62023TJ0534
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata rozšírená komora)
z 12. novembra 2025 (
*1
)
„Životné prostredie – Nariadenie (EÚ) 2022/2577, ktorým sa stanovuje rámec na urýchlenie zavádzania energie z obnoviteľných zdrojov – Žiadosť o vnútorné preskúmanie – Článok 10 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1367/2006 – Zamietnutie žiadosti – Akt prijatý na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ – Akt, ktorý nemôže byť predmetom žiadosti o vnútorné preskúmanie – Článok 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006 – Pojem ‚správny akt‘ – Článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru – Článok 2 bod 2 Aarhuského dohovoru – Akt prijatý pri ‚výkone zákonodarnej moci‘“
Vo veci T‑534/23,
Föreningen Svenskt Landskapsskydd, so sídlom v Koler (Švédsko), a ďalší žalobcovia, ktorých názvy sú uvedené v prílohe (
1
), v zastúpení: M. Le Berre, advokát,
žalobcovia,
proti
Rade Európskej únie, v zastúpení: R. Boucquey, A. Maceroni a L. Vétillard, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorú v konaní podporuje:
Európska komisia, v zastúpení: C. Hermes, G. Gattinara, B. De Meester a C. Valero, splnomocnení zástupcovia,
vedľajšia účastníčka konania,
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora),
na poradách v zložení: predseda komory L. Truchot, sudcovia H. Kanninen, M. Sampol Pucurull (spravodajca), T. Perišin a H. Cassagnabère,
tajomník: V. Di Bucci,
so zreteľom na písomnú časť konania, najmä na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania z 18. novembra 2024 a odpoveď Komisie podanú do kancelárie Všeobecného súdu 9. decembra 2024,
so zreteľom na to, že účastníci konania nepredložili návrh na nariadenie pojednávania v lehote troch týždňov od doručenia oznámenia o skončení písomnej časti konania, a vzhľadom na rozhodnutie podľa článku 106 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, že o žalobe sa rozhodne bez ústnej časti konania,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojou žalobou podanou na základe článku 263 ZFEÚ sa žalobcovia, Föreningen Svenskt Landskapsskydd a ďalšie právnické osoby, ktorých názvy sú uvedené v prílohe, domáhajú zrušenia rozhodnutia Rady Európskej únie z 13. júna 2023 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorým bola ako neprípustná, a subsidiárne ako nedôvodná zamietnutá žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia Rady (EÚ) 2022/2577 z 22. decembra 2022, ktorým sa stanovuje rámec na urýchlenie zavádzania energie z obnoviteľných zdrojov (Ú. v. EÚ L 335, 2022, s. 36), ktorú podali 22. februára 2023 na základe článku 10 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Únie (Ú. v. EÚ L 264, 2006, s. 13), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1767 zo 6. októbra 2021 (Ú. v. EÚ L 356, 2021, s. 1) (ďalej len „nariadenie o Aarhuskom dohovore“).
Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Žalobcovia sú neziskové združenia podporujúce ochranu životného prostredia.
3
V nadväznosti na útočnú vojnu Ruskej federácie proti Ukrajine došlo v roku 2022 k náhlemu a výraznému prerušeniu tokov plynu z Ruska, čo ukázalo, že je naliehavo potrebné preorientovať sa z ruských dodávok a zaistiť bezpečnosť dodávok v Európskej únii.
4
V tejto súvislosti Európska rada 20. a 21. októbra 2022 vo svojich záveroch vyzvala Radu Európskej únie a Európsku komisiu, aby urýchlene predložili konkrétne rozhodnutia s cieľom podporiť zavádzanie energie z obnoviteľných zdrojov a elektrických sietí, okrem iného urýchlením a zjednodušením postupov udeľovania povolení, a to aj prostredníctvom núdzových opatrení na základe článku 122 ZFEÚ. Komisia 9. novembra 2022 prijala návrh COM(2022) 591 final nariadenia Rady, ktorým sa stanovuje rámec na urýchlenie zavádzania energie z obnoviteľných zdrojov s dočasnými, primeranými a mimoriadnymi opatreniami na doplnenie iniciatív na riešenie krízy na trhoch s energiou a existujúcich právnych predpisov Únie v tejto oblasti. Rada sa 24. novembra 2022 v zásade dohodla na navrhovanom znení. Rada 22. decembra 2022 prijala na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ nariadenie 2022/2577.
5
Ako vyplýva z odôvodnení 3, 4 a 6 nariadenia 2022/2577, s cieľom urýchliť v krátkodobom horizonte tempo zavádzania energie z obnoviteľných zdrojov v Únii sa Rada domnievala, že je potrebné urýchliť niektoré postupy udeľovania povolení pre konkrétne technológie v oblasti energie z obnoviteľných zdrojov, a to najmä oslobodením od určitých povinností posudzovania stanovených v právnych predpisoch Únie v oblasti životného prostredia.
6
Žalobcovia 22. februára 2023 zaslali Rade žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 podľa článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore.
7
Napadnutým rozhodnutím, ktoré bolo žalobcom oznámené 13. júna 2023, Rada zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 ako neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú.
8
Rada v podstate uviedla, že nariadenie 2022/2577 prijaté na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ zavádza cielené a dočasné výnimky z aktov prijatých riadnym alebo mimoriadnym legislatívnym postupom v zmysle článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ, a preto sa naň nemôže vzťahovať vymedzenie „správneho aktu“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore. V tejto súvislosti Rada zdôraznila, že aj keď sa nariadenie 2022/2577 nepovažuje za legislatívny akt v zmysle Zmluvy o fungovaní Európskej únie, teda akt prijatý riadnym alebo mimoriadnym legislatívnym postupom v súlade s článkom 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ, z dôvodu svojho obsahu a účinkov predsa len predstavuje legislatívny akt z hľadiska Dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia (Ú. v. EÚ L 124, 2005, s. 4, ďalej len „Aarhuský dohovor“). Subsidiárne Rada tiež zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 z dôvodu, že je nedôvodná.
Návrhy účastníkov konania
9
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
10
Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
11
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
12
Na podporu svojej žaloby žalobcovia uvádzajú päť žalobných dôvodov. Svojím prvým žalobným dôvodom tvrdia, že Rada sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 ako neprípustnú. Svojím druhým žalobným dôvodom tvrdia, že Rada sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia z hľadiska článku 10 ods. 2 nariadenia o Aarhuskom dohovore, keď zamietla ich žiadosť o vnútorné preskúmanie z dôvodu, že nariadenie 2022/2577 nemá povahu správneho aktu v zmysle uvedeného nariadenia. Svojím tretím žalobným dôvodom vznášajú námietku nezákonnosti nariadenia 2022/2577. Svojím štvrtým žalobným dôvodom žalobcovia v podstate tvrdia, že napadnuté rozhodnutie obsahuje zjavne nesprávne posúdenie. Svojím piatym žalobným dôvodom poukazujú na porušenie povinnosti odôvodnenia.
13
Z písomných podaní žalobcov možno na podporu prvého žalobného dôvodu identifikovať štyri časti, z ktorých prvá je v podstate založená na nedostatku odôvodnenia, druhá v podstate na porušení článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru a článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore, tretia na porušení článku 2 ods. 1 písm. c) a g) a článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore a štvrtá na porušení článku 289 ods. 1 až 3 ZFEÚ a zásady právnej istoty.
14
Všeobecný súd zastáva názor, že najprv treba preskúmať prvú časť prvého žalobného dôvodu, potom spoločne druhú a tretiu časť tohto žalobného dôvodu a nakoniec jeho štvrtú časť.
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej v podstate na nedostatku odôvodnenia
15
Na podporu prvej časti prvého žalobného dôvodu, ktorá je založená na nezrozumiteľnosti, žalobcovia v skutočnosti uvádzajú nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia.
16
V tejto súvislosti žalobcovia tvrdia, že argumentácia Rady uvedená v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorej nariadenie 2022/2577 nepredstavuje ani „legislatívny akt“ v zmysle Zmluvy o fungovaní Európskej únie, ani „správny akt“ v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore, je rozporuplná. Podľa nich sa obe kategórie aktov navzájom vylučujú. Okrem toho uvádzajú, že Rada v uvedenom rozhodnutí konkrétne nevymedzuje druh aktu, ktorému by nariadenie 2022/2577 mohlo zodpovedať v zmysle Zmluvy o fungovaní Európskej únie, Aarhuského dohovoru a nariadenia o Aarhuskom dohovore, čím porušuje zásadu právnej istoty.
17
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tvrdenia žalobcov.
18
Treba pripomenúť, ako vyplýva z ustálenej judikatúry, že odôvodnenie vyžadované podľa článku 296 druhého odseku ZFEÚ má byť prispôsobené povahe predmetného aktu a majú z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, a to spôsobom umožňujúcim dotknutým osobám spoznať odôvodnenia prijatého opatrenia a príslušnému súdu vykonať svoje preskúmanie. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, povahu uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie špecifikovalo všetky relevantné skutkové a právne skutočnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky uvedeného článku, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext, ako aj na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. februára 2007, Sison/Rada, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 80 a citovanú judikatúru, a z 3. mája 2018, Malta/Komisia, T‑653/16, EU:T:2018:241, bod 53 a citovanú judikatúru).
19
Nedostatok odôvodnenia však možno konštatovať aj vtedy, keď predmetné rozhodnutie obsahuje určité prvky odôvodnenia. Rozporuplné alebo nezrozumiteľné odôvodnenie tak predstavuje nedostatok odôvodnenia. To isté platí v prípade, keď sú prvky odôvodnenia nachádzajúce sa v predmetnom rozhodnutí natoľko neúplné, že v nijakom prípade neumožňujú jeho adresátovi v kontexte, v ktorom bolo prijaté, pochopiť úvahy jeho autora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2020, Komisia/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, bod 55 a citovanú judikatúru).
20
Okrem toho článok 10 ods. 2 nariadenia o Aarhuskom dohovore tiež stanovuje, že písomná odpoveď inštitúcie alebo orgánu Únie, ktorým bola predložená žiadosť o vnútorné preskúmanie niektorého z ich aktov, má byť odôvodnená. Toto odôvodnenie musí žiadateľovi umožniť pochopiť dôvody, na ktorých je založené rozhodnutie príslušnej inštitúcie alebo orgánu (rozsudok z 27. januára 2021, ClientEarth/EIB, T‑9/19, EU:T:2021:42, bod 87).
21
V prejednávanej veci, ako vyplýva z napadnutého rozhodnutia, Rada zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie ako neprípustnú z dôvodu, že nariadenie 2022/2577 nepredstavuje akt, ktorý by mohol byť predmetom vnútorného preskúmania, teda „správny akt“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore. V tejto súvislosti Rada uvádza, že hoci nariadenie 2022/2577 nie je legislatívnym aktom v zmysle Zmlúv, nepredstavuje „správny akt“ v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore. Rada zdôrazňuje, že nariadenie 2022/2577 je vzhľadom na svoj obsah a účinky neoddeliteľne spojené s legislatívnymi aktmi, pričom tieto akty sú vylúčené z pôsobnosti nariadenia o Aarhuskom dohovore. Rada okrem toho konštatuje, že nariadenie 2022/2577 obsahuje opatrenia, ktoré sa môžu odchyľovať od iných aktov vrátane iných legislatívnych aktov.
22
V tejto súvislosti sú dôvody uvedené v napadnutom rozhodnutí dostatočné na to, aby žalobcom umožnili oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Rada zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 ako neprípustnú, a na to, aby mohli spochybniť dôvodnosť týchto dôvodov. Okrem toho tie isté dôvody sú dostatočné na to, aby Všeobecný súd mohol vykonať súdne preskúmanie. Odôvodnenie napadnutého rozhodnutia teda nie je ani rozporuplné, ani nezrozumiteľné a jasne a jednoznačne z neho vyplývajú úvahy jeho autora.
23
Prvú časť prvého žalobného dôvodu preto treba zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej a tretej časti prvého žalobného dôvodu, ktoré sú v podstate založené na porušení článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru a článku 2 ods. 1 písm. c) a g) a článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore
24
Na úvod, pokiaľ ide o druhú časť, žalobcovia v skutočnosti uvádzajú nesprávne právne posúdenie, a to porušenie článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru a porušenie článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore. Okrem toho v rámci tretej časti žalobcovia uvádzajú porušenie článku 2 ods. 1 písm. c) a g) a článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore.
25
Žalobcovia v podstate tvrdia, že Rada sa v napadnutom rozhodnutí ohľadne článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru, ako aj článku 2 ods. 1 písm. c) a g) a článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď zamietla ich žiadosť o vnútorné preskúmanie z dôvodu, že nariadenie 2022/2577 nemá povahu „správneho aktu“ v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore.
26
V tejto súvislosti žalobcovia zdôrazňujú skutočnosť, že nariadenia o Aarhuskom dohovore sa uplatňuje na inštitúcie a orgány Únie, ktoré sú v jeho článku 2 ods. 1 písm. c) vymedzené ako „verejná inštitúcia, orgán, úrad alebo agentúra… s výnimkou prípadov, keď vykonáva súdnu alebo zákonodarnú moc“. Okrem toho článok 2 bod 2 Aarhuského dohovoru vymedzuje pojem „orgán verejnej moci“ extenzívne, keď spresňuje, že toto vymedzenie nezahŕňa „orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú... zákonodarnú moc“.
27
Žalobcovia ďalej uvádzajú, že „správny akt“, ktorý môže byť predmetom žiadosti o preskúmanie podľa článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore, je vymedzený v článku 2 ods. 1 písm. g) toho istého nariadenia ako „nelegislatívny akt prijatý inštitúciou alebo orgánom Únie…“.
28
Keďže Rada neprijala nariadenie 2022/2577 na základe jedného z legislatívnych postupov stanovených v článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ, a teda pri výkone zákonodarnej moci, toto nariadenie predstavuje „správny akt“, ktorý môže byť predmetom postupu vnútorného preskúmania stanoveného v článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore a v článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, ktorý stanovuje, že členovia verejnosti môžu začať správne alebo súdne konania s cieľom napadnúť akty orgánov verejnej moci, ktoré sú v rozpore s ustanoveniami vnútroštátneho práva v oblasti životného prostredia.
29
Okrem toho žalobcovia poukazujú na to, že tvrdenie Rady v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorého zmena vymedzenia pojmu „správny akt“ nariadením 2021/1767 mala za cieľ rozšíriť vecnú pôsobnosť aktov podliehajúcich postupu preskúmania na akty všeobecného určenia bez toho, aby zahŕňala akty, ktoré mali byť podľa Aarhuského dohovoru kvalifikované ako legislatívne akty, je v rozpore s ustanoveniami uvedeného nariadenia. Na jednej strane je totiž pojem „správny akt“ v súčasnosti vymedzený nariadením 2021/1767 ako „nelegislatívny akt prijatý inštitúciou alebo orgánom Únie“. Na druhej strane odôvodnenie 8 uvedeného nariadenia odkazuje na potrebu rozšíriť vecnú pôsobnosť aktov podliehajúcich postupu vnútorného preskúmania tak, aby zahŕňala aj „nelegislatívne akty všeobecného určenia“.
30
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tvrdenia žalobcov.
31
Všeobecný súd musí posúdiť, či Rada neprávom zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 ako neprípustnú z dôvodu, že táto žiadosť sa netýkala aktu, ktorý by mohol byť predmetom takéhoto preskúmania podľa článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore, teda „správneho aktu“, ako je vymedzený v článku 2 ods. 1 písm. g) toho istého nariadenia.
32
Na posúdenie dôvodnosti prvého žalobného dôvodu je teda potrebné vyložiť pojem „správny akt“ v zmysle a na účely uplatnenia nariadenia o Aarhuskom dohovore.
33
V súlade s ustálenou judikatúrou výklad ustanovenia práva Únie vyžaduje zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj kontext, do ktorého patrí, ako aj ciele a účel, ktorý sleduje akt, ktorého je súčasťou. Takisto genéza ustanovenia práva Únie môže obsahovať relevantné prvky pre jeho výklad (pozri rozsudok z 29. júla 2024, Asociația Crescătorilor de Vaci Bălțată Românească Tip Simmental, C‑286/23, EU:C:2024:655, bod 38 a citovanú judikatúru).
34
V prvom rade, pokiaľ ide o doslovný výklad, zo znenia článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore vyplýva, že tento článok vymedzuje správny akt ako „nelegislatívny akt prijatý inštitúciou alebo orgánom Únie, ktorý má právne a vonkajšie účinky a obsahuje ustanovenia, ktoré môžu byť v rozpore s právom životného prostredia…“.
35
Treba konštatovať, že na jednej strane normotvorca Únie v článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore vymedzil pojem „správny akt“ výlučne ako „nelegislatívny akt“ a že na druhej strane tento pojem vymedzil ako protiklad k pojmu „legislatívny akt“ bez toho, aby odkazoval na kategóriu aktov prijatých riadnym alebo mimoriadnym legislatívnym postupom v zmysle článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
36
V druhom rade, pokiaľ ide o kontextuálny výklad, po prvé z odôvodnení 7 a 11 nariadenia o Aarhuskom dohovore vyplýva, že normotvorca Únie chcel, aby inštitúcie alebo orgány Únie, ak vykonávajú zákonodarnú moc, boli vylúčené z pôsobnosti Aarhuského dohovoru.
37
V tejto súvislosti článok 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje „na inštitúcie a orgány Únie“. Článok 2 ods. 1 písm. c) toho istého nariadenia stanovuje vymedzenie pojmu „inštitúcie a orgány Únie“, ktoré vylučuje inštitúcie alebo orgány Únie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc. Zo znenia článku 1 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. c) nariadenia o Aarhuskom dohovore teda vyplýva, že toto nariadenie sa neuplatňuje na inštitúcie a orgány Únie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc.
38
Okrem toho článok 10 nariadenia o Aarhuskom dohovore stanovuje pravidlá týkajúce sa žiadosti o vnútorné preskúmanie správnych aktov.
39
Treba však uviesť, že pojem „nelegislatívny akt“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore a pojem „akty prijaté inštitúciami alebo orgánmi Únie, keď vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc“, ktorý je uvedený v článku 2 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia, sú vzájomne závislé. Pôsobnosť článku 10 tohto nariadenia totiž nemôže ísť nad rámec pôsobnosti samotného nariadenia, ako je vymedzená najmä v jeho článku 1 a článku 2 ods. 1 písm. c) a g).
40
V tejto súvislosti, keďže článok 2 ods. 1 písm. c) nariadenia o Aarhuskom dohovore vylučuje jeho uplatnenie na inštitúcie alebo orgány Únie, keď vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc, akty prijaté v tomto rámci nemôžu predstavovať správne akty v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2020, Mellifera/Komisia, C‑784/18 P, neuverejnený, EU:C:2020:630, bod 81).
41
Po druhé treba poznamenať, že hoci normotvorca Únie chcel pri prijímaní nariadenia 2021/1767 rozšíriť pôsobnosť postupu vnútorného preskúmania s cieľom zosúladiť právo Únie s ustanoveniami Aarhuského dohovoru, nemal v úmysle zmeniť toto vylúčenie legislatívnych aktov z pôsobnosti tohto osobitného postupu preskúmania, o čom svedčí najmä odôvodnenie 8 tohto nariadenia, v ktorom sa uvádza, že do pôsobnosti článku 10 nariadenia o Aarhuskom dohovore je potrebné zahrnúť len „nelegislatívne akty všeobecného určenia“.
42
Je pravda, že odôvodnenie 8 nariadenia 2021/1767 odkazuje na potrebu rozšíriť rozsah pôsobnosti postupu vnútorného preskúmania stanoveného v nariadení o Aarhuskom dohovore tak, aby zahŕňal aj nelegislatívne akty všeobecného určenia. Na účely vymedzenia legislatívnych aktov, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti nariadenia o Aarhuskom dohovore, však toto odôvodnenie neodkazuje na legislatívne postupy stanovené v článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
43
Po tretie treba tiež uviesť, že pokiaľ ide o článok 2 ods. 1 písm. f) nariadenia o Aarhuskom dohovore, ktorý vymedzuje pojem „právo životného prostredia“, Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, že uvedený článok odkazuje v určitých jazykových verziách na „právnu úpravu“ alebo „právne predpisy“, nemôže znamenať, že pojem „právo životného prostredia“ sa na účely uplatňovania tohto nariadenia obmedzuje na legislatívne akty v zmysle článku 289 ods. 3 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 85).
44
Z judikatúry uvedenej v bode 43 vyššie tak vyplýva, že Súdny dvor nevykladal výraz „právne predpisy“, ktorý je uvedený v článku 2 ods. 1 písm. f) nariadenia o Aarhuskom dohovore, v presnom a formalistickom zmysle, ktorý vyplýva z článku 289 ZFEÚ.
45
Za týchto podmienok, hoci je pravda, že legislatívny akt v zmysle článku 289 ZFEÚ nie je správnym aktom v zmysle a na účely uplatňovania nariadenia o Aarhuskom dohovore, z kontextuálneho výkladu uvedeného v bodoch 36 až 44 vyššie nevyplýva, že pojem „zákonodarná moc“ uvedený v článku 2 ods. 1 písm. c) toho istého nariadenia sa úplne zhoduje s kategóriou legislatívnych aktov vymedzených v článku 289 ZFEÚ.
46
V treťom rade, pokiaľ ide o teleologický výklad, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa právne predpisy Únie majú, pokiaľ je to možné, vykladať so zreteľom na medzinárodné právo, najmä ak sú tieto právne predpisy určené na vykonanie medzinárodnej dohody uzavretej Úniou, keďže toto právo je súčasťou právneho poriadku Únie a je pre jej inštitúcie záväzné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. januára 2015, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, bod 35 a citovanú judikatúru, a zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 66 a citovanú judikatúru).
47
V tejto súvislosti z článku 3 ods. 5 ZEÚ vyplýva, že Únia prispieva k „prísnemu dodržiavaniu a rozvoju medzinárodného práva“.
48
Cieľom nariadenia o Aarhuskom dohovore je teda, pokiaľ ide o inštitúcie Únie, vykonať ustanovenia článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru (pozri rozsudok zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 67 a citovanú judikatúru).
49
Aj keď sa na článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru nemožno odvolávať na účely posúdenia zákonnosti článku 10 ods. 1 nariadenia o Aarhuskom dohovore, takéto konštatovanie nebráni tomu, aby sa ustanovenia tohto nariadenia v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 46 vyššie vykladali v čo najväčšej možnej miere s prihliadnutím na Aarhuský dohovor (pozri rozsudok zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 68 a citovanú judikatúru).
50
Takýto výklad totiž predstavuje základný prostriedok na to, aby sa v súlade s vôľou normotvorcu Únie vyjadrenou v odôvodnení 3 nariadenia o Aarhuskom dohovore zabezpečilo, že ustanovenia práva Únie zostanú v súlade s ustanoveniami tohto dohovoru (rozsudok zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 69).
51
V tejto súvislosti z článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, ktorý sa týka prístupu k spravodlivosti, vyplýva, že každá strana zabezpečí, ak sú splnené podmienky uvedené v jej vnútroštátnom práve, ak sú nejaké, aby členovia verejnosti mali prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu umožňujúcemu napadnutie úkonov a opomenutí súkromných osôb a orgánov verejnej moci, ktoré sú v rozpore s jej vnútroštátnym právom v oblasti životného prostredia.
52
Pojem „akt, ktorý možno preskúmať“ však nie je v rámci článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru vymedzený.
53
Rozsah pôsobnosti článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, ktorý sa na prvý pohľad javí ako mimoriadne široký, je však treba uviesť na pravú mieru. Vecná pôsobnosť tohto ustanovenia je totiž vymedzená článkom 2 bodom 2 uvedeného dohovoru, z ktorého vyplýva, že tento dohovor sa neuplatňuje na akty legislatívnej povahy. Podľa tohto ustanovenia pojem „orgán verejnej moci“, ktorého akty, prijaté v rozpore s právom životného prostredia, môžu byť napadnuté, vylučuje orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júla 2023, EIB a Komisia/ClientEarth, C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 70).
54
Aarhuský dohovor však nespresňuje okolnosti, za ktorých orgány alebo inštitúcie vykonávajú zákonodarnú alebo súdnu moc.
55
Z toho vyplýva, že autori Aarhuského dohovoru výslovne vylúčili z pôsobnosti článku 9 ods. 3 tohto dohovoru vzhľadom na poslednú vetu jeho článku 2 bodu 2 akty orgánov alebo inštitúcií, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc bez toho, aby bližšie vymedzili, čo treba rozumieť pod výrazom „zákonodarná moc“, a najmä tým, že neponechali na zmluvné strany tohto dohovoru, aby tento pojem vymedzili odkazom na svoje vnútroštátne právo.
56
V tejto súvislosti treba uviesť, že doslovný výklad článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru neumožňuje domnievať sa, že vymedzenie pojmu „zákonodarná moc“ patrí do voľnej úvahy priznanej zmluvným stranám. Pri výklade pojmu „zákonodarstvo“ v zmysle nástroja medzinárodného práva verejného musí byť totiž zachovaná jeho autonómna povaha vo vzťahu k vnútroštátnemu právu zmluvných strán. Výklad článku 2 bodu 2 uvedeného dohovoru sa teda nemôže zakladať len na právnom systéme jednej zo zmluvných strán tohto dohovoru (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen v spojených veciach Rada a Komisia/Stichting Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P a C‑405/12 P, EU:C:2014:309, bod 30).
57
Tento výklad potvrdzujú oznámenia Výboru pre dodržiavanie Aarhuského dohovoru zriadeného s cieľom overiť, či zmluvné strany uvedeného dohovoru dodržiavajú povinnosti, ktoré z neho vyplývajú. Hoci totiž tieto oznámenia nemajú normatívnu hodnotu, patria medzi prvky, ktoré môžu napomôcť pri výklade tohto dohovoru (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 7. marca 2024, Roheline Kogukond a i., C‑234/22, EU:C:2024:211, bod 39).
58
V tejto súvislosti treba uviesť, že Výbor pre dodržiavanie Aarhuského dohovoru je proti výkladu článku 2 bodu 2 Aarhuského dohovoru založenému výlučne na odkazoch vlastných právnemu systému jednej zo zmluvných strán tohto dohovoru. Uvedený výbor tak vo svojom oznámení ACCC/C/2008/32 dospel k záveru, že na účely určenia, či rozhodnutie, akt alebo opomenutie boli prijaté pri výkone zákonodarnej moci z hľadiska článku 2 bodu 2 tohto dohovoru, jeho označenie vo vnútroštátnom práve zmluvnej strany uvedeného dohovoru nemôže byť rozhodujúce.
59
Okrem toho Výbor pre dodržiavanie Aarhuského dohovoru vo svojich oznámeniach ACCC/C/2011/61 a ACCC/C/2014/120 uviedol, že hoci Aarhuský dohovor nespresňuje okolnosti, za ktorých inštitúcia alebo orgán konali v rámci výkonu zákonodarnej moci, je zrejmé, že uvedený dohovor vylučuje inštitúciu alebo orgán len vtedy, keď konali v rámci tejto osobitnej právomoci. Národný parlament zmluvnej strany, hoci je demokraticky zvoleným orgánom, teda možno považovať za orgán verejnej moci v zmysle Aarhuského dohovoru, ak nekoná v postavení zákonodarcu, napríklad, keď povoľuje činnosť alebo projekt.
60
Súdny dvor mal tiež príležitosť vyjadriť sa k pojmu „orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc“ v rámci výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/4/ES z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS (Ú. v. EÚ L 41, 2003, s. 26; Mim. vyd. 15/007, s. 375), z hľadiska Aarhuského dohovoru. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že je potrebné prijať funkčný výklad pojmu „orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú… zákonodarnú moc“, podľa ktorého možno usudzovať, že toto vymedzenie sa vzťahuje na ministerstvá, ktoré sú v zmysle vnútroštátneho práva poverené prípravou návrhov zákonov, ich predkladaním parlamentu a účasťou na legislatívnom postupe, predovšetkým prostredníctvom predkladania stanovísk (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau, C‑204/09, EU:C:2012:71, bod 49).
61
Tieto úvahy teda vedú k prijatiu funkčného prístupu k pojmu „zákonodarná moc“. V tejto súvislosti treba uviesť, že funkčný prístup sa nespája len s povahou dotknutého orgánu, teda či táto inštitúcia alebo tento orgán tradične vykonáva zákonodarnú moc, ale aj s funkciami, ktoré daná inštitúcia alebo orgán skutočne vykonáva. Hoci teda organické kritérium predstavuje indíciu na charakterizovanie legislatívneho aktu v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore, samo osebe nie je rozhodujúce. Treba totiž zohľadniť aj kritérium týkajúce sa samotnej podstaty aktu prijatého uvedenou inštitúciou alebo uvedeným orgánom. Tento prístup je odôvodnený o to viac, že legislatívny proces sa môže v závislosti od zmluvných strán Aarhuského dohovoru značne líšiť.
62
Z toho vyplýva, že čisto formálny prístup, vlastný právnemu systému niektorej zo zmluvných strán Aarhuského dohovoru a založený na čisto procesnom kritériu, nemožno uplatniť na účely určenia, či bol akt prijatý pri výkone zákonodarnej moci. Pojem „zákonodarná moc“ uvedený v článku 2 ods. 1 písm. c) nariadenia o Aarhuskom dohovore teda nemožno vykladať tak, že sa vzťahuje len na akty, ktoré boli prijaté riadnym alebo mimoriadnym legislatívnym postupom podľa článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
63
Z bodov 34 až 62 vyššie vyplýva, že pojem „správny akt“ uvedený v článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore označuje akýkoľvek akt, ktorý inštitúcia Únie neprijala v rámci výkonu zákonodarnej moci, a nie, ako tvrdia žalobcovia, len legislatívne akty, ktoré neboli prijaté riadnym alebo mimoriadnym legislatívnym postupom podľa článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
64
Práve vzhľadom na tieto úvahy a najmä na kritériá uvedené v bode 61 vyššie treba určiť, či nariadenie 2022/2577 predstavuje „správny akt“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore, ako sa vykladá s ohľadom na Aarhuský dohovor.
65
V prejednávanej veci treba uviesť, že nariadenie 2022/2577 prijala Rada, ktorá je podľa článku 16 ods. 1 ZEÚ inštitúciou, ktorej Zmluvy zverili legislatívne funkcie spoločne s Parlamentom.
66
Rada je teda orgánom, ktorý vykonáva legislatívne funkcie. Ako však vyplýva z bodu 61 vyššie, hoci je organické kritérium ukazovateľom výkonu zákonodarnej moci, samo osebe nie je rozhodujúce. Treba totiž zohľadniť aj samotnú podstatu nariadenia 2022/2577.
O povahe právomocí vykonávaných Radou pri prijímaní nariadenia 2022/2577
– O právnom základe nariadenia 2022/2577
67
Treba poznamenať, že nariadenie 2022/2577 bolo prijaté na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ, ktorý patrí do kapitoly 1 s názvom „Hospodárska politika“ hlavy VIII tretej časti Zmluvy o fungovaní Európskej únie.
68
Z článku 122 ods. 1 ZFEÚ vyplýva, že „bez toho, aby boli dotknuté iné postupy ustanovené v zmluvách, môže Rada na návrh Komisie v duchu solidarity medzi členskými štátmi rozhodnúť o vhodných opatreniach z hľadiska hospodárskej situácie, a to predovšetkým, ak sa vyskytnú vážne ťažkosti v dodávke určitých produktov najmä v oblasti energetiky“.
69
Z toho vyplýva, že článok 122 ods. 1 ZFEÚ oprávňuje Radu prijať opatrenia za osobitných okolností „bez toho, aby boli dotknuté iné postupy ustanovené v zmluvách“.
70
Okrem toho článok 122 ods. 1 ZFEÚ výslovne oprávňuje Radu, aby prijala vhodné opatrenia v oblasti hospodárskej politiky, ktorých cieľom je riešiť vážne ťažkosti pri dodávke energetických výrobkov.
71
V tejto súvislosti treba uviesť, že z článku 103 Zmluvy o EHS, ktorý sa neskôr stal článkom 122 ZFEÚ, vyplýva, že výraz „vhodné opatrenia“ naznačuje, že pokiaľ ide aj o formu opatrení, Rada si môže v jednotlivých prípadoch zvoliť tú, ktorá sa jej zdá najvhodnejšia, a že s výhradou požiadavky jednomyseľného rozhodovania odkazuje článok 103 ods. 2 Zmluvy o EHS na výkon právomocí Rady vrátane jej práva zveriť Komisii vykonávanie pravidiel, ktoré Rada stanovila. Súdny dvor tak rozhodol, že článok 103 Zmluvy o EHS tým, že splnomocňuje Radu na rozhodovanie o opatreniach vhodných pre danú situáciu, priznáva tejto inštitúcii širokú mieru voľnej úvahy, ktorá sa má vykonávať v súlade so spoločným záujmom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 1973, Balkan‑Import‑Export, 5/73, EU:C:1973:109, bod 18).
72
Ďalej z toho vyplýva, že pokiaľ bola Rada pri výkone právomocí, ktoré boli stanovené v článku 103 ods. 2 Zmluvy o EHS a ktoré sú v súčasnosti vymedzené v článku 122 ods. 1 ZFEÚ, v neustále sa vyvíjajúcej a takmer nepredvídateľnej situácii nútená prijať opatrenia s okamžitým účinkom, táto inštitúcia mohla vykonať celkové posúdenie výhod a nevýhod systému, ktorý sa mal zaviesť. Okrem toho Rada mala povinnosť zabezpečovať neustále vyvažovanie, ktoré si môžu vyžadovať prípadné rozpory medzi rôznymi cieľmi hospodárskej politiky posudzovanými samostatne, a prípadne priznať určitému z nich dočasnú prednosť, ktorú si vyžadujú hospodárske skutočnosti alebo okolnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 1973, Balkan‑Import‑Export, 5/73, EU:C:1973:109, body 21 a 24).
73
Z článku 122 ods. 1 ZFEÚ, ktorého ustanovenia sú v podstate rovnocenné s ustanoveniami bývalého článku 103 ods. 2 Zmluvy o EHS, tak vyplýva, že Rada má pri ich vykonávaní širokú mieru voľnej úvahy, ktorá charakterizuje výkon legislatívnej funkcie, pokiaľ ide o prijímanie opatrení určených na riešenie vážnych hospodárskych ťažkostí, ktoré si vyžadujú politické rozhodnutia patriace do vlastnej zodpovednosti normotvorcu Únie, keďže zahŕňajú zváženie protichodných záujmov na základe viacerých posúdení. Táto široká miera voľnej úvahy je odôvodnená okolnosťou, že táto inštitúcia má pri výkone tejto funkcie vykonať komplexné posúdenia.
74
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že prijatie podstatných pravidiel v určitej oblasti je vyhradené právomoci normotvorcu Únie. Z toho vyplýva, že ustanovenia, ktoré stanovujú podstatné prvky základnej právnej úpravy, ktorých prijatie si vyžaduje uskutočniť politické rozhodnutia patriace do vlastnej zodpovednosti tohto normotvorcu, nemôžu byť prijaté vo vykonávacích aktoch (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 28. februára 2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, bod 41 a citovanú judikatúru).
75
Okrem toho, ako vyplýva z bodu 71 vyššie, článok 103 ods. 2 Zmluvy o EHS, ktorý je teraz nahradený článkom 122 ods. 1 ZFEÚ, priznáva Rade možnosť zveriť vykonávacie právomoci Komisii.
76
V tejto súvislosti treba uviesť, že možnosť stanovená v článku 122 ods. 1 ZFEÚ zveriť Komisii vykonanie pravidiel, ktoré Rada stanovila, je vyhradená normotvorcovi Únie.
77
Z judikatúry totiž vyplýva, že normotvorca Únie disponuje voľnou úvahou pri rozhodovaní, či Komisii prizná vykonávaciu právomoc podľa článku 291 ods. 2 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Komisia/Parlament a Rada, C‑88/14, EU:C:2015:499, bod 28 a citovanú judikatúru).
78
Okrem toho, pokiaľ ide o zverenie vykonávacej právomoci, článok 291 ods. 2 ZFEÚ uvádza, že právne záväzné akty Únie zverujú v osobitných, náležito odôvodnených prípadoch takúto právomoc Rade, ak sú potrebné jednotné podmienky na vykonávanie týchto aktov. V rámci výkonu zverenej vykonávacej právomoci sa od dotknutej inštitúcie vyžaduje spresnenie obsahu legislatívneho aktu, aby sa zabezpečilo jeho vykonávanie za jednotných podmienok vo všetkých členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Komisia/Parlament a Rada, C‑88/14, EU:C:2015:499, bod 30 a citovanú judikatúru).
79
Napokon treba uviesť, že pôsobnosť aktov prijatých na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ sa odlišuje od pôsobnosti vykonávacích aktov a delegovaných aktov prijatých na základe článkov 290 a 291 ZFEÚ.
80
Právomoci zverené Rade na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ totiž na rozdiel od delegovaných a vykonávacích právomocí nezávisia od predchádzajúceho splnomocnenia základným legislatívnym aktom. Okrem toho akty prijaté na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ nie sú na rozdiel od delegovaných aktov a vykonávacích aktov, ktorých zákonnosť závisí od toho, čo stanovil normotvorca, neoddeliteľne spojené s aktmi prijatými podľa článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ. Navyše, hoci delegované akty môžu tiež meniť prvky legislatívneho aktu v zmysle článku 289 ods. 3 ZFEÚ, treba uviesť, že môžu meniť len „nepodstatné“ prvky aktu prijatého podľa článku 289 ZFEÚ.
81
Okrem toho treba pripomenúť, že článok 291 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že „ak sú potrebné jednotné podmienky na vykonávanie právne záväzných aktov Únie, tieto akty zveria vykonávacie právomoci Komisii alebo v osobitných, náležito odôvodnených prípadoch a v prípadoch ustanovených v článkoch 24 a 26 Zmluvy o Európskej únii Rade“. Treba uviesť, že znenie uvedeného článku neodkazuje na legislatívne akty v zmysle článku 289 ods. 3 ZFEÚ, ale naopak, jeho znenie oprávňuje normotvorcu, ktorý prijíma právne záväzné akty, zveriť vykonávacie právomoci Komisii alebo výnimočne Rade.
– O obsahu nariadenia 2022/2577
82
Treba pripomenúť, že nariadenie 2022/2577 bolo prijaté v kontexte útočnej vojny Ruskej federácie proti Ukrajine a bezprecedentného zníženia dodávok zemného plynu z Ruskej federácie do členských štátov, ktoré ohrozuje bezpečnosť a dodávky v Únii a jej členských štátoch a viedlo k prudkému nárastu cien energie v Únii.
83
Ako vyplýva z odôvodnenia 3 nariadenia 2022/2577, v tejto súvislosti a s cieľom riešiť vystavenie európskych spotrebiteľov a podnikov vysokým a nestálym cenám, ktoré spôsobujú hospodárske a sociálne ťažkosti, sa Rada domnievala, že by sa mali prijať okamžité a dočasné opatrenia na urýchlenie zavádzania energie z obnoviteľných zdrojov.
84
Z tohto hľadiska nariadenie 2022/2577 obsahuje zjednodušujúce opatrenia na podporu výroby energie z obnoviteľných zdrojov spočívajúce v zavedení výnimiek z určitých povinností posudzovania stanovených v právnych predpisoch Únie v oblasti životného prostredia, najmä v zefektívnení postupov uplatniteľných na špecifické postupy udeľovania povolení.
85
Ako totiž vyplýva z jeho článku 3 ods. 1, nariadenie 2022/2577 stanovuje všeobecnú výnimku z postupov udeľovania povolení stanovených v ustanoveniach sekundárneho práva Únie tým, že vytvára domnienku prevažujúceho verejného záujmu na činnosti výroby energie z obnoviteľných zdrojov.
86
Konkrétne článok 4 nariadenia 2022/2577, ktorý obsahuje opatrenia na urýchlenie postupu udeľovania povolení na inštaláciu solárnych zariadení, stanovuje osobitnú výnimku z povinnosti vykonať posudzovanie vplyvov na životné prostredie podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/92/EÚ z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. EÚ L 26, 2012, s. 1).
87
Okrem toho článok 6 nariadenia 2022/2577 oslobodzuje projekty výroby energie z obnoviteľných zdrojov od povinnosti environmentálneho posudzovania stanovenej v článku 2 ods. 1 smernice 2011/92 a od posudzovania ochrany druhov podľa článku 12 ods. 1 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, 1992, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102) a podľa článku 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/147/ES z 30. novembra 2009 o ochrane voľne žijúceho vtáctva (Ú. v. EÚ L 20, 2010, s. 7).
88
Na účely uskutočnenia cieľov nariadenia 2022/2577 sa tak niektoré opatrenia stanovené týmto nariadením dočasne a v konkrétnych bodoch odchyľujú od ustanovení sekundárneho práva nachádzajúcich sa v smerniciach uvedených v bodoch 86 a 87 vyššie, ktoré vyžadujú „vyváženie právnych záujmov“ pred každým povolením projektov, ktoré môžu mať nepriaznivý vplyv na životné prostredie, keďže, ako je uvedené v bode 85 vyššie, nariadenie 2022/2577 vyžaduje, aby pri tomto vyvážení bola uznaná prednostná povaha výroby energie z obnoviteľných zdrojov.
89
A napokon na účely posúdenia vplyvu nariadenia 2022/2577 obsahuje jeho článok 9 ustanovenie o preskúmaní tohto nariadenia, ktoré Komisii umožňuje navrhnúť predĺženie platnosti tohto nariadenia, pričom takéto ustanovenie je porovnateľné s obvyklými ustanoveniami o preskúmaní stanovenými v aktoch prijatých jedným z legislatívnych postupov stanovených v článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
90
Nariadenie 2022/2577 tak predstavuje akt osobitnej povahy, keďže po prvýkrát stanovuje uznanie prednostnej povahy výroby energie z obnoviteľných zdrojov tým, že zavádza domnienku prevažujúceho verejného záujmu na činnostiach výroby energie z obnoviteľných zdrojov, čím sa odchyľuje od všeobecných postupov udeľovania povolení stanovených sekundárnym právom, ktoré obsahujú povinnosti environmentálneho posudzovania.
Záver
91
Z vyššie uvedeného po prvé vyplýva, že pri prijímaní opatrení uvedených v nariadení 2022/2577 Rada využila širokú mieru voľnej úvahy, ktorá jej bola zverená na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ a ktorá je charakteristická pre výkon zákonodarnej moci v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore. Rada, ktorá bola v neustále sa vyvíjajúcej a nepredvídateľnej situácii nútená prijať opatrenia s okamžitým účinkom, totiž vykonala celkové posúdenie výhod a nevýhod systému, ktorý sa mal zaviesť, a zabezpečila zosúladenie, ktoré si vyžadovali prípadné rozpory medzi rôznymi cieľmi hospodárskej politiky posudzovanými samostatne, pričom určitému z nich priznala dočasnú prednosť, ktorú si vyžadovali hospodárske okolnosti.
92
Po druhé výnimočné právomoci zverené Rade na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ nezávisia od predchádzajúceho splnomocnenia základným legislatívnym aktom.
93
Po tretie článok 122 ods. 1 ZFEÚ oprávňuje Radu prijať akty, ktoré obsahujú vykonávacie opatrenia, pričom právomoc prijať takéto opatrenia je vyhradená normotvorcovi Únie.
94
Po štvrté niektoré ustanovenia nariadenia 2022/2577 navyše menia podstatné prvky ustanovení viacerých legislatívnych aktov práva Únie v zmysle Zmluvy o fungovaní Európskej únie. Nariadenie 2022/2577 tak nemá v hierarchii noriem nižšie postavenie v porovnaní s niektorými legislatívnymi aktmi v zmysle Zmluvy o fungovaní Európskej únie, konkrétne smernicou 2011/92, smernicou 92/43 a smernicou 2009/147, od ktorých sa odchyľuje.
95
Po piate skutočnosť, že nariadenie 2022/2577 bolo prijaté na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ Radou, a nie Komisiou, je ďalšou skutočnosťou, ktorá môže preukázať, že toto nariadenie nie je vykonávacím aktom, ale aktom prijatým Radou ako normotvorcom.
96
Z vyššie uvedeného vyplýva, že existuje niekoľko skutočností umožňujúcich preukázať, že právomoci, ktoré Rada vykonávala pri prijímaní nariadenia č. 2022/2577 na základe článku 122 ods. 1 ZFEÚ, patria na účely uplatnenia článku 2 ods. 1 písm. c) nariadenia o Aarhuskom dohovore do oblasti zákonodarnej činnosti.
97
Nariadenie 2022/2577 preto nepredstavuje správny akt v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia o Aarhuskom dohovore.
98
Rada preto oprávnene zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577, ktorú predložili žalobcovia, ako neprípustnú.
99
Druhú a tretiu časť prvého žalobného dôvodu preto treba zamietnuť ako nedôvodné.
O štvrtej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení článku 289 ods. 1 až 3 ZFEÚ a zásady právnej istoty
100
Žalobcovia tvrdia, že aj keby nariadenie 2022/2577 nepredstavovalo správny akt v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore, takáto hypotéza by bola v rozpore s článkom 289 ZFEÚ. V tejto súvislosti v podstate tvrdia, že pojem „legislatívny akt“ v zmysle uvedeného nariadenia je formálnym pojmom vymedzeným postupom prijímania dotknutého aktu. Je teda nesporné, že nariadenie 2022/2577 nepredstavuje legislatívny akt v zmysle nariadenia o Aarhuskom dohovore, keďže tento akt nebol prijatý podľa jedného z legislatívnych postupov uvedených v článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
101
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tvrdenia žalobcov.
102
Túto časť treba zamietnuť ako neúčinnú. Je totiž nesporné, že nariadenie 2022/2577 nebolo prijaté podľa jedného z legislatívnych postupov stanovených v článku 289 ods. 1 a 2 ZFEÚ. Ako však vyplýva z preskúmania druhej a tretej časti prvého žalobného dôvodu, pojem „správny akt“ uvedený v nariadení o Aarhuskom dohovore nemožno vymedziť postupom prijímania dotknutého aktu.
103
Preto treba zamietnuť štvrtú časť prvého žalobného dôvodu a v dôsledku toho prvý žalobný dôvod ako celok.
104
Keďže prvý žalobný dôvod je nedôvodný a Rada oprávnene zamietla žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia 2022/2577 ako neprípustnú, druhý, tretí, štvrtý a piaty žalobný dôvod, ktorých cieľom je z vecného hľadiska spochybniť zamietnutie uvedenej žiadosti o preskúmanie, sú neúčinné, a teda musia byť zamietnuté.
105
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že súd Únie môže najmä z dôvodov týkajúcich sa efektívneho výkonu spravodlivosti upustiť od meritórneho preskúmania žalobných dôvodov, ktoré musia byť zamietnuté ako neprípustné alebo neúčinné (rozsudok z 29. septembra 2022, HIM/Komisia, C‑500/21 P, neuverejnený, EU:C:2022:741, bod 73).
106
V dôsledku toho treba žalobu zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
107
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobcovia nemali vo veci úspech, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania Rady v súlade s jej návrhmi.
108
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku znášajú inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci konania, svoje vlastné trovy konania. Komisia preto znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora)
rozhodol takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Föreningen Svenskt Landskapsskydd a ďalší žalobcovia, ktorých názvy sú uvedené v prílohe, znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania vynaložené Radou Európskej únie.
3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Cassagnabère
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. novembra 2025.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
1
)	Zoznam ďalších žalobcov je pripojený iba k zneniu oznámenému účastníkom konania.