62003CJ0437_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑437/03,
ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 16. októbra 2003,
Komisia Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: C. Schmidt a C. Tufvesson, ako aj A. Manville, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalobkyňa,
proti
Rakúskej republike,
v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalovanej,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), N. Colneric, K. Lenaerts a E. Juhász,
generálny advokát: A. Tizzano,
tajomník: R. Grass,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. marca 2005,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
– Rakúska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice Rady 78/686/EHS z 25. júla 1978 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení na uľahčenie efektívneho uplatňovania práva usadiť sa a slobody poskytovať služby (Ú. v. ES L 233, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 67), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája 2001 (Ú. v. ES L 206, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 138, ďalej len „smernica ‚o uznávaní‘“), a z článku 1 smernice Rady 78/687/EHS z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov (Ú. v. ES L 233, s. 10; Mim. vyd. 06/001, s. 76), zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19 (ďalej len „smernica ‚o koordinácii‘“), tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) uvedeným v § 6 a 4 ods. 3 zákona o zubároch (Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) vykonávať ich činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)] a odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice „o uznávaní“, aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, preto, aby sa na nich mohla vzťahovať právna úprava smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“,
– Rakúska republika si nesplnila povinnosti, ktorej jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice „o uznávaní“ tým, že umožnila špecializovaným zubným lekárom (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) podľa § 17 a 23 zákona o lekároch (Ärztegesetz, BGBl. I, 169/1998) z 10. novembra 1998 pokračovať vo vykonávaní činnosti v rozpore s článkom 19b smernice „o uznávaní“ tak, že používali titul „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, pričom špecializovaných lekárov treba považovať za zubných lekárov, keďže môžu vykonávať svoju činnosť za rovnakých podmienok ako držitelia diplomov, osvedčení alebo dokladov uvedených v prílohe A tejto smernice (zubní lekári).
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Všeobecné ustanovenia
2. Smernice „o uznávaní“ a „o koordinácii“ boli okrem iného prijaté na základe ustanovení Zmluvy ES zameraných na zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov, ako aj na odstránenie prekážok slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby.
3. Podľa štvrtého odôvodnenia prvej z týchto smerníc cieľom tejto smernice je vzájomné uznávanie diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubného lekára, ktoré umožní začatie a vykonávanie činnosti na úseku stomatológie, ako aj uznávanie diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách týkajúcich sa špecializovaných zubných lekárov.
4. Zo šiesteho odôvodnenia smernice „o uznávaní“ a z prvého odôvodnenia smernice „o koordinácii“ vyplýva, že cieľom smernice „o koordinácii“ je koordinovať počet zubných špecializácií, metódy a dĺžku vzdelávania umožňujúceho nadobudnutie špecializácie, aby sa umožnilo členským štátom vzájomne uznávať diplomy, osvedčenia a iné doklady upravené smernicou „o uznávaní“.
5. Podľa článku 1 ods. 1 smernice „o koordinácii“ členské štáty vyžadujú od osôb zamýšľajúcich zriadiť si a vykonávať stomatologickú prax v zmysle ustanovení článku 1 smernice „o uznávaní“, aby boli držiteľmi diplomu, osvedčenia alebo iného úradného dokladu uvedeného v prílohe A tejto smernice, ktorý zaručí, že počas celého obdobia vzdelávania príslušná osoba nadobudla primerané znalosti a prax určené smernicou „o koordinácii“. Článok 1 ods. 2 na záver uvedenej smernice okrem iného spresňuje, že toto vzdelávanie pozostáva minimálne z päťročného denného štúdia.
6. Článok 1 smernice „o uznávaní“ obsahuje zoznam titulov zubných lekárov. Tento článok bol doplnený Aktom o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 21, a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1) doplnením okrem iného tejto zmienky:
„v Rakúsku: titul, ktorý Rakúsko oznámi členským štátom a Komisii najneskôr do 31. decembra 1998“.
7. Príloha A smernice „o uznávaní“ zavedená smernicou 2001/19 obsahuje zoznam diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách v stomatológii. Vo vzťahu k Rakúskej republike obsahuje táto príloha diplom nazvaný „Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (rozhodnutie o udelení vysokoškolského titulu „zubný lekár“), ktorý vydávajú lekárske fakulty univerzít.
Prechodné opatrenia týkajúce sa Rakúska
8. Článok 19b smernice „o uznávaní“ stanovuje:
„Odo dňa, keď Rakúsko prijme opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou, uznajú členské štáty na účely vykonávania činností uvedených v článku 1 tejto smernice diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnych kvalifikáciách v oblasti medicíny udelené v Rakúsku osobám, ktoré začali svoje univerzitné vzdelávanie pred 1. januárom 1994, a je k nim priložené osvedčenie vydané príslušným rakúskym úradom, ktoré potvrdzuje, že tieto osoby účinne, v súlade s právnymi predpismi predovšetkým vykonávali v Rakúsku činnosti [zahŕňajúce prevenciu, diagnostikovanie a liečenie anomálií a ochorení zubov, ústnej dutiny, čeľustí a okolitých tkanív] najmenej počas troch po sebe nasledujúcich rokov v priebehu piatich rokov pred vydaním tohto osvedčenia a že sú oprávnené vykonávať uvedené činnosti za rovnakých podmienok ako držitelia diplomov, osvedčení alebo iných dokladov o odbornej spôsobilosti uvedených v prílohe A.
Od požiadavky trojročnej praxe uvedenej v prvom pododseku sa upustí v prípade osôb, ktoré úspešne zavŕšili najmenej trojročné štúdium, ktorého rovnocennosť so vzdelaním uvedeným v článku 1 smernice [‚o koordinácii‘] osvedčili príslušné úrady.“
Ustanovenia týkajúce sa používania akademického titulu
9. Článok 8 smernice „o uznávaní“ nazvaný „Používanie akademického titulu“ je jediným ustanovením kapitoly V tejto smernice. Stanovuje:
„1. Bez ohľadu na článok 17 musia členské štáty zabezpečiť, aby štátni príslušníci členských štátov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené článkom...19b, mali právo na používanie zákonného akademického titulu, pokiaľ nie je identický s profesijným titulom, alebo jeho skratky, z členského štátu ich pôvodu alebo členského štátu, z ktorého prichádzajú, a to v jazyku toho štátu. Hostiteľské členské krajiny môžu požadovať, aby po tomto titule nasledoval názov a miesto zariadenia alebo skúšobnej komisie, ktoré ho udelili.
2. Ak si akademický titul používaný v členskom štáte pôvodu alebo v členskom štáte, z ktorého cudzí štátny príslušník prichádza, možno pomýliť v hostiteľskom členskom štáte s titulom, ktorý si v tomto štáte vyžaduje ďalšiu výuku, ktorú dotknutá osoba neabsolvovala, môže hostiteľský členský štát požadovať od takej osoby, aby používala titul získaný v členskom štáte pôvodu alebo v členskom štáte, z ktorého prichádza vo vhodnom znení, ktoré určí hostiteľský členský štát.“
10. Podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice:
„Ak v hostiteľskom členskom štáte podlieha používanie profesijného titulu, ktorý sa vzťahuje na niektorú z činností uvedených v článku 1, nejakým pravidlám, budú štátni príslušníci iných členských štátov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v článku...19b, používať profesijný titul hostiteľského členského štátu, ktorý v danom štáte zodpovedá týmto podmienkam a kvalifikáciám, resp. budú používať skratku titulu.“
Vnútroštátna právna úprava
Ustanovenia týkajúce sa povolania „Dentist“
11. Do 31. decembra 1975 existovalo v Rakúsku osobitné vzdelávanie, ktoré umožňovalo začať vykonávať povolanie nazvané „Dentist“. Osoby vykonávajúce toto povolanie sčasti vykonávajú činnosti zubného lekára, pričom ich vzdelávanie trvalo tri roky a nemalo univerzitnú povahu, a teda ich nemožno podľa rakúskej vlády považovať za lekárov. Vykonávanie povolania „Dentist“ je upravené zákonom o zubároch. Na skutkové okolnosti prejednávanej veci sa uplatní znenie tohto zákona zmenené a doplnené federálnym zákonom z 10. marca 1999 (BGBl. I, 45/1999).
12. Podľa § 6 ods. 1 zákona o zubároch „Dentist“ môže vykonávať svoje povolanie a používať pritom profesijný titul „Zahnarzt“, ku ktorému môže pripojiť akademický titul „Dentist“ v zátvorkách.
13. Podľa § 4 ods. 3 tohto zákona profesijná komora „Dentisten“ (Dentistenkammer) vydáva svojim členom na ich žiadosť osvedčenie uvedené v článku 19b smernice „o uznávaní“, aby im umožnila vykonávať povolanie zubného lekára v ostatných členských štátoch.
Ustanovenia týkajúce sa povolania „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
14. V čase pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii neexistovalo v tomto členskom štáte vzdelávanie pre zubných lekárov spĺňajúce podmienky článku 1 smernice „o koordinácii“. Zubnú starostlivosť poskytovali lekári, ktorí po ukončení odboru všeobecného lekárstva získali postgraduálnu špecializáciu zubného lekára a ktorí pri vykonávaní tohto povolania používali titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“.
15. Rakúska republika po vstupe do Európskej únie musela v záujme dosiahnutia súladu so smernicami „o uznávaní“ a „o koordinácii“ zriadiť nový systém vzdelávania pre špecializáciu zubný lekár. Na tento účel bol prijatý zákon o lekároch. Na skutkové okolnosti prejednávanej veci sa uplatní znenie tohto zákona zmenené a doplnené federálnym zákonom z 10. augusta 2001 (BGBl. I, 110/2001).
16. Zákon o lekároch, ktorý nadobudol účinnosť 1. augusta 1998, zriadil nový druh vzdelávania pre zubných lekárov („Zahnarzt“). Zároveň sa zrušilo s účinnosťou od konca akademického roka 2000/2001 vzdelávanie určené diplomovaným lekárom umožňujúce začať vykonávať povolanie špecializovaného zubného lekára.
17. Podľa § 17 ods. 1 tohto zákona sa vykonávanie nezávislého povolania zubného lekára vyhradilo zubným lekárom („Zahnärzte“) a špecializovaným zubným lekárom („Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).
18. § 23 tohto zákona nazvaný „Vymedzenie pojmov“, patriaci do tretej časti tohto zákona, znie takto:
„V tejto časti, ak nie je v niektorom ustanovení uvedené inak,
1. všeobecný výraz ‚lekár‘ (‚lekársky‘) sa vzťahuje na všetkých lekárov bez ohľadu na to, či môžu vykonávať toto povolanie ako ‚všeobecný lekár‘ [‚Arzt für allgemeinmedizin‘], ‚aprobovaný lekár‘ [‚approbierter arzt‘], ‚špecializovaný lekár‘ [‚Facharzt‘], ‚zubný lekár‘ [‚Zahnarzt‘] alebo ‚lekár praktikant‘ [‚Turnusarzt‘],
2. výraz ‚špecializovaný lekár‘[‚Facharzt‘] sa vzťahuje na všetkých špecializovaných lekárov vrátane špecializovaných zubných lekárov [‚Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde‘].“
19. Používanie lekárskych profesijných titulov je upravené v § 43 a 44 zákona o lekároch. Podľa § 43 ods. 7:
„Špecializovaní zubní lekári [‚Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde‘] môžu používať buď profesijný titul ‚špecializovaný zubný lekár‘ [‚Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde‘] alebo ‚zubný lekár‘[‚Zahnarzt‘].“
Konanie pred podaním žaloby
20. Rakúska republika 26. júla 1999 oznámila Komisii podľa článku 1 smernice „o uznávaní“ tituly „Zahnarzt“, „Zahnarzt (Dentist)“, ako aj „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Zároveň oznámila Komisii a ostatným členským štátom diplom o ukončení vzdelávania „Dentist“ na účely jeho zápisu na zoznam prílohy A smernice „o uznávaní“. Tento diplom sa volá „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (osvedčenie o štátnej skúške zo zubného lekárstva vydané komorou rakúskych zubárov, inštitútom zubárskych štúdií, a potvrdenie o vykonaní jednoročnej praxe ako zubný asistent).
21. Komisia usúdila, že ustanovenia rakúskeho práva týkajúce sa vykonávania povolaní „Dentist“ a špecializovaný zubný lekár nie sú v súlade so smernicami „o uznávaní“ a „o koordinácii“, preto začala konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 226 prvého odseku ES. Po tom, ako Komisia vyzvala Rakúsku republiku, aby predložila svoje pripomienky, vydala 18. júla 2001 odôvodnené stanovisko, ktorým tento členský štát vyzvala, aby prijal opatrenia potrebné na to, aby vyhovel tomuto stanovisku v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Keďže Komisia považovala situáciu napriek pripomienkam oznámeným rakúskymi úradmi v odpovedi na odôvodnené stanovisko za neuspokojivú, podala túto žalobu.
O žalobe
Vo vzťahu k prvému žalobnému dôvodu týkajúceho sa povolania „Dentist“
22. Tento dôvod sa delí na dve časti, ktoré je potrebné preskúmať oddelene.
O § 6 ods.1 zákona o zubároch
23. Komisia v prvej časti prvého dôvodu v podstate tvrdí, že § 6 ods. 1 zákona o zubároch, ktorý umožňuje „Dentisten“ vykonávať ich povolanie a používať pritom profesijný titul „Zahnarzt“, je v rozpore s článkom 1 smernice „o koordinácii“, pretože „Dentisten“ nespĺňajú požiadavky upravené týmto článkom týkajúce sa vzdelávania nevyhnutného pre vykonávanie povolania zubného lekára s titulmi uvedenými v článku 1 smernice „o uznávaní“, medzi ktorými je pre Rakúsko uvedený titul „Zahnarzt“.
24. Rakúska vláda sa vo svojich pripomienkach nevyjadrila k tejto časti prvého dôvodu.
25. Je preukázané, že odborná príprava „Dentisten“ pozostáva z trojročného vzdelávania, ktoré nemá univerzitnú povahu, a teda nespĺňa požiadavky článku 1 ods. 2 smernice „o koordinácii“. Komisia teda oprávnene usúdila, že diplom o ukončení tohto vzdelávania oznámený Rakúskom nemôže byť zapísaný do prílohy A smernice „o uznávaní“.
26. § 6 ods. 1 zákona o zubároch je teda v rozpore s článkom 1 smernice „o koordinácii“, pretože umožňuje vykonávať povolanie zubného lekára a používať pritom titul „Zahnarzt“ osobám, ktoré nespĺňajú požiadavky vzdelávania podľa tohto článku pre vykonávanie tohto povolanie s týmto titulom.
27. Za týchto okolností je prvá časť prvého žalobného dôvodu Komisie dôvodná.
O § 4 ods. 3 zákona o zubároch
28. V druhej časti prvého dôvodu Komisia v podstate tvrdí, že § 4 ods. 3 zákona o zubároch je v rozpore s článkom 19b smernice „o uznávaní“, pretože umožňuje vydanie osvedčenia podľa článku 19b, aj keď nie sú splnené podmienky uvedené v tomto článku.
29. Rakúska vláda uznala, že na „Dentisten“ sa nevzťahuje pôsobnosť článku 19b smernice „o uznávaní“, keďže nie sú držiteľmi „lekárskych titulov“ a nemajú „univerzitné vzdelanie“.
30. Z uvedeného vyplýva, že druhá časť prvého dôvodu Komisie je tiež dôvodná.
Vo vzťahu k druhému žalobnému dôvodu Komisie týkajúceho sa povolania špecializovaného zubného lekára
31. Komisia v podstate tvrdí, že skutočnosť, že v Rakúsku špecializovaní zubní lekári môžu používať titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, a teda nemusia používať titul „Zahnarzt“, je v rozpore s článkom 19b smernice „o uznávaní“.
32. Na úvod treba poznamenať, že aj keď Komisia vo svojej žalobe uvádza § 17 a 23 zákona o lekároch, je zrejmé, že osvedčenie umožňujúce špecializovaným zubným lekárom používať titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, ktoré Komisia namieta, je upravené v § 43 ods. 7 tohto zákona.
33. Komisia vychádza z doslovného výkladu článku 19b smernice „o uznávaní“. Poznamenáva, že „držitelia diplomov, osvedčení alebo iných dokladov o odbornej spôsobilosti uvedených v prílohe A“ uvedení v prvom odseku tohto článku sú zubnými lekármi a môžu používať iba titul „Zahnarzt“. Komisia z uvedeného vyvodzuje, že preto, aby bola splnená podmienka uvedená v tomto článku, že dotknuté osoby majú byť oprávnené vykonávať činnosti „za rovnakých podmienok“, špecializovaní zubní lekári môžu používať iba tento titul a žiaden iný.
34. Rakúska vláda iba pripomína, že špecializovaní zubní lekári sú oprávnení vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“.
35. V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozpore s tvrdením Komisie znenie článku 19b smernice „o uznávaní“ nie je určujúce pre odpoveď na otázku, či lekári, na ktorých sa vzťahuje tento článok, musia povinne používať ten istý titul ako zubní lekári alebo naopak, či sú iba oprávnení ho používať. Podmienku, že dotknuté osoby majú byť „oprávnené vykonávať [svoje] činnosti za rovnakých podmienok“ ako zubní lekári, možno vykladať dvoma spôsobmi. Po prvé, ako tvrdí Komisia, článok 19b možno vykladať tak, že ukladá podmienku, že činnosti sa majú vykonávať „za rovnakých podmienok“, čo je však nezlučiteľné so skutočnosťou, že na tieto dve profesijné skupiny sa v Rakúsku nevzťahuje rovnaká úprava používania titulov. Po druhé, ak sa zdôrazní použitie slovesa „oprávniť“, toto ustanovenie možno chápať tak, že požaduje iba, aby špecializovaní zubní lekári boli „oprávnení“, ako sú oprávnení aj podľa § 43 ods. 7 zákona o lekároch, používať rovnaký titul ako zubní lekári, a teda, aby boli „oprávnení“ – aj keď nie povinní – vykonávať činnosti za rovnakých podmienok ako zubní lekári a používať pritom titul „Zahnarzt“.
36. Znenie článku 19b neumožňuje rozhodnúť o tejto otázke, preto treba toto ustanovenie vykladať vo svetle ďalších ustanovení smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že prvá z týchto smerníc obsahuje vo svojich článkoch 8 a 17 osobitné ustanovenia týkajúce sa používania titulov, ktoré preukazujú v rozpore s tvrdeniami Komisie, že úmyslom zákonodarcu Spoločenstva nebolo stanoviť jednotné používanie titulov v oblasti zubného lekárstva. Toto konštatovanie posilňuje skutočnosť, že zoznam uvedený v článku 1 smernice „o uznávaní“ obsahuje v prípade niektorých členských štátov viac titulov.
37. Aj keď je pravdou, že cieľom smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“ je jasne oddeliť povolanie zubného lekár a lekára, Komisia nepreukázala, že oprávnenie pre lekárov uvedených v článku 19b ďalej vykonávať svoje povolanie a používať pritom profesijný titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ môže skutočne viesť k zámene špecializovaných zubných lekárov s inými lekármi.
38. V každom prípade treba uviesť, že v rozpore s tvrdeniami Komisie ani článok 19b smernice „o uznávaní“, ani jej články 8 a 17 neobsahujú obmedzenia týkajúce sa konkrétneho znenia profesijných titulov, ktoré môžu členské štáty osvedčiť na svojom území.
39. Skutočnosť, že lekári, na ktorých sa vzťahuje prechodné opatrenie podľa článku 19b smernice „o uznávaní“, by sa museli vzdať svojho profesijného titulu „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ v prospech titulu „Zahnarzt“, by znamenala, že pred svojimi pacientmi by sa definovali ako zubári a nekládol by sa dôraz na ich prvotné vzdelanie a spôsobilosť v oblasti všeobecného lekárstva, čo by škodilo výkonu ich povolania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. novembra 2001, Komisia/Taliansko, C‑202/99, Zb. s. I‑9319, bod 51).
40. Na záver, možnosť podľa § 43 ods. 7 zákona o lekároch ponechaná špecializovaným zubným lekárom ďalej používať profesijný titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ sa zdá odôvodnená požiadavkami transparentnosti, pretože umožňuje pacientom rozlíšiť zubárov, ktorí majú kompletné vzdelanie v zubnom lekárstve zriadené zákonom o lekároch („Zahnarzt“), od všeobecných lekárov, ktorí majú postgraduálnu špecializáciu v zubnom lekárstve („Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).
41. Skutočnosť, že titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ nemôže byť uvedený v článku 1 smernice „o uznávaní“, pretože vzdelávanie týchto lekárov nespĺňa požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, nie je relevantná, keďže článok 19b smernice „o uznávaní“ bol vložený do tejto smernice, ako to uznala Komisia, aby sa umožnilo špecializovaným zubným lekárom ďalej vykonávať svoje povolanie.
42. Za týchto okolností treba zdôrazniť, že Komisia nesprávne uvádza judikatúru, podľa ktorej neprináleží členským štátom vytvárať nové kategórie zubných lekárov, ktoré nie sú upravené žiadnou z dotknutých smerníc (rozsudok z 1. júna 1995, Komisia/Taliansko, C‑40/93, Zb. s. I‑1319, bod 24). Na rozdiel od členského štátu, ktorého sa týkal tento rozsudok, Rakúska republika jednak nevytvorila novú kategóriu zubných lekárov, ale iba zachovala už existujúcu kategóriu, a jednak špecializovaní zubní lekári netvoria osobitnú kategóriu zubných lekárov, ktorú neupravujú smernice „o uznávaní“ a „o koordinácii“. Na týchto lekárov sa osobitne vzťahuje článok 19b prvej z týchto smerníc.
43. Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba druhý žalobný dôvod Komisie zamietnuť.
44. So zreteľom na vyššie uvedené úvahy treba určiť, že Rakúska republika si tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) uvedeným v § 4 ods. 3 a § 6 zákona o zubároch vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)] a odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice „o uznávaní“, aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, preto, aby sa na nich mohla vzťahovať právna úprava podľa týchto smerníc, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice „o uznávaní“ a z článku 1 smernice „o koordinácii“, a v zostávajúcej časti žalobu zamietnuť.
O trovách
45. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Rakúska republika v tejto súvislosti nenavrhla, aby bola Komisia zaviazaná nahradiť trovy konania. Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku toho istého rokovacieho poriadku však Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania. Keďže Rakúska republika a Komisia nemali úspech v častiach svojich dôvodov, je opodstatnené rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
1. Rakúska republika si tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) uvedeným v § 4 ods. 3 a § 6 zákona o zubároch (Dentistengesetz)
– vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)] a
– odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice Rady 78/686/EHS z 25. júla 1978 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení na uľahčenie efektívneho uplatňovania práva usadiť sa a slobody poskytovať služby, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája 2001,
aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice Rady 78/687/EHS z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19, preto, aby sa na nich mohla vzťahovať právna úprava podľa týchto smerníc,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice 78/686 a z článku 1 smernice 78/687.
2. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
3. Rakúska republika a Komisia znášajú vlastné trovy konania.