62021CC0598
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 12 януари 2023 година (
1
)
Дело C‑598/21
SP,
CI
срещу
Všeobecná úverová banka a.s.
(Преюдициално запитване, отправено от Krajský súd v Prešove (Окръжен съд Прешов, Словакия)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Харта на основните права на Европейския съюз —Членове 7, 38 и 47 — Директива 93/13/ЕИО — Член 1, параграф 2 — Клауза за предсрочна изискуемост по договор за ипотечен кредит — Условие, което отразява задължителна законова разпоредба — Член 3, параграф 1, член 4, параграф 1 и член 7, параграф 1 — Обезпечаване на вземане с вещна тежест върху недвижим имот — Основно жилище на потребител — Реализиране на обезпечението чрез публична продан — Ефективно правно средство за защита — Нелоялни търговски практики — Директива 2005/29/ЕО — Поредица от договори за кредит, предназначени за покриване на съществуващ дълг — Директива 2008/48/ЕО — Потребителски кредит — Приложно поле — Заобикаляне — Определяне на общия размер на дълга“
I. Въведение
1.
След финансовата криза правото на Съюза предоставя вече по-стабилна рамка за защита на потребителите в областта на кредитите, обезпечени с недвижимо имущество (
2
). Междувременно Съдът развива важна съдебна практика относно процесуалната защита на потребителите, която намира отражение и в областта на производствата за възстановяване на собственост върху жилище. Тази съдебна практика отразява конституционализирането на правото в областта на потребителските договори (
3
). Вторичното законодателство, което служи за „връзка“ (
4
) между процесуалното право, потребителското право и Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), е Директива 93/13/ЕИО (
5
).
2.
В областта на принудителното изпълнение върху недвижим имот, който служи за жилище на потребителя, в решение от 10 септември 2014 г.Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, наричано по-нататък „решение Kušionová“) Съдът разглежда съвместимостта на словашкото право в областта на извънсъдебното изпълнение с Директива 93/13. Настоящото преюдициално запитване по същество представлява продължение на това решение. Запитващата юрисдикция иска от Съда да разгледа по-задълбочено връзката между изпълнителното производство, потребителското право и основните права, залегнали в Хартата.
3.
По-конкретно, с преюдициалното си запитване Krajský súd v Prešove (Окръжен съд Прешов, Словакия) повдига въпроса за компетентността на съдилищата да преценяват пропорционалността на предсрочната изискуемост на кредит в контекста на извънсъдебно изпълнително производство. Поставя се и въпросът за съвместимостта с Директива 2005/29/ЕО (
6
) на практиката на банките да сключват нови договори за кредит, като по-голямата част от средствата по тях не се предоставят на потребителя, а са предназначени за погасяване на по-стари кредити, както и за последиците на тази практика по отношение определянето на приложното поле на Директива 2008/48/ЕО (
7
).
II. Правна уредба
A.
Правото на Европейския съюз
Директива 93/13
4.
Член 1, параграф 2 от Директива 93/13 гласи:
„Договорни условия, които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби, или принципи на международни конвенции, по които държавите членки или Общността са страна, по-специално в областта на транспорта, не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“.
5.
Член 3, параграф 1 от тази директива гласи следното:
„В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“.
6.
Член 4, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича“.
7.
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Директива 2005/29
8.
Член 3, параграф 1 от Директива 2005/29, озаглавен „Обхват“, предвижда:
„Настоящата директива се прилага по отношение на нелоялни търговски практики от страна на търговците към потребителите, съгласно разпоредбата на член 5, преди, по време на и след търговска сделка във връзка със стока“.
9.
Член 5, параграфи 1 и 5 от тази директива предвижда:
„1.   Забраняват се нелоялните търговски практики.
[…]
5.   Приложение I съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Същият списък се прилага във всички държави членки и може да бъде променян само чрез изменение на настоящата директива“.
Директива 2008/48
10.
Съображение 14 от Директива 2008/48 гласи:
„Договори за кредит, които се отнасят до отпускането на кредит, обезпечен с недвижим имот, следва да бъдат изключени от приложното поле на настоящата директива. Този вид кредит има много специфичен характер. Договори за кредит, чиято цел е да се финансира придобиване или запазване на правото на собственост върху земя или сграда, която е построена или предстои да бъде построена, също следва да бъдат изключени от приложното поле на настоящата директива. […]“.
11.
Член 2 от Директива 2008/48, озаглавен „Приложно поле“, предвижда в параграф 2:
„Настоящата директива не се прилага спрямо следните договори:
а)
договори за кредит, обезпечени или с ипотека, или с друго сравнимо обезпечение, използвано обичайно в дадена държава членка по отношение на недвижимо имущество, или обезпечени с право, свързано с недвижимо имущество;
[…]“.
12.
Член 22, параграф 3 от Директива 2008/48 гласи следното:
„Държавите членки освен това гарантират, че разпоредбите, които приемат за изпълнение на настоящата директива, не могат да бъдат заобиколени в резултат на начина, по който са формулирани договорите, по-конкретно чрез включване на усвоявания или договори за кредит, попадащи в приложното поле на настоящата директива, в договори за кредит, чийто характер или цел би позволил да се избегне изпълнението ѝ“.
Б.
Национална правна уредба
13.
Член 565 от Občiansky zákonník (Граждански кодекс) предвижда следното:
„В случай на разсрочено изпълнение на вземане кредиторът не може да иска плащане на пълния размер на вземането поради неплащане на една месечна вноска, освен ако това не е договорено между страните или не е предвидено с решение. Във всички случаи кредиторът може да упражни това право преди крайния срок за плащане на следващата вноска“.
14.
Член 53 от Гражданския кодекс урежда неравноправните клаузи в потребителските договори. Параграф 9 от него гласи:
„В случай на разсрочено плащане по договор, сключен с потребител, търговецът може да упражни правото, предоставено от член 565 от Гражданския кодекс, не по-рано от три месеца след забавата за плащане на една вноска, като уведомява потребителя най-малко 15 дни преди упражняването на това право“.
15.
Член 151j, параграф 1 от Гражданския кодекс гласи:
„Ако обезпечено вземане не се изпълнява редовно и в срок, обезпеченият кредитор може да пристъпи към изпълнение върху дадената като обезпечение вещ. Когато в настоящия закон или в специален закон не е предвидено друго, при изпълнението върху дадената като обезпечение вещ обезпеченият кредитор може да се удовлетвори по определения в договора начин или чрез изнасяне на публична продан на дадената като обезпечение вещ по реда на специален закон […] или да иска удовлетворение посредством продажбата на дадената като обезпечение вещ по реда на специалните закони […]“.
16.
Запитващата юрисдикция посочва, че в цитирания параграф 1 след израза „по реда на специален закон“ има бележка под линия, препращаща към Zákon 527/2002 Z.z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (изменения Закон № 527/2002 за доброволната публична продан, който допълва Закон № 323/1992 за нотариусите и нотариалната дейност на Словашкия национален съвет (Кодекс на нотариусите) (наричан по-нататък „Закон за доброволната публична продан“), и втора бележка под линия след израза „специалните закони“, препращаща към Гражданскопроцесуалния кодекс и към Изпълнителния кодекс.
17.
Член 151m, параграфи 1 и 2 от Гражданския кодекс предвижда:
„1)   Обезпеченият кредитор може да продаде дадената като обезпечение вещ по начина, определен в договора за обезпечение на вземането, или на публична продан не по-рано от 30 дни след датата на съобщението до лицето, дало обезпечението, и до длъжника, ако това са различни лица, за пристъпване към изпълнение върху дадената като обезпечение вещ, освен ако в специален закон не е предвидено друго. […]
2)   След съобщението за пристъпване към изпълнение върху дадената като обезпечение вещ лицето, дало обезпечението, и обезпеченият кредитор могат да уговорят, че дори преди изтичането на предвидения в параграф 1 срок обезпеченият кредитор може да продаде дадената като обезпечение вещ по начина, определен в договора за обезпечение, или на публична продан“.
18.
Съгласно член 6 от Закона за доброволната публична продан провеждащият търга е „лицето, което организира публичната продан и отговаря на установените в настоящия специален закон условия, което му дава право да упражнява тази дейност“. Съгласно член 7, параграф 1 от този закон лицето, което иска изнасяне на публична продан, е собственикът на вещта, която се продава, обезпеченият кредитор или всяко лице, което има право да предложи да се извърши публична продан по силата на специален закон.
19.
По-конкретно във връзка с обезпечения кредитор член 7, параграф 2 от Закона за доброволната публична продан предвижда, че той трябва да декларира писмено не само че вещта, предмет на продажбата, може да бъде изнесена на публична продан, но също и съществуването, размера и падежа на вземането, за което се предлага изпълнението върху дадената като обезпечение вещ въз основа на този закон.
20.
Съгласно член 16, параграф 1 от посочения закон изнасяне на публична продан може да се осъществи само въз основа на писмено споразумение между лицето, което е предложило проданта, и лицето, което я провежда.
21.
По силата на член 17 от Закона за доброволната публична продан лицето, което провежда публичната продан, следва да съобщи за нея, като публикува обявление за изнасяне на публична продан. Когато предмет на проданта е апартамент, къща, друга сграда, предприятие или негово подразделение или ако най-ниската предложена цена е по-висока от 16550 евро, лицето, което провежда проданта, следва да публикува обявлението в регистъра на публичните продажби не по-късно от 30 дни преди началото на публичната продан и незабавно да изпрати обявлението за публична продан до Министерството за публикуване в Obchodný vestník (Официален търговски вестник).
22.
Член 21, параграф 2 от Закона за доброволната публична продан предвижда, че ако бъде нарушена някоя от разпоредбите му, лицето, което смята, че е увредено, може да поиска от съда да обяви публичната продан за нищожна. Правото да бъде сезиран съдът с искане за отмяна обаче се погасява, ако не бъде упражнено в тримесечен срок от възлагането на имота, освен ако основанията за отмяната са свързани с извършването на престъпление и продаденият имот е къща или апартамент, където е било официалното местоживеене на предишния собственик.
23.
Съгласно член 325, параграф 1 от Zákon 160/2015 Z.z. Civilný sporový poriadok (Закон 160/2015 — Граждански процесуален кодекс), ако е необходимо отношенията между страните да бъдат уредени временно или ако има опасност изпълнението на съдебното решение да бъде осуетено, съдът може да постанови привременни мерки. Съгласно член 325, параграф 2, буква d) от Гражданския процесуален кодекс съдът може да наложи на страна привременни мерки, по-специално „за да извърши определено действие, да се въздържа от извършване на определено действие или да изтърпи определено действие“.
24.
Член 63, параграф 3 от Zákon 233/1995 Z.z. Exekučný poriadok (Закон 233/1995 — Кодекс на изпълнителното производство) предвижда:
„Принудително изпълнение чрез публична продан на недвижим имот, който е основно или временно жилище на длъжника по смисъла на член 2, се допуска само по изключение и след одобрение от съда, ако по отношение на съответното лице са образувани няколко изпълнителни производства във връзка с вземания, чийто общ размер надвишава 2000 евро, и съдебният изпълнител докаже, че вземането не може да бъде удовлетворено по друг начин“.
III. Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
25.
На 9 февруари 2012 г. г‑жа SP и г‑н CI сключват с ответника, Všeobecná úverová banka, a.s. (наричана по-нататък „VÚB Banka“) договор за потребителски кредит, озаглавен „Hypo Pôžička“, в размер на 30221,50 евро за срок от 20 години до 2032 г. (наричан по-нататък „спорният кредит“). Целта на спорния кредит не е посочена в договора.
26.
Почти целият спорен кредит е използван от VÚB Banka за покриване на предишни потребителски кредити, отпускани от 2004 г. нататък, както от VÚB Banka, така и от дружеството, с което преди са били икономически свързани лица, а именно Consumer Finance Holding a.s. (наричано по-нататък „CFH“). Жалбоподателите в главното производство (наричани по-нататък „жалбоподателите“) вземат първия си заем от CFH през 2004 г. все още в предишната валута, в размер на 18000 словашки крони (SKK) (597,49 евро). Впоследствие вземат още потребителски кредити. Жалбоподателите не са в състояние да връщат кредитите. Поради това VÚB Banka им отпуска нови кредити, но ги изплаща не на жалбоподателите, а директно на себе си за покриване на задълженията им по предишните потребителски кредити. VÚB Banka едностранно определя размера на задълженията им. Освен това VÚB Banka използва част от спорния кредит в своя полза за покриване на разходи по отпускането на кредита.
27.
Отличителната характеристика на спорния кредит е, че обезпечението за него е недвижим имот — семейната къща, в която живеят жалбоподателите и някои други лица. След отпускането на спорния кредит жалбоподателите изпадат в забава за плащането на вноски по кредита в размер на 1106,50 евро. Поради необслужването на кредита, на 13 януари 2013 г. VÚB Banka обявява кредита за изцяло изискуем. В договора за спорния кредит е предвидено право на кредитора да обяви целия кредит за предсрочно изискуем. Запитващата юрисдикция обяснява, че като единствено условие за упражняване на това право словашката правна уредба изисква да е налице тримесечна забава при плащането и отправяне на покана за плащане с определяне на допълнителен срок от 15 дни.
28.
На 12 април 2013 г. VÚB Banka уведомява жалбоподателите, че пристъпва към реализиране на обезпечението чрез доброволна публична продан на семейната им къща, чиято стойност е най-малко 30 пъти по-висока от сумата, заради която банката е решила да обяви кредита за предсрочно изискуем и да пристъпи към публична продан на къщата.
29.
Жалбоподателите предявяват искане пред Okresný súd Prešov (Районен съд Прешов, Словакия) да прекрати действията по реализиране на обезпечението чрез доброволна публична продан. Жалбоподателите поддържат, че VÚB Banka по-специално е нарушила гарантираните им от правото на Съюза права в областта на потребителския кредит. С първото си решение Okresný súd Prešov (Районен съд Прешов) отхвърля иска, като приема, че по принцип няма пречки за изнасянето на семейната къща на предявилите иска лица на публична продан по извънсъдебен ред.
30.
Сезирана с въззивна жалба от жалбоподателите, запитващата юрисдикция отменя първоинстанционното решение. Според нея доброволната публична продан на семейната къща на жалбоподателите е непропорционална, тъй като има и други начини за реализиране на обезпечението, а именно в изпълнително производство, в което VÚB Banka може да събере вземането си, без жалбоподателите да загубят собствеността върху семейната си къща.
31.
С второ решение Okresný súd Prešov (Районен съд Прешов) отново отхвърля исканията. Той се позовава на решение Kušionová. Съгласно направеното от този съд тълкуване на посоченото решение дори наличието на неравноправни клаузи не е пречка за публичната продан на жилището на жалбоподателите в рамките на извънсъдебно производство за реализиране на това вещно обезпечение. В това отношение районният съд прилага практиката на Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република), която според запитващата юрисдикция не признава съдебна защита ex ante за потребителите чрез прекратяване на извънсъдебната процедура за доброволна публична продан на жилището на потребителите без ограничения във времето.
32.
Жалбоподателите подават въззивна жалба пред запитващата юрисдикция, в която отново искат прекратяване на действията по реализиране на обезпечението чрез доброволна публична продан. В частност те се мотивират с наличието на нарушение на правата им на потребители права, както и на нарушение на правото им на жилище в случай на продажба на семейната им къща.
33.
Запитващата юрисдикция уточнява, че словашката правна уредба не предвижда изрично изискване при предсрочното реализиране на вещни обезпечения да се взема предвид пропорционалният характер на изпълнението и да се прилагат установените от Съда в точка 73 от решение Aziz (
8
) критерии. По-специално запитващата юрисдикция посочва, че словашкото законодателство позволява кредитът да се обяви за предсрочно изискуем, без да се прецени дали потребителят е допуснал неизпълнение на основно свое задължение, дали това неизпълнение е достатъчно тежко с оглед на срока и размера на кредита, дали националното право предвижда подходящи и ефективни средства, позволяващи на потребителя да преустанови действието на предсрочната изискуемост на кредита.
34.
Запитващата юрисдикция пояснява, че словашкото законодателство предвижда два способа за реализиране на вещни обезпечения. Първият е изнасяне на имуществото, предмет на обезпечението, на доброволна публична продан. Тази продан се провежда от частно лице — търговец. Кредиторът едностранно определя размера на вземането си. Другият търговец — провеждащият проданта, често продава и жилища на потребители без каквото и да е съдебно производство и без обективна оценка на размера на вземането и на пропорционалността на публичната продан на жилището на потребителите. Въпреки липсата на съгласие от страна на потребителите законът нарича тази публична продан „доброволна“.
35.
Вторият способ за реализиране на вещни обезпечения е предвиденият по реда на Закон 233/1995 — Кодекс на изпълнителното производство. Това производство се предхожда от съдебен контрол над разпоредбите на договора. Съответният съд може да разреши изплащане на вноски, а освен това е длъжен служебно да следи за защитата на потребителя в съответствие със законодателството. Кредиторът може да се обърне към съдебен изпълнител, който също може да разреши изплащане на вноски. Това позволява в рамките на съдебното изпълнително производство да се коригира първоначалното равнище на кредитните вноски по дългосрочните кредити, и то до края на срока на договора за кредит. По този начин може да се постигне разрешение, при което кредиторът ще бъде удовлетворен в същия срок, който е уговорил с потребителя, а потребителят ще запази жилището си.
36.
Запитващата юрисдикция обаче счита, че процедурата за доброволна публична продан не осигурява такива гаранции. Тя не може да бъде спряна при висящо съдебно дело по въпроса за наличието на неравноправни клаузи. Освен това водените след загубата на правото на собственост съдебни дела за обявяване на публичната продан за недействителна са изключително трудни от емоционална гледна точка за потребителите.
37.
Запитващата юрисдикция счита, че преди провеждането на публична продан е изключително важно да се гарантира защитата срещу непропорционални нарушения на правата на потребителите, в това число и на правото на жилище. Понеже материалното право не предвижда друга възможност за защита ex ante, може единствено да се предяви иск за прекратяване на действията по реализиране на обезпечението чрез доброволна публична продан.
38.
Що се отнася до прилагането на Директива 2005/29, запитващата юрисдикция отбелязва, че спорният кредит и няколко предходни потребителски кредита са използвани всеки път за погасяване на още по-предишни кредити, въпреки че жалбоподателите нямат достатъчно доходи, за да ги върнат. Според запитващата юрисдикция обстоятелствата, при които е сключен спорният потребителски кредит, съставляват нелоялни търговски практики, които трябва да попадат в приложното поле на тази директива.
39.
Що се отнася до прилагането на Директива 2008/48, запитващата юрисдикция отбелязва, че единственото обстоятелство, което би могло да изключва спорния кредит от обхвата на тази директива, е наличието на обезпечение върху недвижим имот. Действителната цел на обезпечението върху имота обаче е погасяването на предходните потребителски кредити. При тези обстоятелства има тясна връзка между спорния кредит и предишните потребителски кредити, за чието погасяване е отпуснат спорният кредит.
40.
Накрая запитващата юрисдикция иска да се установи дали подходът, възприет от Съда в решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283; наричано по-нататък „решението Radlinger и Radlingerová“), е приложим към фактите по настоящото дело.
41.
При тези обстоятелства Krajský súd v Prešove (Окръжен съд Прешов) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„(1)
Трябва ли да се приеме, че член 47 във връзка с членове 7 и 38 от [Хартата], [Директива 93/13], [Директива 2005/29], както и принципът на ефективност на правото на Съюза не допускат правна уредба като член 53, параграф 9 и член 565 от Občiansky zakonník (Граждански кодекс на Словакия), съгласно които при предсрочна изискуемост не се преценява пропорционалността на това действие, в частност тежестта на неизпълнението на задълженията на потребителите в сравнение с размера на кредита и срока за изплащането му?
(2)
При отрицателен отговор на първия въпрос (посочените разпоредби допускат тази правна уредба) запитващата юрисдикция поставя и следните въпроси:
(2)(а)
Трябва ли да се приеме, че член 47 във връзка с членове 7 и 38 от Хартата, [Директива 93/13], [Директива 2005/29] и принципът на ефективност на правото на Съюза не допускат съдебна практика, съгласно която по същество не следва да се разпорежда прекратяване на действията по реализиране на вещно обезпечение чрез доброволна публична продан на недвижим имот, който служи за жилище на потребителите или на други лица, а същевременно не се взема предвид тежестта на неизпълнението на задълженията на потребителя с оглед на размера и срока на кредита, включително когато има и друг начин за удовлетворяване на вземането на кредитодателя — чрез съдебно производство за принудително изпълнение, в рамките на което публичната продан на съставляващото обезпечение жилище не се ползва с предимство?
(2)(б)
Трябва ли член 3, параграф 1 от [Директива 2005/29] да се тълкува в смисъл, че защитата на потребителите от нелоялни търговски практики при отпускането на потребителски кредити обхваща всички начини на удовлетворяване на вземането на кредитодателя, в това число отпускането на нов кредит за покриване на задълженията, произтичащи от предишния кредит?
(2)(в)
Трябва ли [Директива 2005/29] да се тълкува в смисъл, че нелоялна търговска практика е и поведението на кредитодателя, изразяващо се в това, че той многократно отпуска кредити на потребител, който не е в състояние да ги връща, което води до възникването на поредица от кредити, които кредитодателят фактически не изплаща на потребителя, а сам използва за покриване на предишните кредити и цялостните разходи по кредитите?
(2)(г)
Трябва ли член 2, параграф 2, буква а) от [Директива 2008/48] във връзка със съображение 10 от нея да се тълкува в смисъл, че не изключва от приложното поле на тази директива кредита, който има всички характеристики на потребителски кредит, не е уговорена цел на кредита, целият кредит с изключение на незначителна част от него е предназначен от кредитодателя за покриването на предишни потребителски кредити, но уговореното обезпечение е недвижим имот?
(2)(д)
Трябва ли [решение Radlinger и Radlingerová] да се тълкува в смисъл, че се отнася и до договор за отпускане на кредит на потребителя, ако по силата на този договор част от отпуснатия кредит е предназначена за покриване на разходите на кредитодателя?“.
IV. Производството пред Съда на Европейския съюз
42.
На 6 юли 2022 г. по искане на Съда запитващата юрисдикция предоставя разяснения на основание член 101 от Процедурния правилник на Съда на Европейския съюз.
43.
Писмени становища представят VÚB Banka, словашкото правителство и Европейската комисия. В съдебното заседание от 28 октомври 2022 г. устни становища представят жалбоподателите, словашкото правителство и Комисията.
V. Анализ
По
допустимостта на преюдициалните въпроси
44.
VÚB Banka твърди, че преюдициалните въпроси следва да бъдат отхвърлени като хипотетични. В това отношение тя изтъква различни фактически обстоятелства, които според нея доказват, че потребителят е нарушил съществените задължения по договора и че банката е спазила принципа на пропорционалност.
45.
Словашкото правителство и по същество Комисията твърдят, че що се отнася до Директива 2005/29, първият и вторият въпрос са недопустими. Според тях запитващата юрисдикция не е изложила мотивите, с които отправя до Съда запитване относно правилното тълкуване на тази директива, нито основанията, поради които това тълкуване е необходимо за разрешаването на спора в главното производство. По-конкретно Комисията посочва, че запитващата юрисдикция не е обяснила доколко започването на изпълнителното производство може да представлява нелоялна търговска практика. Все пак Комисията отбелязва, че запитващата юрисдикция обяснява релевантността на тълкуването на Директива 2005/29 в рамките на третия и четвъртия въпрос.
46.
В това отношение е достатъчно да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, които той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да не се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
9
).
47.
На първо място следва да се отбележи, че първият и вторият преюдициални въпроси наистина се отнасят, освен до Директива 93/13, и до Директива 2005/29. Все пак, както с основание изтъкват словашкото правителство и Комисията, запитващата юрисдикция посочва само втората директива в тези въпроси, без да уточни причината, поради която тълкуването ѝ е необходимо за разрешаването на спора в главното производство. Освен това тя не обяснява в каква степен оспорваното от жалбоподателите изпълнително производство може да представлява нелоялна търговска практика.
48.
Поради това предлагам на първите два въпроса да се отговори единствено с оглед разпоредбите на Директива 93/13.
49.
На второ място, обстоятелството, че според VÚB Banka реализирането на обезпечението е пропорционално, не означава, че тези въпроси имат хипотетичен характер. Целта на поставените въпроси не е да се установи дали конкретното изпълнително производство е пропорционално — въпреки че според запитващата юрисдикция то не е — а по-скоро да се определи дали кредиторът може de jure да пристъпи към такова изпълнение при липсата на законово задължение за съда да провери пропорционалността на това действие (
10
).
50.
В този смисъл преюдициалните въпроси не са от хипотетично естество и исканото тълкуване на разпоредбите на Директива 93/13 е необходимо за разрешаването на спора в главното производство.
51.
С оглед на изложеното считам, че Съдът трябва да приеме преюдициалното запитване за допустимо.
По
първия въпрос
52.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 93/13, разглеждана в светлината на членове 7, 38 и 47 от Хартата, както и на принципа на ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, и по-специално член 53, параграф 9 във връзка с член 565 от Гражданския кодекс, която позволява на търговеца да обяви кредит за предсрочно изискуем поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, без това право да е съобразено с изискването за пропорционалност, в частност с тежестта на неизпълнението на задълженията на потребителя с оглед на размера и срока на кредита.
53.
От акта за преюдициално запитване е видно, че съгласно член 53, параграф 9 от Гражданския кодекс в случай на договор за потребителски кредит, който се изплаща на вноски, търговецът може да обяви целия кредит за предсрочно изискуем, както е предвидено в член 565 от Гражданския кодекс, ако страните са се споразумели за това. Като условие за упражняването на това право е необходимо, от една страна, да са изминали поне три месеца от изпадането в забава за плащане на една вноска, и от друга страна, да е отправено предизвестие до потребителя най-малко 15 дни преди принудителното изпълнение.
54.
Най-напред от член 1, параграф 1 от Директива 93/13 следва, че тя има за цел да сближи националните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в потребителските договори Видно от член 1, параграф 2 от тази директива, тълкуван в светлината на тринадесето съображение, както и от член 3, параграф 1 от нея, посочената директива няма за цел да въведе контрол върху националните разпоредби относно това дали не са евентуално неравноправни за потребителя, а само контрол върху клаузите, които се съдържат в потребителските договори, без да са индивидуално договорени (
11
).
55.
Освен това съгласно член 1, параграф 2 от посочената директива договорни условия, които отразяват императивни законови или подзаконови разпоредби, не са предмет на разпоредбите на тази директива.
56.
В това отношение Съдът е уточнявал многократно, че предвиденото в посочения член 1, параграф 2 изключение от приложното поле на тази директива се обосновава с факта, че може с основание да се предполага, че националният законодател е постигнал равновесие между всички права и задължения на страните по някои договори — равновесие, което законодателят на Съюза изрично е искал да запази (
12
).
57.
В главното производство разпоредбите на националното право, които са предмет на преюдициалното запитване, са отразени в клауза от договора за потребителски кредит.
58.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (
13
).
59.
Освен това в отговора си на искането за разяснения запитващата юрисдикция посочва, че подкрепя преформулирането на първия въпрос като искане за тълкуване на понятието „неравноправна клауза“, съдържащо се в член 3, параграф 1 от Директива 93/13, както и на критериите, които националният съд може или трябва да приложи при разглеждането на договорна клауза, която отразява спорните разпоредби на националното право.
60.
При тези обстоятелства, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, изглежда необходимо първият преюдициален въпрос да се преформулира. Този въпрос по същество има за цел да се установи дали член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към договорна клауза, отразяваща разпоредба на националното право, която позволява на търговеца да обяви кредит за предсрочно изискуем поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, без това право да е подчинено на изискването за пропорционалност. При утвърдителен отговор на този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи какви са критериите за преценка на евентуална неравноправност на такава клауза в съответствие с член 3, параграф 1 и член 4 от Директива 93/13.
Отразява ли спорната клауза „задължителна законова или подзаконова разпоредба“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13?
61.
За да се определи, на първо място, дали спорната клауза отразява „задължителна законова или подзаконова разпоредба“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13, следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда изключение от приложното поле на Директива 93/13. С оглед на целта на посочената директива, а именно защитата на потребителите срещу неравноправните клаузи, включени от продавачите или доставчиците в сключените с тях договори, това изключение, като всяко изключение трябва да се тълкува стриктно (
14
).
62.
Извънредният характер на това изключение се изтъква в решение Kušionová (
15
), в което Съдът тълкува член 1, параграф 2 от Директива 93/13 в смисъл, че договорна клауза, съдържаща се в договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, е изключена от приложното поле на тази директива само ако тази договорна клауза отразява съдържанието на задължителна законова или подзаконова разпоредба, като запитващата юрисдикция следва да провери дали това е така.
63.
Очевидно изключването предполага да са изпълнени две условия: от една страна, договорната клауза трябва да отразява законова или подзаконова разпоредба и от друга страна, тази разпоредба трябва да е задължителна (
16
).
64.
За да се установи дали посочените условия са изпълнени, според Съда националният съд трябва да провери дали съответната договорна клауза отразява разпоредби от националното право, които се прилагат задължително в отношенията между договарящите страни независимо от волята им, или разпоредби, които са със субсидиарен характер и съответно са приложими по подразбиране, тоест когато в това отношение между страните не е уговорено друго (
17
).
65.
В писменото си становище словашкото правителство твърди, че член 53, параграф 9 от Гражданския кодекс представлява такава задължителна разпоредба. То уточнява, от една страна, че тази разпоредба предоставя засилена защита на потребителите, доколкото предвижда допълнителни гаранции в случай на предсрочна изискуемост на вземане по договор за потребителски кредит. От друга страна, съгласно член 54, параграф 1 от Гражданския кодекс страните не могат да изключат прилагането на спорната разпоредба във вреда на потребителя.
66.
Запитващата юрисдикция не споделя становището на словашкото правителство. В отговора си на искането за разяснения тя обяснява, че разпоредбите на член 53, параграф 9 във връзка с член 565 от Гражданския кодекс не се прилагат по подразбиране. Прилагането им зависи от избора на страните. Запитващата юрисдикция също така подчертава, че дори когато страните постигнат съгласие относно възможността за предсрочна изискуемост на кредита, това се запазва като възможност за кредитора, без да съществува законово задължение кредитът да бъде обявен за предсрочно изискуем. В това отношение запитващата юрисдикция припомня, че в текста на член 53, параграф 9 и член 565 от Гражданския кодекс е използвана думата „може“ („môže“), която изразява възможност, но не и задължение за кредитора да пристъпи към принудително изпълнение. Освен това запитващата юрисдикция счита, че член 54, параграф 1 от Гражданския кодекс, на който се позовава словашкото правителство, не обосновава различно тълкуване. Тази разпоредба допуска дерогация от разпоредбите на Гражданския кодекс в полза на потребителя. Запитващата юрисдикция пояснява, че само когато в договора между страните е включена клауза за предсрочна изискуемост, кредиторът е длъжен, преди да пристъпи към принудително изпълнение, да спази минималните изисквания, предвидени в член 53, параграф 9 от Гражданския кодекс.
67.
В съдебното заседание жалбоподателите и Комисията изтъкват, че прилагането на спорните разпоредби на Гражданския кодекс зависи от предварителното съгласие между страните. Жалбоподателите заявяват, че търговецът сам избира дали да упражни правото си да обяви кредита за предсрочно изискуем. Ако реши да упражни това си право, той е длъжен да изпълни минималните процесуални изисквания, предвидени в член 53, параграф 9 от Гражданския кодекс. Спазването на тримесечния срок преди пристъпване към доброволна публична продан е задължително, но предварителното условие за нейното осъществяване, а именно решението за изпълнение, се взема от търговеца.
68.
Считам за убедителни разясненията на запитващата юрисдикция, както и доводите на жалбоподателите и на Комисията. Според мен те подкрепят заключението, че за да се квалифицират като „задължителни“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13, спорните разпоредби на националното право трябва да не се прилагат по подразбиране, тоест когато между страните не е уговорено друго. В случая е точно обратното — изисква се изричното съгласие на страните. При липсата на такова съгласие член 565 от Гражданския кодекс предвижда по правило, че кредиторът не може да иска плащане на цялото вземане при неизпълнение на една месечна вноска.
69.
Важно е също да се подчертае, че макар член 53, параграф 9 от Гражданския кодекс да се отнася до потребителски договор, чието изпълнение се осъществява на вноски, той не предвижда конкретно предсрочната изискуемост на вземането по дългосрочен договор за кредит, нито обезпечаването на този кредит с вещно обезпечение върху семейното жилище на потребителя. При тези обстоятелства решението на търговеца да включи в договор за кредит, обезпечен със семейното жилище на потребителя, клауза, която не е индивидуално договорена и която отразява тази разпоредба, не може да е равнозначно на постигнато от националния законодател равновесие между всички права и задължения на страните по договора.
70.
При всички положения е безспорно, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, само националният съд е компетентен да тълкува и прилага националното право (
18
).
71.
При тези условия е очевидно, че въпросната договорна клауза, предвиждаща правото на кредитора да обяви предсрочна изискуемост, не отразява задължителна законова или подзаконова разпоредба по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13. Ето защо стигам до извода, че тази клауза попада в приложното поле на Директива 93/13.
По критериите за преценка на договорната клауза, свързана с предсрочната изискуемост
72.
Съгласно член 4, параграф 1 от Директива 93/13 при преценката за неравноправност на дадена договорна клауза трябва да се отчита характерът на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и да се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване. От това следва, че в този контекст трябва да се преценят и последиците, които посочената клауза може да има в рамките на приложимото към договора право, което налага анализ на националната правна система (
19
).
73.
Запитващата юрисдикция иска по-конкретно да се установи дали при преценката на неравноправността на спорната договорна клауза може да се вземе предвид пропорционалността на упражняването от търговеца на правото му да обяви целия кредит за предсрочно изискуем и в частност да се вземе предвид тежестта на неизпълнението на задълженията на потребителя с оглед на размера на кредита и срока за изплащането му. В това отношение националната юрисдикция се позовава на един от критериите, посочени в точка 73 от решение Aziz (
20
).
74.
Това решение установява няколко критерия за преценката от национална юрисдикция на евентуално неравноправния характер на клауза за предсрочна изискуемост на кредит при дългосрочен договор, по-специално договор за ипотечен кредит, поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период. Тези критерии са доразвити в решение Banco Primus (
21
). Съдът е постановил, че на първо място запитващата юрисдикция трябва да провери по-специално дали възможността на продавача или доставчика да обяви целия кредит за предсрочно изискуем зависи от неизпълнението от страна на потребителя на основно в съответното договорно правоотношение задължение, дали тази възможност е предвидена в случаите, в които посоченото неизпълнение е достатъчно тежко с оглед на срока на кредита и размера на задължението по него, дали тя дерогира приложимите в тази област правни норми и дали националното право предвижда подходящи и ефективни средства, позволяващи на потребителя, за когото се прилага такава клауза, да преустанови действието на посочената изискуемост на кредита. Освен това в решение Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique et du Centre Ouest (
22
) Съдът приема, че решението Banco Primus трябва да се тълкува в смисъл, че изведените от него критерии за преценка на неравноправността на договорна клауза по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13, и по-специално на значителната неравнопоставеност между правата и задълженията на страните по договора, която тази клауза създава в ущърб на потребителя, не могат да се считат за кумулативни или алтернативни, а за част от всички обстоятелства, довели до сключването на съответния договор, които националният съд трябва да разгледа, за да прецени дали дадена договорна клауза е неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13.
75.
Спорната договорна клауза се отнася до предсрочна изискуемост при дългосрочен договор, сключен за срок от 20 години и обезпечен със семейното жилище на потребител. При тези обстоятелства преценката на неравноправния характер на тази клауза следва да се направи в светлината на припомнената в предходната точка съдебна практика.
76.
Въз основа на изложените по-горе съображения стигам до извода, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 следва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към договорна клауза, отразяваща национална правна разпоредба, която позволява на търговеца да обяви кредит за предсрочно изискуем поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, без да е нужно да се преценява пропорционалността на това действие. Член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че що се отнася до преценката на националната юрисдикция относно твърдения неравноправен характер на клауза относно предсрочната изискуемост поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, посочената юрисдикция трябва да провери по-специално следните критерии: първо, дали възможността на търговеца да обяви целия кредит за изискуем зависи от неизпълнението от страна на потребителя на основно в съответното договорно правоотношение задължение; второ, дали тази възможност е предвидена в случаите, в които посоченото неизпълнение е достатъчно тежко с оглед на срока на кредита и размера на задължението по него; трето, дали тя дерогира приложимите в тази област правни норми и четвърто, дали националното право предвижда подходящи и ефективни средства, позволяващи на потребителя, за когото се прилага такава клауза, да преустанови действието на посочената изискуемост на кредита.
77.
В случай че Съдът отговори утвърдително на така преформулирания първи въпрос, според запитващата юрисдикция няма да е необходимо да се отговаря на останалите въпроси. Все пак от съображения за изчерпателност ще анализирам и тях.
По
втория въпрос
78.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с членове 7, 47 и 38 от Хартата, както и с принципа на ефективност на правото на Съюза не допуска национална съдебна практика, при която по същество не е възможно да се спре реализирането на обезпечение чрез доброволна публична продан на недвижим имот, който служи за жилище на потребителите или на други лица.
79.
Най-напред следва да се припомни, че въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност, поради което в крайна сметка той приема условията, установени предварително от продавача или доставчика, без да може да повлияе на съдържанието им. Освен това съгласно член 38 от Хартата в политиките на Европейския съюз следва да се осигури високо равнище на защита на потребителите. Това изискване важи и за прилагането на Директива 93/13 (
23
).
80.
Освен това, предвид естеството и значението на обществения интерес, на който се основава защитата на потребителите, Директива 93/13 задължава държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици, както следва от член 7, параграф 1 във връзка с двадесет и четвърто съображение от тази директива (
24
).
Контекстът на въпроса: решението на Съда по дело Kušionová
81.
След тези предварителни бележки е необходимо да се разгледа контекстът на зададения въпрос. Не за първи път словашки юрисдикции отправят запитване до Съда относно съвместимостта с Директива 93/13 на словашките норми, които допускат събирането на вземане от кредитор чрез извънсъдебно изпълнение върху обременен с вещна тежест недвижим имот, даден от потребителя като обезпечение. Първият такъв случай е по дело C‑482/12, Macinský и Macinská. Това дело е заличено от регистъра на Съда след оттеглянето на преюдициалното запитване (
25
), към който момент генералният адвокат Wahl вече е представил своето заключение (
26
). По дело Macinský и Macinská се поставя по-конкретно въпросът дали съществуването в държава членка на процесуални правила, които допускат изпълнение по извънсъдебен ред, а оттук вероятно и без какъвто и да било съдебен контрол, на вземане, произтичащо от неравноправна клауза в потребителски договор, е в противоречие с Директива 93/13. Въз основа на материалите по делото и становищата на страните в съдебното заседание генералният адвокат стига до заключението, че Директива 93/13 допуска такова производство. Това заключение по същество се основа на следните съображения. От една страна, ефективната процесуална защита на потребителите не изисква задължителен съдебен контрол ex ante върху неравноправните клаузи (
27
). От друга страна, разглежданото производство допринася в достатъчна степен за ефективната защита на правата на потребителите съгласно изискването на Директива 93/13 (
28
).
82.
Заключението на генералния адвокат Wahl по дело Macinský и Macinská по същество е възпроизведено в решение Kušionová. В това решение се постановява, че словашкият режим на извънсъдебно изпълнително производство или „доброволна“ публична продан е съвместим с Директива 93/13, доколкото тази правна уредба не прави практически невъзможна или изключително трудна защитата на правата, които тази директива предоставя на потребителя, което запитващата юрисдикция следва да провери.
83.
Констатацията на Съда в решение Kušionová се обуславя от съществуването на ефективни средства за оспорване на изпълнение, основаващо се на евентуални неравноправни клаузи. Въз основа на наличните данни Съдът приема, че словашкото законодателство предоставя временна съдебна защита, позволяваща приемането на привременни мерки, забраняващи продължаването на действията по такава продажба, както и последваща съдебна защита (ex post). Съдът се позовава основно на следните обстоятелства: първо, предвидената в член 151m, параграф 1 от Гражданския кодекс във връзка с член 17, параграф 3 от Закона за доброволната публична продан възможност публичната продан да се оспори в срок от 30 дни след уведомяването за изпълнението върху дадения като обезпечение имот; второ, предвидената в член 21, параграф 2 от същия закон възможност лицето, което оспорва условията и реда на тази продажба, в срок от 3 месеца след възлагането на имота да поиска от съда да прогласи нищожността на продажбата и трето, в хода на такова производство за извънсъдебно събиране на обезпечено с вещна тежест вземане по силата на член 74, параграф 1 и член 76, параграф 1 от Гражданскопроцесуалния кодекс компетентният национален съд би могъл да приеме всякакви привременни мерки, забраняващи продължаването на действията по такава продажба (
29
).
84.
Що се отнася до възможността националната юрисдикция да направи преценка на пропорционалността на изпълнението върху вещното обезпечение, решение Kušionová включва по същество тази проверка в цялостната преценка на националната юрисдикция относно наличието в правния ред на адекватни и ефективни средства за преустановяване на употребата на неравноправни клаузи съгласно член 7, параграф 1 от Директива 93/13 (
30
). Мотивите на Съда показват конституционните измерения на Директива 93/13 в контекста на потребителските спорове. Съдът посочва, че следва да се обърне особено внимание на обстоятелството, че имотът, предмет на производството за извънсъдебно събиране на обезпечено с вещна тежест вземане, предмет на делото в главното производство, е семейното жилище на потребителя (
31
). Съображенията с оглед на основните права са подкрепени с препратки към практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“). ЕСПЧ приема, от една страна, че загубата на жилище е едно от най-сериозните посегателства срещу правото на неприкосновеност на жилището, и от друга страна, че всяко лице, изложено на риск да бъде жертва на такова посегателство, по принцип трябва да може да иска проверка на пропорционалността на тази мярка (
32
). Съдът посочва, че при тълкуването на Директива 93/13 националните юрисдикции трябва да вземат предвид член 7 от Хартата, който гарантира правото на неприкосновеност на жилището (
33
). Накрая, като припомня решение Aziz (
34
), Съдът подчертава колко е важно за компетентният национален съд да разполага с привременни мерки, които могат да доведат до спиране или прекратяване на незаконосъобразно производство по принудително изпълнение, за да се гарантира ефективността на търсената с Директива 93/13 защита, отчитайки последиците, до които води отнемането от потребител и семейството му на основното им жилище (
35
).
85.
Предвид всички обстоятелства, посочени в точка 83 от настоящото заключение, и по-специално предвид факта, че компетентният национален съд изглежда има възможност да постанови привременни мерки, решение Kušionová постановява, че в рамките на словашкото извънсъдебно изпълнително производство съществува „подходяща и ефективна мярка за преустановяване на употребата на неравноправни клаузи, което запитващата юрисдикция следва да провери“.
Проверка на предпоставките по решение Kušionová
86.
Запитващата юрисдикция пояснява, че според тълкуването на Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховния съд на Словашката република) решение Kušionová допускало извънсъдебната продан на недвижим имот, включително жилище на потребител. Освен това от тази национална съдебна практика следвало, че кредиторът не може да бъде задължен за неопределено време да се въздържа от реализиране на вещното обезпечение (
36
). Запитващата юрисдикция по същество счита, че такава национална съдебна практика е неправилна и изследва предпоставките, на които се основава решение Kušionová. Според нея доброволната публична продан не предоставя същите гаранции като принудителното изпълнение по съдебен ред. Тя посочва, че става въпрос за изпълнителен способ, организиран изключително от частни лица, който изключва съдебния контрол върху задължението и пропорционалния характер на проданта. Запитващата юрисдикция подчертава, че доброволната публична продан не спира дори при започване на съдебно производство, в рамките на което се поставя въпросът за наличието на неравноправни клаузи.
87.
Противно на това, в писменото си становище словашкото правителство поддържа, че словашката правна уредба, представена в решение Kušionová, осигурява ефективна съдебна защита на потребителите преди и след принудителната продан и че съдът може да постанови привременни мерки.
88.
В отговора си на искането за разяснения запитващата юрисдикция изразява несъгласие с правния анализ на словашкото правителство. Най-напред запитващата юрисдикция отхвърля становището, че режимът на извънсъдебната продан осигурява засилена защита на потребителите дори само поради факта, че е изключена възможността за пряка продажба на имота от кредитора. Според нея разпоредбите, на които се позовава словашкото правителство, а именно член 17, параграфи 3 и 5 от Закона за доброволната публична продан и член 151 m, параграф 1 от Гражданския кодекс, не предоставят възможност за оспорване на изпълнението преди провеждането на публичната продан. Тези разпоредби според запитващата юрисдикция уреждат формалните условия за извършване на доброволна публична продан, както и организационните аспекти, свързани с нея. По отношение на възможността за постановяване на привременни мерки запитващата юрисдикция отбелязва, че член 325, параграфи 1 и 2 от Гражданския процесуален кодекс предвижда правомощието на съдилищата да постановяват привременни мерки само във връзка със състезателни производства. С оглед на това запитващата юрисдикция пояснява, че тази разпоредба не е приложима в рамките на извънсъдебно изпълнително производство. Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че член 63, параграф 3 от Закон 233/1995 — Кодекс на изпълнителното производство не е свързан с процедурата, предвидена в Закона за доброволната публична продан, и че по принцип търговците не са длъжни да спазват Закон 233/1995 — Кодекс на изпълнителното производство в контекста на извънсъдебно изпълнително производство.
89.
Страните, участвали в съдебното заседание, бяха помолени да разяснят с какви средства разполагат потребителите, за да оспорят евентуално неравноправния характер на изпълнителния способ в контекста на извънсъдебната продан. Също така бяха помолени да посочат правното основание, което позволява на съдилищата, разглеждащи искове за установяване на евентуално неравноправния характер на включените в изпълнителното основание договорни клаузи, или разглеждащи дела във връзка с принудително изпълнение, да постановят привременни мерки, с които да се спре изпълнителното производство, за да се гарантира пълната ефективност на окончателното решение по съществото на спора.
90.
Словашкото правителство отбелязва, че не съществува законова пречка съдилищата да осъществяват служебно контрол за неравноправност на клаузите. То посочва, че член 298, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс изрично признава такова правомощие. Словашкото правителство се позовава на редица разпоредби от Гражданския кодекс, както и на Закон № 250/2007 за защита на потребителите, от които следвало, че потребителите могат да предявят искове за установяване на недействителността на неравноправните клаузи. Освен това правителството заявява, че Гражданският процесуален кодекс признава възможността за предявяване на установителни искове за права.
91.
Жалбоподателите не оспорват наличието на посочените от словашкото правителство разпоредби. Те обаче твърдят, че това са общи правила, които не се прилагат за извънсъдебното изпълнение. Според тях не съществува правно основание, което да задължава съдилищата да спрат доброволна публична продан с единствения мотив, че са налице неравноправни клаузи. Освен това жалбоподателите твърдят, че цялата процедура се характеризира с липса на прозрачност и липса на участие на публични органи на който и да било етап от нея. Що се отнася до възможността за оспорване на проданта ex post, жалбоподателите уточняват, че това е дълга и мъчителна процедура за потребителите (
37
) с много малки изгледи за успех.
92.
Според Комисията остава неизяснено дали извънсъдебното изпълнително производство по Закона за доброволната публична продан допуска спиране на изпълнението поради наличие на неравноправни клаузи. Дори да се приеме, че такава възможност съществува в националното законодателство, Комисията счита, че е налице разминаване между търсената със закона уредба и начина, по който законът се тълкува и прилага от съдилищата. Това на практика прави упражняването на правата на потребителите твърде трудно.
93.
Макар по силата на член 267 ДФЕС Съдът да е компетентен да изведе от член 7 от Директива 93/13 критериите, определящи рамката, която позволява да се прецени изпълнението на задълженията, произтичащи от тази директива, запитващата юрисдикция трябва да провери дали разпоредбите на Закона за доброволната публична продан могат евентуално да ѝ предложат такава рамка (
38
).
94.
Ето защо ще изложа само следните съображения. Извънсъдебното изпълнително производство се прилага независимо от качеството на длъжника и независимо от вида на съответния имот. То може да бъде насочено (какъвто е случаят в главното производство) към имот, който отговаря на основна нужда на потребителя, тоест осигуряването на жилище (
39
). Може да бъде образувано по искане на продавач или доставчик въз основа само на договора за кредит, който да послужи като изпълнително основание, без дори съдържанието на този акт да бъде предмет на съдебен контрол, целящ евентуално да се открие неравноправният характер на една или повече клаузи на този акт. Освен това кредиторът определя дълга едностранно, а частен изпълнител („организаторът на проданта“) провежда публичната продан без никакъв надзор от страна на публичен орган. Предоставянето на подобно овластяващо и безусловно право на продавача или доставчика да започне принудително изпълнение засилва още повече необходимостта потребителят, в качеството си на длъжник, срещу когото са предприети изпълнителни действия, да може да се ползва от ефикасна съдебна защита (
40
). Както уместно посочва един автор, в производствата, при които се отнема жилище, трябва да се гарантира „най-високата степен на процесуална строгост“ (
41
).
95.
От преписката, с която разполага Съдът, и от проведените в съдебното заседание устни състезания според мен става ясно, че въпросът за компетентността на съда и нейния обхват в специфичния контекст на оспорване на извънсъдебно изпълнение поради наличие на неравноправни клаузи остава неясен и сложен за юрисдикциите и потребителите. По-конкретно, не става ясно с какво процесуално средство разполагат потребителите за спиране на принудителното изпълнение, така че компетентният съд да може да провери евентуално неравноправния характер на договорните клаузи, съдържащи се в изпълнителния титул. Липсата на ясна правна уредба на първо място нарушава принципа на правна сигурност. В това отношение следва да се припомни, че принципът на правна сигурност, който е част от общите принципи на правото на Съюза, изисква правните норми да са ясни, прецизни и предвидими по-специално когато те могат да имат неблагоприятни последици за физическите лица и предприятията, за да могат правните субекти да установят недвусмислено какви са техните права и задължения и да действат съобразно с тях (
42
).
96.
Така очертаната от запитващата юрисдикция правна уредба на извънсъдебно изпълнение изглежда не предоставя високо ниво на процесуални гаранции. Поради своята разпокъсаност тя създава немалък риск засегнатият потребител или изобщо да не подаде възражение срещу извънсъдебното изпълнение и така съдът да няма възможност да осъществи контрол за неравноправни клаузи, или да допусне процесуална грешка (
43
). Този риск се засилва от факта, че всички етапи на процедурата по извънсъдебно изпълнение, включително определянето на размера на дълга, протичат без никакъв надзор от страна на публичен орган.
97.
В това отношение следва също да се отбележи, че според най-новата практика на Съда стандартите за ефективен контрол за евентуална неравноправност на клаузите са особено високи. Съдът е уточнил, че задължението на държавите членки да осигурят ефективността на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, включва — що се отнася в частност до правата, произтичащи от Директива 93/13 — изискване за ефективна съдебна закрила, потвърдено в член 7, параграф 1 от тази директива и закрепено в член 47 от Хартата, което наред с останалото важи за определянето на процесуалните правила, приложими към исковете, основани на подобни права (
44
).
98.
По-конкретно, в контекста на производство ex parte за издаване на заповед за изпълнение Съдът е постановил, че изискването за ефективна съдебна закрила налага съдът по изпълнението да може да прецени, включително за първи път, евентуалния неравноправен характер на договорните клаузи, послужили като основание за издаването на заповед за изпълнение от съда по искане на взискател, срещу която длъжникът не е възразил (
45
). В контекста на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот Съдът е приел, че ефективен контрол за евентуална неравноправност на договорните клаузи, както изисква Директива 93/13, не би могъл да се гарантира, ако силата на пресъдено нещо се отнася и до съдебните решения, в които не е посочено, че такъв контрол е упражнен (
46
).
99.
Съгласно тази съдебна практика дори когато има съдебно решение за допускане на принудителното изпълнение, ефективен контрол за евентуална неравноправност на клаузи не би могъл да се гарантира в случаите, когато това решение не съдържа никакви мотиви, свидетелстващи за извършването на служебна проверка от съда относно евентуална неравноправност на договорните клаузи. Въз основа на това считам a fortiori, че ефективен контрол не може да бъде гарантиран, когато изпълнителното производство е започнало без предварителен съдебен контрол (ex ante), когато се осъществява изключително от частни лица — търговци, и когато правната уредба относно средствата, с които потребителят разполага, за да оспори изпълнителното производство, както и съответните правомощия на съда са неясни и сложни. Ето защо ми се струва, че процесуалните правила, уреждащи извънсъдебното изпълнително производство, или най-малко начинът, по който те се прилагат в словашката правна практика, не отговаря на критериите за ефективна съдебна защита на потребителите.
100.
Накрая бих искал да отбележа, че Директива 2014/17, приета, както се посочва в съображение 3, в областта на кредитите за недвижими имоти на потребители след международната финансова криза, макар и неприложима в случая ratione temporis (
47
), разкрива волята на законодателя на Съюза да засили защитата на потребителите в контекста на производствата по принудителна продан на жилища. Съгласно член 28, параграф 1 от Директива 2014/17 държавите членки приемат мерки за насърчаване на кредиторите да предоставят разумни отсрочки, преди да открият процедура по реализиране на обезпечението. Целта на отсрочките е да се преодолеят на ранен етап затрудненията при плащанията, за да се избегне откриването на такава процедура. Процедурата по реализиране на обезпечение следва да се прилага като крайна мярка, след като са изчерпани всички други способи за уреждане на просрочените задължения (
48
).
101.
От изложените съображения стигам до извода, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с членове 7, 47 и 38 от Хартата и с принципа на ефективност на правото на Съюза, следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална съдебна практика, съгласно която по същество не следва да се разпорежда прекратяване на действията по реализиране на вещно обезпечение чрез доброволна публична продан на недвижим имот, който служи за жилище на потребителите или на други лица, доколкото постановяването на привременни мерки е необходимо, за да се гарантира пълната ефективност на решението на съда, компетентен да прецени евентуална неравноправност на договорна клауза.
По
третия и четвъртия въпрос
102.
С третия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали, от една страна, практиката на многократно отпускане на кредити от кредитна институция на потребител с цел погасяване на предходни кредити, които потребителят не е в състояние да изплаща, попада в приложното поле на Директива 2005/29 и дали, от друга страна, такова поведение представлява нелоялна търговска практика по смисъла на член 5 от тази директива.
103.
В началото следва да се отбележи, че на първо място въпросната практика, описана от запитващата юрисдикция, се състои в отпускане от кредитната институция на поредица от потребителски кредити, предназначени за покриване на задължения по предишни кредити към същата кредитна институция, както и за покриване на разходите по тези кредити. Запитващата юрисдикция уточнява, че банката едностранно определя размера на всеки нов кредит в „поредицата“ от кредити и че кредитополучателите не са в състояние да ги връщат. На второ място, от акта за преюдициално запитване следва, че отговорът на въпроса дали разглежданата практика съставлява нелоялна търговска практика е необходим, за да може националната юрисдикция да проучи обстоятелствата, при които е сключен въпросният кредит, в рамките на предвидената в член 4, параграф 1 от Директива 93/13 преценка за неравноправността на договорните клаузи (
49
).
104.
Що се отнася до въпроса дали практиката да се отпускат многократно потребителски кредити с цел погасяване на предишни кредити може да попадне в приложното поле на Директива 2005/29, следва първо да се припомни, че член 2, буква г) от тази директива определя посредством използването на особено широка формулировка понятието „търговски практики“ като „всяко действие, бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и] с [рекламиране], продажба или доставка на стока [на] потребители“ (
50
).
105.
След това, по силата на член 3, параграф 1 във връзка с член 2, буква в) от Директива 2005/29 последната се прилага по отношение на нелоялни търговски практики от страна на търговците към потребителите преди, по време на или след търговска сделка за каквито и да е стоки или услуги (
51
).
106.
Следователно изразът „пряко свързан с продажбата на стока“ обхваща всяка мярка, предприета във връзка не само със сключването на договор, но и с изпълнението му, и по-специално с мерките, предприети с цел да се получи плащането на продукта (
52
).
107.
Следователно отпускането на кредит с цел погасяване на предходни потребителски кредити като разглеждания в главното производство трябва да се счита за „продукт“ по смисъла на член 2, буква в) от Директива 2005/29 (
53
).
108.
При тези условия съм съгласен със словашкото правителство и Комисията, че практиката, при която кредитна институция многократното отпуска кредити на потребител за покриване на предишни кредити, които потребителят не е в състояние да връща, попада в приложното поле на Директива 2005/29.
109.
Що се отнася до въпроса дали разглежданата практика представлява нелоялна търговска практика, следва да се припомни, че член 5, параграф 1 от Директива 2005/29 забранява нелоялните търговски практики, а параграф 2 на същия член установява критериите, по които дадена търговска практика се определя като нелоялна.
110.
Член 5, параграф 4 от посочената директива по-нататък уточнява, че са нелоялни по-специално търговските практики, които са „заблуждаващи“ по смисъла на членове 6 и 7 от Директива 2005/29, и практиките, които са „агресивни“ по смисъла на членове 8 и 9 от тази директива.
111.
В това отношение следва да се припомни, че Директива 2005/29 осъществява пълно хармонизиране на равнището на Съюза на правилата относно нелоялните търговски практики на предприятията спрямо потребителите и въвежда в приложение I изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5, параграф 5 от тази директива се считат за нелоялни „при всякакви обстоятелства“. Следователно, както изрично уточнява съображение 17 от посочената директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка във всеки конкретен случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от същата директива (
54
).
112.
Разглежданата търговска практика не фигурира в списъка на търговските практики, които при всякакви обстоятелства трябва да се считат за нелоялни. Следователно, за да се квалифицира като „нелоялна“, е необходима оценка на конкретния случай. В това отношение Комисията и словашкото правителство основателно отбелязват, че по принцип рефинансирането на заем е законна практика. Както посочва словашкото правителство, такъв може да бъде например случаят при рефинансиране на кредит, за да се замени по-старият кредит с нов, при който лихвеният процент е по-нисък, или при консолидиране на няколко кредита само в един нов.
113.
В случая VÚB Banka твърди в писменото си становище, че отпуснатият кредит представлява операция по рефинансиране с цел да се намали финансовата тежест за жалбоподателите. Противно на това запитващата юрисдикция счита, че поредицата от кредити, отпуснати на жалбоподателите, са довели до тяхната свръхзадлъжнялост и са създали риск от загуба на жилището им.
114.
Макар в крайна сметка да е задача на националния съд да се произнесе относно естеството на разглежданата в главното производство търговска практика, Съдът може да му предостави насоки въз основа на информацията, представена в преюдициалното запитване, които могат да са полезни за квалификацията на посочената практика (
55
).
115.
В това отношение следва да се има предвид, че множеството кредити са отпуснати на жалбоподателите въпреки факта, че те не са били кредитоспособни. Съгласен съм с Комисията, че националната юрисдикция може да вземе предвид това обстоятелство, за да определи по-конкретно дали спорната практика представлява агресивна практика поради „злоупотреба с влияние“ по смисъла на членове 8 и 9 от Директива 2005/29.
116.
В това отношение следва да се припомни, че понятието „злоупотреба с влияние“, определено в член 2, буква й) от Директива 2005/29, обхваща използването на позиция на сила по отношение на потребителя, за да се прилага натиск, дори без използване на физическа сила или заплаха за такава, поради което значително се ограничава способността на потребителя да вземе решение на база на осведоменост (
56
).
117.
В настоящия случай може да се приеме, че положението на свръхзадлъжнялост на жалбоподателите ги прави уязвими и представлява „специфично нещастие или обстоятелство от такава важност, че да накърни преценката на потребителя, което търговецът ясно съзнава, и да повлияе при решението му за продукта“ съгласно член 9, буква в) от Директива 2005/29.
118.
В съдебното заседание Комисията използва силен израз, определяйки практиката на банката да отпуска многократно кредити като „лавина“ от кредити. В отговор на въпрос с цел да се изясни как се е натрупал дългът, жалбоподателите заявяват, че не те са поискали кредитите, а последните са им били предложени автоматично като средство за погасяване на предишни задължения. Всеки път жалбоподателите получавали минимална сума, а останалата част от средствата била предназначена за банката. Според мен това разкритие е доста притеснително. То би могло да докаже не само че търговецът е съзнавал нещастието на потребителя (по смисъла на член 9, буква в) от Директива 2005/29), но и че търговецът е допринесъл за него, и то многократно.
119.
Следва да се има също така предвид, че целта на Директива 2005/29 е по-специално да осигури високо равнище на защита на потребителите срещу нелоялни търговски практики, като тази цел се основава на обстоятелството, че потребителят се намира в по-слаба позиция в сравнение с търговеца, по-специално по отношение на равнището на информираност, имайки предвид уточнението, че не може да се отрече наличието на значителна асиметрия между страните по отношение на информацията и познанията (
57
). Трябва да се приеме, че потребителят е икономически по-слаб и с по-малко юридически опит в сравнение с неговия съдоговорител, особено в контекста на кредитни услуги, предоставяни от банка (
58
).
120.
С оглед на изложеното считам, че Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че от една страна, практиката на многократно отпускане на кредити от кредитна институция на потребител с цел погасяване на предходни кредити, които потребителят не е в състояние да изплаща, попада в приложното поле на Директива 2005/29 и от друга страна, че такова поведение може да представлява нелоялна търговска практика по смисъла на член 5 от тази директива, и по-специално агресивна търговска практика по смисъла на членове 8 и 9 от същата директива, ако запитващата юрисдикция установи, че тази практика във фактически контекст, отчитайки всички нейни характеристики и обстоятелства, включва злоупотреба с влияние поради продължително използване от търговеца на положението на свръхзадлъжнялост на потребителя.
По
петия въпрос
121.
С петия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2008/48 във връзка със съображение 10 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че не изключва от приложното поле на тази директива договор за кредит, който е предназначен за покриването на предишни потребителски кредити, дори ако кредитът е обезпечен с право, свързано с недвижим имот.
122.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2008/48 тази директива не се прилага за договори за кредит, обезпечени с право, свързано с недвижим имот. Съгласно съображение 14 от тази директива този вид кредити следва да бъдат изключени от приложното ѝ поле поради техния „много специфичен характер“.
123.
Все пак, както следва и от съображение 10 от тази директива, в съответствие с правото на Съюза държавите членки могат да прилагат разпоредбите ѝ в области, които не попадат в нейното приложно поле. Така Съдът вече е постановил, че държавите членки могат да запазят или да въведат национални мерки, които съответстват на разпоредбите на тази директива или на някои от тези разпоредби относно договори за кредит, които не попадат в приложното поле на посочената директива (
59
).
124.
Разглежданият в главното производство кредит е договор за кредит, обезпечен с вещно обезпечение върху жилището на жалбоподателите. Запитващата юрисдикция не посочва, че националното право включва в приложното поле на Директива 2008/48 договори за кредит, обезпечени с право, свързано с недвижим имот. Словашкото правителство потвърждава това в писменото и в устното си становище.
125.
Предвид тези обстоятелства страните, представили писмени становища, считат, че разглежданият в главното производство договор за кредит е изключен от приложното поле на Директива 2008/48.
126.
Още от текста на въпроса става ясно, че запитващата юрисдикция не оспорва това, че по принцип договорите за кредит, обезпечени с право, свързано с недвижим имот, са изключени от приложното поле на Директива 2008/48. От разясненията ѝ обаче следва, че нейните съмнения произтичат от специфичните условия, в контекста на които е сключен разглежданият договор за кредит. Целта на кредита е да се покрият предишни кредити към банката, без съответните суми да се изплащат на жалбоподателите. Запитващата юрисдикция пояснява, че от икономическа гледна точка съществува връзка между спорния кредит, сключен през 2012 г., и предишните кредити, сключени след 2004 г.
127.
В това отношение следва да се отбележи, че текстът на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2008/48 е ясен (
60
). Хармонизацията в областта на кредитите, обезпечени с право, свързано с недвижим имот, се извършва едва на по-късен етап с приемането на Директива 2014/17 (
61
), предизвикана от международната финансова криза, която показа, че безотговорното поведение на участниците на пазара може да подкопае устоите на финансовата система (
62
).
128.
Трябва обаче да се отбележи, че спорният кредит е сключен при много особени обстоятелства. Сключването му следва модел на поведение, при който, според описанието на фактите от запитващата юрисдикция, банката многократно отпуска на жалбоподателите кредити, средствата по които не се предоставят на тях, а се използват за покриване на предишни кредити. Размерът на кредита и разходите по отпускането му се определят едностранно. Както посочих в точка 118 от настоящото заключение, в съдебното заседание жалбоподателите заявяват, че тези кредити дори не са поискани от потребителя, а са предложени автоматично от банката. В края на тази „лавина“ от кредити, както се изразява Комисията в съдебното заседание, когато жалбоподателите са „в капана“ на дългове, банката им отпуска разглеждания кредит.
129.
Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда Директива 2008/48 си поставя за задача за гарантира високо равнище на защита на потребителя. Тази система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност (
63
).
130.
За да гарантира тази защита, член 22, параграф 3 от Директива 2008/48 задължава държавите членки да гарантират, че разпоредбите, които приемат за изпълнение на тази директива, не могат да бъдат заобиколени посредством начина, по който са формулирани договорите (
64
), „по-конкретно чрез включване на усвоявания или договори за кредит, попадащи в приложното поле на настоящата директива, в договори за кредит, чийто характер или цел би позволил да се избегне изпълнението ѝ“.
131.
От обяснителния меморандум към предложението на Комисията за Директива 2008/48 (
65
) е видно, че целта на тази разпоредба е да се гарантира, че изключенията от приложното поле на тази директива, включително изключението за жилищния кредит, не могат да бъдат заобиколени чрез включване в такива договори на сделките, които попадат в приложното ѝ поле. В обяснителния меморандум е даден пример с искане на потребителя за усвояване на кредит при условията на неговия жилищен кредит.
132.
Главното производство се отнася до кредит, който е икономически свързан с предходните кредити. Всъщност, както посочва запитващата юрисдикция, целта на въпросния кредит се състои единствено в рефинансиране на предходните. Националната юрисдикция следва да провери дали чрез тази операция кредиторът е включил предходните кредити в разглеждания кредит, за да избегне прилагането на Директива 2008/48. В това отношение националният съд следва да вземе предвид националните разпоредби, транспониращи член 22, параграф 3 от Директива 2008/48 в националния правен ред. В съдебното заседание словашкото правителство посочва, че националното законодателство в областта на защитата на потребителите съдържа разпоредби, които налагат санкции на кредитните институции за заобикаляне на потребителското право. По-конкретно, то уточнява, че словашкото законодателство забранява на банките да обединяват договори с цел заобикаляне на закона или да включват подвеждащи препратки към договорите.
133.
С оглед на изложеното член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не изключва от приложното поле на тази директива договор за кредит, чиято цел е покриването на предишни потребителски кредити, дори ако този кредит е обезпечен с право, свързано с недвижим имот, при положение че националният съд установи, че съгласно член 22, параграф 3 от директивата, въпросният договор за кредит е формулиран по начин, който би позволил да се избегне прилагането на тази директива.
По
шестия въпрос
134.
С шестия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали подходът, възприет от Съда в решение Radlinger и Radlingerová, е приложим и за договор за отпускане на кредит на потребител, ако по силата на този договор част от отпуснатия кредит не се предоставя на този потребител, а е предназначена за покриване на разходите на кредитодателя, в резултат на което общият размер на кредита не може да включва тези разходи.
135.
В началото искам да отбележа, че отговорът на този въпрос е релевантен само ако Съдът възприеме заключението ми относно отговора на петия въпрос.
136.
Следва да се припомни, че в решение Radlinger и Radlingerová Съдът е постановил, че не би могло общият размер на кредита по смисъла на член 3, параграф 1 и член 10, параграф 2 от Директива 2008/48 да включва която и да било от сумите, предназначени за изпълнение на задълженията, поети във връзка със съответния кредит, като административните разходи, лихвите, комисионите и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати (
66
). Съдът стига до извода, че тези разпоредби, както и точка I от приложение I към тази директива трябва да се тълкуват в смисъл, че общият размер на кредита и размерът на усвояването включват всички предоставени на разположение на потребителя суми и поради това не включват тези, които заемодателят използва за покриване на свързаните със съответния кредит разходи и които на практика не се изплащат на потребителя (
67
).
137.
Запитващата юрисдикция обяснява, че тя трябва да определи размера на вземането, за събирането на което кредиторът е предприел действия по реализиране на обезпечението. Освен това тя пояснява, че според кредитора сумите от кредита, които се предназначени за покриване на разходите по този кредит, са действително платени на жалбоподателите, и че включва тези суми в размера на отпуснатия кредит.
138.
С оглед на това от решение Radlinger и Radlingerová според мен ясно следва, че кредиторът не може да включва тези разходи в общия размер на кредита.
139.
Следователно възприетият от Съда подход в решение Radlinger и Radlingerová е приложим за договор за отпускане на кредит на потребителя, по силата на който част от отпуснатия кредит не се изплаща на потребителя, а е предназначена за покриване на разходите на кредитодателя, поради което тези разходи не се включват в общия размер на кредита.
VI. Заключение
140.
С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Krajský súd v Prešove (Окръжен съд Прешов, Словакия) въпроси по следния начин:
„1)
Член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към договорна клауза, отразяваща национална правна разпоредба, която позволява на търговеца да обяви кредита за предсрочно изискуем поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, без да е нужно да се преценява пропорционалността на това действие.
Член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкуват в смисъл, че що се отнася до преценката на националната юрисдикция за евентуална неравноправност на клауза относно предсрочно обявяване на кредита за изискуем поради неизпълнение на задълженията на длъжника през ограничен период, посочената юрисдикция трябва да провери по-специално следните критерии: първо, дали възможността на търговеца да обяви целия кредит за изискуем зависи от неизпълнението от страна на потребителя на основно в съответното договорно правоотношение задължение, второ, дали тази възможност е предвидена в случаите, в които посоченото неизпълнение е достатъчно тежко с оглед на срока на кредита и размера на задължението по него, трето, дали тя дерогира приложимите в тази област правни норми и четвърто, дали националното право предвижда подходящи и ефективни средства, позволяващи на потребителя, за когото се прилага такава клауза, да преустанови действието на посочената изискуемост на кредита.
2)
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждан във връзка с членове 7, 47 и 38 от Хартата на основните права на Европейския съюз и с принципа на ефективност на правото на Съюза,
следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална съдебна практика, съгласно която по същество не следва да се разпорежда прекратяване на действията по реализиране на вещно обезпечение чрез доброволна публична продан на недвижим имот, който служи за жилище на потребителите или на други лица, доколкото постановяването на привременни мерки е необходимо, за да се гарантира пълната ефективност на решението на компетентния съд за преценка за евентуална неравноправност на договорна клауза.
3)
Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“)
следва да се тълкува в смисъл, че от една страна, практиката на многократно отпускане на кредити от кредитна институция на потребител с цел погасяване на предходни кредити, които потребителят не е в състояние да изплаща, попада в приложното поле на Директива 2005/29 и от друга страна, че такова поведение може да представлява нелоялна търговска практика по смисъла на член 5 от тази директива, и по-специално агресивна търговска практика по смисъла на членове 8 и 9 от същата директива, ако запитващата юрисдикция установи, че тази практика във фактически контекст, отчитайки всички нейни характеристики и обстоятелства, включва злоупотреба с влияние поради продължително използване от търговеца на положението на свръхзадлъжнялост на потребителя.
4)
Член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета
трябва да се тълкува в смисъл, че не изключва от приложното поле на тази директива договор за кредит, чиято цел е покриването на предишни потребителски кредити, дори ако този кредит е обезпечен с право, свързано с недвижим имот, при положение че националният съд установи, че съгласно член 22, параграф 3 от директивата въпросният договор за кредит е формулиран по начин, който би позволил да се избегне прилагането на тази директива.
5)
Възприетият от Съда в решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), подход е приложим за договор, с който се отпуска кредит на потребител и по силата на който част от отпуснатия кредит не се изплаща на потребителя, а е предназначена за покриване на разходите на кредитодателя, поради което тези разходи не се включват в общия размер на кредита“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 60, 2014 г., стр. 34)
(
3
)	Вж. Micklitz, H.‑W., ‘The Constitutional Transformation of Private Law Pillars through the CJEU’, in Collins, H. (ed.), European Contract Law and the Charter of Fundamental Rights, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2017, p. 49.
(
4
)	Kenna, P., ‘Introduction’, in Kenna, P., Nasarre-Aznar, S., Sparkes, P. and Schmid, U., C. (eds.), Loss of Homes and Evictions Across Europe: A Comparative Legal and Policy Examination, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2018, p. 41.
(
5
)	Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, глава 15, том 2, стр. 273).
(
6
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (ОВ L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).
(
7
)	Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66 и поправки в ОВ L 207, 2009 г., стр. 14, ОВ L 199, 2010 г., стр. 40 и ОВ L 234, 2011 г., стр. 46).
(
8
)	Решение от 14 март 2013 г., C‑415/11 (EU:C:2013:164).
(
9
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 38 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Вж. в този смисъл решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 42).
(
11
)	Решение от 3 септември 2020 г., Profi Credit Polska и др. (C‑84/19, C‑222/19 и C‑252/19, EU:C:2020:631, т. 88 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Решение от 10 юни 2021 г., Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(
13
)	Решения от 25 ноември 2020 г., Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, т. 24) и от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, т. 27).
(
14
)	Вж. в този смисъл решения от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, т. 30) и от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 77).
(
15
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 80). Курсивът е мой.
(
16
)	Решение от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, т. 31).
(
17
)	Решение от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, т. 32).
(
18
)	Решение от 31 март 2022 г., Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242).
(
19
)	Решение от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 71 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Решение от 14 март 2013 г. (C‑415/11, EU:C:2013:164).
(
21
)	Решение от 26 януари 2017 г. (C‑421/14, EU:C:2017:60, т. 66).
(
22
)	Решение от 8 декември 2022 г. (C‑600/21, EU:C:2022:970).
(
23
)	Решение от 19 декември 2019 г., Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, т. 40).
(
24
)	Решение от 19 декември 2019 г., Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, т. 42).
(
25
)	Определение на председателя на Съда от 7 февруари 2014 г.Macinský и Macinská (C‑482/12, непубликувано, EU:C:2014:182)
(
26
)	Заключение на генералния адвокат Wahl по дело Macinský и Macinská (C‑482/12, EU:C:2013:765).
(
27
)	Заключение на генералния адвокат Wahl по дело Macinský и Macinská (C‑482/12, EU:C:2013:765, т. 80).
(
28
)	Заключение на генералния адвокат Wahl по дело Macinský и Macinská (C‑482/12, EU:C:2013:765, т. 64 и 96).
(
29
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 55, 60 и 61). Съдържанието на приложимите по това дело разпоредби от Гражданскопроцесуалния кодекс по същество съответства на член 325 от Гражданския процесуален кодекс, приложим към спора в главното производство.
(
30
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 58).
(
31
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 62).
(
32
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 64). Съдът се позовава на решенията на ЕСПЧ от 13 май 2008 г., McCann с/у Обединено кралство (CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, § 50) и от 25 юли 2013 г., Rousk с/у Швеция (CE:ECHR:2013:0725JUD002718304, § 137). По-скорошно решение в областта на принудителната публична продан на жилище е решението от 12 юли 2016 г., Vrzić с/у Хърватия (CE:ECHR:2016:0712JUD004377713). ЕСПЧ разграничава това дело от съдебната практика, установена с решение McCann, доколкото за разлика от останалите дела, по които ищците са живеели в държавни апартаменти или социални жилища, по дело Vrzić с/у Хърватия другите страни в изпълнителното производство са частни лица. ЕСПЧ констатира, че в конкретния случай принудителната продан на къщата трябва да се счита за „необходима в едно демократично общество“ предвид рисковете, които ищците съзнателно са поели, вземайки в заем значителна парична сума за своята дейност и предоставяйки къщата си като обезпечение. Освен това посоченото решение отчита факта, че ищците не са оспорили нито един от договорите за заем пред националните съдилища по съответния ред.
(
33
)	Решение от 10 септември 2014 г., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 65). Решението се позовава на „правото на жилище“. Член 7 от Хартата обаче, който е част от дял II, озаглавен „Свободи“, утвърждава правото на зачитане на жилището. Именно в контекста на разпоредбите на Хартата в дял „Солидарност“ и по-специално в член 34, параграф 3 от нея Съюзът „признава и зачита правото на социална помощ и на помощ за жилище“.
(
34
)	Решение от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 59).
(
35
)	Решение от 10 септември 2014 г. (C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 66). Курсивът е мой.
(
36
)	Запитващата юрисдикция цитира решението на Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховния съд на Словакия) от 29 януари 2019 г., ref. 8Cdo/147/2017.
(
37
)	Жалбоподателите посочват, че дори когато оспорват проданта и отстояват правото си да останат в жилището докато трае производството, потребителите често са подложени на тормоз от страна на новите собственици, които прекъсват достъпа до електричество или сменят ключалката.
(
38
)	Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2018 г., Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, т. 52).
(
39
)	Решение от 17 юли 2014 г., Sánchez Morcillo и Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, т. 38). По-общо, що се отнася до необходимостта от строга регулация на договорите, които осигуряват основни нужди като жилище, кредит и работа в контекста на дългосрочните договорни отношения, вж. ‘Principles of Life-Time Contracts’, разработени от Social Contract Law Group (EuSoCo) и анализирани в Ratti, L. (ed.), Embedding the Principles of Life Time Contracts, A Research Agenda for Contract Law, Eleven, 2018.
(
40
)	Вж. в този смисъл решение от 17 юли 2014 г., Sánchez Morcillo и Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, т. 38).
(
41
)	Whitehouse, L., ‘The Home-Owner: Citizen or Consumer?’, in Bright, S. и Dewar, J., Land Law Themes and Perspectives (Oxford University Press, Oxford, 1998, pp. 183–205).
(
42
)	Решение от 25 януари 2022 г., VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
43
)	Вж. в този смисъл решение от 20 септември 2018 г., EOS KSI Slovensko (C‑448/17, EU:C:2018:745, т. 53).
(
44
)	Решения от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 45), от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 61) и от 17 май 2022 г., Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, т. 43).
(
45
)	Решение от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 66).
(
46
)	Решение от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 50).
(
47
)	Вж. в този смисъл решение от 6 юни 2019 г., Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, т. 46).
(
48
)	Вж. Насоки на ЕБО относно просрочени задължения и реализиране на обезпечения, 1 юни 2015 г. (EBA/GL/2015/12), т. 11.
(
49
)	В това отношение запитващата юрисдикция припомня решение от 15 март 2012 г., Pereničová и Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, т. 43), в което Съдът постановява, че установяването на нелоялния характер на дадена търговска практика е един от елементите, на които компетентният съд може да основе преценката си относно неравноправния характер на договорните клаузи по силата на член 4, параграф 1 от Директива 93/13. В решение от 19 септември 2018 г., Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, т. 33) се пояснява, че договор, който служи като изпълнителен титул, не може да бъде обявен за недействителен само поради това че съдържа клаузи, противоречащи на общата забрана на нелоялните търговски практики, съдържаща се в член 5, параграф 1 от Директива 2005/29.
(
50
)	Решение от 22 септември 2022 г., Vicente (Производство за изпълнение на вземания за адвокатски възнаграждения) (C‑335/21, EU:C:2022:720, т. 83 и цитираната съдебна практика).
(
51
)	Решение от 22 септември 2022 г., Vicente (Производство за изпълнение на вземания за адвокатски възнаграждения) (C‑335/21, EU:C:2022:720, т. 84).
(
52
)	Решение от 20 юли 2017 г., Gelvora (C‑357/16, EU:C:2017:573, т. 21).
(
53
)	Решение от 20 юли 2017 г., Gelvora (C‑357/16, EU:C:2017:573, т. 22 и 23).
(
54
)	Решение от 2 септември 2021 г., Peek & Cloppenburg (C‑371/20, EU:C:2021:674, т. 34).
(
55
)	Решение от 12 юни 2019 г., Orange Polska (C‑628/17, EU:C:2019:480, т. 37).
(
56
)	Решение от 12 юни 2019 г., Orange Polska (C‑628/17, EU:C:2019:480, т. 33).
(
57
)	Решение от 2 септември 2021 г., Peek & Cloppenburg (C‑371/20, EU:C:2021:674, т. 39).
(
58
)	Вж. в този смисъл решение от 16 април 2015 г., UPC Magyarország (C‑388/13, EU:C:2015:225, т. 53).
(
59
)	Определение от 12 октомври 2016 г., Horžić и Pušić (C‑511/15 и C‑512/15, EU:C:2016:787, т. 29 и цитираната съдебна практика).
(
60
)	Вж. по аналогия определение от 12 октомври 2016 г., Horžić и Pušić (C‑511/15 и C‑512/15, EU:C:2016:787, т. 27).
(
61
)	Съгласно член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2014/17 тази директива се прилага за договори за кредит, обезпечени с ипотека или друго сравнимо обезпечение върху жилищен недвижим имот, използвано обичайно в дадена държава членка, или обезпечени с право, свързано с жилищен недвижим имот.
(
62
)	Вж. съображение 3 от Директива 2014/17.
(
63
)	Решение от 11 септември 2019 г., Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702, т. 29 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Решение от 11 септември 2019 г., Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702, т. 30).
(
65
)	Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета за хармонизиране на законовите, подзаконовите и административните разпоредба на държавите членки относно потребителските кредити, COM (2002) 443 final (ОВ C 331 E, 2002 г., стр. 200), стр. 221.
(
66
)	Решение от 21 април 2016 г. (C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 86).
(
67
)	Решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 91).