62019TJ0017_RES
Дело T‑17/19
Giulia Moi
срещу
Европейски парламент
Решение на Общия съд (четвърти разширен състав) от 3 февруари 2021 година
„Институционално право — Парламент — Психически тормоз — Решения на председателя на Парламента, с които съответно се установява наличието на тормоз спрямо двама акредитирани парламентарни сътрудници и на депутат се налага санкция лишаване от право на надбавка за престой в продължение на дванадесет дни — Членове 11 и 166 от Правилника за дейността на Парламента — Жалба по вътрешен ред — Решение на Бюрото на Парламента, с което се потвърждава санкцията — Член 167 от Правилника за дейността на Парламента — Жалба за отмяна — Срок за обжалване — Допустимост — Право на защита — Извъндоговорна отговорност“
Европейски парламент — Членове — Дисциплинарен режим — Санкции — Решение на председателя на Парламента — Обжалване по административен ред — Факултативен характер — Сезиране на съда на Съюза — Допустимост — Начален момент на срока за обжалване по съдебен ред — Неразривна връзка между решението относно тормоза и това относно санкцията
(член 263 ДФЕС; член 47 от Правилника за длъжностните лица; член 167 от Правилника за дейността на Европейския парламент)
(вж. т. 43—47, 49—52 и 77)
Жалби на длъжностните лица — Предварително обжалване по административен ред — Съгласуваност между подадената по административен ред жалба и тази, подадена по съдебен ред — Неприложимост в спор между Европейския парламент и негов член в рамките на жалба за отмяна
(членове 263 и 270 ДФЕС; членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 84—90)
Право на Европейския съюз — Принципи — Право на защита — Прилагане към всяко производство срещу лице, което може да завърши с увреждащ го акт — Принцип, който трябва да се гарантира дори при липсата на каквато и да е правна уредба на разглежданото производство — Обхват — Производство, в което трябва да се установи дали е налице тормоз от страна на член на Европейския парламент — Задължително предоставяне на обвиненото в тормоз лице на всички доказателства по преписката във връзка с тормоза — Нарушение на принципа на зачитане на правото на защита — Последици
(член 41, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 91—105, 107—110, 112, 114—120, 122—125, 127, 132—134)
Извъндоговорна отговорност — Условия — Действителна и сигурна вреда, причинена от незаконосъобразен акт — Отмяна на обжалвания незаконосъобразен акт — Адекватно обезщетяване на неимуществената вреда
(член 340, втора алинея ДФЕС)
(вж. т. 143 и 144)
Резюме
Жалбоподателката е депутат в Европейския парламент от 2014 г. до 2019 г. През ноември 2017 г. двама от акредитираните ѝ парламентарни сътрудници подават искане за съдействие (
1
), като изтъкват трудна работна атмосфера, след което подават жалба за тормоз до отговарящия за този вид проблеми консултативен комитет на Парламента (
2
).
В две отделни писма от 2 октомври 2018 г., след като разглежда становищата съответно на Консултативния комитет и на жалбоподателката, председателят на Парламента приема, от една страна, решение, в което установява наличието на психически тормоз спрямо двете подали жалба лица, и от друга, решение да лиши жалбоподателката от правото да получава надбавка за престой в продължение на дванадесет дни като санкция за поведението ѝ спрямо двете подали жалба лица.
На 16 октомври 2018 г. жалбоподателката подава до Бюрото на Парламента жалба по вътрешен ред (
3
) срещу решението на председателя относно санкцията. С решение от 12 ноември 2018 г., обявено на 14 ноември същата година в пленарно заседание и връчено същия ден, Бюрото на Парламента потвърждава решението на председателя относно санкцията. При това положение на 11 януари 2019 г. жалбоподателката подава жалба за отмяна на решенията на председателя съответно относно тормоза и относно санкцията, както и на решението на Бюрото на Парламента, и прави искане за обезщетение.
С решението си Общият съд, заседаващ в разширен състав, отменя трите посочени по-горе решения и отхвърля жалбата на жалбоподателката в останалата ѝ част, по-специално искането ѝ за обезщетение. Той изяснява съдебната практика относно, от една страна, връзката между правото на изслушване и правото на защита и от друга, фактите, които трябва да бъдат доказани, за да бъде постановена отмяна вследствие на констатация за наличие на нарушение на правото на защита. Освен това Общият съд дава пояснения във връзка с ограниченията за прилагането на така нареченото правило „за съответствие“ (
4
) между жалбата по административен и жалбата по съдебен ред.
Съображения на Общия съд
На първо място, Общият съд разглежда допустимостта на искането за отмяна, доколкото е насочено срещу решението на председателя относно санкцията, и заключава, че приемането на решението на Бюрото на Парламента не е пречка жалбоподателката да подаде жалба по съдебен ред срещу решението на председателя относно санкцията, макар срещу последното решение да е била подадена жалба по вътрешен ред на основание член 167 от Правилника за дейността на Парламента (
5
). Освен това Общият съд приема, че жалбоподателката е можело да поиска отмяна на решението на председателя относно санкцията най-късно в деня, в който изтича срокът за обжалване, изчислен, считано от датата на връчване на решението на Бюрото на Парламента. Според Общия съд в случая искането не може да се счита за просрочено и следователно е допустимо.
На второ място, Общият съд разглежда допустимостта на искането за отмяна, доколкото е насочено срещу решението на председателя относно тормоза, и заключава, че правото на ефективни правни средства за защита във връзка с принципа на добро правораздаване изискват съдът на Съюза да извърши проверка едновременно на законосъобразността на всички решения, водещи до един и същи спор, а именно в случая решението, с което се установява извършването на съставляващи тормоз деяния, и обусловеното от него решение за налагане на санкция за такива деяния. Така, доколкото решението на председателя относно тормоза е неразривно свързано с това относно санкцията, срокът за подаване на жалба за отмяна на първото решение е започнал да тече, както за второто решение, едва от момента на връчването на решението на Бюрото на Парламента, прието по жалбата по вътрешен ред. Според Общия съд и това искане не може да се счита за просрочено и следователно също е допустимо.
Колкото до допустимостта на първото основание, свързано с нарушение на принципа на зачитане на правото на защита, Общият съд най-напред припомня, че жалбата на жалбоподателката се основава на член 263 ДФЕС, а не на член 270 ДФЕС, който се отнася до всички спорове между Съюза и неговите служители. При все това правилото за съответствие е установено именно в рамките на производствата, образувани на основание на последната разпоредба и във връзка с предвидената в Правилника задължителна предварителна жалба по административен ред, без на този етап Съдът или Общият съд да е разширил обхвата на това правило по отношение на жалбите, подадени на основание член 263 ДФЕС и предшествани от административна фаза. Поради това Общият съд приема, че правилото за съгласуваност не е приложимо в спор като този, с който жалбоподателката го е сезирала, а оттам и че първото основание не може да бъде обявено за недопустимо, тъй като нарушението на принципа на зачитане на правото на защита не е било изтъкнато пред Бюрото на Парламента в производството по жалбата по вътрешен ред.
Колкото до въпроса дали е налице първото основание, Общият съд припомня, че правото на защита включва правото на изслушване и правото на достъп до преписката и е едно от основните права, които са неразделна част от правния ред на Съюза и са залегнали в Хартата на основните права на Европейския съюз. Общият съд подчертава, че общият принцип на зачитане на правото на защита се прилага в конкретния случай, тъй като образуваното срещу жалбоподателката производство може да приключи и е приключило с налагане на санкция на член на Парламента за упражнен от него тормоз. В производство, в което трябва да се установи дали е налице тормоз, този принцип предполага, че при спазване на евентуалните изисквания за поверителност на обвиненото в тормоз лице, преди приемането на решение с неблагоприятни последици за него, се предоставят всички уличаващи и оневиняващи го доказателства във връзка с посочения тормоз и е изслушано становището му по тях. В случая Общият съд отбелязва, че в хода на производството, в което е констатирано наличието на тормоз и е наложена санкцията, жалбоподателката е била уведомена за съдържанието на жалбите на двамата акредитирани парламентарни сътрудници, но не е получила достъп нито до направените от тях пред Консултативния комитет изявления, нито до материалите по преписката, и по-специално до пълното съдържание на електронните писма и текстовите съобщения, при положение че тези различни сведения са били взети предвид, за да се направи извод за наличие на тормоз и да се санкционира жалбоподателката. Поради това Общият съд смята, че в случая е бил нарушен общият принцип на зачитане на правото на защита на жалбоподателката.
Разглеждайки последиците от нарушението на този принцип, Общият съд припомня, че нарушението на правото на защита налага отмяна на взетото в съответното производство решение само ако при липсата на това нарушение производството би довело до друг резултат (
6
). Това изискване е изпълнено, когато жалбоподателят не е могъл надлежно да изрази становище, тъй като не е получил достъп до доказателствата, които е трябвало да му бъдат предоставени при спазване на правото на защита, и поради това е бил лишен от възможност да осигури по-добре, дори и в ограничена степен, защитата си. Всъщност в такъв случай непредоставянето на доказателствата по преписката, на които се е основала администрацията, неминуемо се отразява — с оглед на необходимото зачитане на правото на защита — на законосъобразността на актовете, приети в производство, което може да има неблагоприятни последици за жалбоподателя. В случая Общият съд приема, че тъй като не е получила достъп до пълното съдържание на преписката, жалбоподателката е била лишена от възможност да осигури по-добре защитата си и че тази нередовност неминуемо се е отразила на съдържанието на приетите решения относно наличието на тормоз и относно санкцията.
Поради това Общият съд заключава, че трите разглеждани решения трябва да бъдат отменени поради нарушение на общия принцип на зачитане на правото на защита.
(
1
)	На основание член 24 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“).
(
2
)	Комитетът по проблемите на тормоза и неговото предотвратяване на работното място, разглеждащ жалби на акредитирани парламентарни сътрудници срещу депутати от Парламента, е създаден с член 1, параграф 1 от вътрешните правила на Парламента в тази област от 14 април 2014 г., изменени на 6 юли 2015 г.
(
3
)	На основание член 167 от Правилника за дейността на Европейския парламент.
(
4
)	Това правило изисква представеното пред съда на Съюза основание или възражение вече да е било представено в рамките на досъдебното производство или да е тясно свързано с критика, повдигната в последното производство, като в противен случай това основание или възражение би било недопустимо.
(
5
)	Решения от 21 февруари 2018 г., LL/Парламент (C‑326/16 P, EU:C:2018:83, т. 34—37) и от 19 септември 2018 г., Selimovic/Парламент (T‑61/17, непубликувано, EU:T:2018:565, т. 45).
(
6
)	Решения от 4 април 2019 г., OZ/ЕИБ (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, т. 76—78) и от 25 юни 2020 г., HF/Парламент (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, т. 73).