоредби и с оглед на принципа на справедливост в гражданското производство — по обективен и изчерпателен начин правните последици, които би могло да има премахването на неравноправната клауза, независимо дали страните са представлявани по делото от професионален пълномощник (вж. в този смисъл решение от 29 април 2021 г., Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, т. 94, 95 и 97).
54      По същия начин отказът от възражението за изтекла погасителна давност не може да се презумира въз основа само на национална съдебна практика, по силата на която дадено процесуално действие, като например изявление за прихващане, се приема за мълчаливо волеизявление за отказ от това възражение, без да се провери дали потребителят свободно и информирано е изразил воля за това. По аргумент за по-силното основание същото тълкуване се налага и в случай като разглеждания в главното производство, при който с друго процесуално действие, извършено едновременно, потребителят изрично е изразил противната воля, а именно да се позове на погасителната давност.
55      Както по същество подчертава полското правителство в писменото си становище, член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност изискват потребителят да е в състояние надлежно да предяви предоставените му с тази директива права, без упражняването на едно определено процесуално право да може автоматично да се приравнява на мълчалив отказ от друго. Ето защо следва да се приеме, че е в разрез с това изискване национална съдебна практика, която от самото отправяне на изявление за прихващане и без проверка на волята на потребителя извежда мълчалив отказ от възражението за изтекла погасителна давност.
56      Този извод не може да бъде опроверган с факта, че ML е била представлявана от адвокат, който предвид функцията си би трябвало да е запознат с въпросната национална съдебна практика, тъй като такива обстоятелства по принцип не се отразяват на защитата, предоставена на потребителите с Директива 93/13 (вж. по аналогия решение от 11 март 2020 г., Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 40 и цитираната съдебна практика).
57      Следва и да се припомни, че принципът за тълкуване на националното право в съответствие с правото на Съюза изисква националните юрисдикции да използват всички свои правомощия — като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване — за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до разрешение, което съответства на преследваната с нея цел. Изискването за такова съответстващо тълкуване включва по-специално задължението за националните юрисдикции при необходимост да изменят постоянната съдебна практика, ако тя се основава на тълкуване на националното право, което е несъвместимо с целите на директива. Следователно националната юрисдикция не би имала основание да приеме, че е изправена пред невъзможност да тълкува разпоредба на националното право в съответствие с правото на Съюза единствено поради факта, че тази разпоредба трайно е тълкувана в несъвместим с това право смисъл (решение от 26 юни 2019 г., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, т. 65 и 66 и цитираната съдебна практика).
58      В случая запитващата юрисдикция следва да се увери, че разпоредбите на националното право не могат да се тълкуват така, че потребителят да бъде, само защото е отправил изявление за прихващане, възпрепятстван или разубеден да направи надлежно възражение за погасяване по давност на предявеното от банковата институция вземане.
59      Затова при нужда тази юрисдикция трябва по собствен почин да остави без приложение спорната в главното производство национална съдебна практика, щом като същата се явява несъвместима с член 7, параграф 1 от Директива 93/13.
60      С оглед на изложените по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13, във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата на обявяване на сключен между потребител и банкова институция договор за ипотечен кредит за изцяло нищожен поради това, че в него има неравноправна клауза, без която той не може да се изпълнява, тази разпоредба не допуска национална съдебна практика, съгласно която отправеното от потребителя изявление за прихващане на вземането му с това на банковата институция съдържа мълчалив отказ от възражението за погасяване по давност на предявеното от тази институция вземане.
По съдебните разноски
61      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, във връзка с принципа на ефективност,
трябва да се тълкува в смисъл, че
в хипотезата на обявяване на сключен между потребител и банкова институция договор за ипотечен кредит за изцяло нищожен поради това, че в него има неравноправна клауза, без която той не може да се изпълнява, тази разпоредба не допуска национална съдебна практика, съгласно която отправеното от потребителя изявление за прихващане на вземането му с това на банковата институция съдържа мълчалив отказ от възражението за погасяване по давност на предявеното от тази институция вземане.
Подписи
*      Език на производството: полски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.