62010CC0214_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Съдържание
I –  Въведение
II –  Правна уредба
А –Право на Съюза
Б –Национална правна уредба
III –  Обстоятелства по спора, главното производство и преюдициалните въпроси
IV –  Производството пред Съда
V –  Основни доводи на страните
VI –  От правна страна
А – Общи положения
Б – По отделните преюдициални въпроси
1.  Основни моменти от съдебната практика съгласно Решение по дело Schultz-Hoff и др.
2.  По въпроса дали смисълът и целта на Директива 2003/88 изискват натрупване на правата на отпуск и обезщетение
а) Доводи в подкрепа на натрупването на права
б) Доводи срещу натрупването на права
i) Изискване за своевременно ползване на отпуска
ii) Липса на очевидно нарастване на въздействието на отпуска като почивка
iii) Отрицателни последици за икономическата и социалната интеграция на работника
–	Рискове за интеграцията на работника в работните процеси
–	Риск за запазването на трудовото правоотношение
iv) Риск от организационно и финансово натоварване на малки и средни предприятия
v) Риск от изопачаване на правото на обезщетение за неползван отпуск
в) Междинно заключение
3.  Съответствие с правото на Съюза на ограничаване във времето на възможността за прехвърляне на права на годишен отпуск и на обезщетение
а) Решение по дело Schultz-Hoff и др. като отправна точка
б) Подход за ограничаване във времето на периода на прехвърляне
в) Право на преценка на държавите членки при определяне на срока
г) Междинно заключение
4.  Окончателно заключение
VII –  Заключение
I – Въведение
1. В рамките на настоящото преюдициално запитване по член 267 ДФЕС Landesarbeitsgericht Hamm (наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“) отправя към Съда два въпроса относно тълкуването на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време(2) .
2. Посочените въпроси възникват в рамките на спор между г‑н Schulte, бивш работник, който вследствие на тежко заболяване е категоризиран като изцяло неработоспособно лице, и неговия бивш работодател — дружеството KHS AG (наричано по-нататък „KHS“), относно правото на финансово обезщетение за неползвания поради заболяването му отпуск. По същество запитващата юрисдикция поставя въпроса дали правото на Съюза, както е тълкувано от Съда в неговата съдебна практика, изисква правата на работника да получи дължими като платен годишен отпуск суми да бъдат натрупвани за няколко години, дори когато работникът не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск поради продължителна неработоспособност.
3. В случая Съдът е сезиран с искане да доразвие съдебната си практика във връзка със съотношението между годишен отпуск и отпуск по болест, която води началото си от Решение по съединени дела Schultz-Hoff и Stringer(3), и при нужда да посочи границите на утвърденото в правото на Съюза право на платен годишен отпуск и неговото производно право — това на заплащане на отпуска, когато трудовото правоотношение бъде прекратено, по-специално с оглед на въпроса как следва да бъдат съвместени съответните интереси на работника и на работодателя.
II – Правна уредба
А – Право на Съюза (4)
4. Член 1 от Директива 2003/88 предвижда следното:
„Предмет и приложно поле
1. Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2. Настоящата директива се прилага за:
а) минималната продължителност на … годишния отпуск …
[…]“.
5. Съгласно член 7 от тази директива:
„Годишен отпуск
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
2. Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.
6. Член 17 от Директива 2003/88 предвижда, че държавите членки могат да дерогират определени разпоредби от тази директива. Не е допустимо дерогиране на член 7 от посочената директива.
Б –Национална правна уредба
7. Член 1 от Федералния закон за отпуските от 8 януари 1963 г. (наричан по-нататък „BUrlG“) в редакцията си от 7 май 2002 г. предвижда по-конкретно следното:
„Всеки работник има право на платен отпуск всяка календарна година“.
8. Съгласно член 3 („Продължителност на отпуска“), параграф 1 от BUrlG:
„Отпускът е поне 24 работни дни годишно“.
9. Съгласно член 7 („Определяне, прехвърляне и обезщетяване на отпуска“), параграфи 3 и 4 от BUrlG:
„3. Отпускът се предоставя и ползва през текущата календарна година. Прехвърляне на отпуск към следващата календарна година се разрешава единствено по неотложни причини, свързани с предприятието или лично с работника. При прехвърляне отпускът може да се предостави и ползва през първите три месеца на следващата календарна година.
4. Ако поради прекратяване на трудовото правоотношение отпускът вече не може да се предостави изцяло или отчасти, следва да се изплати обезщетение за него“.
10. Член 13 от BUrlG предвижда, че колективните трудови договори могат да се отклонят от някои разпоредби, сред които член 7, параграф 3 от BUrlG, при положение че това не е неблагоприятно за работниците.
11. Съгласно член 11 („Принципи на предоставяне на отпуска“) от Einheitliche Manteltarifvertrag für die Metall- und Elektroindustrie Nordrhein-Westfalen (Единен колективен трудов договор за металургичната и електрическата промишленост на Северен Рейн-Вестфалия) от 18 декември 2003 г. (наричан по-нататък „EMTV“):
„1. По силата на следващите разпоредби работниците/стажантите имат право на платен годишен отпуск за всеки референтен период. Референтен период е календарната година.
Правото на отпуск се погасява три месеца след изтичане на календарната година, освен ако е предявено без резултат или ако отпускът не е ползван поради производствени причини.
Ако отпускът не е ползван поради заболяване, правото на годишен отпуск се погасява по давност 12 месеца след изтичане на периода по параграф 2.
[…]
3. Периодът за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение освен при прекратяване на трудовото правоотношение/стажа“.
III – Обстоятелства по спора, главното производство и преюдициалните въпроси
12. По данни на запитващата юрисдикция страните по главното производство спорят дали след прекратяване на трудовото правоотношение KHS дължи на г‑н Schulte обезщетение за неползван годишен отпуск за периода от 2006 г. до 2008 г.
13. От април 1964 г. г‑н Schulte работи като шлосер в дружеството KHS, съответно при неговия предшественик. По отношение на трудовия му договор се прилагат разпоредбите на EMTV. Гарантираното от EMTV право на платен годишен отпуск е определено на 30 работни дни.
14. На 23 януари 2002 г. г‑н Schulte получава инфаркт. От 26 февруари 2002 г. до 16 април 2002 г. той преминава през възстановителна програма, която приключва с категоризирането му като неработоспособен. Считано от 2002 г., г‑н Schulte е лице с тежко увреждане. От 1 октомври 2003 г. той получава срочна пенсия предвид пълната му неработоспособност, както и пенсия за инвалидност.
15. На 25 август 2008 г. страните се договарят да прекратят трудовото правоотношение, считано от 31 август 2008 г.
16. На 18 март 2009 г. г‑н Schulte подава иск за изплащане на обезщетение за неползван годишен отпуск пред Arbeitsgericht Dortmund, който се отнася до периода от 2006 г. до 2008 г. съответно по 35 работни дни и е в общ размер на 9162,30 EUR. С Решение от 20 август 2009 г. Arbeitsgericht Dortmund му присъжда брутно обезщетение от 6 544,50 EUR и отхвърля иска в останалата му част. В решението става въпрос за обезщетяване на законоустановеното право на минимален годишен отпуск от 20 работни дни, както и на правото на отпуск поради инвалидност от пет работни дни за периода от 2006 г. до 2008 г.
17. KHS обжалва посоченото решение пред запитващата юрисдикция. То твърди, че съгласно разпоредбите на член 11, параграф 3, точка 1 от EMTV правото на годишен отпуск за 2006 г. и за 2007 г. било вече погасено по давност с изтичането на периода за прехвърляне на отпуска. Не било пропорционално да се предоставя на работник в отпуск по болест право на пълен годишен отпуск, без да се вземат предвид сроковете за прехвърляне и погасяване по давност на отпуска, в настоящия случай за референтен период от 3 години.
18. Запитващата юрисдикция установява, че в настоящия случай, въз основа на разпоредбите на член 11, параграф 3, точка 1 от EMTV, правото на годишен отпуск на г‑н Schulte за 2006 г. е погасено по давност на 3 март 2008 г. В своето Решение от 20 януари 2009 г. по дело Schultz-Hoff и др. (C‑350/06 и C‑520/06) Съдът е постановил, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 допуска наистина загуба на посоченото право при изтичането на референтния период или на период на прехвърляне, обаче при условие че съответният работник е имал действително възможност да упражни правото, което Директивата му предоставя. Според посоченото решение работници, които са били в отпуск по болест по време на целия референтен период и извън определения в националната правна уредба период на прехвърляне, нямали такава възможност.
19. Запитващата юрисдикция счита, че извън периода на прехвърляне и до края на трудовото си правоотношение г‑н Schulte по здравословни причини е бил не само напълно неработоспособен, но и нетрудоспособен. Затова, както е посочено и в производството по дело Schultz-Hoff, той е нямал възможност да предяви правото си на платен годишен отпуск до прекратяване на трудовото си правоотношение.
20. Все пак запитващата юрисдикция има съмнения дали в случай като този по настоящото производство националните разпоредби не следва да се прилагат поради нарушение на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88. Действително запитващата юрисдикция не смята непременно, че с Решение по дело Schultz-Hoff и др. Съдът е признал и възможността работник в продължителен отпуск по болест да се ползва с неограничено във времето право на натрупване на годишен отпуск. Тя изтъква, че ако това беше така, то жалбоподателят по главното производство би имал право на обезщетение за 60 дни отпуск; в случай че упражни изцяло правото си на отпуск за периода на своята неработоспособност, жалбоподателят дори би имал право на обезщетение за 140 дни отпуск.
21. При тези условия Landesgericht Hamm решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Следва ли член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство и/или практика, съгласно които правото на минимален платен годишен отпуск се погасява в края на съответния период и/или на периода, за който е прехвърлен отпускът, дори когато работникът е бил дълго време неработоспособен (като последицата от тази продължителна неработоспособност е, че работникът би могъл да натрупа минималния отпуск за няколко години, ако възможността за прехвърляне на този отпуск не беше ограничена във времето)?
При отрицателен отговор на предходния въпрос, трябва ли възможността за прехвърляне на отпуск да е налице в продължение на поне 18 месеца?“.
IV – Производството пред Съда
22. Преюдициалното запитване от 15 април 2010 г. е постъпило в Секретариата на Съда на 4 май 2010 г.
23. В срока по член 23 от Статута на Съда писмени становища са представили германското и датското правителство, както и Европейската комисия.
24. Упражнявайки правомощията си да разпорежда мерки от процесуален характер, Съдът изисква от г‑н Schulte и от KHS да отговорят писмено на някои въпроси относно фактите и обстоятелствата по спора, като отговорите са получени в определения срок.
25. В съдебното заседание на 3 май 2011 г. са взели участие и са изложили становището си процесуалните представители на KHS, на г‑н Schulte, на германското и на датското правителство, както и на Комисията.
V – Основни доводи на страните
26. Твърденията на участниците в производството се отличават с многобройни съвпадения както по отношение на доводите, така и по отношение на изводите.
27. Така всички участници в производството
са съгласни, че на първия преюдициален въпрос следва да се отговори отрицателно. По същество те предлагат на първия преюдициален въпрос да се отговори в смисъл, че член 7 от Директива 2003/88/ЕО допуска национално законодателство и/или практика, съгласно които правото на платен годишен отпуск, съответно на финансово обезщетение за отпуск, се погасява в края на определен период, когато поради продължително заболяване работникът не е могъл да предяви правото си на годишен отпуск до прекратяването на трудовото правоотношение.
28. Както KHS, така и германското правителство
приемат ограничение от 18 месеца на периода на прехвърляне, през който работникът може да ползва годишния си отпуск, тъй като Директива 2003/88 не изисквала неограничено натрупване на правото на годишен отпуск. Във връзка с това те се позовават на разпоредбите на член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 относно платения годишен отпуск (нова редакция), приета от Международната организация на труда (МОТ) на 24 юни 1970 г. (наричана по-нататък „Конвенция № 132“), която предвиждала съответен срок. Те приемат, че посоченият срок удовлетворява както защитната цел на Директива 2003/88, така и интересите на работниците и на работодателите. Според тях определянето на срок не само ще спести на работодателите затруднения при организацията на работното време, но и ще предотврати необходимостта те да трябва да освобождават работници в продължителен отпуск по болест.
29. Датското правителство
също подкрепя едно подходящо ограничение във времето, което би попречило отпускът да се натрупва неограничено. Според него целта на Директива 2003/88 да гарантира безопасността и здравето на работниците не налага правото на годишен отпуск да се предоставя в пълен обем за няколко последователни години. По-нататък, подобно на KHS, датското правителство посочва и финансовите тежести, които иначе биха понесли предприятията, ако по силата на член 7, параграф 2 правото на обезщетяване на отпуска би следвало да се предоставя неограничено. За разлика от KHS и от германското правителство обаче, то не посочва определена граница във времето, а вместо това се позовава на свободата на действие на държавите членки.
30. Комисията
твърди, че не съществуват основания да се приеме, че при приемането на Директива 2003/88 законодателят на Съюза е искал по аналогия да включи предвидения в Конвенция № 132 максимален период на прехвърляне от 18 месеца след изтичане на референтната година и в случаи на продължителен отпуск по болест, като по този начин хармонизира националните правни уредби и практики. Определянето на максимален период на прехвърляне в много по-голяма степен спадало към компетентността на държавите членки, които следвало да посочат условията за прилагане на член 7 от Директива 2003/88. Посоченият срок обаче трябвало да бъде подходящ, за да се гарантират целите на Директивата. Комисията счита, че при всички случаи 18-месечният срок е съвместим с Директивата. Във всеки случай според нея срок от 18 месеца съответства на Директивата. Тя посочва, че тези съображения се отнасяли и до правото на обезщетение съгласно член 7, параграф 2, още повече че то представлявало вторично и акцесорно обезщетяване на първичното право на годишен отпуск, поради което съществувало само доколкото от посочената разпоредба можело да се изведе право на годишен отпуск.
31. В съдебното заседание г‑н Schulte обяснява, че той наистина иска обезщетение за годишния отпуск, който не е могъл да ползва през периода от 2006 г. до 2008 г., но пояснява, че и според застъпеното от него правно становище правото на годишен отпуск, както и всяко друго право, не може да бъде предоставяно неограничено. Във връзка с това той се позовава на германската правна уредба, според която правото на годишен отпуск се погасява по давност след три години. Позовавайки се на тази уредба, г‑н Schulte потвърждава правомощията на сезираната със случая по главното производство национална юрисдикция евентуално да съкрати предявените размери на обезщетението за годишен отпуск. В репликата си обаче KHS
оспорва посочените доводи относно германското право и отрича компетентността на националните юрисдикции служебно да намаляват въпросните предявени права.
32. Г‑н Schulte
предлага на преюдициалните въпроси да се отговори в смисъл, че държавите членки могат да предвидят в националните си разпоредби кога точно да се погасяват по давност правата на годишен отпуск на работниците, като във всички случаи обаче предвидят възможност за прехвърляне за период най-малко осемнадесет месеца.
VI – От правна страна
А – Общи положения
33. По същество с преюдициалните си въпроси, които по-нататък ще бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска да узнае дали разработените от Съда в рамките на Решение по дело Schultz-Hoff и др. принципи по отношение на тълкуването на член 7 от Директива 2003/88 се прилагат и във връзка с отпуск по болест на работника, продължил няколко години, който трае до прекратяването на трудовото правоотношение. Следователно тези въпроси по същество имат за цел да изяснят дали при заболяване на работника в продължение на години правото на Съюза предвижда възможност за натрупване на правата на отпуск, съответно на обезщетение за годишен отпуск, или по-скоро на държавите членки е позволено да предвидят ограничение във времето за предявяването на посочените права.
34. За изясняване на този въпрос разпоредбите на член 7 от Директива 2003/88 трябва да бъдат внимателно разтълкувани с помощта на досегашната практика на Съда във връзка със съотношението между гарантираното според правото на Съюза право на годишен отпуск, от една страна, и отпуска по болест, от друга страна. Най-напред трябва да бъдат напомнени съществените моменти от посочената съдебна практика и в частност от споменатото решение, след което да се проучи какви изводи могат да се направят във връзка с разглежданите в случая въпроси.
35. Преди това е нужно да се посочат някои пояснителни бележки по предмета на изследването. Според текста на двата преюдициални въпроса те се отнасят до правото на платен годишен отпуск съгласно член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, въпреки че от акта за преюдициално запитване става ясно, че всъщност запитващата юрисдикция иска разяснения относно приложението на правото на обезщетение за неползван отпуск съгласно член 7, параграф 2 от Директива 2003/88, доколкото в главното производство става въпрос само за обезщетението, което г‑н Schulte претендира след прекратяване на трудовото правоотношение. Независимо от това ми се струва разумно да се изходи пряко от преюдициалните въпроси и в рамките на изследването да се започне от самото право на платен годишен отпуск по силата на член 7, параграф 1. В подкрепа на този подход е и обстоятелството, че посоченото право е оформено като първично, докато правото на обезщетение за годишен отпуск следва да се квалифицира като вторично, тъй като то може да се предоставя само ако правото на платен годишен отпуск вече не може да бъде упражнено поради прекратяване на трудовото правоотношение(5) . Освен това в известна степен правото на обезщетение за неползван отпуск е акцесорно спрямо правото на платен годишен отпуск, което между другото става ясно и от това, че според Съда възнаграждението на работника, което трябва да бъде запазено по време на периода на почивка, съответстващ на платения годишен отпуск, е също определящо за изчисляването на финансовото обезщетение за неползван годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение(6) . Затова изводите, които би трябвало да се направят от тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, по необходимост ще се отразят и на тълкуването на член 7, параграф 2.
Б – По отделните преюдициални въпроси
1. Основни моменти от съдебната практика съгласно Решение по дело Schultz-Hoff и др.
36. Както вече посочих, на първо място, ще разгледам въпроса какви изводи могат да бъдат направени от Решение по дело Schultz-Hoff и др. относно времевото ограничение на възможността за претендиране на вече придобити права на годишен отпуск, съответно на обезщетение за неползван отпуск.
37. Най-напред следва да се обърне внимание на точки 22—25 от Решение по дело Schultz-Hoff, където Съдът подчертава значението, което съдебната практика отдава на правото на платен годишен отпуск. Според постоянната съдебна практика посоченото право трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, който не може да бъде дерогиран и може да бъде прилаган от компетентните национални органи само в рамките, изрично посочени от самата Директива 2003/88(7) . С признаването на правото на платен годишен отпуск на равнище вторично право законодателят на Съюза иска да гарантира, че във всички държави членки работникът наистина ще може да ползва почивка „за да се осигури ефикасна защитата на безопасността и здравето му“(8) . Според практиката на Съда целта на правото на платен годишен отпуск е да позволи на работника да си почине и да разполага с период на отдих и свободно време(9) .
38. В точка 43 от Решение по дело Schultz-Hoff и др. Съдът е установил, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 допуска по принцип национална правна уредба, която предвижда условия и ред за упражняване на правото на платен годишен отпуск, изрично предоставено от тази директива, които включват дори „ загуба
на посоченото право при изтичането на референтния период или на период на прехвърляне“. С други думи, Съдът счита, че в националните си правни уредби държавите членки по принцип могат да предвидят възможност правото на платен годишен отпуск на работника да бъде упражнявано само в рамките на конкретно определен период и да се погасява по давност след изтичане на този период. В съображенията си Съдът по-специално се позовава на правомощията на държавите членки да определят период на прехвърляне, който има за цел да предостави на работника, който е бил възпрепятстван да ползва годишния си отпуск, допълнителна възможност да ползва този отпуск. По същество Съдът обосновава изводите си с обстоятелството, че „определянето на такъв период е част от условията за упражняване и осъществяване на правото на платен годишен отпуск и следователно по принцип е от компетентността на държавите членки“(10) . Следователно Директива 2003/88 по принцип позволява правото на платен годишен отпуск да се погасява по давност.
39. Важно е обаче да се посочи, че Съдът е обвързал правомощията на държавите членки да предвиждат погасяване по давност на правото на платен годишен отпуск с едно съществено условие, а именно „работникът, който губи правото си на платен годишен отпуск, действително да е имал възможност да упражни правото, което директивата му предоставя“(11) .
40. По отношение на главното производство по дело Schultz-Hoff и др. Съдът е приел, че посоченото условие не е изпълнено. Периодът на прехвърляне по това дело е бил само шест месеца(12) . Като е взел предвид специфичните обстоятелства по посоченото дело, Съдът е постановил, че „работник, който […] е в отпуск по болест през целия референтен период и след периода на прехвърляне, определен от националното право, е лишен от какъвто и да е период, даващ му възможност да се ползва от своя платен годишен отпуск“(13) . Явно мотивите на Съда се основават на идеята за възможно най-широко практическо приложение на залегналото в правото на Съюза право на платен годишен отпуск, чието осъществяване не може да бъде спъвано от пречки в националната правна уредба. Те се опират на два съществени вида съображения, които по-нататък ще разясня накратко.
41. От една страна, Съдът изхожда от обстоятелството, че отпускът по болест се предоставя на работника само за да може той да се възстанови от заболяване(14) и че по време на заболяването по принцип той не би могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск. Да се приеме, както посочва Съдът в точка 45 от решението, че релевантните национални разпоредби, и по-специално тези, определящи периода на прехвърляне, могат да предвидят погасяване на правото на работника на платен годишен отпуск, гарантирано от член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, без работникът да е имал действително възможност да упражни правото, което тази директива му предоставя, би означавало посочените разпоредби да нарушат социалното право, пряко предоставено на всеки работник от член 7 от посочената директива.
42. От друга страна, в точка 48 от решението Съдът е пояснил, че както не могат да изключват възникването на правото на платен годишен отпуск, така държавите членки не могат да предвиждат и погасяване на посоченото право за работник, който е в отпуск по болест през целия референтен период и през периода на прехвърляне, какъвто е случаят с ищеца в главното производство. Това съображение отвежда до практиката на Съда, водеща началото си от Решение по дело BECTU(15), според която „в своите вътрешни правни разпоредби държавите членки наистина могат да определят условия за упражняването и прилагането на правото на годишен отпуск, но не могат да обвързват възникването на това пряко произтичащо от Директива 93/104 право с каквото и да било условие“.
43. Следователно Съдът разглежда въпроса за прехвърлянето във времето на правото на годишен отпуск като условие за прилагането, чиято уредба е от компетентността на държавите членки. Посочената вътрешнодържавна регулаторна компетентност обаче свършва там, където избраната разпоредба засяга ефективността на правото на платен годишен отпуск до такава степен, че постигането на целта на посоченото право вече не е гарантирано.
44. От изложените по-горе съображения в точка 49 от решението Съдът е направил извода, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практика, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск се погасява с изтичането на референтния период и/или на периода на прехвърляне, определен от националното право, дори когато работникът е бил в отпуск по болест през целия референтен период или в част от него и неработоспособността му е продължила до прекратяването на трудовото му правоотношение, поради което той не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск.
45. В точка 62 от решението Съдът е постановил, че това съответно следва да важи и за предвиденото по силата на член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 финансово обезщетение. По същество той се мотивира с функционалната идентичност на уредените в член 7 от Директива 2003/88 права. Изплащането на финансово обезщетение на работника след прекратяване на трудовото правоотношение компенсира факта, че последният не е могъл да се възползва от това право заради невъзможността си да упражни правото си на годишен отпуск. Според Съда Директивата разглежда правото на годишен отпуск и правото на парично обезщетение на това основание като „съставляващо двете части на едно-единствено право“. По тази причина той е постановил, че посочените разпоредби на Директивата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национални разпоредби или практики, ако в рамките на посочените по-горе обстоятелства работникът не получи финансово обезщетение за неползвания годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение.
46. Все пак следва да се посочи, че за разлика от настоящото производство в рамките на дело Schultz-Hoff и др. все още не е било необходимо Съдът да се произнася по въпроса дали ограничаването на периода на прехвърляне до осемнадесет месеца представлява условие за ползване на минимален годишен отпуск по смисъла на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, което съответства на правото на Съюза. Във връзка с това трябва да се припомни, че предмет на главното производство по посоченото дело е правото на отпуск на работника за 2004 г. и за 2005 г., като трудовото правоотношение е прекратено в края на септември 2005 г. Следователно по това дело във всички случаи може да бъде поставен въпросът дали спорното право на отпуск за 2004 г. е могло да бъде погасено в срок от девет месеца. Предметът на предишното преюдициално запитване обаче е бил друг. Изходното положение по настоящото производство е принципно различно. Като се има предвид фактът, че в главното производство г‑н Schulte иска обезщетение за отпуск за периода от 2006 г. (считано от 1 януари 2006 г.)(16) до 2008 г. (до прекратяването на договорното правоотношение на 31 август 2008 г.), а упражняването на тези права предполага период на прехвърляне над осемнадесет месеца, поставеният от запитващата юрисдикция по настоящото дело въпрос относно възможността за ограничение във времето определено се нуждае от цялостно изясняване.
47. В резултат следва да се установи, че до момента Съдът не е изразил изрично становище по въпроса дали сегашното правно положение изисква правата на отпуск и обезщетение в резултат на отсъствие на работника поради отпуск по болест да бъдат неограничено натрупвани във времето, въпреки че досега Решени по дело Schultz-Hoff и др. е било разбирано в този смисъл. Настоящото дело дава възможност на Съда да уточни досегашната си съдебна практика и да изясни този спорен въпрос.
2. По въпроса дали смисълът и целта на Директива 2003/88 изискват натрупване на правата на отпуск и обезщетение
48. С оглед на специфичните обстоятелства по главното производство, в частност на противоположните интереси на страните по него, възниква обоснованият въпрос дали натрупването на правата на отпуск и обезщетение изобщо се налага от правна гледна точка, за да се постигнат целите на Директивата. Когато доразвива съдебната си практика относно правото на отпуск, Съдът трябва да намери целесъобразно решение, което в еднаква степен да отчита интересите на работника и на работодателя. Струва ми се наложително обхватът на признатите по силата на член 7 от Директива 2003/88 права на работника да бъде прецизиран чрез тълкуване, за да не се допусне в крайна сметка тези права да не изпълнят предвидената цел.
49. По-нататък ще разгледам този въпрос, като представя редица доводи както в подкрепа, така и срещу изискването за натрупване на права на годишен отпуск, като посочените доводи трябва да бъдат изследвани по отношение на тяхната валидност и при нужда да бъдат съпоставени.
а) Доводи в подкрепа на натрупването на права
50. Самото Решение по дело Schultz-Hoff и др. би могло да предостави някои доводи в подкрепа на становището, че поне при определени обстоятелства, които се характеризират с продължителен отпуск по болест на работниците, би трябвало да се предвижда неограничено натрупване на права на отпуск и обезщетение за по-дълги периоди.
51. В подкрепа на това, от една страна, би могло да се изтъкне обстоятелството, че посоченото решение оставя широко отворен въпроса за възможността по принцип тези права да бъдат погасени по давност, съответно да отпаднат при продължително заболяване на работника. Така обаче не би се отчело обстоятелството, че в рамките на посоченото дело все още не е имало повод Съдът да се произнася по този аспект. В този смисъл посоченият довод е неубедителен.
52. От друга страна, като довод може да бъде приведена несигурността, която по принцип е свързана с болестните състояния. Наистина посоченият аспект е от фактически характер, но трябва да бъде включен в анализа с оглед на свързаните с него правни последици. Съдът се е произнесъл и по този асп ект, като в точка 51 от посоченото по-горе решение правилно е пояснил, че „настъпването на неработоспособност поради болест е непредвидимо“. Затова настъпването на заболяване често се оказва също толкова непредвидимо, колкото и отзвучаването му. Както посочва и запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване(17), не на последно място и по тази причина неработоспособността следва да бъде положително установена с лекарски прегледи. Целта е в отношенията между работник и работодател да цари правна сигурност. Ако обаче, както в случая по главното производство, съществува несигурност дали работникът изобщо някога ще оздравее, натрупването на права на годишен отпуск и обезщетение за години напред не може да бъде изключено предварително, без връщането на работника към трудовия живот да се осъществи успешно. Независимо от всичко би следвало да е безспорно, че както заболяването не може да бъде противопоставено на работника поради отсъствието му от работното място, така и самото заболяване не може да се превръща в повод да му се отнема гарантираното според правото на Съюза право на годишен отпуск. Съгласно посочените доводи би било логично в положение като това по главното производство да се изисква неограничено натрупване на права на отпуск.
53. Становището, че правата на годишен отпуск и на обезщетение за отпуска би трябвало да се натрупват, определено не може да се оспорва с довода, че самото заболяване отнемало възможността на работника да упражни предоставените му от Директивата права. Както Съдът еднозначно е постановил в Решение по дело Schultz-Hoff и др., работникът притежава правата по силата на член 7 от Директивата, независимо дали е бил болен или не през референтния период или през периода на прехвърлянето. Това следва от точка 40 от посоченото решение, в която Съдът ясно е посочил, че „Директива 2003/88 не прави никакво разграничение между работниците, които отсъстват от работа поради краткосрочен или продължителен отпуск по болест през референтния период, и работниците, които действително са полагали труд през посочения период“. По-нататък съгласно точка 41 от решението Съдът прави извода, че „относно работниците в надлежно предписан отпуск по болест правото на платен годишен отпуск, предоставено от самата Директива 2003/88 на всички работници […], не може да бъде обвързано от държава членка със задължението за действително полагане на труд през установения от държавата референтен период“(18) . Следователно посочената съдебна практика би могла да бъде разбирана и в смисъл, че продължително заболяване на работника, чийто край не може да се предвиди предварително, не представлява легитимна причина за отказ от неограничено натрупване на права на годишен отпуск и обезщетение за годишен отпуск.
54. На това място все пак трябва да се вмъкне една бележка от различно естество, за да се избегне недоразумението, явно заложено в основата на доводите на KHS. С оглед на еднозначното становище на Съда относно ненакърнимостта на правото на годишен отпуск, дори и при продължително заболяване, твърденията на KHS, според които на работника трябва да бъде отказано правото на годишен отпуск поради обусловеното му от заболяване отсъствие, следва да бъдат отхвърлени. Въз основа на вече описаната тясна връзка между двете права(19) същото би трябвало да важи и за правото на обезщетение за неползван годишен отпуск по силата на член 7, параграф 2, което не може да бъде отказвано например с позоваване на невъзможността за упражняване на правото на обезщетение за неползван отпуск поради евентуално продължително заболяване(20) .
55. Следователно според прочита Решение по дело Schultz-Hoff и др. би могло да предостави доводи в подкрепа на становището, че при определени положения, характеризиращи се с продължителни периоди на отпуск по болест на работниците, правата на годишен отпуск и на обезщетение трябва да се натрупват неограничено и в рамките на значителни периоди от време(21) . Подобно разбиране на посочената съдебна практика по отношение на главното производство би имало за резултат г‑н Schulte да има право на обезщетение за неползвания си годишен отпуск за периода от 2006 г. до 2008 г.
б) Доводи срещу натрупването на права
56. Изпреварвайки заключението от анализа ми, ще отбележа, че според мен натрупването на права на годишен отпуск не се налага от правна гледна точка, за да се постигне целта за осигуряване на почивка. В крайна сметка едно тълкуване в подобен смисъл на член 7 от Директива 2003/88 ми изглежда в противоречие с интересите както на работника, така и на работодателя. По-нататък ще изложа редица доводи в подкрепа на становището си.
i) Изискване за своевременно ползване на отпуска
57. Както Съдът е постановил в Решение по дело Federatie Nederlandse Vakbeweging(22), положителното въздействие на платения годишен отпуск върху безопасността и здравето на работника се проявява напълно, ако този отпуск се ползва по принцип в предвидената за тази цел година, тоест текущата година, при все че това време за почивка безспорно не губи значението си, дори когато се ползва в по-късен период от време, например през периода на прехвърляне. Както правилно отбелязват германското правителство(23), Комисията(24) и KHS(25), посочената съдебна практика следва да бъде разбирана в смисъл, че референтният период и действителното ползване на годишния отпуск все пак трябва да бъдат сравнително близки по време(26) . Както е потвърдено и в съдебната практика, независимо че отпускът по болест със сигурност не представлява допустима от правна гледна точка причина работодателят да откаже ползването на платен годишен отпуск, посоченото право безспорно се отличава с определена целесъобразност. Тя се изразява по-конкретно в това, че между изпълняваната дотогава работа и отпуска съществува както времева, така и причинна връзка. Затова не става ясно как годишният отпуск би следвало да изпълнява функцията си, ако се ползва едва след няколкогодишно отсъствие от работа. Целта на отпуска да осигури почивка от натоварването и стреса през годината, а от почивката и свободното време през периода на годишния отпуск да се почерпят нови сили за остатъка от годината, не се постига, ако годишният отпуск се ползва едва години по-късно.
ii) Липса на очевидно нарастване на въздействието на отпуска като почивка
58. Освен това не става ясно доколко натрупване на правата на годишен отпуск за няколко години подред би било абсолютно необходимо, за да се постигне целта за осигуряване на почивка. Принципно почивката, която годишният отпуск трябва да гарантира, би следвало да се осигури и когато през следващата година се предоставя отново право на годишен отпуск. Нито страните по делото посочват, нито изглежда обективно обусловено удвояването или дори утрояването на минималния годишен отпуск да води до нарастване на неговото въздействие за осигуряване на почивка(27) . В много по-голяма степен изглежда правилно и подходящо отпускът да бъде обвързан с количествено съобразено съотношение спрямо действителната нужда от почивка. Посоченото подходящо съотношение може да бъде постигнато с предоставянето на годишен отпуск, чиято продължителност все пак надхвърля определения в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 минимален годишен отпуск от четири седмици, без обаче да представлява просто механично сумиране.
iii) Отрицателни последици за икономическата и социалната интеграция на работника
– Рискове за интеграцията на работника в работните процеси
59. По-нататък в рамките на изследването на правното изискване за евентуално натрупване на права на годишен отпуск ми се струва необходимо да се разгледа и още един аспект, на който KHS според мен правилно обръща внимание. От икономическа гледна точка целта на годишния отпуск да осигури почивка на работника е в интерес както на работника, така и на работодателя. Ако се анализира човешкият труд, бил той под формата на физическа или умствена работа (човешки капитал), като производствен фактор, то несъмнено работодателят е принципно заинтересуван след упражняване на правото си на годишен отпуск работникът отново да се интегрира в работните процеси и да предостави способностите си в услуга на предприятието. Посоченият интерес би трябвало изцяло да съвпада с този на работника, още повече че е логично да се приеме, че след отсъствие поради отпуск по болест повторното включване на работника в трудовия живот принципно би следвало да стои на преден план. KHS има право, доколкото на възстановилия се работник трябва да се даде възможност да се интегрира отново в работните процеси. Ако извън съответния годишен отпуск той отново бъде изключен от работните процеси поради дългосрочен или продължителен годишен отпуск, възниква опасение, че това би се отразило непродуктивно на неговата професионална кариера(28) .
60. Едва ли обаче законодателят на Съюза е възнамерявал да предостави на работника социално право, чието упражняване би довело непряко до засилване на неговото икономическо и социално изключване. Във връзка с това следва да се припомни, че Директива 2003/88 е приета въз основа на член 137, параграф 2 ЕО с цел защита на безопасността и здравето на работниците, като според член 137, параграф 1 ЕО регламентиращата функция на законодателя на Съюза трябва да допринесе за постигането на посочените в член 136 ЕО цели. Фактът, че посочената разпоредба от Договора има програмен характер, не означава, че е лишена от правно действие. Тя има значение особено при тълкуването на останалите разпоредби на Договора и на вторичното законодателство по социални въпроси(29) . Тази разпоредба на Договора установява като задължителни цели „подходяща социална закрила“ на работника, но също и „насърчаване на заетостта“ и „развитие на човешките ресурси с оглед високо и устойчиво равнище на заетост и борба с изключването от социалния живот“. Следователно тълкуване на член 7 от Директива 2003/88, което би би ло в противоречие с интегрирането на трудовия пазар на работник след продължителен отпуск по болест, е недопустимо.
– Риск за запазването на трудовото правоотношение
61. Освен това тълкуване на член 7 от Директива 2003/88 в полза на неограничено във времето натрупване на права на отпуск и обезщетение би могло да доведе до тежки последици, които в крайна сметка да поставят под въпрос характера на подобно тълкуване, който на пръв поглед е защита на работника. Както вече беше посочено в предходните съображения, трудовото правоотношение е и си остава ключът към икономическата и социалната интеграция на работника. Във връзка с това следва да се има предвид, че отрицателните последици за работодателя както поради дългото отсъствие на работника, така и поради финансовото бреме вследствие на натрупани права на отпуск и обезщетение, които ще разгледам конкретно по-нататък, потенциално биха могли да подтикнат работодателя при определени обстоятелства да се раздели възможно най-скоро с трайно неработоспособен работник, за да избегне посочените отрицателни последици(30) . В този смисъл може да бъде приета преценката на KHS(31), че не е изключена възможността именно малки и средни предприятия да пристъпят към освобождаване на работници в продължителен отпуск по болест. Подобно развитие, което противоречи на икономическата и социалната интеграция на работниците, би било безспорно несъвместимо с посочените по-горе цели на член 136 ЕО.
iv) Риск от организационно и финансово натоварване на малки и средни предприятия
62. Както правилно посочва датското правителство(32), отсъствието на работници в продължителен отпуск по болест по принцип е свързано със значителни трудности при организацията на труда в предприятието, доколкото посоченото обстоятелство го принуждава да вземе нужните организационни мерки за подходящо заместване на заболелия работник(33) . Ако непосредствено след завръщането си от отпуск по болест работникът изцяло упражни правото си на годишен отпуск или дори за няколко референтни години наведнъж, то в резултат разглежданото първоначално като временно положение се превръща в постоянно. Посочените трудности били още по-сериозни, когато става въпрос за по-малки предприятия(34) .
63. Освен това не бива да се подценяват и евентуалните финансови разходи за предприятията, ако след прекратяване на трудовото правоотношение на работник в продължителен отпуск по болест бъдат задължени да му изплатят обезщетението за няколко последователни години с натрупване на права на годишен отпуск(35) . Както KHS(36) многократно посочва в писменото си становище, те биха могли да бъдат значителни.
64. Анализът на разпоредбите на първичното право относно социалната политика на Съюза и преди всичко на член 136 ЕО и на член 137, параграф 2 ЕО показва, че при осъществяването на социалнополитически цели значима роля играят и икономическите аспекти. Така от двете разпоредби следва, че условията на труд не могат да бъдат подобрявани чрез сближаване на законодателствата, без същевременно да се отчита необходимостта от запазване на икономическата конкурентоспособност. Освен това от член 137, параграф 2, буква б) ЕО следва, че основаните върху посочената правна основа директиви „избягват налагането на административни, финансови и правни ограничения по начин, който би попречил на създаването и развитието на малки и средни предприятия“. Тази гледна точка се подкрепя и от съображение 2 от Директива 2003/88. С посочената разпоредба законодателят на Съюза иска да защити малките и средните предприятия(37), защото негласно се приема, че по различни причини установените от държавата условия на труд натоварват по-малките предприятия със сравнително по-високи разходи(38) . Посочените разпоредби уточняват, че приемането на директиви в областта на социалното право по необходимост следва да отчита и икономическото въздействие на тези разпоредби. Според мен, упражнявайки компетентността си да тълкува както съдържанието, така и обхвата на дадена разпоредба от правото на Съюза, Съдът е длъжен да отчита и това. Като взема предвид посочените по-горе разпоредби на първичното право, той следва да даде на член 7 от Директива 2003/88 такова тълкуване, при което интересите на работника и на работодателя да се доближават в подходящо съотношение.
65. Предвид убедителните доводи на датското правителство и на KHS следва да се приеме, че според конкретния случай едно напълно неограничено право на ползване на годишен отпуск в пълен размер за няколко последователни години би било равностойно на финансово ограничение по смисъла на член 137, параграф 2, буква б) ЕО, което би затруднило прекомерно развитието на малките и средните предприятия. С оглед на вече изложените отрицателни последици за икономическата и социалната интеграция на работника, както и на доводите в подкрепа на тезата, че натрупването на права на отпуск и обезщетение не би спомогнало непременно за постигането на целта да се осигури почивка, не виждам причина върху предприятията да се прехвърля такава тежест.
v) Риск от изопачаване на правото на обезщетение за неползван отпуск
66. Приведените дотук доводи срещу натрупването на права се отнасят, на първо място, до правото на платен годишен отпуск и — само доколкото е релевантно — до правото на финансовото обезщетение за неползван отпуск по силата на член 7, параграф 2 от Директива 2003/88. Все пак последиците от натрупването на права на обезщетение следва да бъдат разгледани по-подробно, в частност с оглед на повдигнатото от страна на KHS възражение, че в крайна сметка подобно натрупване би довело до „дегенериране на годишния отпуск до най-обикновена стока“(39) . Затова трябва да се разграничим от евентуално тълкуване на тази разпоредба на Директивата, което не отчита предназначението на предвиденото в нея финансово обезщетение. Възражението на KHS не може да бъде отхвърлено, ако се вземе предвид целта на посочената разпоредба.
67. Правото на обезщетение, в което се преобразува правото на годишен отпуск след прекратяване на трудовото правоотношение, не представлява общо право на обезщетение или парично задължение, а сурогат на годишен отпуск, който вече не може да се ползва поради прекратяването на трудовото правоотношение(40) . Посочената правна характеристика на правото на годишен отпуск като сурогат се подкрепя и от формулировката на член 7, параграф 2 от Директива 2003/88, тъй като според нея отпускът може да се „замества“ с финансово обезщетение, а не да се „обезщетява“. Отпускът следва да изпълнява целта работникът да бъде поставен във финансово положение да упражни правото си на годишен отпуск, подобно на това, в което той би се намирал, ако бе упражнил посоченото право по време на трудовото си правоотношение и би получавал обезщетение за неползван отпуск съгласно член 7, параграф 2 от Директива 2003/88(41) . Следователно обичайното възнаграждение на работника, което трябва да бъде запазено по време на периода на почивка, съответстващ на годишния платен отпуск, също е определящо за изчисляването на финансовото обезщетение. Съдът посочва този важен финансов аспект на обезщетението за неползван отпуск в точка 56 от Решение по дело Schultz-Hoff и др., като пояснява, че за да предотврати изключването на всякакво ползване на това право от работника, „дори в парична форма“, член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 предвижда, че работникът има право на финансово обезщетение.
68. Перспективата за неограничено натрупване на правата на обезщетение същевременно би могла да подведе работника, който не може веднага да осъзнае тази връзка, да схване смисъла на посочената разпоредба по друг начин и евентуално тя да породи у него погрешното очакване, че вместо сурогат на обезщетение за годишен отпуск му се полага обезщетение поради прекратяването на трудовото му правоотношение. Такова разбиране би имало за резултат на обезщетението за неползван годишен отпуск да се придаде значение, което не е предвидено в законовите разпоредби. С оглед на съответната национална правна система и изходното положение подобно погрешно разбиране на правния характер на финансовото обезщетение би могло да има отрицателни последици за работодателя, например ако при прекратяването на трудовото правоотношение по взаимно съгласие или при съдебни спогодби за прекратяване на трудовото правоотношение работникът настоява правата за обезщетение да не бъдат изрично посочвани като такива, а да бъдат изплащани като обезщетение на работник, чийто трудов договор е прекратен от работодателя, за да се избегне облагането с данък на по сочените суми или дори начисляването на социалноосигурителни вноски върху тях. Ако в рамките на относимата разпоредба правата на обезщетение не бъдат изрично посочени като такива, работниците винаги биха могли да предявят повторно правата на обезщетение и след приключване на споразумението(42) . Затова работодателят има правен интерес да не възникват никакви недоразумения относно правния характер на правата на обезщетение и да съществува правна сигурност след прекратяването на трудовото правоотношение.
69. На тези рискове трябва да се противодейства със стриктно ориентирано към смисъла и целта на посочената разпоредба тълкуване на член 7, параграф 2 от Директива 2003/88. Както следва от съображение 2 и от член 1, параграф 1 от Директивата, предвиденото с тази разпоредба финансово обезщетение не следва да изпълнява друга функция освен защита на безопасността и здравето на работника. Това целево обвързване на финансовото обезщетение обяснява също и защо законодателят на Съюза позволява неползваният годишен отпуск да бъде финансово обезщетяван единствено в рамките на специалния случай на прекратяване на трудовото правоотношение и по силата на член 17, параграф 1 от Директивата(43) не допуска други дерогации на посочената уредба. Затова, ако с оглед на стриктната обвързаност с целта на разпоредбата се вземе предвид, че натрупването на правата на годишен отпуск, както вече беше изяснено, не гарантира увеличаване на ефекта на годишния отпуск като почивка, остава неясно защо натрупването на права на обезщетение за годишен отпуск да е непременно необходимо за постигане на посочената по-горе цел. В много по-голяма степен натрупването на права на обезщетение за годишен отпуск би довело до облагодетелстване на работника, съответно до тежест за работодателя, които не могат да бъдат обосновани с целта на законодателя при приемането на посочената разпоредба.
70. Следователно неограниченото във времето натрупване на права на обезщетение за няколко години не е необходимо за осъществяване на функцията на правото на платен годишен отпуск да осигури почивка.
в) Междинно заключение
71. С оглед на гореизложеното стигам до заключението, че според правото на Съюза неограничено във времето натрупване на права на годишен отпуск или на обезщетение не е задължително, за да се постигнат целите на член 7 от Директива 2003/88.
3. Съответствие с правото на Съюза на ограничаване във времето на възможността за прехвърляне на права на годишен отпуск и на обезщетение
а) Решение по дело Schultz-Hoff и др. като отправна точка
72. В първата част от анализа си установих, че досега Съдът не е изразил становище по въпроса дали правото на Съюза налага неограничено натрупване във времето на правата на годишен отпуск и на обезщетение при отсъствие на работници поради отпуск по болест. Във втората част разгледах този въпрос, като по пътя на систематично и телеологично тълкуване на член 7 от Директива 2003/88 стигнах до заключението, че правото на Съюза не налага такова натрупване. Сега ще се заема с поставения от запитващата юрисдикция въпрос и ще се спра на въпроса дали ограничаване във времето на възможността за прехвърляне за период от осемнадесет месеца съответства на правото на Съюза.
73. Да се признае възможността права на годишен отпуск за работници в продължителен отпуск по болест да бъдат ограничени във времето ще наложи доразвиване на съдебната практика. Като отправна точка на разсъжденията в случая следва да послужи Решение по дело Schultz-Hoff и др., което очертава нужните насоки. Основната идея на посоченото решение е, че на работника при всички случаи следва да се предостави възможността да упражни полагащото му се според Директивата право на годишен отпуск, за да може този принцип на социалното право на Съюза, приеман като особено значим, в крайна сметка да не бъде накърнен при конкретното му прилагане. Не може да се преценява общо доколко този принцип е накърнен, защото това зависи от обстоятелствата в конкретния случай. Наистина заболяването на работника несъмнено представлява съществено обстоятелство, което може да е пречка правото на годишен отпуск да бъде упражнено, но от решението не може да се направи извод, че фактът на заболяването следва да се разглежда като единствено релевантно обстоятелство. В много по-голяма степен има основания да се заключи, че става въпрос най-вече за това какви национални правни норми и/или практики важат за работника и дали те изобщо позволяват правото на годишен отпуск да бъде фактически упражнено.
74. Затова констатациите на Съда, съдържащи се в Решение по дело Schultz-Hoff и др., следва да се разглеждат в контекста на приложимите към това главно производство национални правни норми. Релевантен за отричането на възможността правото на годишен отпуск да бъде фактически упражнено, от една страна, е особено краткият период на прехвърляне от няколко месеца, както и, от друга страна, предвиденото според колективния трудов договор погасяване по давност на правото на годишен отпуск, което не отчита в достатъчна степен по-особени социални положения, например неработоспособност на работника.
75. От тази гледна точка в светлината на съдебната практика на Съда принципно не може да се изключи възможността при други обстоятелства, които по подходящ начин отчитат нуждите на работника от годишен отпуск и не водят до загубване на правото му, погасяването на посочените права след изтичане на определен срок, да е в съответствие с правото на Съюза(44) . Ако са изпълнени предпоставките за това, то би трябвало да е налице разглежданият от Съда общ случай, който посочих в точка 38 от настоящото заключение. Възниква единствено въпросът при какви условия може да става това. При търсенето на съответен подход трябва да бъдат очертани границите, които разпоредбите на член 7 от Директивата поставят пред свободата на преценка на държавите членки.
б) Подход за ограничаване във времето на периода на прехвърляне
76. От застъпената тук гледна точка обаче при всички случаи пълното загубване на посочените права трябва да бъде безусловно отхвърлено, защото това би означавало невъзвратима загуба за работника. Решение по дело Schultz-Hoff и др. следва да бъде разбирано в смисъл, че правото на годишен отпуск не може да бъде възпрепятствано чрез определяне на тежки за изпълнение условия. Тъкмо такова обаче би било по принцип положението в случаите на продължителен отпуск по болест на работника, защото заболелият работник няма да може да предотврати автоматичното пълно погасяване на правата на отпуск поради изтичане на съответния период. По правило възможността му изобщо да упражни правото си на отпуск зависи от момента на неговото оздравяване. В този смисъл държавите членки трябва да предвидят специални предпазни мерки. Затова, за да се избегне опорочаване на целите на Директивата, изглежда необходимо на работника да се предостави поне остатъчно право на годишен отпуск, което той евентуално би могъл да предяви след оздравяването си и връщането си на работа. Тази необходимост правилно е посочена и в писменото становище на германското правителство(45) . То счита, че може да се обсъжда само частично погасяване на правата на годишен отпуск.
77. Предходните съображения повдигат въпроси както по отношение на продължителността на срока, след чието изтичане правото на годишен отпуск може да бъде погасено по давност, така и на обхвата на посочения остатъчен отпуск. При по-внимателно разглеждане двата аспекта се оказват тясно свързани, защото определянето например на срок над дванадесет месеца при всички случаи над определен период, в който периодът на прехвърляне за първата година и референтният период за следващата година се застъпват, би имало за резултат правата на годишен отпуск да се сумират най-малко за две години. Едва след загубване на отпуска за първата година обхватът на правата на отпуск би се намалил отново с броя на дните от отпуска, който съответства на дните на минималния годишен отпуск.
78. С изключение на г‑н Schulte страните по делото единодушно посочват необходимостта от ограничаване във времето на правата на годишен отпуск. Както предлагат и запитващата юрисдикция, и някои от страните по делото, един възможен практически подход следва от съответното прилагане на разпоредбите на Конвенция № 132 на МОТ. Член 9, параграф 1 от посочената конвенция, чиято релевантност за тълкуването на Директива 2003/88 Съдът наскоро е потвърдил в своето Решение по дело Schultz-Hoff и др.(46), гласи, че платеният годишен отпуск „може да се предостави и ползва в срок от осемнадесет месеца след изтичане на годината, за която е придобито правото на ползването му“ [неофициален превод]. Посочената разпоредба следва да се разглежда като максимална времева граница(47), от която следва, че при изтичане на посочения срок съществувалите дотогава права на годишен отпуск се погасяват по давност.
79. С оглед на факта, че определянето на времева граница за прехвърляне на права на годишен отпуск за следващата година е от компетентността на държавите членки за определяне на условията, според които работникът ще може да упражнява правото си на годишен отпуск, компетентността на Съда се ограничава до установяването дали дадено ограничение във времето е в съответствие с правото на Съюза, като по-специално държи сметка за постигането на целите на Директивата(48) .
80. Ограничение във времето на правата на годишен отпуск на работника, каквото е предвидено в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 на МОТ, принципно не би противоречало на правото на Съюза, още повече че разпоредбите на член 7 от Директива 2003/88 при всички случаи не приемат изрично предоставянето на безсрочно право на годишен отпуск. Както вече поясних, това съответства и на тълкуването на Съда, който в точка 43 от Решение по дело Schultz-Hoff и др. наред с другото е установил, че държавите членки могат да приемат правила, които включват дори загуба на посоченото право, при условие обаче че работникът „действително е имал възможност да упражни правото, което директивата му предоставя“. В подкрепа на принципното приемане на концепцията за ограничение във времето, която отдавна е залегнала в тази международна разпоредба, е и съображение 6 от Директивата, според което следва да се отчитат принципите на МОТ за организацията на работното време.
81. Срок като предвидения в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 на МОТ при всички случаи би съответствал на целта на член 7 от Директива 2003/88 за осигуряване на защита, защото така работникът би разполагал с две и половина години(49), за да ползва минималния си годишен отпуск за дадена година. Обективно погледнато, посоченият срок изглежда достатъчно дълъг, за да се гарантира ефективно упражняване на правата. Освен това след края на продължително заболяване на работника винаги ще бъде гарантиран по-дълъг срок за почивка. Когато се върне на работното си място, той би разполагал с минимално право на отпуск от още осем седмици(50), а ако се върне през първото полугодие на третата година — дори и с право на отпуск за почивка от дванадесет седмици(51) . Така остатъчното право на отпуск би било гарантирано при всички случаи. С оглед на предимствата, които работникът би получил с приемането на тази разпоредба, следва да се приеме, че поставеното от Съда условие, с чието изпълнение е обвързан националният законодател при уреждане със закон на погасяването на правото на годишен отпуск, фактически би било изпълнено.
82. Ограничение във времето от осемнадесет месеца на възможността за прехвърляне на права на годишен отпуск на работника би съобразило и интересите на работодателя и така в крайна сметка би допринесло за постигане на подходящо равновесие между двамата. По този начин, докато на работника се гарантира, че при всички случаи ще разполага с подходящ период за почивка, работодателят ще бъде сигурен, че няма да се стигне до прекомерно натрупване на права на годишен отпуск и свързани с това трудности в организацията на труда. Същото би важало и за финансовите разходи, свързани с натрупаните за по-дълги периоди права на обезщетение. Предвидимостта и възможността посочените финансови разходи да бъдат изчислени благодарение на ограничените във времето права на годишен отпуск би позволило на работодателя да предвиди резервни средства във финансово разумни рамки. С оглед на предимствата, произтичащи от ограничаването във времето на правата на годишен отпуск, работодателите вече няма да имат повод да се откажат от „социалните резерви“(52), които досега са имали спрямо тежко заболели служители в труден период от техния живот, и да прибягнат до нежелани от персонална и социално-политическа гледна точка средства като уволнение или прекратяване на договора.
в) Право на преценка на държавите членки при определяне на срока
83. Докато ограничаването във времето на правото на годишен отпуск, каквото е предвидено в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132, е допустимо в общата система от правила на Съюза относно организацията на труда на Съюза, следва да се изрази съмнение дали приемането на предвидения там срок от осемнадесет месеца е задължително от правна гледна точка. Тук става въпрос за твърде специфична разпоредба, която не е подробно мотивирана. Тя по-скоро отразява определен консенсус между страните, подписали Конвенцията. Като довод против приемането без промяна на посочената разпоредба по отношение единствено на осемнадесетмесечния срок, не на последно място трябва да се изтъкне текстът на съображение 6 от Директива 2003/88, който по отношение на организацията на работното време задължава „ да се отчитат принципите на Международната организация на труда“ . Както ще поясня по-нататък, посочената формулировка позволява да се заключи, че законодателят на Съюза не може да е имал предвид приемането на всяко прието на международно равнище правило в областта на трудовото право, и то независимо от това дали то в достатъчна степен отчита особеностите на правната уредба на Съюза или не.
84. Като довод, на първо място, може да бъде изтъкнато обстоятелството, че при прилагането на Директива 2003/88 единствено „следва да се отчитат“ принципите на МОТ, което от семантична гледна точка подсказва, че се предоставя известна свобода при транспонирането. Като допълнителна опорна точка освен това трябва да се посочи и понятието „принцип“, използвано в Директивата. От гледна точка на правната методология „принципите“ се характеризират с това, че като норми те задължават да се спазва нещо, което може да съществува като задължение, разрешение или забрана(53) . Те налагат дадено нещо да бъде осъществено в относително най-висока степен спрямо правните и фактически възможности. Следователно принципите са задължения за оптимизиране, които се отличават с това, че могат да бъдат изпълнявани в различни степени и налаганата степен на тяхното изпълнение зависи не само от фактическите, а и от правните възможности. Областта на правните възможности се определя от противоположни принципи и правила(54) .
85. Според мен съществено ограничение представлява и самостоятелността на създадената с Договорите правна система на Съюза(55), която Съдът трябва да опазва. Независимо от дългосрочното сътрудничество между Европейския съюз и МОТ в областта на икономическата и социалната политика, както и членството на редица държави членки, като наднационална организация сам по себе си Европейският съюз нито е страна по договор(56), нито има статут на наблюдател в рамките на МОТ. Следователно с оглед на съответствието им с правото на МОТ правните актове на Съюза принципно могат да се изследват само посредством критерия им за задължително действие в Съюза.
86. Независимо от това, както правилно посочва Комисията, трябва да се отбележи, че прилагането по аналогия на осемнадесетмесечния срок в крайна сметка би довело до частично хармонизиране на националните правни норми и практики, въпреки че от разпоредбите на член 7 от Директива 2003/88 не може да се направи извод за какъв период трябва да бъдат предоставяни права на годишен отпуск, а при прекратяване на трудовото правоотношение — финансово обезщетение при продължителен отпуск по болест. Не могат да се намерят и доводи в подкрепа на тезата, че за подобен случай законодателят на Съюза е искал да приложи по аналогия предвидения в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 максимален период на прехвърляне от осемнадесет месеца след изтичане на референтната година. Поради липса на валидна за целия Съюз правна уредба, установена в член 7 от Директива 2003/88, посоченият период следва да се разглежда като предмет на условията за прилагане(57) и следователно като част от вътрешнодържавните разпоредби и/или практики, които трябва да бъдат от естество да позволят постигането на целите на Директивата.
87. В съответствие с настоящото състояние на правото на Съюза в конкретния случай следва да се провери дали дадена национална разпоредба или практика позволява на работника да предяви предоставените му от Директива 2003/88 права, като обхватът им трябва да се определи в светлината на целите на член 7, параграф 1 от Директивата.
88. Ограничаване на периода на прехвърляне до осемнадесет месеца, каквото е предвидено в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132, след което правата на годишен отпуск на работника се погасяват по давност, при всички случаи изглежда достатъчно дълъг и затова в крайна сметка подходящ срок да осигури на работника действително упражняване на правото на годишен отпуск по смисъла на Решение по дело Schultz-Hoff и др. Тук трябва да се подчертае, че посоченият период е ориентировъчен, а прилагането в отделните държави членки трябва по възможност да се доближава до него. Според мен това се изисква от вече посоченото съображение 6 от Директива 2003/88, което установява връзката между правото на Съюза и това на МОТ.
89. По описаните по-горе причини(58) обаче тази връзка сама по себе си от правна гледна точка не поражда действие в смисъл, че правото на Съюза би следвало да предвижда само посочената в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 максимална граница. По-скоро изглеждат възможни отклонения от този срок на национално равнище. Ако се вземе предвид, че член 1, параграф 1 определя единствено „минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време“, а според член 15 Директивата „не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците“, изглежда логично в рамките на правната система на Съюза държавите членки да могат да приемат разпоредби, които евентуално да предвиждат по-изгодни периоди за работниците. Те обаче при всички случаи не могат да отказват определянето на по-изгодни срокове, като се позовават на утвърдената в член 9, параграф 1 от Конвенция № 132 максимална граница, още повече че конвенциите на МОТ определят единствено минимални международни стандарти(59), които самото право на Съюза може да надхвърля. Това важи именно за Директива 2003/88, която на места надвишава минималните изисквания на Конвенция № 132, като например вместо предвидения по силата на член 3, параграф 3 от Конвенцията отпуск от три работни седмици предвижда минимален годишен отпуск от четири седмици.
90. В резултат на гореизложеното за целите на настоящото преюдициално запитване може да се заключи, че възможността за прехвърляне на права на годишен отпуск наистина може, но не следва да съществува задължително за период от поне осемнадесет месеца. Именно в този смисъл следва да се отговори на втория преюдициален въпрос.
г) Междинно заключение
91. В обобщение следва да се установи, че в положение като това по главното производство, което се характеризира с дълъг отпуск по болест на работника и като се отчитат целите на Директивата, интересите на работника и работодателя могат да се съвместят най-добре, ако се предвиди ограничение във времето на периода на прехвърляне, след който възникналите в съответната референтна година права на годишен отпуск се погасяват след изтичането на определен срок, ако се гарантира, че целта на правото на годишен отпуск ще бъде осъществена и спрямо работници в продължителен отпуск по болест. Това имплицитно означава, че при прекратяване на трудовото правоотношение съответните права на финансово обезщетение следва да се погасяват в същата степен. Като остатъчно право би се запазило съответно възникнало през следващата година ново право на годишен отпуск.
92. Определянето на срок, след чието изтичане правата на годишен отпуск и на обезщетение се погасяват по давност, представлява условие за прилагане в рамките на националните разпоредби и/или практики, които обаче следва да бъдат подходящи за постигане на целите на Директивата. В конкретния случай това трябва да се установи в светлината на целите на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88. Ограничение във времето от осемнадесет месеца е достатъчно за постигането на посочените цели. Възможност за прехвърляне само за шест месеца обаче, каквато се явява предмет на дело Schultz-Hoff и др., не удовлетворява тези изисквания(60) .
4. Окончателно заключение
93. В заключение, с оглед на доразвиването на съдебната практика, резултатът от тълкуването на горното изследване трябва да се причисли към контекста на констатациите на Съда в Решение по дело Schultz-Hoff и др.
94. В посоченото решение Съдът наред с другото основателно е приел следното:
„Член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практика, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск се погасява с изтичането на референтния период и/или на период на прехвърляне, определен от националното право, дори когато работникът е бил в отпуск по болест през целия или част от референтния период и неработоспособността му е продължила до прекратяването на трудовото му правоотношение, поради което той не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск“.
95. Според мен посочената констатация на Съда следва да се допълни по следния начин, който да отчита специфичните обстоятелства по главното производство и да предвиди възможността за ограничаване на права във времето:
Член 7, параграфи 1 и2 от Директивата следва да се тълкуват в смисъл, че допускат национално законодателство или практика, съгласно които правото на годишен отпуск, съответно обезщетението за неползван отпуск се погасява в края на референтния период, съответстващ на периода, за който е прехвърлен отпускът, дори когато работникът е бил дълго време нетрудоспособен, ако периодът на прехвърляне е определен така, че да удовлетворява първоначалното право на почивка.
Период на прехвърляне от поне осемнадесет месеца след изтичане на референтната година удовлетворява това изискване, но не е задължителен според правото на Съюза. По-скоро държавите членки могат да приемат и други правила при спазване на очертаните с Директивата граници.
96. Първата констатация от предложеното от мен решение е обща и изразява становището, че според правото на Съюза принципно е възможно правото на годишен отпуск, съответно на обезщетение за отпуск, да бъде ограничено, ако това е съвместимо с целта на годишния отпуск да осигури почивка. Посоченото ограничение, наред с другото, позволява също и частично погасяване по давност на тези права след изтичане на срок, който държавите членки трябва да определят. Втората констатация дава отговор на втория въпрос на запитващата юрисдикция, като ограничаването на възможността за прехвърляне на права на годишен отпуск за период от осемнадесет месеца се обявява за съвместимо с правото на Съюза.
VII – Заключение
97. Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Landesarbeitsgericht Hamm преюдициални въпроси по следния начин:
1) Член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практика, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск се погасява с изтичането на референтния период и/или на периода на прехвърляне, определен от националното право, дори когато работникът е бил в отпуск по болест през целия или част от референтния период и неработоспособността му е продължила до прекратяването на трудовото му правоотношение, поради което той не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск.
2) Член 7, параграфи 1 и 2 от Директивата следва да се тълкуват в смисъл, че допускат национално законодателство или практика, съгласно които правото на годишен отпуск, съответно обезщетението за неползван отпуск се погасява в края на референтния период, съответстващ на периода, за който е прехвърлен отпускът, дори когато работникът е бил дълго време неработоспособен, ако периодът на прехвърляне е определен така, че да удовлетворява първоначалното право на почивка.
3) Период на прехвърляне от поне осемнадесет месеца след изтичане на референтната година удовлетворява това изискване, но не е задължителен според правото на Съюза. По-скоро държавите членки могат да приемат и други правила при спазване на очертаните с Директивата граници.
(1) .
(2)  –	OB L 299, стр. 9; Специално издание на български език, глава 5, том 7, стр. 3—13.
(3)  –	Решение от 20 януари 2009 г. по дело Schultz-Hoff и др. (C‑350/06 и C‑520/06, Сборник, стр. I‑179).
(4)  – В съответствие с използваните в ДЕС и в ДФЕС наименования понятието „право на Съюза“ се използва като общо понятие за общностното право и за правото на Съюза. Доколкото по нататък става въпрос за отделни разпоредби на първичното право, се посочват валидните ratione temporis разпоредби.
(5)
–	Вж. Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 23), Решение от 26 юни 2001 г. по дело BECTU (C‑173/99, Recueil, стр. I‑4881, точка 30) и Решение от 18 март 2004 г. по дело Merino Gómez (C‑342/01, Recueil, стр. I‑2605, точка 30).
(6)
–	Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 61).
(7)  –	Вж. Решение по дело BECTU (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 43), Решение по дело Merino Gómez (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 29) и Решение от 16 март 2006 г. по дело Robinson-Steele и др. (C‑131/04 и C‑257/04, Recueil, стр. I‑2531, точка 48); относно Директива 2003/88 вж. Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 22), Решение от 10 септември 2009 г. по дело Vicente Pereda (C‑277/08, Сборник, стр. I‑8405, точка 18) и Решение от 22 април 2010 г. по дело Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C–486/08, все още непубликувано в Сборника, точка 28).
(8)  –	Вж. Решение по дело BECTU (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 44), Решение по дело Merino Gómez (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 30), Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 23) и Решение по дело Vicente Pereda (посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 21).
(9)  –	Вж. Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 25) и Решение по дело Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 30).
(10)  –	Вж. Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 42).
(11)  –	Пак там, точка 43.
(12)  –	Федералният закон за отпуските („BUrlG“) от 8 януари 1963 г. в редакцията му от 7 май 2002 г. наистина предвижда в член 7, параграф 3, че при прехвърляне отпускът следва да се предостави за ползване и да се ползва през първите три месеца от следващата календарна година . По посоченото дело обаче релевантен е колективният трудов договор за служителите на Bundesversicherungsanstalt (наричан по-нататък „MTAng-BfA“), чийто член 47, параграф 7 гласи, че отпускът следва да се ползва преди 30 април (тоест четири месеца) на следващия референтен период, ако не е ползван преди 30 април на референтния период. Ако отпускът не може да се ползва преди 30 април поради професионални съображения, поради съображения, свързани с неработоспособност, или поради съображения, свързани със защитения период след отпуска по майчинство, той следва да се ползва преди 30 юни (тоест шест месеца ).
(13)  –	Вж. Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 44).
(14)  –	Пак там, точка 25.
(15)  –	Решение по дело BECTU (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 53).
(16)  –	Съгласно отговорите на страните по главното производство на въпросите на Съда.
(17)  –	Вж. стр. 9 от акта за преюдициално запитване.
(18)  –	Това становище на Съда е в съзвучие с международното трудово право, както вече съм изложила подробно в моето заключение от 24 януари 2008 г. по дело Schultz-Hoff и др. (Решението е посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 66 и сл.). Обстоятелството, че по силата на нормите от Конвенция № 132 на МОТ правото на отпуск не може да бъде обвързано с трудоспособността на работника, се доказва от еднозначния текст на член 5, параграф 4 от нея, според който „отсъствието от работа поради причини, независещи от волята на съответния работник, като например болест, злополука или майчинство, се зачита за трудов стаж“ [неофициален превод]. Освен това член 6, параграф 2 от тази конвенция изрично предвижда, че „периодите на неработоспособност поради болест или злополука не може да се включват в установения минимален платен годишен отпуск“ [неофициален превод]. В този смисъл също и Leinemann, W. „Reformversuche und Reformbedarf im Urlaubsrecht, Betriebs-Berater 1995, р. 1958, според когото за съществуването на правото е ирелевантно дали работникът е полагал труд или не. Правото на отпуск не било обвързано с полагането на труд от работника нито съгласно германското право, нито според Конвенция № 132 на МОТ, в противен случай годишният отпуск би представлявал насрещна престация при полагане на труд.
(19)  –	Вж. точка 35 от настоящото заключение.
(20)  –	Сравни с Dornbusch, G./ Ahner, L. Urlaubsanspruch und Urlaubsabgeltung bei fortdauernder Arbeitsunfähigkeit des Arbeitnehmers — Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 4/2009, р. 182, които посочват, че правото на обезщетение следвало да се ограничи, по-специално в смисъл, че към момента на прекратяването подлежащото на обезщетяване право на отпуск трябвало да може да бъде упражнено. Авторите считат, че ако правото на отпуск не е могло да бъде упражнено поради трайната неработоспособност на работника, в крайна сметка и сурогатното право, което го замества, не би могло да бъде упражнено.
(21)  –	Вж. Eppinger, C. Zur Bilanzierung von Urlaubsrückstellungen im Lichte der aktuellen arbeitsrechtlichen Rechtsprechung — Der Betrieb, 1/2010, р. 10, който разбира новата практика на Съда в смисъл, че неизползваният от работника и съответно натрупан през периодите на отсъствие годишен отпуск не се погасява през следващата година. Bauckhage-Hoffer, F./ Buhr, M./ Roeder, J.-J. Aktuelle Entwicklungen im deutschen Urlaubsrecht unter europarechtlichem Einfluss — Betriebs-Berater, 8/2011, р. 505, считат, че новата практика на Съда води до неограничено нарастване на правата на годишен отпуск на заболели работници. Gaul, B./ Josten, D./ Strauf, H. EuGH: Urlaubsanspruch trotz Dauerkrankheit — Betriebs-Berater, 2009, р. 489, които въз основа на невъзможността да се погасяват права на годишен отпуск поради продължително заболяване на работника правят заключение, че след изтичане на периода на прехвърляне посочените права се прехвърлят в следващата година.
(22)  –	Вж. Решение от 6 април 2006 г. по дело Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑124/05, Recueil, стр. I‑3243, точка 30), както и Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 30).
(23)  –	Вж. точка 29 от писменото становище на германското правителство.
(24)  –	Вж. точка 27 от писменото становище на Комисията.
(25)  –	Вж. стр. 11 и 12 от писменото становище на KHS.
(26)  –	В също и Dornbusch, G./Ahner, L., цит.съч. (бележка под линия 20), стр. 182.
(27)  –	В този смисъл Gaul, B./Josten, D./Strauf, H., цит.съч. (бележка под линия 21), стр. 501, които посочват, че натрупването на годишния отпуск не води съответно до увеличаване на почивката на работника; при всички случаи тази почивка дори не била задължителна, ако се вземе предвид и възможността по време на отпуска да се извършват и други дейности.
(28)  –	Вж. стр. 11 и 12 от писменото становище на KHS.
(29)  –	Вж. Решение от 17 март 1993 г. по дело Sloman Neptun (C‑72/91, Recueil, стр. I‑927, точка 26) и Решение от 29 септември 1987 г. по дело Gimenez Zaera (126/86, Recueil, стр. 3697, точка 14). В този смисъл Krebber, S. EUV/EGV – Kommentar (eds. Christian Calliess/Matthias Ruffert), 3 ed., München 2007, член 136 ЕО, точки 31 и 38, стр. 1578 и сл., както и Rebhahn, R./ Reiner, M., EU-Kommentar (eds. Jürgen Schwarze), 2 ed., член 136 ЕО, точка 6, стр. 1328, които посочват, че основната роля на член 136 ЕО се състои в това да предоставя помощ при тълкуването на вторичното право, както и на други разпоредби на първичното право.
(30)  –	Вж. Dornbusch, G./Ahner, L., цит. съч. (бележка под линия 20), стр. 183, които поясняват, че в бъдеще работодателите при всички случаи ще помислят по-добре дали да продължат трудовите правоотношения с дългосрочно неработоспособен работник, или да се разделят с него, ако работникът постоянно и без ясни времеви граници натрупва права на годишен отпуск, които следва да бъдат обезщетени впоследствие при прекратяването на трудовото правоотношение. Според авторите Решение на Съда по дело Schultz-Hoff и др. не защитавало достатъчно работниците, защото те трябвало да се опасяват от по-бързо прекратяване на договора им при болест. Според Krieger, S./ Arnold, C. Urlaub 1. + 2. Klasse – Das BAG folgt der Schultz-Hoff-Entscheidung des EuGH — Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 10/2009, р. 533, в подхода си към работници в дългосрочен отпуск по болест предприятията следвало да преценят дали да не търсят своевременно прекратяване на трудовото правоотношение и така да избегнат бъдещи разходи заради изплащане на обезщетение за годишен отпуск и натрупване на съответни пасиви. Все пак авторите не изключват и бъдещи случаи, в които работодателите по социални причини няма да прекратят такива трудови правоотношения. Straube, G./ Hilgenstock, C. Jeder Urlaub ist eine kleine Kündigung – Schultz-Hoff in der Praxis, Arbeitrecht Aktuell, 2010, р. 333, считат опасенията, че работодателите превантивно ще прекратяват трудовите правоотношения при болест, за да противодействат на „натрупването на последващи права“, за необосновани. Glaser, R./ Lüders, H., § 7 BUrlG auf dem Prüfstand des EuGH — Betriebs-Berater, 2006, р. 2692, смятат, че безсрочното прехвърляне при трудоспособни работници ще има за резултат работодателите да бъдат притискани да прекратяват по-рано трудовите правоотношения с продължително боледуващи работници, защото в противен случай биха се натрупали значителни права на годишен отпуск, които при определени обстоятелства ще следва да бъдат обезщетявани при прекратяване на трудовото правоотношение, което би могло да означава съществено накърняване на интересите на предприятията.
(31)  –	Вж. стр. 11 от писменото становище на KHS.
(32)  –	Вж. точка 15 от писменото становище на датското правителство.
(33)  –	Това посочва и генералният адвокат Kokott в точка 32 от своето заключение от 12 януари 2006 г. по дело Federatie Nederlandse Vakbeweging (Решението е посочено по-горе в бележка под линия 22). В него тя пояснява, че прекомерното натрупване на права на отпуск може да доведе до практически проблеми по отношение на тяхното упражняване. В частност при по-дълъг отпуск извън обичайните периоди на годишен отпуск намирането на заместници нерядко се е оказвало трудна задача.
(34)  –	Във връзка с това вж. Durán López, F. Notas sobre la incidencia de la situación de incapacidad temporal en el disfrute del derecho a vacaciones — Comentario a las Sentencias del Tribunal de Justicia UE de 20 de enero de 2009 y de 10 de septiembre de 2009, y del Tribunal Supremo, Social, de 24 de junio de 2009, Revista española de Derecho del Trabajo, 2010, р. 125, който посочва противоположните интереси на работник и работодател. Според автора упражняването на правото на платен годишен отпуск винаги трябва да става в съзвучие с интересите на работодателя. Съответно при определяне на периодите на годишен отпуск следвало да се отчитат например императивните съображения, произтичащи от интереса на предприятието.
(35)  –	Вж. Eppinger, C., цит. съч. (бележка под линия 21), стр. 10, който посочва разходите, които предприятията биха могли да очакват вследствие на бъдещи права на годишен отпуск. Straube, G./Hilgenstock, C., цит. съч. (бележка под линия 30), стр. 333, също напомнят, че възможността за натрупване на значителни права на отпуск за много години криела огромни финансови рискове за работодателите. Gaul, B./Josten, D./Strauf, H., цит. съч. (бележка под линия 21), стр. 500, приемат, че многогодишното прехвърляне на права на отпуск и произтичащите от това права на обезщетение за годишен отпуск могат да доведат до значителни финансови разходи.
(36)  –	Вж. стр. 10—13 от писменото становище на KHS.
(37)  –	Вж. Решение по дело BECTU (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 60).
(38)  –	Вж. Rebhahn, R./Reiner, M., цит. съч. (бележка под линия 29), член 137 ДЕО, точка 73, стр. 1369.
(39)  –	Вж. стр. 14 от писменото становище на KHS.
(40)  –	В този смисъл Dornbusch, G./Ahner, L., цит. съч. (бележка под линия 20), стр. 182, които отхвърлят квалифицирането на правото на обезщетение като право на общо или парично задължение. Gaul, B./Josten, D./Strauf, H., цит. съч. (бележка под линия 21), стр. 489, характеризират правото на финансово обезщетение като сурогат на правото на годишен отпуск. Според Glaser, R./Lüders, H., цит. съч. (бележка под линия 30), стр. 2693, правото на финансово обезщетение за годишен отпуск представлява сурогат на правото на годишен отпуск в натура. Това не било право на обезщетение, а обвързано с правните разпоредби в областта на отпуските право на изплащане на парична сума. Вече неизпълнимото поради прекратяването на трудовото правоотношение право на работника на освобождаване от трудовите задължения следвало да бъде компенсирано. Така правото на финансово обезщетение, независимо от вече неизпълнимото право на освобождаване от трудовите задължения, било обвързано със същите условия, както и правото на отпуск, което то замества.
(41)  –	Посоченият извод следва от Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 60) и от Решение по дело Robinson-Steele и др. (посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 58), в които Съдът, от една страна, е пояснил, че целта на изискването за заплащане на този отпуск е по време на годишния отпуск работникът да се постави в положение, което по отношение на заплатата
е съизмеримо с период на полагане на труд, както и от констатацията в Решение по дело Schultz-Hoff и др. (точка 61), че предвиденото в член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 финансово обезщетение, на което работникът има право, трябва да бъде изчислено така, че той да бъде поставен в положение, подобно на това, в което би се намирал, ако бе упражнил посоченото право по време на трудовото си правоотношение.
(42)  –	Straube, G./Hilgenstock, C., цит. съч. (бележка под линия 30), стр. 333, които, като се позовават на германското право, посочват, че правата на финансово обезщетение за годишен отпуск се облагат с данък и за тях се плащат социалноосигурителни вноски.
(43)  –	Вж. Решение по дело Federatie Nederlandse Vakbeweging (посочено по-горе в бележка под линия 22, точка 29), Решение по дело Merino Gómez (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 30) и Решение по дело BECTU (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 44).
(44)  –	В този смисъл Mestre, B., „Evolution in continuity — the ECJ reinforces its protection of the right to annual leave — European Law Reporter № 2, 2009, р. 62, който посочва, че погиването на правото на платен годишен отпуск след изтичане на определен срок не противоречи непременно на правото на Съюза, при условие че работникът действително е имал възможност да упражни предоставеното му от Директивата право.
(45)  –	Вж. точка 35 от писменото становище на германското правителство.
(46)  –	Решение по дело Schultz-Hoff и др. (посочено по-горе в бележка под линия 3, точка 38). Вж. дискусията в доктрината относно значението, което Конвенцията на МОТ има в правната система на Съюза. Вж. Korda, M./ Pennings, F. „The legal character of international social security standards“, European Journal of Social Security, Vol. 10 (2008), № 2, р. 132, според които Европейският съюз не е компетентен да създава правнообвързващи стандарти по отношение на социалната сигурност. По тази причина подписаните в рамките на МОТ и на Съвета на Европа конвенции били от централно значение за развитието на международните стандарти за социална сигурност. Bercusson, B. The European Court of Justice, Labour Law and ILO Standards, 50 Jahre EU – 50 Jahre Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs zum Arbeits- und Sozialrecht, Baden-Baden 2008, р. 58 et sq., подкрепя по-активната роля на Съда при конституционализирането на европейския социален модел, който би следвало да отчита стандартите на МОТ при тълкуването на първичното и вторичното право на Съюза. Murray, J. The Working Time Directive and Future Prospects for ILO Rules on Working Time, Transnational Labour Regulation – The ILO and EC compared, р. 175, смята, че що се отнася до предмета и целта на разпоредбите, между Директивата за работното време и правото на МОТ съществувало голямо сходство.
(47)  –	Вж. също Dornbusch, G./Ahner, L цит. съч. (бележка под линия 20), стр. 182, Glaser, R./Lüders, H., цит. съч. (бележка под линия 30), стр. 2692, и Leinemann, W., цит. съч. (бележка под линия 18), стр. 1959.
(48)  –	Вж. точка 43 от настоящото заключение.
(49)  –	Общо дванадесет месеца в годината на отпуска (референтен период) плюс 18 месеца след изтичане на годината на отпуска (период на прехвърляне).
(50)  –	Общо отпуск за текущата и за предходната година.
(51)  –	Общо отпуск за текущата и за двете предходни години.
(52)  –	Понятието е използвано от Gaul, B./Josten, D./Strauf, H., цит. съч. (бележка под линия 21), стр. 501.
(53)  –	Вж. Alexy, R. Theorie der Grundrechte, Baden-Baden 1985, р. 72.
(54)  –	Вж. Alexy, R., пак там, стр. 75 и сл.; подобно и Röthel, A. Europäische Methodenlehre (eds. Karl Riesenhuber), § 12, точка 37, стр. 289, който посочва, че принципите не предполагат „твърди“ мащаби и постоянно се намират във вътрешно взаимодействие подобно на „подвижна система“. Larenz, K. Methodenlehre der Rechtswissenschaft, 6. ed., Heidelberg 1991, р. 169, пояснява, че принципите не важат без изключение и могат да си противоречат или противодействат. Те нямат претенция да бъдат изчерпателни, т.е. не могат да се формулират по схемата „само тогава, … когато“. Авторът посочва, че принципите разгръщат същинския си смисъл едва когато взаимно се допълват и ограничават. За да бъдат осъществени, те трябва да се конкретизират чрез подпринципи и отделни преценки със самостоятелно съдържание. Според Frenz, W. Handbuch Europarecht, Vol. 4 (Europäische Grundrechte), Berlin 2009, §11, р. 133, точка 438, принципите се характеризират с това, че съдържанието им не следва да се осъществи в пълен обхват. Те по-скоро залагат на оптимизирането. Трябва да се вземат мерки за подпомагане на заложената в принципите цел.
(55)  –	Вж. Решение от 5 февруари 1963 г. по дело Van Gend & Loos (26/62, Recueil, стр. 1, стр. 3) и Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa (6/64, Recueil, стр. 1251, 1269). Вж. Становище 1/91 от 14 декември 1991 г. (Recueil, стр. I‑6079, точка 35), както и Становище 1/09 от 8 март 2011 г. (все още непубликувано в Сборника, точка 67).
(56)  –	Вж. Böhmert, S. Das Recht der ILO und sein Einfluss auf das deutsche Arbeitsrecht im Zeichen der europäischen Integration, р. 211, който разглежда въпроса относно възможно присъединяване на тогавашната Европейска общност към МОТ.
(57)  –	Вж. точка 43 от настоящото заключение.
(58)  –	Вж. точки 84 и 85 от настоящото заключение.
(59)  –	Вж. Korda, M./Pennings, F., цит. съч. (бележка под линия 46), стр. 134, които посочват, че приетите от МОТ в следвоенния период конвенции задават само минимални стандарти. Подобно и Böhmert, S., цит. съч. (бележка под линия 56), стр. 211, който вижда целта на МОТ в това във всички държави членки да бъдат гарантирани минимални права. Подобен извод може да се направи от член 19, параграф 8 от Устава на МОТ, според който „в никакъв случай приемането конвенция или препоръка от Конференцията или ратифицирането на конвенция от някоя държава членка на Организацията, не може да се разглежда като накърняваща който и да е закон, съдебно решение, обичай или съглашение, което осигурява по-благоприятни условия на заинтересуваните трудещи се от предвидените в конвенцията или в препоръката“. Тоест членовете на МОТ имат право да запазят или да наложат по-високи стандарти. От друга страна, те могат и да доведат излизащи извън тази рамка разпоредби до равнището на стандарта на МОТ.
(60)  –	Вж. точки 40 и 74 от настоящото заключение.