62004CJ0003_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑3/04,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank Utrecht (Holandsko) z 10. decembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 5. januára 2004, ktorý súvisí s konaním:
Poseidon Chartering BV
proti
Marianne Zeeschip VOF,
Albert Mooij,
Sjoerdtje Sijswerda,
Gerrit Schram,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič,
generálny advokát: L. A. Geelhoed,
tajomník: R. Grass,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
– Poseidon Chartering BV, v zastúpení: H. Boonk, advocaat,
– Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Støvlbæk a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. apríla 2005,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2, článku 7 ods. 1 a článku 17 smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov (Ú. v. ES L 382, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 177, ďalej len „smernica“).
2. Tento návrh bol podaný v rámci konania Poseidon Chartering BV (ďalej len „Poseidon“) proti spoločnosti Marianne Zeeschip VOF a pánom Mooij a Schram a pani Sijswerda (ďalej všetci spolu len „Marianne Zeeschip“) domáhajúcich sa náhrady škody spolu s úrokmi, úhrady nevyplatených provízií, ako aj náhrady spojenej s výpoveďou zmluvy.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
3. Článok 1 ods. 2 smernice stanovuje, že „‚obchodný zástupca‘ znamená samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa, ktorý má trvalé oprávnenie dojednávať predaj alebo nákup tovaru v mene a na účet inej osoby, ktorá sa ďalej nazýva ‚zastúpený‘, alebo dojednať a uzatvoriť takéto právne úkony na účet a menom zastúpeného“.
4. Pokiaľ ide o odmenu obchodného zástupcu, článok 7 ods. 1 smernice stanovuje:
„1. Obchodný zástupca má nárok na províziu z obchodných transakcií uzatvorených počas platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení:
a) ak sa transakcia uzatvorila v dôsledku jeho činnosti
alebo
b) sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú obchodný zástupca predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu.“
5. Pokiaľ ide o finančné dôsledky, ktoré má pre obchodného zástupcu zánik zmluvy, článok 17 smernice stanovuje:
„1. Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obchodný zástupca po zániku zmluvy o obchodnom zastúpení dostal náhradu podľa odseku 2 alebo náhradu škody podľa odseku 3.
2. a)	Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej:
– priviedol zastúpenému nových zákazníkov alebo podstatne zvýšil finančný objem obchodov s existujúcimi zákazníkmi, a pokiaľ zastúpený má aj naďalej podstatné prínosy z obchodu s týmito zákazníkmi
a
– náhrada je primeraná všetkým skutočnostiam, najmä provízii za obchody, ktoré obchodný zástupca stratil [a ktoré vyplývajú z obchodu s týmito zákazníkmi – neoficiálny preklad ]. Členské štáty môžu pre tieto prípady zahrnúť uplatňovanie alebo absenciu ustanovení o obmedzení obchodu v zmysle článku 20 [Členské štáty môžu stanoviť, že takouto okolnosťou je tiež uplatňovanie alebo neuplatňovanie ustanovenia v zmysle článku 20 – neoficiálny preklad ];
b)	výška náhrady nesmie prekročiť čiastku rovnajúcu sa odškodneniu [náhrade – neoficiálny preklad ]za jeden rok vypočítanú z priemernej ročnej odplaty obchodného zástupcu počas predchádzajúcich piatich rokov a pokiaľ dohoda trvala kratšie ako päť rokov, odškodnenie sa vypočíta ako priemer za toto obdobie;
c)	poskytnutie odškodného [náhrady – neoficiálny preklad] nebráni obchodnému zástupcovi žiadať náhradu škody [spolu s úrokmi – neoficiálny preklad ].
…“
Vnútroštátna právna úprava
6. Smernicu prebrali do holandského právneho poriadku články 428 až 445 občianskeho poriadku (Burgerlijk Wetboek). Tieto články sú v podstate podobné ustanoveniam smernice s výnimkou skutočnosti, že článok 1 ods. 2 smernice uvádza, že smernica sa uplatní na právne úkony týkajúce sa „predaja alebo nákupu tovaru“, zatiaľ čo holandské ustanovenia sa uplatnia tiež na právne úkony týkajúce sa poskytovania služieb. V tom zmysle článok 7:428 ods. 1 občianskeho poriadku, ktorý preberá článok 1 ods. 2 smernice, stanovuje:
„Zmluva o obchodnom zastúpení je zmluva, ktorou jedna zo strán – nazývaná zastúpený – poverí druhú stranu – nazývanú obchodný zástupca – vyvíjaním sprostredkovateľskej činnosti počas stanovenej alebo nestanovenej doby za odmenu pri rokovaní o zmluvách, ktoré by prípadne mohla uzavrieť v mene a na účet zastúpeného bez toho, aby bola voči tomuto v podriadenom vzťahu.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
7. Z ustanovenia, ktorým bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva, že Poseidon konal ako sprostredkovateľ v súvislosti so zmluvou o nájme lode uzavretej medzi Marianne Zeeschip a spoločnosťou Maritramp. Účinnosť tejto zmluvy bola počas rokov 1994 až 2000 predlžovaná o jeden rok. Počas tohto obdobia Poseidon najmä zaznamenával výsledky ročných rokovaní zmluvných strán o predĺžení nájmu v dodatku k uvedenej zmluve. V rokoch 1994 až 2000 bola spoločnosti Poseidon zaplatená provízia vo výške 2,5 % z nájomného.
8. Po ukončení zmluvných vzťahov medzi Marianne Zeeschip a Poseidon tento požiadal Marianne Zeeschip o náhradu škody spolu s úrokmi za porušenie zmluvnej výpovednej lehoty, ako aj o úhradu nevyplatených provízii vo výške 14 229,89 eur a sumy 14 471,29 eur, ako aj náhradu za stratu zákazníka.
9. Marianne Zeeschip uvedenú platbu odmietla z dôvodu, že Poseidon nemožno označiť za obchodného zástupca z dôvodu, že rokoval o uzatvorení len jednej zmluvy. Čo je pre zmluvu o obchodnom zastúpení charakteristické, je skutočnosť, že obchodný zástupca koná v súvislosti s viacerými zmluvami.
10. Za týchto okolností Rechtbank Utrecht prejednávajúci spor vo veci samej rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Možno za obchodného zástupcu v zmysle smernice 86/653… považovať samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa, ktorý konal v súvislosti s uzavretím len jednej zmluvy (o prenajatí lode) (a nie viacerých) predlžovanej z roka na rok na základe rokovaní vedených (počas celého obdobia rokov 1994 až 2000 okrem roku 1999) medzi majiteľom lode a tretími stranami, ktorých výsledok sprostredkovateľ zapísal do dodatku?
2. Keďže treba určiť, či ide o vec týkajúcu sa zmluvy o obchodnom zastúpení, môže odpoveď na prvú otázku ovplyvniť úhrada odmeny (provízie) počas uvedených rokov rovnajúcej sa 2,5 % výške nájmu a/alebo skutočnosť, že článok 7 ods. 1 smernice hovorí o ‚uzatvorenej transakcii‘ a existencii nároku na províziu, ak ‚sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú [sprostredkovateľ] predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu‘?
3. Ovplyvní odpoveď na prvú otázku skutočnosť, že článok 17 smernice hovorí o ‚zákazníkoch‘ v množnom a nie v jednotnom čísle?“
O právomoci Súdneho dvora
11. Listom z 2. septembra 2004 upozornila kancelária Súdneho dvora vnútroštátny súd na skutočnosť, že ako to vyplýva z jej článku 1 ods. 2, smernica sa týka výlučne samostatne zárobkovo činných sprostredkovateľov oprávnených rokovať o zmluvách týkajúcich sa tovaru a nie samostatne zárobkovo činných sprostredkovateľov oprávnených rokovať o zmluvách týkajúcich sa služieb (pozri uznesenie zo 6. marca 2003, Abbey Life Assurance, C‑449/01, neuverejnené v Zbierke). Tajomník Súdneho dvora sa uvedeného súdu spýtal, či za týchto okolností trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
12. Vnútroštátny súd vo svojej odpovedi potvrdil, že na svojom návrhu trvá. V tejto súvislosti vysvetlil, že prebratím smernice do vnútroštátneho práva holandský zákonodarca rozšíril pôsobnosť pojmu „obchodný zástupca“ na zmluvy týkajúce sa služieb. Rechtbank zdôraznil, že žiada najmä o výklad určitých pojmov nachádzajúcich sa v smernici, ako napríklad výrazu „trvalé oprávnenie“ použitého v článku 1 ods. 2 smernice a pojmu „náhrada za stratu zákazníkov“ uvedeného v článku 17 tej istej smernice. Skutočnosť, že holandská právna úprava týkajúca sa zmluvy o obchodnom zastúpení, pre ktorú bola smernica vzorom, uvádza na rozdiel od smernice pre túto zmluvu širšiu definíciu, neznamená, že na výklad určitých pojmov vybraných zo smernice je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd o veci rozhodol s odkazom na užší pojem obchodný zástupca/zmluva o obchodnom zastúpení.
13. Za týchto okolností Poseidon a Komisia navrhli, aby Súdny dvor na položené otázky odpovedal.
14. V tejto súvislosti treba predovšetkým pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi stanovenej v článku 234 ES je výlučne vecou vnútroštátneho súdu posúdiť vzhľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke na to, aby sám mohol rozhodnúť o veci samej, ako aj relevanciu otázok, ktoré vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru. Súdny dvor môže zamietnuť návrh podaný vnútroštátnym súdom iba vtedy, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo k predmetu sporu vo veci samej, alebo pokiaľ ide o všeobecnú alebo hypotetickú otázku (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/093, Zb. s. I‑4921, body 59 až 61; z 27. novembra 1997, Somalfruit a Camar, C‑369/95, Zb. s. I‑6619, body 40 až 41, a z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Zb. s. I‑6049, bod 20; zo 7. januára 2003, BIAO, C‑306/99, Zb. s. I‑1, bod 88, a zo 7. júna 2005, VEMW a i., C‑17/03, Zb. s. I‑4983, bod 34).
15. Preto ak sa otázky kladené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu ustanovenia práva Spoločenstva, je Súdny dvor v podstate povinný rozhodnúť. Ani z ustanovení článku 234 ES, ani z predmetu konania zavedeného týmto článkom totiž nevyplýva, že autori Zmluvy mali v úmysle vylúčiť z právomoci Súdneho dvora návrhy na začatie prejudiciálneho konania týkajúce sa ustanovenia Spoločenstva v osobitnom prípade, keď vnútroštátne právo členského štátu odkazuje na obsah tohto ustanovenia na účely určenia ustanovení uplatniteľných na čisto vnútornú situáciu v tomto štáte (rozsudky zo 17. júla 1997, Giloy, C‑130/95, Zb. s. I‑4291, bod 21, a z 11. januára 2001, Kofisa Italia, C‑1/99, Zb. s. I‑207, bod 21).
16. Ak sa totiž vnútroštátna právna úprava prispôsobí riešeniam, ktoré prináša pre čisto vnútorné situácie, riešeniam upravenými v práve Spoločenstva, aby sa tak vyhlo najmä výskytu diskriminácie alebo prípadným narušeniam hospodárskej súťaže, existuje určitý záujem Spoločenstva na tom, aby dostali ustanovenia alebo pojmy prevzaté z práva Spoločenstva jednotný výklad bez ohľadu na podmienky, za ktorých sa majú uplatniť, a to preto, aby sa vyhlo v budúcnosti ich rôznym výkladom (pozri rozsudky zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95, Zb. s. I‑4161, bod 32; Giloy, už citovaný, bod 28, a Kofisa Italia, už citovaný, bod 32).
17. V tomto prípade, hoci sa otázky týkajú zmluvy uzavretej medzi sprostredkovateľom oprávneným rokovať o zmluve týkajúcej sa služieb a nie predaja alebo nákupu tovaru a hoci sa smernica preto nemôže priamo vzťahovať na predmetnú situáciu, je pravdou, že prebratím smernice do vnútroštátneho práva sa vnútroštátny zákonodarca rozhodol uplatniť rovnaké zaobchádzanie na oba uvedené druhy situácií.
18. Navyše na základe žiadneho dokumentu spisu nemožno predpokladať, že vnútroštátny súd má možnosť odchýliť sa od výkladu, ktorý Súdny dvor podá v súvislosti s ustanoveniami smernice.
19. Za takej situácie a ako to navrhol generálny advokát v bodoch 13 až 16 svojich návrhov treba na položené otázky odpovedať.
O prejudiciálnych otázkach
20. Týmito otázkami, ktoré treba skúmať naraz, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či samostatne zárobkovo činný sprostredkovateľ oprávnený uzavrieť jedinú zmluvu o nájme lode, následne predĺženú počas niekoľkých rokov, je obchodným zástupcom v zmysle smernice.
21. Žalobca vo veci samej, ako aj Komisia tvrdia, že osobitosť spočívajúca v tom, že ide o jedinú zmluvu, nie je rozhodujúca, pretože činnosť, ktorú sprostredkovateľ vykonáva, má trvalý charakter. V tomto prípade nemôže trvalý charakter činnosti sprostredkovateľa chýbať s ohľadom na predĺženie zmluvy počas niekoľkých rokov.
22. Komisia tiež uvádza, že v návrhu smernice Rady o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa (samostatných) obchodných zástupcov, ktorý preložila 17. decembra 1976 (Ú. v. ES C 13, 1977, s. 2), zahrnovala definícia obchodného zástupcu uvedená v článku 2 tohto návrhu výslovne „neurčitý počet“ obchodných transakcií, teda podmienku, ktorá nebola prevzatá do konečného znenia článku 1 ods. 2 smernice.
23. Komisia dodáva, že článok 3 toho istého návrhu stanovoval, že smernica sa neuplatní na „sprostredkovateľov, ktorých úlohou je v mene mandanta uzavrieť alebo rokovať len o jednej alebo viacerých stanovených transakciách“ [ neoficiálny preklad ]. Pritom toto ustanovenie sa nenachádza v konečnom znení smernice, čo znamená, že zákonodarca Spoločenstva toto navrhnuté obmedzenie do smernice neprevzal.
24. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako to vyplýva z článku 1 ods. 2 smernice, je pre zmluvu o obchodnom zastúpení charakteristická najmä skutočnosť, že zástupcovi definovanému ako samostatne zárobkovo činný sprostredkovateľ zastúpený udelil plnomocenst vo na trvalé rokovania. Táto koncepcia vyplýva z viacerých ustanovení uvedenej smernice, osobitne článkov 3 a 4 týkajúcich sa požiadaviek na spoluprácu a dobrú vieru medzi zmluvnými stranami, článku 6 a nasl. týkajúcich sa odmeny zástupcu počas trvania zmluvných vzťahov, ako aj článku 17 a nasl. týkajúcich sa práv zástupcu po ukončení zmluvy.
25. Počet transakcií uzavretých sprostredkovateľom pre alebo v mene a na účet zastúpeného je bežným ukazovateľom tohto výkonu. Ako uviedol vnútroštátny súd, článok 17 ods. 2 písm. a) smernice používa pojem zákazník v množnom čísle. Ako však zdôraznil generálny advokát v bode 24 svojich návrhov, počet transakcií nie je jediným určujúcim faktorom na posúdenie trvalého charakteru plnomocenstva, ktoré zastúpený udelil sprostredkovateľovi.
26. Ak bol sprostredkovateľ splnomocnený uzavrieť pre alebo v mene a na účet zastúpeného jedinú zmluvu, ktorej účinnosť sa počas niekoľkých nasledujúcich rokov predlžovala, podmienka trvalosti uložená článkom 1 ods. 2 smernice vyžaduje, aby mal sprostredkovateľ od zastúpeného trvalé plnomocenstvo rokovať o následných predĺženiach účinnosti tejto zmluvy, iba že existujú iné faktory, na základe ktorých možno preukázať existenciu trvalého plnomocenstva rokovať. Je úlohou vnútroštátneho súdu urobiť potrebné zistenia v tejto súvislosti. Len okolnosť, že sprostredkovateľ udržoval vzťahy so zastúpeným počas celého zmluvného obdobia, je sama osebe nedostatočná na preukázanie existencie takého plnomocenstva.
27. Na položené otázky teda treba odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že ak bolo samostatne zárobkovo činnému sprostredkovateľovi udelené plnomocenstvo uzavrieť jedinú zmluvu, ktorej účinnosť sa neskôr počas niekoľkých rokov predlžovala, podmienka trvalosti uložená týmto ustanovením vyžaduje, aby mal tento sprostredkovateľ od zastúpeného udelené plnomocenstvo rokovať o následných predĺženiach účinnosti tejto zmluvy.
O trovách
28. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 1 ods. 2 smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov sa má vykladať v tom zmysle, že ak bolo samostatne zárobkovo činnému sprostredkovateľovi udelené plnomocenstvo uzavrieť jedinú zmluvu, ktorej účinnosť sa neskôr počas niekoľkých rokov predlžovala, podmienka trvalosti uložená týmto ustanovením vyžaduje, aby mal tento sprostredkovateľ od zastúpeného udelené plnomocenstvo rokovať o následných predĺženiach účinnosti tejto zmluvy.