62021TJ0509
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata rozšírená komora)
zo 4. septembra 2024 (
*1
)
„Rozpočtové pravidlá Únie – Plnenie rozpočtu Únie v rámci nepriameho hospodárenia medzinárodnou organizáciou – Rozhodnutie, ktorým sa zamieta priznanie postavenia medzinárodnej organizácie právnickej osobe – Žaloba o neplatnosť – Zákonnosť splnomocnenia, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom – Prípustnosť – Rozhodnutie prijaté pri vykonávaní rozsudku Súdneho dvora – Článok 266 ZFEÚ – Právna sila rozhodnutej veci – Zásada riadnej správy vecí verejných – Právna istota – Nariadenie (EÚ, Euratom) č. 966/2012 – Článok 58 – Delegované nariadenie (EÚ) č. 1268/2012 – Článok 43 – Nariadenie (EÚ, Euratom) 2018/1046 – Článok 156 – Pojmy ‚ medzinárodná organizácia‘ a ‚medzinárodná dohoda‘ – Nesprávne právne posúdenia – Zjavne nesprávne posúdenie – Mimozmluvná zodpovednosť“
Vo veci T‑509/21,
International Management Group (IMG), so sídlom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: L. Levi a J.‑Y. de Cara, advokáti,
žalobkyňa,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: J. Baquero Cruz, J.‑F. Brakeland, S. Delaude a L. Puccio, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora),
v zložení: predseda komory L. Truchot (spravodajca), sudcovia H. Kanninen, R. Frendo, M. Sampol Pucurull a T. Perišin,
tajomník: L. Ramette, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania, najmä na rozhodnutie z 11. januára 2022 o prerušení konania až do rozhodnutia Súdneho dvora v konaní o veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722),
po pojednávaní z 22. novembra 2023,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Žalobkyňa International Management Group (IMG) sa svojou žalobou domáha na jednej strane na základe článku 263 ZFEÚ zrušenia rozhodnutia z 8. júna 2021, ktorým jej Európska komisia odmietla priznať so spätnou účinnosťou k 16. decembru 2014 postavenie medzinárodnej organizácie stanovené rozpočtovými pravidlami Európskej únie pre použitie finančných prostriedkov Únie v rámci nepriameho hospodárenia (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) a na druhej strane na základe článku 268 ZFEÚ náhrady majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorá jej vznikla.
I. Okolnosti predchádzajúce sporu
A. Okolnosti predchádzajúce správnemu konaniu
2
Žalobkyňa, s pôvodným názvom International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH), ktorá má v súčasnosti hlavné sídlo v Belehrade (Srbsko), bola vytvorená 25. novembra 1994 s cieľom umožniť štátom a medzinárodným organizáciám zúčastňujúcim sa na obnove Bosny a Hercegoviny mať na tento účel určený subjekt. Odvtedy postupne rozšírila svoje činnosti v oblasti rekonštrukcie a rozvoja.
3
Dňa 7. novembra 2013 Komisia prijala vykonávacie rozhodnutie C(2013) 7682 final, o ročnom akčnom programe na rok 2013 pre Mjanmarsko/Barmu, ktorý mal byť financovaný zo všeobecného rozpočtu Únie na základe článku 84 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1). Toto rozhodnutie stanovovalo najmä program rozvoja obchodu, ktorého náklady odhadované na 10 miliónov eur mali byť financované Úniou a ktorého realizácia mala byť zabezpečená spoločným riadením so žalobkyňou.
4
Dňa 17. februára 2014 Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) informoval Komisiu o začatí vyšetrovania týkajúceho sa právneho postavenia žalobkyne. Dňa 15. decembra 2014 bola Komisii doručená správa, ktorú vypracoval OLAF na konci svojho vyšetrovania (ďalej len „správa OLAF‑u“), spolu s radom odporúčaní. V tejto správe OLAF v podstate konštatoval, že žalobkyňa nepredstavovala medzinárodnú organizáciu v zmysle nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74) a nariadenia č. 966/2012. Okrem toho OLAF odporučil Komisii uložiť žalobkyni sankcie, ako aj vymáhať sumy, ktoré jej boli vyplatené z tohto titulu.
5
Dňa 16. decembra 2014 sa Komisia v rámci nepriameho hospodárenia rozhodla zveriť vykonávanie programu rozvoja obchodu stanoveného vo vykonávacom rozhodnutí C(2013) 7682 final uvedenom v bode 3 vyššie inej organizácii než žalobkyni (ďalej len „rozhodnutie zo 16. decembra 2014“).
6
Napokon 8. mája 2015 Komisia zaslala žalobkyni list s cieľom informovať ju o postupe, ktorý zamýšľala prijať v súvislosti so správou OLAF‑u, a v ktorom ju informovala, že síce upustila od vykonania väčšiny odporúčaní OLAF‑u, ale okrem iného rozhodla, že kým nebude existovať absolútna istota, pokiaľ ide o právne postavenie žalobkyne ako medzinárodnej organizácie, jej útvary s ňou už neuzavrú novú dohodu o delegovaní v rámci nepriameho hospodárenia stanoveného v nariadení č. 966/2012 (ďalej len „rozhodnutie z 8. mája 2015“).
B. Okolnosti predchádzajúce súdnemu konaniu
7
Prvým návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 21. januára 2015 a zaregistrovaným pod číslom T‑29/15, potom druhým návrhom podaným 14. júla 2015 a zaregistrovaným pod číslom T‑381/15 žalobkyňa podala žaloby, pričom prvou sa domáhala zrušenia rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a druhou zrušenia rozhodnutia z 8. mája 2015 a náhrady škody spôsobenej týmto rozhodnutím.
8
Všeobecný súd rozsudkami z 2. februára 2017, International Management Group/Komisia (T‑29/15, neuverejnený, EU:T:2017:56) a z 2. februára 2017, IMG/Komisia (T‑381/15, neuverejnený, EU:T:2017:57) zamietol žaloby žalobkyne proti rozhodnutiam zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015.
9
Dvoma odvolaniami podanými 11. apríla 2017 a zaregistrovanými pod číslami C‑183/17 P a C‑184/17 P sa žalobkyňa domáhala zrušenia dvoch rozsudkov uvedených v bode 8 vyššie.
10
Rozsudkom z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Súdny dvor po prvé zrušil oba rozsudky uvedené v bode 8 vyššie, po druhé zrušil rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, po tretie vrátil vec T‑381/15 Všeobecnému súdu na rozhodnutie o návrhu žalobkyne na náhradu škody údajne spôsobenej rozhodnutím z 8. mája 2015.
11
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 10. januára 2020 žalobkyňa požiadala Súdny dvor o výklad bodov 1 až 3 výroku rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78). Uznesením z 9. júna 2020, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) Súdny dvor zamietol túto žiadosť o výklad ako zjavne neprípustnú.
C. Administratívne dôsledky rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
12
Listom zo 6. mája 2019 Komisia vyzvala žalobkyňu, aby v rámci vykonania rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) predložila určité dokumenty na preukázanie toho, že skutočne spĺňa požiadavky vyžadované na to, aby s ňou bolo možné pracovať spôsobom nepriameho hospodárenia.
13
Listom z 25. júna 2019 žalobkyňa v podstate požiadala Komisiu, aby prestala spochybňovať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
14
Listom z 18. júla 2019 (ďalej len „list z 18. júla 2019“) Komisia tvrdila, že vykonanie rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nevyžaduje „automatické uznanie [žalobkyne] ako medzinárodnej organizácie, ale prehodnotenie jej právneho postavenia z hľadiska dostupných informácií a uplatniteľných rozpočtových pravidiel“. Komisia tak žalobkyni zopakovala svoju žiadosť o predloženie dokumentov uvedených v liste zo 6. mája 2019, ktorý je uvedený v bode 12 vyššie a spresnila, že v prípade jej odmietnutia sa obráti priamo na štáty, ktoré žalobkyňa považovala za svojich členov.
15
Komisia sa 26. novembra 2019 opýtala Belgicka, Dánska, Nemecka, Grécka, Španielska, Francúzska, Talianska, Holandska, Rakúska, Portugalska, Fínska, Švédska, Spojeného kráľovstva, Kanady, Nórska, Ruska, Švajčiarska a Turecka, či sa domnievajú, že žalobkyňa je medzinárodnou organizáciou, či sú členmi tejto organizácie a či podpísali medzinárodnú alebo medzivládnu dohodu o založení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie. V prípade kladnej odpovede Komisia požiadala uvedené štáty, aby jej zaslali overenú kópiu tejto dohody a dôkaz o tom, že jej signatári disponovali plnými právomocami na to, aby ju podpísali, alebo kópiu ratifikačnej listiny k tejto dohode.
16
Komisia 27. januára 2020 a potom 11. marca 2020 zopakovala žiadosť o informácie z 26. novembra 2019 uvedenú v bode 15 vyššie voči Belgicku, Dánsku, Nemecku, Grécku, Španielsku, Francúzsku, Rakúsku, Švédsku, Spojenému kráľovstvu, Kanade a Turecku.
17
Komisia 25. mája 2020 znovu zaslala žiadosť o informácie z 26. novembra 2019 uvedenú v bode 15 vyššie Belgicku, Dánsku, Nemecku, Grécku, Španielsku, Francúzsku, Švédsku, Kanade a Turecku a následne 14. októbra 2020 Nemecku a Turecku.
18
Listom z 19. februára 2021 Komisia informovala žalobkyňu, že mala v úmysle prijať rozhodnutie, ktorým jej odmietne priznať postavenie medzinárodnej organizácie a vyzvala ju, aby predložila pripomienky.
19
V dňoch 5. a 30. marca 2021 žalobkyňa predložila písomné pripomienky v odpovedi na list Komisie z 19. februára 2021 uvedený v bode 18 vyššie.
20
Dňa 8. júna 2021 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie.
D. Súdne dôsledky rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
21
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 26. septembra 2019 a zaregistrovaným pod číslom T‑645/19 žalobkyňa podala žalobu smerujúcu na jednej strane k zrušeniu listu z 18. júla 2019 a na druhej strane k náhrade majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktoré jej boli údajne spôsobené týmto listom.
22
Uznesením z 9. septembra 2020, IMG/Komisia (T‑645/19, neuverejnené, EU:T:2020:388), Všeobecný súd zamietol túto žalobu ako neprípustnú.
23
Okrem toho rozsudkom z 9. septembra 2020, IMG/Komisia (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406), Všeobecný súd zamietol návrh žalobkyne na náhradu škody údajne spôsobenej rozhodnutím z 8. mája 2015.
24
Dňa 19. novembra 2020 žalobkyňa podala dve odvolania, zaregistrované pod číslami C‑619/20 P a C‑620/20 P, ktorými sa domáhala zrušenia uznesenia a rozsudku uvedených postupne v bodoch 22 a 23 vyššie.
II. Skutkové okolnosti, ktoré nastali po podaní žaloby
25
Rozsudkom z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Súdny dvor po prvé zamietol odvolanie vo veci C‑619/20 P podané proti uzneseniu uvedenému v bode 22 vyššie, po druhé čiastočne zrušil rozsudok uvedený v bode 23 vyššie a po tretie vrátil vec T‑381/15 RENV Všeobecnému súdu, aby rozhodol o návrhu žalobkyne na náhradu majetkovej ujmy údajne spôsobenej rozhodnutím z 8. mája 2015.
III. Návrhy účastníkov konania
26
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie;
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť jej sumu 23 671 903 eur ako náhradu rôznej majetkovej a nemajetkovej ujmy;
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
27
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu;
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
IV. Právny stav
A. O prípustnosti
28
Pred posúdením prípustnosti príloh A.24 žaloby a C.1 repliky, o ktorých Komisia tvrdila, že sú neprípustné, Všeobecnému súdu prislúcha preskúmať otázku zákonnosti splnomocnenia, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom.
1.
O otázke zákonnosti splnomocnenia, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom
29
Komisia na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu o orgáne žalobkyne, ktorý je príslušný na podanie žaloby uviedla, že splnomocnenie z 12. augusta 2021, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom, ktoré je uvedené v prílohe A.3 žaloby, neodkazovalo na rozhodnutie jej stáleho výboru, na základe čoho bolo možné pochybovať o existencii tohto rozhodnutia.
30
Žalobkyňa spochybňuje dôvodnosť tvrdení Komisie.
31
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že otázky týkajúce sa prípustnosti žaloby majú charakter otázok verejného poriadku, ktoré súdom Únie prislúcha skúmať kedykoľvek a dokonca aj z úradnej moci (pozri rozsudok z 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a i./Komisia, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 42 a citovanú judikatúru).
32
Predovšetkým podľa článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, uplatniteľného na Všeobecný súd v súlade s článkom 53 prvým odsekom tohto štatútu a článkom 51 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, na to, aby mohli konať pred súdmi Únie, právnické osoby, ktoré nie sú členskými štátmi, inštitúciami Únie, zmluvnými stranami Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3) a Dozorný úrad EZVO uvedený v tejto dohode, musia byť zastúpené advokátom oprávneným konať pred súdom členského štátu alebo iného štátu, ktorý je zmluvnou stranou uvedenej dohody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a i./Komisia, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 91).
33
V prípade spochybnenia zákonnosti splnomocnenia udeleného účastníkom konania svojmu advokátovi tento účastník konania musí preukázať zákonnosť tohto splnomocnenia, čo prislúcha overiť Všeobecnému súdu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a i./Komisia, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 93 a citovanú judikatúru).
34
Hoci súdy Únie musia vyžadovať od účastníka konania preukázanie zákonnosti splnomocnenia, ktoré udelil svojmu advokátovi, v prípade jeho spochybňovania protistranou, takáto požiadavka vzniká, iba ak je toto spochybňovanie založené na dostatočne konkrétnych a presných indíciách (rozsudok z 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a i./Komisia, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 97).
35
Pokiaľ ide o prejednávanú vec, po prvé článok 18 písm. d) stanov žalobkyne bez ďalšieho spresnenia stanovuje, že má spôsobilosť na právne úkony potrebnú na výkon svojich funkcií a dosiahnutie svojich cieľov, najmä procesnú spôsobilosť.
36
Po druhé tým, že sa Komisia na pojednávaní obmedzila na tvrdenie, že splnomocnenie, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom, neodkazovalo na rozhodnutie jej stáleho výboru, Komisia nezaložila svoje spochybnenie zákonnosti tohto splnomocnenia na dostatočne konkrétnych a presných indíciách.
37
Námietku neprípustnosti založenú na nezákonnosti splnomocnenia, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom, preto treba zamietnuť.
2.
O prípustnosti prílohy A.24 žaloby
38
Komisia na pojednávaní namietla neprípustnosť prílohy A.24 žaloby, keďže obsahovala stanovisko jej právneho oddelenia zo 16. januára 2015, ktorého sprístupnenie nepovolila.
39
Žalobkyňa spochybňuje dôvodnosť tejto námietky neprípustnosti.
40
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v práve Únie platí zásada voľného hodnotenia dôkazov, z ktorej vyplýva, že ak bol dôkaz riadne získaný, jeho prípustnosť nemožno spochybniť pred Všeobecným súdom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, bod 65 a citovanú judikatúru).
41
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že by bolo v rozpore s verejným záujmom, ktorý si vyžaduje, aby inštitúcie mohli využívať stanoviská svojich právnych servisov vydané celkom nezávisle, keby sa pripustilo, že takéto interné dokumenty môžu byť predložené v rámci sporu prejednávaného pred súdom Únie bez toho, aby s ich predložením dotknutá inštitúcia súhlasila alebo aby to nariadil tento súd (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 136 a citovanú judikatúru).
42
Neoprávneným predložením takého právneho stanoviska totiž žalobca dotknutú inštitúciu v konaní, ktorého predmetom je platnosť napadnutého aktu, konfrontuje so stanoviskom, ktoré vydal jej vlastný právny servis počas prípravy tohto aktu. Ak by sa pripustilo, že žalobca môže vložiť do spisu právne stanovisko inštitúcie, ktorého sprístupnenie táto inštitúcia nepovolila, v zásade by to totiž znamenalo porušenie požiadaviek na spravodlivé súdne konanie a obchádzanie postupu žiadosti o sprístupnenie takého dokumentu, zavedeného v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada, C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 54 a citovanú judikatúru).
43
Treba však vziať do úvahy zásadu transparentnosti upravenú v článku 1 druhom odseku a v článku 10 ods. 3 ZEÚ, ako aj v článku 15 ods. 1 a v článku 298 ods. 1 ZFEÚ, ktorá najmä umožňuje zaručiť väčšiu legitímnosť, účinnosť a zodpovednosť správnych orgánov voči občanom v demokratickom systéme. Transparentnosť tým, že umožňuje otvorenú diskusiu o rozdielnych uhloch pohľadu, tak prispieva k zvyšovaniu dôvery občanov (pozri rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada, C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 55 a citovanú judikatúru).
44
Zásada transparentnosti môže však len výnimočne odôvodniť zverejnenie dokumentu, ktorý inštitúcia nesprístupnila verejnosti a ktorý obsahuje právne stanovisko, v súdnom konaní. Zachovanie dokumentu obsahujúceho právne stanovisko inštitúcie v súdnom spise preto nie je odôvodnené žiadnym nadradeným verejným záujmom, keď sa na jednej strane toto právne stanovisko netýka legislatívneho postupu, pri ktorom je nevyhnutná zvýšená transparentnosť, a na druhej strane význam jeho zachovania v spise spočíva len v tom, že dotknutý žalobca sa na uvedené právne stanovisko môže odvolávať v rámci sporu. Za tejto situácie sa zdá, že dôvodom na predloženie takého právneho stanoviska sú vlastné záujmy žalobcu a podpora jeho argumentácie, a nie nadradený verejný záujem, akým je zverejnenie postupu, ktorý viedol k prijatiu napadnutého aktu (pozri rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada, C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 56 a citovanú judikatúru).
45
V prejednávanej veci treba po prvé konštatovať, že stanovisko právneho servisu Komisie zo 16. januára 2015 uvedené v bode 38 vyššie, ktorého sprístupnenie táto inštitúcia nepovolila, sa netýka legislatívneho postupu, pre ktorý je nevyhnutná zvýšená transparentnosť.
46
Po druhé v odpovedi na námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou žalobkyňa neuviedla iný záujem ako ten, aby sa mohla v rámci tohto sporu odvolávať na toto právne stanovisko, takže sa zdá, že jeho predloženie nebolo vedené nadradeným verejným záujmom, ale jej vlastnými záujmami.
47
Za týchto okolností treba vyhovieť námietke neprípustnosti prílohy A.24 a vyhlásiť túto prílohu za neprípustnú.
3.
O prípustnosti prílohy C.1 repliky
48
Komisia tvrdí, že žalobkyňa neodôvodnila omeškanie s predložením osvedčenia predsedníčky jej stáleho výboru z 13. októbra 2022, ktoré je uvedené v prílohe C.1 repliky (ďalej len „osvedčenie z 13. októbra 2022“), čím porušila požiadavky stanovené v článku 85 ods. 2 rokovacieho poriadku.
49
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 85 ods. 2 rokovacieho poriadku hlavní účastníci konania môžu ešte v replike aj v duplike predložiť dôkazy alebo označiť dôkazy, ktoré navrhujú vykonať na podporu svojich tvrdení, za predpokladu, že omeškanie s ich predložením je odôvodnené.
50
Podľa judikatúry v súlade s pravidlom o vylúčení dôkazov stanovenom v článku 85 ods. 1 rokovacieho poriadku platí, že hoci účastníci konania musia odôvodniť svoje omeškanie s predložením svojich dôkazov alebo návrhov na vykonanie nových dôkazov, Všeobecnému súdu prislúcha preskúmať dôvodnosť omeškania s predložením týchto dôkazov alebo návrhov na vykonanie dôkazov a ak toto omeškanie s predložením nie je dostatočne právne odôvodnené alebo dôvodné, má právomoc ich odmietnuť. Oneskorené predloženie dôkazov alebo návrhov na vykonanie dôkazov jedného z účastníkov konania možno odôvodniť najmä v prípade, že tento účastník nemohol mať predmetné dôkazy skôr k dispozícii, alebo v prípade, keď dôkazy, ktoré protistrana predložila oneskorene, odôvodňujú doplnenie spisu, aby sa tak zabezpečilo rešpektovanie zásady kontradiktórnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. septembra 2020, BP/FRA, C‑669/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:713, bod 41 a citovanú judikatúru).
51
V prejednávanej veci treba konštatovať, že žalobkyňa v bode 51 repliky neodôvodnila omeškanie pri predložení osvedčenia z 13. októbra 2022, ktoré vystavila predsedníčka jej stáleho výboru a priložila k tejto replike „pre prípad potreby“.
52
Je pravda, že osvedčenie z 13. októbra 2022 bolo vystavené po tom, čo jeho signatárka, bývalá členka francúzskeho diplomatického zboru, ktorá uviedla, že sa zúčastnila na schválení stanov žalobkyne v roku 1995, bola zvolená za predsedníčku jej stáleho výboru 29. júna 2022, teda po dátume podania žaloby z 18. augusta 2021.
53
V piatej zarážke bodu 25 žaloby však žalobkyňa spresňuje, že predložila OLAF‑u, ako aj Všeobecnému súdu vyhlásenie a e‑mail od tejto diplomatky z 20. mája 2014 a 19. septembra 2014, ktoré potvrdzujú, že sa skutočne zúčastnila na podpise jej stanov pri jej založení.
54
Okrem toho v bode 104 prvej zarážke žaloby žalobkyňa tvrdí, že skoršie vyhlásenia tejto diplomatky potvrdili, že všetky štáty, ktoré sa zúčastnili na stretnutí z 25. novembra 1994, podpísali jej zakladajúci listinu, na základe čoho mali byť považované za jej zakladajúcich členov.
55
Signatárka teda osvedčenie z 13. októbra 2022 nevystavila z dôvodu novej skutočnosti súvisiacej s jej novými funkciami predsedníčky stáleho výboru žalobkyne, ale z dôvodu jej účasti na založení žalobkyne v roku 1994 a v roku 1995, na základe čoho neobsahuje novú skutočnosť, o ktorej by žalobkyňa predtým nevedela.
56
Okrem toho osvedčenie z 13. októbra 2022 nepredstavuje ani dôkaz o opaku, ktorý by bol predložený v nadväznosti na nový dôkaz priložený Komisiou k vyjadreniu k žalobe.
57
V dôsledku toho treba prílohu C.1 zamietnuť ako oneskorenú a teda neprípustnú.
B. O návrhoch na zrušenie
58
Na podporu svojich návrhov na zrušenie žalobkyňa uvádza štyri žalobné dôvody, z ktorých prvý je založený na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach, najmä na porušení článku 266 ZFEÚ, právnej sily rozhodnutej veci a zásady zákazu retroaktivity, druhý je založený na porušení práva na riadnu správu vecí verejných, najmä povinnosti odôvodnenia a povinnosti náležitej starostlivosti, tretí je založený na porušení zásady právnej istoty a štvrtý na zjavne nesprávnych posúdeniach a iných nesprávnych právnych posúdeniach.
59
Konkrétne druhý žalobný dôvod sa v podstate skladá z troch častí, z ktorých prvá je založená na porušení povinnosti odôvodnenia, druhá na porušení povinnosti náležitej starostlivosti a tretia na porušení povinnosti nestrannosti.
60
Komisia spochybňuje dôvodnosť týchto žalobných dôvodov.
61
Všeobecný súd preskúma prvú časť druhého žalobného dôvodu založenú na porušení povinnosti odôvodnenia, potom preskúma prvý, tretí a štvrtý žalobný dôvod pred preskúmaním druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu založených na porušení povinnosti starostlivosti a nestrannosti.
1.
O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia
62
Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je nedostatočne odôvodnené, keďže Komisia neuviedla, že s ňou odmietla akékoľvek stretnutie, diskusiu alebo výmenu informácií napriek jej opakovaným žiadostiam. Komisii tiež vytýka, že nevysvetlila, prečo dokumenty, ktoré mala k dispozícii, neumožňovali s potrebnou mierou právnej istoty dospieť k záveru, že jej údajné členské štáty platne súhlasili s jej založením ako medzinárodnej organizácie a že nepredložila dôkazy odôvodňujúce prehodnotenie jej postavenia, keďže nedošlo k žiadnej zmene jej skutkového a právneho postavenia.
63
V tejto súvislosti z článku 41 ods. 2 písm. c) Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) vyplýva, že právo na riadnu správu vecí verejných zahŕňa najmä povinnosť administratívneho orgánu odôvodniť svoje rozhodnutia.
64
Podľa ustálenej judikatúry musí byť odôvodnenie aktov inštitúcií Únie, vyžadované v článku 296 ZFEÚ a v článku 41 ods. 2 písm. c) Charty, prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, tak, aby dotknuté osoby mohli pochopiť dôvody jeho prijatia a príslušný súd ich mohol preskúmať. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na všetky okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, povahu uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto objasnení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie špecifikovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, pretože otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 296 ZFEÚ a článku 41 ods. 2 písm. c) Charty, sa musí posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich predmetnú oblasť (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júna 2020, Maďarsko/Komisia, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, bod 57 a citovanú judikatúru, a z 3. mája 2018, Malta/Komisia, T‑653/16, EU:T:2018:241, bod 53 a citovanú judikatúru).
65
Okrem toho nedostatok odôvodnenia možno konštatovať aj vtedy, ak dotknuté rozhodnutie obsahuje určité prvky odôvodnenia. Rozporuplné alebo nezrozumiteľné odôvodnenie tak predstavuje nedostatok odôvodnenia. To isté platí v prípade, keď sú prvky odôvodnenia nachádzajúce sa v dotknutom rozhodnutí natoľko neúplné, že v nijakom prípade neumožňujú jeho adresátovi v kontexte jeho prijatia pochopiť úvahy jeho autora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2020, Komisia/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, bod 55 a citovanú judikatúru).
66
V prejednávanej veci z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že pozostáva z listu z 8. júna 2021, ktorý Komisia adresovala žalobkyni a z približne dvadsaťstranovej prílohy nazvanej „Konečné posúdenie právneho postavenia spoločnosti IMG na účely jej oprávnenosti na nepriame hospodárenie“ (ďalej len „konečné posúdenie“), pričom k samotnej tejto prílohe sú pripojené dve prílohy.
67
V prvom rade v liste z 8. júna 2021 Komisia informovala žalobkyňu, že po konečnom posúdení dospela k záveru, že žalobkyňa nebola oprávnená na plnenie rozpočtu EÚ v rámci nepriameho hospodárenia ako medzinárodná organizácia v súlade s rozpočtovými pravidlami, ktoré sa vzťahujú na rozpočet Únie a európske rozvojové fondy.
68
Komisia okrem toho spresnila, že konečné posúdenie a jej záver predstavovali vykonanie rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a že napadnuté rozhodnutie sa uplatňovalo od 16. decembra 2014, teda dátumu zodpovedajúcemu dátumu nadobudnutia účinnosti jedného z rozhodnutí zrušených týmto rozsudkom Súdneho dvora.
69
V druhom rade z konečného posúdenia vyplýva, že sa skladá zo štyroch častí, pričom prvá sa týka možnosti poskytnutej žalobkyni Komisiou, aby predložila svoje pripomienky k návrhu rozhodnutia, druhá sa týka posúdenia pripomienok žalobkyne, tretia komentárov žalobkyne k odpovediam štátov, ktorým Komisia položila otázky a štvrtá záveru.
70
Po prvé v prvej podčasti prvej časti konečného posúdenia Komisia uviedla, že Súdny dvor rozsudkom z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) zrušil rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a 8. mája 2015 predovšetkým z dôvodu, že pochybnosti Komisie o postavení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie vyplývali zo zaujatia stanovísk menšiny jej členov, a to piatich štátov zo šestnástich, a že na vykonanie tohto rozsudku bolo preto potrebné kompletné prehodnotenie jej právneho postavenia na účely určenia, či bola ako medzinárodná organizácia oprávnená plniť rozpočet Únie v rámci nepriameho hospodárenia.
71
Po druhé v tretej a štvrtej podčasti prvej časti konečného posúdenia Komisia pripomenula postupné rozpočtové pravidlá Únie, ktoré stanovujú podmienky oprávnenosti na účely použitia finančných prostriedkov Únie v rámci nepriameho hospodárenia medzinárodnými organizáciami od 16. decembra 2014.
72
Komisia sa v tejto súvislosti domnievala, že definícia pojmu „medzinárodná organizácia“ uvedená v rozpočtových pravidlách Únie sa mala vykladať v súlade s článkom 2 ods. 1 písm. i) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1155, s. 331, ďalej len „Viedenský dohovor“) a v súlade s článkom 2 ods. 1 písm. a) návrhu článkov o zodpovednosti medzinárodných organizácií, prijatého Komisiou pre medzinárodné právo Organizácie spojených národov na svojom 63. zasadnutí v roku 2011 a predloženého Valnému zhromaždeniu v rámci správy uvedenej komisie o výsledkoch práce tohto zasadnutia (A/66/10) [Ročenka Komisie pre medzinárodné právo, 2011, zv. II, druhá časť), ďalej len „návrh článkov“].
73
Komisia z toho vyvodila, že na to, aby sa mohla medzinárodná organizácia domáhať nepriameho hospodárenia upraveného právnou úpravou Únie, musí byť zriadená medzivládnou alebo medzinárodnou dohodou, tak ako je definovaná v článku 2 ods. 1 písm. a), v článku 7 ods. 1, ako aj v článkoch 8 a 11 Viedenského dohovoru.
74
Komisia teda uviedla, že na to, aby sa dotknutý subjekt v postavení medzinárodnej organizácie mohol domáhať nepriameho hospodárenia, musí byť ako taký zriadený zmluvou upravenou medzinárodným právom a uzatvorenou najmenej dvoma štátmi, ktorých súhlas musí byť vyjadrený zástupcami majúcimi plné právomoci, alebo v súlade s formalitami stanovenými v článku 11 Viedenského dohovoru.
75
Po tretie v piatej podčasti prvej časti konečného posúdenia Komisia odkázala na body 94 a 95 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komissia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a vyvodila z nich, že ak štáty, ktoré sú údajne členmi organizácie, vyhlásia, že nedali platný súhlas na pristúpenie k zmluve alebo k zmluve o založení tejto organizácie, alebo vyhlásia, že nie sú alebo už nie sú jej členmi, Komisia nemá právny základ, ktorý by jej umožňoval domnievať sa, že tento subjekt ako taký predstavoval medzinárodnú organizáciu v zmysle rozpočtových pravidiel Únie.
76
Komisia sa najmä domnievala, že ak by jediný štát v plnom rozsahu uznal svoju účasť v medzinárodnej organizácii alebo by uznal, že súhlasil s tým, že bude viazaný zakladajúcou zmluvou tejto organizácie, tieto okolnosti by nestačili na to, aby jej umožnili považovať tento subjekt za medzinárodnú organizáciu v zmysle rozpočtových pravidiel Únie, keďže existencia takejto organizácie a medzinárodnej dohody vyžaduje účasť aspoň dvoch štátov.
77
Po štvrté v šiestej podčasti prvej časti konečného posúdenia týkajúcej sa dokumentov, ktoré Komisia dostala a zohľadnila pri prehodnotení právneho postavenia žalobkyne Komisia pripomenula, že žalobkyňa nepredložila žiaden z dokumentov, ktoré od nej požadovala v listoch zo 6. mája 2019 a 18. júla 2019 uvedených v bode 12 a v bode 14 vyššie a že vzhľadom na to, že dokumenty, ktoré mala k dispozícii, jej neumožňovali dospieť k záveru s požadovanou mierou právnej istoty, že údajní členovia žalujúcej organizácie platne súhlasili s jej zriadením ako medzinárodnej organizácie a boli jej členmi, požiadala v novembri 2019 o informácie orgány štátov, ktoré sú na internetovej stránke žalobkyne uvedené a prezentované ako jej členovia.
78
Po piate v siedmej podčasti prvej časti konečného posúdenia (ďalej len „podčasť A.7“), ktorá sa týka predbežného posúdenia oprávnenosti žalobkyne ako medzinárodnej organizácie na nepriame hospodárenie, Komisia preskúmala na jednej strane otázku, či sa ona sama skutočne podieľala na zriadení žalobkyne a na druhej strane odpovede štátov, ktoré požiadala o informácie za okolností uvedených v bodoch 15 až 17 vyššie.
79
Pokiaľ ide na jednej strane o otázku účasti Komisie na zriadení žalobkyne, Komisia konštatovala, že ani Európske spoločenstvo, ani po ňom nasledujúca Únia neuzavreli medzinárodnú dohodu v súlade s ustanoveniami pôvodne stanovenými v článku 228 ods. 2 Zmluvy ES s cieľom založiť žalobkyňu ako medzinárodnú organizáciu a že Úniu preto nemožno považovať za člena tejto organizácie. Komisia dodala, že aj keby uzavrela dohodu s cieľom založiť žalobkyňu ako medzinárodnú organizáciu, takáto dohoda by sa mohla považovať za medzinárodnú dohodu len vtedy, ak by k nej pristúpili aspoň dva štáty.
80
Na druhej strane, pokiaľ ide o odpovede štátov, ktoré sú údajne členmi žalobkyne, Komisia konštatovala, že žiadny z týchto štátov nepriznal, že by podpísal medzinárodnú alebo medzivládnu dohodu o založení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie podľa verejného práva, že by vyslal signatárov s právomocou podpísať v ich mene medzinárodnú alebo medzivládnu dohodu s takýmto cieľom, že by uplatnil vnútorné postupy s cieľom ratifikovať medzinárodnú alebo medzivládnu dohodu na tento účel alebo že by založil žalobkyňu ako medzinárodnú organizáciu podľa verejného práva.
81
Okrem toho Komisia spresnila, že iba Rakúsko uznalo, že je členom žalobkyne a že podľa orgánov tohto štátu bola žalobkyňa v čase svojho vzniku dočasným a nezávislým medzinárodným orgánom s obmedzenou právnou spôsobilosťou, a nie medzinárodnou organizáciou.
82
Okrem toho Komisia sa domnievala, že hoci niektoré medzinárodné organizácie neboli formálne založené zmluvou, ale nadobudli toto postavenie v praxi, tieto organizácie boli ako také jasne a všeobecne uznávané štátmi, ktoré boli ich členmi, a rôznymi medzinárodnými subjektmi, čo nebol prípad žalobkyne.
83
Navyše, Komisia pri konkrétnom spomenutí odpovedí Belgicka, Talianska, Rakúska a Fínska usúdila, že vyhlásenia niektorých konzultovaných štátov, podľa ktorých tieto štáty potvrdili, že podpísali dokument z 25. novembra 1994 týkajúci sa založenia IMG‑IBH (ďalej len „rezolúcia z 25. novembra 1994“), zúčastnili sa na zasadnutí v ten istý deň, na ktorom bol tento dokument prijatý a boli členmi riadiaceho výboru žalobkyne, neboli spôsobilé preukázať, že žalobkyňa je medzinárodnou organizáciou zriadenou medzinárodnou dohodou.
84
Po šieste v druhej a tretej časti konečného posúdenia Komisia preskúmala ciele stanovené žalobkyňou v jej liste z 30. marca 2021 a domnievala sa, že žiaden z týchto cieľov nemohol spochybniť predbežný záver, podľa ktorého žalobkyňa neodôvodnila postavenie medzinárodnej organizácie a z tohto dôvodu nebola od 16. decembra 2014 oprávnená používať finančné prostriedky Únie v rámci nepriameho hospodárenia ako medzinárodná organizácia.
85
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti treba konštatovať, že napadnuté rozhodnutie dostatočne uviedlo právne a skutkové úvahy, na ktorých bolo založené a ktoré umožnili žalobkyni posúdiť jeho zákonnosť a Všeobecnému súdu vykonať jeho preskúmanie.
86
V treťom rade tvrdenia žalobkyne, že niektoré odôvodnenia napadnutého rozhodnutia nie sú dostatočne presné, nemôžu spochybniť záver uvedený v bode 85 vyššie.
87
Po prvé, pokiaľ ide o to, že v napadnutom rozhodnutí chýba údaj o tom, že Komisia odmietla uskutočniť akékoľvek stretnutie, diskusiu alebo komunikáciu so žalobkyňou napriek jej opakovaným žiadostiam, takýto postoj, aj keby bol pravdivý, nie je relevantný na účely určenia, či je uvedené rozhodnutie dostatočne odôvodnené.
88
Uvedenie prípadnej komunikácie medzi Komisiou a žalobkyňou pred prijatím napadnutého rozhodnutia sa totiž týka postupu prijatia tohto rozhodnutia, a nie jeho dôvodnosti. Vzhľadom na to, že takýto údaj nie je relevantný z hľadiska skutkových a právnych dôvodov, na ktorých je založený záver, ku ktorému Komisia dospela v napadnutom rozhodnutí, žalobkyňa nemôže Komisii účinne vytýkať nedostatočné odôvodnenie z dôvodu jej mlčania v tejto súvislosti.
89
Po druhé v súvislosti s tvrdeniami žalobkyne, podľa ktorých Komisia nevysvetlila dôvody, pre ktoré dokumenty, ktoré mala k dispozícii, neboli dostatočné na určenie, či mala postavenie medzinárodnej organizácie, z napadnutého rozhodnutia, predovšetkým zo šiestej podčasti prvej časti konečného posúdenia vyplýva, že Komisia sa domnievala, že tieto dokumenty, ktoré vymenovala v poznámke pod čiarou č. 23 daného posúdenia, nepreukazovali z jej pohľadu požadovaný stupeň právnej istoty, čo predstavuje síce krátke, ale dostatočné odôvodnenie.
90
Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých Komisia neuviedla skutočnosti odôvodňujúce prehodnotenie jej právneho postavenia, keďže nedošlo k zmene jej skutkovej a právnej situácie, z napadnutého rozhodnutia, najmä z prvej podčasti prvej časti konečného posúdenia vyplýva, že Komisia považovala takéto prehodnotenie za nevyhnutné na účely vykonania rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
91
Z tohto dôvodu treba prvú časť druhého žalobného dôvodu založenú na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia zamietnuť ako nedôvodnú.
2.
O prvom žalobnom dôvode založenom na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach, najmä na porušení článku 266 ZFEÚ, právnej sily rozhodnutej veci a zásady zákazu retroaktivity
92
Prvý žalobný dôvod obsahuje v podstate tri časti, pričom prvá je založená na porušení článku 266 ZFEÚ a právnej sily rozhodnutej veci spojenej s rozsudkom z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), druhá na porušení rozpočtových pravidiel Únie a usmernení Komisie zo 7. januára 2015 o posudzovaní postavenia medzinárodných organizácií a možnosti považovať neziskové organizácie za medzinárodné organizácie (ďalej len „usmernenia“), ako aj rôznych zásad, najmä zásady zákazu retroaktivity, a tretia časť je založená na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.
a)
O prvej časti založenej na porušení článku 266 ZFEÚ a právnej sily rozhodnutej veci spojenej s rozsudkom z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
93
Prvá časť prvého žalobného dôvodu sa skladá z dvoch výhrad, pričom prvá sa týka porušenia článku 266 ZFEÚ a druhá porušenia právnej sily rozhodnutej veci.
1) O prvej výhrade založenej na porušení článku 266 ZFEÚ
94
Žalobkyňa tvrdí, že článok 266 ZFEÚ ukladá inštitúcii, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, povinnosť prijať nový akt s retroaktívnou účinnosťou, len ak sa táto inštitúcia nachádza v situácii vymedzenej právomoci, čo Súdny dvor potvrdil v bode 113 rozsudku z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722). V nadväznosti na zrušenie rozhodnutí vyplývajúce z rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) sa tak Komisia podľa žalobkyne nemohla zákonne znovu zaoberať a posteriori kvalifikáciou žalobkyne ako medzinárodnej organizácie, ktorá jej bola priznaná.
95
Podľa ustálenej judikatúry z článku 266 ZFEÚ vyplýva, že inštitúcia, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, musí prijať opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku zrušujúceho tento akt a na dosiahnutie súladu s týmto rozsudkom, ako aj na jeho úplné vykonanie, je povinná dodržať nielen jeho výrok, ale aj dôvody, ktoré viedli k tomuto výroku a o ktoré sa tento výrok opiera, v tom zmysle, že sú nevyhnutné na určenie presného zmyslu toho, o čom sa rozhodlo v tomto výroku (pozri rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 101 a citovanú judikatúru).
96
Keďže však článok 266 ZFEÚ nekonkretizuje povahu opatrení, ktoré má autor aktu, ktorý bol vyhlásený za neplatný, prijať na účely splnenia povinnosti uvedenej v bode 95 vyššie, prináleží mu určiť tieto opatrenia, pričom pri ich výbere má širokú mieru voľnej úvahy s tým, že tieto opatrenia musia byť zlučiteľné s výrokom rozsudku, ktorý tento akt zrušil, ako aj s dôvodmi, o ktoré sa tento akt nevyhnutne opiera (pozri rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 102 a citovanú judikatúru).
97
Predovšetkým z judikatúry vyplýva, že opatrenie prijaté na účely výkonu rozsudku, ktorým bol akt zrušený, môže mať výnimočne retroaktívny účinok, pokiaľ je to nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, teda ak retroaktívne rozhodnutie sleduje splnenie aspoň jedného cieľa všeobecného záujmu a ak je legitímna dôvera dotknutých osôb náležite dodržaná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2016, Éditions Odile Jacob/Komisia, C‑514/14 P, neuverejnený, EU:C:2016:55, bod 50 a citovanú judikatúru).
98
Retroaktívne rozhodnutie, ktoré bolo prijaté na vykonanie rozsudku o zrušení a ktoré má za cieľ napraviť nezákonnosť vytýkanú týmto rozsudkom, tak sleduje splnenie cieľa verejného záujmu, a to dodržanie zákonnosti a právnej sily rozhodnutej veci zo strany správneho orgánu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 106).
99
Z judikatúry totiž vyplýva, že zrušenie aktu súdom Únie má za následok jeho odstránenie z právneho poriadku so spätnou účinnosťou a že v prípade, ak bol zrušený akt už vykonaný, je na odstránenie jeho účinkov potrebné obnoviť právny stav, v akom sa žalobca nachádzal pred jeho prijatím (pozri rozsudok z 21. septembra 2022, Casanova/EIB, T‑266/21, neuverejnený, EU:T:2022:566, bod 85 a citovanú judikatúru).
100
Okrem toho bolo tiež konštatované, že hoci má rozsudok účinok zrušenia aktu so spätnou účinnosťou, nezaväzuje správny orgán prijať nové rozhodnutie, ktorého obsah by bol odlišný od obsahu zrušeného rozhodnutia, za predpokladu, že toto nové rozhodnutie a postup, ktorým bolo prijaté, nie sú postihnuté rovnakými vadami ako tie, ktoré viedli k zrušeniu prvého rozhodnutia, alebo novými vadami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júna 2022, Darment/Komisia, T‑92/21, neuverejnený, EU:T:2022:341, bod 49).
101
V prejednávanej veci z bodov 57 až 59, 61 a 88 až 90 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) vyplýva, že Komisia má povinnosť uistiť sa, že subjekty, ktorým zverila alebo plánuje zveriť úlohy plnenia rozpočtu v zmysle ustanovení rozpočtových pravidiel Únie týkajúcich sa nepriameho hospodárenia s rozpočtom Únie medzinárodnými organizáciami, majú takéto postavenie v zmysle týchto ustanovení. Okrem toho táto inštitúcia má v prípade pochybností v tejto súvislosti povinnosť odstrániť tieto pochybnosti, ako aj zhromaždiť všetky skutočnosti potrebné na odôvodnenie svojho rozhodnutia z právneho aj skutkového hľadiska, vzhľadom na právne dôsledky tohto rozhodnutia pre dotknutý subjekt (rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 111).
102
Okrem toho z bodov 92 až 97 a 104 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), ktorého obsah bol uvedený v bodoch 22 a 23 uznesenia z 9. júna 2020, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) vyplýva, že rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a 8. mája 2015 neboli právne ani fakticky odôvodnené (rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 112).
103
Vzhľadom na tieto posúdenia a konštatovania, ktoré podporujú výrok rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), Komisia nebola povinná uznať, s retroaktívnym účinkom, postavenie medzinárodnej organizácie, ktoré si žalobkyňa nárokuje, ale mohla splniť svoju povinnosť vykonať daný rozsudok tým, že prijala procesné opatrenia umožňujúce jej napraviť nezrovnalosť, ktorú konštatoval Súdny dvor, a potenciálne prijať nový akt určený na nahradenie rozhodnutí zrušených Súdnym dvorom po získaní informácií, ktoré považovala za potrebné na právne a skutkové odôvodnenie tohto nového aktu (rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 113).
104
Z odôvodnenia rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), ktorého zmysel a dosah Súdny dvor pripomenul v uznesení z 9. júna 2020, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) vyplýva, že Komisii nebolo zakázané neskôr vykonať, v nadväznosti na tento rozsudok, nové posúdenie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie s prihliadnutím na všetky relevantné skutkové a právne okolnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 142).
105
Z tohto dôvodu Komisia vykonaním retroaktívneho prehodnotenia právneho postavenia žalobkyne v nadväznosti na rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) neporušila článok 266 ZFEÚ, na základe čoho treba prvú výhradu zamietnuť ako nedôvodnú.
2) O druhej výhrade založenej na porušení právnej sily rozhodnutej veci
106
Žalobkyňa sa domnieva, že právna sila rozhodnutej veci, ktorú majú články 94 a 104 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), bránila prehodnoteniu jej postavenia v minulosti.
107
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že právna sila rozhodnutej veci sa netýka len výroku dotknutého súdneho rozhodnutia, ale vzťahuje sa aj na jeho odôvodnenie, ktoré predstavuje nevyhnutnú podporu samotného výroku a preto je od neho neoddeliteľné (pozri rozsudok zo 17. septembra 2020, Alfamicro/Komisia, C‑623/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:734, bod 37 a citovanú judikatúru).
108
Okrem toho právna sila rozhodnutej veci sa týka len skutkových a právnych okolností, o ktorých sa účinne alebo nevyhnutne rozhodlo súdnym rozhodnutím (pozri rozsudok zo 17. septembra 2020, Alfamicro/Komisia, C‑623/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:734, bod 38 a citovanú judikatúru).
109
Ako je uvedené v bode 102 vyššie, z bodov 92 až 97 a 104 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) vyplýva, že rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 neboli právne ani fakticky odôvodnené, na základe čoho ich Súdny dvor zrušil.
110
Predovšetkým v bodoch 92 až 97 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Súdny dvor vyhovel dôvodom dvoch odvolaní, ktorými žalobkyňa vytýkala Všeobecnému súdu, že rozhodol, že Komisia sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia ani zjavne nesprávneho posúdenia, keď prijatie rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 odôvodnila existenciou určitých pochybností o jej postavení ako medzinárodnej organizácie v zmysle rozpočtových pravidiel Únie.
111
Súdny dvor totiž rozhodol, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa obmedzil na konštatovanie, že tvrdenia a dôkazy predložené žalobkyňou nevyvrátili pochybnosti Komisie o postavení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie a tým, že nepreskúmal zákonnosť rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 z hľadiska pojmu „medzinárodná organizácia“ v zmysle rozpočtových pravidiel Únie.
112
Súdny dvor v tomto kontexte najmä uviedol, že žiadna z troch skutočností, z ktorých Komisia vychádzala na účely prijatia rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, nemohla zákonne podložiť pochybnosti o postavení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie.
113
Podľa týchto troch skutočností sa po prvé päť členských štátov Únie, ktoré žalobkyňa prezentovala ako svojich členov, nepovažovalo za jej členov, po druhé generálny tajomník Organizácie spojených národov (OSN) uviedol, že žalobkyňa nepredstavovala špecializovanú agentúru OSN a po tretie existovali pochybnosti o splnomocnení osôb, ktoré zastupovali niektoré štáty pri podpise zakladajúceho aktu žalobkyne.
114
Súdny dvor tak konštatoval, že tieto tri skutočnosti sa týkali len piatich štátov, ktoré žalobkyňa uvádzala ako štáty, ktoré patria alebo patrili medzi jej členov, ako aj splnomocnení osôb, ktoré zastupovali tieto štáty pri podpise jej zakladajúceho aktu, a nie všetkých členských štátov žalobkyne alebo jej vlastného postavenia.
115
Predovšetkým, Súdny dvor v bode 94 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), rozhodol, že:
„Pokiaľ ide o prvú z týchto skutočností týkajúcu sa otázky, či viaceré členské štáty, prezentované zo strany IMG ako jej členovia, nimi aj skutočne sú, z vlastných konštatovaní Všeobecného súdu vyplýva, že pochybnosti Komisie sa v tejto súvislosti týkali iba ‚niektorých‘ z členov IMG, a to presnejšie piatich z celkového počtu šestnásť. Takéto pochybnosti však aj za predpokladu, že sú dôvodné, nemôžu viesť v medzinárodnom práve k tomu, že by pripravili subjekt, ktorého členmi tieto štáty neboli alebo nimi prestali byť, o postavenie ‚medzinárodnej organizácie‘, a to o to viac, ak ako v prejednávanej veci dotknuté členské štáty predstavujú len výrazne menšinovú časť členov daného subjektu“.
116
Napokon Súdny dvor v bodoch 98 až 106 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) rozhodol, po prvé že konštatovanie nesprávneho právneho posúdenia, ktorého sa dopustil Všeobecný súd, muselo viesť k zrušeniu rozsudkov z 2. februára 2017, International Management Group/Komisia (T‑29/15, neuverejnený, EU:T:2017:56) a z 2. februára 2017, IMG/Komisia (T‑381/15, neuverejnený, EU:T:2017:57) v celom rozsahu, po druhé že o dvoch sporoch bolo možné rozhodnúť v rozsahu, v akom sa žalobkyňa domáhala zrušenia rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, po tretie že tieto dve rozhodnutia boli nezákonné z rovnakého dôvodu ako vyššie uvedené rozsudky, na základe čoho mali byť tiež zrušené v celom rozsahu a po štvrté, že stav konania nedovolil rozhodnúť o návrhu na náhradu škody spôsobenej žalobkyni rozhodnutím z 8. mája 2015 a tento návrh mal byť preto vrátený na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
117
V bode 104 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tak Súdny dvor rozhodol:
„V prejednávanej veci je namieste, aby Súdny dvor vydal konečný rozsudok o dvoch žalobách o neplatnosť, keďže to pri nich stav konania dovoľuje. Ako totiž vyplýva z bodov 92 až 96 tohto rozsudku, napadnuté rozhodnutia sú protiprávne, keďže skutočnosti, ktoré Komisia uviedla na ich podporu, nie sú spôsobilé spochybniť postavenie IMG ako medzinárodnej organizácie v zmysle rozpočtových pravidiel z rokov 2002 a 2012. Preto je potrebné zrušiť uvedené rozhodnutia v celom ich rozsahu.“
118
Z vyššie uvedeného po prvé vyplýva, že dôvody uvedené v bodoch 94 a 104 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nemožno čítať nezávisle od bodov 92 až 96 tohto rozsudku, na ktoré odkazuje bod 104 uvedeného rozsudku, ktoré predstavujú nevyhnutnú oporu výroku, ktorým Súdny dvor zrušil rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015. Vyplýva z toho, že právna sila rozhodnutej veci, ktorá sa viaže najmä na bod 94 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), sa vzťahuje aj na bod 104 tohto rozsudku.
119
Po druhé z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, tak ako je zhrnuté v bodoch 66 až 84 vyššie, nevyplýva, že by toto rozhodnutie bolo založené na niektorej z troch skutočností, ktoré vyvolali pochybnosti Komisie a viedli ju k prijatiu rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015.
120
Keďže teda Komisia založila napadnuté rozhodnutie na dôvodoch odlišných od tých, ktoré boli podkladom pre rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, ktoré Súdny dvor vyhlásil za nezákonné v rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), žalobkyňa nesprávne tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje právnu silu rozhodnutej veci, ktorá sa viaže najmä na body 94 a 104 tohto rozsudku. Túto výhradu treba preto zamietnuť ako nedôvodnú, rovnako ako prvú časť tohto žalobného dôvodu v celom rozsahu.
b)
O druhej časti založenej na porušení zásady dobrej viery, zásady „nemo auditur propriam turpitudinem allegans“ a zásady zákazu retroaktivity
121
Táto časť sa skladá z dvoch výhrad, pričom prvá sa týka porušenia zásady dobrej viery a zásady „nemo auditur propriam turpitudinem allegans“ (ďalej len zásada „nemo auditur“) a druhá porušenia zásady zákazu retroaktivity aktov Únie.
122
Všeobecný súd musí najprv preskúmať druhú výhradu založenú na porušení zásady zákazu retroaktivity aktov Únie a potom prvú výhradu.
1) O druhej výhrade založenej na porušení zásady zákazu retroaktivity aktov Únie
123
Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje zásadu zákazu retroaktivity aktov Únie, keďže nič neodôvodňovalo spätné prehodnotenie jej postavenia. Okrem toho uvádza, že retroaktívnosť napadnutého rozhodnutia nie je odôvodnená skutkovými okolnosťami veci, ale novými skutočnosťami, analyzovanými z hľadiska nových predpisov.
124
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry cieľom základnej požiadavky právnej istoty v jej rôznych vyjadreniach je zaručiť predvídateľnosť situácií a právnych vzťahov patriacich do práva Únie. Zásada právnej istoty bráni najmä tomu, aby bola účinnosť aktu Únie stanovená k dátumu predchádzajúcemu jeho uverejneniu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2023, Galeote a Watson/Parlament, C‑715/21 P a C‑716/21 P, neuverejnený, EU:C:2023:190, bod 113 a citovanú judikatúru).
125
Ako však vyplýva z judikatúry uvedenej v bodoch 97 až 99 vyššie, opatrenie prijaté na vykonanie rozsudku, ktorým sa zrušuje akt, môže mať výnimočne retroaktívny účinok, ak si to na jednej strane vyžaduje cieľ, ktorý sa má dosiahnuť, t. j. ak je retroaktívne rozhodnutie určené na splnenie aspoň jedného cieľa verejného záujmu a na druhej strane, ak je riadne rešpektovaná legitímna dôvera dotknutých osôb.
126
Je preto potrebné overiť, či sú v prejednávanej veci splnené dve podmienky uvedené v bode 125 vyššie.
127
Po prvé súvislosti s prvou podmienkou týkajúcou sa splnenia cieľa verejného záujmu, z judikatúry uvedenej v bodoch 98 a 99 vyššie vyplýva, že retroaktívne rozhodnutie, ktoré bolo prijaté v rámci výkonu rozsudku o zrušení a ktorého cieľom je napraviť protiprávnosť vytýkanú týmto rozsudkom, má za cieľ splniť cieľ verejného záujmu, ak zrušenie aktu súdom Únie vyžaduje, aby jeho autor vyplnil právne vákuum, ktoré vzniklo zrušením tohto aktu, a obnovil právny stav, v ktorom sa žalobca nachádzal pred prijatím tohto aktu (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 106).
128
V prejednávanej veci z preskúmania prvej časti tohto žalobného dôvodu, najmä z bodu 103 vyššie vyplýva, že Komisia mohla splniť svoju povinnosť vykonať rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tým, že prijala procesné opatrenia, ktoré jej mali umožniť napraviť nezrovnalosť konštatovanú Súdnym dvorom a prípadne prijať nový akt určený na nahradenie rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, ktoré Súdny dvor zrušil, po získaní informácií, ktoré považovala za nevyhnutné na právne a skutkové odôvodnenie tohto nového aktu.
129
Keďže teda Komisia prijala napadnuté rozhodnutie s cieľom napraviť nezákonnosť rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 a zabrániť právnemu vákuu po ich zrušení Súdnym dvorom, nachádzala sa vo výnimočnej situácii, v ktorej mohla napadnutému rozhodnutiu priznať retroaktívny účinok.
130
Táto retroaktivita bola navyše o to potrebnejšia, že ako vyplýva z bodu 23 uznesenia z 9. júna 2020, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), Súdny dvor v rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), v žiadnom prípade nerozhodol o otázke, či na základe analýzy, ktorá nebola poznačená nesprávnym právnym posúdením, a všetkých relevantných skutočností bolo potrebné konštatovať alebo naopak vylúčiť, že žalobkyňa mala v čase prijatia rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 postavenie medzinárodnej organizácie.
131
Ak by napadnuté rozhodnutie nemalo retroaktívny účinok, ostala by pochybnosť o tom, či sa žalobkyňa mohla v období od 16. decembra 2014 do dátumu prijatia napadnutého rozhodnutia dovolávať postavenia medzinárodnej organizácie, ktoré by jej umožňovalo v súlade s rozpočtovými pravidlami Únie plniť rozpočet Únie spôsobom nepriameho hospodárenia.
132
Z bodov 57 až 59, 61 a 88 až 90 rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), ako aj z bodu 111 rozsudku z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722) jasne vyplýva, že Komisia je povinná uistiť sa, že subjekty, ktorým zverila alebo má v úmysle zveriť úlohy spojené s plnením rozpočtu podľa rozpočtových pravidiel Únie týkajúcich sa nepriameho hospodárenia medzinárodných organizácií s rozpočtom Únie, majú takéto postavenie v zmysle týchto pravidiel.
133
Vzhľadom na úlohu a zodpovednosť, ktorú článok 310 ods. 5, článok 317 prvý odsek ZFEÚ, ako aj finančné nariadenia priznávajú Komisii v súvislosti s plnením rozpočtu Únie, má táto inštitúcia povinnosť dbať na dodržiavanie zásady riadneho finančného hospodárenia. Z toho vyplýva, že v prípade, keď sa Komisia rozhodne zaviesť spôsob vykonávania rozpočtu, ktorý zahŕňa zapojenie tretích osôb, je v každom prípade povinná dbať pri tomto zavádzaní a potom počas vykonávania dotknutých rozpočtových úloh o rešpektovanie uplatniteľných podmienok, najmä podmienok, ktoré upravujú poskytnutie príslušných finančných prostriedkov a ich následné použitie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 151 a citovanú judikatúru).
134
V dôsledku toho objasnenie právneho postavenia žalobkyne a povinnosť napraviť nezákonnosť rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a 8. mája 2015 predstavovali ciele verejného záujmu, ktoré umožnili Komisii prijať nové rozhodnutie so spätnou účinnosťou, od rozhodnutia zo 16. decembra 2014, takže prvá z podmienok uvedených v bode 125 vyššie je splnená.
135
Po druhé, pokiaľ ide o druhú podmienku týkajúcu sa rešpektovania legitímnej dôvery, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry konštatovanie porušenia tejto zásady predpokladá, že dotknutému subjektu boli zo strany príslušných orgánov Únie poskytnuté presné, bezpodmienečné a zhodné záruky pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov (pozri v tomto zmysle uznesenie z 2. júna 2022, Arnautu/Parlament, C‑573/21 P, neuverejnené, EU:C:2022:448, bod 34 a citovanú judikatúru).
136
V tejto súvislosti prislúcha Všeobecnému súdu overiť, či akty správneho orgánu vyvolali vo vnímaní pozorného a obozretného dotknutého subjektu odôvodnenú dôveru, a ak to tak je, preukázať legitímnu povahu tejto dôvery (pozri v tomto zmysle uznesenie z 2. júna 2022, Arnautu/Parlament, C‑573/21 P, neuverejnené, EU:C:2022:448, bod 35 a citovanú judikatúru).
137
Zo spisu však nevyplýva, že by Komisia v nadväznosti na rozsudok z 31. decembra 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) poskytla žalobkyni presné, bezpodmienečné a zhodné ubezpečenia, pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia o uznaní jej postavenia medzinárodnej organizácie so spätnou účinnosťou od 16. decembra 2014.
138
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nemožno považovať za rozhodnutie prijaté v rozpore so zásadou legitímnej dôvery, takže vzhľadom na splnenie dvoch podmienok uvedených v bode 125 vyššie toto rozhodnutie nemožno považovať ani za porušenie zásady zákazu retroaktivity.
139
Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie, že retroaktivita napadnutého rozhodnutia nie je odôvodnená skutkovými okolnosťami prípadu, ale novými skutočnosťami analyzovanými vo svetle nových predpisov, je pravda, že prehodnotenie právneho postavenia žalobkyne bolo formálne začaté Komisiou po rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a že odpovede štátov, ktorým boli v rámci tohto konania kladené otázky, teda nasledovali po rozhodnutiach zo 16. decembra 2014 a 8. mája 2015.
140
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že pri prijímaní rozhodnutia s retroaktívnym účinkom dodržanie zásad upravujúcich uplatňovanie právnych predpisov v čase, ako aj požiadavky týkajúce sa právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery vyžadujú uplatnenie hmotnoprávnej úpravy platnej v čase, keď vznikli predmetné skutočnosti, aj keď táto právna úprava už nie je platná v čase prijatia daného rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 2016, Komisia/McBride a i., C‑361/14 P, EU:C:2016:434, bod 40 a citovanú judikatúru).
141
Predovšetkým v rámci postupu, ktorým sa má nahradiť zrušený akt, musí dotknutá inštitúcia vychádzať zo situácie ku dňu, keď prijala zrušený akt, a takto prijať náhradný akt, bez toho, aby to malo vplyv na jej možnosť odvolať sa vo svojom novom rozhodnutí na iné dôvody, ako sú tie, na ktorých založila svoje prvé rozhodnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 58 a citovanú judikatúru).
142
Žalobkyňa teda oprávnene tvrdí, že zásada zákazu retroaktivity, ktorá predstavuje jednu zo zložiek zásady právnej istoty, bráni tomu, aby v prípade, že inštitúcia pristúpi k výkonu rozsudku o zrušení, prijala retroaktívne rozhodnutie na základe skutočností, ktoré neboli relevantné z hľadiska časovej pôsobnosti tohto rozhodnutia alebo na základe hmotnoprávnych predpisov, ktoré neboli účinné v období, ktorého sa toto rozhodnutie týka.
143
V prejednávanej veci však žalobkyňa nepreukázala, že napadnuté rozhodnutie sa v rozsahu, v akom je retroaktívne, zakladá na hmotnoprávnej úprave, ktorá nebola účinná v období, na ktoré sa vzťahuje toto rozhodnutie alebo na skutočnostiach, ktoré nastali po rozhodnutiach zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015.
144
Po prvé z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia vychádzala z ustanovení rozpočtových pravidiel Únie uplatniteľných na žalobkyňu k 16. decembru 2014 a následne z ustanovení tých istých pravidiel uplatniteľných na obdobie po tomto dátume.
145
Z tretej podčasti prvej časti konečného posúdenia totiž vyplýva, že Komisia uplatnila na obdobie od 16. decembra 2014 do 31. decembra 2015 článok 58 nariadenia č. 966/2012 a článok 43 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1268/2012 z 29. októbra 2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia č. 966/2012 na obdobie od 1. januára 2016 do 1. augusta 2018, rovnaké pravidlá zmenené v prvom prípade nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2015/1929 z 28. októbra 2015 (Ú. v. EÚ L 286, 2015, s. 1) a v druhom prípade delegovaným nariadením Komisie (EÚ) 2015/2462 z 30. októbra 2015 (Ú. v. EÚ L 342, 2015, s. 7) a na obdobie od 2. augusta 2018 články 62 a 156 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Eutarom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia č. 966/2012 (Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1).
146
Na druhej strane žalobkyňa nepreukázala, že by sa stanoviská štátov, o ktorých tvrdí, že sú alebo boli jej členmi a ktoré Komisia zohľadnila pri prijatí napadnutého rozhodnutia, zmenili medzi 16. decembrom 2014 a dátumom prijatia tohto rozhodnutia, pokiaľ ide o otázku, či predstavovala medzinárodnú organizáciu.
147
Je pravda, že na účely prijatia napadnutého rozhodnutia Komisia po vyhlásení rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pristúpila ku konzultáciám so štátmi, o ktorých si myslela, že sú alebo boli členmi žalobkyne. Z preskúmania odpovedí týchto štátov však vyplýva, že hoci nie sú formulované rovnako ako odpovede, ktoré tie isté štáty poskytli v roku 2014 na otázky OLAF‑u, ich obsah je v podstate totožný.
148
V dôsledku toho stanoviská, ktoré štáty zaujali v rámci konzultácií pred prijatím napadnutého rozhodnutia, neobsahujú žiadne nové skutočnosti, o ktoré by sa Komisia opierala so spätnou účinnosťou. Vyjadrujú názor týchto štátov na otázku, či je žalobkyňa medzinárodnou organizáciou, tak ako bol tento názor vyjadrený pred OLAF‑om pred prijatím rozhodnutia zo 16. decembra 2014.
149
Za týchto okolností treba druhú výhradu zamietnuť ako nedôvodnú.
2) O prvej výhrade založenej na porušení zásady dobre viery a zásady nemo auditur
150
Na podporu prvej výhrady žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom jej odmieta uznať postavenie medzinárodnej organizácie od 16. decembra 2014, porušuje zásadu dobrej viery a zásadu nemo auditur.
151
Treba pripomenúť, že článok 76 písm. d) rokovacieho poriadku stanovuje, že žaloba podaná v prvom stupni musí obsahovať „dôvody a tvrdenia, na ktorých je žaloba založená, ako aj stručné zhrnutie uvedených dôvodov“. Podľa ustálenej judikatúry tak súdu Únie neprislúcha, aby odpovedal na tvrdenia uvedené účastníkom konania, ktoré nie sú dostatočne jasné a presné, pokiaľ nie sú nijako osobitne rozvedené a nesprevádza ich osobitná argumentácia na ich podporu (pozri rozsudok z 18. novembra 2021, Grécko/Komisia, C‑107/20 P, neuverejnený, EU:C:2021:937, bod 76 a citovanú judikatúru).
152
V prvom rade treba konštatovať, že žalobkyňa neuviedla žiadne vysvetlenie v súvislosti s vplyvom zásady nemo auditur, podľa ktorej „nikto sa nemôže dovolávať svojej vlastnej nepoctivosti“, na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
153
Tvrdenie založené na porušení zásady nemo auditur je teda nedostatočne odôvodnené z hľadiska požiadaviek, ktoré vyplývajú z článku 76 písm. d) rokovacieho poriadku.
154
V každom prípade aj za predpokladu, že žalobkyňa mala v úmysle tvrdiť, že Komisia sa dopustila pochybenia, keď vychádzala z rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), aby a posteriori odôvodnila rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015, z preskúmania jednak druhej výhrady prvej časti prvého žalobného dôvodu vyplýva, že napadnuté rozhodnutie sa nezakladá na rovnakých dôvodoch ako tieto rozhodnutia, a jednak z preskúmania druhej výhrady tejto časti vyplýva, že Komisia neporušila zásadu zákazu retroaktivity aktov Únie.
155
V dôsledku toho treba tvrdenie založené na porušení zásady nemo auditur zamietnuť.
156
V druhom rade, pokiaľ ide o zásadu dobrej viery, treba tiež konštatovať, že žalobkyňa nedefinovala ani rozsah tejto zásady, ani ustanovenia, z ktorých vychádza.
157
Po prvé za predpokladu, že žalobkyňa chcela odkázať na povinnosť zmluvných strán plniť v dobrej viere ustanovenia danej zmluvy, ktorá ich zaväzuje, treba konštatovať, že napadnuté rozhodnutie nevzniklo v rámci zmluvy, ktorú by žalobkyňa uzavrela s Komisiou.
158
Okrem toho treba spresniť, že zrušenie rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 Súdnym dvorom nemá žiadny vplyv na neexistenciu zmluvných vzťahov medzi žalobkyňou a Komisiou od 16. decembra 2014.
159
Účelom rozhodnutia zo 16. decembra 2014 bolo totiž odňať žalobkyni jej postavenie adresáta vykonávacieho rozhodnutia C(2013) 7682 final o ročnom akčnom pláne pre Mjanmarsko/Barmu na rok 2013 a zabrániť tak uzavretiu dohody na tento účel medzi ňou a Komisiou.
160
Rovnako cieľom rozhodnutia z 8. mája 2015 bolo pozastaviť účasť žalobkyne na nových projektoch financovaných Úniou až dovtedy, kým Komisia neobjasní jej právne postavenie.
161
Zrušenie rozhodnutí zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015 teda nemalo za následok obnovenie zmluvných vzťahov medzi Komisiou a žalobkyňou, ale im len umožnilo uzavrieť dohodu o realizácii programu rozvoja obchodu v Mjanmarsku/Barme a prípadne ďalšie dohody týkajúce sa obnovy a rozvoja, pod podmienkou, že Komisia po prehodnotení právneho postavenia žalobkyne uzná jej postavenie medzinárodnej organizácie.
162
Po druhé za predpokladu, že sa žalobkyňa chcela odvolať na zásadu dobrej viery, v rozsahu, v akom zodpovedá obyčajovej zásade medzinárodného práva verejného, treba pripomenúť, že táto zásada, tak ako je stanovená v článku 18 Viedenského dohovoru vyžaduje, aby sa štát zdržal konania, ktoré by bolo v rozpore s predmetom a účelom zmluvy pred nadobudnutím jej platnosti, keď podpísal zmluvu alebo si vymenil listiny tvoriace zmluvu s výhradou ratifikácie, prijatia alebo schválenia, kým jasne neprejavil úmysel, že sa nehodlá stať jej zmluvnou stranou alebo keď vyjadril svoj súhlasil s tým, že bude zmluvou viazaný.
163
Hoci je pravda, že zásada dobrej viery sa vzťahuje na inštitúcie Únie (pozri rozsudok zo 17. januára 2007, Grécko/Komisia, T‑231/04, EU:T:2007:9 bod 85 a citovanú judikatúru), žalobkyňa v rámci svojich písomných tvrdení týkajúcich sa tohto žalobného dôvodu nepreukázala a ani netvrdila, že by Únia podpísala zmluvu, ktorou by ju zriadila ako medzinárodnú organizáciu, alebo že by si vymenila listiny, ktoré tvoria takúto zmluvu, s výhradou ratifikácie, prijatia alebo schválenia, alebo že by súhlasila s tým, že bude takouto zmluvou viazaná.
164
V tomto ohľade z judikatúry vyplýva, že žalobkyňa je povinná na podporu každého zo žalobných dôvodov, ktoré uviedla, dostatočne jasne uviesť právnu a skutkovú argumentáciu, ktorá ich môže odôvodniť, bez toho, aby bol Všeobecný súd z dôvodu nedostatočnej štruktúry žaloby alebo nedostatočnej presnosti či dôslednosti odôvodnenia povinný preformulovať ju spojením rôznych skutočností vytrhnutých z kontextu žaloby, s rizikom preformulovania tohto žalobného dôvodu tak, že by mu prisúdil význam, ktorý žalobkyňa nemala v úmysle. Opačné rozhodnutie by bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti, dispozičnou zásadou, ako aj s právom žalovanej na obranu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2020, Fleig/ESVČ, C‑446/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:918, body 60 a 61).
165
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť tvrdenie o porušení zásady dobrej viery ako nedostatočne odôvodnené z hľadiska požiadaviek článku 76 písm. d) rokovacieho poriadku a z tohto dôvodu treba zamietnuť prvú výhradu tejto časti v celom rozsahu.
c)
O tretej časti založenej na porušení zásady rovnosti
166
Žalobkyňa v replike tvrdí, že na rozdiel od mnohých právnických osôb, ktoré Komisia neuznala ako medzinárodné organizácie, ale ktoré sú verejnoprávnymi subjektmi, z dôvodu pochybností Komisie po vyšetrovaní OLAF‑u, ktoré sa jej týkalo, už viac nezískala prospech zo žiadnej zmluvy v rámci nepriameho hospodárenia, ani zo zákazky zadávanej postupne podľa iných ustanovení rozpočtových pravidiel stanovených pre krízové alebo núdzové situácie, bez toho, aby poznala dôvody tohto diskriminačného zaobchádzania.
167
Žalobkyňa tiež tvrdí, že Organizácia pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe (OBSE) nie je uznaná ako medzinárodná organizácia všetkými štátmi, ktoré sa podieľali na jej vytvorení a jej činnosti, nemá ani právny akt o jej založení podľa medzinárodného práva a že tieto okolnosti nebránili Komisii uznať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
168
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada rovnakého zaobchádzania zakotvená v článku 20 Charty je všeobecnou zásadou práva Únie, ktorá vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rôznymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (pozri rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 95 a citovanú judikatúru).
169
Požiadavka týkajúca sa porovnateľnej povahy situácií na účely určenia existencie porušenia zásady rovnosti zaobchádzania sa má posudzovať z hľadiska všetkých prvkov, ktoré ich charakterizujú, a najmä s ohľadom na predmet a cieľ opatrenia, ktorým sa zavádza predmetné rozlišovanie, pričom na tento účel sa musia zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej toto opatrenie patrí. Pokiaľ dotknuté situácie nie sú porovnateľné, rozdielne zaobchádzanie s predmetnými situáciami nepredstavuje porušenie rovnosti pred zákonom zakotvenej v článku 20 Charty (pozri rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 96 a citovanú judikatúru).
170
Po prvé treba uviesť, že jediným cieľom napadnutého rozhodnutia je odmietnuť žalobkyni uznať postavenie medzinárodnej organizácie stanovené rozpočtovými pravidlami Únie pre použitie finančných prostriedkov Únie v rámci metódy nepriameho hospodárenia, bez toho, aby bola dotknutá možnosť žalobkyne využiť iné spôsoby vymedzené týmito pravidlami na účely jej prípadnej účasti na plnení tohto rozpočtu.
171
Keďže teda napadnuté rozhodnutie nebráni tomu, aby sa žalobkyňa podieľala na nepriamom hospodárení s rozpočtom Únie podľa iných ustanovení než tých, ktoré sú stanovené rozpočtovými pravidlami Únie v prospech medzinárodných organizácií, nemôže tomuto rozhodnutiu účinne vytýkať, že spôsobuje údajné diskriminačné zaobchádzanie, aké je opísané v bode 166 vyššie.
172
V dôsledku toho tvrdenia žalobkyne zhrnuté v bode 166 vyššie, aj keby boli dôvodné, nemajú vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia a sú preto neúčinné.
173
Po druhé okrem toho, že z dokumentov v spise nevyplýva, že by Komisia uznala OBSE ako medzinárodnú organizáciu na účely nepriameho hospodárenia s rozpočtom Únie, treba konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že sa nachádza v situácii porovnateľnej so situáciou tejto organizácie.
174
Žalobkyňa totiž nespochybnila tvrdenia Komisie, podľa ktorých je OBSE na rozdiel od nej uznaná za medzinárodnú organizáciu veľkým počtom subjektov medzinárodného práva, najmä väčšinou členov tejto organizácie.
175
Preto bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o jej prípustnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. mája 2022, TK/Komisia, T‑435/21, neuverejnený, EU:T:2022:303, bod 42; pozri tiež analogicky rozsudok z 26. februára 2002, Rada/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, bod 52), treba zamietnuť tretiu časť a v dôsledku toho aj prvý žalobný dôvod v celom rozsahu.
3.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
176
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila zásadu právnej istoty tým, že pred prijatím napadnutého rozhodnutia uskutočnila vyšetrovanie v niektorých štátoch, ktoré sa prezentovali ako jej členovia, pričom mala k dispozícii príslušné dokumenty a metódu posúdenia stanovenú v usmerneniach.
177
V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, ako je pripomenuté v bode 124 vyššie, že základná požiadavka právnej istoty v jej rôznych prejavoch má zabezpečiť predvídateľnosť právnych situácií a vzťahov upravených právom Únie.
178
Hoci táto požiadavka v zásade bráni tomu, aby bolo nadobudnutie účinnosti aktu Únie stanovené k dátumu predchádzajúcemu jeho uverejneniu, z preskúmania prvého žalobného dôvodu, najmä z bodu 149 vyššie vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nebolo prijaté v rozpore so zásadou zákazu retroaktivity, ktorá je osobitným vyjadrením zásady právnej istoty.
179
V dôsledku toho za predpokladu, že žalobkyňa mala v úmysle dovolávať sa porušenia zásady právnej istoty v rozsahu, v akom zahŕňa zásadu zákazu retroaktivity aktov inštitúcií Únie, treba tento žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
180
Po druhé zo zásady právnej istoty tiež vyplýva, že právna úprava Únie musí byť jasná a jej uplatnenie musí byť pre osoby podliehajúce súdnej právomoci predvídateľné, pričom táto požiadavka právnej istoty je mimoriadne záväzná, ak ide o právnu úpravu, ktorá môže mať finančné dôsledky, a to s cieľom umožniť dotknutým osobám presne sa oboznámiť s rozsahom povinností, ktoré im táto právna úprava ukladá (pozri rozsudok z 9. júla 2015, Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, bod 34 a citovanú judikatúru).
181
Treba však konštatovať, že v prejednávanej veci napadnuté rozhodnutie nepatrí do pôsobnosti právnych predpisov Únie v zmysle judikatúry uvedenej v bode 180 vyššie, ale predstavuje rozhodnutie individuálnej povahy prijaté na základe právnych predpisov alebo finančných predpisov Únie.
182
Okrem toho z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že prehodnotenie právneho postavenia žalobkyne, ktoré Komisia vykonala, nevyplýva z podstatnej zmeny rozpočtových pravidiel Únie upravujúcich podmienky plnenia rozpočtu Únie v rámci nepriameho hospodárenia, ani z nového výkladu týchto pravidiel zo strany Komisie.
183
Treto totiž pripomenúť, že článok 53 písm. c) a článok 53d nariadenia č. 1605/2002, článok 58 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 966/2012 a článok 62 nariadenia 2018/1046 priznávajú Komisii zodpovednosť za plnenie rozpočtu Únie, pričom stanovujú viaceré spôsoby plnenia rozpočtu, z ktorých jeden, nazvaný „spoločné hospodárenie s medzinárodnými organizáciami“ v prvom z týchto nariadení a „nepriame hospodárenie“ v ďalších dvoch nariadeniach umožňuje tejto inštitúcii zveriť úlohy plnenia rozpočtu takýmto organizáciám, čo je možnosť, v rámci ktorej má širokú právomoc voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 148).
184
Pojem „medzinárodná organizácia“ uvedený v článku 53 písm. c) a v článku 53d nariadenia č. 1605/2002, v článku 58 ods. 1 písm. c) bod ii) a odseku 8 nariadenia č. 966/2012, ako aj v článku 62 ods. 1 písm. c) ii) nariadenia 2018/1046 bol definovaný v takmer rovnakom znení v článku 43 ods. 2 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia č. 1605/2002 (Ú. v. ES L 357, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145) a neskôr v článku 43 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 1268/2012, ktoré zrušilo a nahradilo nariadenie č. 2342/2002, a v článku 156 nariadenia 2018/1046. Podľa týchto posledných troch uvedených ustanovení tento pojem zahŕňa organizácie podľa medzinárodného práva verejného zriadené medzinárodnými dohodami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia, C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78, bod 91).
185
Preto za predpokladu, že by sa žalobkyňa chcela odvolávať na porušenie zásady právnej istoty, tak ako je definovaná v bode 180 vyššie, nemohla by dôvodne tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie vyplýva z neurčitých právnych predpisov Únie alebo predstavuje nepredvídateľné uplatnenie právnych predpisov alebo rozpočtových pravidiel Únie.
186
Po tretie z bodu 111 rozsudku z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722) uvedeného v bode 101 vyššie, ako aj zo zásady riadneho finančného hospodárenia vyplýva, že Komisia má povinnosť uistiť sa, že subjekty, ktorým zverila alebo plánuje zveriť úlohy plnenia rozpočtu v zmysle ustanovení rozpočtových pravidiel týkajúcich sa nepriameho hospodárenia s rozpočtom Únie medzinárodnými organizáciami, majú takéto postavenie v zmysle týchto ustanovení.
187
Na jednej strane žalobkyňa nevysvetlila dôvody, pre ktoré by v prípade, o ktorý ide v prejednávanej veci, zásada právnej istoty bránila tomu, aby sa Komisia v súlade so zásadou riadneho finančného hospodárenia obrátila na štáty, ktoré sú údajne členmi medzinárodnej organizácie, s cieľom overiť, či má toto postavenie a spĺňa požiadavky rozpočtových pravidiel Únie týkajúcich sa nepriameho hospodárenia s rozpočtom Únie.
188
Na druhej strane za predpokladu, že žalobkyňa mala v úmysle odvolaním sa na zásadu právnej istoty odkázať na zásadu legitímnej dôvery, z preskúmania prvého žalobného dôvodu vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nebolo prijaté v rozpore s touto zásadou.
189
V dôsledku toho treba tento žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
4.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnych posúdeniach a iných nesprávnych právnych posúdeniach
190
Štvrtý žalobný dôvod sa v podstate skladá z troch častí založených na zjavne nesprávnych posúdeniach a nesprávnych právnych posúdeniach, ktoré vyplývajú, pokiaľ ide o prvú časť, zo skutočnosti, že Komisia nesprávne identifikovala členov žalobkyne, pokiaľ ide o druhú časť, zo skutočnosti, že odmietla kvalifikovať zakladajúci akt žalobkyne ako medzinárodnú dohodu o založení medzinárodnej organizácie a, pokiaľ ide o tretiu časť, zo skutočnosti, že odmietla uznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie napriek neskoršej praxi jej členov a uznaniu tohto postavenia Úniou a niektorými tretími štátmi.
191
Na úvod treba pripomenúť, že ako je uvedené v bode 183 vyššie, Komisia má pri výkone svojej zodpovednosti za plnenie rozpočtu Únie širokú mieru voľnej úvahy, najmä keď sa rozhodne plniť tento rozpočet prostredníctvom nepriameho hospodárenia, a že v rámci tohto spôsobu hospodárenia poveruje plnením rozpočtu medzinárodné organizácie.
192
Keď teda Komisia vykonáva právomoci uvedené v bode 191 vyššie, rozhodnutia, ktoré prijíma v tomto rámci a ktoré sú nepriaznivé, podliehajú preskúmaniu Všeobecným súdom obmedzenému na zjavne nesprávne posúdenie, bez toho, aby bolo dotknuté preskúmanie iných dôvodov nezákonnosti, ktoré možno uviesť v rámci žaloby o neplatnosť v súlade s článkom 263 druhým odsekom ZFEÚ.
193
Ak však Komisia tak ako v prejednávanej veci odmietne poveriť organizáciu úlohami plnenia rozpočtu spôsobom nepriameho hospodárenia z dôvodu, že táto organizácia nemá postavenie medzinárodnej organizácie, zákonnosť takéhoto rozhodnutia podlieha preskúmaniu Všeobecným súdom tak z dôvodu nesprávneho právneho posúdenia, ako aj zjavne nesprávneho posúdenia.
194
Na jednej strane totiž v tomto prípade uplatnenie všeobecných ustanovení Komisiou, ktoré umožňujú definovať a identifikovať medzinárodné organizácie, spadá do preskúmania nesprávneho právneho posúdenia.
195
Na druhej strane výklad pravidiel organizácie, ktorá sa označuje za medzinárodnú organizáciu na účely plnenia rozpočtu EÚ spôsobom nepriameho hospodárenia, ako aj výklad stanovísk jej členov, ktoré môžu byť do určitej miery zložité, podlieha preskúmaniu obmedzenému na zjavne nesprávne posúdenie.
196
Po týchto spresneniach je potrebné, aby Všeobecný súd pred preskúmaním argumentácie žalobkyne spresnil definíciu pojmu „medzinárodná organizácia“, tak ako je stanovená v rozpočtových pravidlách Únie pre plnenie rozpočtu Únie v rámci nepriameho hospodárenia.
a)
O definícii pojmu „medzinárodná organizácia“ stanovenej rozpočtovými pravidlami Únie
197
Na úvod je potrebné pripomenúť, že pojem „medzinárodná organizácia“, tak ako je definovaný v nadväzujúcich ustanoveniach rozpočtových pravidiel Únie uvedených v bode 184 vyššie, sa vzťahuje na organizácie podľa medzinárodného práva verejného, vytvorené na základe medzinárodných dohôd.
198
Vzhľadom na neexistenciu presnejšej definície pojmov „medzinárodná organizácia“ a „medzinárodná dohoda“ sa treba domnievať, že uvedené pojmy použité v rozpočtových pravidlách Únie zodpovedajú pojmom medzinárodného práva (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci IMG/Komisia, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, bod 50).
199
Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že právo Únie treba vykladať so zreteľom na relevantné právne normy medzinárodného práva, keďže toto právo je súčasťou právneho poriadku Únie a je pre jej inštitúcie záväzné (pozri rozsudok z 15. januára 2015, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, bod 35 a citovanú judikatúru).
200
Keďže sú pojmy „medzinárodná organizácia“ a „medzinárodná dohoda“ použité v rozpočtových pravidlách Únie na špecifický účel plnenia jej rozpočtu, musia byť predmetom reštriktívneho výkladu, a to na účely ochrany finančných záujmov Únie (pozri analogicky rozsudky z 2. júla 2015, Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, bod 85, a z 20. decembra 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, bod 58; pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci IMG/Komisia, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, bod 51).
201
V spore, akým je spor prejednávanej veci, musí teda Všeobecný súd uplatniť pojmy medzinárodného práva verejného, na ktoré odkazujú rozpočtové pravidlá Únie, a to tak, že sa odvolá na nástroje tohto práva, ktoré tieto pojmy definujú, tak ako sú vykladané v judikatúre.
202
V prejednávanej veci treba najmä vykladať pojmy „medzinárodná organizácia“ a „medzinárodná dohoda“ stanovené rozpočtovými pravidlami Únie na účely plnenia jej rozpočtu v rámci nepriameho hospodárenia s ohľadom na obyčajové zásady medzinárodného práva verejného, obsiahnuté najmä vo Viedenskom dohovore a v návrhu článkov.
203
V tejto súvislosti z článku 2 ods. 1 písm. i) Viedenského dohovoru vyplýva, že pod pojmom „medzinárodná organizácia“ sa rozumie medzivládna organizácia. Okrem toho článok 2 písm. a) návrhu článkov spresňuje, že tento pojem označuje akúkoľvek organizáciu založenú zmluvou alebo inou listinou upravenou medzinárodným právom a ktorá má vlastnú právnu subjektivitu, a že okrem štátov môže medzinárodná organizácia zahŕňať medzi svojich členov aj iné subjekty ako štáty.
204
V prvom rade, pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa založenia zmluvou alebo iným nástrojom upraveným medzinárodným právom, z článku 2 ods. 1 písm. a) Viedenského dohovoru vyplýva, že pojem „zmluva“ sa vzťahuje na medzinárodnú dohodu uzavretú medzi štátmi písomnou formou a spravujúcu sa medzinárodným právom, spísanú v jedinej alebo vo dvoch alebo viacerých súvisiacich listinách, nech je jej názov akýkoľvek.
205
Táto alebo tieto listiny teda môžu predstavovať súhlasný prejav vôle dvoch alebo viacerých subjektov medzinárodného práva, ktorý sformalizujú [pozri v tomto zmysle stanovisko 1/13 (Pristúpenie tretích štátov k Haagskemu dohovoru) zo 14. októbra 2014, EU:C:2014:2303, bod 37].
206
Okrem toho z judikatúry medzinárodných súdov vyplýva, že bez ohľadu na jeho význam z politického hľadiska dokument podpísaný štátmi nemôže predstavovať medzinárodnú dohodu, pokiaľ neobsahuje žiadne ustanovenie zakladajúce práva alebo povinnosti, s ktorými tieto štáty súhlasili [pozri rozsudok Medzinárodného súdneho dvora, Povinnosť rokovať o prístupe do Tichého oceánu (Bolívia v. Chile) z 1. októbra 2018, Zbierka 2018, s. 507, body 105 a 106 a citovaná judikatúra].
207
V druhom rade, pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa vlastnej medzinárodnej právnej subjektivity, z judikatúry medzinárodných súdov po prvé vyplýva, že uznanie medzinárodnej organizácie je podmienené tým, že dotknutá organizácia má právnu subjektivitu.
208
Subjekt zriadený štátmi a prípadne jednou alebo viacerými medzinárodnými organizáciami totiž nemá v prípade neexistencie vlastnej právnej subjektivity charakter medzinárodnej organizácie, ale charakter orgánu závislého buď od štátov, ktoré ho vytvorili [pozri v tomto zmysle rozsudok Medzinárodného súdneho dvora, Niektoré fosfátové pozemky v Nauru (Nauru v. Austrália), z 26. júna 1992, predbežné námietky, Zbierka 1992, s. 240, bod 47], alebo od medzinárodnej organizácie, v rámci ktorej sa tento subjekt nachádza [pozri v tomto zmysle poradné stanovisko Medzinárodného súdneho dvora, rozsudok č. 2867 Administratívneho súdu Medzinárodnej organizácie práce o žalobe proti Medzinárodnému fondu pre rozvoj poľnohospodárstva, z 1. februára 2012, Zbierka 2012, s. 10, body 57 a 61].
209
Po druhé z judikatúry medzinárodných súdov tiež vyplýva, že medzinárodné organizácie v zásade požívajú výsady a imunity, ktoré sú nevyhnutné na plnenie ich úloh [pozri v tomto zmysle rozsudok Stáleho rozhodcovského súdu, Dr. Reineccius a i. v. Bank for International Settlements, z 22. novembra 2002, vec č. 2000‑04, bod 108; poradné stanovisko Medzinárodného súdneho dvora, rozsudok č. 2867 Administratívneho súdu Medzinárodnej organizácie práce o žalobe proti Medzinárodnému fondu pre rozvoj poľnohospodárstva, z 1. februára 2012, Zbierka 2012, s. 10, bod 58 a rozsudok Medzinárodného súdneho dvora, Celulózka na rieke Uruguaj (Argentína v. Uruguaj), z 20. apríla 2010, Zbierka 2010, s. 14, bod 88].
210
Na rozdiel od jurisdikčnej imunity štátov založenej na zásade par in parem non habet imperium sú totiž imunity medzinárodných organizácií v zásade priznané zakladajúcimi zmluvami týchto organizácií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2020, Supreme Site Services a i., C‑186/19, EU:C:2020:638, bod 61 a citovanú judikatúru) a majú funkčnú povahu, keďže ich cieľom je zabrániť vzniku prekážky činnosti a nezávislosti dotknutých organizácií [pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 17. decembra 2020, Komisia/Slovinsko (Archívy ECB), C‑316/19, EU:C:2020:1030, bod 73 a citovanú judikatúru].
211
Po tretie z judikatúry vyplýva, že zakladajúce akty medzinárodných organizácií sú zmluvami osobitného druhu, keďže ich účelom je vytvoriť nové právne subjekty s určitou mierou autonómie, ktorým zmluvné strany zverujú napĺňanie spoločných cieľov. Medzinárodné organizácie sa tak riadia zásadou špeciality, teda že členské štáty, ktoré ich zriadili, im zveria právomoci, ktorých hranice závisia od spoločných záujmov, ktoré im tieto štáty dávajú za úlohu presadzovať a ktoré sú zvyčajne predmetom výslovnej formulácie v ich zakladajúcej listine [pozri v tomto zmysle poradné stanovisko Medzinárodného súdneho dvora, Legálnosť použitia jadrových zbraní štátom v ozbrojenom konflikte, z 8. júla 1996, Zbierka MSD 1996, s. 66, body 19 a 25; rozsudky Medzinárodného súdneho dvora, Pozemné a námorné hranice medzi Kamerunom a Nigériou, z 11. júna 1998, predbežné námietky, Zbierka MSD 1998, s. 275, body 64 až 67, a Celulózka na rieke Uruguaj (Argentína v. Uruguaj), z 20. apríla 2010, Zbierka MSD 2010, s. 14, bod 89].
212
Medzinárodnú organizáciu teda nemožno obmedziť len na fakultatívny mechanizmus poskytnutý stranám, ktorý môže každá z nich využiť podľa vlastného uváženia. Vytvorením medzinárodnej organizácie a poskytnutím všetkých prostriedkov potrebných na jej fungovanie totiž jej zakladatelia prejavujú svoj úmysel poskytnúť čo najlepšie záruky stability, kontinuity a účinnosti výkonu úloh zverených tejto organizácii, takže nemôžu kedykoľvek podľa vlastného uváženia jednostranne opustiť tento rámec, ani ho nahradiť inými komunikačnými kanálmi [pozri v tomto zmysle rozsudok Medzinárodného súdneho dvora, Celulózka na rieke Uruguaj (Argentína v. Uruguaj, z 20. apríla 2010, Zbierka MSD 2010, s. 14, body 90 a 91].
213
Vzhľadom na tieto definície a tieto zásady prináleží Všeobecnému súdu preskúmať dôvodnosť argumentácie, ktorú žalobkyňa rozvinula na podporu tohto žalobného dôvodu.
b)
O prvej časti založenej na zjavne nesprávnych posúdeniach a na nesprávnych právnych posúdeniach týkajúcich sa identifikácie členov žalobkyne
214
Prvá časť v podstate pozostáva z troch výhrad, z ktorých prvá je založená na zjavne nesprávnom posúdení vyplývajúcom z toho, že Komisia umelo rozlišovala medzi zakladajúcimi štátmi žalobkyne, prispievateľskými štátmi, členmi jej riadiaceho výboru a členmi vládnej podpornej skupiny (ďalej len „GSG“), druhá na zjavne nesprávnom posúdení, ktorého sa Komisia dopustila pri výklade stanovísk Belgicka a Rakúska a tretia na nesprávnom právnom posúdení a zjavne nesprávnom posúdení, keď sa Komisia domnievala, že Únia nie je členom žalobkyne.
1) O prvej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení vyplývajúcom z toho, že Komisia umelo rozlišovala medzi zakladajúcimi štátmi žalobkyne, prispievateľskými štátmi a členmi jej riadiaceho výboru
215
Žalobkyňa Komisii v podstate vytýka, že nesprávne identifikovala jej členov, keď umelo rozlišovala medzi jej zakladajúcimi štátmi, prispievateľskými štátmi, členmi jej riadiaceho výboru a členmi GSG. Podľa žalobkyne tak všetky štáty a medzinárodné alebo regionálne organizácie, ktoré finančne alebo vecne prispievajú na operácie, ktoré vykonáva, ako aj členovia GSG, ktorí sú jej zakladajúcimi členmi, treba považovať za členov jej riadiaceho výboru a teda za jej členov, aj keď v tomto výbore skutočne nezasadajú.
216
V prvom rade treba uviesť, že z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že by Komisia formálne rozlišovala medzi zakladajúcimi štátmi žalobkyne, prispievateľskými štátmi, členmi jej riadiaceho výboru, ktorý sa zmenou stanov v roku 2012 stal stálym výborom, a členmi GSG.
217
Komisia sa v napadnutom rozhodnutí obmedzuje na konštatovanie, že žiaden zo štátov, ktoré konzultovala v nadväznosti na rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), s výnimkou Rakúska, nepriznal, že je od 16. decembra 2014 členom organizácie žalobkyne.
218
V druhom rade aj za predpokladu, že by sa napadnuté rozhodnutie mohlo vykladať tak, že rozlišuje medzi zakladajúcimi štátmi žalobkyne, prispievateľskými štátmi, členmi jej riadiaceho výboru a členmi GSG, treba po prvé pripomenúť, že podľa rezolúcie z 25. novembra 1994 mali povinnosť finančne prispievať do jej rozpočtu alebo na jej činnosť len členovia riadiaceho výboru žalobkyne a nie všetci členovia GSG, ktorí boli vyzvaní podpísať túto rezolúciu.
219
Rezolúcia z 25. novembra 1994 teda neukladala jej signatárom žiadnu povinnosť stať sa členmi riadiaceho výboru žalobkyne alebo k nemu pristúpiť, ale ponechávala im v tomto smere úplnú voľnosť.
220
Po druhé táto sloboda štátov a medzinárodných organizácií, ktoré podpísali rezolúciu z 25. novembra 1994, pristúpiť k žalobkyni, je potvrdená návrhmi predsedu zasadnutia z 25. novembra 1994, na ktorom bola prijatá rezolúcia z toho istého dňa, tak ako sú uvedené v zápisnici z tohto zasadnutia z 29. novembra 1994 (ďalej len „zápisnica z 29. novembra 1994“).
221
Zo zápisnice z 29. novembra 1994 totiž vyplýva, že predseda zasadnutia z 25. novembra 1994, na ktorom bola prijatá rezolúcia z toho istého dňa, trval na tom, aby sa podpísaním tohto dokumentu štáty, ktoré sa zúčastnili tohto zasadnutia ako členovia GSG, nestali automaticky členmi riadiaceho výboru žalobkyne.
222
V dôsledku toho žalobkyňa nemôže dôvodne tvrdiť, že samotná skutočnosť, že štát alebo medzinárodná organizácia bol členom GSG a že sa podpísaním rezolúcie z 25. novembra 1994 podieľal na jej založení, robí z tohto štátu alebo z tejto organizácie jedného z jej členov.
223
Po tretie zo stanov žalobkyne vyplýva, že v nich nie je vymedzené ani postavenie členov žalobkyne, ani postup pristúpenia k nej a ani postup, na konci ktorého by štát alebo medzinárodná organizácia stratil postavenie člena žalobkyne.
224
Stanovy žalobkyne však prostredníctvom riadiaceho výboru, ktorý sa stal stálym výborom v roku 2012, ustanovili rozhodovací orgán, v ktorom môžu zasadať štáty a medzinárodné organizácie, postup prijímania do tohto orgánu a postup preskúmania postavenia člena tohto orgánu.
225
Predovšetkým článok 5 stanov žalobkyne v znení vyplývajúcom zo zmeny stanov v roku 2012 definuje členov jej stáleho výboru, postup prijímania členov tohto rozhodovacieho orgánu, ako aj postup preskúmania a odňatia členstva v tomto orgáne.
226
Zo stanov žalobkyne teda vyplýva, že postup prijatia štátu alebo medzinárodnej organizácie do jej riadiaceho výboru, ktorý sa stal stálym výborom, je pre dotknutý štát alebo medzinárodnú organizáciu rovnocenný s postupom pristúpenia k žalobkyni.
227
Okrem toho stanovy žalobkyne treba vykladať v tom zmysle, že bez toho, aby boli dotknuté postupy preskúmania a zrušenia postavenia člena v stálom výbore, mohli prijaté štáty a medzinárodné organizácie z členstva vystúpiť bez vykonania osobitných formalít.
228
Z toho, že v stanovách žalobkyne chýba ustanovenie definujúce postup dobrovoľného vzdania sa členstva v jej riadiacom výbore totiž nemožno vyvodiť, že štáty alebo medzinárodné organizácie, ktoré boli prijaté do tohto orgánu, boli prijaté natrvalo, bez možnosti vystúpiť z tejto organizácie.
229
Tento výklad navyše potvrdzujú stanoviská viacerých štátov, ktoré vyhlásili, že už nie sú členmi riadiaceho výboru žalobkyne napriek tomu, že v stanovách žalobkyne chýba ustanovenie, ktoré by definovalo osobitný formálny postup dobrovoľného vzdania sa členstva v jej riadiacom výbore.
230
Za týchto podmienok mali byť za členov organizácie žalobkyne ku dňu nadobudnutia právoplatnosti napadnutého rozhodnutia považované len tie štáty a medzinárodné organizácie, ktoré požiadali o prijatie do riadiaceho výboru alebo stáleho výboru žalobkyne, ktorých žiadosť nevyvolala námietky členov tohto rozhodovacieho orgánu a ktoré v ňom naďalej zasadali ku 16. decembru 2014 a prípadne aj neskôr.
231
V dôsledku toho žalobkyňa nemôže dôvodne vytýkať Komisii, že nepovažovala niektoré štáty a medzinárodné organizácie za jej členov, ak tieto štáty alebo organizácie nezasadali v jej riadiacom výbore alebo stálom výbore od 16. decembra 2014, aj keď sa zúčastňovali GSG alebo finančne či vecne prispievali do jej rozpočtu alebo na jej činnosť.
232
Z toho vyplýva, že túto výhradu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
2) O druhej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade stanovísk Belgicka a Rakúska
233
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že z analýzy odpovedí konzultovaných štátov vyplýva, že minimálne dva z nich uznávajú, konkrétne Belgicko a Rakúsko, že je medzinárodnou organizáciou a sú alebo boli jej zakladajúcimi členmi, čím odôvodňuje skutočnosť, že má medzi svojimi členmi aspoň dva štáty a mala by byť uznaná ako medzinárodná organizácia.
234
Je potrebné samostatne preskúmať tvrdenia, ktoré tvoria túto výhradu a ktoré sa týkajú výkladu odpovedí belgických a rakúskych orgánov.
i) O prvom tvrdení založenom na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade odpovede rakúskych orgánov
235
Z odpovede Rakúska z 8. apríla 2020 na žiadosť Komisie o konzultáciu vyplýva, že tento štát uznal, že je členom žalobkyne.
236
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, tak ako je uvedené v bode 81 vyššie však vyplýva, že Komisia nespochybnila toto stanovisko rakúskych orgánov.
237
Okrem toho z odpovede rakúskych orgánov z 8. apríla 2020 tiež vyplýva, že podľa rezolúcie z 25. novembra 1994, ktorá podľa ich názoru nepredstavovala medzinárodnú dohodu, bola žalobkyňa v čase svojho založenia medzinárodným, nezávislým, dočasným orgánom s obmedzenou právnou subjektivitou, a nie medzinárodnou organizáciou. Tie isté orgány sa však tiež domnievali, že neskoršia prax spočívajúca v uzatváraní dohôd o sídle a iných medzinárodných zmlúv, ako aj už stály charakter žalobkyne zrejme naznačovali, že má medzinárodnú právnu subjektivitu v rozsahu potrebnom na plnenie svojich funkcií. Na tomto základe sa domnievali, že žalobkyňa predstavovala medzinárodnú organizáciu.
238
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia verne prevzala obsah odpovede rakúskych orgánov, pričom sa domnievala, že táto odpoveď nespochybnila záver, ku ktorému táto inštitúcia dospela v bode A.7 písm. b) konečného posúdenia, podľa ktorého žalobkyňa nespĺňala podmienky stanovené rozpočtovými pravidlami Únie pre uplatnenie nepriameho hospodárenia. Na jednej strane žalobkyňa nebola zriadená medzinárodnou dohodou ako medzinárodná organizácia a na strane druhej z odpovedí štátov, ktoré Komisia konzultovala vyplýva, že neskoršia prax nesvedčila o tom, že by štáty a medzinárodné organizácie, ktoré sú jej členmi, všeobecne a jednoznačne uznávali jej postavenie medzinárodnej organizácie.
239
Z toho vyplýva, že Komisia sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia pri výklade odpovede rakúskych orgánov z 8. apríla 2020. Toto prvé tvrdenie preto treba zamietnuť ako nedôvodné.
ii) O druhom tvrdení založenom na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade odpovede belgických orgánov
240
Po prvé z odpovede belgických orgánov z 30. júna 2020 vyplýva, že hoci tieto orgány potvrdili svoju účasť na stretnutí z 25. novembra 1994, na ktorom bola žalobkyňa založená, Belgicko sa však nepovažovalo za člena organizácie žalobkyne. Belgické orgány tiež uviedli, že podľa ich názoru žalobkyňu možno považovať za medzinárodnú organizáciu a preto Belgicko a žalobkyňa podpísali 13. júna 2012 dohodu o sídle, ktorá však žalobkyni nepriznávala všetky daňové výhody, ktoré sa zvyčajne poskytujú medzinárodným organizáciám.
241
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia verne prevzala obsah odpovede belgických orgánov, domnievajúc sa, že táto odpoveď nespochybňuje záver, ku ktorému táto inštitúcia dospela v bode A.7 písm. b) konečného posúdenia, tak ako je zhrnutý v bode 238 vyššie.
242
Komisia sa predovšetkým domnievala, že uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie vo forme dohody o sídle, ktorú uzavrelo okrem iných Belgicko, nemohlo preukázať, že táto organizácia predstavovala medzinárodnú organizáciu, keďže belgické orgány Komisii oznámili, že Belgicko nebolo jej členom.
243
Po druhé žalobkyňa sa na podporu svojej argumentácie, podľa ktorej Belgicko malo byť považované za jedného z jej členov, odvoláva na analytickú správu právneho oddelenia belgického ministerstva zahraničných vecí z 9. novembra 2009, ktorá je prílohou správy OLAF‑u.
244
Hoci však z tejto správy vyplýva, že Belgicko sa vtedy domnievalo, že žalobkyňa mala povahu medzinárodnej organizácie, táto správa sa nevyjadruje k otázke, či bol tento štát členom žalobkyne k 9. novembru 2009.
245
Okrem toho žalobkyňa sa sťažuje, že Komisia dostatočne nezohľadnila skutočnosť, že Belgicko sa zúčastnilo na jednej strane na zasadnutí z 25. novembra 1994, na ktorom bola založená, a na druhej strane na zasadnutiach jej riadiaceho výboru až do roku 2013.
246
Keďže však napadnuté rozhodnutie nadobudlo účinnosť až od 16. decembra 2014, účasť belgických orgánov na vytvorení žalobkyne 25. novembra 1994 a na zasadnutiach jej riadiaceho výboru a neskôr jej stáleho výboru až do roku 2013 nemôžu preukázať, že Belgicko bolo členom tejto organizácie ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia a prípadne neskôr.
247
Za týchto podmienok sa Komisia v napadnutom rozhodnutí nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa vzhľadom na odpoveď belgických orgánov z 30. júna 2020 domnievala, že ku dňu nadobudnutia účinnosti napadnutého rozhodnutia a po tomto dni Belgicko nebolo členom žalobkyne.
248
V dôsledku toho treba toto druhé tvrdenie zamietnuť ako nedôvodné a v dôsledku toho treba zamietnuť aj druhú výhradu v celom rozsahu.
3) O tretej výhrade založenej na nesprávnych právnych posúdeniach a zjavne nesprávnom posúdení, ktorých sa dopustila Komisia, keď odmietla uznať pristúpenie Únie k žalobkyni
249
Tretia výhrada pozostáva v podstate z troch tvrdení. Na podporu prvého tvrdenia žalobkyňa uvádza nesprávne právne posúdenie založené na tom, že Komisia sa domnievala, že Únia nemohla pristúpiť k medzinárodnej organizácii, ak táto organizácia nemala medzi svojimi členmi aspoň dva štáty. Na podporu druhého tvrdenia sa odvoláva na zjavne nesprávne posúdenie založené na tom, že Komisia sa domnievala, že Únia sa nikdy nestala jedným z jej členov. Na podporu tretieho tvrdenia uvádza nesprávne právne posúdenie založené na tom, že Komisia usúdila, že sa nemožno domnievať, že Únia platne pristúpila k rezolúcii z 25. novembra 1994, keďže neuplatnila postup pre uzatváranie medzinárodných zmlúv, ktorý bol vtedy stanovený Zmluvami.
250
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že žiadne ustanovenie Zmlúv neukladá súdu Únie povinnosť v každom prípade preskúmať podstatu dôvodov alebo tvrdení uvedených na podporu návrhov, ktoré mu boli predložené. Naopak, súd Únie môže najmä z dôvodov týkajúcich sa efektívneho výkonu spravodlivosti upustiť od meritórneho preskúmania žalobných dôvodov, ktoré musia byť zamietnuté ako neprípustné alebo neúčinné (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 29. septembra 2022, HIM/Komisia, C‑500/21 P, neuverejnený, EU:C:2022:741, body 72 a 73).
251
Z ustálenej judikatúry predovšetkým vyplýva, že výhrady uvádzané proti doplňujúcim dôvodom aktu, ktorého zákonnosť je spochybňovaná, nemôžu mať za následok zrušenie tohto aktu a sú teda neúčinné [pozri analogicky uznesenie z 28. septembra 2023, QI/Komisia, C‑32/23 P, neuverejnené, EU:C:2023:722, bod 4 (stanovisko generálneho advokáta, bod 34 a citovaná judikatúra)].
252
V prejednávanej veci chce žalobkyňa v rámci tejto výhrady preukázať svoje postavenie medzinárodnej organizácie odvolávaním sa na skutočnosť, že ku dňu nadobudnutia účinnosti napadnutého rozhodnutia mala najmenej dvoch členov, a to na jednej strane Rakúsko a na strane druhej Úniu, ktorá riadne pristúpila k rezolúcii z 25. novembra 1994 a zasadala v jej riadiacom výbore a neskôr v jej stálom výbore.
253
Na jednej strane bez toho, aby bolo potrebné skúmať otázku, či Komisia riadne pristúpila rezolúcii z 25. novembra 1994, zo zhodných tvrdení účastníkov konania vyplýva, že Komisia od 20. mája 2003 už nezasadala v riadiacom výbore žalobkyne.
254
Za týchto podmienok, ako vyplýva z preskúmania prvej výhrady tejto časti, nemožno Úniu považovať za člena žalobkyne počas obdobia účinnosti napadnutého rozhodnutia.
255
Na druhej strane žalobkyňa nepreukázala a ani netvrdila, že ku dňu nadobudnutia účinnosti napadnutého rozhodnutia mala medzi svojimi členmi inú medzinárodnú organizáciu.
256
V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci rezolúcia z 25. novembra 1994 a článok 5 ods. 1 stanov žalobkyne stanovujú, že Úrad vysokého komisára OSN pre utečencov (UNHCR) je členom jej riadiaceho výboru, z listu generálneho tajomníka UNHCR z 25. februára 2014 vyplýva, že UNHCR od roku 2000 už finančne neprispievala na projekty realizované žalobkyňou a od roku 2010 sa už nezúčastňovala na zasadnutiach uvedeného riadiaceho výboru a nezasadala v tomto orgáne.
257
Za týchto podmienok, keďže ani Úniu, ani žiadnu inú medzinárodnú organizáciu, najmä UNHCR, nemožno považovať za členov organizácie žalobkyne od 16. decembra 2014, táto výhrada, aj za predpokladu, že by bola dôvodná, nemá vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia a musí byť zamietnutá. Z toho vyplýva, že aj prvá časť tohto žalobného dôvodu musí byť v celom rozsahu zamietnutá.
c)
O druhej časti založenej na nesprávnych právnych posúdeniach, ktorých sa Komisia dopustila tým, že odmietla kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu o založení medzinárodnej organizácie
258
Druhá časť pozostáva v podstate z dvoch výhrad, z ktorých prvá sa týka nesprávnych právnych posúdení, keď Komisia odmietla kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu, a druhá sa týka nesprávneho výkladu, pokiaľ ide o úmysel signatárov tejto rezolúcie priznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie.
1) O prvej výhrade založenej na nesprávnych právnych posúdeniach vyplývajúcich z odmietnutia Komisie kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu
259
Prvá výhrada sa v podstate skladá z troch tvrdení, z ktorých prvé je založené na nesprávnom právnom posúdení Komisie, pokiaľ ide o právne záväznú povahu rezolúcie z 25. novembra 1994, druhé je založené na nesprávnom právnom posúdení Komisie, pokiaľ ide o požiadavku podpísania tejto rezolúcie na to splnomocnenými zástupcami a tretie je založené na nesprávnom právnom posúdení Komisie, pokiaľ ide o požiadavku podpisových alebo ratifikačných listín danej rezolúcie.
i) O prvom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o právne záväzný charakter rezolúcie z 25. novembra 1994
260
Na podporu tohto tvrdenia žalobkyňa v podstate uvádza, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď prebrala stanovisko Rakúska, Fínska a Švédska, podľa ktorého rezolúcia z 25. novembra 1994 predstavovala politickú deklaráciu, ktorá nie je právne záväzná, takže ju nemožno kvalifikovať ako medzinárodnú dohodu.
261
V tejto súvislosti z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, najmä z podčasti A.7 písm. c) konečného posúdenia vyplýva, že na podporu záveru, podľa ktorého rezolúcia z 25. novembra 1994 nebola medzinárodnou dohodou, sa Komisia odvolávala na stanoviská Rakúska z 8. apríla 2020 a Fínska z 23. januára 2020.
262
Z odpovede Rakúska z 8. apríla 2020 tak vyplýva, že hoci zástupcovia tohto štátu podpísali rezolúciu z 25. novembra 1994, rakúske orgány sa domnievajú, že táto rezolúcia nepredstavuje medzinárodnú dohodu.
263
Okrem toho fínske orgány vo svojej odpovedi z 23. januára 2020 uviedli, že na zasadnutí z 25. novembra 1994 zástupcovia Fínska podpísali rezolúciu z toho istého dňa, domnievajúc sa, že išlo o vyhlásenie politickej povahy, ktoré nie je právne záväzné.
264
Okrem toho, hoci z napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že by sa Komisia výslovne opierala o stanovisko švédskych orgánov k otázke, či rezolúcia z 25. novembra 1994 predstavuje medzinárodnú dohodu, z odpovede tohto štátu z 2. júla 2020 vyplýva, že aj tieto orgány sa rovnako ako rakúske a fínske orgány domnievajú, že uvedená rezolúcia nemá povahu medzinárodnej dohody.
265
Ako je uvedené v bode 206 vyššie, dokument podpísaný štátmi nemôže predstavovať medzinárodnú dohodu, ak neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by zakladalo práva alebo povinnosti, s ktorými tieto štáty súhlasili. V prejednávanej veci teda prislúcha Všeobecnému súdu preskúmať obsah a rozsah rezolúcie z 25. novembra 1994 s cieľom určiť, či tento dokument obsahuje záväzky, ktoré sú pre jeho signatárov právne záväzné (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 6. novembra 2008, Grécko/Komisia, C‑203/07 P, EU:C:2008:606, bod 56).
266
Po prvé bod 1 rezolúcie z 25. novembra 1994 odkazuje na dohodu zástupcov vlád a medzinárodných organizácií, ktorí sa zúčastnili na zasadnutí v ten istý deň, o formálnom založení žalobkyne od tohto dátumu, ako to bolo plánované počas predbežných stretnutí, ktoré sa konali v Ženeve od júla 1993, a to v súlade so zápisnicou pripojenou k tejto rezolúcii.
267
Po druhé bod 2 rezolúcie z 25. novembra 1994 potvrdil vymenovanie generálneho riaditeľa žalobkyne.
268
Po tretie bod 3 rezolúcie z 25. novembra 1994 stanovil zriadenie riadiaceho výboru, ktorého členmi mohli byť vlády a medzinárodné organizácie, ktoré pravidelne finančne alebo vecne prispievali do rozpočtu alebo na činnosť žalobkyne a ktorého členmi boli UNHCR a mierové jednotky OSN (UNPROFOR). Okrem toho bol tento výbor okrem iného oprávnený dvojtretinovou väčšinou prijať vlastné pravidlá, stanoviť usmernenia, prijať rozpočet žalobkyne a rozhodnúť o jej personálnych požiadavkách, absolútnou väčšinou vymenovať generálneho riaditeľa, prizvať odborníkov alebo zástupcov iných medzinárodných organizácií a prehodnotiť potrebu zachovania činnosti žalobkyne v rámci šesťmesačného obdobia. Napokon, GSG mal zasadať dvakrát ročne, aby monitoroval operácie a činnosti žalobkyne.
269
Po štvrté rezolúcia z 25. novembra 1994 v bode 4 spresnila, že podpísanie tohto dokumentu neviedlo k žiadnej povinnosti prispievať do rozpočtu alebo na činnosť žalobkyne, keďže takúto povinnosť musia prevziať členovia jej riadiaceho výboru.
270
Po piate bod 5 rezolúcie z 25. novembra 1994 zaznamenal dohodu účastníkov zasadnutia z toho istého dňa, podľa ktorej po prijatí celkového rámca pre obnovu Bosny a Hercegoviny mala byť žalobkyňa začlenená do tohto celkového rámca alebo postupne ukončiť svoju činnosť v súlade s rozhodnutím GSG v tomto zmysle. Medzitým sa činnosti žalobkyne mali vykonávať integrovane s činnosťami UNHCR a v úzkom vzťahu s činnosťami UNPROFOR.
271
Z podmienok rezolúcie z 25. novembra 1994 teda vyplýva, že jej signatári schválili organizačný poriadok žalobkyne najmä potvrdením jej generálneho riaditeľa a rozhodnutím o zriadení jej riadiaceho výboru.
272
Predovšetkým, hoci rezolúcia z 25. novembra 1994 neukladá svojím signatárom žiadnu povinnosť stať sa členmi žalobkyne, jej bod 5 stanovil členským štátom GSG povinnosť rozhodnúť o začlenení žalobkyne do celkového rámca obnovy Bosny a Hercegoviny alebo o postupnom ukončení jej činností.
273
Rezolúcia z 25. novembra 1994 teda obsahovala prinajmenšom jeden záväzok, ktorý bol pre jej signatárov právne záväzný, takže ju nemožno považovať za vyhlásenie, ktorého pôsobnosť by bola výlučne politická.
274
V dôsledku toho sa Komisia v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď prebrala stanovisko Rakúska a Fínska, ktoré, ako vyplýva z bodu 264 vyššie, zodpovedalo tiež stanovisku Švédska, podľa ktorého rezolúcia z 25. novembra 1994 predstavovala politické vyhlásenie, ktoré nebolo právne záväzné. Toto prvé tvrdenie treba preto prijať.
i) ii) O druhom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku podpísania rezolúcie z 25. novembra 1994 zástupcami splnomocnenými na tento účel
275
Na podporu druhého tvrdenia žalobkyňa uvádza, že z formálneho hľadiska sa Komisia dopustila nesprávneho právneho posúdenia v napadnutom rozhodnutí vzhľadom na pravidlá stanovené v článku 7 ods. 1 Viedenského dohovoru, keď od štátov, ktorých sa pýtala na jej právne postavenie, požadovala predložiť splnomocnenia oprávňujúce vyjednávačov prijať rezolúciu z 25. novembra 1994.
276
Na úvod treba pripomenúť, že medzinárodné zmluvné právo bolo v podstate kodifikované Viedenským dohovorom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2015, Oberto a O’Leary, C‑464/13 a C‑465/13, EU:C:2015:163, bod 35).
277
Predovšetkým článok 7 ods. 1 Viedenského dohovoru týkajúci sa plnomocenstva stanovuje, že určitá osoba sa považuje za zástupcu štátu pre prijatie alebo overenie textu zmluvy alebo pre vyjadrenie súhlasu štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, ak predloží riadne plnomocenstvo alebo ak z praxe príslušných štátov alebo z iných okolností vyplýva, že bolo ich úmyslom považovať túto osobu za zástupcu štátu pre uvedené úkony a upustiť od predloženia plnomocenstva.
278
Odchylne od článku 7 ods. 1 Viedenského dohovoru však odsek 2 tohto článku oslobodzuje od požiadavky predloženia plnomocenstva hlavy štátov, predsedov vlád a ministrov zahraničných vecí, a to pre všetky úkony súvisiace s dojednávaním zmluvy; vedúcich diplomatickej misie, a to pre prijatie textu zmluvy medzi vysielajúcim štátom a prijímajúcim štátom; poverených zástupcov štátov na medzinárodnej konferencii, v medzinárodnej organizácii alebo na niektorom z jej orgánov, a to pre prijatie textu zmluvy na tejto konferencii, v tejto organizácii alebo v tomto orgáne.
279
Ak teda dokument podpíšu osoby, ktoré nemajú potrebné oprávnenie zaväzovať štáty, ku ktorým patria, v súlade s článkom 7 ods. 1 Viedenského dohovoru, takýto dokument nemožno považovať za právne záväznú medzinárodnú dohodu, pokiaľ tieto osoby nie sú oprávnené zaväzovať tieto štáty bez toho, aby museli predložiť plnomocenstvo podľa odseku 2 tohto článku [pozri v tomto zmysle rozsudok Medzinárodný tribunál pre morské právo, Vymedzenie námornej hranice v Bengálskom zálive (Bangladéš/Mjanmarsko) zo 14. marca 2012, Zbierka TIDM 2012, s. 4, body 96 a 98].
280
Okrem toho v súlade s článkom 8 Viedenského dohovoru, ktorý Komisia citovala vo štvrtej podčasti prvej časti konečného posúdenia, úkon súvisiaci s dojednaním zmluvy a vykonaný osobou, ktorá podľa článku 7 tohto dohovoru nemôže byť považovaná za oprávnenú zastupovať štát na tento účel, je právne neúčinný, pokiaľ ho tento štát dodatočne nepotvrdí.
281
V tejto súvislosti z pripomienok Komisie pre medzinárodné právo k návrhom článkov o zmluvnom práve (Ročenka Komisie pre medzinárodné právo, 1966, zv. II., 210‑211), ktoré možno v súlade s pravidlami výkladu zmlúv stanovenými v článkoch 31 a 32 Viedenského dohovoru zohľadniť na účely výkladu článku 8 tohto dohovoru vyplýva, že napriek pôvodnému nedostatku splnomocnenia svojho zástupcu sa štát môže následne prihlásiť k vykonanému úkonu a tým preukázať svoj súhlas s tým, že bude viazaný zmluvou, a že sa bude mať za to, že tak urobil aj implicitne, ak sa odvolá na ustanovenia zmluvy alebo koná tak, že sa zdá, že úkon svojho zástupcu považuje za prijatý.
282
Po prvé z odpovedí štátov, ktorým Komisia položila otázky a ktoré vyslali zástupcov na zasadnutie z 25. novembra 1994 vyplýva, že žiaden z týchto štátov nebol schopný predložiť splnomocnenia, ktoré by boli týmto zástupcom udelené na to, aby ich v súlade s článkom 7 ods. 1 Viedenského dohovoru oprávnili podpísať rezolúciu z toho istého dňa.
283
Okrem toho z týchto odpovedí nevyplýva prax týchto štátov alebo iné okolnosti, ktoré by preukazovali ich úmysel považovať účastníkov zasadnutia z 25. novembra 1994 za svojich zástupcov na účely podpísania rezolúcie z toho istého dňa a nevyžadovať predloženie splnomocnení.
284
Po druhé z odpovede Švédska z 2. júla 2020 síce vyplýva, že rezolúcia z 25. novembra 1994 bola neskôr podpísaná švédskym ministrom zahraničných vecí, takže tento štát možno považovať za štát, ktorý využil výnimku zo splnomocnenia stanovenú v článku 7 ods. 2 písm. a) Viedenského dohovoru.
285
Po tretie ako vyplýva z pozvánky na zasadnutie z 25. novembra 1994, ktorú UNHCR poslal 15. novembra 1994 vedúcemu stáleho zastúpenia Komisie pri medzinárodných organizáciách v Ženeve, z potvrdenia bývalého úradníka Komisie zo 16. januára 2020, ktoré je uvedené v prílohe A.43 žaloby, ako aj z potvrdenia bývalého úradníka dánskej vlády z 30. júla 2019, ktoré je uvedené v prílohe A.44 žaloby však vyplýva, že rezolúcia z 25. novembra 1994 bola prerokovaná a prijatá zástupcami štátov zasadajúcich v rámci pracovnej skupiny pre humanitárne otázky Medzinárodnej konferencie o bývalej Juhoslávii a pri príležitosti zasadnutia tejto pracovnej skupiny.
286
Vzhľadom na to, že rezolúcia z 25. novembra 1994 nebola schválená všetkými zástupcami štátov akreditovaných na Medzinárodnej konferencii o bývalej Juhoslávii, tak nemožno túto rezolúciu, prijatú v rámci pracovnej skupiny, považovať za zmluvu prijatú v rámci tejto konferencie v súlade s článkom 7 ods. 2 písm. c) Viedenského dohovoru.
287
Po štvrté a v každom prípade, zo spisu a najmä z odpovedí štátov, ktoré Komisia vypočula vyplýva, že okrem toho, že Rakúsko uznalo svoje postavenie člena žalobkyne, niektoré z nich sa 10. marca 1995 zúčastnili na prijímaní jej stanov (ďalej len „pôvodné stanovy“), najmä Francúzsko, ktorého zástupkyňa podpísala tieto stanovy v postavení predsedníčky riadiaceho výboru, a Fínsko, a že niektoré z týchto štátov boli členmi jej riadiaceho výboru alebo stáleho výboru, najmä Dánsko, Francúzsko, Holandsko, Švédsko a Nórsko, pričom zástupcovia posledných dvoch uvedených štátov podpísali stanovy žalobkyne prijaté v rokoch 2008 a 2012 ako predsedovia jej riadiaceho výboru, ktorý sa stal jej stálym výborom.
288
Štáty uvedené v bode 287 svojou účasťou na prijatí pôvodných alebo neskorších stanov žalobkyne alebo tým, že zasadali v jej riadiacom výbore alebo stálom výbore konali tak, že sa zdalo, že podpisové listiny rezolúcie z 25. novembra 1994 ich zástupcov sa zdali ako dané, a tak následne potvrdili v zmysle článku 8 Viedenského dohovoru podpis tejto rezolúcie, ktorej účelom bolo založenie žalobkyne.
289
Za týchto okolností sa Komisia dopustila v napadnutom rozhodnutí nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietla kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 ako medzinárodnú dohodu z dôvodu absencie splnomocnení účastníkov zasadnutia z toho istého dňa, keďže podpis tejto rezolúcie bol následne potvrdený najmenej dvoma štátmi. Toto tvrdenie preto treba prijať.
iii) O treťom tvrdení založenom na nesprávnych právnych posúdeniach, pokiaľ ide o požiadavku podpisových a ratifikačných listín k rezolúcii z 25. novembra 1994
290
Na podporu tretieho tvrdenia žalobkyňa uvádza, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávnych právnych posúdení z hľadiska niektorých zásad medzinárodného práva verejného uvedených vo Viedenskom dohovore, keď od štátov, ktorých sa pýtala na jej právne postavenie, požadovala dôkaz o podpise jej zakladajúcej listiny alebo predloženie ratifikačnej listiny, hoci zo spisu, ktorý mala Komisia k dispozícii, vyplývalo, že rezolúcia z 25. novembra 1994 bola riadne schválená a podpísaná jej zakladajúcimi štátmi a že v praxi nie je medzinárodná organizácia vždy založená formálnou dohodou.
291
Po prvé treba pripomenúť, že podľa článku 11 Viedenského dohovoru súhlas štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, môže byť vyjadrený podpisom, výmenou listín tvoriacich zmluvu, ratifikáciou zmluvy, jej prijatím, schválením alebo prístupom k nej alebo iným dohodnutým spôsobom.
292
Konkrétne článok 12 ods. 1 Viedenského dohovoru stanovuje, že súhlas štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, sa vyjadruje podpisom zástupcu tohto štátu, ak zmluva stanovuje, že podpis bude mať tento účinok; ak sa inak potvrdí, že štáty, ktoré sa zúčastnili na rokovaní, sa dohodli, že podpis bude mať tento účinok; ak úmysel štátu, aby podpis mal tento účinok, vyplýva z plnomocenstva jeho zástupcu alebo bol vyjadrený v priebehu rokovania.
293
Okrem toho článok 12 ods. 2 Viedenského dohovoru stanovuje, že na účely odseku 1 tohto článku parafovanie textu má účinky podpisu zmluvy, ak je potvrdené, že sa tak dohodli štáty, ktoré sa zúčastnili na rokovaní, a podpis zmluvy ad referendum zástupcom štátu má účinky konečného podpisu zmluvy, ak ho tento štát potvrdil.
294
Pokiaľ ide o prejednávanú vec, z bodu 6 rezolúcie z 25. novembra 1994 a zo zápisnice z 29. novembra 1994 vyplýva, že účastníci zasadnutia z 25. novembra 1994 boli vyzvaní podpísať túto rezolúciu.
295
V rozsahu, v akom podpis dohody predstavuje podľa Viedenského dohovoru jeden zo spôsobov vyjadrenia súhlasu štátu byť viazaný touto dohodou, sa teda Komisia vzhľadom na článok 12 tohto dohovoru nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď v tejto súvislosti položila otázky štátom, ktoré boli údajne členmi žalobkyne a keď ich žiadala o predloženie prípadných podpisových listín.
296
Po druhé článok 14 ods. 1 Viedenského dohovoru stanovuje, že súhlas štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, sa vyjadruje ratifikáciou, ak zmluva ustanovuje, že tento súhlas je vyjadrený ratifikáciou; ak je inak potvrdené, že štáty, ktoré sa zúčastnili na rokovaní, sa dohodli, že ratifikácia sa bude požadovať; ak zástupca štátu podpísal zmluvu s výhradou ratifikácie; ak úmysel štátu podpísať zmluvu s výhradou ratifikácie vyplýva z plnomocenstva jeho zástupcu alebo bol vyjadrený v priebehu rokovania.
297
V prejednávanej veci ani z rezolúcie z 25. novembra 1994, ani zo zápisnice z 29. novembra 1994 nevyplýva, že by účastníci zasadnutia z 25. novembra 1994 mali v úmysle pristúpiť k ratifikácii tejto rezolúcie.
298
Takúto vôľu pristúpiť k ratifikácii však mohli zástupcovia dotknutých štátov a medzinárodných organizácií vyjadriť počas rokovaní alebo pri podpise, v súlade s hypotézami stanovenými v článku 14 ods. 1 písm. b) až d) Viedenského dohovoru.
299
V dôsledku toho žalobkyňa nemôže Komisii dôvodne vytýkať ani to, že štátom, ktoré považovala za jej členov, položila otázky o existencii ratifikačnej listiny na účely preukázania existencie ich súhlasu s tým, že budú viazané rezolúciou z 25. novembra 1994.
300
V dôsledku toho treba toto tretie tvrdenie zamietnuť ako nedôvodné.
iv) O dosahu dôvodnosti prvého a druhého tvrdenia tejto výhrady na zákonnosť napadnutého rozhodnutia
301
Z bodov 274 a 289 vyššie vyplýva, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávnych právnych posúdení, keď sa domnievala, že rezolúcia z 25. novembra 1994 nepredstavovala medzinárodnú dohodu.
302
Tieto nesprávne právne posúdenia však nemajú v tomto štádiu skúmania argumentácie žalobkyne vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia, keďže nemajú vplyv na podmienku stanovenú rozpočtovými pravidlami Únie, podľa ktorej na to, aby žalobkyňa mohla využívať plnenie rozpočtu Únie spôsobom nepriameho hospodárenia stanoveného v prospech medzinárodných organizácií, musela byť založená medzinárodnou dohodou, ktorej účelom bolo zriadiť ju ako medzinárodnú organizáciu.
303
Z toho vyplýva, že nezákonnosti konštatované v bodoch 274 a 289 vyššie nemôžu samy osebe viesť k zrušeniu napadnutého rozhodnutia.
2) O druhej výhrade založenej na nesprávnom výklade, pokiaľ ide o úmysel signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 priznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie
304
Na podporu tejto výhrady žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia týkajúceho sa obsahu rezolúcie z 25. novembra 1994, keďže sa domnievala, že účelom tohto aktu nebolo vytvorenie medzinárodnej organizácie, ale dočasného mechanizmu spoločného financovania.
305
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 31 Viedenského dohovoru, ktorý vyjadruje medzinárodné obyčajové právo, sa zmluva musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti a s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy (pozri rozsudok z 11. marca 2015, Oberto a O’Leary, C‑464/13 a C‑465/13, EU:C:2015:163, bod 37 a citovanú judikatúru).
306
V prvom rade treba konštatovať, že rezolúcia z 25. novembra 1994 nekvalifikuje žalobkyňu ako medzinárodnú organizáciu, ani nedefinuje jej právne postavenie.
307
V druhom rade treba tiež uviesť, že rezolúcia z 25. novembra 1994 žalobkyni ani nepriznala právnu subjektivitu prostredníctvom doložky, ktorá by jej priznávala spôsobilosť uzatvárať zmluvy alebo procesnú spôsobilosť.
308
V treťom rade rezolúcia z 25. novembra 1994 ani nestanovila, že žalobkyňa mohla využívať imunity na výkon svojej činnosti, zatiaľ čo v súlade s judikatúrou uvedenou v bodoch 209 a 210 vyššie medzinárodné organizácie v zásade využívajú na výkon svojich úloh imunity, ktoré sú stanovené v ich zakladajúcich zmluvách.
309
V štvrtom rade z podmienok rezolúcie z 25. novembra 1994 vyplýva, že založením žalobkyne jej signatári nemali v úmysle vytvoriť organizáciu vybavenú všetkými prostriedkami potrebnými na jej fungovanie a s najlepšími zárukami stability, kontinuity a účinnosti na plnenie jej úloh, ale skôr fakultatívny mechanizmus, ktorý by bol daný k dispozícii zmluvným stranám a ktorý by každá z nich mohla využívať podľa vlastného uváženia.
310
Po prvé pokiaľ totiž ide o stabilitu a kontinuitu úloh žalobkyne, bod 3 rezolúcie z 25. novembra 1994 stanovil, že riadiaci výbor mal každých šesť mesiacov prehodnotiť potrebu zachovania činností žalobkyne, zatiaľ čo podľa bodu 5 mali štáty, ktoré sú zmluvnými štátmi rezolúcie z 25. novembra 1994, rozhodnúť buď o jej začlenení do celkového rámca obnovy Bosny a Hercegoviny, alebo o postupnom ukončení jej činností.
311
Po druhé, pokiaľ ide o účinnosť úloh žalobkyne, hoci bod 3 rezolúcie z 25. novembra 1994 uvádza pravidelné platenie príspevkov v jej prospech zo strany štátov a medzinárodných organizácií, ktoré sú zmluvnými stranami tejto rezolúcie, táto rezolúcia neukladá týmto štátom a týmto organizáciám povinnosť prispievať do rozpočtu žalobkyne. Naopak rezolúcia výslovne stanovuje dobrovoľnú povahu príspevkov, či už finančných alebo vecných, od členov žalobkyne.
312
Po tretie rezolúcia z 25. novembra 1994 nestanovila povinný transfer právomocí zo strany štátov a organizácií, ktoré sú stranami tejto rezolúcie, na žalobkyňu, tieto štáty a organizácie majú naopak možnosť pristúpiť k nej, jednostranne od nej odstúpiť a v čase, ktorý považujú za vhodný, ju nahradiť inými komunikačnými kanálmi.
313
V piatom rade výklad pojmov a účelu rezolúcie z 25. novembra 1994, z ktorého vyplýva, že jej autori pri založení žalobkyne nemali v úmysle založiť medzinárodnú organizáciu, je potvrdený kontextom, v ktorom bola táto rezolúcia prijatá, tak ako vyplýva z viacerých dokumentov v spise.
314
Po prvé zo zápisnice z 29. novembra 1994 vyplýva, že na zasadnutí pracovnej skupiny pre humanitárne otázky na konferencii o bývalej Juhoslávii z 25. novembra 1994 viaceré štáty, najmä Nemecko, Fínsko, Nórsko a Rusko, ako aj Úrad Európskeho spoločenstva pre humanitárnu pomoc (ECHO) vyjadrili pochybnosti o iniciatíve, ktorá by viedla k vytvoreniu nového inštitucionalizovaného orgánu a zdôraznili dočasný charakter činnosti žalobkyne. Okrem toho žiaden z účastníkov tohto zasadnutia nekvalifikoval žalobkyňu ako medzinárodnú organizáciu.
315
Po druhé žalobkyňa sa odvoláva na dokument nazvaný v angličtine „Terms of reference of IMG‑IBH“ (Špecifikácie IMG‑IBH), ktorý Všeobecný súd považuje za prílohu rezolúcie z 25. novembra 1994. V tomto dokumente sú uvedené najmä úlohy žalobkyne, ktoré pozostávali na území Bosny a Hercegoviny a v oblasti energetiky, verejných služieb, bývania a ubytovania, v zhromažďovaní informácií, hodnotení základných potrieb obyvateľstva, určovaní prioritných odvetví vyžadujúcich rýchlu medzinárodnú pomoc, v identifikácii a vypracovaní programov alebo projektov, ktoré by mohli byť financované medzinárodným spoločenstvom a v pomoci štátom a medzinárodným inštitúciám s cieľom financovať programy alebo projekty.
316
Špecifikácie IMG‑IBH však neuvádzajú právne postavenie žalobkyne, ani jej nepriznávajú právomoc uzatvárať medzinárodné dohody.
317
Po tretie osvedčenie zo 14. decembra 1994 vypracované koordinátorom špeciálnej operácie UNHCR v bývalej Juhoslávii, ktorý predsedal zasadnutiu z 25. novembra 1994, na ktorom bola prijatá rezolúcia z toho istého dňa, sa obmedzuje na formálne založenie žalobkyne na tomto zasadnutí, bez toho, aby spresnilo, či táto iniciatíva mala za cieľ udeliť žalobkyni právnu subjektivitu a prípadne jej priznať postavenie medzinárodnej organizácie.
318
Po štvrté z pozvánky na zasadnutie z 25. novembra 1994 jasne vyplýva, že cieľom zasadnutia bolo preskúmať reštrukturalizáciu subjektu, ktorý žalobkyňu vytvoril, ako aj jej budúce postavenie, a nie vytvoriť medzinárodnú organizáciu.
319
V dôsledku toho sa Komisia v napadnutom rozhodnutí nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnievala, že rezolúcia z 25. novembra 1994 nemala za cieľ ani za následok priznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie, takže túto výhradu treba zamietnuť ako nedôvodnú a v dôsledku toho treba zamietnuť druhú časť štvrtého žalobného dôvodu v celom rozsahu.
d)
O tretej časti založenej na nesprávnych právnych posúdeniach, pokiaľ ide o neskoršiu prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 a uznanie postavenia medzinárodnej organizácie Úniou a niektorými štátmi
320
Tretia časť štvrtého žalobného dôvodu sa v podstate skladá z troch výhrad, pričom prvá sa týka nesprávneho právneho posúdenia, keď Komisia odmietla uznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie napriek neskoršej praxi jej členov, druhá nesprávneho právneho posúdenia, keď Komisia nezohľadnila uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie zo strany Únie a niektorých štátov a tretia sa týka nesprávneho právneho posúdenia, keď Komisia nezohľadnila skutočnosť, že ju jej členovia nezrušili a skutočnosť, že spĺňala zásadu špeciality.
1) O prvej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o neskoršiu prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994
321
Na podporu tejto výhrady žalobkyňa v podstate uvádza, že aj za predpokladu, že by svojou zakladajúcou zmluvou nebola zriadená ako medzinárodná organizácia, Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietla uznať, že postupne nadobudla postavenie stálej medzinárodnej organizácie vzhľadom na neskoršiu prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 a najmä jej členov. Uvádza totiž, že jej pôvodné stanovy boli zmenené v rokoch 2008 a 2012 s cieľom poskytnúť jej prostriedky a výsady medzinárodnej organizácie, ktoré boli potrebné na pokračovanie v jej konaní a vykonávanie jej činností.
322
Na úvod treba pripomenúť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí zastávala názor, že z odpovedí konzultovaných štátov vyplývalo, že prax sledovaná po prijatí rezolúcie z 25. novembra 1994 nepreukazovala široké a jasné uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie zo strany štátov a medzinárodných organizácií, ktoré boli jej členmi.
323
V tomto ohľade treba zdôrazniť, že v zmysle článku 31 ods. 3 písm. a) a b) Viedenského dohovoru sa na účely výkladu určitej zmluvy spolu s celkovou súvislosťou bude brať zreteľ najmä na každú neskoršiu dohodu týkajúcu sa výkladu zmluvy alebo vykonávania jej ustanovení, ku ktorej došlo medzi stranami a na akúkoľvek neskoršiu prax pri vykonávaní zmluvy, ktorá založila dohodu strán týkajúcu sa jej výkladu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 120).
324
Z judikatúry predovšetkým vyplýva, že listiny nemožno považovať za ustanovujúce následnú dohodu alebo neskoršiu prax zakladajúcu dohodu strán o výklade zmluvy v zmysle článku 31 ods. 3 písm. a) a b) Viedenského dohovoru, pokiaľ boli tieto listiny prijaté bez podpory všetkých zmluvných štátov danej zmluvy [pozri v tomto zmysle rozsudok Medzinárodného súdneho dvora, Lov veľrýb v Antarktíde (Austrália v. Japonsko; Nový Zéland, vedľajší účastník konania), z 31. marca 2014, Zbierka MSD 2014, s. 226, bod 83].
325
Okrem toho podľa článku 32 Viedenského dohovoru možno doplnkové prostriedky výkladu, včítane prípravných materiálov na zmluve a okolností, za ktorých sa zmluva uzavrela, použiť buď pre potvrdenie významu, ktorý vyplýva z použitia článku 31 tohto dohovoru, alebo pre určenie významu, keď výklad urobený podľa článku 31 buď ponecháva význam nejednoznačným alebo nejasným, alebo vedie k výsledku, ktorý je zrejme protizmyselný alebo nerozumný.
326
V takomto prípade v súlade so závermi Komisie pre medzinárodné právo o následnej dohode a praxi, ktoré sú prílohou rezolúcie Valného zhromaždenia 73/202 z 20. decembra 2018 [text prijatý Komisiou pre medzinárodné právo na jej sedemdesiatom zasadnutí v roku 2018 a predložený Valnému zhromaždeniu v rámci správy o práci tohto zasadnutia (A/73/10)], neskoršia prax pozostáva z akéhokoľvek správania jednej alebo viacerých strán pri uplatňovaní zmluvy po jej uzavretí.
327
Vzhľadom na tieto ustanovenia a zásady prináleží Všeobecnému súdu preskúmať, či sa žalobkyňa môže na podporu tejto výhrady odvolávať na prax, ktorú neskôr uplatňovali jej členovia, ako vyplýva z jej pôvodných stanov a z ich zmien z rokov 2008 a 2012.
328
Z preskúmania druhej výhrady druhej časti štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že ustanovenia rezolúcie z 25. novembra 1994 v rozsahu, v akom nezaložili postavenie žalobkyne ako medzinárodnej organizácie, nie sú nejasné alebo nejednoznačné a nevedú k výkladu, ktorý je zrejme protizmyselný alebo nerozumný v zmysle článku 32 Viedenského dohovoru.
329
Preukázanie skutočnosti, že neskoršie dohody alebo neskoršia prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 zmenili výklad ustanovení tejto rezolúcie s cieľom priznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie tak podlieha podmienke, že všetci signatári tejto rezolúcie alebo prinajmenšom všetci členovia žalobkyne schválili takúto zmenu, a to v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 324 vyššie.
330
V prejednávanej veci je pravda, že na jednej strane pôvodné stanovy žalobkyni priznali právnu subjektivitu a stanovili, že niektorí jej zamestnanci budú požívať režim imunít, ktorý požíva UNHCR, a na druhej strane, že článok 1 jej stanov z roku 2012 ju kvalifikoval ako medzinárodnú organizáciu.
331
Žalobkyňa však nepreukázala, že jej pôvodné stanovy a stanovy z roku 2012 odrážali vôľu všetkých signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo prinajmenšom jej členov priznať jej postavenie medzinárodnej organizácie, v dôsledku čoho by mala Komisia uznať tieto akty ako neskoršie dohody alebo neskoršiu prax v zmysle článku 31 ods. 3 písm. a) a b) Viedenského dohovoru.
332
Naopak, v prvom rade pokiaľ ide o pôvodné stanovy, zo zápisnice zo zasadnutia riadiaceho výboru z 13. februára 1995, na ktorom sa zúčastnili pod záštitou UNHCR zástupcovia Dánska, Nemecka, Francúzska, Talianska, Fínska, Švédska, Spojeného kráľovstva, Nórska a Európskeho spoločenstva s cieľom vypracovať tieto stanovy vyplýva, že na základe otázky Fínska úradník UNHCR trval na skutočnosti, že žalobkyňa bola vytvorená na vykonávanie dočasnej úlohy, že nebol plán vytvoriť plnohodnotnú medzinárodnú organizáciu a že stanovy žalobkyne nemali mať voči štátom, ktoré ich schvália, rovnaký právne záväzný účinok, aký by vyplynul z postupu ratifikácie jej zakladajúcej zmluvy všetkými dotknutými štátmi.
333
Okrem toho z listu fínskych orgánov z 29. apríla 2014 vyplýva, že na zasadnutí riadiaceho výboru z 10. marca 1995, na ktorom boli pôvodné stanovy schválené požadovanou dvojtretinovou väčšinou členov uvedeného výboru, zástupca Fínska uvedené stanovy nepodpísal z dôvodu pochybností o právnej povahe tohto dokumentu a že vzhľadom na ubezpečenia zástupcu UNHCR uvedené v bode 332 vyššie Fínsko napokon podpísalo tieto stanovy na zasadnutí riadiaceho výboru z 19. júna 1995, pričom vyhlásilo, že stanovy žalobkyne majú podľa neho politickú povahu.
334
Pokiaľ ide o stanoviská, ktoré zaujali UNHCR a Fínsko pri prijímaní pôvodných stanov žalobkyne, z okolností, za ktorých boli tieto stanovy prijaté nevyplýva, že by vyjadrovali vôľu všetkých signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo členov žalobkyne priznať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
335
V druhom rade, pokiaľ ide o stanovy žalobkyne prijaté v roku 2012, žalobkyňa na pojednávaní tvrdila, že ich podpísali Francúzsko, Taliansko, Fínsko, Švédsko a Nórsko.
336
Po prvé treba uviesť, že aj keby sa tvrdenia žalobkyne považovali za pravdivé, vyplývalo by z nich, že stanovy z roku 2012 neboli prijaté s podporou všetkých signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994.
337
Po druhé, ani z dokumentov v spise nevyplýva, že v čase prijatia stanov žalobkyne v roku 2012 boli jej jedinými členmi Francúzsko, Taliansko, Fínsko, Švédsko a Nórsko, na základe čoho by sa tieto stanovy mali považovať za vyjadrenie jednomyseľného súhlasu členov žalobkyne k tomuto dátumu s cieľom priznať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
338
Po tretie aj za predpokladu, že by v čase prijatia stanov z roku 2012 mala žalobkyňa za členov len päť štátov uvedených v bode 335 vyššie, zo stanovísk, ktoré tieto štáty zaujali v odpovedi na vyšetrovanie OLAF‑u a na konzultácie, ktoré začala Komisia na účely prijatia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že sú v rozpore s doložkou stanov z roku 2012, ktorá priznáva žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie.
339
Na jednej strane totiž z listu, ktorý švédske orgány zaslali OLAF‑u 23. júna 2014, ako aj z odpovede týchto orgánov Komisii z 2. júla 2020 vyplýva, že Švédsko sa domnieva, že žalobkyňa nie je medzinárodnou organizáciou, a to napriek tomu, že je nesporné, že švédsky veľvyslanec v Belehrade podpísal stanovy žalobkyne z roku 2012 ako predseda jej riadiaceho výboru, ktorý sa stal stálym výborom.
340
Na druhej strane z odpovedí Francúzska, Talianska, Fínska a Nórska v rámci vyšetrovania OLAF‑u, ako aj z ich odpovedí Komisii z 22. júla, 13. marca, 14. januára 2020 a z 20. decembra 2019 vyplýva, že tieto štáty sa domnievajú, že žalobkyňa nie je medzinárodnou organizáciou.
341
Vzhľadom na stanoviská Francúzska, Talianska, Fínska, Švédska a Nórska tak zo spisu nevyplýva, že doložka v stanovách z roku 2012, podľa ktorej je žalobkyňa medzinárodnou organizáciou, odráža jasnú a jednoznačnú vôľu týchto štátov priznať jej toto postavenie.
342
Po tretie treba uviesť, že aj za predpokladu, že by pôvodné stanovy žalobkyne a jej stanovy z roku 2012 boli prijaté s podporou všetkých signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo aspoň jej členov, z vývoja týchto stanov vyplýva, že hoci sa pri príležitosti prijatia nových stanov v rokoch 2008 a 2012 uvedení členovia žalobkyne snažili zabezpečiť jej určitú stabilitu a zaručiť kontinuitu jej činnosti, nezmenili však jej povahu fakultatívneho mechanizmu spoločného financovania, ktorý môže každý z nich využívať podľa vlastného uváženia.
343
Pri prijatí stanov z rokov 2008 a 2012 členovia žalobkyne predovšetkým nezmenili spôsob jej financovania, ktorý bol založený na dobrovoľných príspevkoch, ani jej nepriznali žiadne povinné kompetencie, v dôsledku čoho majú naďalej možnosť kedykoľvek z nej jednostranne vystúpiť a nahradiť ju inými komunikačnými kanálmi.
344
V tomto kontexte treba konštatovať, že význam ustanovení pôvodných stanov týkajúcich sa imunít a právnej subjektivity žalobkyne, ako aj doložky stanov z roku 2012, podľa ktorej je medzinárodnou organizáciou, zostáva nejednoznačný v zmysle článku 32 Viedenského dohovoru.
345
Okrem toho z odpovedí štátov, ktorým Komisia položila otázky vyplýva, že spomedzi členov žalobkyne sa iba Rakúsko domnieva, že žalobkyňa môže byť uznaná za medzinárodnú organizáciu.
346
V dôsledku toho sa Komisia nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v napadnutom rozhodnutí domnievala, že neskoršia prax, ktorá nasledovala po prijatí rezolúcie z 25. novembra 1994 a následne po prijatí pôvodných stanov a stanov z roku 2012, nepreukazovala dostatočne široké a jasné uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie tak zo strany signatárov tejto rezolúcie, ako aj zo strany členov žalobkyne.
347
Za týchto podmienok treba túto výhradu zamietnuť ako nedôvodnú.
2) O druhej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení spočívajúcom v tom, že Komisia nezohľadnila uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie Úniou a niektorými štátmi
348
Táto výhrada sa skladá z dvoch tvrdení, pričom prvé je založené na porušení článkov 27 a 46 Viedenského dohovoru a druhé na nesprávnom právnom posúdení, keď Komisia nezohľadnila dohody o sídle uzatvorené žalobkyňou.
i) O prvom tvrdení založenom na tom, že Komisia porušila články 27 a 46 Viedenského dohovoru, keď prestala uznávať postavenie žalobkyne ako medzinárodnej organizácie
349
Žalobkyňa na podporu prvého tvrdenia uvádza, že uzavretie dohôd medzi ňou a Komisiou v rámci spoločného alebo nepriameho hospodárenia nevyhnutne znamenalo povinnosť tejto inštitúcie uznať jej postavenie medzinárodnej organizácie podľa článkov 27 a 46 Viedenského dohovoru.
350
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že podľa článku 1 a článku 2 ods. 1 písm. a) Viedenského dohovoru sa tento dohovor vzťahuje na medzinárodné dohody uzavreté medzi štátmi písomnou formou, spravujúce sa medzinárodným právom. Podľa článku 3 tohto dohovoru sa tak nevzťahuje na medzinárodné dohody dojednané medzi štátmi a inými subjektmi medzinárodného práva, akým je Únia.
351
V dôsledku toho žalobkyňa nemôže na podporu tohto tvrdenia účinne vytýkať Komisii, že porušila články 27 a 46 Viedenského dohovoru, ktorých ustanovenia nie sú priamo uplatniteľné na Úniu.
352
V druhom rade za predpokladu, že sa žalobkyňa chcela odvolávať na zásady medzinárodného práva verejného uvedené v článkoch 27 a 46 Viedenského dohovoru, najmä v článku 27 ods. 2 a 3 a článku 46 ods. 2 a 3 Viedenského dohovoru z 21. marca 1986 o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami (Úradné záznamy Konferencie Organizácie Spojených národov o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami, zv. II, s. 91), z týchto zásad na jednej strane vyplýva, že medzinárodná organizácia, ktorá je zmluvnou stranou, sa nemôže odvolávať na pravidlá tejto organizácie na účely odôvodnenia neplnenia zmluvy, a na druhej strane, že táto organizácia sa nemôže odvolávať na skutočnosť, že súhlas medzinárodnej organizácie byť viazaná zmluvou bol vyjadrený v rozpore s pravidlami tejto organizácie týkajúcimi sa právomoci uzatvárať zmluvy, ako na vadu postihujúcu jej súhlas, pokiaľ toto porušenie nebolo zjavné a netýka sa pravidla zásadného významu.
353
Po prvé keďže rezolúcia z 25. novembra 1994 nezaväzovala svojich signatárov pristúpiť k žalobkyni, ani ju neklasifikovala ako medzinárodnú organizáciu, Komisii nemožno vytýkať, že prijatím napadnutého rozhodnutia nevykonala túto rezolúciu, a to ani za predpokladu, že by ju riadne schválila alebo podpísala.
354
Okrem toho z posúdenia prvej výhrady tejto časti vyplýva, že žalobkyňa sa nemôže dôvodne dovolávať postavenia medzinárodnej organizácie na základe neskoršej praxe po prijatí rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo po prijatí svojich stanov.
355
V každom prípade z bodu 253 vyššie vyplýva, že vzhľadom na to, že Komisia už od 20. mája 2003 nezasadala v riadiacom výbore žalobkyne, Únia už nebola jej členom počas obdobia účinnosti napadnutého rozhodnutia.
356
Aj keby teda Komisia riadne pristúpila k žalobkyni v roku 1994 alebo neskôr, ku dňu nadobudnutia účinnosti napadnutého rozhodnutia bola oslobodená od akejkoľvek povinnosti uznať jej postavenie medzinárodnej organizácie, ktorá by vyplývala z prípadnej neskoršej praxe po prijatí rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo prijatí jej stanov.
357
Po druhé z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že hoci Komisia spochybňuje, že riadne pristúpila k rezolúcii z 25. novembra 1994, toto rozhodnutie prijala z dôvodu, že jej súhlas byť viazaná touto rezolúciou bol vyjadrený v rozpore s pravidlami Únie týkajúcimi sa právomoci uzatvárať medzinárodné zmluvy.
358
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia predovšetkým nevyplýva, že by sa zakladalo na zásadách uvedených v článku 46 Viedenského dohovoru a v článku 46 ods. 2 a 3 Viedenského dohovoru z 21. marca 1986 o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami.
359
V dôsledku toho treba toto tvrdenie zamietnuť.
ii) O druhom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, keď Komisia nezohľadnila dohody o sídle, ktoré uzavrela žalobkyňa
360
Na podporu druhého tvrdenia žalobkyňa uvádza, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietla zohľadniť odpovede Belgicka a Rakúska v rozsahu, v akom tieto štáty odkazovali na dohody o sídle, ktoré uzavrela, keďže tieto dohody vyjadrujú uznanie jej postavenia medzinárodnej organizácie štátmi, ktoré tieto dohody podpísali, bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú členmi tejto organizácie. Odkazuje tak na podpisy dohôd o sídle s Belgickom, Bosnou a Hercegovinou, Severným Macedónskom, Mjanmarskom/Barmou a Srbskom.
361
V tejto súvislosti je pravda, že Rakúsko vo svojej odpovedi Komisii z 8. apríla 2020 uviedlo, že neskoršia prax po prijatí rezolúcie z 25. novembra 1994 a stanov žalobkyne, najmä uzavretie dohôd o sídle zrejme preukazuje, že žalobkyňa získala medzinárodnú právnu subjektivitu v rozsahu potrebnom na plnenie svojich úloh. Okrem toho Belgicko vo svojej odpovedi Komisii z 30. júna 2020 poukázalo na dohodu o sídle, ktorú uzavrelo so žalobkyňou.
362
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia však vyplýva, že Komisia sa domnievala, že uznanie postavenia medzinárodnej organizácie v prospech žalobkyne zo strany štátov, ktoré nie sú členmi tohto subjektu, nepostačuje na preukázanie toho, že žalobkyňa spĺňa kritériá definície medzinárodných organizácií stanovené medzinárodným právom, najmä zásadami uvedenými v návrhoch článkov.
363
V tejto súvislosti z bodov 204 až 212 a 323 až 325 vyššie vyplýva, že uznanie postavenia medzinárodnej organizácie vyplýva zo zhody vôle štátov a prípadne medzinárodných organizácií, ktoré sú zmluvnými stranami zakladajúcej dohody príslušnej organizácie, pričom táto vôľa musí jasne vyplývať zo zakladajúcej dohody alebo z následných dohôd alebo z praxe, ktorá nasleduje po tejto zakladajúcej dohode, za predpokladu, že tieto následné dohody a táto následná prax vyjadrujú takéto uznanie všetkých zmluvných strán zakladajúcej dohody.
364
Preto skutočnosť, že štáty, ktoré nepristúpili k zakladajúcej dohode organizácie a ktoré nie sú alebo už nie sú jej členmi, ju považujú za medzinárodnú organizáciu, nemôže viesť k povinnosti Komisie priznať tejto organizácii postavenie medzinárodnej organizácie, najmä s cieľom oprávniť ju plniť rozpočet Únie prostredníctvom nepriameho hospodárenia.
365
Komisia sa preto nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď pri prijímaní napadnutého rozhodnutia nezohľadnila dohody o sídle, ktoré žalobkyňa uzavrela so štátmi uvedenými v bode 360 vyššie, takže toto tvrdenie treba zamietnuť ako nedôvodné.
3) O tretej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení, keď Komisia nezohľadnila skutočnosť, že členovia žalobkyne ju nezrušili a že žalobkyňa spĺňala zásadu špeciality
366
Na podporu tretej výhrady žalobkyňa uvádza, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď nezohľadnila na jednej strane skutočnosť, že štáty, ktoré ju založili, nikdy nepristúpili k jej zrušeniu, napriek tomu, že od začiatku mala dočasný charakter, a na strane druhej skutočnosť, že spĺňala zásadu špeciality.
367
V tejto súvislosti je pravda, že signatári rezolúcie z 25. novembra 1994, ktorí pristúpili k žalobkyni, mali pri prijímaní stanov z rokov 2008 a 2012 v úmysle zabezpečiť jej určitú stabilitu a zveriť jej osobitné úlohy v oblasti obnovy a rozvoja, aj mimo územia Bosny a Hercegoviny.
368
Z preskúmania druhej výhrady druhej časti tohto žalobného dôvodu a prvej výhrady tejto časti však vyplýva, že ani signatári rezolúcie z 25. novembra 1994, ani členovia žalobkyne neprejavili jednomyseľný alebo aspoň väčšinový úmysel priznať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
369
Skutočnosť, že členovia žalobkyne ju nezrušili a skutočnosť, že spĺňala zásadu špeciality, však nepostačujú na preukázanie tohto úmyslu a preto nemajú vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
370
V dôsledku toho treba zamietnuť túto výhradu a v dôsledku toho aj tretiu časť a štvrtý žalobný dôvod v celom rozsahu.
5.
O druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu, ktoré sú založené na porušení povinnosti náležitej starostlivosti a povinnosti nestrannosti
a)
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti náležitej starostlivosti
371
Na podporu druhej časti druhého žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate uvádza sedem výhrad, z ktorých prvá sa týka pochybení Komisie pri identifikovaní štátov, ktoré mali byť vypočuté v súvislosti s jej právnym postavením, druhá sa týka pochybení, ktorých sa Komisia dopustila v súvislosti s dosahom dohody o sídle, ktorú žalobkyňa uzavrela s belgickými orgánmi, tretia sa týka pochybení, ktorých sa Komisia dopustila v súvislosti s definíciou pojmu „medzinárodná organizácia“, štvrtá pochybení, ktorých sa Komisia dopustila z dôvodu nezohľadnenia dokumentov, ktoré už mala k dispozícii, piata výhrada sa týka pochybení, ktorých sa Komisia dopustila v dôsledku neúplnosti dotazníka, ktorý zaslala štátom, ktoré boli údajne členmi žalobkyne, šiesta sa týka pochybení, ktorých sa Komisia dopustila z dôvodu zbytočnosti žiadosti Komisie, aby štáty, ktorým boli položené otázky, predložili riadne podpísanú zakladateľskú zmluvu žalobkyne a siedma výhrada sa týka pochybení, ktorých sa Komisia dopustila z dôvodu absencie druhej konzultácie so štátmi, ktorým Komisia položila otázky, po doručení pripomienok žalobkyne z 5. a 30. marca 2021.
372
Na úvod treba pripomenúť, že povinnosť náležitej starostlivosti, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou práva na riadnu správu vecí verejných zakotveného v článku 41 Charty a ktorá sa vo všeobecnosti uplatňuje na činnosť správneho orgánu Únie v jeho vzťahoch s verejnosťou, vyžaduje, aby inštitúcie Únie konali starostlivo a obozretne pri preskúmaní všetkých relevantných okolností danej veci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 168 a citovanú judikatúru).
373
S ohľadom na obsah povinnosti náležitej starostlivosti dôvod založený na porušení tejto povinnosti sa často zhoduje s dôvodom založeným na zjavne nesprávnom posúdení (rozsudok zo 16. júna 2022, SGL Carbon a i./Komisia, C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P, EU:C:2022:470, bod 32).
374
Povinnosť náležitej starostlivosti totiž spočíva na inštitúciách Únie pri výkone ich voľnej úvahy. Ak sa teda jeden účastník konania odvoláva na zjavne nesprávne posúdenie, ktorého sa mala dopustiť príslušná inštitúcia, súd Únie musí overiť, či táto inštitúcia starostlivo a obozretne preskúmala všetky relevantné okolnosti danej veci (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2022, SGL Carbon a i./Komisia, C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P, EU:C:2022:470, body 30 a 31 a citovanú judikatúru).
375
V prejednávanej veci treba konštatovať, že v rámci štvrtého žalobného dôvodu žalobkyňa vytýkala Komisii, že sa dopustila viacerých zjavne nesprávnych posúdení a že táto argumentácia sa zhoduje s tou, ktorá je rozvinutá na podporu tejto časti.
376
Keďže z bodu 370 vyššie vyplýva, že štvrtý žalobný dôvod, ktorý je okrem iného založený na viacerých zjavne nesprávnych posúdeniach, musí byť zamietnutý ako nedôvodný, žalobkyňa dôsledkom toho nie je oprávnená vytýkať Komisii, že nepreskúmala jej situáciu s náležitou starostlivosťou a obozretnosťou, a že tak porušila povinnosť náležitej starostlivosti pri prijímaní napadnutého rozhodnutia.
377
V každom prípade, pokiaľ ide o prvú výhradu založenú na tom, že Komisia sa na jednej strane nesprávne obrátila na Turecko s otázkou o právnom postavení žalobkyne a na druhej strane nepoložila otázky Bosne a Hercegovine, Severnému Macedónsku, Mjanmarsku/Barme a Srbsku, treba pripomenúť, že po vyhlásení rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) žalobkyňa odmietla oznámiť Komisii totožnosť jej členov.
378
V tomto kontexte sa nemožno domnievať, že Komisia si nesplnila svoju povinnosť náležitej starostlivosti tým, že položila otázky štátom, ktoré žalobkyňa označila za svojich členov 26. novembra 2019 na svojej vlastnej internetovej stránke a medzi ktorými bolo aj Turecko.
379
Pokiaľ ide o Bosnu a Hercegovinu, Severné Macedónsko, Mjanmarsko/Barmu a Srbsko, o ktorých je nesporné, že nie sú členmi žalobkyne, z preskúmania druhého tvrdenia druhej výhrady tretej časti štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že prípadné stanoviská týchto štátov k otázke, či je žalobkyňa medzinárodnou organizáciou, sú pre prijatie napadnutého rozhodnutia irelevantné.
380
Pokiaľ ide o druhú výhradu založenú na tom, že Komisia sa dopustila pochybenia v súvislosti s dosahom dohody o sídle uzavretej medzi belgickými orgánmi a žalobkyňou, z posúdenia druhého tvrdenia druhej výhrady tretej časti štvrtého žalobného dôvodu tiež vyplýva, že dosah tejto dohody nie je relevantný pre prijatie napadnutého rozhodnutia, keďže Belgicko už nebolo členom žalobkyne v deň nadobudnutia účinnosti napadnutého rozhodnutia, ako to vyplýva z preskúmania druhého tvrdenia druhej výhrady prvej časti štvrtého žalobného dôvodu.
381
Pokiaľ ide o tretiu výhradu založenú na tom, že Komisia nesprávne definovala pojem „medzinárodná organizácia“, ktorý sa líši od pojmu uvedeného v usmerneniach, z preskúmania štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že Komisia sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia v napadnutom rozhodnutí, keď vychádzala z definície tohto pojmu, tak ako vyplýva najmä z Viedenského dohovoru a z návrhov článkov.
382
Okrem toho z usmernení nevyplýva, že definícia pojmu „medzinárodná organizácia“ uvedená v tomto dokumente je odlišná od tej, z ktorej vychádzala Komisia pri prijímaní napadnutého rozhodnutia.
383
Pokiaľ ide o štvrtú výhradu založenú na tom, že Komisia nezohľadnila dokumenty, ktoré už mala k dispozícii, z preskúmania štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že rôzne dokumenty predložené žalobkyňou, z ktorých väčšina je priložená k vyšetrovacej správe OLAF‑u, nepreukazujú jednomyseľný alebo väčšinový úmysel signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 alebo aspoň jej členov priznať jej postavenie medzinárodnej organizácie.
384
Pokiaľ ide o piatu výhradu týkajúcu sa neúplnosti dotazníka, ktorý Komisia zaslala štátom, ktoré boli údajne členmi žalobkyne, z tohto dotazníka vyplýva, že Komisia sa dotknutých štátov pýtala nielen na to, či sú alebo boli členmi žalobkyne a či podpísali medzinárodnú alebo medzivládnu dohodu o jej založení ako medzinárodnej organizácie, ale aj to, či sa domnievajú, že spĺňa podmienky na to, aby mohla byť kvalifikovaná ako medzinárodná organizácia v zmysle rozpočtových pravidiel Únie, na základe čoho treba vzhľadom na definíciu pojmu „medzinárodná organizácia“ uvedenú v bodoch 197 až 212 vyššie túto výhradu zamietnuť ako nedôvodnú.
385
Pokiaľ ide o šiestu výhradu založenú na bezpredmetnosti žiadosti Komisie, aby štáty, ktorým boli položené otázky, predložili riadne podpísanú zakladateľskú zmluvu žalobkyne, treba ju tiež zamietnuť ako nedôvodnú, ako to vyplýva z preskúmania tretieho tvrdenia prvej výhrady druhej časti štvrtého žalobného dôvodu.
386
Pokiaľ ide o siedmu výhradu založenú na absencii druhej konzultácie so štátmi, ktoré Komisia vypočula po doručení pripomienok žalobkyne z 5. a 30. marca 2021, z preskúmania štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že tieto pripomienky, zopakované v žalobe, neboli takej povahy, aby mohli vyvrátiť záver Komisie, podľa ktorého žalobkyňa nepredstavovala medzinárodnú organizáciu.
387
Komisia teda neporušila povinnosť náležitej starostlivosti, keď po doručení pripomienok žalobkyne druhýkrát nevypočula štáty, ktorým položila otázky, takže táto výhrada je nedôvodná.
388
Druhú časť tretieho žalobného dôvodu preto treba zamietnuť ako nedôvodnú.
b)
O tretej časti založenej na porušení povinnosti nestrannosti
389
Na podporu tretej časti žalobkyňa v podstate uvádza štyri výhrady založené na tom, že Komisia porušila povinnosť nestrannosti chápanú v jej objektívnom rozmere, po prvé tým, že položila štátom, ktoré si vybrala na vypočutie, otázky, ktoré neboli relevantné, užitočné alebo v súlade s právom alebo skutočnosťami uvedenými v spise, po druhé tým, že rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) priznala dosah, ktorý zjavne nemal a tvrdením, že bola povinná prehodnotiť právne postavenie žalobkyne, s cieľom usmerniť odpovede týchto štátov, po tretie tým, že sa o žalobkyni vyjadrila nepresne a po štvrté tým, že vyvíjala nátlak na tieto štáty s cieľom získať odpovede formulované tak, aby lepšie podporovali jej stanovisko.
390
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že inštitúcie sú povinné dodržiavať dve zložky požiadavky nestrannosti, ktorými sú na jednej strane subjektívna nestrannosť, na základe ktorej žiadny člen dotknutej inštitúcie nesmie prejavovať zaujatosť alebo osobnú predpojatosť, a na druhej strane objektívna nestrannosť, v rámci ktorej musia existovať dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek legitímnych pochybností o možnej zaujatosti dotknutého orgánu [pozri uznesenie z 24. mája 2022, Puigdemont i Casamajó a i./Parlament a Španielsko, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, bod 199 a citovanú judikatúru].
391
Konkrétne, ak žalobca namieta porušenie objektívnej nestrannosti, z judikatúry vyplýva, že na účely preukázania, že organizácia správneho konania neposkytla dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek legitímnych pochybností, pokiaľ ide o prípadnú ujmu, nevyžaduje sa preukázanie existencie nedostatku nestrannosti, ale stačí, by existovala v tejto súvislosti legitímna pochybnosť, ktorú nemožno vyvrátiť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. marca 2019, August Wolff a Remedia/Komisia, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, bod 37).
392
Po prvé, pokiaľ ide o prvú výhradu založenú na tom, že Komisia položila dotknutým štátom zbytočné otázky, ktoré boli irelevantné a neboli v súlade s právom alebo so skutočnosťami v spise, zo spisu nevyplýva, že vzhľadom na definíciu pojmu „medzinárodná organizácia“ uvedenú v bodoch 197 až 212 vyššie otázky, ktoré Komisia položila štátom, ktoré sa rozhodla vypočuť a ktoré sa týkali prípadného podpisu alebo ratifikácie zakladajúcej dohody žalobkyne, ako aj existencie splnomocnení prípadne udelených signatárom tejto dohody, boli zbytočné, irelevantné alebo neboli v súlade s právom či skutočnosťami v spise.
393
Okrem toho, pokiaľ ide o iné spôsoby vyjadrenia súhlasu štátov s tým, že budú viazané rezolúciou z 25. novembra 1994, je pravda, že listy zaslané štátom, ktoré Komisia vypočula, neuvádzajú iné spôsoby ako podpis a ratifikáciu tejto listiny.
394
Táto okolnosť však nemôže preukázať, že konzultačný postup, ktorý Komisia začala so štátmi, o ktorých sa domnievala, že sú alebo boli členmi žalobkyne, neposkytoval dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek legitímnych pochybností o možnej zaujatosti alebo neobjektívnom správaní z jej strany.
395
V listoch zaslaných týmto štátom totiž Komisia položila všeobecnú otázku, či sa považujú za členov žalobkyne. Tieto štáty teda mohli uviesť, v prípade absencie podpisu alebo ratifikácie zakladajúcej dohody žalobkyne, či s touto dohodou súhlasili iným spôsobom.
396
Okrem toho z definície pojmu „medzinárodná organizácia“ uvedenej v bodoch 197 až 212 vyššie a z preskúmania druhého tvrdenia druhej výhrady tretej časti štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že žalobkyňa nie je oprávnená vytýkať Komisii, že sa neopýtala štátov, ktoré vypočúvala, či ju považujú, zaobchádzajú s ňou alebo ju kvalifikujú za medzinárodnú organizáciu nezávisle na ich postavení člena tejto organizácie.
397
V dôsledku toho treba zamietnuť prvú výhradu tretej časti druhého žalobného dôvodu ako nedôvodnú.
398
Po druhé treba zamietnuť ako nedôvodnú druhú výhradu založenú na tom, že Komisia priznala rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), dosah, ktorý nemá, v dôsledku zamietnutia prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení článku 266 ZFEÚ a porušení právnej sily rozhodnutej veci spojenej s týmto rozsudkom, ako aj druhej výhrady druhej časti toho istého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady zákazu retroaktivity aktov Únie.
399
Z bodov 105, 120 a 149 vyššie totiž vyplýva, že Komisia sa nedopustila nesprávneho výkladu rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), keď sa domnievala, že správny výkon tohto rozsudku pre ňu znamenal povinnosť vykonať retroaktívne prehodnotenie právneho postavenia žalobkyne.
400
Po tretie na podporu tretej výhrady založenej na tom, že Komisia vo svojej korešpondencii s vypočúvanými štátmi uviedla niekoľko nepresností, žalobkyňa po prvé Komisii vytýka, že tak v listoch z 26. novembra 2019 adresovaných týmto štátom, ako aj v upomienkových listoch z 11. marca 2020 uviedla, že bola povinná posúdiť jej postavenie podľa článku 266 ZFEÚ.
401
Vzhľadom na zamietnutie prvej výhrady prvej časti prvého žalobného dôvodu, ktorá sa týkala porušenia článku 266 ZFEÚ, žalobkyňa nemôže dôvodne tvrdiť, že tento údaj je nesprávny.
402
Po druhé žalobkyňa vytýka Komisii, že v listoch z 26. novembra 2019 uviedla, že jej odmietla poskytnúť svoju zakladateľskú zmluvu.
403
Listom zo 6. mája 2019 totiž Komisia požiadala žalobkyňu, aby jej okrem iného zaslala „overenú kópiu (podpísanej) medzinárodnej dohody o založení IMG ako medzinárodnej organizácie“, ako aj „akýkoľvek dokument, ktorý jej ešte nebol predložený…, potvrdzujúci postavenie IMG ako medzinárodnej organizácie, a totožnosť [jej] súčasných alebo bývalých členov“.
404
Žalobkyňa však vo svojej odpovedi z 25. júna 2019 spochybnila samotný princíp žiadosti Komisie z dôvodu, že jej predchádzajúce uznanie za medzinárodnú organizáciu najmä zo strany Únie nebolo možné spochybniť podľa pravidiel medzinárodného práva verejného. Preto tejto žiadosti nevyhovela.
405
Okrem toho žalobkyňa neodpovedala na upomienku Komisie z 18. júla 2019.
406
Údaj, že žalobkyňa odmietla poskytnúť Komisii dohodu, ktorou bola založená, je preto správny.
407
Okrem toho, hoci žalobkyňa tvrdí, že toto odmietnutie spolupráce bolo odôvodnené tým, že Komisia už mala k dispozícii jej zakladajúce dokumenty, v jej odpovedi z 25. júna 2019 sa takéto odôvodnenie nenachádza.
408
V dôsledku toho mohla Komisia štátom, ktoré sa rozhodla vypočuť, uviesť, že žalobkyňa jej odmietla poskytnúť svoju zakladajúcu dohodu, bez toho, aby to mohlo preukázať, že tento konzultačný postup neposkytoval dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek legitímnych pochybností o možnej zaujatosti alebo neobjektívnom správaní z jej strany.
409
Po tretie žalobkyňa Komisii vytýka, že najmä v elektronickej výmene informácií s tureckými a talianskymi orgánmi spresnila, že Všeobecný súd uznesením z 9. septembra 2020, IMG/Komisia (T‑645/19, neuverejnené, EU:T:2020:388) vyhlásil, že Komisia správne vykonala rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
410
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 69 uznesenia z 9. septembra 2020, IMG/Komisia (T‑645/19, neuverejnené, EU:T:2020:388) v podstate konštatoval, že rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nemožno vykladať v tom zmysle, že Komisia na účely jeho vykonania nemohla pristúpiť k novému preskúmaniu postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie po zhromaždení informácií, ktoré považovala za potrebné, ale naopak v tom zmysle, že nové preskúmanie možno považovať za nevyhnutný dôsledok tohto rozsudku.
411
Okrem toho Súdny dvor rozsudkom z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722) zamietol odvolanie, ktoré žalobkyňa podala proti uzneseniu z 9. septembra 2020, IMG/Komisia (T‑645/19, neuverejnené, EU:T:2020:388).
412
V dôsledku toho sa nezdá byť nepresné tvrdenie uvedené v rôznych pripomienkových e‑mailoch Komisie, že Všeobecný súd rozhodol, že Komisia správne vykonala rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78), takže túto tretiu výhradu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
413
Po štvrté na podporu štvrtej výhrady založenej na tom, že Komisia vyvíjala nátlak na niektoré z vypočúvaných štátov s cieľom získať odpovede vypracované tak, aby lepšie podporili jej závery, žalobkyňa uvádza komunikáciu medzi Komisiou a dánskymi orgánmi z 5. a 12. júna 2020, v ktorej Komisia požiadala tieto orgány, aby potvrdili, či Dánsko podpísalo medzinárodnú dohodu o založení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie, keďže Komisia sa obávala, že prvú odpoveď týchto orgánov by Všeobecný súd alebo Súdny dvor v prípade odvolania mohol považovať za nedostatočne presvedčivú.
414
V tejto súvislosti z listu stáleho zástupcu Dánska pri Európskej únii zo 4. júna 2020 vyplýva, že na otázku, či tento štát podpísal medzinárodnú dohodu o založení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie dánske orgány najprv odpovedali, že sa im nepodarilo nájsť dokument podpísaný na tento účel. Následne po elektronickej výmene informácií medzi Komisiou a týmito orgánmi z 5. a 12. júna 2020, uvedenej v bode 413 vyššie, stále zastúpenie Dánska pri Európskej únii zaslalo 18. júna 2020 nový list, zmenený v zmysle žiadanom Komisiou.
415
Okolnosti opísané v bode 414 vyššie preukazujú snahu Komisie získať od dánskych orgánov jasnú odpoveď na otázku, či Dánsko podpísalo medzinárodnú dohodu o založení žalobkyne ako medzinárodnej organizácie. V dôsledku toho neumožňujú vznik žiadnych legitímnych pochybností o existencii prípadnej zaujatosti zo strany Komisie, pokiaľ ide o riešenie, ktoré sa má prijať v súvislosti s postavením žalobkyne.
416
V dôsledku toho treba zamietnuť tretiu výhradu tretej časti druhého žalobného dôvodu ako nedôvodnú a v dôsledku toho aj tretiu časť ako celok a druhý žalobný dôvod v celom rozsahu.
417
Z vyššie uvedeného vyplýva, že návrhy smerujúce k zrušeniu napadnutého rozhodnutia treba zamietnuť.
C. O návrhoch na náhradu škody
418
Na podporu svojich návrhov na náhradu škody žalobkyňa uvádza dva dôvody škody, ktoré predstavujú dve samostatné časti. V rámci prvej časti žiada náhradu škody vo výške 20000 eur z dôvodu neprimeranej doby trvania konania v rámci ktorého bolo prijaté napadnuté rozhodnutie. V rámci druhej časti požaduje náhradu škody vo výške 23651903 eur za finančnú a nemajetkovú ujmu, ktorú pripisuje nezákonnostiam napadnutého rozhodnutia, ktoré nahradilo rozhodnutia zo 16. decembra 2014 a z 8. mája 2015.
419
Komisia spochybňuje dôvodnosť tvrdení žalobkyne.
1.
O podmienkach vzniku zodpovednosti inštitúcií Únie
420
Na úvod treba po prvé pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry na to, aby mimozmluvná zodpovednosť Únie mohla vzniknúť v danom prípade, je okrem iných podmienok nevyhnutné, aby osoba, ktorá sa domáha náhrady škody alebo ujmy, o ktorej sa domnieva, že ju utrpela v dôsledku konania alebo aktu Únie, preukázala existenciu porušenia právneho pravidla, ktorého cieľom je priznať práva jednotlivcom (pozri rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 145 a citovanú judikatúru).
421
Okrem toho toto porušenie musí byť dostatočne závažné, čo je požiadavka, ktorá samotná závisí od právomoci posúdenia, ktorou disponuje inštitúcia, ktorá porušila toto pravidlo, a od toho, či táto inštitúcia prekročila hranice stanovené pre túto právomoc zjavným a závažným spôsobom, najmä vzhľadom na stupeň jasnosti a presnosti uvedeného pravidla, na ťažkosti s výkladom alebo uplatnením, ktoré z toho môžu vyplývať, ako aj zložitosť situácie, ktorú treba upraviť (pozri rozsudok z 22. septembra 2022, IMG/Komisia, C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722, bod 146 a citovanú judikatúru).
422
Po druhé každá škoda, ktorej náhrada sa požaduje v rámci žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti Únie na základe článku 340 druhého odseku ZFEÚ, musí byť skutočná a určitá. V každom prípade účastníkovi konania, ktorý sa dovoláva mimozmluvnej zodpovednosti Únie prináleží, aby predložil presvedčivé dôkazy tak o existencii, ako aj o rozsahu škody, ktorú uplatňuje (pozri rozsudok z 5. septembra 2019, Európska únia/Guardian Europe a Guardian Europe/Európska únia, C‑447/17 P a C‑479/17 P, EU:C:2019:672, bod 135 a citovanú judikatúru).
423
O existencii skutočnej a určitej škody tak súd Únie nemôže uvažovať abstraktne, ale táto existencia musí byť posúdená na základe konkrétnych skutkových okolností, ktorými sa vyznačuje každý jednotlivý prípad, ktorý bol tomuto súdu predložený (pozri rozsudok z 18. novembra 2021, Mahmoudian/Rada, C‑681/19 P, neuverejnený, EU:C:2021:933, bod 32 a citovanú judikatúru).
424
Po tretie podmienka týkajúca sa existencie príčinnej súvislosti sa týka existencie dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi predmetným konaním inštitúcie a škodou, pričom túto súvislosť musí preukázať žalobca tak, že vytýkané konanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy (pozri rozsudok z 27. apríla 2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro a i./Komisia, C‑549/21 P, neuverejnený, EU:C:2023:340, bod 114 a citovanú judikatúru).
425
Prináleží totiž účastníkovi konania, ktorý sa dovoláva vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie, aby predložil dôkazy o existencii dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi predmetným konaním inštitúcie a údajnou škodou (pozri rozsudok z 30. mája 2017, Safa Nicu Sepahan/Rada, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, bod 62 a citovanú judikatúru).
426
Podľa všeobecnej zásady spoločnej pre právne systémy členských štátov, ktorú uplatňujú aj súdy Únie, však poškodený musí s rizikom, že bude musieť sám znášať škodu, vynaložiť primeranú starostlivosť na obmedzenie rozsahu škody (pozri uznesenie z 12. mája 2010, Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia/Rada a Komisia, C‑451/09 P, neuverejnené, EU:C:2010:268, bod 39 a citovanú judikatúru).
427
Príčinná súvislosť môže byť totiž prerušená nedbanlivým konaním poškodenej osoby, keď sa toto konanie ukáže byť rozhodujúcou príčinou ujmy (rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, bod 61).
428
S prihliadnutím na tieto zásady prislúcha Všeobecnému súdu preskúmať návrhy na náhradu škody, ktoré predložila žalobkyňa.
2.
O prvej časti týkajúcej sa náhrady škody vyplývajúcej z porušenia primeranej lehoty
429
Na podporu prvej časti žalobkyňa uvádza, že po vyhlásení rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) trvalo viac ako dva roky, kým Komisia prijala napadnuté rozhodnutie a že táto lehota je teda neprimeraná, čím zakladá povinnosť Komisie na náhradu škody vo výške 20000 eur.
430
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že inštitúcie Únie majú povinnosť vykonávať svoje právomoci v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie, najmä so zásadou riadnej správy vecí verejných, ktorá je v súčasnosti výslovne zakotvená v článku 41 Charty, ktorého odsek 1 stanovuje, že každý má právo, aby inštitúcie Únie vybavovali jeho záležitosti najmä v primeranej lehote (pozri rozsudok z 12. mája 2022, Klein/Komisia, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, bod 87 a citovanú judikatúru).
431
Prináleží teda dotknutému správnemu orgánu, aby v prípade, že tak má urobiť, prijal stanovisko a ukončil začaté konanie v primeranej lehote (rozsudok z 12. mája 2022, Klein/Komisia, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, bod 89).
432
Okrem toho primeranosť dĺžky konania nemožno stanoviť odkazom na konkrétnu minimálnu hranicu vymedzenú abstraktným spôsobom. Musí sa posudzovať v závislosti od všetkých okolností každej veci a najmä od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a rôznych procesných štádií, ktoré inštitúcia Únie vykonala, ako aj od správania účastníkov konania v priebehu konania. V tejto súvislosti zoznam relevantných kritérií nie je vyčerpávajúci a posúdenie primeranosti uvedenej lehoty nevyžaduje systematické preskúmanie okolností prípadu súdom Únie vo vzťahu ku každému z týchto kritérií (pozri rozsudok z 12. mája 2022, Klein/Komisia, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, bod 86 a citovanú judikatúru).
433
Pokiaľ ide o prejednávanú vec, v prvom rade treba určiť či lehota, ktorú Komisia potrebovala na prijatie napadnutého rozhodnutia, predstavuje prekročenie primeranej lehoty, na základe čoho by Komisia porušila požiadavky uvedené v bodoch 430 a 431 vyššie.
434
Po prvé treba uviesť, že lehotu troch mesiacov, ktorá uplynula medzi vyhlásením rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a listom zo 6. mája 2019, ktorým Komisia vyzvala žalobkyňu na predloženie určitých dokumentov, nemožno považovať za neprimeranú vzhľadom na právnu zložitosť veci a tohto rozsudku.
435
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v bodoch 190 a 191 rozsudku z 22. septembra 2022, IMG/Komisia (C‑619/20 P a C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Súdny dvor potvrdil, že pojem „medzinárodná organizácia“, na ktorý odkazujú rozpočtové pravidlá Únie, je všeobecným pojmom, ktorého výklad môže na účely týchto pravidiel spôsobovať ťažkosti najmä v prípade neexistencie judikatúry v tejto oblasti a že aj uplatnenie tohto pojmu sa mohlo v prejednávanej veci ukázať ako zložité a mohlo spôsobiť ťažkosti pri právnej kvalifikácii skutkových okolností vzhľadom na špecifickú situáciu žalobkyne.
436
Po druhé žalobkyňa tiež nemôže dôvodne vytýkať Komisii lehotu, ktorá uplynula medzi 6. májom a 18. júlom 2019, teda dobu, počas ktorej sa Komisia pokúsila vykonať rozsudok z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78) prostredníctvom písomnej výmeny informácií s ňou, ako aj lehotu, ktorá uplynula medzi 18. júlom 2019, kedy Komisia žalobkyni znovu podala svoju žiadosť zo 6. mája 2019, a 26. novembrom 2019, kedy Komisia zaslala svoje žiadosti o informácie údajným členským štátom žalobkyne.
437
Rovnako je potrebné zohľadniť skutočnosť, že celková lehota dvoch rokov, štyroch mesiacov a ôsmich dní, na konci ktorej bolo napadnuté rozhodnutie prijaté, zahŕňa lehotu pre konzultácie so štátmi, ktoré Komisia vypočula, z dôvodu, že žalobkyňa jej odmietla poskytnúť svoje zakladajúce dokumenty, riadne podpísané a doplnené o podporné dokumenty.
438
V dôsledku toho túto časť spornej lehoty medzi 6. májom 2019 a 10. februárom 2021, teda dátumom poslednej odpovede v rámci konzultácie začatej Komisiou, nemožno pripísať Komisii, ale žalobkyni, ktorá nekonala s náležitou starostlivosťou po vyhlásení rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
439
Po tretie nemožno sa domnievať, že Komisia sa dopustila omeškania v období od 10. februára 2021 do 19. februára 2021, kedy zaslala žalobkyni svoj návrh rozhodnutia na účely toho, aby táto predložila svoje pripomienky. Okrem toho žalobkyňa nie je oprávnená sťažovať sa na obdobie o niečo dlhšie ako tri mesiace medzi 19. februárom 2021 a 8. júnom 2021, ktoré zodpovedá tak lehote, ktorú mala na predloženie pripomienok, ako aj lehote, ktorú Komisia potrebovala na riadne zohľadnenie jej pripomienok v súlade s jej právom byť vypočutá.
440
Z uvedeného vyplýva, že lehota, ktorú Komisia potrebovala na vypracovanie a prijatie napadnutého rozhodnutia, nemá neprimeraný charakter v zmysle judikatúry uvedenej v bodoch 430 a 431 vyššie.
441
Po druhé treba konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala existenciu majetkovej alebo nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z porušenia uvádzaného na podporu tohto žalobného návrhu.
442
Túto časť preto treba zamietnuť ako nedôvodnú.
3.
O druhej časti smerujúcej k náhrade finančnej a nemajetkovej ujmy údajne spôsobenej napadnutým rozhodnutím
443
Na podporu druhej časti sa žalobkyňa domáha toho, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť jej sumu 8651903 eur ako náhradu finančnej ujmy, ktorú jej spôsobilo napadnuté rozhodnutie, ako aj sumu 15 miliónov eur ako náhradu jej nemajetkovej ujmy.
444
V tejto súvislosti z bodu 417 vyššie vyplýva, že návrhy na zrušenie napadnutého rozhodnutia boli zamietnuté, v dôsledku čoho nie je splnená prvá podmienka uvedená v bode 420 vyššie, ktorá umožňuje vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie a ktorá sa týka existencie porušenia právnej normy, ktorej predmetom je priznať práva jednotlivcom.
445
Okrem toho, hoci je pravda, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia v napadnutom rozhodnutí tým, že odmietla kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu, tieto chyby nemajú vplyv na zákonnosť tohto rozhodnutia a preto ich nemožno považovať za priamu a určitú príčinu škôd, ktoré žalobkyňa uvádza.
446
Okrem toho, žalobkyňa sa na podporu svojich návrhov na náhradu škody predložených v rámci tejto časti neodvoláva na iné dôvody nezákonnosti, než na tie, ktoré uviedla na podporu svojich návrhov na zrušenie.
447
V dôsledku toho treba druhú časť predloženú na podporu návrhu na náhradu škody zamietnuť ako nedôvodnú a v dôsledku toho treba tieto návrhy zamietnuť v celom rozsahu.
V. O trovách
448
Podľa článku 134 ods. 1 a 3 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté a ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. Napokon, podľa článku 135 ods. 1 rokovacieho poriadku, ak si to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, Všeobecný súd môže rozhodnúť, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť iba časť trov konania druhého účastníka, resp. vôbec mu nemusí uložiť povinnosť nahradiť trovy konania.
449
V prejednávanej veci žalobkyňa nemala úspech vo svojich návrhoch. Bolo však konštatované, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia v odôvodnení napadnutého rozhodnutia vychádzajúceho z toho, že rezolúciu z 25. novembra 1994 nebolo možné kvalifikovať za medzinárodnú dohodu, čo mohlo viesť žalobkyňu k podaniu tejto žaloby na účely konštatovania tejto nezákonnosti. Za týchto okolností sa Všeobecný súd domnieva, že je spravodlivé uložiť každému z účastníkov konania povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora)
rozhodol takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 4. septembra 2024.
Podpisy
Obsah
I. Okolnosti predchádzajúce sporu
A. Okolnosti predchádzajúce správnemu konaniu
B. Okolnosti predchádzajúce súdnemu konaniu
C. Administratívne dôsledky rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
D. Súdne dôsledky rozsudku z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
II. Skutkové okolnosti, ktoré nastali po podaní žaloby
III. Návrhy účastníkov konania
IV. Právny stav
A. O prípustnosti
1. O otázke zákonnosti splnomocnenia, ktoré žalobkyňa udelila svojim advokátom
2. O prípustnosti prílohy A.24 žaloby
3. O prípustnosti prílohy C.1 repliky
B. O návrhoch na zrušenie
1. O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia
2. O prvom žalobnom dôvode založenom na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach, najmä na porušení článku 266 ZFEÚ, právnej sily rozhodnutej veci a zásady zákazu retroaktivity
a) O prvej časti založenej na porušení článku 266 ZFEÚ a právnej sily rozhodnutej veci spojenej s rozsudkom z 31. januára 2019, International Management Group/Komisia (C‑183/17 P a C‑184/17 P)
1) O prvej výhrade založenej na porušení článku 266 ZFEÚ
2) O druhej výhrade založenej na porušení právnej sily rozhodnutej veci
b) O druhej časti založenej na porušení zásady dobrej viery, zásady „nemo auditur propriam turpitudinem allegans“ a zásady zákazu retroaktivity
1) O druhej výhrade založenej na porušení zásady zákazu retroaktivity aktov Únie
2) O prvej výhrade založenej na porušení zásady dobre viery a zásady nemo auditur
c) O tretej časti založenej na porušení zásady rovnosti
3. O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
4. O štvrtom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnych posúdeniach a iných nesprávnych právnych posúdeniach
a) O definícii pojmu „medzinárodná organizácia“ stanovenej rozpočtovými pravidlami Únie
b) O prvej časti založenej na zjavne nesprávnych posúdeniach a na nesprávnych právnych posúdeniach týkajúcich sa identifikácie členov žalobkyne
1) O prvej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení vyplývajúcom z toho, že Komisia umelo rozlišovala medzi zakladajúcimi štátmi žalobkyne, prispievateľskými štátmi a členmi jej riadiaceho výboru
2) O druhej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade stanovísk Belgicka a Rakúska
i) O prvom tvrdení založenom na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade odpovede rakúskych orgánov
ii) O druhom tvrdení založenom na zjavne nesprávnom posúdení pri výklade odpovede belgických orgánov
3) O tretej výhrade založenej na nesprávnych právnych posúdeniach a zjavne nesprávnom posúdení, ktorých sa dopustila Komisia, keď odmietla uznať pristúpenie Únie k žalobkyni
c) O druhej časti založenej na nesprávnych právnych posúdeniach, ktorých sa Komisia dopustila tým, že odmietla kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu o založení medzinárodnej organizácie
1) O prvej výhrade založenej na nesprávnych právnych posúdeniach vyplývajúcich z odmietnutia Komisie kvalifikovať rezolúciu z 25. novembra 1994 za medzinárodnú dohodu
i) O prvom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o právne záväzný charakter rezolúcie z 25. novembra 1994
i) ii) O druhom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku podpísania rezolúcie z 25. novembra 1994 zástupcami splnomocnenými na tento účel
iii) O treťom tvrdení založenom na nesprávnych právnych posúdeniach, pokiaľ ide o požiadavku podpisových a ratifikačných listín k rezolúcii z 25. novembra 1994
iv) O dosahu dôvodnosti prvého a druhého tvrdenia tejto výhrady na zákonnosť napadnutého rozhodnutia
2) O druhej výhrade založenej na nesprávnom výklade, pokiaľ ide o úmysel signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 priznať žalobkyni postavenie medzinárodnej organizácie
d) O tretej časti založenej na nesprávnych právnych posúdeniach, pokiaľ ide o neskoršiu prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994 a uznanie postavenia medzinárodnej organizácie Úniou a niektorými štátmi
1) O prvej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o neskoršiu prax signatárov rezolúcie z 25. novembra 1994
2) O druhej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení spočívajúcom v tom, že Komisia nezohľadnila uznanie postavenia žalobkyne ako medzinárodnej organizácie Úniou a niektorými štátmi
i) O prvom tvrdení založenom na tom, že Komisia porušila články 27 a 46 Viedenského dohovoru, keď prestala uznávať postavenie žalobkyne ako medzinárodnej organizácie
ii) O druhom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, keď Komisia nezohľadnila dohody o sídle, ktoré uzavrela žalobkyňa
3) O tretej výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení, keď Komisia nezohľadnila skutočnosť, že členovia žalobkyne ju nezrušili a že žalobkyňa spĺňala zásadu špeciality
5. O druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu, ktoré sú založené na porušení povinnosti náležitej starostlivosti a povinnosti nestrannosti
a) O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti náležitej starostlivosti
b) O tretej časti založenej na porušení povinnosti nestrannosti
C. O návrhoch na náhradu škody
1. O podmienkach vzniku zodpovednosti inštitúcií Únie
2. O prvej časti týkajúcej sa náhrady škody vyplývajúcej z porušenia primeranej lehoty
3. O druhej časti smerujúcej k náhrade finančnej a nemajetkovej ujmy údajne spôsobenej napadnutým rozhodnutím
V. O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.