62024CJ0203
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
4 септември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална сигурност — Работници мигранти — Приложимо законодателство — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 13, параграф 1 — Регламент (ЕО) № 987/2009 — Член 14, параграфи 8 и 10 — Работник, който обичайно осъществява дейност като наето лице в няколко държави членки — Осъществяване на по-малко от 25 % от дейността в държавата членка на пребиваване — Понятието „значителна част от дейността“ — Критерии за привързване, свързани с работното време и/или възнаграждението — Отчитане на други обстоятелства — Продължителност на периода на преценка — Право на преценка на компетентните институции“
По дело C‑203/24 [Hakamp] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) с акт от 15 март 2024 г., постъпил в Съда на 15 март 2024 г., в рамките на производство по дело
KN
срещу
Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: A. Kumin, председател на състава, F. Biltgen (докладчик), председател на първи състав, и I. Ziemele, съдия,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за KN, от M. J. van Dam, advocaat,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и M. H. S. Gijzen, в качеството на представители,
–
за чешкото правителство, от J. Benešová, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за френското правителство, от R. Bénard и M. Guiresse, в качеството на представители,
–
за правителството на Княжество Лихтенщайн, от A. Entner-Koch и R. Schobel, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от B.-R. Killmann и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (OB L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в OB L 33, 2008 г., стр. 12), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (OB L 149, 2012 г., стр. 4) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“), както и на член 14, параграф 8 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (OB L 284, 2009 г., стр. 1), изменен с Регламент № 465/2012 (наричан по-нататък „Регламент № 987/2009“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между KN, наето лице, и Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (Управителен съвет на социалноосигурителната каса, Нидерландия, наричан по-нататък „SVB“) по повод на временното определяне на приложимото законодателство в областта на социалната сигурност.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 883/2004
3
Съображения 1, 3 и 45 от Регламент № 883/2004 гласят:
„(1)
Правилата за координация на националните системи за социална сигурност се вписват в рамките на свободното движение на лица и следва да допринасят за подобряване на жизнения им стандарт и условията за заетост.
[…]
(3)
Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността[,] е изменян и осъвременяван многократно, за да се вземе предвид не само развитието на равнище на Общността, включително решенията на Съда на Европейските общности, но също и промените в законодателството на национално ниво. Такива фактори изиграха своята роля за усложняването и утежняването на правилата за координация на Общността. Поради това, заменянето на тези правила, като се модернизират и опростяват, е от основно значение за постигане на целта за свободното движение на лица.
[…]
(45)
Тъй като целта на предложеното действие, а именно приемането на мерки за координация, които да гарантират, че правото на свободно движение на хора може да се упражнява ефективно, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки и, следователно, поради мащаба и ефекта на това действие може да бъде по-успешно осъществена на равнище на Общността […]“.
4
Член 11 от този регламент предвижда:
„1.   Лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с настоящия дял.
[…]“.
5
Съгласно член 13 („Осъществяване на дейност в две или повече държави членки“), параграф 1 от посочения регламент:
„Лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, е подчинено:
а)
на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако то осъществява значителна част от дейността си в тази държава членка; или
б)
ако не осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване:
i)
на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, ако лицето е наето от едно предприятие или работодател; […]
[…]“.
Регламент № 987/2009
6
Съображение 1 от Регламент № 987/2009 гласи:
„Регламент [№ 883/2004] осъвременява правилата за координация на системите за социална сигурност на държавите членки, като определя мерките и реда за тяхното прилагане и ги опростява за всички участващи страни. Следва да бъдат определени правила за прилагане“.
7
Съгласно член 14 („Подробности относно членове 12 и 13 от [Регламент № 883/2004]“), параграф 8 от този регламент:
„За целите на прилагането на член 13, параграфи 1 и 2 от [Регламент № 883/2004] „значителна част от дейността като заето или самостоятелно заето лице“, упражнявана в държава членка означава, че значителна като количество част от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице се извършва там, без непременно да представлява основната част от тези дейности.
За да се определи дали значителна част от дейностите се упражняват в държава членка, се вземат предвид следните примерни критерии:
а)
в случай на извършване на дейност като заето лице — работното време и/или възнаграждението; и
б)
в случай на извършване на дейност като самостоятелно заето лице — оборотът, работното време, броят на предоставените услуги и/или доходът.
В рамките на цялостната оценка, по-малък от 25 % дял по отношение на посочените по-горе критерии представлява показател за това, че в съответната държава членка не се извършва значителна част от дейностите“.
8
Член 14, параграф 10 от посочения регламент предвижда:
„За определяне на приложимото законодателство по параграфи 7 и 8, съответните институции отчитат предполагаемото бъдещо положение през следващите 12 календарни месеца“.
9
Съгласно член 16 („Процедура за прилагането на член 13 от [Регламент № 883/2004]“), параграфи 1 и 2 от същия регламент:
„1.   Лице, което упражнява дейности в две или повече държави членки, уведомява за това институцията, определена от компетентния орган на държавата членка по пребиваване.
2.   Определената институция по мястото на пребиваване незабавно определя законодателството, приложимо спрямо съответното лице, като взема предвид член 13 от [Регламент № 883/2004] и член 14 от [Регламент № 987/2009]. Това първоначално определяне е временно. Институцията уведомява определените институции на всяка държава членка, в която се извършва дейност, за временното определяне“.
Решенията на Съвместния комитет на Европейското икономическо пространство (ЕИП)
10
Съгласно Решение на Съвместния комитет на ЕИП № 76/2011 от 1 юли 2011 година за изменение на приложение VI (Социална сигурност) и Протокол 37 към Споразумението за ЕИП (OB L 262, 2011 г., стр. 33), влязло в сила на 1 юни 2012 г., приложение VI (Социална сигурност) към Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (OB L 1, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4) обхваща Регламент № 883/2004 и Регламент № 987/2009 като „актове, на които се прави позоваване“. Тези регламенти се прилагат спрямо Лихтенщайн, считано от 1 юни 2012 г.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11
През 2016 г. KN пребивава в Нидерландия. От 4 февруари 2016 г. до 31 декември 2016 г. (наричан по-нататък „спорният период“) той работи на плаващ по вътрешни водни пътища кораб (наричан по-нататък „корабът“), регистриран в Нидерландия, чийто собственик и оператор е корабоплавателно дружество, регистрирано и установено в Нидерландия. KN е осъществявал дейност в Белгия, Германия и Нидерландия. Според корабния дневник през 2016 г. корабът е плавал в Нидерландия около 22 % от общото време на плаване. През спорния период KN е фигурирал в регистъра на персонала на работодател, установен в Лихтенщайн.
12
От корабния дневник е видно още, че през 2013 г. и 2014 г. корабът вече е плавал в Нидерландия, съответно 22 % и 24 % от общото време на плаване. През този период обаче KN не е работил нито за установения в Лихтенщайн работодател, нито на същия кораб.
13
Като се основава на член 6 от Регламент № 987/2009, компетентната за Княжество Лихтенщайн институция с писмо от 25 юли 2017 г. иска от SVB да определи временно приложимото за KN законодателство за спорния период.
14
С решение от 8 ноември 2019 г. SVB приема, че нидерландското законодателство е приложимо за спорния период, и издава удостоверение (удостоверение А1), атестиращо прилагането на нидерландската система за социална сигурност за този период.
15
KN подава жалба по административен ред, която е отхвърлена от SVB с решение от 6 март 2020 г. с мотива, че през спорния период лицето е осъществявало в Нидерландия значителна част от дейността си като наето лице. За да стигне до този извод, SVB взема предвид не само произтичащото от корабния дневник време на плаване на кораба, на който е работил KN, но и обстоятелството, че KN пребивава в Нидерландия, че корабът е регистриран в Нидерландия и че собственикът и операторът на кораба са установени в Нидерландия.
16
Тъй като жалбата срещу това решение на SVB е отхвърлена от Rechtbank Midden-Nederland (Първоинстанционен съд за Централна Нидерландия, Нидерландия), KN подава жалба пред Centrale Raad van Beroep (Апелативен съд по трудови и осигурителни спорове, Нидерландия), като представя документи, от които е видно, че работното му време в Нидерландия е само 18,5 % от общото му работно време през спорния период.
17
С решение от 19 май 2022 г. Centrale Raad van Beroep (Апелативен съд по трудови и осигурителни спорове) отхвърля тази жалба, като приема, че нидерландското законодателство в областта на социалната сигурност действително е приложимо за спорния период. Според този съд работник, който осъществява по-малко от 25 % от дейността си като наето лице в държавата членка на пребиваване, все пак би могъл да се разглежда като осъществяващ значителна част от въпросната дейност в тази държава, ако съществуват достатъчно други показатели в този смисъл.
18
Centrale Raad van Beroep (Апелативен съд по трудови и осигурителни спорове) приема, че SVB е доказал в достатъчна степен упражняването от KN на значителна част от дейността му като наето лице в държавата членка на пребиваване, като е отчел в това отношение, че корабът, на който KN е работил, е плавал в Нидерландия и през 2013 г. и 2014 г., съответно 22 % и 24 % от общото време на плаване, че KN пребивава в Нидерландия, че корабът е регистриран там и че както собственикът, така и операторът на кораба са установени там.
19
KN подава касационна жалба срещу решението на Centrale Raad van Beroep (Апелативен съд по трудови и осигурителни спорове) пред Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия), който е запитващата юрисдикция. KN поддържа, че като е взел предвид обстоятелства, които не са релевантни за преценката относно мястото, където KN е осъществявал значителна част от дейността си като наето лице, Centrale Raad van Beroep (Апелативен съд по трудови и осигурителни спорове) е приложил неправилно член 13 от Регламент № 883/2004 и член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009. Освен това според KN този съд погрешно не е отчел обстоятелството, че работодателят е установен в Лихтенщайн и че качването на борда на кораба и слизането от него са се осъществили в Белгия, а не в Нидерландия.
20
В този контекст запитващата юрисдикция поставя редица въпроси.
21
На първо място, тази юрисдикция иска да се установи какви обстоятелства могат да бъдат релевантни, за да се приеме, че работниците, които прекарват по-малко от 25 % от работното си време в държавата членка на пребиваване, все пак осъществяват там значителна част от дейността си като наето лице.
22
Според запитващата юрисдикция от употребата в член 14, параграф 8 от текста на нидерландски език на Регламент № 987/2009 на изразите „mede“ (наред с другото) и „indicatieve criteria“ (примерни критерии), както и на съществителното име „indicatie“ (показател), безспорно следва, че ако работното време и/или възнаграждението в държавата членка на пребиваване са по-малко от 25 % с оглед на всички дейности на работника в различните държави членки, съществува възможност за отчитане на други обстоятелства в рамките на цялостна оценка на положението на този работник.
23
Според запитващата юрисдикция обаче не само че член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 не посочва кои са тези други релевантни обстоятелства, но и е трудно да се разбере какво значение трябва да се отдаде на последната алинея на въпросния параграф 8, съгласно която по-малък от 25 % дял по отношение на споменатите в тази алинея критерии за привързване представлява показател за това, че в държавата членка на пребиваване не се извършва значителна част от дейностите.
24
Запитващата юрисдикция посочва, че текстът на член 13, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004 позволява да се твърди, че понятието „значителна част“ трябва да бъде свързано с дейността като наето лице на съответния работник. Според нея член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 уточнява, че трябва да става въпрос за част от дейността, която е значителна като количество. Така запитващата юрисдикция е склонна да заключи, че другите обстоятелства трябва да имат пряка връзка с осъществяването на дейността, да указват мястото на осъществяване на дейността и от тях могат да се направят изводи в количествено изражение относно дела от дейността в държавата членка на пребиваване спрямо общата дейност на съответното лице.
25
На второ място, запитващата юрисдикция счита, че от различните обстоятелства, които следва да се вземат предвид, трябва да се изключат мястото на регистрация на кораба, мястото на установяване на собственика и оператора на кораба или мястото, където работникът се качва на борда на кораба и/или слиза от него, или дори показателите относно времето или мястото на плаване през годините, през които работникът не е работил за работодателя си от Лихтенщайн. Освен това според запитващата юрисдикция мястото на пребиваване на работника не може да съставлява релевантен показател, тъй като член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 се отнася именно до случая, при който работникът осъществява част от дейността си в държавата членка на пребиваване. Мястото на установяване на работодателя също няма връзка с осъществяването на дейност в тази държава.
26
На трето място, що се отнася до периода, който следва да се вземе предвид, за да се прецени дали наето лице осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали той трябва да се ограничи до свързания с удостоверението А1 период, или евентуално може да бъде по-продължителен, за да съответства на една календарна година. Запитващата юрисдикция посочва, че член 14, параграф 10 от Регламент № 987/2009 предвижда отчитането на предполагаемото бъдещо положение през следващите 12 календарни месеца, без обаче да уточнява от кой момент се изчислява този срок — дали от даден ден нататък, или от края на определен период.
27
Според запитващата юрисдикция Регламент № 987/2009 не съдържа никакви разпоредби относно отчитането на период, предхождащ въпросния. Съгласно обаче Практическия наръчник относно законодателството, приложимо в Европейския съюз (ЕС), Европейското икономическо пространство (ЕИП) и Швейцария, изготвен и приет от Административната комисия за координация на системите за социална сигурност и публикуван през декември 2013 г. (наричан по-нататък „Практическият наръчник“), предходната дейност също е надежден показател за бъдещото поведение на съответния работник.
28
На четвърто място, запитващата юрисдикция иска да се установи с каква свобода на преценка разполага компетентната институция при издаването на удостоверение А1, за да определи дали даден работник осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване.
29
При тези обстоятелства Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Кои обстоятелства или видове обстоятелства са подходящи, за да се прецени в съответствие с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 дали лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване, ако е установено, че това лице осъществява дейността си там през 22 % от работното си време? Необходимо ли е за тази цел: i) обстоятелство, което има пряка връзка с осъществяването на дейността, ii) обстоятелство, което указва мястото на осъществяване на дейността, и iii) от обстоятелството да могат да се направят изводи в количествено изражение относно дела от дейността в държавата членка на пребиваване спрямо общата дейност на съответното лице?
2)
С оглед на отговора на първия въпрос може или трябва ли при тази преценка да се вземе предвид: i) мястото на пребиваване на работника, ii) мястото на регистрация на плаващия по вътрешни водни пътища кораб, на който работникът осъществява дейността си, iii) седалището на собственика и оператора на плаващия по вътрешни водни пътища кораб, iv) мястото, на което корабът е плавал в други периоди, през които работникът не е работил на него и през които все още не е бил нает от работодателя, v) седалището на работодателя, и vi) мястото, на което работникът се качва на борда на кораба и слиза от него?
3)
За какъв период трябва да се преценява дали даден работник осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване?
4)
Разполага ли компетентната институция на държава членка, когато определя приложимото законодателство, със свобода на преценка по отношение на израза „значителна част от дейността си“ в член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004, която по принцип трябва да бъде зачитана от съдилищата, и ако това е така, какъв е обхватът на тази свобода на преценка?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
30
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да прецени дали лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, компетентната институция има възможност да вземе предвид обстоятелства, различни от отработеното работно време и/или полученото възнаграждение в тази държава.
31
От текста на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 е видно, че „значителна част от дейността като заето или самостоятелно заето лице“, упражнявана в държава членка, означава, че значителна като количество част от всички дейности на наето или самостоятелно заето лице се извършва там, без непременно да представлява основната част от тези дейности. За да се определи дали значителна част от дейностите се упражняват в държава членка, се вземат предвид, в случаите на дейност като наето лице, работното време и/или трудовото възнаграждение. По-малък от 25 % дял по отношение на посочените по-горе критерии представлява показател за това, че в съответната държава членка не се извършва значителна част от дейностите (решение от 19 май 2022 г., INAIL и INPS, C‑33/21, EU:C:2022:402, т. 63).
32
Съмненията на запитващата юрисдикция произтичат от обстоятелството, че текстът на нидерландски език на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 съдържа израза „mede“ („наред с другото“), свързан с посочването на примерните критерии, които следва да се вземат предвид, за да се определи дали значителна част от дейността като наето лице на съответния работник се осъществява в дадена държава членка. От това запитващата юрисдикция прави извод, че е позволено да се допуснат критерии, различни от изброените в тази разпоредба работно време и/или възнаграждение.
33
Важно е обаче да се отбележи, че текстовете на други езици на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, а именно текстовете на немски, английски, френски и латвийски език, не съдържат израза „наред с другото“.
34
Съгласно постоянната съдебна практика формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. Подобен подход би бил несъвместим с изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза. В случай на несъответствия между текстовете на различните езици съответната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, от която тя е част (решения от 25 март 2010 г., Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, т. 38 и цитираната съдебна практика, и от 21 март 2024 г., Cobult, C‑76/23, EU:C:2024:253, т. 25 и цитираната съдебна практика).
35
Що се отнася до контекста на правната уредба, от която разглежданата разпоредба е част, от самото заглавие на Регламент № 987/2009 е видно, че той има за цел да установи процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004. От своя страна член 14 от Регламент № 987/2009 е озаглавен „Подробности относно членове 12 и 13 от [Регламент № 883/2004]“, а параграф 8 е предвиден „[з]а целите на прилагането на член 13, параграфи 1 и 2 от [Регламент № 883/2004]“.
36
Ето защо при тълкуването на член 14 от Регламент № 987/2009 следва да се вземат предвид членове 12 и 13 от Регламент № 883/2004.
37
В това отношение е важно да се припомни, че разпоредбите на дял II („Определяне на приложимото законодателство“) от Регламент № 883/2004, от който са част членове 12 и 13, представляват пълна и единна система от стълкновителни норми, чиято цел е не само да се избегне едновременното прилагане на няколко национални законодателства и усложненията, които могат да възникнат от това, но и да не се допусне лицата, попадащи в приложното поле на този регламент, да бъдат лишени от защита в областта на социалната сигурност поради липса на приложимо по отношение на тях законодателство (вж. в този смисъл решение от 16 ноември 2023 г., Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, т. 50 и цитираната съдебна практика).
38
Както е видно по-специално от съображения 1 и 45 от него, Регламент № 883/2004 има за цел да координира националните системи за социална сигурност на държавите членки, за да гарантира ефективното упражняване на правото на свободно движение на хора и така да допринася за подобряването на жизнения стандарт и условията за заетост на хората, които се движат в рамките на Европейския съюз, като същевременно осъвременява и опростява съдържащите се в Регламент № 1408/71 правила (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 63).
39
В изпълнение на тази цел член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004 предвижда, че лицата, за които се прилага този регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка в областта на социалната сигурност, като това законодателство се определя в съответствие с дял II от посочения регламент.
40
Освен това параграф 3, буква а) от посочения член 11 установява принципа, че който осъществява дейност като наето лице на територията на една държава членка, се подчинява на законодателството на тази държава членка (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 42).
41
Този принцип обаче е формулиран, „[без да се засягат] членове 12—16“ от Регламент № 883/2004, тъй като в някои особени случаи простото прилагане на този принцип би довело не до избягване, а напротив, до пораждане както за работника, така и за работодателя и за социалноосигурителните органи, на административни усложнения, които могат да попречат на упражняването на свободното движение на лицата, попадащи в приложното поле на този регламент (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 43).
42
Сред тези особени случаи е и посоченият в член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 случай, при който лицето обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки.
43
Член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 предвижда в буква а), че лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, е подчинено на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако то осъществява значителна част от дейността си в тази държава членка, докато в буква б) от тази разпоредба се посочва, че лицето, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки и което не осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, е подчинено на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя.
44
Когато лицето осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, стълкновителните норми, предвидени в член 13, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 883/2004, гарантират, че винаги се прилага законодателството на една държава членка, а именно или законодателството на държавата членка на пребиваване на това лице, ако то осъществява там значителна част от дейността си, или, в противен случай, законодателството на държавата членка, където е установен работодателят му.
45
По този начин член 13, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 883/2004 е съобразен с целта, припомнена в точки 37 и 38 от настоящото решение, доколкото, опростявайки въведените с предходната правна уредба правила, той предвижда правила, които дерогират правилото относно държавата членка по заетостта, предвидено в член 11, параграф 3, буква а) от този регламент, именно за да се избегнат усложненията, които иначе биха могли да възникнат, ако последното правило се прилага към положения, в които дейностите се осъществяват в две или повече държави членки (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 64).
46
От тази гледна точка дерогиращите правила, предвидени в посочените в точка 43 от настоящото решение разпоредби, имат за цел да гарантират, че в съответствие с правилото за приложимост само на едно законодателство, припомнено в точка 39 от това решение, за работниците, които извършват дейност в две или повече държави членки, се прилага законодателството само на една държава членка, като за тази цел посочените правила определят критерии за привързване, които отчитат обективното положение на тези работници, за да се улесни свободата им на движение (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 65).
47
Именно с оглед на тези съображения следва да се тълкува член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, когато посочва работното време и/или възнаграждението за целите на определянето дали значителна като количество част от всички дейности на работника се осъществява в дадена държава членка.
48
В този контекст е важно да се отбележи, от една страна, че в последната алинея на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, съгласно която в рамките на цялостната оценка на положението на съответния работник следва да се провери дали е достигнат прагът от 25 %, изрично се споменават „посочените по-горе“ критерии, тоест в случая на дейност като наето лице — критериите относно работното време и/или възнаграждението, като се изключват всякакви други критерии.
49
Обстоятелството, че тази проверка на посочените критерии се извършва в рамките на цялостна оценка на положението на съответния работник, означава не че е позволено да се добавят други критерии, а че следва да се вземат предвид всички дейности като наето лице на посочения работник.
50
От друга страна, формулировката на тази разпоредба не оставя никакво съмнение, че при по-малък от 25 % дял по отношение на критериите, свързани с работното време и/или възнаграждението, не може да се заключи, че значителна част от дейността е извършвана в съответната държава членка.
51
Да се признае, че работник, който е осъществявал по-малко от 25 % от всички дейности като наето лице на територията на държавата членка на пребиваване, може да бъде подчинен на законодателството на същата държава в съответствие с член 13, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004, не само не би отчело дерогиращия характер на привързването по членове 12—14 от този регламент (включително привързването към държавата членка на пребиваване), но и би породило несигурност относно прилагането на стълкновителните норми, предвидени в дял II от този регламент, накърнявайки опростяването, до което тези норми би трябвало да доведат, що се отнася до прилагането на критериите за привързване, основани на обективното положение, в което се намира съответният работник.
52
Тълкуването, че по-малък от 25 % дял по отношение на критериите, свързани с работното време и/или възнаграждението, не може да бъде компенсиран чрез отчитането на други критерии, се потвърждава от обяснителните бележки в Практическия наръчник, документ, който по своето естество няма задължителна правна сила. При все това този наръчник съставлява полезен инструмент за тълкуването на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009. Така в частта от този документ относно понятието „значителна част“ от дейността е посочено, че критериите за работно време и/или възнаграждение трябва задължително да се вземат предвид, за да се провери дали прагът от 25 %, посочен в член 14, параграф 8, последна алинея от Регламент № 987/2009, е достигнат в държавата членка на пребиваване, което при това положение би било показател, че значителна част от всички дейности на съответния работник е осъществявана в тази държава членка. Макар в Практическия наръчник да се споменава, че други критерии също могат да бъдат релевантни, без обаче те да бъдат назовани, от всички дадени конкретни примери проличава, че осъществяването на дейност като наето лице в държавата членка на пребиваване, която дейност е свързана с по-малко от 25 % от работното време и/или възнаграждението, не позволява да се направи извод за прилагането на законодателството на тази държава.
53
Поради това следва да се заключи, че член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да може да се счита, че дадено лице осъществява значителна част от дейността си като наето лице в държавата членка на пребиваване, прагът от 25 % от работното време и/или възнаграждението в тази държава членка трябва да бъде достигнат, като отчитането на други критерии не може да компенсира за неизпълнението на посочените по-горе критерии.
54
Следователно в случай като разглеждания в главното производство, при който е безспорно, че работникът е осъществил 22 % от дейността си като наето лице в държавата членка на пребиваване, което е под прага от 25 % по член 14, параграф 8, последна алинея от Регламент № 987/2009, стълкновителната норма на член 13, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004 не може да се приложи, така че приложимото законодателство следва да се определи съгласно стълкновителната норма на член 13, параграф 1, буква б) от този регламент, съгласно която работникът е подчинен на законодателството на държавата членка, където се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя.
55
От изложеното по-горе следва, че не трябва да се отчитат други критерии, за да се определи дали съответният работник осъществява значителна част от дейността си като наето лице в своята държава членка на пребиваване.
56
По изложените съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да прецени дали лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, компетентната институция трябва да провери в рамките на цялостна оценка на положението на това лице дали поне 25 % от неговото работно време и/или възнаграждение е съответно отработено и/или получено в тази държава. В този контекст не следва да се вземат предвид други обстоятелства или критерии.
По третия въпрос
57
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи кой период от време следва да се вземе предвид, за да се прецени в рамките на цялостната оценка по член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 дали съответният работник осъществява значителна част от дейността си като наето лице в държавата членка на пребиваване.
58
В това отношение член 14, параграф 10 от Регламент № 987/2009 предвижда, че съответните институции трябва да отчитат предполагаемото бъдещо положение през следващите 12 календарни месеца.
59
Макар тази разпоредба да не уточнява началния момент на периода от 12 месеца, който да се отчете, все пак от текста ѝ ясно личи, че става въпрос за следващите 12 месеца, като никоя разпоредба от този регламент не визира миналото положение на съответния работник.
60
Тъй като прилагането на член 14, параграф 10 във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 е запазено само за случаите, при които работник осъществява дейността си в две или повече държави членки, следва да се приеме, че началният момент трябва да бъде моментът на началото на осъществяването на дейността в две или повече държави членки.
61
По изложените съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 14, параграфи 8 и 10 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се прецени в рамките на цялостната оценка на положението на лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, дали това лице осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване, трябва да се отчете неговото предполагаемо бъдещо положение през следващите 12 календарни месеца.
По четвъртия въпрос
62
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи с каква свобода на преценка разполага компетентната институция на държава членка, когато определя дали даден работник е осъществявал значителна част от дейността си като наето лице по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 в държавата членка на пребиваване.
63
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на четвъртия въпрос.
По съдебните разноски
64
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
1)
Член 14, параграф 8 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да прецени дали лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, компетентната институция трябва да провери в рамките на цялостна оценка на положението на това лице дали поне 25 % от неговото работно време и/или възнаграждение е съответно отработено и/или получено в тази държава. В този контекст не следва да се вземат предвид други обстоятелства или критерии.
2)
Член 14, параграфи 8 и 10 от Регламент № 987/2009, изменен с Регламент № 465/2012,
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да се прецени в рамките на цялостната оценка на положението на лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, дали това лице осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване, трябва да се отчете неговото предполагаемо бъдещо положение през следващите 12 календарни месеца.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.