62014CC0407
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 3. septembra 2015 (
1
)
Vec C‑407/14
María Auxiliadora Arjona Camacho
proti
Securitas Seguridad España SA[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal
Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba (Španielsko)]
„Pracovníci mužského a ženského pohlavia — Pracovnoprávne podmienky — Diskriminačné prepustenie — Rovnosť zaobchádzania — Porušenie — Článok 6 smernice 2006/54/ES — Požiadavka nápravy alebo náhrady odrádzajúcej povahy — Úplná náprava — Primeraná náprava — Sankcia — Právomoci vnútroštátneho súdu uložiť sankčnú náhradu škody“
1.
Spĺňa členský štát požiadavku nápravy alebo náhrady odrádzajúcej povahy stanovenú smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (prepracované znenie) (
2
), ak stanovil v prípade diskriminačného prepustenia len úplnú nápravu škody vzniknutej obeti a keď jeho vnútroštátne právo nestanovuje v takom prípade priznanie sankčnej náhrady škody? Takáto otázka bola položená v návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci.
2.
Hoci sa Súdny dvor musí po prvýkrát venovať výkladu článku 18 smernice 2006/54, ktorá uložila členským štátom povinnosť prijať opatrenia potrebné na nápravu vzniknutej škody, pričom táto náprava má byť odrádzajúca a primeraná, skoršia judikatúra Súdneho dvora vydaná k podobným otázkam mi môže umožniť objasniť účinným spôsobom dosah uvedeného článku.
I – Právny rámec
A – Smernica 2006/54
3.
Odôvodnenie 33 smernice 2006/54 pripomína, že „Súdny dvor jasne stanovil, že v záujme účinnosti vyplýva zo zásady rovnakého [rovnosti – neoficiálny preklad] zaobchádzania, že náhrada [náprava – neoficiálny preklad] poskytnutá v prípade akéhokoľvek porušenia musí byť primeraná utrpenej škode“.
4.
Smernica 2006/54 „obsahuje ustanovenia na vykonávanie zásady rovnakého [rovnosti – neoficiálny preklad] zaobchádzania, pokiaľ ide o… pracovné podmienky“ (
3
) a „obsahuje tiež ustanovenia na zabezpečenie účinnejšieho vykonávania prostredníctvom stanovenia vhodných postupov“ (
4
).
5.
Článok 14 ods. 1 písm. c) smernice 2006/54 stanovuje, že „nesmie dochádzať k žiadnej priamej alebo nepriamej diskriminácii z dôvodu pohlavia vo verejnom alebo súkromnom sektore vrátane orgánov verejnej správy, pokiaľ ide o… zamestnanie a pracovné podmienky vrátane prepustenia“.
6.
Článok 18 smernice 2006/54 stanovuje:
„Členské štáty zavedú do svojich vnútroštátnych právnych systémov také opatrenia, ktoré sú potrebné na zabezpečenie skutočnej a účinnej náhrady alebo nápravy, ak tak členské štáty rozhodnú v otázke straty a škody, ktorú utrpela poškodená osoba v dôsledku diskriminácie z dôvodu pohlavia, a to takým spôsobom, ktorý je odrádzajúci a primeraný utrpenej škode. Takáto náhrada alebo náprava sa nesmie obmedziť stanovením hornej hraničnej hodnoty vopred, okrem prípadov, v ktorých môže zamestnávateľ dokázať, že jediná škoda, ktorú žiadateľ utrpel v dôsledku diskriminácie v zmysle tejto smernice je odmietnutie vziať do úvahy jeho žiadosť o zamestnanie.“
7.
Článok 25 smernice 2006/54 sa venuje sankciám. Stanovuje, že:
„Členské štáty ustanovia pravidlá o sankciách uplatňovaných pri porušení vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa tejto smernice a prijmú všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie ich uplatňovania. Sankcie, ktoré môžu obsahovať platbu náhrady obeti, musia byť účinné, primerané a odrádzajúce. Členské štáty oznámia tieto ustanovenia Komisii najneskôr do 5. októbra 2005 a bezodkladne jej oznámia všetky ďalšie zmeny a doplnenia, ktoré na ne majú vplyv.“
8.
Článok 27 ods. 1 smernice 2006/54 stanovuje, že „členské štáty môžu zaviesť alebo zachovať ustanovenia, ktoré sú pre ochranu zásady rovnakého [rovnosti – neoficiálny preklad] zaobchádzania priaznivejšie, než je stanovené v [uvedenej] smernici“.
B – Španielske právo
9.
Organický zákon č. 3/2007 z 22. marca 2007 o skutočnej rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami (Ley Orgánica 3/2007 para la igualdad efectiva de mujeres y hombres) (
5
) konkrétne prebral do španielskeho právneho poriadku smernicu 2006/54. Uvedený zákon stanovuje v článku 10, že „akty a dojednané klauzuly, ktoré predstavujú alebo spôsobujú diskrimináciu na základe pohlavia, sa považujú za neplatné a neúčinné a zakladajú zodpovednosť [ich autora] prostredníctvom systému náhrad alebo náprav, ktoré sú skutočné, účinné a primerané spôsobenej ujme, ako aj prípadne prostredníctvom účinného a odrádzajúceho systému sankcií, ktorým sa predchádza diskriminačnému správaniu“.
10.
Článok 183 zákona č. 36/2011 z 10. októbra 2011 upravujúceho súdnictvo v sociálnych veciach (Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social) (
6
) znie:
„1.   Pokiaľ rozsudok konštatuje porušenie, súd musí rozhodnúť o výške náhrady škody, ktorá prislúcha žalobcovi za spôsobenú diskrimináciu alebo iné porušenie jeho základných práv a slobôd, a to v závislosti tak od nemajetkovej ujmy spôsobenej porušením základného práva, ako aj od odvodenej dodatočnej škody a ujmy.
2.   Súd rozhodne o výške náhrady škody, pričom ju určí približne, ak sa zdá, že stanovenie jej presnej výšky je príliš obťažné alebo nákladné, aby tak dostatočne odškodnil obeť a obnovil, ako je to len možné, stav pred porušením, ako aj prispel k predchádzaniu vzniku škody.“
II – Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie pred Súdnym dvorom
11.
Žalobkyňu vo veci samej prepustil zamestnávateľ v roku 2014. Potom ako sa neúspešne skončilo zmierovacie konanie, sa žalobkyňa obrátila na vnútroštátny súd, aby jednak vyhlásil, že jej prepustenie bolo neplatné, pretože predstavuje diskrimináciu na základe pohlavia, a jednak v jej prípade bola vykonaná náprava, pričom žiadala o priznanie 6000 eur ako náhrady škody za nemajetkovú ujmu.
12.
Vnútroštátny súd považuje za preukázané, že toto prepustenie predstavuje diskrimináciu na základe pohlavia, a preto je v rozpore so španielskou právnou úpravou, ktorou boli prebraté požiadavky smernice 2006/54. Vzhľadom na španielske právo by sa malo prepustenie žalobkyne vo veci samej považovať za neplatné. (
7
)
13.
Z dôvodov, ktoré vnútroštátny súd nevysvetlil vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, oznámil vnútroštátny súd a quo Súdnemu dvoru, že je pripravený priznať žalobkyni vo veci samej sumu 3000 eur ako náhradu škody, čo je suma, ktorá sa podľa neho a na základe španielskeho vnútroštátneho práva javí ako dostatočná na spravodlivú nápravu vzniknutej ujmy.
14.
V tomto kontexte má vnútroštátny súd pochybnosti týkajúce sa dostatočnosti tejto náhrady, keďže sa domnieva, že náhrada škody sleduje len cieľ nápravy, kým smernica 2006/54, a presnejšie jej článok 18, zdá sa, vyžadujú od členských štátov takisto opatrenia, ktorých cieľom je odradiť pôvodcov diskriminácie od toho, aby sa znovu takto správali.
15.
Vnútroštátny súd a quo sa domnieva, že takýto cieľ odradenia by sa dosiahol, keby mohol zaviazať zamestnávateľa na zaplatenie ďalších 3000 eur ako náhrady škody, ktorú kvalifikuje ako „sankčnú“. Tento právny inštitút však nie je súčasťou španielskej právnej tradície. Uvedený súd tak nemôže na základe vnútroštátneho práva uložiť takúto povinnosť.
16.
Pracovný súd č. 1 v Córdobe (Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba, Španielsko), ktorý tak vyjadril pochybnosť o súlade španielskeho práva s požiadavkami stanovenými smernicou 2006/54, rozhodol o prerušení konania a svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania doručeným kancelárii Súdneho dvora 27. augusta 2014 položil Súdnemu dvoru na základe článku 267 ZFEÚ túto prejudiciálnu otázku:
„Možno článok 18 smernice [2006/54], ktorý stanovuje odrádzajúci charakter náhrady (okrem skutočnosti a účinnosti náhrady a jej primeranosti spôsobenej škode) pre obeť diskriminácie na základe pohlavia, vykladať v tom zmysle, že dovoľuje vnútroštátnemu súdu skutočne uložiť dodatočnú náhradu škody so sankčnou povahou: a to dodatočnú náhradu škody vo výške, ktorá hoci presahuje plnú náhradu skutočnej škody a ujmy spôsobenej obeti, slúži ako príklad pre iných (okrem samotného pôvodcu škody), avšak pod podmienkou, že táto výška nebude neprimeraná, a to aj keď je táto podoba sankčnej náhrady škody cudzia právnej tradícii vnútroštátneho súdu?“
17.
Písomné pripomienky predložili Súdnemu dvoru žalobkyňa vo veci samej, španielska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia.
III – Právna analýza
18.
Vnútroštátny súd založil svoju prejudiciálnu otázku na článku 18 smernice 2006/54 a pýta sa, či samotná úplná náprava ujmy spôsobenej žalobkyni vo veci samej postačuje na zabezpečenie odrádzajúcej povahy nápravy alebo náhrady v zmysle uvedeného článku, alebo treba naopak vyvodiť z tejto požiadavky odradenia povinnosť vnútroštátneho súdu uložiť zamestnávateľovi, ktorý bol vyhlásený za zodpovedného za diskrimináciu založenú na pohlaví, povinnosť zaplatiť sankčnú náhradu škody, hoci španielske právo v žiadnom prípade neumožňuje priznať viac než len úplnú nápravu ujmy spôsobenej obeti.
19.
Na účely odpovedania na túto otázku treba v prvom rade poukázať na to, že článok 18 smernice 2006/54 sa zaraďuje do línie ekvivalentných ustanovení obsiahnutých v skorších smerniciach, ktoré smernica 2006/54 doplnila a konsolidovala. V druhom rade bude potrebné analyzovať judikatúru Súdneho dvora vydanú na základe uvedených smerníc – judikatúru, ktorá je v plnej miere relevantná na účely riešenia sporu vo veci samej. Závery vyvodené z textovej, a teleologickej analýzy a analýzy judikatúry ma vedú k záveru, že na prejudiciálnu otázku položenú Súdnemu dvoru treba odpovedať záporne. Nakoniec uvediem dve série konečných poznámok svedčiacich v prospech takejto odpovede, ktoré sa týkajú jednak neexistencie harmonizácie podmienok nápravy alebo náhrady a jednak problematiky priameho účinku článku 18 smernice 2006/54.
A – Textová a teleologická analýza
20.
Dosiahnuť rovnosť medzi mužmi a ženami je zároveň úlohou a cieľom, ktoré boli Zmluvami zverené Európskej únii. (
8
) Smernica 2006/54 tak pripomína, že takáto rovnosť má postavenie „základnej zásady“ v práve Únie. (
9
) Je teda logické a zodpovedá to línii smerníc, ktoré normotvorca Únie nedávno prepracoval (
10
), že tento normotvorca stanovil zákaz akejkoľvek diskriminácie na základe pohlavia.
21.
Práve preto, že nejde o to, aby sa v danej oblasti vydalo len zásadné vyhlásenie, ale naopak, ide o dosiahnutie konkrétnych výsledkov stanovených primárnym právom, považovalo sa za kľúčové „zavedenie vhodných postupov na strane členských štátov“ (
11
), aby sa dodržiavali povinnosti uložené smernicou 2006/54, na „účinn[é] vykonávani[e] zásady [rovnosti] zaobchádzania“ (
12
).
22.
Len samotné zavedenie postupov však nepostačuje na zabezpečenie účinnej súdnej ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú zo smernice 2006/54, jej článok 18 vložený do oddielu „Opravné prostriedky“ kapitoly venovanej opravným prostriedkom a uplatňovaniu práva prevzal novinku zavedenú smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207 (
13
), pričom spresnil, k akému výsledku majú viesť tieto konania, teda či k náhrade škody, alebo náprave (
14
) ujmy spôsobenej obeti.
23.
Ide tu v prípade členských štátov o povinnosť výsledku („zabezpečenie skutočnej a účinnej náhrady alebo nápravy… škody“), pričom smernica 2006/54 na nich ponecháva v zásade (
15
) výber prostriedkov („spôsobom, ktorý je odrádzajúci a primeraný utrpenej škode“). Zo znenia článku 18 smernice 2006/54 vyplýva, že táto smernica neukladá členským štátom žiadne určité opatrenie a ponecháva im voľnosť vybrať si spomedzi rôznych riešení vhodných na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 2006/54. (
16
) Štandard, oproti ktorému sa posudzujú opatrenia členských štátov v oblasti boja proti diskriminácii na základe pohlavia, spočíva v dosiahnutí cieľa sledovaného uvedenou smernicou a v zabezpečení jej potrebného účinku ochranou práv jednotlivcov.
24.
Článok 18 smernice 2006/54 nemožno analyzovať bez toho, aby sa prihliadlo na článok 25 uvedenej smernice, ktorý si vypožičiava slovník tohto článku 18, pretože normotvorca tam uvádza, že sankcie, ktoré majú členské štáty uplatňovať, „môžu obsahovať platbu náhrady obeti“ a musia byť rovnako ako náhrada alebo náprava stanovená v uvedenom článku 18 „účinné, primerané a odrádzajúce“. Normotvorca Únie tak od členských štátov vyžaduje, aby zaviedli „účinné, primerané a odrádzajúce sankcie za porušenie povinností podľa [smernice 2006/54]“ (
17
). Práve táto požiadavka je teda konkretizovaná v článku 25 smernice 2006/54 nazvanom „Sankcie“ (
18
), vloženom do kapitoly nachádzajúcej sa v hlave III venovanej horizontálnym ustanoveniam všeobecnej povahy. Uvedený článok 25 kladie členským štátom takisto povinnosť oznámiť Komisii opatrenia prijaté na jeho základe.
25.
Aby som to zhrnul, článok 18 smernice 2006/54 sa obmedzuje na požiadavku, aby náprava alebo náhrada bola účinná, primeraná a odrádzajúca. Už pri samotnom čítaní tohto článku sa zdá, že náhrada alebo náprava nie je ako taká koncipovaná normotvorcom ako sankcia. Sankčný rozmer opatrení, ktoré musia členské štáty prijať, je výslovne uvedený len v článku 25 smernice 2006/54. (
19
)
26.
Zostáva ešte overiť, či skúmanie judikatúry potvrdzuje tento prvý dojem vzniknutý doslovnou a teleologickou analýzou článku 18 smernice 2006/54, pričom sa uvedená smernica musí vykladať tak, že sa zohľadní celé acquis judikatúry, ktoré predchádzalo jej prijatiu a na ktoré niekedy výslovne odkazuje. (
20
)
B – Stav existujúcej judikatúry
27.
Hoci sa Súdny dvor nikdy nevenoval konkrétne výkladu článku 18 smernice 2006/54, mal viackrát príležitosť zaujať stanovisko k zodpovedajúcim ustanoveniam smerníc, ktoré predchádzali smernici 2006/54, medzi ktoré patrí v prvom rade článok 6 smernice 76/207 (
21
).
28.
Pri analýze judikatúry Súdneho dvora možno dospieť k záveru, že Súdny dvor, hoci už považoval za „sankciu“ opatrenie náhrady škody, nikdy nevyžadoval, aby takéto opatrenie presahovalo „primeranú“ nápravu. Španielska právna úprava, ako ju opisuje vnútroštátny súd, ponúka podľa mňa všetky záruky takejto nápravy.
1. Požiadavka odrádzajúcej povahy v judikatúre Súdneho dvora je splnená, ak je zamýšľaná náprava „primeraná“
29.
Problematika prostriedkov boja proti diskriminačnému správaniu založenému na pohlaví v pracovnoprávnych vzťahoch nie je nová. Súdnemu dvoru bola viackrát položená táto otázka. Som toho názoru, že záver, ku ktorému Súdny dvor dospel (
22
) pri výklade článku 6 smernice 76/207, platí mutatis mutandis aj v prípade výkladu článku 18 smernice 2006/54, ktorý ho nahrádza a spresňuje, pričom článok 18 smernice 2006/54 ponecháva členským štátom tú istú voľnosť, pokiaľ ide o typ opatrení, ktoré majú prijať, akú predtým ponechal článok 6 smernice 76/207.
30.
Vzhľadom na to, ako rozhodol Súdny dvor, pokiaľ ide o článok 6 smernice 76/207, treba konštatovať, že článok 18 smernice 2006/54 ukladá členským štátom povinnosť zaviesť v ich vnútroštátnom právnom poriadku opatrenia potrebné na to, aby mohla každá osoba, ktorá sa domnieva, že bola poškodená diskrimináciou, docieliť nápravu. Uvedené štáty sú povinné prijať opatrenia, ktoré budú dostatočne efektívne na dosiahnutie cieľa uvedenej smernice, a zabezpečiť, aby sa na tieto opatrenia mohli účinným spôsobom odvolávať na vnútroštátnych súdoch dotknuté osoby bez toho, aby však právo Únie stanovilo konkrétnu formu týchto opatrení. Uvedené opatrenia môžu mať teda rôzne formy, ako napríklad povinnosť zamestnať diskriminovaného uchádzača, reintegrácia osoby prepustenej z diskriminačného dôvodu alebo ešte primeraná peňažná náhrada škody. (
23
)
31.
Súdny dvor v roku 1984, teda v roku, keď vydal rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153), ako aj Harz (79/83, EU:C:1984:155), odmietol vyložiť článok 6 smernice 76/207 v tom zmysle, že by prikazoval členským štátom prijatie konkrétneho opatrenia, v danom prípade opatrenia spočívajúceho v povinnosti zamestnávateľa, ktorý bol uznaný za vinného za diskrimináciu založenú na pohlaví, uzavrieť pracovnú zmluvu s uchádzačom o zamestnanie, ktorého prihláška bola zamietnutá z diskriminačného dôvodu.
32.
V roku 2015, keď Súdny dvor v prejudiciálnom konaní rieši túto vec, stále nedošlo k žiadnej podstatnej zmene v práve Únie, aby Súdny dvor mohol dospieť k odlišnému záveru, teda aby mohol uložiť členským štátom povinnosť prijať osobitné opatrenia, ako napríklad uloženie sankčnej náhrady škody.
33.
Odkaz na odrádzajúci účinok uvedený v článku 18 smernice 2006/54 nie je takej povahy, že by mohol zmeniť toto konštatovanie.
34.
Znenie článku 18 smernice 2006/54 je totiž obohatené o odkaz na odrádzajúci účinok náhrady alebo nápravy, tak ako sú upravené vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. Na odrádzajúcu povahu, hoci sa nevyskytovala v znení článku 6 smernice 76/207, však už Súdny dvor myslel, keď poskytol výklad tohto článku 6 a rozhodol, že „hoci úplné vykonanie smernice [76/207] nevyžaduje… žiadnu konkrétnu formu sankcie za porušenie zákazu diskriminácie, ustanovuje, že táto sankcia musí byť schopná zabezpečiť skutočnú a účinnú súdnu ochranu. Musí mať navyše skutočný odradzujúci účinok na zamestnávateľa. Z toho vyplýva, že keď členský štát zvolí ako sankciu za porušenie zákazu diskriminácie priznanie náhrady škody, táto náhrada škody musí byť v každom prípade primeraná vzniknutej škode“ (
24
).
35.
Z tejto judikatúry treba vyvodiť dve informácie. Po prvé pôvod odkazu uvedeného v článku 25 smernice 2006/54 na náhradu škody ako formu sankcie je zjavne v tejto línii judikatúry. Po druhé podľa Súdneho dvora by primeraná náprava mala mať v každom prípade takú povahu, aby zabezpečila účinnú súdnu ochranu práv poskytnutých jednotlivcom v oblasti boja proti diskriminácii založenej na pohlaví. Práve preto, že sa Súdny dvor uspokojil s primeranou nápravou, ktorá musí byť proporcionálna k vzniknutej ujme, nepredstavuje táto náprava skutočnú „sankciu“ v trestajúcom zmysle slova. (
25
)
36.
Okrem toho, keďže požiadavky účinnej súdnej ochrany a odrádzajúcej povahy „zahŕňajú nevyhnutne zohľadnenie vlastnej charakteristiky každého prípadu porušenia zásady rovnosti“ (
26
), Súdny dvor rozhodoval v závislosti od jednotlivých prípadov o dostatočnej povahe opatrení prijatých členskými štátmi na vykonanie článku 6 smernice 76/207, a tým aj na zabezpečenie účinného prebratia uvedenej smernice.
37.
Vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje práva na nápravu v prípade obetí diskriminácie v oblasti prístupu k zamestnaniu na čisto symbolickú náhradu, teda nie je v súlade s požiadavkami takéhoto prebratia. (
27
) Ak má náprava formu peňažnej náhrady škody, je vylúčené, aby členské štáty stanovili a priori maximálnu hranicu náhrady škody (
28
).
38.
Pokiaľ ide o diskriminačné prepustenie, Súdny dvor ešte rozhodol, že „opätovné nastolenie situácie rovnosti nemožno dosiahnuť, kým nebude diskriminovaná osoba reintegrovaná, alebo subsidiárne, kým nedôjde k peňažnej náhrade za vzniknutú ujmu“ (
29
), pod podmienkou, že uvedená náprava bude primeraná, teda „že [umožní] kompenzovať v plnej miere naozaj vzniknutú ujmu z dôvodu diskriminačného prepustenia podľa uplatniteľných vnútroštátnych pravidiel“ (
30
).
39.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Súdny dvor, keď rozhodol, že je v súlade s článkom 6 smernice 76/207 vnútroštátna právna úprava, ktorá upravovala primeranú peňažnú nápravu vzniknutej ujmy, dospel k záveru, že uvedená náprava spĺňala požiadavku odrádzajúcej povahy, ktorú vnímal v pozadí zámeru normotvorcu vyjadreného článkom 6 smernice 76/207. Inak povedané, v oblasti nápravy a náhrady škody nezávisí v judikatúre Súdneho dvora odrádzajúci účinok nevyhnutne od zahrnutia priameho sankčného prvku.
2. Uplatnenie na prejednávanú vec
40.
Dnes, keď je požiadavka odrádzajúcej povahy výslovne uvedená v smernici 2006/54, nie je podľa mňa dôvod, aby sa Súdny dvor odchýlil od tejto línie judikatúry. Ide teda o overenie toho, či španielska právna úprava poskytuje žalobkyni vo veci samej všetky záruky primeranej nápravy.
41.
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že španielske právo stanovuje, že súd vyhlási akty prijaté v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania medzi mužmi a ženami (
31
) za neplatné a že táto neplatnosť je spojená s mechanizmom nápravy vzniknutej ujmy, pričom španielsky právny poriadok stanovil ako opatrenie na dosiahnutie cieľa skutočnej rovnosti šancí, sledovaného smernicou 2006/54, formu peňažnej náhrady škody. Vnútroštátny súd sa a quo domnieva, že suma 3000 eur je dostatočná na „spravodlivú nápravu“ škody vzniknutej žalobkyni vo veci samej. (
32
) Rovnako je podľa vnútroštátneho práva cieľom náhrady škody nahradiť obeti všetku vzniknutú ujmu vrátane nemajetkovej ujmy, pričom táto náhrada škody sa vypočíta takým spôsobom, aby bola obeť opäť uvedená v čo najväčšej možnej miere do situácie, v ktorej sa nachádzala predtým, ako došlo k diskriminácii. (
33
) Keďže je nemajetková ujma z hľadiska svojej povahy ťažko vyčísliteľná, španielske právo priznáva súdu právomoc upraviť výšku náhrady škody tak, aby mohol zohľadniť stupeň závažnosti dosahu na zásadu rovnosti zaobchádzania medzi mužmi a ženami. Priznanie náhrady škody tak umožňuje pokryť v plnej miere hodnotu straty vzniknutej obeti (damnum emergens) vrátane zisku, ktorý prestala dosahovať alebo nemohla dosiahnuť (lucrum cessans).
42.
Mechanizmus nápravy opísaný vyššie sa musí považovať za v súlade s článkom 18 smernice 2006/54 pod podmienkou sine qua non, že vnútroštátne právo stanovuje úplnú peňažnú nápravu všetkých zložiek ujmy vzniknutej obeti diskriminácie založenej na pohlaví, ktorá má byť primeraná tejto ujme, čo prináleží potvrdiť vnútroštátnemu súdu.
43.
Súdny dvor by tak len potvrdil svoju skoršiu ustálenú judikatúru, keby rozhodol, že táto úplná náhrada je primeraná, a preto dostatočná na zabezpečenie skutočného odrádzajúceho účinku vnútroštátnych opatrení, ktoré musia členské štáty zaviesť na dosiahnutie účinnosti zásady rovnosti podľa článku 18 smernice 2006/54.
C – Záverečné poznámky
44.
V každom prípade, aj keby Súdny dvor rozhodol inak – quod non –, nemôže zaujať stanovisko, ako ho vyzýva vnútroštátny súd, v prospech uloženia sankčnej náhrady škody zamestnávateľovi žalobkyne vo veci samej.
45.
Jednak totiž smernica 2006/54 nevykonala harmonizáciu podmienok nápravy alebo náhrady škody v prípade ujmy spôsobenej diskrimináciou na základe pohlavia v oblasti pracovných podmienok a jednak mám vážne pochybnosti, pokiaľ ide o to, či môže mať článok 18 smernice 2006/54 priamy účinok v rámci sporu vo veci samej.
1. Neexistencia harmonizácie podmienok nápravy alebo náhrady škody v prípade vzniknutej ujmy
46.
Až doteraz zásah Súdneho dvora spočíval zakaždým v definovaní určitej medzery, teda toho, čo chýba a čo od členských štátov vyžaduje smernica 76/207, a rozhodol o tom, čo nie je v súlade s touto smernicou. Súdny dvor nikdy nenariadil, aký postoj majú členské štáty zaujať. Otázka vnútroštátneho súdu však znamená, že sa od Súdneho dvora požaduje – keďže samotná smernica 2006/54 tak nerobí –, aby urobil vo svojej judikatúre kolosálny kvalitatívny skok, ktorý podľa mňa zďaleka presahuje jeho právomoci.
47.
Keby Súdny dvor zaujal nekompromisné stanovisko a rozhodol, že článok 18 smernice 2006/54 sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby členské štáty stanovili v prípadoch diskriminácie založenej na pohlaví patriacich do pôsobnosti uvedenej smernice priznanie sankčnej náhrady škody obetiam, znamenalo by to, že zaujal konečné stanovisko v diskusii, ktorá by sa mala konať medzi členskými štátmi a nemožno im ju odňať.
48.
V členských štátoch, ktoré nepoznajú takýto právny inštitút (
34
), je zavedenie sankčnej náhrady škody predmetom diskusií a tejto otázke sa vo všeobecnosti venuje veľa pozornosti. (
35
) Sankčná náhrada škody je často vnímaná ako zmena paradigmy v oblasti právnej zodpovednosti. Niektoré právne systémy sú stále veľmi naviazané na teóriu, že systém zodpovednosti musí mať striktne funkciu nápravy. Náhrada škody sa z kvázi‑účtovného hľadiska priznáva na úplnú nápravu vzniknutej ujmy, ani viac, ani menej, pretože ide o obnovu rovnováhy narušenej diskriminačným správaním. Záruka získania úplnej nápravy je však už sama osebe koncipovaná ako prostriedok na odradenie od uvedeného správania.
49.
V prípade sankčnej náhrady škody sa systém zodpovednosti rozšíri o výchovnú funkciu, vo vlastnom zmysle slova sankčnú. Sankčná náhrada škody je vyjadrením teórie súkromnoprávneho trestu, pričom nejde už len o nápravu, ale takisto o priznanie náhrady škody nad rozsah úplnej nápravy, od čoho sa očakáva, že sankčná náhrada škody svojou represívnou povahou odradí nielen subjekt, ktorý spôsobil ujmu, od toho, aby sa v predmetnom prípade opäť správal diskriminačne, ale takisto odradí iné subjekty od toho, aby tak konali.
50.
Môže sa to javiť ako celkom problematické, aby niektoré členské štáty, pričom môžeme začať Španielskom, zaviedli sankčnú náhradu škody, a to práve preto, že by sa to považovalo za vnútené vloženie kvázi‑trestnoprávneho nástroja do oblasti občianskoprávnej zodpovednosti. Okrem toho povinné zakotvenie sankčnej náhrady škody by mohlo byť, ako to poznamenal vnútroštátny súd, v rozpore so zásadou zákazu bezdôvodného obohatenia, ktorá platí vo väčšine členských štátov. (
36
) Pokiaľ nie je stanovené, že sa sankčná náhrada škody má stať príjmom štátneho rozpočtu, vzniká v skutočnosti otázka, kto bude príjemcom sankčnej náhrady škody. (
37
)
51.
Podľa mňa rozhodnúť, že členské štáty sú povinné podľa článku 18 smernice 2006/54 stanoviť priznanie sankčnej náhrady škody, by viedlo k harmonizácii realizovanej súdmi, pokiaľ ide o podmienky nápravy alebo náhrady škody v prípadoch diskriminácie založenej na pohlaví, pričom pochybujem, že by takáto harmonizácia bola úmyslom normotvorcu Únie, dokonca až s takouto úrovňou presnosti. (
38
)
52.
Je škoda, že nedošlo k takejto harmonizácii, zvlášť, keď som si vedomý toho, že systém zodpovednosti opísaný vyššie ani zďaleka nespĺňa systematicky uspokojujúcim spôsobom svoju nápravnú funkciu. V súčasnom stave práva Únie však pochybujem, že by Súdny dvor mohol zájsť oveľa ďalej v oblasti toho, čo môže požadovať z hľadiska nápravy alebo náhrady škody. Dodávam, že prípadné nedostatky systému zodpovednosti boli kompenzované v smernici 2006/54 článkom 25, ktorý kladie členským štátom povinnosť prijať režim sankcií.
53.
Nakoniec podľa smernice 2006/54 boj proti diskriminácii založenej na pohlaví prebieha v dvoch fázach. Ide o fázu podľa článku 18 tejto smernice, teda fázu nápravy alebo náhrady škody, pri ktorých, ako sa zistilo, je nutné, aby boli primerané. Potom ide o fázu podľa článku 25 uvedenej smernice, teda fázu sankcie alebo potrestania, ktorá nevyhnutne nesprevádza fázu nápravy alebo náhrady škody a ani nie je kumulatívna. (
39
) Uloženie sankčnej náhrady škody patrí skôr do tejto druhej fázy, ale možno si predstaviť iné formy sankcií bez toho, aby Súdny dvor mohol opäť konkrétne stanoviť určitú sankciu. (
40
)
2. Problematika priameho účinku článku 18 smernice 2006/54
54.
Priznanie vnútroštátnemu súdu a quo možnosť uložiť zamestnávateľovi, ktorý bol uznaný za vinného z diskriminácie založenej na pohlaví v mene potrebného účinku článku 18 smernice 2006/54, sankčnú náhradu škody a neexistencia vnútroštátnej právnej úpravy v danej oblasti vedú nevyhnutne k otázke priameho účinku uvedeného článku.
55.
Iste, Súdny dvor už rozhodol, že obeť diskriminačného prepustenia sa môže odvolávať proti svojmu zamestnávateľovi na ustanovenia článku 6 smernice 76/207, najmä s cieľom určenia neplatnosti ustanovenia vnútroštátneho práva ukladajúceho hranice sumy náhrady škody, ktorú možno získať z titulu nápravy. (
41
) Na jednej strane pochybujem, že takéto riešenie by sa dalo preniesť na prípad uloženia sankčnej náhrady škody, keďže nie je zjavné, že by bolo možné vyvodiť len zo samotného znenia článku 18 smernice 2006/54, že táto smernica ukladá takúto povinnosť členským štátom. Na druhej strane treba konštatovať, že judikatúra, ktorú som práve uviedol, bola vydaná v kontexte, keď zamestnávateľom bol štátny orgán, pričom v tejto veci to tak zrejme nie je. Rozhodnúť, že vo veci samej je vnútroštátny súd povinný uložiť sankčnú náhradu škody na základe článku 18 smernice 2006/54 by teda mohlo znamenať, že by sa zakotvil priamy horizontálny účinok uvedeného článku.
D – Záver analýzy
56.
Na záver môjho posúdenia sa teda prikláňam k tomu, že článok 18 smernice 2006/54 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty si môžu voľne vybrať prostriedky, ktoré použijú na zabezpečenie toho, aby náprava alebo náhrada škody pre obete diskriminácie založenej na pohlaví, patriaca do pôsobnosti uvedenej smernice, bola odrádzajúca, pričom sa musí zaistiť dosiahnutie cieľa sledovaného touto smernicou. Nebráni členským štátom, aby stanovili zaplatenie sankčnej náhrady škody obeti, ale ani to od nich nevyžaduje. V každom prípade neumožňuje vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o povinnosti zaplatiť takúto náhradu škody, keď ju nestanovuje vnútroštátne právo.
57.
Keď sa členské štáty rozhodnú pre nápravu v peňažnej forme, uvedená náprava na to, aby splnila podmienku, že má byť odrádzajúcej povahy, musí byť primeraná, teda musí byť nápravou v plnom rozsahu a musí riadne zohľadňovať všetky zložky vzniknutej ujmy, ako aj stupeň závažnosti porušenia zásady rovnosti zaobchádzania medzi mužmi a ženami. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby sa ubezpečil, že je to tak v prejednávanej veci.
IV – Návrh
58.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položil pracovný súd č. 1 v Córdobe, takto:
Článok 18 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty si môžu voľne vybrať prostriedky, ktoré použijú na zabezpečenie toho, aby náprava alebo náhrada škody pre obete diskriminácie založenej na pohlaví, patriaca do pôsobnosti uvedenej smernice bola odrádzajúca, pričom sa musí zaistiť dosiahnutie cieľa sledovaného touto smernicou. Nebráni členským štátom, aby stanovili zaplatenie sankčnej náhrady škody obeti, ale ani to od nich nevyžaduje. V každom prípade neumožňuje vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o povinnosti zaplatiť takúto náhradu škody, keď ju nestanovuje vnútroštátne právo.
Okrem toho, keď sa členské štáty rozhodnú pre nápravu v peňažnej forme, uvedená náprava na to, aby splnila podmienku, že má byť odrádzajúcej povahy, musí byť primeraná, teda musí byť nápravou v plnom rozsahu a musí riadne zohľadňovať všetky zložky vzniknutej ujmy, ako aj stupeň závažnosti porušenia zásady rovnosti zaobchádzania medzi mužmi a ženami. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby sa ubezpečil, že je to tak v prejednávanej veci.
(
1
)   Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)   Ú. v. EÚ L 204, s. 23.
(
3
)   Článok 1 druhý odsek písm. b) smernice 2006/54.
(
4
)   Článok 1 tretí odsek smernice 2006/54.
(
5
)   BOE č. 71 z 23. marca 2007, s. 12611.
(
6
)   BOE č. 245 z 11. októbra 2011.
(
7
)   V súlade s článkom 108 ods. 2 zákona č. 36/2011.
(
8
)   Pozri odôvodnenie 2 smernice 2006/54. Rovnosť medzi mužmi a ženami je takisto zakotvená v článku 23 Charty základných práv Európskej únie (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 1).
(
9
)   Pozri odôvodnenie 2 smernice 2006/54.
(
10
)   Smernica 2006/54 totiž spojila do jedného textu hlavné ustanovenia existujúce v danej oblasti [a ktoré sa doteraz nachádzali v smerniciach Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 187), 86/378/EHS z 24. júla 1986 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami v zamestnaneckých systémoch sociálneho zabezpečenia (Ú. v. ES L 225, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 327), 75/117/EHS z 10. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa uplatňovania zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy (Ú. v. ES L 45, s. 19; Mim. vyd. 05/001, s. 179) a 97/80/ES z 15. decembra 1997 o dôkaznom bremene v prípadoch diskriminácie na základe pohlavia (Ú. v. ES L 14, s. 6; Mim. vyd. 05/003, s. 264)].
(
11
)   Odôvodnenie 28 smernice 2006/54.
(
12
)   Odôvodnenie 29 smernice 2006/54. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
13
)   Ú. v. ES L 269, s. 15; Mim. vyd. 05/004, s. 255.
(
14
)   „Indemnización o reparación“ v španielskej verzii smernice 2006/54, „Schadenersatz oder Entschädigung“ v nemeckej verzii smernice 2006/54, „Compensation or reparation“ v anglickej verzii smernice 2006/54, „Risarcimento o riparazione“ v talianskej verzii smernice 2006/54 a „indemnização ou reparação“ v portugalskej verzii smernice 2006/54.
(
15
)   Pozri rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153, bod 15), Harz (79/83, EU:C:1984:155, bod 15), ako aj Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, body 17 a 18).
(
16
)   Pozri mutatis mutandis rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153, bod 18), Harz (79/83, EU:C:1984:155, bod 18), ako aj Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, bod 44).
(
17
)   Odôvodnenie 35 smernice 2006/54.
(
18
)   „Sanciones“ v španielskej verzii smernice 2006/54, „Sanktionen“ v nemeckej verzii smernice 2006/54, „Penalties“ v anglickej verzii smernice 2006/54, „Sanzioni“ v talianskej verzii smernice 2006/54 a „Sanções“ v portugalskej verzii smernice 2006/54.
(
19
)   Iste, článok 25 smernice 2006/54 vytvára dojem, že uvedené sankcie môžu nadobudnúť formu náhrady škody vyplatenej obeti. To je však výsledkom sémantického omylu, ktorý vznikol v judikatúre Súdneho dvora, pozri bod 35 týchto návrhov.
(
20
)   Pozri najmä odôvodnenie 33 smernice 2006/54. Treba si takisto všimnúť, že tak článok 18, ako aj článok 25 smernice 2006/54, ktorý budem skúmať trocha neskôr, zodpovedajú ustanoveniam zavedeným smernicou 2002/73.
(
21
)   Podľa ktorého „členské štáty zavedú do svojich vnútroštátnych právnych poriadkov potrebné opatrenia umožňujúce každému zamestnancovi, ktorý sa pokladá za poškodeného v dôsledku neuplatnenia zásady rovnakého [rovnosti – neoficiálny preklad] zaobchádzania… domáhať sa svojich práv súdnou cestou po prípadnom posúdení veci inými príslušnými orgánmi“. Článok 6 smernice 76/207 bol zmenený a doplnený článkom 1 bodom 5 smernice 2002/73, pričom jeho znenie bolo blízke zneniu, ktoré potom bolo prijaté v článku 18 smernice 2006/54 (pozri konkrétnejšie článok 6 ods. 3 konsolidovaného znenia smernice 76/207). Smernica 2002/73 bola takisto nástrojom zavedenia samostatného ustanovenia venovaného sankciám (pozri článok 8d konsolidovaného znenia smernice 76/207, ktorý sa stal v rámci prepracovania článkom 25 smernice 2006/54) do právnej úpravy Únie v oblasti boja proti diskriminácii na základe pohlavia, pokiaľ ide o pracovné podmienky.
(
22
)   Podľa ktorého „z [článku 6 smernice 76/207] vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať také opatrenia, ktoré sú dostatočne účinné na dosiahnutie cieľa smernice, a zabezpečiť, aby sa dotknuté osoby mohli účinne dovolávať týchto opatrení na vnútroštátnych súdoch. Takýmito opatreniami môžu byť napríklad ustanovenia vyžadujúce od zamestnávateľa zamestnať diskriminovaného uchádzača alebo poskytujúce uchádzačovi primerané peňažné zadosťučinenie, prípadne podporené systémom pokút. Smernica však nepredpisuje žiadnu konkrétnu sankciu, ale ponecháva členským štátom slobodu výberu medzi rôznymi riešeniami vhodnými na dosiahnutie jej cieľa“ (rozsudky von Colson a Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, bod 18, ako aj Harz_79/83, EU:C:1984:155, bod 18).
(
23
)   Súdny dvor uviedol dokonca, že rôzne opatrenia by mohli byť „prípadne podporené systémom pokút“ (pozri rozsudok von Colson a Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, bod 18). Podľa mňa v rámci pôsobnosti smernice 2006/54 takýto systém vyplýva práve z požiadaviek stanovených článkom 25 tejto smernice (pozri nižšie bod 53 týchto návrhov).
(
24
)   Rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153, bod 23), ako aj Harz (79/83, EU:C:1984:155, bod 23). Pokiaľ ide o odrádzajúcu povahu, pozri tiež rozsudok Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, bod 24). Pokiaľ ide o primeranosť nápravy, pozri tiež rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153, bod 28), Harz (79/83, EU:C:1984:155, bod 28), Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, bod 26), ako aj Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, body 46 a 49).
(
25
)   Niektorí komentátori v tom vidia poľutovaniahodnú zámenu právnych koncepcií: pozri VAN GERVEN, W.: „Of rights, remedies and procedures“. In: Common Market Law Review 2000, s. 530 a poznámka pod čiarou 11.
(
26
)   Rozsudky Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, bod 25) a Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, bod 45).
(
27
)   Rozsudky von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153, bod 24), ako aj Harz (79/83, EU:C:1984:155, bod 24).
(
28
)   Rozsudok Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, body 30 a 32). Normotvorca riadne zohľadnil túto judikatúru, pozri odôvodenie 33 a článok 18 druhú vetu smernice 2006/54.
(
29
)   Rozsudok Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, bod 25). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
30
)   Tamže (bod 26).
(
31
)   Článok 10 organického zákona č. 3/2007.
(
32
)   Bod 2.2.2 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
33
)   Článok 183 zákona č. 36/2011.
(
34
)   Zo zbežnej komparatívnej analýzy vyplýva, že členské štáty, ktorých právny poriadok stanovuje sankčnú náhradu škody, sú v rámci Európskej únie vo výraznej menšine.
(
35
)   Pokiaľ ide o syntézu otázky vo vzťahu k francúzskemu právnemu poriadku, pozri MÉADEL, J.: „Faut‑il introduire la faute lucrative en droit français?“. In: Les Petites Affiches, 17. apríla 2007, č. 77, s. 6.
(
36
)   Súdny dvor ju nikdy nemal v úmysle spochybňovať, keď opakovane rozhodol, že „právo [Únie] nebráni vnútroštátnym súdom dbať na to, aby ochrana práv zaručených právnym poriadkom [Únie] nespôsobila bezdôvodné obohatenie oprávnených osôb“ [rozsudok Manfredi a i. (C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461, bod 94 a citovaná judikatúra)].
(
37
)   Sankčná náhrada škody môže byť teda priznaná v prospech buď obete, alebo štátu, alebo oboch. V koncepcii, ktorú si, zdá sa, osvojil vnútroštátny súd, by uvedená náhrada škody bola vyplatená obeti ujmy.
(
38
)   Túto pochybnosť odôvodňuje aj skutočnosť, že podľa mňa Komisia nezačala konanie o nesplnení povinnosti proti členským štátom – ktorých je väčšina –, ktorých právny poriadok nestanovuje priznanie takejto náhrady škody. V tejto súvislosti je zaujímavé poznamenať, že Komisia vo svojej správe o uplatňovaní smernice 2002/73 – ktorá zaviedla ekvivalent článkov 18 a 25 smernice 2006/54 do smernice 76/207 – konštatovala, že väčšina členských štátov si splnila svoju povinnosť zaviesť účinné, primerané a odrádzajúce sankcie, pričom, ako som už zdôraznil vyššie, veľká väčšina členských štátov nepozná mechanizmus sankčnej náhrady škody [pozri správu Komisie Rade a Európskemu parlamentu, KOM(2009) 409 v konečnom znení, s. 7].
(
39
)   Napríklad v prípade, keď škoda nebola spôsobená konkrétnej osobe, ale skupine, ktorú prípadne obhajuje združenie, možno si predstaviť, že nedôjde k náprave v zmysle článku 18 smernice 2006/54. Naproti tomu v takom prípade musí existovať sankcia v zmysle článku 25 uvedenej smernice.
(
40
)   Existuje celá séria sankcií, ktoré majú k dispozícii členské štáty, či už ide o sankcie hospodárskej povahy (ako pokuty alebo sankčná náhrada škody), sankcie skôr psychologickej povahy vyplývajúce z metódy „name and shame“ (medzi ktoré patrí uloženie povinnosti ospravedlniť sa obeti, sprevádzanej prípadne opatreniami zabezpečujúcimi publicitu, ako napríklad uverejnenie odsudzujúceho rozhodnutia v tlači) alebo ešte vylúčenie osoby, ktorá bola odsúdená za diskrimináciu, z poskytovania štátnych dávok.
(
41
)   Aj v tejto súvislosti sa možno účinne odvolávať na judikatúru Súdneho dvora vydanú na základe článku 6 smernice 76/207. V bode 27 dvoch rozsudkov, ktoré položili základy v danej oblasti, von Colson a Kamann (14/83, EU:C:1984:153), ako aj Harz (79/83, EU:C:1984:155), Súdny dvor rozhodol v prvom rade, že uvedená smernica neukladá „v súvislosti so sankciami za prípadnú diskrimináciu žiadnu bezvýhradnú a dostatočne presnú povinnosť, na ktorú by sa mohol jednotlivec odvolávať v prípade neexistencie včas prijatých vykonávacích opatrení s cieľom dosiahnutia nápravy podľa smernice [76/207], ak takýto dôsledok nestanovujú alebo neumožňujú vnútroštátne právne predpisy“.
V druhom rade Súdny dvor spresnil svoje stanovisko v rozsudku Johnston (222/84, EU:C:1986:206), v ktorom rozhodol v bodoch 58 a 59 uvedeného rozsudku, že „keďže z [článku 6 smernice 76/207] vykladaného z hľadiska všeobecnej zásady, ktorej je sám vyjadrením, vyplýva, že každá osoba, ktorá sa považuje za poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej súdnej ochrany, je toto ustanovenie dostatočne presné a nepodmienené na to, aby sa ho bolo možné dovolávať voči členskému štátu, ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku. … Na ustanovenie článku 6, podľa ktorého každá osoba, ktorá sa považuje za poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej súdnej ochrany, sa jednotlivci môžu odvolávať voči členskému štátu, ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie“.
V treťom rade Súdny dvor rozhodol v rozsudku Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335), že na článok 6 smernice 76/207 sa môže jednotlivec odvolávať proti verejnoprávnemu zamestnávateľovi, keď vnútroštátne právo namiesto toho, aby stanovovalo úplnú nápravu vzniknutej ujmy, naopak a priori obmedzuje uvedenú nápravu. Keďže článok 6 smernice 76/207 predstavuje „nevyhnutný prvok na dosiahnutie základného cieľa rovnosti zaobchádzania“ (bod 34), „ustanovenia článku 6 v spojení s článkom 5 [uvedenej] smernice zakladajú v prípade osoby poškodenej diskriminačným prepustením práva, na ktoré musí mať možnosť odvolávať sa pred vnútroštátnymi súdmi proti štátu a jeho orgánom. Dôsledkom okolnosti, že výber je ponechaný na členské štáty, pokiaľ ide o rôzne riešenia na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou [76/207], v závislosti od situácií, ktoré môžu vzniknúť, nemôže byť, že sa zabráni jednotlivcovi odvolávať sa na uvedený článok 6 v situácii, akou je tá vo veci samej, keď orgány nemajú žiadnu mieru voľnej úvahy pri vykonávaní zvoleného riešenia“ (body 35 a 36). Súdny dvor z toho vyvodil, že osoba poškodená diskriminačným prepustením sa môže odvolávať na ustanovenia článku 6 [uvedenej] smernice proti štátnemu orgánu konajúcemu v postavení zamestnávateľa, aby sa neuplatnilo ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré stanovuje maximálne hranice súm náhrady škody, ktoré možno priznať v rámci nápravy“ (bod 38). Zdôrazňujem, že generálny advokát Van Gerven navrhol, aby Súdny dvor zakotvil priamy horizontálny účinok článku 6 smernice 76/207 [pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Van Gerven vo veci Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:30, bod 21)].