Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICOLAS
EMILIOU
prednesené
23. apríla
2026(1)
Vec C‑17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
proti
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
za účasti:
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Poistenie
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami – Smernica
84/5/EHS – Nemajetková
ujma,
ktorú
utrpeli
dediči
poškodeného – Regresný
nárok
uplatnený
poisťovateľom – Námietka
neplatnosti
zmluvného
ustanovenia
zahrnutého v poistnej
zmluve – Neexistencia
právomoci
súdu
na
preskúmanie
platnosti
(vymožiteľnosti)
tohto
ustanovenia – Účinky
rozsudku,
ktorý
nadobudol
právnu
silu
rozhodnutej
veci,
na
platnosť
(vymožiteľnosť)
tohto
ustanovenia “
I.      Úvod
1.        Podľa
článku 2
ods. 1
druhej
smernice
Rady
84/5/EHS(2) členské
štáty
museli
zabezpečiť,
že
všetky
právne
predpisy
alebo
zmluvné
ustanovenia
obsiahnuté v poistnej
zmluve,
ktorá
vylučuje z poistenia
okrem
iného
používanie
alebo
riadenie
vozidiel,
ktoré
nespĺňajú
technické
požiadavky
týkajúce
sa
stavu a bezpečnosti
príslušného
vozidla,
sú
neplatné
(alebo
skôr
nevymožiteľné),
pokiaľ
ide
osoby
poškodené
dopravnými
nehodami.(3) Rovnaké
pravidlo
je
teraz
stanovené v smernici
2009/103/ES,(4) ktorá
je
právnym
nástupcom
druhej
smernice
(a ostatných
smerníc v tejto
oblasti).(5)
2.        Spor
vo
veci
samej
sa
týka
dopravnej
nehody,
pri
ktorej
došlo k zrážke
motocykla s iným
vozidlom;
vodič
motocykla i jeho
spolujazdec
zahynuli.
Spolujazdcom
bol
majiteľ
motocykla a poistník,
ktorý
uzavrel
poistnú
zmluvu
na
tento
motocykel.
Dotknutá
poisťovňa
si
uplatnila
regresný
nárok
voči
dedičom
spolujazdca,
pričom
žiadala
vrátenie
súm,
ktoré
im
boli
vyplatené
ako
náhrada
nemajetkovej
ujmy
spôsobenej
smrťou
spolujazdca.
Na
podporu
svojho
nároku
poisťovňa
tvrdila,
že
motocykel
je
technicky
spôsobilý
na
prepravu
iba
jednej
osoby
(vodiča) a že
poistná
zmluva
vylučuje
krytie v prípade
nezákonnej
prepravy
osôb
(ďalej
len
„doložka o vylúčení“).
3.        Toto
konanie
malo
niekoľko
fáz. V súčasnom
štádiu
spor
(po
druhý
raz)
prejednáva Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko),
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
pričom
dediči
spolujazdca
tvrdia,
že
doložka o vylúčení je
neplatná.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
námietka
týkajúca
sa
(relatívnej)
neplatnosti
doložky o vylúčení
je
podľa
vnútroštátneho
práva
neprípustná z dôvodu
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
ktoré
vyvoláva
rozsudok
vydaný v skoršej
fáze
konania,
potvrdzujúci
právo
poisťovateľa
uplatniť
si
regresný
nárok
voči
dedičom
spolujazdca
na
základe
tohto
ustanovenia,
keďže
toto
právo
nebolo
spochybnené.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
ďalej
poukazuje
na
to,
že
takéto
(implicitné)
potvrdenie
práva
poisťovateľa
uplatniť
si
regresný
nárok
sa
javí
ako
porušenie
pravidla
stanoveného v článku 2
ods. 1
druhej
smernice
(ktorý
sa z časového
hľadiska
uplatní
na
prejednávanú vec).(6) Tento
súd
sa
preto
pýta,
či
je
podľa
práva
EÚ
potrebné
vylúčiť
uplatnenie
vnútroštátnych
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
aby
mohla
byť
táto
problematika
preskúmaná,
čím
sa
zabezpečí
účinnosť
vyššie
uvedeného
ustanovenia.
4.        Táto
problematika
čerpá
inšpiráciu
najmä z judikatúry
Súdneho
dvora,
ktorá
stanovuje
povinnosť
vnútroštátnych
súdov
neprihliadať
na
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci v spotrebiteľských
veciach,
kde,
jednoducho
povedané,
tieto
súdy v skoršej
fáze
súdneho
konania
nepreskúmali
možnú
nekalú
povahu
podmienok v spotrebiteľských
zmluvách.(7) Táto
povinnosť
vznikla v dôsledku
postupného
vývoja
judikatúry
(ktorý,
ako
vysvetlím
neskôr,
vyvrcholil
nedávnym
rozsudkom
Soledil) a predstavuje
výnimku z pravidla,
že
právoplatné
súdne
rozhodnutia
majú
zostať
nedotknuté.
Prejudiciálne
otázky v prejednávanej veci
sú
pre
Súdny
dvor
príležitosťou
po
prvý
raz
objasniť,
či
sa
táto
povinnosť
uplatňuje v oblasti
právnych
predpisov
EÚ o poistení
zodpovednosti
škody
spôsobenej
motorovými
vozidlami,
na
základe
špecifických
úvah
týkajúcich
sa
ochrany
osôb
poškodených
dopravnými
nehodami,
ktorá
je
jedným z cieľov
tejto
právnej
úpravy.
II.    Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
5.        Druhé
odôvodnenie
smernice
72/166/EHS(8) stanovovalo:
„keďže
jediným
účelom
hraničných
kontrol
povinného
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel
je
chrániť
záujmy
osôb,
ktoré
môžu
byť
obeťami
nehôd
spôsobených
takýmito
vozidlami;
keďže
existencia
takýchto
hraničných
kontrol
vyplýva z rozdielov
medzi
požiadavkami
jednotlivých
členských
štátov v tejto
oblasti“.
6.        Tretie
odôvodnenie
smernice
stanovovalo:
„keďže
tieto
rozdiely
môžu
brániť
voľnému
pohybu
motorových
vozidiel a osôb v rámci
spoločenstva;
keďže z toho
dôvodu
majú
priamy
účinok
na
vytvorenie a fungovanie
spoločného
trhu“.
7.        Piate
odôvodnenie
tejto
smernice
stanovovalo:
„keďže
je
žiaduce,
aby
obyvatelia
členských
štátov
boli
viac
informovaní o reálnej
existencii
spoločného
trhu, a preto
by
sa
mali
prijať
opatrenia
na
ďalšiu
liberalizáciu
pravidiel
týkajúcich
sa
pohybu
osôb a motorových
vozidiel
cestujúcich
medzi
členskými
štátmi;…“.
8.        Šieste
odôvodnenie
tejto
smernice
ďalej
stanovovalo:
„keďže
takéto
uvoľnenie
pravidiel
týkajúcich
sa
pohybu
cestujúcich
predstavuje
ďalšie
opatrenie
smerom k vzájomnému
otvoreniu
svojich
trhov
členskými
štátmi a vytvoreniu
podobných
podmienok,
aké
sú
na
domácom
trhu“.
9.        Článok 3
ods. 1
prvej
smernice
stanovoval:
„Každý
členský
štát
prijme…
všetky
primerané
opatrenia,
aby
zabezpečil,
že
zodpovednosť
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
vozidiel
obvykle
sa
nachádzajúcich
na
jeho
území
je
pokrytá
poistením.
Rozsah
krytia
zodpovednosti a podmienky
tohto
krytia
sa
určia
na
základe
týchto
opatrení.“‘
10.      Tretie a siedme
odôvodnenie
druhej
smernice
zneli
takto:
„keďže
však
stále
existujú
veľké
rozdiely
medzi
zákonmi
členských
štátov
týkajúce
sa
rozsahu
tejto
povinnosti
poistného
krytia;
keďže
tieto
rozdielnosti
majú
priamy
vplyv
na
založenie a prevádzku
spoločného
trhu;
…
keďže
je v záujme
poškodených,
aby
boli
účinky
určitých
výnimiek
obmedzené
na
vzťah
medzi
poisťovateľom a osobou
zodpovednou
za
nehodu;…“
11.      Článok 2
ods. 1
druhej
smernice
stanovoval:
„Každý
členský
štát
prijme
vhodné
opatrenia,
aby
sa
zabezpečilo,
že
všetky
právne
predpisy
alebo
zmluvné
ustanovenia
obsiahnuté v poistnej
zmluve
vydanej v súlade s článkom 3
ods. 1
[prvej
smernice],
ktorá
vylučuje z poistenia
používanie
alebo
riadenie
vozidla:
–      osobami,
ktoré
nie
sú
výslovne
alebo
nevýslovne
oprávnené,
alebo
–      osobami,
ktoré
nevlastnia
preukaz
umožňujúci
im
viesť
príslušné
vozidlo,
alebo
–      osobami,
ktoré
nespĺňajú
zákonné
technické
požiadavky
týkajúce
sa
stavu a bezpečnosti
príslušného
vozidla,
sa
považujú
na
účely
článku 3
ods. 1
[prvej
smernice]
za
neplatné,
pokiaľ
ide o nároky
tretích
osôb
poškodených
nehodou.
Avšak
právne
predpisy
alebo
ustanovenia
uvedené v prvej
zarážke
sa
môžu
uplatniť
voči
osobám,
ktoré
dobrovoľne
vstúpili
do
vozidla,
ktoré
spôsobilo
škodu
alebo
ujmu, v prípade
keď
poisťovateľ
môže
preukázať,
že
vedeli,
že
vozidlo
bolo
odcudzené.
Členské
štáty
majú
možnosť – v prípade,
ak
došlo k nehodám
na
ich
území – neuplatniť
ustanovenie v prvom
pododseku,
ak
môže
poškodený
získať
náhradu
za
utrpené
škody
od
orgánu
sociálneho
zabezpečenia.“
12.      Piate
odôvodnenie
tretej
smernice
Rady
90/232/EHS(9) stanovovalo:
„keďže v niektorých
členských
štátoch
existujú
predovšetkým
medzery v oblasti
povinného
poistného
krytia
cestujúcich
motorových
vozidiel;
keďže
je
potrebné
tieto
medzery
vyplniť,
aby
sa
chránila
táto
zvlášť
zraniteľná
kategória
potenciálnych
obetí“.
13.      Trináste
odôvodnenie
tretej
smernice
stanovovalo:
„keďže
takýto
doplnok,
ktorý
vedie k lepšej
ochrane
poistených
strán a obetí
nehôd,
ešte
väčšmi
uľahčí
prechádzanie
vnútorných
hraníc
spoločenstva, a tým
aj
vytvorenie a fungovanie
vnútorného
trhu;
keďže
preto
treba
zobrať
za
základ
vysokú
úroveň
ochrany
zákazníka“.
14.      Článok 1
ods. 1
tretej
smernice
stanovoval,
že
„bez
toho,
aby
bol
dotknutý
druhý
pododsek článku 2
ods. 1
[druhej
smernice],
poistenie
uvedené v článku 3
ods. 1
[prvej
smernice]
bude
pokrývať
zodpovednosť
za
ujmu
na
zdraví
spôsobenú
všetkým
cestujúcim
okrem
vodiča
vyplývajúce z prevádzky
vozidla“.
B.      Talianske právo
15.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
cituje
najmä
článok 2059
Codice Civile
(Občiansky
zákonník),
ako
ho
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
ktorý
sa
týka
náhrady
nemajetkovej
ujmy
utrpenej
blízkymi
príbuznými
osoby,
ktorá
zahynula
pri
nehode.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
vysvetľuje,
že
títo
rodinní
príslušníci
majú
byť
považovaní
za
poškodených, a teda
za
poškodené
tretie
osoby,
ktorých
právo
na
odškodnenie
nemôže
byť
ohrozené
regresným
nárokom
poisťovateľa.
16.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
ďalej
vysvetľuje,
že
Codice di
procedura civile
(Občiansky
súdny
poriadok;
ďalej
len
„CPC“)
neumožňuje
meniť
nároky
uplatnené v občianskom
súdnom
konaní
podľa
vlastnej
vôle. V prvostupňovom
konaní
môže
byť
nárok
upravený
len v úzkych
medziach
(pozri
článok 171b
CPC
alebo,
pokiaľ
ide o pravidlá
platné v čase
prvostupňového
konania,
článok 183
CPC). V odvolacom
konaní
nie
je
povolené
pridávať
nové
dôvody
(článok 345
CPC);
to
isté
platí
aj
pri
skúmaní
zákonnosti
(článok 360
CPC).
17.      Navyše v prípade
kasačného
opravného
prostriedku
proti
rozsudku
vydanému v odvolacom
konaní
„v konaní o vrátení
veci
na
nové
konanie…
strany
nesmú
predkladať
iné
návrhy
než
tie,
ktoré
boli
predložené v konaní, v ktorom
bol
vydaný
napadnutý
rozsudok,
pokiaľ
potreba
nových
návrhov
nevyplýva z rozsudku
kasačného
súdu“
(článok 394
tretí
odsek
CPC).
Otázky,
ktorými
sa
zaoberá
odvolací
súd a ktoré
nie
sú
napadnuté v kasačnom
konaní,
majú
preto
právnu
silu
rozhodnutej
veci
(článok 2909
Občianskeho
zákonníka a článok 324
CPC).
Výnimky z tejto
zásady
sú
možné
len
vtedy,
keď
sa
zrušenie
rozsudku s vrátením
veci
týka
časti
rozsudku,
ktorá
je
logickou
alebo
právnou
podmienkou
pre
inú
časť
toho
istého
rozhodnutia
(článok 336
prvý
odsek
CPC).
18.      Okrem
toho v odpovedi
na
otázku
položenú
Súdnym
dvorom
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vysvetľuje,
že
článok 2
ods. 1
druhej
smernice
nebol
vnútroštátnou
právnou
úpravou
prebratý
do
legislatívneho
aktu
ad
hoc,
ale
že
všetky
ustanovenia
tejto
smernice
(s výnimkou
článku 3,
ktorý
nie
je
predmetom
prejednávanej veci)
už
obsahoval
legge 24
dicembre 1969,
n. 990,
relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile
derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (zákon
č. 990 o povinnom
poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel a plavidiel) z 24. decembra
1969
(GURI
č. 2 z 3. januára
1970)
(ďalej
len
„zákon
č. 990“).
19.      Predovšetkým
druhý
odsek
článku 18
tohto
zákona
zakotvil
zásadu,
že
zmluvných
ustanovení
obmedzujúcich
poistné
krytie
sa
nemožno
dovolávať
vo
vzťahu k poškodeným
tretím
osobám
(toto
pravidlo
podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
zodpovedá
článku 2
ods. 1
druhej
smernice). Konkrétne
toto
ustanovenie
stanovovalo:
„Pri
celej
maximálnej
poistnej
sume
poisťovateľ
nesmie
voči
poškodenému,
ktorý
koná
priamo
proti
nemu,
namietať
výnimky
vyplývajúce
zo
zmluvy
ani
ustanovenia,
ktoré
predpokladajú
prípadný
príspevok
poisteného
na
náhradu
škody. Poisťovateľ však má právo uplatniť si nárok voči poistenému v rozsahu, v akom by mal podľa zmluvy právo odmietnuť alebo znížiť svoje plnenie.“
III. Skutkový stav, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
20.      PA
zahynul
pri
dopravnej
nehode
30. augusta
1998. K tejto
nehode
došlo
počas
jazdy
PA
na
motocykli v jeho
vlastníctve,
ktorý
viedla
SE,
ktorá
pri
nehode
tiež
zahynula.
Motocykel
bol
poistený
proti
rizikám
týkajúcim
sa
zodpovednosti
za
škodu v poisťovni
FATA
SpA, z ktorej
sa
neskôr
stala
Società Cattolica di
Assicurazioni SpA (ďalej
len
„Cattolica“). PA bol poistníkom.
21.      V roku
1999
TM,
EO,
RY,
LS,
KV a UJ
(ďalej
len
„príbuzní
PA“)
žalovali
na
Tribunale di
Crotone (Okresný
súd
Crotone,
Taliansko)
všetky
osoby,
ktorým
bolo v zásade
možné
pripísať
zodpovednosť
za
dopravnú
nehodu,
vrátane
poisťovne
Cattolica.
Toto
súdne
konanie
sa
skončilo
vyhlásením
prvostupňového
rozsudku
Tribunale di
Crotone (Okresný
súd
Crotone) z 24. januára
2005,
ktorým
sa
SE,
vodičke
motocykla,
pripísala
zodpovednosť
za
nehodu
vo
výške
80 % (pričom
zvyšných
20 % bolo
pripísaných
vodičovi
druhého
vozidla).
22.      V priebehu
uvedeného
súdneho
konania
žalovala
Cattolica na
tom
istom
súde
príbuzných
PA,
pričom
tvrdila,
že
i)
sporný
motocykel
bol
uznaný
za
technicky
spôsobilý
len
na
prepravu
jednej
osoby,
ii)
poistná
zmluva
uzatvorená
na
toto
vozidlo
vylučovala
krytie v prípade
nezákonnej
prepravy
osôb,
iii)
toto
vylúčenie
nebolo
vymáhateľné
voči
poškodenej
tretej
osobe,
umožňovalo
však
poisťovni
požiadať
poistníka o vrátenie
súm
vyplatených
obeti
nehody,
iv)
vzhľadom
na
to,
že
poistník
zahynul,
jeho
dlhy
prešli v súlade s právnymi
predpismi o dedení
na
dedičov, a v) z tohto
dôvodu
síce
vznikol
príbuzným
PA
nárok
na
náhradu
škody
za
úmrtie
PA,
zdedili
však
aj
jeho
dlhy, a preto
boli
povinní
vrátiť
poisťovateľovi
sumy,
ktoré
im
zaplatil
ako
poškodeným
tretím
osobám.
Na
základe
toho
Cattolica tvrdila,
že
by
im
malo
byť
nariadené
vrátiť
všetky
sumy,
ktoré
im
boli
alebo
majú
byť
vyplatené.
23.      Corte d’appello di
Catanzaro (Odvolací
súd
Catanzaro,
Taliansko)
rozsudkom z 27. septembra
2012
uložil
príbuzným
PA
povinnosť
vrátiť
poisťovni
Cattolica sumy,
ktoré
im
predtým
zaplatila. Cattolica podala
proti
rozsudku
kasačný
opravný
prostriedok,
pričom
namietala,
že
Corte d’appello di
Catanzaro (Odvolací
súd
Catanzaro)
rozhodol o návrhu
na
vrátenie
súm,
ktoré
sa
príbuzným
PA
už
zaplatili
ako
preddavok,
nerozhodol
však o ich
povinnosti
vrátiť
sumy,
ktoré
sa
im
zaplatia v budúcnosti.
24.      Rozsudkom z 10. mája
2016
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd)
uvedenému
návrhu
vyhovel,
pričom
rozhodol,
že
poisťovni
Cattolica vznikol
nárok
na
úplné
vrátenie
už
zaplatených
súm,
ako
aj
súm,
ktoré
sa
ešte
len
majú
vyplatiť,
za
predpokladu,
že
vecne
príslušný
súd
potvrdí
postavenie
príbuzných
PA
ako
dedičov
PA.
Vec
bola
preto
vrátená
na
opätovné
meritórne
rozhodnutie
Corte d’appello di
Catanzaro (Odvolací
súd
Catanzaro).
Rozsudkom z 21. decembra
2020
uvedený
súd
potvrdil
postavenie
príbuzných
PA
ako
dedičov
PA,
uložil
im
povinnosť
vrátiť
poisťovni
Cattolica sumy,
ktoré
už
prijali, a nariadil,
aby
sumy,
ktoré
sú
ešte
splatné,
boli
započítané
so
sumami,
ktoré
majú
byť
vrátené
na
základe
regresného
nároku.(10)
25.      LS a KV
(dvaja
príbuzní
PA)
podali
proti
tomuto
rozsudku
kasačný
opravný
prostriedok
na
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd).
UJ,
RY a TM
sa k návrhu
pripojili
(LS,
KV,
UJ,
RY a TM
sú
tu
označení
ako
„navrhovatelia v spore
vo
veci
samej“).
Navrhovatelia
na
tomto
súde
prvýkrát
od
začiatku
konania
vo
veci
samej
tvrdia,
že
doložka o vylúčení
je
neplatná
na
základe
toho,
že
je v rozpore s článkom 2
ods. 1
druhej
smernice.
26.      Predkladajúci vnútroštátny súd poukazuje na to, že toto tvrdenie, hoci môže byť dôvodné, je zjavne neprípustné podľa vnútroštátneho práva, keďže nebolo uvedené v skoršej fáze konania. Z toho vyplýva, že na právo poisťovne Cattolica podľa doložky o vylúčení sa teraz vzťahujú účinky právnej sily rozhodnutej veci vyplývajúce z predchádzajúcich súdnych rozhodnutí vydaných v konaní, keďže v tomto ohľade nebola vznesená nijaká námietka. Predkladajúci vnútroštátny súd však poukazuje na to, že Súdny dvor vo svojej judikatúre uznal existenciu niekoľkých výnimiek zo zásady právnej sily rozhodnutej veci, a má pochybnosti o tom, či by sa takáto výnimka mala vzťahovať na okolnosti prejednávanej veci. Uvedený súd tiež poukazuje na to, že navrhovatelia v spore vo veci samej podľa neho vystupovali úplne pasívne, keďže v skoršej fáze konania nenamietali neplatnosť sporného ustanovenia.
27.      Za
týchto
okolností
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd)
sa
rozhodnutím z 23. decembra
2024,
ktoré
bolo
Súdnemu
dvoru
doručené
15. januára
2025,
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Bráni
článok 2
[druhej
smernice] v prípade, o aký
ide v prejednávanej veci,
vnútroštátnej
právnej
úprave,
na
základe
ktorej
nie
je v dôsledku
rozhodnutia s právnou
silou
rozhodnutej
veci,
ktoré
bolo
prijaté v rámci
stále
prebiehajúceho
občianskoprávneho
súdneho
konania
pred
talianskym
súdom,
možné
namietať
po
prvý
raz v konaní
pred
[Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd)]
neplatnosť
ustanovenia
poistnej
zmluvy
[o zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorového
vozidla],
ktoré v rozpore s [druhou
smernicou]
umožňuje
poisťovateľovi
uplatniť
si
regresný
nárok
voči
prepravovanej
osobe,
ktorá
má
súčasne
postavenie
poškodeného a poistenca?
2.      Uplatňuje
sa
zásada,
podľa
ktorej
má
účinnosť
práva
[EÚ]
prednosť
pred
rozhodnutím s právnou
silou
rozhodnutej
veci,
aj v prípade,
že:
a)
takýto
rozsudok
porušuje
právo
na
náhradu
škody
uznané
podľa
článku 2
[druhej
smernice] v prospech
príbuzných
osoby,
ktorá
zahynula
ma
následky
dopravnej
nehody,
vo
vzťahu k poisťovateľovi
[zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorového
vozidla];
b)
nositeľ
predmetného
práva v priebehu
súdneho
konania,
ktoré
viedlo k vyhláseniu
rozsudku s právnou
silou
rozhodnutej
veci
porušujúceho
právo
Únie,
vystupoval
úplne
pasívne[?]“
28.      Okrem
toho
predkladajúci
vnútroštátny
súd
navrhol,
aby
bol
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prejednaný v skrátenom
konaní
podľa
článku 105
ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
Na
podporu
tohto
návrhu
sa
odvolával
po
prvé
na
relevantnosť
budúceho
rozhodnutia
Súdneho
dvora
pre
mnohé
iné
prípady
vzhľadom
na
široké
používanie
takých
zmluvných
ustanovení,
aké
je
predmetom
prejednávanej veci.
Po
druhé
poukázal
na
dĺžku
doby,
ktorá
uplynula
od
udalostí,
ktoré
viedli k tomuto
konaniu.
29.      Predseda
Súdneho
dvora
tento
návrh
zamietol
uznesením z 8. apríla
2025,
pričom
pripomenul,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
samotný
záujem
(hoci
oprávnený)
účastníkov
konania
na
čo
najrýchlejšom
určení
rozsahu
ich
práv
podľa
práva
EÚ
sám
osebe
nepredstavuje
výnimočnú
okolnosť,
ktorá
by
mohla
odôvodniť
uplatnenie
skráteného
konania.
Predseda
Súdneho
dvora v tomto
uznesení
ďalej
pripomenul,
že
to
isté
platí
aj
pre
veľký
počet
osôb
alebo
právnych
situácií,
ktoré
môžu
byť
ovplyvnené
rozhodnutím,
ktoré
musí
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vydať
po
podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor.(11)
30.      Písomné
pripomienky v tomto
konaní
predložila
Cattolica,
talianska a fínska
vláda a Európska
komisia.
Tieto
vlády a Komisia
boli
vypočuté
na
pojednávaní,
ktoré
sa
uskutočnilo
12. marca 2026.
IV.    Posúdenie
31.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
svojimi
otázkami v podstate
po
prvé
pýta,
či
právo
EÚ
vylučuje
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
podľa
vnútroštátneho
práva,
ktoré
sa
vzťahujú
na
právo
poisťovateľa
domáhať
sa
vrátenia
náhrady
škody,
ktorá
bola
(alebo
má
byť)
vyplatená
dedičom
cestujúceho,
ktorý
sa
stal
obeťou
dopravnej
nehody. V prejednávanej veci
bol
tento
cestujúci
zároveň
poistníkom a použil
dotknuté
vozidlo v rozpore s technickými
špecifikáciami.
Táto
otázka
vzniká v situácii,
keď
je
žaloba o vrátenie
súm
založená
na
ustanovení
poistnej
zmluvy,
ktoré
je
údajne v rozpore s pravidlom
vyplývajúcim z článku 2
ods. 1
druhej
smernice.
Pripomínam,
že
podľa
tohto
pravidla
[teraz
stanoveného v článku 13
ods. 1 písm. c)
smernice
2009/103]
museli
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
právne
predpisy
alebo
zmluvné
ustanovenia,
ktoré
vylučujú z poistného
krytia
najmä
používanie
vozidla v rozpore s jeho
technickými a bezpečnostnými
špecifikáciami,
boli
neplatné
(nevymožiteľné)
voči
tretím
osobám
poškodeným
nehodou.
Táto
otázka
čerpá
inšpiráciu
predovšetkým z výnimky
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
ktorú
Súdny
dvor
rozvinul v oblasti
ochrany
spotrebiteľa,
ktorú
okrem
iného
upravuje
smernica
93/13/EHS(12) a uplatňuje
sa v situáciách,
keď
vnútroštátne
súdy
nepreskúmali
možnú
nekalú
povahu
príslušných
zmluvných
podmienok.
32.      Po
druhé
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
je
posúdenie
vyššie
uvedenej
otázky
ovplyvnené
tým,
že
navrhovatelia v spore
vo
veci
samej
„vystupovali
úplne
pasívne“.
Ako
vysvetlím
neskôr,
tieto
pojmy
sú
inšpirované
konceptom
„úplnej
nečinnosti“,
ktorý
je
opäť
prevzatý z judikatúry
rozvinutej v kontexte
smernice
93/13 a predkladajúci
vnútroštátny
súd
ho
používa
na
opísanie
skutočnosti,
že
navrhovatelia v spore
vo
veci
samej
nenamietali
neplatnosť
doložky o vylúčení v skoršej
fáze
konania
(na
ktorej
sa
inak
aktívne
podieľali).
33.      Pred
vecným
preskúmaním
týchto
otázok
(B)
sa
stručne
vyjadrím k ich
prípustnosti
(A).
A.      Prípustnosť prejudiciálnych otázok
34.      Bez
formálneho
vznesenia
námietky
neprípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
Cattolica vo
svojich
písomných
pripomienkach
uvádza,
že
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd)
podaním
tohto
návrhu
prekročil
svoju
právomoc.
Dôvodom
je
to,
že
podľa
názoru
tohto
účastníka
konania
znenie
platného
vnútroštátneho
práva
vylučuje
výklad
vnútroštátneho
práva v súlade s právom
EÚ.
Konkrétne
tento
účastník
tvrdí,
že
článok 2909
Občianskeho
zákonníka
stanovuje,
že
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
sa
vzťahujú
na
výslovne
vznesené
otázky,
ako
aj
na
tie, o ktorých
sa
rozhodlo
implicitne.
Aj
keby
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že
právo
EÚ
požaduje,
aby
sa
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
za
týchto
okolností
neuplatnili,
takýto
výsledok
nie
je
možné
dosiahnuť
podľa
príslušného
vnútroštátneho
práva,
lebo
by
to
znamenalo
výklad
článku 2909
Občianskeho
zákonníka
contra legem.
35.      V tejto
súvislosti
chcem
poukázať
na
to,
že
po
prvé v rámci
prejudiciálneho
konania
upraveného
článkom 267 ZFEÚ
Súdnemu
dvoru
vzhľadom
na
rozdelenie
funkcií
medzi
ním a vnútroštátnymi
súdmi
neprináleží
overovať,
či
bol
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podaný v súlade s vnútroštátnymi
organizačnými
normami a pravidlami
súdneho
konania.(13)
36.      Po
druhé
pripomínam,
že v tomto
procesnom
kontexte
„prináleží
iba
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
prejednáva spor a ktorý
nesie
zodpovednosť
za
súdne
rozhodnutie,
aby
so
zreteľom
na
osobitosti
prípadu
posúdil
tak
nevyhnutnosť
podania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
účely
prijatia
svojho
rozsudku,
ako
aj
dôležitosť
otázok,
ktoré
kladie
Súdnemu
dvoru“.(14) V dôsledku
toho
prezumpcia
relevantnosti,
ktorá
vo
všeobecnosti
platí
pri
prejudiciálnych
otázkach,
znamená,
že
ak
sa
predložené
otázky
týkajú
výkladu
práva
EÚ,
Súdny
dvor
môže v zásade
odmietnuť
rozhodnúť
okrem
iného
len
vtedy,
ak
je
zjavné,
že
požadovaný
výklad
práva
Únie
nemá
nijakú
súvislosť s existenciou
alebo
predmetom
sporu
vo
veci
samej.(15)
37.      V prejednávanej veci
sa
prejudiciálnymi
otázkami
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
účinnosť
pravidla
stanoveného v článku 2
ods. 1
druhej
smernice,
ktorú
majú
členské
štáty
zabezpečiť,
požaduje,
aby
sa
vnútroštátny
účinok
právnej
sily
rozhodnutej
veci
nebral
do
úvahy v situácii,
keď
právoplatným
súdnym
rozhodnutím
bolo
potvrdené
právo,
ktoré
je
údajne v rozpore s týmto
pravidlom. Z vysvetlenia
uvedeného v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
jasne
vyplýva,
že
táto
otázka
práva
EÚ
je
priamo
relevantná
pre
rozhodnutie,
ktoré
bude
musieť
predkladajúci
vnútroštátny
súd
prijať o prípustnosti
námietky
predloženej v súvislosti s doložkou o vylúčení.
Za
týchto
okolností
je
relevantnosť
prejudiciálnych
otázok
jasne
preukázaná.
38.      Pokiaľ
ide
po
tretie o pripomienku
poisťovne
Cattolica,
pokiaľ
ide o údajnú
nemožnosť
výkladu
článku 2909
Občianskeho
zákonníka v súlade s požiadavkou
nebrať
do
úvahy
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
za
okolností
sporu
vo
veci
samej
(opäť,
ak
by
sa
takáto
požiadavka
preukázala),
rozhodnutie o tejto
otázke
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu z hľadiska
možností
výkladu,
ktoré
má
podľa
platného
vnútroštátneho
práva.
Skutočnosť,
že
tento
návrh
bol
podaný
bez
vznesenia
otázok
týkajúcich
sa
údajnej
nemožnosti
vykladať
vyššie
uvedené
ustanovenie
vnútroštátneho
práva v súlade s právom
EÚ,
naznačuje,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
nezistil
takú
prekážku
výkladu,
akú
opisuje
Cattolica.
39.      Navyše a bez
ohľadu
na
vyššie
uvedené
nezlučiteľnosť
medzi
pravidlom
vnútroštátneho
práva a požiadavkou
práva
EÚ
možno
vo
všeobecnosti
riešiť
inými
prostriedkami.
Ak
nie
je
možné
vykladať
vnútroštátne
právo v súlade s právom
EÚ,
môže
vzniknúť
povinnosť
vylúčiť
uplatnenie
nezlučiteľného
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
(ak
má
pravidlo
práva
EÚ,
ktoré
situáciu
upravuje,
priamy
účinok).(16) Je
pravda,
že
takáto
možnosť
nevzniká
pri
takých
horizontálnych
vzťahoch, o aký
ide v spore
vo
veci
samej
(keďže
sporné
ustanovenie
je
súčasťou
smernice a na
smernicu
ako
takú
sa
nemožno
odvolávať
vo
vzťahu k inej
súkromnej
osobe).(17) Ak
však
nie
je
možné
zabezpečiť
súlad s právom
EÚ
uvedenými
spôsobmi,
dotknutá
strana
môže
podať
žalobu o zodpovednosť
príslušného
členského
štátu
na
vnútroštátne
súdy.(18) Z toho
vyplýva,
že
(potenciálna)
nemožnosť
zabezpečiť
súlad s odpoveďou,
ktorú
Súdny
dvor
poskytne v danom
prípade,
výkladom
vnútroštátneho
práva v súlade s právom
EÚ,
nerobí
túto
odpoveď
(a teda
aj
otázky,
ktoré
ju
vyvolali)
irelevantnou.
40.      Zo
všetkých
týchto
dôvodov
treba
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
môjho
názoru
považovať
za
prípustný.
B.      Vecná stránka prejudiciálnych otázok
41.      V tejto
časti
najskôr
uvediem
niekoľko
predbežných
pripomienok k rozsahu
tohto
návrhu
(1).
Potom
sa
budem
venovať
príslušnému
legislatívnemu
kontextu
vrátane
postavenia
práva
EÚ
vo
vzťahu k vnútroštátnym
účinkom
právnej
sily
rozhodnutej
veci
najmä v spotrebiteľských
záležitostiach
(2).
Na
základe
toho
vysvetlím,
že
napriek
niektorým
podobnostiam
špecifické
prvky
ochrany
podľa
smernice
93/13,
ktoré
odôvodňovali
(pomerne
široko
definovanú)
výnimku z vnútroštátnych
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
nie
sú
prítomné v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami
(3).
1.      Rozsah analýzy
42.      Chcel
by
som
uviesť
dve
vysvetlenia
týkajúce
sa
rozsahu
tejto
analýzy.
43.      Po
prvé,
ako
pripomína
Komisia, v spore
vo
veci
samej
ide o súkromné
osoby
(navrhovatelia v spore
vo
veci
samej)
namietajúce
neplatnosť
(nevymožiteľnosť)
zmluvného
ustanovenia
voči
inej
súkromnej
osobe
(Cattolica) z dôvodu
porušenia
článku 2
ods. 1
druhej
smernice.
Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora, a ako
som
už
stručne
uviedol
vyššie,
však
smernica
nemôže
vyvolávať
priamy
horizontálny
účinok
medzi
súkromnými
osobami.(19) Preto
sa
na
článok 2
ods. 1
druhej
smernice
ako
taký
nemožno
odvolávať
vo
vzťahu k poisťovateľovi
na
účely
tvrdenia,
že
doložka o vylúčení
je
neplatná
(nevymožiteľná).
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
však
vysvetľuje,
že
pravidlo
stanovené v tomto
článku
sa
odráža v druhom
odseku
článku 18
zákona
č. 990
(ako
vyplýva z bodov 18 a 19
vyššie).
Ďalej
vysvetľuje,
že
toto
ustanovenie,
ako
ho
vykladajú
vnútroštátne
súdy,
zakotvuje
zásadu,
podľa
ktorej
zmluvné
ustanovenia
obmedzujúce
poistné
krytie
nemožno
vymáhať
vo
vzťahu k poškodeným
tretím
osobám,
ako
talianska
vláda
tiež
uviedla
na
pojednávaní.
44.      Za
týchto
okolností
nemožno
vychádzať z toho,
že
tento
návrh
vyvoláva
otázku
priamej
uplatniteľnosti
článku 2
ods. 1
druhej
smernice v horizontálnom
vzťahu,
ale
skôr
sa
usiluje o výklad
jeho
ustanovení
na
účely
správneho
uplatnenia
(v súlade s právom
EÚ)
rovnocenného
ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
ako
aj
príslušných
ustanovení
vnútroštátneho
práva,
ktoré
sa
týkajú
právnej
sily
rozhodnutej
veci.
45.      Po
druhé
tento
návrh
sa
primárne
týka
dôsledkov
výnimky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
súvisiacej
so
spotrebiteľom v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami.
Komisia
však
vo
svojich
písomných
podaniach
poukázala
na
to,
že
ak
by
sa
vzťah
medzi
poisťovňou
Cattolica a PA
považoval
za
vzťah
medzi
predajcom
alebo
dodávateľom a spotrebiteľom v zmysle
smernice
93/13,
zásady
vyplývajúce z ochrany
stanovenej v tejto
smernici
by
sa
automaticky
uplatňovali
(vrátane
tých,
ktoré
sa
týkajú
výnimky
právnej
sily
rozhodnutej
veci).
Na
pojednávaní
sa
podrobne
diskutovalo
aj o vzájomnom
pôsobení
medzi
oboma
režimami.
46.      Vzhľadom
na
to a aby
bolo
jednoduchšie
orientovať
sa v nasledujúcej
analýze,
vykonám
svoje
posúdenie
použiteľnosti
výnimky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
rozvinutej v oblasti
ochrany
spotrebiteľa z hľadiska
konkrétnych
cieľov
právnej
úpravy
EÚ v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami v súlade s návrhom
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu.
Potom
sa
budem
zaoberať
vzťahom
(a možným
prekrývaním)
medzi
touto
oblasťou
práva a smernicou
93/13.(20)
2.      Príslušný legislatívny kontext
47.      Ako
som
uviedol
vyššie,
tento
oddiel
začnem
komentárom k pojmu
tretia
osoba
poškodená
dopravnou
nehodou v zmysle
právneho
režimu
EÚ o povinnom
poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel
(a).
Následne
sa
budem
venovať
postoju,
ktorý
má
právo
EÚ k účinkom
právnej
sily
rozhodnutej
veci
podľa
vnútroštátneho
práva
(b).
a)      Pojem tretia osoba poškodená dopravnou nehodou
48.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
rozsudok
Corte d’appello di
Catanzaro (Odvolací
súd
Catanzaro),
proti
ktorému
bol
podaný
ním
prejednávaný kasačný
opravný
prostriedok,
podľa
všetkého
porušil
právo
EÚ
tým,
že
odoprel
právo
na
odškodnenie
dedičom
osoby,
ktorá
počas
prepravy
ako
spolujazdec v motorovom
vozidle
(pre
ktoré
bola
príslušným
poistníkom)
zomrela
pri
dopravnej
nehode
vozidla, a preto
musí
byť
považovaná
za
tretiu
osobu
poškodenú
nehodou v zmysle
príslušných
pravidiel
EÚ v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami.
49.      V tomto
ohľade
po
prvé
pripomínam,
že
tieto
pravidlá
práva
EÚ
sledujú
dvojaký
cieľ:
„jednak
zabezpečiť
voľný
pohyb
tak
motorových
vozidiel,
ktoré
sa
obvykle
nachádzajú
na
území
Európskej
únie,
ako
aj
osôb
vo
vozidle, a jednak
zabezpečiť
porovnateľné
zaobchádzanie s poškodenými
účastníkmi
nehôd
spôsobených
týmito
vozidlami
bez
ohľadu
na
to,
kde
presne
na
území
Únie
došlo k nehode“.(21)
50.      Po
druhé,
pokiaľ
ide o osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
táto
záruka
porovnateľnej
ochrany,
Súdny
dvor
opakovane
uviedol,
že
jediné
povolené
rozlišovanie
je
medzi
vodičom a spolujazdcom.(22) Z toho
vyplýva,
že
všetci
cestujúci
musia
byť
chránení
podľa
pravidiel
práva
EÚ o poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami a ich
právne
postavenie
musí
byť
rovnaké
bez
ohľadu
na
to,
či
sú
zároveň
najmä
poistníkom.(23) Inými
slovami,
skutočnosť,
že
cestujúci
má
postavenie
poistníka,
neovplyvňuje
jeho
postavenie
tretej
osoby,
ktorá
bola
poškodená
nehodou(24) (hoci
takýto
cestujúci
nemôže
byť
zjavne
považovaný
za
tretiu
osobu v rámci
poistnej
zmluvy,
ktorá
sa
vzťahuje
na
vozidlo,
ktoré
malo
nehodu).
51.      Po
tretie
Súdny
dvor
rozhodol,
že
poisťovatelia
vo
všeobecnosti
nemajú
možnosť
odvolávať
sa
na
právne
predpisy
alebo
zmluvné
ustanovenia v úsilí
vylúčiť
odškodnenie
osôb
poškodených
nehodou.(25) Vysvetlil
tiež,
že
článok 2
ods. 1
druhej
smernice
iba
pripomína
túto
povinnosť
tým,
že
od
členských
štátov
požaduje,
aby
zabezpečili,
že
určité
právne
predpisy
alebo
ustanovenia
poistnej
zmluvy
budú
neplatné
(nevymožiteľné)
vo
vzťahu k tretím
osobám
poškodeným
nehodou.(26)
52.      Pripomínam,
že
kategórie
legislatívnych
alebo
zmluvných
ustanovení,
ktoré
normotvorca
EÚ
vyčlenil,
vylučujú
používanie
vozidiel
i)
osobami,
ktoré
nie
sú
výslovne
alebo
nevýslovne
oprávnené,
ii)
osobami,
ktoré
nevlastnia
preukaz
umožňujúci
im
viesť
príslušné
vozidlo, a iii)
osobami,
ktoré
porušujú
zákonné
technické
požiadavky
týkajúce
sa
stavu a bezpečnosti
vozidla
(predmet
prejednávanej veci). V tomto
kontexte
Súdny
dvor
zdôraznil,
že
jediná
výnimka z povinnosti
odškodniť
poškodené
tretie
strany
sa
týka
prvej
vyššie
uvedenej
kategórie,
pokiaľ
ide o osoby,
ktoré
dobrovoľne
vstúpili
do
vozidla,
ktoré
spôsobilo
škodu
alebo
ujmu,
pokiaľ
poisťovateľ
môže
preukázať,
že
vedeli,
že
vozidlo
bolo
odcudzené,(27) ako
vyplývalo z článku 2
ods. 1
druhého
pododseku druhej
smernice
(teraz
článok 13
ods. 1
druhý
pododsek smernice
2009/103).(28) Táto
výnimka
sa
zrejme v prejednávanej veci
neuplatní.
53.      Po
štvrté a nakoniec,
zatiaľ
čo
ustanovenia
práva
EÚ
týkajúce
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami
nemajú
za
cieľ
harmonizovať
pravidlá
členských
štátov
upravujúce
zodpovednosť
za
škodu
pri
dopravných
nehodách,
predpisy
členských
štátov
nesmú
zbaviť
účinnosti
predpisy
EÚ.(29) Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
že
to
by
nastalo,
keby
výlučne
na
základe
toho,
že
poškodený
prispel k vzniku
svojej
ujmy
na
zdraví,
vnútroštátne
pravidlá
založené
na
všeobecných a abstraktných
kritériách
buď
odopierali
poškodenému
právo
na
odškodnenie z povinného
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
používaním
motorových
vozidiel,
alebo
takéto
právo
neprimerane
obmedzovali.(30)
54.      Na
základe
toho
Súdny
dvor
rozhodol,
že
je
nezlučiteľná s právom
EÚ:
vnútroštátna
právna
úprava,
podľa
ktorej
povinné
poistenie
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
automobilom
nekryje
zodpovednosť
za
ujmu
na
zdraví
spôsobenú
osobám
(ktoré
boli
skutočnými
poškodenými
tretími
osobami)
cestujúcim v časti
motorového
vozidla,
ktorá
nebolo
projektovaná
ani
konštruovaná
so
sedadlami
pre
cestujúcich;(31) právna
úprava
umožňujúca
odmietnutie
alebo
neprimerané
obmedzenie
odškodnenia,
ktoré
má
poisťovateľ
vyplatiť
obeti
nehody,
ak
bola
táto
osoba
vlastníkom
vozidla a prispela k škode
alebo
ujme
na
zdraví
tým,
že
sa
rozhodla
nastúpiť
do
vozidla
napriek
tomu,
že
ho
riadila
osoba
pod
vplyvom
omamných
látok;(32) právna
úprava,
ktorá
automaticky
vylučuje z poistného
krytia
cestujúceho,
ktorý
bol
obeťou
dopravnej
nehody,
bol
poistený
na
vedenie
vozidla a zároveň
dal
povolenie
na
vedenie
tohto
vozidla
nepoistenému
vodičovi;(33) a nakoniec
právna
úprava
umožňujúca
poisťovateľovi
namietať
neplatnosť
poistnej
zmluvy z dôvodu
úmyselne
nepravdivých
vyhlásení
poistenej
osoby,
ktorá
bola
obeťou
dopravnej
nehody,
pri
uzavretí
tejto
poistky,
pokiaľ
ide o totožnosť
obvyklého
vodiča
dotknutého
vozidla.(34)
55.      Práve
vzhľadom
na
tieto
zásady
predkladajúci
vnútroštátny
súd
podľa
všetkého
považuje
skutočnosť,
že
Cattolica dokázala v skoršej
fáze
tohto
konania
získať
späť
sumy
vyplatené
navrhovateľom v spore
vo
veci
samej v súvislosti s nehodou,
ktorá
spôsobila
smrť
PA,
za
nezlučiteľnú s ustanovením
článku 2
ods. 1
druhej
smernice.
56.      Presné
dôsledky
judikatúry
uvedenej v bodoch 53 a 54
vyššie
pre
spor
vo
veci
samej
však
nie
sú
predmetom
tohto
návrhu, a preto
ich
tu
nebudem
podrobnejšie
skúmať.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
totiž
pýta,
či
musí
byť
takéto
preskúmanie
povolené
na
základe
práva
EÚ,
keďže
vnútroštátne
právo
ho
vylučuje z dôvodu
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci. V dôsledku
toho
sa
teraz
musím
zaoberať
výnimkami z vyššie
uvedeného
vyjadrenia
zásady
právnej
istoty,
ktoré
vyplývajú z práva
EÚ.
b)      Právo EÚ a vnútroštátne účinky právnej sily rozhodnutej veci
57.      Na
úvod
chcem
poukázať
na
to,
že
právo
EÚ
„vnútroštátnemu
súdu
neukladá
povinnosť
neuplatniť
vnútroštátne
procesné
normy,
na
základe
ktorých
nadobúda
súdne
rozhodnutie
právnu
silu
rozhodnutej
veci,
napriek
tomu,
že
by
sa
ich
neuplatnením
umožnila
náprava
vnútroštátnej
situácie
nezlučiteľnej s týmto
právom“.(35) Súdny
dvor
opakovane
upozornil
na
význam
zásady
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
ktorá
je,
jednoducho
povedané,
odôvodnená
záujmom o stabilitu
práva a právnych
vzťahov a riadnym
výkonom
spravodlivosti,(36) ako v podstate
pripomenuli
všetci
vedľajší
účastníci
tohto
konania.
58.      Zároveň
však
toto
pravidlo
nie
je
absolútne.
Otázka,
či
právo
EÚ
môže v niektorých
situáciách
požadovať,
aby
sa
nezohľadnili
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
(odchylne
od
všeobecného
pravidla
opísaného
vyššie),
musí
byť
vnímaná z hľadiska
zásad
ekvivalencie a efektivity,
ktoré
sú
rámcom
pre
výkon
procesnej
autonómie
členských
štátov v súlade s povinnosťou
lojálnej
spolupráce,
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ.(37)
59.      Zohľadnenie
týchto
dvoch
zásad
viedlo k určeniu
viacerých
výnimiek z vnútroštátnych
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci.
Výnimky,
ktoré
boli
stanovené
na
základe
zásady
efektivity
(ktorá
je
tu
jedinou
relevantnou
zásadou),(38) možno
rozdeliť
do
troch
širokých
kategórií.
60.      Prvá
kategória
sa
týka
výnimky
špecifickej
pre
oblasť
štátnej
pomoci, v ktorej
bola
táto
výnimka
odôvodnená
najmä
odkazom
na
rozdelenie
právomocí
medzi
Európskou
úniou a členskými
štátmi v tejto
oblasti
práva.(39) Druhá
kategória
sa
týka
situácií, v ktorých
sa
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
vykladajú
tak
široko,
že
bránia
dosiahnutiu
výsledkov v súlade s právom
EÚ v súvisiacich
prípadoch.(40) Súhlasím s fínskou
vládou a Komisiou v tom,
že
ani
jedna z týchto
dvoch
kategórií
výnimiek
sa v prejednávanej veci
neuplatní.
61.      Z dôvodov,
ktoré
uvediem
nižšie,
to
isté
nemožno
povedať o tretej
kategórii,
teda o výnimkách
týkajúcich
sa
ochrany
spotrebiteľa,
najmä
podľa
smernice
93/13 o nekalých
podmienkach v spotrebiteľských
zmluvách.
Táto
ochrana
zahŕňa
nasledujúce
dva
kľúčové
aspekty,
ktoré
sú v prejednávanej veci
relevantné.
62.      Po
prvé
Súdny
dvor
ustálene
pripomína,
že
„je
systém
ochrany
zavedený
smernicou
93/13
založený
na
myšlienke,
že
spotrebiteľ
sa v porovnaní s predajcom
alebo
dodávateľom
nachádza v znevýhodnenom
postavení,
pokiaľ
ide o vyjednávaciu
silu,
ako
aj o úroveň
informovanosti“.(41)
63.      Vzhľadom
na
takéto
znevýhodnené
postavenie
článok 6
ods. 1
smernice
93/13 v podstate
stanovuje,
že
nekalé
podmienky
nie
sú
pre
spotrebiteľa
záväzné,
pričom
ide o „kogentné
ustanovenie
smerujúce k nahradeniu
formálnej
rovnováhy,
ktorú
zmluva
nastoľuje
medzi
právami a povinnosťami
zmluvných
strán,
skutočnou
rovnováhou,
ktorá
medzi
nimi
môže
znovu
zaviesť
rovnosť“.(42) V rovnakom
duchu
Súdny
dvor
vysvetlil,
že
toto
ustanovenie
treba
považovať
za
rovnocenné s vnútroštátnymi
pravidlami,
ktoré
majú
charakter
pravidiel
verejného
poriadku v rámci
vnútroštátneho
právneho
poriadku,(43) a tiež
odkázal
na
„verejn[ý]
záuj[em],
ktorý
je
základom
ochrany,
ktorú
smernica
93/13
poskytuje
spotrebiteľom“.(44) Práve
požiadavka
na
obnovenie
skutočnej
rovnosti
medzi
stranami
znamená
pre
vnútroštátne
súdy
povinnosť z vlastnej
iniciatívy
posúdiť
(ak
je
to
potrebné),
či
je
zmluvné
ustanovenie
patriace
do
pôsobnosti
smernice
93/13
nekalé.(45)
64.      Po
druhé,
ak
bola
táto
povinnosť
porušená a zákonnosť
sporného
zmluvného
ustanovenia
sa
považuje
za
implicitne a právoplatne
určenú
(ak
nebola
vznesená a riadne
preskúmaná
otázka
zákonnosti),
vnútroštátny
účinok
právnej
sily
rozhodnutej
veci
nemôže
zabrániť
následnému
súdnemu
preskúmaniu.(46) Tento
dôsledok
vyplýva z povinnosti
členských
štátov
zabezpečiť
„primerané a účinné
prostriedky,
ktoré
by
zabránili
súvislému
uplatňovaniu
nekalých
podmienok v [spotrebiteľských]
zmluvách“,
ktorá
je
stanovená v článku 7
ods. 1
smernice
93/13 a ktorá
podľa
Súdneho
dvora
potvrdzuje
zásadu
účinnej
súdnej
ochrany,
ktorú
tiež
odráža
článok 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie.(47)
65.      Súdny
dvor
rozvinul
vyššie
uvedené
zásady
najmä v kontexte
„zjednodušených“
súhrnných
postupov,
akými
sú
tie,
ktoré
sa
týkajú
exekúcie
hypoték a vydávania
alebo
vymáhania
platobných
príkazov.(48) Zároveň
však
vysvetlil,
že
sa
uplatňujú v rámci
riadnych
konaní,
ktoré
môžu
zahŕňať
niekoľko
fáz,
na
ktorých
sa
spotrebitelia
zúčastnili a ktoré
neboli
ovplyvnené
obmedzujúcim
pravidlom
vnútroštátneho
procesného
práva,
ktoré
by
týmto
spotrebiteľom
nadmerne
sťažilo
alebo
znemožnilo
výkon
práv. Z nedávneho
rozsudku
Súdneho
dvora
Soledil (ktorý
sa
týkal
prípadu
zahŕňajúceho
niekoľko
fáz
riadneho
konania s účasťou
spotrebiteľov)
totiž
vyplýva,
že
práve
(samotné)
nepreskúmanie
možnej
nekalej
povahy
príslušných
zmluvných
podmienok
vnútroštátnym
súdom
viedlo k takému
nadmernému
sťaženiu
alebo
znemožneniu.(49)
66.      Po
pripomenutí
týchto
skutočností
sa
teraz
budem
zaoberať
jadrom
veci a preskúmam,
či
vyššie
opísané
zásady,
rozvinuté v oblasti
ochrany
spotrebiteľa,
musia
analogicky
platiť
za
okolností
sporu
vo
veci
samej,
čo
povedie k tomu,
že
nie
je
možné
prihliadať
na
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci.
3.      Právna sila rozhodnutej veci za okolností prejednávanej veci
67.      Aby
som
zaujal
stanovisko k prvej
prejudiciálnej
otázke,
ako
je
zhrnuté v predchádzajúcom
bode,
podrobnejšie
preskúmam
odôvodnenie
výnimky z právnej
sily
rozhodnutej
veci
súvisiacej
so
spotrebiteľom,
ktorá,
ako
vysvetlím,
úzko
súvisí s povinnosťou
preskúmania
ex offo rozvinutou v tej
istej
oblasti
práva
(a).
Na
základe
toho
vysvetlím,
že
keďže
táto
povinnosť
sa
podľa
môjho
názoru
nevzťahuje
na
oblasť
práva,
ktorá
je
predmetom
prejednávanej veci,
nemôže
sa
uplatniť
ani
vyššie
uvedená
výnimka z právnej
sily
rozhodnutej
veci
(b).
Pre
úplnosť,
ak
by
Súdny
dvor
nesúhlasil s mojou
analýzou,
sa
budem
zaoberať
pojmom
„úplná
nečinnosť“
spotrebiteľa,
ako
je
naznačené v druhej
prejudiciálnej
otázke
(c), a následne
uvediem
niekoľko
záverečných
poznámok o vzťahu
medzi
smernicou
93/13 a oblasťou
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami
(d).
a)      Dvojaké odôvodnenie výnimky z právnej sily rozhodnutej veci v spotrebiteľských záležitostiach
68.      Už
som
uviedol,
že
ochrana
spotrebiteľov
požadovaná
smernicou
93/13
viedla
Súdny
dvor k tomu,
že
postupne
rozvinul
široko
definovanú
výnimku z pravidla
právnej
sily
rozhodnutej
veci.
Súdny
dvor v podstate
vysvetlil,
že
bez
tejto
výnimky
by
táto
ochrana
bola
„neúplná a nedostatočná“,
ak
by
súdy
nepreskúmali
možnú
nekalú
povahu
príslušných
zmluvných
podmienok.(50)
69.      Keďže
najmä
cestujúci,
ktorí
sú
obeťami
dopravných
nehôd,
sú
považovaní
za
zraniteľné
strany,(51) vzniká
otázka,
či
ochrana,
ktorú
majú
získať
podľa
právnej
úpravy
EÚ v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami,
musí
viesť k uplatneniu
rovnakej
výnimky z právnej
sily
rozhodnutej
veci.
70.      Cattolica a talianska a fínska
vláda
obhajujú
zápornú
odpoveď.
Komisia
uznáva
tvrdenia
pre
aj
proti
takému
rozšírenému
uplatneniu,
pričom
na
pojednávaní
uviedla,
že
uprednostňuje,
aby
sa
výnimka z právnej
sily
rozhodnutej
veci
týkajúca
sa
spotrebiteľa
rozšírila
na
oblasť,
ktorá
je
predmetom
prejednávanej veci.
71.      Chcem
poukázať
na
to,
že
ako
prvý
krok
možno
vyššie
uvedenú
otázku
riešiť s odkazom
na
tradičnú
analýzu
obmedzení,
ktoré
môže
Európska
únia
uložiť
procesnej
autonómii
členských
štátov
(ako
som
uviedol v bode 58
vyššie). Z tohto
hľadiska
pripomínam,
že v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nič
nenaznačuje
obmedzujúce
pravidlo
vnútroštátneho
práva,
ktoré
by
osobám
poškodeným
dopravnými
nehodami
(alebo
ich
dedičom)
nadmerne
sťažilo
alebo
znemožnilo
presadzovanie
ich
práv.(52)
72.      Už
som
však
vysvetlil,
že
kľúčovým
prvkom
vyplývajúcim z judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
právnej
sily
rozhodnutej
veci v kontexte
smernice
93/13
je
vysvetlenie,
že
ak
vnútroštátny
súd
primerane
nepreskúmal
zmluvné
podmienky,(53) účinnosť
ochrany,
ktorá
má
byť
poskytnutá
spotrebiteľovi,
sa
považuje
za
narušenú. Inými
slovami,
záver,
že
zásada
efektivity
bola
porušená
(čo
si
vyžaduje,
aby
sa
neprihliadalo
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci),
nezávisí
od
určenia
zvlášť
obmedzujúceho
procesného
pravidla,
ktoré
by
bolo
„zodpovedné“
za
ťažkosti
spotrebiteľa
pri
ochrane
jeho
práv.
Samotná
skutočnosť,
že
vnútroštátny
súd
nepreskúmal, v prípade
potreby
ex
offo,
možnú
nekalú
povahu
príslušného
zmluvného
ustanovenia,
postačuje
na
vyvodenie
takého
záveru
bez
ohľadu
na
to,
či
spotrebiteľ
čelil
špecifickým
procesným
prekážkam
(napríklad
extrémne
krátkej
lehote
na
podanie
žaloby
alebo
vyjadrenia k žalobe),
čo
mu
„nadmerne
sťažuje“
primeranú
obhajobu
jeho
veci
alebo
seba
samého a namietanie
nekalej
povahy
sporného
ustanovenia.
Pripomínam,
že
tento
záver
platí
aj
bez
ohľadu
na
to,
či
boli
príslušné
konania
svojou
povahou
obzvlášť
rýchle
(vydávanie
alebo
vymáhanie
platobných
príkazov,
hypotekárne
konania)
alebo
či
boli
bežné.(54)
73.      Ďalej
pripomínam,
že
obe
povinnosti
(vykonať
preskúmanie
ex
offo, a ak
takéto
preskúmanie
neprebehlo,
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci)
vznikli
postupne v právnom
rámci,
ktorý
odráža
obavy
týkajúce
sa
verejného
poriadku
alebo
verejného
záujmu,(55) kde
sú
obe
povinnosti
úzko
prepojené.  Súdny
dvor
totiž
poukázal
na
to,
že
„povinnosť…
preskúmania
ex
offo je
odôvodnená
povahou a významom
verejného
záujmu,
ktorý
je
základom
ochrany,
ktorú
smernica
93/13
priznáva
spotrebiteľom,
takže
účinné
preskúmanie
prípadnej
nekalej
povahy
zmluvných
podmienok,
ako
to
vyžaduje
táto
smernica,
nemožno
zaručiť,
ak
by
sa
právna
sila
rozhodnutej
veci
vzťahovala
na
súdne
rozhodnutia, v ktorých
sa
takéto
preskúmanie
neuvádza“.(56)
74.      Je
pravda,
že
existencia
povinnosti
vykonať
ex offo preskúmanie
vymožiteľnosti
doložky o vylúčení
nie
je v spore
vo
veci
samej
spochybňovaná,
lebo
navrhovatelia
túto
záležitosť
sami
predložili
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu.(57) Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
na
vyvodenie
záveru,
že
výnimka z právnej
sily
rozhodnutej
veci
sa
uplatňuje v kontexte
druhej
smernice,
je
potrebné
najprv
preukázať,
že
verejný
záujem,
na
ktorom
je
táto
smernica
založená,
si
vyžaduje,
aby
vnútroštátne
súdy
bez
návrhu
preskúmali
vymožiteľnosť
konkrétneho
ustanovenia
poistnej
zmluvy
(pričom
ako
poznamenala
Komisia,
túto
problematiku
zatiaľ
Súdny
dvor
nepreskúmal
vo
svojej
judikatúre).
Inými
slovami
povinnosť
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
nemožno
konštatovať
bez
súčasného
určenia
povinnosti
vnútroštátneho
súdu
preskúmať
príslušnú
právnu
otázku
ex
offo.
75.      Preto
sa
budem
zaoberať
otázkou,
či
odôvodnenie
ochrany,
ktorá
má
byť
poskytnutá
osobám
poškodeným
dopravnými
nehodami,
vyvoláva
povinnosť
vnútroštátnych
súdov z vlastnej
iniciatívy
preskúmať,
či
sa
poisťovateľ
môže
voči
takýmto
osobám
odvolávať
na
doložku,
ktorá
vylučuje z poistného
krytia
škodu
alebo
ujmu
na
zdraví
spôsobenú v určitých
situáciách
(napríklad v prípade
nelegálnej
prepravy).
Toto
objasnenie
mi
umožní
venovať
sa
otázke,
či
navyše v tomto
legislatívnom
rámci
vzniká
aj
výnimočná
povinnosť
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci.
b)      Dvojaké odôvodnenie v oblasti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami
76.      Na
úvod
pripomínam,
že
podľa
práva
EÚ
neexistuje
všeobecná
povinnosť,
aby
vnútroštátne
súdy
bez
návrhu
preskúmali
porušenie
práva
EÚ
bez
ohľadu
na
význam
daného
ustanovenia
pre
právny
poriadok
EÚ,
ak
majú
strany
skutočnú
príležitosť
namietať
také
porušenie
na
vnútroštátnom
súde.(58) Tento
postoj
možno
vysvetliť
tým,
že
najmä v civilnom
konaní
je
zvyčajne
na
stranách,
aby
prevzali
iniciatívu,
zatiaľ
čo
súdy
nie
sú
povinné
namietať
konkrétne
porušenie
ex
offo,
ak
by
to
znamenalo
prekročiť
rámec
konania. V dôsledku
toho
Súdny
dvor
požaduje,
aby
vnútroštátne
súdy
konali z vlastnej
iniciatívy
na
základe
práva
EÚ
len
vo
výnimočných
prípadoch,
keď
je
to
odôvodnené
verejným
záujmom.(59)
77.      Už
som
vysvetlil,
že
to
platí
najmä v oblasti
ochrany
spotrebiteľa,
konkrétnejšie v situáciách
patriacich
do
pôsobnosti
smernice
93/13.
Súdny
dvor
túto
povinnosť
rozšíril
aj
na
situácie
podľa
iných
aktov
spotrebiteľského
práva
EÚ.(60) Oblasť
ochrany
spotrebiteľa
je,
pokiaľ
viem,
jedinou
oblasťou v širšej
problematike
civilných
záležitostí
upravených
právom
EÚ,
kde
Súdny
dvor
konštatoval
existenciu
takej
povinnosti
(v prípadoch,
keď
takáto
povinnosť
nie
je
výslovne
stanovená
príslušnou
legislatívou
EÚ).
78.      Ďalšie
výnimky
sú
definované v oblasti
prisťahovaleckého a azylového
práva,
kde
Súdny
dvor
odôvodnil
tento
prístup
absolútnou
povahou
práva
na
ochranu
(zákaz
mučenia
alebo
neľudského a ponižujúceho
zaobchádzania
či
trestu v kontexte
prijatia
rozhodnutia o návrate),(61) jeho
významom v spojení
so
špecifickým
legislatívnym
režimom
(právo
na
slobodu v kontexte
zadržania v prisťahovaleckých a azylových
záležitostiach)(62) a legislatívnou
definíciou
harmonizovaného
rozsahu
súdneho
preskúmania
(žiadosti o medzinárodnú
ochranu
zamietnuté
na
základe
pojmu
„bezpečná
krajina
pôvodu“).(63)
79.      Naopak,
Súdny
dvor
odmietol
dospieť k rovnakému
záveru v rozsudku
K.B. a F.S. v kontexte
trestného
konania, v ktorom
podozriví
neboli
riadne
informovaní o svojich
procesných
právach
(najmä o práve
nevypovedať
proti
sebe
samému).(64) Súdny
dvor
výslovne
odmietol
preniesť
do
tejto
oblasti
práva
zásady
rozvinuté v súvislosti
so
smernicou
93/13,
pričom
vysvetlil,
„že
právne
vzťahy,
ktoré
sú
predmetom
režimu
týkajúceho
sa
ochrany
spotrebiteľa,
sú
natoľko
odlišné
od
právnych
vzťahov, o ktoré
ide v rámci
trestných
konaní…,
že
nie
je
možné
jednoducho
len
uplatniť
zásady
stanovené v oblasti
nekalých
podmienok
na
oblasť
procesných
záruk v trestných
konaniach“.(65)
80.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené,
kam
treba
umiestniť
oblasť
práva,
ktorej
sa
týka
prejednávaná vec?
81.      Na
zodpovedanie
tejto
otázky
je
užitočné
pripomenúť,
že
špecifickosť
„zásad
stanovených v oblasti
nekalých
podmienok“,
na
ktoré
odkazuje
rozsudok
K.B. a F.S.,
závisí
od
potreby
identifikovanej
Súdnym
dvorom, a to
nahradiť
rovnováhu
medzi
stranami
stanovenú
zmluvou
skutočnou
rovnosťou,
pričom
táto
potreba
vyplýva
zo
znevýhodneného
postavenia
spotrebiteľov
voči
predajcovi
alebo
dodávateľovi,
pokiaľ
ide o informovanosť a vyjednávaciu
silu.
82.      Na
základe
toho,
aby
skúmaná
výnimka z právnej
sily
rozhodnutej
veci
mohla
byť
„prenesená“
do
oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami,
je
teda
potrebné
určiť
rovnaký
alebo
podobný
ochranný
dôvod.
83.      Ako
tvrdila
Komisia, v zásade
niet
pochýb,
že
pravidlo
uvedené v článku 2
ods. 1
druhej
smernice
predstavuje
prejav
silnej
legislatívnej
politiky
podporujúcej
ochranu
obetí
dopravných
nehôd.
To
je,
ako
som
už
uviedol,
jeden z dvoch
hlavných
cieľov
tejto
právnej
úpravy,(66) ktorý
normotvorca
„konštantne
sledoval a posilňoval“.(67) Hoci
špecifické
prvky
tejto
ochrany
boli
pridané v období
po
skutkových
okolnostiach
sporu
vo
veci
samej,
tento
dôraz
jasne
existoval v čase
skutkových
okolností,
čo
dokazuje
napríklad
piate
odôvodnenie
tretej
smernice,
ktoré
označuje
cestujúcich
za
„zvlášť
zraniteľn[ú]
kategóri[u]
potenciálnych
obetí“.(68)
84.      Tento
cieľ
môže
byť
nepochybne
vnímaný
ako
odraz
zvlášť
dôležitej
verejnej
politiky
analogicky s úvahami
Súdneho
dvora o povahe
politiky
ochrany
spotrebiteľov
(pozri
bod 63
vyššie).
85.      Ak
by
sa
to
akceptovalo,
ďalej
možno
uviesť,
že
pokiaľ
ide o kritériá
slabšej
„informovanosti a vyjednávacej
sily“,
na
ktoré
sa
odkazuje v kontexte
smernice
93/13,
obete
dopravných
nehôd
sú v skutočnosti v ešte
ťažšej
situácii
než
spotrebitelia.
Ak
sú
totiž
obeťami
skutočné
tretie
strany
vo
vzťahu k vozidlu
zapojenému
do
nehody
(čo
je
podľa
mňa
typický
scenár),
nebudú
poznať
totožnosť
poisťovateľa
(nieto
ešte
obsah
poistnej
zmluvy).(69) To
by
mohlo
ďalej
viesť k názoru,
že
bez
súdneho
preskúmania
vymožiteľnosti
podmienok
tejto
poistnej
zmluvy
ex
offo by
ochrana,
na
ktorú
majú
tieto
osoby
nárok,
bola
„neúplná a nedostatočná“(70) (analogicky s konštatovaniami
týkajúcimi
sa
záležitostí,
ktoré
patria
najmä
pod
smernicu
93/13).
86.      Napriek
tomu
by
som z nasledujúcich
dôvodov
neodporúčal
prijať
tento
postoj.
87.      Po
prvé
niet
pochýb o tom,
že
obete
dopravných
nehôd
môžu
čeliť
ťažkým a tragickým
situáciám,
nad
ktorými v zásade
nemajú
nijakú
kontrolu.(71) Práve
toto
zraniteľné
postavenie
je
dôvodom,
pre
ktorý
normotvorca
EÚ
postupne
posilňuje
rôzne
aspekty
ich
ochrany.
Zistená
potreba
chrániť
osobu v zraniteľnej
situácii
však
sama
osebe
nepostačuje
na
vznik
povinnosti
vnútroštátnych
súdov
preskúmať
bez
návrhu
právnu
otázku.
Podľa
môjho
názoru
to
jasne
vyplýva z vyššie
uvedeného
rozsudku
K.B. a F.S.,
ktorý,
aby
som
to
zhrnul,
sa
týkal
osoby
podozrivej z trestnej
činnosti,
ktorej
procesné
práva
porušili
orgány
činné v trestnom
konaní.
Niet
pochýb o tom,
že
osoba,
ktorá
čelí
orgánom
činným v trestnom
konaní,
má
pomerne
slabé
postavenie,
pričom
dôsledky
nezákonného
konania
štátnych
orgánov
môžu
byť
pre
ňu
zvlášť
závažné.
Napriek
tomu
povinnosť
vykonať
preskúmanie
spornej
procesnej
vady
ex
offo nemohla
byť
uložená
na
základe
zásad
vyplývajúcich
zo
smernice
93/13, a to v podstate
vzhľadom
na
špecifickosť
kontextu, v ktorom
boli
tieto
zásady
rozvinuté,
ako
som
uviedol
vyššie.
88.      V tomto
ohľade
na
rozdiel
od
smernice
93/13 a ako v podstate
tvrdila
talianska
vláda
na
pojednávaní,
pravidlá v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami
nemajú
za
cieľ
udržiavať
rovnováhu
medzi
zmluvnými
právami a povinnosťami
strán a zabrániť
používaniu
zmluvných
podmienok z dôvodu,
že
spôsobujú
„napriek
požiadavke
dôvery…
značnú
nerovnováhu v právach a povinnostiach
strán
vzniknutých
na
základe
zmluvy,
ku
škode
spotrebiteľa“.(72)
89.      Hoci
totiž
článok 2
ods. 1
druhej
smernice
požaduje
relatívnu
neplatnosť
(nevymožiteľnosť
voči
poškodeným)
určitých
podmienok
zahrnutých v poistnej
zmluve,
cieľom
nie
je
náprava
zmluvnej
nerovnováhy
medzi
poisťovateľom a poškodenou
treťou
stranou
(lebo v typickom
scenári
medzi
týmito
dvoma
stranami
jednoducho
zmluva
neexistuje),(73) ale
ochrana
poškodeného
pred
právnymi
účinkami
týchto
podmienok
(ktoré
by
zabránili
obeti
získať
odškodnenie
za
spôsobenú
škodu a ujmu
na
zdraví)
bez
ohľadu
na
prípadný
zmluvný
vzťah
medzi
týmito
dvoma
stranami.
Táto
špecifická
ochranná
logika
je
zvlášť
zrejmá
pri
skúmaní
tej
časti
článku 2
ods. 1
druhej
smernice,
ktorá
požaduje
relatívnu
neplatnosť
(nevymožiteľnosť)
právnych
predpisov s vylučujúcimi
účinkami
opísanými v tomto
ustanovení
(a v bode 52
vyššie) – právnych
predpisov,
ktoré
zo
svojej
podstaty
existujú
nezávisle
od
vôle
strán.
90.      V súvislosti s vyššie
uvedeným
ochrana
poškodených
tretích
strán
neznamená,
že
podmienky
(alebo
právne
predpisy),
ktoré
vylučujú
najmä
nelegálnu
prepravu z poistného
krytia,
treba
ako
také
považovať
za
nezákonné.
Naopak,
skutočnosť,
že k nehode
došlo v dôsledku
nelegálnej
prepravy,
zostáva
podľa
môjho
názoru
relevantným
faktorom
vo
vzťahu
medzi
poisťovateľom a poistníkom
(lebo
právne
účinky
sa
majú
vylúčiť
len
vo
vzťahu k poškodenému).(74)
91.      Z tohto
pohľadu
sa
logika,
ktorou
sa
riadi
článok 6
ods. 1
smernice
93/13
na
jednej
strane,
výrazne
líši
od
logiky
článku 2
ods. 1
druhej
smernice
na
druhej
strane,
pokiaľ
ide o „sankciu“,
ktorú
požadujú v súvislosti s „problematickými“
zmluvnými
podmienkami.
Hoci
prvé
ustanovenie
požaduje,
aby
nekalá
zmluvná
podmienka
nezaväzovala
spotrebiteľa
ako
jednu
zmluvnú
stranu
(v dôsledku
jej
vnútornej
nezákonnosti), o tento
výsledok
sa
neusiluje
článok 2
ods. 1
druhej
smernice,
ktorý
požaduje,
aby
dané
ustanovenia
nevyvolávali
právne
účinky
voči
obetiam
dopravných
nehôd,
ktoré
sú
zväčša
tretími
stranami
poistnej
zmluvy.
92.      Opäť,
tento
rozdiel v logike,
ktorá
stojí
za
článkom 6
ods. 1
smernice
93/13 a článkom 2
ods. 1
druhej
smernice,
nie
je z absolútneho
hľadiska
nezlučiteľný s tvrdením,
že
súdne
preskúmanie
ex
offo by
malo
byť
potrebné
na
zabezpečenie
primeranej
ochrany
poškodeného.
Ako
som
už
uviedol,
rovnaká
(ak
nie
horšia)
asymetria
informácií
existuje
vo
vzťahu
medzi
poškodeným a poisťovateľom v porovnaní
so
vzťahmi,
ktoré
patria
pod
smernicu
93/13.
Tento
rozdiel
je
však
podľa
môjho
názoru
dostatočným
dôvodom
na
podporu
tvrdenia,
že
ochranná
logika
špecifická
pre
smernicu
93/13
so
svojimi
právnymi
dôsledkami
jednoducho
neexistuje v rámci
pravidiel
EÚ o poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami.
93.      Po
druhé
bez
ohľadu
na
vyššie
uvedené
pripomínam,
že
požiadavku
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
Súdny
dvor
spojil s povinnosťou
členských
štátov
uvedenou v článku 7
ods. 1
smernice
93/13.
Podľa
tohto
ustanovenia
členské
štáty
zabezpečia,
aby
„existovali
primerané a účinné
prostriedky,
ktoré
by
zabránili
súvislému
uplatňovaniu
nekalých
podmienok v zmluvách
uzatvorených
so
spotrebiteľmi
zo
strany
predajcov
alebo
dodávateľov“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Takáto
povinnosť
nie
je
uložená v súvislosti s takými
doložkami o vylúčení, o akú
ide v spore
vo
veci
samej,
ako
uviedla
talianska a fínska
vláda a ako
uznáva
Komisia.
94.      Článok 2
ods. 1
druhej
smernice
totiž
požaduje
prijatie
„vhodn[ých]
opatren[í],
aby
sa
zabezpečilo,
že
všetky
právne
predpisy
alebo
zmluvné
ustanovenia
obsiahnuté v poistnej
zmluve“,
ktoré
vylučujú z poistného
krytia
najmä
nelegálnu
prepravu,
„sa
považujú…
za
neplatné,
pokiaľ
ide o nároky
tretích
osôb
poškodených
nehodou“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Toto
znenie
sa
zjavne
viac
približuje k zneniu
článku 6
ods. 1
smernice
93/13(75) v tom
zmysle,
že
oba
sa
usilujú
zabezpečiť,
aby
sporné
ustanovenie
nevyvolávalo
záväzné
účinky
(prinajmenšom)
voči
dotknutej
zraniteľnej
strane
(v danom
prípade).
95.      Naopak,
článku 2
ods. 1
druhej
smernice
chýba
systémovejší a odstrašujúci
rozmer
článku 7
ods. 1
smernice
93/13,
ktorý
vyzýva
členské
štáty,
aby
zabránili
používaniu
nekalých
podmienok
(vo
všeobecnosti). Z tohto
pohľadu
možno
výnimku z právnej
sily
rozhodnutej
veci
vykladať v tom
zmysle,
že
plní
funkciu
odrádzania
predajcov
alebo
dodávateľov
od
zahrnutia
nekalých
podmienok
do
zmlúv
tým,
že
im
odopiera
výhodu
právnej
istoty,
ktorá
by
inak
vyplývala z právoplatnosti
súdneho
rozhodnutia v ich
prospech
(rozhodnutie
prijaté
bez
preskúmania,
či
je
daná
podmienka
nekalá v zmysle
smernice
93/13).
Tento
rozmer
nie
je
prítomný v článku 2
ods. 1
druhej
smernice,
lebo,
ako
už
bolo
uvedené,
cieľom
je
zabezpečiť,
aby
poškodená
tretia
strana,
ktorá
(zvyčajne)
nemá
zmluvný
vzťah s poisťovateľom,
bola
poisťovateľom
odškodnená
bez
ohľadu
na
prípadnú
doložku o vylúčení.
Naopak,
toto
ustanovenie
sa
neusiluje
úplne
zakázať
doložky o vylúčení.
96.      Keďže
judikatúra
Súdneho
dvora
týkajúca
sa
požiadavky
na
zrušenie
právnej
sily
rozhodnutej
veci
je
napojená
na
tento
špecifický
preventívny a systémový
aspekt
režimu
smernice
93/13
(aby
sa
zabezpečilo,
že
nekalé
podmienky
sa
všeobecne
nebudú
používať,
okrem
vylúčenia
ich
právnych
účinkov v danej
veci) a keďže
tento
postoj
predstavuje
výnimku z hlavného
pravidla,
podľa
ktorého
musí
byť
rešpektovaná
právoplatnosť
súdneho
rozhodnutia,
domnievam
sa,
že
zrušenie
právnej
sily
rozhodnutej
veci
nie
je
potrebné
za
okolností
sporu
vo
veci
samej,
kde
sa
nesleduje
podobný
systémový
cieľ.(76)
97.      Po
tretie a nakoniec
sa
mi
zdá,
že
keď
Súdny
dvor
požaduje
taký
ďalekosiahly
krok,
akým
je
preskúmanie
ex
offo (a v opačnom
prípade
zrušenie
právnej
sily
rozhodnutej
veci), v situácii,
ktorá v zásade
patrí
do
procesnej
autonómie
členských
štátov
(keďže
neexistuje
nijaké
legislatívne
ustanovenie v tomto
smere),
nevyhnutne
vychádza
zo
špecifickej
úlohy
spotrebiteľov
pri
fungovaní
vnútorného
trhu
(pri
nadobúdaní
tovarov a služieb),(77) ako
aj z predpokladu,
že
neznalosť
platných
pravidiel
ich
môže
odradiť
od
nákupu
tovarov
alebo
služieb v inom
členskom
štáte.(78) Zároveň
bola
existencia
harmonizovaných
pravidiel o nekalých
podmienkach
označená
ako
dôležitý
nástroj
na
udržanie
nedeformovanej
hospodárskej
súťaže(79) a na
posilnenie
hospodárskej
súťaže
medzi
predajcami a dodávateľmi,
čím
sa
zväčší
výber
pre
spotrebiteľov.(80)
98.      Právna
úprava v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami
je
samozrejme
aj
nástrojom
prispievajúcim k fungovaniu
vnútorného
trhu a najmä k voľnému
pohybu
vozidiel a osôb,
ako
je
uvedené v príslušných
smerniciach.(81) Zároveň
však
bolo
uznané,
že
táto
harmonizácia
síce
sleduje
dvojaký
cieľ
pripomenutý v bode 49
vyššie
(zabezpečiť
voľný
pohyb
vozidiel a osôb v nich
cestujúcich a zaručiť
porovnateľné
zaobchádzanie
pre
obete
nehôd),
zameriava
sa
však
najmä
na
ochranu
obetí
dopravných
nehôd,
čo
je
zároveň
deklarovaným
účelom
(predtým
existujúcich)
hraničných
kontrol
povinného
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
používaním
motorových
vozidiel.(82) V rovnakom
duchu
Komisia
na
pojednávaní
poukázala
na
to,
že
povinnosť
povinného
krytia
(zabezpečujúca,
že
všetky
vozidlá
bežne
sa
nachádzajúce
na
území
daného
členského
štátu
majú
poistenie
zodpovednosti
za
škodu)(83) a priamy
nárok,
ktorý
musia
mať
obete
voči
poisťovateľovi
zodpovednej
osoby
(požiadavka,
ktorá
bola
neskôr
pridaná k skutkovým
okolnostiam
sporu
vo
veci
samej),(84) tvoria
ústredné
prvky
spornej
právnej
úpravy.
99.      Hoci
nechcem
znižovať
význam
tohto
cieľa a osobných
ťažkostí,
ktoré
dopravné
nehody
spôsobujú
obetiam,
zdá
sa
mi,
že
tento
dôvod,
hoci
opäť
súvisí s vnútorným
trhom,
nie
je
tak
hlboko
zakorenený v sledovaní
cieľa
vnútorného
trhu
ako v prípade
harmonizácie
požadovanej
smernicou
93/13
(ktorá,
ako
bolo
vysvetlené,
priamo a okamžite
zlepšuje
obchodné
transakcie).
Tento
dôvod
je v každom
prípade
opäť
jednoducho
odlišný v tom,
čo
sa
usiluje
dosiahnuť.
To
spolu s vyššie
uvedenou
výnimočnou
odchýlkou
od
štandardného
fungovania
práva,
ktorú
predstavuje
požiadavka
na
preskúmanie
ex
offo a zrušenie
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
poskytuje
ďalšie
odôvodnenie,
prečo
by
sa
tieto
výnimky
rozvinuté
najmä
podľa
smernice
93/13
nemali
rozširovať
na
oblasť
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami.
100. Zo
všetkých
týchto
dôvodov a vzhľadom
na
to,
že
normotvorca
sa
nerozhodol
zahrnúť
do
tohto
legislatívneho
rámca
ustanovenie o rozsahu
súdneho
preskúmania,
zastávam
názor,
že
povinnosť
vykonať
preskúmanie
ex
offo je
lepšie
posudzovať z hľadiska
zásady
efektivity
(a ekvivalencie),
ako
je
tradične
chápaná a pripomenutá v bode 58
vyššie. V súlade s týmto
prístupom
by
povinnosť
súdov
preskúmať
problematiku
bez
návrhu
vznikla
len
vtedy,
ak
posúdenie
platného
procesného
pravidla
vedie k záveru,
že
dotknutý
poškodený
nemal
skutočnú
príležitosť
vzniesť
takúto
námietku
na
vnútroštátnom
súde.
Rovnaké
úvahy
by
sa
potom
mali
analogicky
uplatniť
aj
na
otázku,
či
treba
vylúčiť
uplatnenie
účinkov
právnej
sily
rozhodnutej
veci,
ak
relatívna
nevymožiteľnosť
takej
doložky,
aká
je
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
nebola
preskúmaná,
lebo,
ako
som
vysvetlil
vyššie,
oba
aspekty
sú
úzko
prepojené.
101. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy a v rámci
odpovede
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
sa
domnievam,
že
článok 2
ods. 1
druhej
smernice
by
sa
mal
vykladať v tom
zmysle,
že
nevylučuje
vnútroštátnu
právnu
úpravu,
ktorá z dôvodu,
že
rozsudok
nadobudol
právnu
silu
rozhodnutej
veci,
bráni
strane v neskoršej
fáze
toho
istého
súdneho
konania
prvýkrát
namietať
neplatnosť
(nevymožiteľnosť)
doložky
zmluvy o poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami v zmysle
tohto
ustanovenia,
pokiaľ
nijaké
pravidlo
vnútroštátneho
procesného
práva
nespôsobilo,
že
by
bolo
pre
túto
stranu
nadmerne
ťažké
alebo
nemožné
vzniesť
túto
námietku v skoršej
fáze
konania, v ktorej
túto
otázku
mohli
preskúmať
vnútroštátne
súdy.
c)      Scenár „úplnej nečinnosti“ strany
102. Pre
úplnosť, a pokiaľ
by
Súdny
dvor
nesúhlasil s mojou
vyššie
uvedenou
analýzou,
sa
teraz
budem
zaoberať
druhou
otázkou,
ktorou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
má
na
posúdenie
povinnosti
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci  podľa
vnútroštátneho
práva – keby
sa
táto
povinnosť
preukázala – vplyv
skutočnosť,
že
podľa
neho
navrhovatelia v spore
vo
veci
samej
„vystupovali
úplne
pasívne“,
keď
nenapadli
uplatniteľnosť
doložky o vylúčení v skoršej
fáze
súdneho
konania.
103. Odpoveď
na
túto
otázku
je
podľa
mňa
pomerne
priamočiara.
104. Po
prvé
pojem
„celková
pasivita“
(alebo
„úplná
nečinnosť“)
bol
rozvinutý v rozsudku
Asturcom Telecomunicaciones a v následnej
judikatúre v kontexte
mimoriadnej
povinnosti
neprihliadať
na
vnútroštátne
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci.(85) Ako
uvádza
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
konkrétnejšie
označuje
„výnimku z tejto
výnimky“.
Na
vysvetlenie,
ak
mimoriadna
povinnosť
súdu
neprihliadať
na
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci v zásade
vzniká s cieľom
chrániť
spotrebiteľa,
ale
tento
spotrebiteľ
zostáva
dotknutom
konaní
úplne
nečinný,
povinnosť
neprihliadať
na
právnu
silu
rozhodnutej
veci
sa
neuplatňuje a situácia
sa
vracia
do
štandardného
stavu, v ktorom
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
zostávajú
nedotknuté.
105. Po
druhé
mi
však
nie
je
úplne
jasné,
aké
okolnosti
by
mohli
viesť k účinnému
„obnoveniu“
takejto
štandardnej
situácie,
keďže
povinnosť
namietať
možnú
nekalú
povahu
zmluvných
podmienok
ex
offo podľa
všetkého
platí v akejkoľvek
fáze
súdneho
konania, v dôsledku
čoho
je
„nečinnosť“
spotrebiteľa v zásade
irelevantná
prinajmenšom v súdnych
konaniach,
ktoré
stále
prebiehajú
(ako v spore
vo
veci
samej).
106. Napriek
tomu
túto
problematiku
za
okolností
prejednávanej veci
nie
je
potrebné
ďalej
rozoberať,
lebo
po
tretie
situácia
„úplnej
nečinnosti“ v zmysle
príslušnej
judikatúry
zjavne
nenastala.
107. Tento
pojem
totiž
odkazuje
na
spotrebiteľa,
ktorý
je
doslova
neprítomný v konaní a neobhajuje
svoju
vec.
Nevzťahuje
sa
na
spotrebiteľa,
ktorý
sa
aktívne
zúčastňuje
konania,
hoci
nevznesie
spornú
právnu
otázku.
Inými
slovami,
neodkazuje
na
nevznesenie
určitej
námietky v konaní
dotknutou
stranou,
ale
skôr
na
úplnú
neúčasť
na
konaní.
Ak
by
sa
totiž
tento
pojem
vzťahoval
na
nevznesenie
konkrétnej
námietky,
povinnosť
vnútroštátnych
súdov
vzniesť
ju
bez
návrhu
by
bola
zbytočná.(86)
108. V tomto
ohľade z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
navrhovatelia v spore
vo
veci
samej
zohrali
aktívnu
úlohu v predchádzajúcich
fázach
konania,
hoci
nenamietali
údajnú
nezákonnosť
doložky o vylúčení.
Za
týchto
okolností
ich
nemožno
považovať
za
„úplne
nečinných“
vo
vyššie
uvedenom
zmysle.
d)      Dodatok: možné prekrývanie oboch dotknutých oblastí
109. Skôr
než
ukončím
svoju
analýzu,
ostáva
ešte
jeden
systémový
alebo
kontextový
aspekt,
ktorý
sa
týka,
ako
som
uviedol
vyššie,
možného
prepojenia
medzi
právnou
úpravou v oblasti
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami a smernicou
93/13.
110. Podľa
môjho
názoru
niet
pochýb o tom,
že
poistné
zmluvy v tejto
oblasti
môžu
byť
všeobecne
klasifikované
ako
spotrebiteľské
zmluvy v zmysle
smernice
93/13,
ak
sú
splnené
príslušné
podmienky
na
takéto
zaradenie,
ako v zásade
konštatovala
Komisia
vo
svojich
písomných
podaniach a tiež
talianska
vláda
na
pojednávaní.
111. Navyše
skutkové
okolnosti
sporu
vo
veci
samej
ukazujú,
že
môžu
nastať
situácie,
keď
je
poškodená
tretia
osoba
zároveň
stranou
príslušnej
poistnej
zmluvy, v dôsledku
čoho,
ak
sú
splnené
príslušné
podmienky,
je
táto
zmluva
„oprávnená“
patriť
do
pôsobnosti
smernice
93/13.(87)
112. Vzhľadom
na
to
môže
vzniknúť
určitá
nezrovnalosť v procesných
možnostiach,
ktoré
bude
mať
takáto
strana k dispozícii
na
rozdiel
od
iných
obetí
dopravných
nehôd.
Poškodený,
ktorý
je
zároveň
poistníkom,
totiž
bude
mať
automaticky
právo
odvolávať
sa
na
procesný
vývoj v súvislosti s preskúmaním
ex
offo alebo
zrušením
právnej
sily
rozhodnutej
veci v zmysle
smernice
93/13,
opäť
za
predpokladu,
že
sporná
poistná
zmluva
spĺňa
podmienky
na
to,
aby
mohla
byť
klasifikovaná
ako
zmluva
medzi
spotrebiteľom a predajcom
alebo
dodávateľom
(v zmysle
tejto
smernice).
Naopak,
túto
možnosť
nebudú
mať
ostatní
poškodení,
ak
tieto
podmienky
nie
sú
splnené
alebo
ak
poškodený
nie
je
poistníkom.(88)
113. Nemyslím
si,
že
to
má
vplyv
na
výsledok
predchádzajúcej
analýzy.
114. V prvom
rade
každá
námietka,
ktorá
by
mohla
byť
vznesená
podľa
smernice
93/13,
by
musela
byť z pochopiteľných
dôvodov
formulovaná
ako
námietka
nekalej
povahy v zmysle
tejto
smernice.
Tento
aspekt
skúmania
daného
zmluvného
ustanovenia
sa
tiež
jasne
líši
od
tých,
ktoré
upravuje
najmä
článok 2
ods. 1
druhej
smernice.(89)
115. Napriek
tomu
skutočnosť,
že
obeť
dopravnej
nehody,
ktorá
je
poistníkom a spotrebiteľom v zmysle
smernice
93/13,
by
sa
teoreticky
mohla
odvolávať
na
túto
smernicu s cieľom
vyvolať
špecifické
procesné
dôsledky,
ktoré z nej
vyplývajú
(na
dosiahnutie
nového
preskúmania
určitej
podmienky v poistnej
zmluve) – keď
takáto
procesná
možnosť
nie
je
dostupná
iným
obetiam
–,
sama
osebe
nie
je
dôvodom
na
„export“
výnimky z právnej
sily
rozhodnutej
veci z oblasti
pokrytej
smernicou
93/13
do
oblasti,
ktorá
je
predmetom
prejednávanej veci
(aby
sa
zabránilo
možnej
nerovnosti v procesnom
zaobchádzaní s obeťami
dopravných
nehôd).
Takáto
procesná
nezrovnalosť
je
skôr
nepredvídaným
následkom
vyplývajúcim z prekrývania
dvoch
regulačných
režimov
za
konkrétnych
okolností
daného
prípadu.
Naopak,
nie
je
to
dôvod
rozširovať
zásady,
ktoré
boli
rozvinuté v jednej
oblasti
práva s odkazom
na
jeho
špecifické
črty,
na
inú
oblasť
práva,
ktorá
tieto
črty
nevykazuje.
V.      Návrh
116. Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko)
takto:
Článok 2
ods. 1
druhej
Smernice
Rady
84/5/EHS z 30. decembra
1983 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
nevylučuje
vnútroštátnu
právnu
úpravu,
ktorá z dôvodu,
že
rozsudok
nadobudol
právnu
silu
rozhodnutej
veci,
bráni
strane v neskoršej
fáze
toho
istého
súdneho
konania
prvýkrát
namietať
neplatnosť
(nevymožiteľnosť)
doložky
zmluvy o poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami v zmysle
tohto
ustanovenia,
pokiaľ
nijaké
pravidlo
vnútroštátneho
procesného
práva
nespôsobilo,
že
by
bolo
pre
túto
stranu
nadmerne
ťažké
alebo
nemožné
vzniesť
túto
námietku v skoršej
fáze
konania, v ktorej
túto
otázku
mohli
preskúmať
vnútroštátne
súdy.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Druhá
Smernica
Rady z 30. decembra
1983 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel  (Ú. v. ES L 8,
1984,
s. 17;
Mim.
vyd.
06/007,
s. 3)
(ďalej
len
„druhá
smernica“).
3      Anglické
znenie
tohto
ustanovenia
odkazuje
na
povinnosť
zabezpečiť,
aby
sa
sporné
ustanovenia
„[považovali]
za
neplatné,
pokiaľ
ide o nároky
tretích
osôb
poškodených
nehodou“
(„deemed to
be void in
respect of
claims by
third parties who have been victims of
an accident“);
francúzske
znenie
odkazuje
na
ustanovenie
alebo
doložku,
ktorá
musí
byť
„réputée sans effet en ce qui concerne le recours des
tiers victimes d’un sinistre“.
Ako
vysvetlím
neskôr,
táto
povinnosť
teda
nesmeruje k dosiahnutiu
(absolútnej)
neplatnosti
daného
ustanovenia
alebo
doložky,
ale
skôr k zabezpečeniu,
aby
nevyvolávalo
právne
účinky
vo
vzťahu k určitej
kategórii
osôb.
Zdá
sa
mi,
že v niektorých
právnych
poriadkoch
možno
túto
situáciu
označiť
ako
„relatívnu
neplatnosť“
alebo
„nevymožiteľnosť“.
4      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
zo
16. septembra
2009 o poistení
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel a o kontrole
plnenia
povinnosti
poistenia
tejto
zodpovednosti  (Ú. v. EÚ L 263,
2009,
s. 11),
najmä
jej článok 13 ods. 1 písm. c).
5      Smernica
2009/103
kodifikovala
roztrieštený
systém,
ktorý
sa
postupne
vyvíjal
prostredníctvom
viacerých
smerníc,
uvedených v jej
odôvodnení
1.
Tieto
predchádzajúce
smernice
upravovali
rôzne
aspekty
systému
poistenia
zodpovednosti
za
motorové
vozidlá a v závislosti
od
dátumu
nehody
sa
mohli
na
konkrétny
prípad
uplatňovať
paralelne.
Pozri
napríklad
rozsudok
zo
14. septembra
2017,
Delgado Mendes (C‑503/16,
EU:C:2017:681, bod 31).
6      Ďalej
chcem
uviesť,
že
druhá
smernica
sa
vzhľadom
na
dátum
nehody
uplatní
spolu s prvou a treťou
smernicou,
ktoré
sú
uvedené v bodoch 5 a 12
nižšie.
7      Pozri
rozsudky z 9. apríla
2024,
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)
(C‑582/21,
EU:C:2024:282)
[ďalej
len
„rozsudok
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)“], a z 18. decembra
2025,
Soledil (C‑320/24,
EU:C:2025:993)
(ďalej
len
„rozsudok
Soledil“).
8      Smernica
Rady z 24. apríla 1972 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
motorovými
vozidlami a kontroly
plnenia
povinnosti
poistenia
tejto
zodpovednosti
(Ú. v. ES L 103,
1972,
s. 1;
Mim.
vyd.
06/001,
s. 10)
(ďalej
len
„prvá
smernica“).
9      Tretia
smernica
rady
zo
14. mája 1990 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel
(Ú. v. ES L 129,
1990,
s. 33;
Mim.
vyd.
06/001,
s. 249)
(ďalej
len
„tretia
smernica“).
10      Podľa
môjho
chápania
teda
Cattolica požaduje,
aby
jej
príbuzní
PA
vrátili
skutočne
vyplatené
sumy,
ako
aj
deklaratórne
rozhodnutie,
podľa
ktorého
Cattolica nie
je
povinná
uhradiť
im
nevyplatené
sumy. V každom
prípade
sa
zdá,
že
konkrétna
klasifikácia
týchto
dvoch
aspektov
žaloby
nie
je
podstatná
na
účely
posúdenia
tohto
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
11      Uznesenie
predsedu
Súdneho
dvora z 8. apríla
2025,
Società Cattolica di
Assicurazione (C‑17/25,
EU:C:2025:276, body 6 a 7).
12      Smernica
Rady z 5. apríla
1993 o nekalých
podmienkach v spotrebiteľských
zmluvách
(Ú. v. ES L 95,
1993
s. 29;
Mim.
vyd.
15/002,
s. 288).
13      Rozsudky
zo
16. júla
2020,
Governo della Repubblica italiana (Postavenie
talianskych
zmierovacích
sudcov)
(C‑658/18,
EU:C:2020:572, bod 61 a tam
citovaná
judikatúra), a z 29. júla
2024,
Valančius (C‑119/23,
EU:C:2024:653, bod 39 a tam
citovaná
judikatúra).
14      Pozri
napríklad
rozsudok z 18. decembra
2025,
Procura della Repubblica presso
il Tribunale di
Firenze (C‑325/24,
EU:C:2025:989, bod 36 a tam
citovaná
judikatúra).
15      Alebo
pokiaľ
ide o hypotetický
problém,
prípadne
ak
Súdny
dvor
nedisponuje
skutkovými
ani
právnymi
podkladmi
potrebnými
na
užitočnú
odpoveď;
pozri
napríklad
tamže
(bod 37 a tam
citovaná
judikatúra).
16      Pozri
napríklad
návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veci
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)  (C‑582/21,
EU:C:2023:674, body 85
až
87 a tam
citovaná
judikatúra)
(ďalej
len
„návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veci
Profi
Credit
Polska“).
17      Rozsudok
zo
7. augusta
2018,
Smith (C‑122/17,
EU:C:2018:631, bod 44 a tam
citovaná
judikatúra),
ktorý
sa
týka
tretej
smernice.
18      Rozsudky z 30. septembra
2003,
Köbler (C‑224/01,
EU:C:2003:513, body 50
až
53), a z 19. apríla
2007,
Farrell (C‑356/05,
EU:C:2007:229, body 40
až
43)
(ďalej
len
„rozsudok
Farrell“);
pozri
tiež
návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veciach
Soledil (C‑320/24,
EU:C:2025:469, bod 83) a Centro Petroli Roma – II
(C‑386/24,
EU:C:2025:775, body 44
až
48).
19      Pozri bod 39 a poznámku
pod
čiarou
17
vyššie.
20      Pozri
bod
d)
oddielu
3
tejto
časti
týchto
návrhov.
21      Pozri
napríklad
rozsudok z 30. apríla
2025,
Nastolo (C‑370/24,
EU:C:2025:300, bod 37 a tam
citovaná
judikatúra)
(ďalej
len
„rozsudok
Nastolo“).
22      Rozsudok z 12. februára
2026,
Stichting Koskea (C‑490/24,
EU:C:2026:89, body 33 a 36 a tam
citovaná
judikatúra).
Pozri článok 1 tretej
smernice
(teraz článok 12 ods. 1
smernice
2009/103).
23      Pozri
napríklad
rozsudok z 19. septembra
2024,
Matmut (C‑236/23,
EU:C:2024:761, bod 37 a tam
citovaná
judikatúra)
(ďalej
len
„rozsudok
Matmut“).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi vo
veci
Churchill Insurance Company a Evans (C‑442/10,
EU:C:2011:548, bod 23)
(ďalej
len
„návrhy
prednesené
vo
veci
Churchill Insurance Company“).
24      Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Szpunar vo
veci
Matmut (C‑236/23,
EU:C:2024:560, body 47
až
53).
25      Rozsudok z 1. decembra 2011, Churchill Insurance Company a Evans (C‑442/10, EU:C:2011:799, bod 33 a tam
citovaná
judikatúra)
(ďalej
len
„rozsudok
Churchill Insurance Company“).
26      Tamže
(bod 34 a tam
citovaná
judikatúra).
27      Pozri
napríklad
rozsudok
Matmut (bod 34).
28      Rozsudky
Churchill Insurance Company (bod 35 a tam
citovaná
judikatúra), a Matmut (body 36 a 46 a tam
citovaná
judikatúra).
29      Na
účely
prejednávanej veci
nie
je
potrebné
komentovať
ťažkosti,
ktoré
toto
rozlišovanie
spôsobuje,
ako
je
uvedené
napríklad v návrhoch,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Biondi vo
veci
Stichting Koskea (C‑490/24,
EU:C:2025:735, body 14
až
16)
(ďalej
len
„návrhy
prednesené
vo
veci
Stichting Koskea“), a návrhoch
prednesených
vo
veci
Churchill Insurance Company (body 15
až
17).
30      Pozri
napríklad
rozsudky
Matmut (bod 64 a tam
citovaná
judikatúra), a z 23. októbra
2012,
Marques Almeida (C‑300/10,
EU:C:2012:656, body 32 a 33 a tam
citovaná
judikatúra).
31      Rozsudok
Farrell (bod 36).
Tento
prípad
sa
týkal
cestujúceho,
ktorý
bol
skutočnou
poškodenou
treťou
stranou
(ale
nie
poisteným).
32      Rozsudok z 30. júna
2005,
Candolin a i. (C‑537/03,
EU:C:2005:417, bod 35 v spojení s bodmi 11 a 12).
Súdny
dvor
výslovne
neuviedol,
či
je
vlastník
(poškodený a cestujúci)
zároveň
poistenou
stranou,
ale
táto
okolnosť
sa
nezdala
byť
relevantná
na
účely
záveru
prijatého v tomto
rozsudku.
33      Rozsudok
Churchill Insurance Company (body 32
až
36 a 44).
34      Podľa
ktorej,
ak
túto
neplatnosť
nie
je
možné
namietať,
môže
poisťovateľ
dosiahnuť
vrátenie
všetkých
súm
vyplatených
takémuto
cestujúcemu,
ktorý
bol
obeťou
dopravnej
nehody.
Táto
odpoveď
bola
podmienená
zistením
možného
zneužitia
práv.
Pozri
rozsudok
Matmut (najmä body 61 a 66).
35      Rozsudok
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)
(bod 38 a tam
citovaná
judikatúra).
36      Pozri
napríklad
rozsudky
Soledil (bod 32), a z 24. októbra
2018,
XC a i. (C‑234/17,
EU:C:2018:853, bod 52 a tam
citovaná
judikatúra).
37      Rozsudky
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)
(bod 39 a tam
citovaná
judikatúra), a zo
16. januára
2025,
BALTIC
CONTAINER
TERMINAL
(C‑376/23,
EU:C:2025:20, bod 73 a tam
citovaná
judikatúra).
38      Pokiaľ
ide o výnimky
rozvinuté
na
základe
zásady
ekvivalencie,
pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veci
Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)
(body 42
až
50).
39      Rozsudok z 18. júla
2007,
Lucchini (C‑119/05,
EU:C:2007:434, bod 63).
Súdny
dvor
zdôraznil
výnimočný
charakter
tohto
konštatovania v rozsudku z 10. júla
2014,
Impresa Pizzarotti (C‑213/13,
EU:C:2014:2067, bod 61).
40      Pokiaľ
ide o oblasť
dane z pridanej
hodnoty,
pozri
rozsudok
zo
16. júla
2020,
UR (Zdanenie advokátov DPH) (C‑424/19,
EU:C:2020:581, body 32
až
34 a tam
citovaná
judikatúra);
pokiaľ
ide o oblasť
štátnej
pomoci,
rozsudok z 11. novembra
2015,
Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14,
EU:C:2015:742, body 43
až
46); a pokiaľ
ide o oblasť
spoločnej
poľnohospodárskej
politiky,
rozsudok
zo
7. apríla
2022,
Avio Lucos (C‑116/20,
EU:C:2022:273, body 102
až
105).
41      Rozsudok
Soledil (bod 22 a tam
citovaná
judikatúra).
42      Tamže
(bod 23 a tam
citovaná
judikatúra).
43      Pozri
napríklad
rozsudok z 21. decembra
2016,
Gutiérrez Naranjo a i. (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15,
EU:C:2016:980, body 54 a 55 a tam
citovaná
judikatúra).
44      Rozsudok
zo
17. mája
2022,
Ibercaja Banco (C‑600/19,
EU:C:2022:394, bod 50)
(ďalej
len
„rozsudok
Ibercaja Banco“).
45      „Hneď,
ako
[sú]
oboznámen[é] s právnymi a so
skutkovými
okolnosťami
potrebnými
na
tento
účel“;
rozsudok
Soledil (bod 24 a tam
citovaná
judikatúra).
Pokiaľ
ide o situácie,
keď
vnútroštátne
súdy
nemajú k dispozícii
tieto
relevantné
informácie,
pozri
rozsudok
zo
7. novembra
2019,
Profi
Credit
Polska (C‑419/18 a C‑483/18,
EU:C:2019:930, bod 77).
46      Pozri
rozsudky
Ibercaja Banco (body 57
až
59), a Profi
Credit
Polska (Obnova
konania
ukončeného
právoplatným
rozhodnutím)
(bod 83).
47      Rozsudky
Soledil (bod 29), a zo
17. mája
2022,
Unicaja Banco (C‑869/19,
EU:C:2022:397, bod 29)
(ďalej
len
„rozsudok
Unicaja Banco).
Súdny
dvor
často
odkazuje
na článok 7 ods. 1
smernice
93/13 v spojení s dvadsiatym
štvrtým
odôvodnením
tejto
smernice,
ktoré
obsahuje
rovnakú
myšlienku.
48      Rozsudky z 18. februára
2016,
Finanmadrid EFC
(C‑49/14,
EU:C:2016:98); z 26. januára
2017,
Banco Primus
(C‑421/14,
EU:C:2017:60);
zo
17. mája
2022,
SPV Project 1503 a i. (C‑693/19 a C‑831/19,
EU:C:2022:395);
Ibercaja Banco; z 18. januára
2024,
Getin Noble Bank a i. (Preskúmanie
nekalej
povahy
zmluvných
podmienok
ex
offo)
(C‑531/22,
EU:C:2024:58), a z 29. februára
2024,
Investcapital (C‑724/22,
EU:C:2024:182).
Na
rozdiel
od
týchto
prípadov
sa
rozsudok
Unicaja Banco netýkal
vymáhania
povinností
spotrebiteľov,
ale
skôr
žaloby,
ktorou
sa
spotrebiteľ
domáha
určenia,
že
doložka v hypotekárnej
zmluve
je
neplatná, a vrátenia
súm,
ktoré
boli
podľa
nej
neoprávnene
zaplatené.
49      Rozsudok
Soledil (najmä body 36
až
39 v spojení s bodmi 11
až
17).
50      Rozsudok
Soledil (bod 33 a tam
citovaná
judikatúra).
51      Pozri
piate
odôvodnenie
tretej
smernice.
52      Rovnako,
ako
som
už
uviedol,
spis
nijako
nenaznačuje,
že
potreba
ignorovať
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
by
mohla
byť
odôvodnená
zásadou
ekvivalencie.
53      Pripomínam,
že
nie
všetky
formy
súdneho
preskúmania
môžu
zabrániť
následnému
súdnemu
preskúmaniu,
ale
len
také,
ktoré
spĺňajú
určité
podmienky,
ako
bolo
vysvetlené
najmä v rozsudku z 29. februára
2024,
Investcapital (C‑724/22,
EU:C:2024:182, bod 45), a pripomenuté v rozsudku
Soledil (bod 35).
54      Ako
bolo
jasne
uvedené
najmä v rozsudku
Soledil;
pozri
tiež
rozsudok
Unicaja Banco (pokiaľ
ide o posledný
uvedený
aspekt,
pozri
poznámku
pod
čiarou
48
vyššie).
55      Pozri
poznámky
pod
čiarou
43 a 44
vyššie a návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour
vo
veci
Ararat  (C‑156/23,
EU:C:2024:413, bod 44).
56      Rozsudok z 3. júla
2025, C. a i. (C‑582/23,
EU:C:2025:518, bod 55 a tam
citovaná
judikatúra).
57      Talianska
vláda
na
pojednávaní
poukázala
na
to,
že
podľa
platného
vnútroštátneho
práva
sú
vnútroštátne
súdy
povinné
preskúmať
otázku
neplatnosti
(alebo
opäť,
ako
to
chápem
ja,
nevymožiteľnosti)
spornej
doložky o vylúčení
ex
offo a že
táto
povinnosť
bola
porušená v skorších
fázach
sporu
vo
veci
samej.
58      Pozri
najmä
rozsudky
zo
14. decembra
1995,
van
Schijndel and
van
Veen (C‑430/93 a C‑431/93,
EU:C:1995:441, body 16
až
22);
zo
7. júna
2007,
van
der
Weerd a i. (C‑222/05
až C‑225/05,
EU:C:2007:318, bod 41), a z 22. júna
2023,
K.B. a F.S. (Skúmanie
trestno‑právnych
otázok
ex
offo)
(C‑660/21,
EU:C:2023:498, bod 53)
(ďalej
len
„rozsudok  K.B. a F.S.“).
59      Pozri v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour
vo
veci
Ararat (C‑156/23,
EU:C:2024:413, bod 44).
60      Pokiaľ
ide o smernicu
Európskeho
parlamentu a Rady
2008/48 z 23. apríla
2008 o zmluvách o spotrebiteľskom
úvere a o zrušení
smernice
Rady
87/102/EHS
(Ú. v. EÚ L 133,
2008,
s. 66),
pozri
rozsudky z 21. apríla
2016,
Radlinger a Radlingerová (C‑377/14,
EU:C:2016:283, body 62
až
74), a z 5. marca 2020,
OPR‑Finance (C‑679/18,
EU:C:2020:167, body 17
až
24).
61      Rozsudok
zo
17. októbra
2024,
Ararat
(C‑156/23,
EU:C:2024:892, bod 50).
62      Rozsudok z 8. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Preskúmanie
zaistenia
ex
offo)
(C‑704/20 a C‑39/21,
EU:C:2022:858, body 85
až
90 a 94).
63      Rozsudok
zo
4. októbra
2024,
Ministerstvo
vnitra České
republiky,
Odbor
azylové a migrační
politiky
(C‑406/22,
EU:C:2024:841, body 93
až
98).
64      Rozsudok
K.B. a F.S. (body 44
až
53 a najmä bod 19).
65      Tamže
(bod 52).
66      Pozri bod 49
vyššie.
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19,
EU:C:2020:1003, bod 41).
67      Pozri
napríklad
rozsudok
Nastolo (bod 39 a tam
citovaná
judikatúra).
68      Pozri
napríklad
rozsudok
Farrell (bod 24) a návrhy
prednesené
vo
veci
Stichting Koskea (bod 35).
69      Upozorňujem,
že
podľa článku 5 tretej
smernice
mali
členské
štáty
povinnosť
prijať
„opatrenia
potrebné
na
zabezpečenie
toho,
aby
strany,
ktoré
sú
účastníkmi
cestnej
dopravnej
nehody,
dokázali
rýchlo
zistiť
totožnosť
poisťovne,
ktorá
kryje
zodpovednosť,
vyplývajúcu z prevádzky
motorového
vozidla,
ktoré
bolo
účastníkom
nehody“.
Pozri
tiež článok 23
smernice
2009/103.
70      Pozri bod 68
vyššie.
71      Pozri
tiež
návrhy
prednesené
vo
veci
Stichting Koskea (body 35 a 42).
72      Pripomínam,
že
podľa článku 3 ods. 1
smernice
93/13
„zmluvná
podmienka,
ktorá
nebola
individuálne
dohodnutá
sa
považuje
za
nekalú,
ak
napriek
požiadavke
dôvery
spôsobí
značnú
nerovnováhu v právach a povinnostiach
strán
vzniknutých
na
základe
zmluvy,
ku
škode
spotrebiteľa“.
73      Ak
náhodou
existuje,
ako
je
to v spore
vo
veci
samej,
ide o nepredvídateľnú
situáciu,
ako
uviedla
talianska
vláda
na
pojednávaní.
74      Pripomínam,
že
siedme
odôvodnenie
druhej
smernice
stanovuje:
„keďže
je v záujme
poškodených,
aby
boli
účinky
určitých
výnimiek
obmedzené
na
vzťah
medzi
poisťovateľom a osobou
zodpovednou
za
nehodu“.
75      Pripomínam,
že článok 6 ods. 1
smernice
93/13
stanovuje,
že
„členské
štáty
zabezpečia,
aby
nekalé
podmienky
použité v zmluvách
uzatvorených
so
spotrebiteľom
zo
strany
predajcu
alebo
dodávateľa
podľa
ich
vnútroštátneho
práva,
neboli
záväzné
pre
spotrebiteľa a aby
zmluva
bola
podľa
týchto
podmienok
naďalej
záväzná
pre
strany,
ak
je
jej
ďalšia
existencia
možná
bez
nekalých
podmienok“.
76      Skutočnosť,
že
konečné
súdne
rozhodnutie
vo
veci
samej
bolo
vydané v konaní,
ktoré
stále
prebieha,
je
sama
osebe
irelevantná.
Ako
som
uviedol
na
inom
mieste,
je
všeobecne
známe,
že
pojem
právoplatné
rozhodnutie
(ku
ktorému
sa
viažu
účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci)
nie
je
obmedzený
len
na
jediné
formálne
rozhodnutie,
ktorým
je
vec
fakticky
ukončená
(preto,
že
sa
strany
rozhodli
nepokračovať,
alebo
preto,
že
boli
vyčerpané
všetky
dostupné
opravné
prostriedky).
Účinky
právnej
sily
rozhodnutej
veci
môžu
vzniknúť v rámci
prebiehajúceho
konania, v jeho
rôznych
štádiách a v rôznych
aspektoch
sporu, a to
preto,
že
účastníci
konania
pôvodne
nenamietali
dotknutú
otázku,
alebo
neskôr
nespochybnili
jej
posúdenie.
Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veci
Soledil (C‑320/24,
EU:C:2025:469, bod 77).
77      Podľa
šiesteho
odôvodnenia
smernice
93/13:
„… v záujme
uľahčenia
vytvorenia
vnútorného
trhu a ochrany
občana v jeho
úlohe
spotrebiteľa
pri
nadobúdaní
tovaru a služieb
podľa
zmlúv,
ktoré
sa
riadia
právnymi
predpismi
členských
štátov
iných
než
jeho
vlastný
štát,
je
dôležité
odstrániť
nekalé
podmienky z týchto
zmlúv“.
78      Podľa
piateho
odôvodnenia
smernice
93/13
„tento
nedostatok
znalostí
im
môže
brániť v priamych
transakciách
pri
kúpe
tovarov
alebo
služieb v inom
členskom
štáte“.
79      Pozri
druhé
odôvodnenie
smernice
93/13,
ktoré
stanovuje,
že
„právne
predpisy
členských
štátov,
ktoré
sa
týkajú
podmienok
zmlúv
medzi
predajcom
tovaru
alebo
dodávateľom
služieb
na
jednej
strane a ich
spotrebiteľom
na
strane
druhej
vykazujú
mnoho
nezrovnalostí,
ktorých
výsledkom
je
skutočnosť,
že
vnútroštátne
trhy,
na
ktorých
sa
predáva
tovar
alebo
služby
zákazníkom
sa
navzájom
líšia a že
môže
nastať
porušovanie
súťaže
medzi
predajcami a dodávateľmi,
najmä
keď
predávajú a dodávajú
do
iných
členských
štátov“.
80      Podľa
siedmeho
odôvodnenia
smernice
93/13
„keďže
sa
tým
pomôže
predajcom
tovarov a dodávateľom
služieb
pri
ich
predaji
tovaru a dodávaní
služieb
doma
ako
aj
na
vnútornom
trhu;
keďže
takto
bude
stimulovaná
hospodárska
súťaž,
čím
sa
zväčší
výber
pre
občanov
spoločenstva v úlohe
spotrebiteľov“.
81      Pozri
najmä
tretie,
piate a šieste
odôvodnenie
prvej
smernice,
tretie
odôvodnenie
druhej
smernice a trináste
odôvodnenie
tretej
smernice.
82      Pozri
druhé
odôvodnenie
prvej
smernice.
83      Ako
požadoval článok 3 ods. 1
prvej
smernice a následne článok 3 smernice
2009/103.
84      Článok 3 smernice
2000/26/ES
Európskeho
parlamentu a Rady
zo
16. mája 2000 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
poistenia
zodpovednosti
za
škodu
spôsobenú
prevádzkou
motorových
vozidiel a o zmene a doplnení
smerníc
Rady
č. 73/239/EHS a 88/357/EHS
(Štvrtá
smernica o poistení
motorových
vozidiel)
(Ú. v. ES L 181,
2000,
s. 65;
Mim.
vyd.
06/003,
s. 331).
Pozri článok 18
smernice
2009/103.
85      Pozri
rozsudky
zo
6. októbra
2009,
Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08,
EU:C:2009:615, bod 47); Unicaja Banco (bod 28 a tam
citovaná
judikatúra); z 18. januára
2024,
Getin Noble Bank a i. (Preskúmanie
nekalej
povahy
zmluvných
podmienok
ex
offo) (C‑531/22,
EU:C:2024:58, bod 45 a tam
citovaná
judikatúra), a Soledil (bod 41).
86      Pozri
tiež
rozsudok
Soledil (bod 41), v ktorom
Súdny
dvor
odpovedal
na
podobnú
otázku
predloženú
za
podobných
okolností,
kde,
ako
už
bolo
uvedené,
sa
príslušní
spotrebitelia
zúčastnili
na
konaní,
ale
včas
nenamietali
nekalú
povahu
sporného
zmluvného
ustanovenia.
87      Za
predpokladu,
že
smernica
93/13
sa z časového
hľadiska
uplatňuje
na
prejednávanú vec.
88      Tento
scenár
by
si
vyžadoval
určenie,
či
sa
(skutočná)
poškodená
tretia
osoba
môže
domáhať
ochrany
spotrebiteľa
podľa
smernice
93/13,
ak
by
sa
preukázalo,
že
poistník
konal
pri
uzatváraní
poistnej
zmluvy
ako
spotrebiteľ.
89      Znova
pripomínam,
že
zmluvná
podmienka
sa
podľa článku 3 ods. 1
smernice
93/13
považuje
za
„nekalú“,
„ak
napriek
požiadavke
dôvery
spôsobí
značnú
nerovnováhu v právach a povinnostiach
strán
vzniknutých
na
základe
zmluvy,
ku
škode
spotrebiteľa“.
Nie
je
jasné,
ako
by
podmienka
vylučujúca
nelegálnu
prepravu z poistného
krytia
mohla
spôsobiť
takúto
„nerovnováhu“.
Ďalšie
pochybnosti
sa
môžu
týkať
toho,
ako
by
sa
mohli
navzájom
zosúladiť
oba
typy
nevymožiteľnosti,
ktoré
sú
dôsledkom článku 6 ods. 1
smernice
93/13 a článku 2 ods. 1
druhej
smernice,
keďže
dôsledkom
prvého
bude
neuplatniteľnosť
danej
podmienky
voči
spotrebiteľovi,
zatiaľ
čo
druhý
sa
týka
len
právnych
účinkov
tejto
podmienky
voči
poškodenej
tretej
strane
(na
rozdiel
od
poistenca),
ako
bolo
uvedené
na
pojednávaní.