62011CC0367
PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2012. július 19. (
1
)
C-367/11. sz. ügy
Déborah Prete
kontra
Office national de l’emploi
(A Cour de cassation [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„A munkavállalók szabad mozgása — Első állásukat kereső fiatalok járadékai — Álláskeresők járadékokra való jogosultsága — Legalább hat éven keresztül a fogadó államban folytatott tanulmányokra vonatkozó feltételhez kötött járadék nyújtása — Közvetett hátrányos megkülönböztetés — Arányosság”
1.
A belga Cour de cassation (semmítőszék) a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet azzal a céllal terjeszti a Bíróság elé, hogy ismételten a fiatal álláskeresőknek járó, a munkaerőpiacra való első belépésüket elősegítő szociális juttatásokra (a továbbiakban: áthidaló járadék) vonatkozó belga szabályozásról határozzon. A Deak-ügyben, (
2
) a Kziber-ügyben, (
3
) a Bizottság kontra Belgium ügyben, (
4
) a D’Hoop-ügyben (
5
) és a Ioannidis-ügyben (
6
) hozott ítéleteket követően a belga szabályozást többször módosították annak érdekében, hogy folyamatosan megfeleljen a személyek és munkavállalók szabad mozgására vonatkozó követelményeknek. Az utolsó módosítás mindazonáltal továbbra is kétséget vet fel, mivel előírja, hogy a hivatkozott járadék kérelmezői előzetesen belga oktatási intézményben folytassanak tanulmányokat és minden esetben legalább hat éven keresztül. Ez a feltétel más tagállamok olyan állampolgáraira is kiterjed, akik Belgiumon kívüli államban folytattak tanulmányokat, mint az alapeljárás felperese.
2.
A jelen ügy lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy továbbfejlessze a szociális juttatásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatát az álláskeresőkkel összefüggésben. Ez a terület, amely a Collins-ügyben hozott ítéletet (
7
) követően folyamatos fejlődésen ment keresztül mind az ítélkezési gyakorlatban, mind a jogszabályok vonatkozásában, továbbra is a Bíróság általi pontosítást igényel, különösen az álláskereső és a fogadó állam közötti kapcsolat fennállására vonatkozó kényes kérdés tekintetében, amely igazolja a jelen indítvány ismertetését.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jogi háttér
3.
Az EK 18. cikk (EUMSZ 21. cikk) értelmében „az e szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”.
4.
A munkavállalók szabad mozgásáról szóló EK 39. cikk (EUMSZ 45. cikk) az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A Közösségen belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
(2)   A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében.
(3)   A közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel, a munkavállalók szabad mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:
a)
tényleges állásajánlatokra jelentkezzen;
b)
e célból a tagállamok területén szabadon mozogjon;
[…]”
5.
A munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló 1612/68/EGK rendelet (nemrég hatályon kívül helyezte a 492/2011/EU rendelet) (
8
) 3. és 7. cikke a következőképpen rendelkezett:
„3. cikk
(1)   E rendelet értelmében egy tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései vagy közigazgatási gyakorlata nem alkalmazható:
—
ha korlátozza az állásajánlatokat és az állásra benyújtott pályázatokat vagy a külföldi állampolgárok jogát arra, hogy munkát vállaljanak és végezzenek, illetve ha olyan feltételeket szab, amelyek a saját állampolgárok tekintetében nem alkalmazhatóak; vagy
—
ha annak ellenére, hogy állampolgárságtól függetlenül alkalmazandó, kizárólagos vagy fő célja, illetve hatása a többi tagállam állampolgárainak távoltartása a betölthető munkahelytől.
[…]
7. cikk
(1)   Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási- és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2)   A hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez.
[…]”
B – Nemzeti jogi háttér
6.
A munkanélküliségről szóló 1991. november 25-i királyi rendelet 36. cikkének (1) bekezdése értelmében az áthidaló járadékra az a fiatal munkavállaló jogosult, akinek az esetében az alábbi feltételek teljesülnek:
„[…]
1.
tanulmányi kötelezettségeit teljesítette;
2.
a)
valamely nemzeti közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben teljes idejű gimnáziumi képzést végzett, illetve teljes idejű műszaki, művészeti vagy szakközépiskolai képzés keretében teljesítette a harmadik évet;
[…]
j)
valamely nemzeti közösség által kibocsátott, a b) alpont szerinti bizonyítvánnyal egyenértékű végzettséget vagy a felsőoktatásban való részvételre jogosító végzettséget szerzett; ez az alpont csak akkor alkalmazandó, ha korábban legalább hat éven keresztül valamely nemzeti közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben tanulmányokat folytatott;
[…]”
7.
A j) alpontot a 2003. február 11-i királyi rendelet iktatta be a Bíróságnak a D’Hoop-ügyben hozott ítéletét követően.
II – A tényállás
8.
D. Prete francia állampolgár, aki 1981-ben született, és 2001 óta egy belga állampolgár házastársa. A házasságkötés évében D. Prete Belgiumban telepedett le a férjével, és nem sokkal később, 2002. február 1-jén álláskeresőként nyilvántartásba vették a belga munkaügyi hivatalnál.
9.
2002. június 3–8. között és 2002. szeptember 5-én D. Prete határozott idejű munkaszerződés alapján végzett munkát.
10.
2003. június 1-jén D. Prete kérelmezte a belga hatóságoknál az áthidaló járadékot, amely olyan fiataloknak nyújtott juttatás, akik éppen tanulmányaikat fejezik be, vagy első állásukat keresik. Kérelmét a 2003. szeptember 11-i határozattal elutasították, mivel az 1991. november 25-i királyi rendelet alapján megállapították, hogy D. Prete nem folytatott legalább hat éven keresztül tanulmányokat Belgiumban.
11.
D. Prete ugyanis középfokú tanulmányait Franciaországban végezte, ahol szakmai érettségi bizonyítványt szerzett titkári szakon. Következésképpen nem felelt meg az említett királyi rendeletben megállapított egyik alapvető feltételnek.
12.
D. Prete keresetet indított az elutasító határozattal szemben a Tribunal de travail de Tournai (elsőfokú munkaügyi bíróság, Tournai) előtt, amely helyt adott a keresetnek. Mindazonáltal az alperes közigazgatási szerv, az Office national de l’emploi (nemzeti munkaügyi hivatal) megfellebbezte az ítéletet. Másodfokon a Cour du travail de Mons (munkaügyi fellebbviteli bíróság, Mons) megerősítette, hogy az elutasító közigazgatási határozat megalapozott, amely határozat ellen D. Prete felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a belga Cour de cassationhoz, amely előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti elő.
III – A Bíróság elé előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdés
13.
A belga Cour de cassation által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2011. július 11-én vették nyilvántartásba a Bíróság Hivatalában, amely kérelemben az alábbi két kérdést fogalmazták meg:
„1)
Ellentétes-e az Európai Közösséget létrehozó szerződés Amszterdamban 1997. október 2-án egységes szerkezetbe foglalt változatának 12., 17., 18. és – amennyiben szükséges – 39. cikkével a nemzeti jog olyan rendelkezése, mint a munkanélküliségről szóló, 1991. november 25-i belga királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának j) alpontja, amely attól a kizárólagos és kógens feltételtől teszi függővé az Európai Unió valamely tagállamának állampolgárságával rendelkező, a Szerződés 39. cikke értelmében vett munkavállalónak nem minősülő, középfokú tanulmányait az Európai Unióban, de nem valamely belgiumi közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben folytató, valamint az e közösségek egyike hatáskörrel rendelkező vizsgabizottsága által az említett belga oktatási intézményekben folytatott tanulmányokról kiállított bizonyítvánnyal egyenértékű, az említett közösségek egyike által adott végzettséget vagy a felsőoktatásban való részvételre jogosító végzettséget szerző fiatal áthidaló járadékra való jogosultságát, hogy a fiatal korábban legalább hat éven keresztül a belgiumi közösségek egyike által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben tanulmányokat folytatott?
2)
Igenlő válasz esetén, tekintettel a Szerződés 12., 17., 18., és – adott esetben – 39. cikkére, figyelembe kell-e venni a fiatal és a belga munkaerőpiac közötti kötelék értékelése során azokat a körülményeket, hogy az első kérdésben meghatározott fiatal, aki nem folytatott hat éven keresztül belga oktatási intézményben tanulmányokat, belga állampolgárságú házastársával Belgiumban lakik, és a belga munkaügyi hivatalnál álláskeresőként nyilvántartásba vették? A Belgiumban lakás, a házasság és az álláskeresőként való nyilvántartásba vétel időtartamát milyen mértékben kell figyelembe venni?”
14.
D. Prete képviselője, a Belga Királyság és a Cseh Köztársaság kormánya, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
IV – A Cour de cassation által előterjesztett kérdésekről
15.
Elöljáróban hangsúlyozom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett két kérdés lényegében egy és ugyanazon kérdésre vonatkozik: egy vagy több alapvető szabadság esetleges megsértésére. Míg az első kérdés a korlátozás fennállására vonatkozik, a második – amennyiben a belga szabályozás valóban korlátozást jelent – annak lehetséges igazolására keresi a választ.
16.
A kérdést előterjesztő bíróságban kétség merül fel az ügyben alkalmazandó szabadság tekintetében is. Az első kérdéssel az EK 12., EK 17., EK 18. és EK 39. cikkre hivatkozik viszonyítási alapként, ráadásul vagylagos jelleggel, és arra utal, hogy a Bíróság együttműködését kéri a releváns szabály meghatározásához.
17.
A jelen ügyben ugyanis olyan francia álláskeresőről van szó, aki Belgiumban él, ahol belga állampolgárral kötött házasságot, és aki kérelmezi a tanulmányaikat éppen befejező és a belga munkaerőpiacra belépni szándékozó személyeknek nyújtható áthidaló járadékot. Tehát több különböző minőség (diák, álláskereső, munkavállaló, és nem utolsósorban tagállami állampolgár házastársa) keresztezi egymást, amelyek igazolhatnák a különböző szabadságok egyidejű fennállását.
18.
Miután így felvázoltam a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett értelmezési kérdést, az elemzést a jelen ügyben alkalmazandó rendelkezések időbeli és tárgyi hatályával kezdem. Ezt követően két lépésben tárgyalom az érintett szabadság esetleges megsértésének értékelését: először a tekintetben, hogy a szabadság korlátozásáról van-e szó, másodszor a Belga Királyság által hivatkozott igazolást értékelem, amely a felperes és a fogadó állam közötti kapcsolat hiányán alapul.
V – Elemzés
A – A jelen ügyben alkalmazandó szabályok időbeli és tárgyi hatálya
19.
Elöljáróban: először is azt kell meghatározni, hogy D. Prete esetében a 2009. december 1-jén hatályba lépett, az Európai Unió működéséről szóló szerződés hatályos rendelkezései vagy a már hatályon kívül helyezett, az Európai Közösséget létrehozó szerződésben foglaltak az irányadók.
20.
Az iratokból kitűnik, hogy D. Prete 2003. június 1-jén kérte az áthidaló járadékot. Ugyanezen év szeptember 11-én a belga hatóságok elutasították a kérelmét. D. Prete kérelme tekintetében a 2003-ban hatályos jog az alkalmazandó, a jelen esetben az Európai Közösséget létrehozó szerződés. Következésképpen e szöveg rendelkezéseit kell értelmezni a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban.
21.
Ennek alapján azonnal felmerül a kérdés, hogy az Európai Közösséget létrehozó szerződés mely cikkei alkalmazandók az ügyben. Egyrészt: D. Prete olyan juttatást kérelmez, amely a fiatalok munkaerőpiacra való belépését segíti elő, így az ő helyzetét egy álláskereső helyzetéhez lehetne hasonlítani. Másrészt: az iratok alapján megállapítható, hogy D. Prete a járadék iránti kérelem benyújtása előtt dolgozott, noha rendkívül rövid ideig és eseti jelleggel. Mindehhez hozzáadódik az a körülmény, hogy D. Prete egy belga állampolgár házastársa, és azért kérelmezte a járadékot, mert megfelelt azon feltételnek, hogy oktatási intézményben folytatott tanulmányokat, amely megalapozhatná az EK 18. cikk alkalmazását.
22.
Nem ez az első alkalom, hogy a Bíróságnak alkalma nyílik a belga áthidaló járadék feltételeiről dönteni az alapvető szabadságok fényében. A Bíróság ítélkezési gyakorlata már a ’80-as években vizsgálta ezeket a juttatásokat, amelyeket „szociális kedvezményeknek” minősített az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében. (
9
) A D’Hoop-ügyben hozott ítélet megerősítette, hogy e juttatások esetén nemcsak az 1612/68 rendeletet, hanem az EK 12. cikkben rögzített, az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét is figyelembe kell venni. (
10
) Ezt követően a Bíróság a Collins-ügyben hozott ítéletben megállapította, hogy egy álláskeresőnek más tagállam állampolgáraként a munkaerőpiacra való belépését elősegítő juttatás megtagadását a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó EK 39. cikk alapján lehet megítélni. (
11
) Ebből következően és a belga áthidaló járadék sajátos esetére tekintettel a Bíróság a Ioannidis-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy „nem lehet az EK 39. cikk (2) bekezdésének hatálya alól kizárni egy olyan pénzügyi jellegű kedvezményt, amelynek célja valamely tagállam munkaerőpiacán álláshoz való hozzáférés elősegítése” (
12
). Következésképpen, és amennyiben D. Prete álláskeresőként igényel támogatást, prima facie az EK 39. cikk (2) bekezdése a releváns rendelkezés.
23.
Az a tény, hogy a járadék előfeltétele, hogy D. Prete korábban diák volt, illetve az a tény, hogy egy belga állampolgár házastársa, nem támasztja alá, hogy ezt az ügyet a személyek szabad mozgása fényében kellene vizsgálni. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján, ha fennáll olyan körülmény, amely alapján a felperes egy olyan gazdasági szabadság, mint amilyen a munkavállalók szabad mozgása jogosultjává válik, ez utóbbit kell elsődlegesen alkalmazni az EK 18. cikk szerinti személyek szabad mozgásával szemben.
24.
Mindazonáltal egy másik szempontot is tisztázni kell, mivel D. Prete a járadék iránti kérelmet megelőzően többször dolgozott, jóllehet összesen nagyon rövid ideig: egy hét és egy napig. Fel kell tehát tenni a kérdést, hogy e körülmény alapján D. Prete „munkavállalóvá” válik-e, nem pedig „álláskeresővé”, amely kérdés indokolná a jelen esetre irányadó szabályozás eltérő értelmezését.
25.
E tekintetben a Bíróság, amely számos alkalommal hangsúlyozta a „munkavállaló” fogalmának önálló természetét, kizárja e fogalomból a „kiegészítő és járulékos” jellegűnek tekinthető tevékenységeket. (
13
) A Bíróság a Raulin-ügyben hozott ítéletben megállapította, hogy figyelembe kell venni az alkalmi munkára irányuló szerződés keretében ténylegesen végzett munka rendszertelen jellegét és korlátozott időtartamát. (
14
) Jóllehet végeredményben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy az ismertetett tényállás fényében pusztán alkalmi tevékenységről van-e szó, a jelen előzetes döntéshozatali eljárás során előadottak kellőképpen megalapozottak ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak választ lehessen adni, és ki lehessen zárni azt, hogy D. Prete az EK-Szerződés szigorú értelmezése szerinti „munkavállalónak” minősüljön.
26.
E körülményekre figyelemmel és a D. Prete által 2002-ben végzett tevékenység alkalmi, és ebből következően kiegészítő és járulékos jellegére tekintettel úgy vélem, hogy az álláskeresőket megillető különös bánásmódban kell részesíteni, annak összes következményével együtt.
B – A munkavállalók szabad mozgását érintő korlátozásnak az álláskeresők esetében való fennállásáról
27.
Ennél a kérdésnél meg kell vizsgálni, hogy azon nemzeti rendelkezés, amely az áthidaló járadék nyújtását attól teszi függővé, hogy az alapfokú és középfokú képzés időszakában legalább hat éven keresztül Belgiumban kell tanulmányokat folytatni, korlátozást jelent-e a munkavállalók szabad mozgása szempontjából, a jelen esetben egy álláskereső esetében alkalmazva.
28.
Ebben a szakaszban az a tény, hogy D. Prete álláskereső, és nem munkavállaló, sajátos vizsgálatra késztet a rendelkezések és az ilyen jogalanyok tekintetében irányadó ítélkezési gyakorlat fényében.
29.
Ugyanakkor érdemes feltenni a kérdést, hogy az 1612/68 rendelet, és konkrétan annak 3. és 7. cikke kihat-e a jelen ügyre, amely kérdésre nemleges választ kell adni. Az idézett szöveg ugyanis biztosítja a munkavállalókat és családtagjaikat érintő hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét a „szociális kedvezményekben” való részesülésük szempontjából. (
15
) Mindazonáltal az álláskeresők esetében ez a biztosíték nem a hivatkozott rendeleten alapul, hanem közvetlenül a Szerződésen. A Collins-ügyben hozott ítéletet megelőzően a Bíróság a személyek ezen csoportját mindig kizárta a szociális juttatásokhoz való hozzáférésből. Bár a hivatkozott ítélet változtatott ezen az elgondoláson a Szerződés uniós polgárságra vonatkozó rendelkezései alapján, nem foglalt kifejezetten állást az említett rendelkezéseknek az 1612/68 rendeletre gyakorolt hatásáról. (
16
) Következésképpen a D. Prete által hivatkozott jog tehát közvetlenül az uniós polgársággal összefüggésben értelmezett EK 39. cikken alapul.
30.
Így tehát amennyiben kizárólag a Szerződést kell alapul venni, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 39. cikk (2) bekezdése kimondja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében. Mint ismeretes, ez a tilalom az álláskeresőkre is kiterjed, és az állampolgárság alapján történő közvetlen, illetve közvetett hátrányos megkülönböztetésekre is vonatkozik. (
17
) A Collins-ügyben hozott ítéletet követően, amely irányváltást jelentett a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, e rendelkezés ugyanúgy tiltja a hátrányos megkülönböztetés minden formáját a munkaerőpiacra való belépést elősegítő juttatásokhoz való hozzáférés során.
31.
A jelen ügyben az 1991. november 25-i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdésének 2. pontja, és különösen annak j) alpontja megállapítja, hogy az áthidaló járadékhoz való hozzáférés feltétele, hogy korábban legalább hat éven keresztül egy belgiumi közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben folytassanak tanulmányokat. Ezt a követelményt alkalmazzák azon álláskeresők esetében is, akik más tagállamban folytattak tanulmányokat, és Belgiumban elismerték a végzettségüket, mint D. Prete esetében.
32.
Már a D’Hoop-ügyben hozott ítéletben, amely egy belga állampolgárra vonatkozott, aki Franciaországban végezte a tanulmányait, a Bíróság megállapította, hogy egy belgiumi oktatási központban folytatott tanulmányokra vonatkozó feltétel „az egyes saját állampolgárokat kizárólag azért érinti hátrányosan, mert valamely más tagállamban folyó oktatásban való részvétel érdekében éltek a szabad mozgáshoz való jogukkal”. (
18
) Egy kicsit később a Ioannidis-ügyben hozott ítélet más tagállam állampolgárát érintette, aki áthidaló járadékot kért a belga munkaerőpiacra való belépés céljából, és a Bíróság megállapította, hogy a belga oktatási intézményben folytatott tanulmányokkal kapcsolatos feltétel „főként a más tagállam állampolgárságával rendelkező kérelmezők számára hátrányos”. (
19
) Az ítélet az érvelést folytatva arra a következtetésre jutott, hogy a belga oktatási intézményben folytatott tanulmányokkal kapcsolatos „feltételt az adott tagállam állampolgárai általában könnyebben teljesíthetik”. (
20
)
33.
A Belga Királyság módosította a belső szabályozását a D’Hoop-ügyben hozott ítélet és a Ioannidis-ügyben hozott ítélet alapján, azonban bevezették a belga oktatási intézményben hat éven keresztül folytatott tanulmányokkal kapcsolatos említett feltételt, amely továbbra is kedvezőbb helyzetet teremt a belga állampolgárok számára más tagállam állampolgáraival szemben. Mind önmagában a feltétel, mind a hosszú időtartam visszatartó hatású a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorolni kívánó, más tagállambeli állampolgárok számára.
34.
Következésképpen és a kifejtett érvekre tekintettel úgy vélem, hogy az 1991. november 25-i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdésének 2. pontja, és különösen az áthidaló járadékot igénylő álláskeresőkre vonatkozó j) alpontja az EK 39. cikkben megállapított, a munkavállalók szabad mozgása korlátozásának minősül.
35.
Már csak azt kell tisztázni, hogy a belga szabályozás szerinti korlátozás igazolható-e az EK-Szerződés fényében, amire a Cour de cassation által előterjesztett második kérdés irányul.
C – A korlátozás igazolása
36.
Második és egyben utolsó kérdésként a kérdést előterjesztő bíróság felveti, hogy az olyan adatok, mint D. Prete Belgiumban történő tartózkodásának időtartama, házassága egy belga állampolgárral és a belga hatóságok által álláskeresőként való nyilvántartása, elegendőnek tekinthetők-e a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó korlátozás igazolhatóságának kizárására. Végeredményben a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy melyek az integráció különös szintjei a fogadó államban az áthidaló járadékra való jogosultság biztosítása szempontjából.
37.
Amint arra a Bizottság is helyesen rámutatott, a Bíróság számos alkalommal hivatkozott az integráció követelményére, hogy biztosítsa a szociális juttatásokhoz való jogot azok számára, akik az Unió területén élnek a szabad mozgás jogával, azonban különbséget kell tenni az egyes sajátos területek között, amelyek tekintetében az ítélkezési gyakorlat állást foglalt. Tehát a Bíróságnak a diákokra vonatkozó és a Bidar-ügyben hozott ítéletben, (
21
) a Förster-ügyben hozott ítéletben, (
22
) a Morgan és Bucher ügyben hozott ítéletben, (
23
) valamint a Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletben (
24
) kialakított doktrínája más tagállamban végzendő tanulmányok céljából a szabad mozgás jogát gyakorlókkal szemben megkövetelt integrációra vonatkozik. Logikus, hogy a Bíróság által ezekben az esetekben támasztott követelmény nem terjeszthető ki automatikusan az álláskeresőkre, akiknek indíttatása szigorúan gazdasági irányultságú, és a diákokra alkalmazandótól eltérő szabad mozgás célkitűzéseihez kapcsolódik. Következésképpen korlátozni kell a Bíróság ítélkezési gyakorlatának alkalmazási körét, és azonosítani kell az integráció azon szempontjait, amelyek kifejezetten az áthidaló járadékot kérelmező álláskeresőkre vonatkoznak.
38.
Ebből a szempontból a releváns ítélet, amint arra már utaltam, a Collins-ügyben hozott ítélet. (
25
) Az említett esetben a Bíróság módosította a korábbi ítélkezési gyakorlatát, és az uniós polgárság hatálybalépésének eredményeként arra a következtetésre jutott, hogy a munkaerőpiacra való belépést elősegítő juttatás az álláskeresőkre is irányadó, a munkavállalók szabad mozgása által meghatározott nemzeti rendelkezések részét képezi. A Collins-ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az e juttatásokhoz való jogosultságra vonatkozó állampolgársági feltétel akadályozza a munkavállalók szabad mozgását, azonban ezt követően hozzátette, hogy igazolható rendelkezésről van szó, „ha [az] az érintett személyek állampolgárságától független, olyan objektív megfontolásokon alapul[…], amelyek arányosak a nemzeti jog által elérni kívánt jogszerű céllal” (
26
).
39.
A tagállamok jogszerű célkitűzései között a Bíróság a hivatkozott ítéletben kiemelte „az ilyen támogatást kérelmező személyek és a [fogadó állam] munkaerőpiaca közötti kötelék” fennállását. (
27
) Ebből következően az ítélkezési gyakorlat elfogadja, hogy a fogadó állam megkövetelje a más tagállamból származó álláskeresőtől az integráció fokának igazolását. Ez az integráció vonatkozhat az álláskereső és a munkaerőpiac között fennálló kapcsolatra, de az álláskereső és a fogadó társadalom közötti kötődésre, akár a fogadó állam állampolgáraival fennálló családi vagy érzelmi kapcsolat, akár egy hosszabb idejű tartózkodás alapján.
40.
E követelményeket a jelen esetre alkalmazva azt tapasztaljuk, hogy egyrészt a vitatott rendelkezés, azaz a belga oktatási intézményben legalább hat éven keresztül folytatott tanulmányokkal kapcsolatos feltétel, „objektív”, és „az érintett személy állampolgárságától független” rendelkezés. Olyan, szabályozott feltételről van szó, amely önmagában nem tesz különbséget a belga állampolgárok és a nem belga állampolgárok között, így megfelel az ítélkezési gyakorlatban részletezett első követelménynek.
41.
Mindazonáltal a vitatott rendelkezés arányossága összetettebb kérdés, amelynek vizsgálatát a Bíróság gazdag ítélkezési gyakorlata fényében kell most elvégezni.
42.
A belga oktatási intézményben legalább hat éven keresztül folytatott tanulmányokra vonatkozó feltétel valójában objektív feltétel, amelynek célja annak biztosítása, hogy az áthidaló járadékot kérelmezőnek kellő kapcsolata legyen a belga állammal. Tehát az elérni kívánt célok szempontjából a rendelkezés arányosságának feltétele, hogy megfelelő, szükséges és szigorú értelemben véve arányos legyen. Noha az imént említettem, hogy a rendelkezés objektíve az integráció biztosítását szolgálja (és ezért kiállja a megfelelőségi tesztet), nagyobb kétséget támaszt ennek szükségessége és a szigorú értelemben vett arányossága.
43.
A Bíróság már a D’Hoop-ügyben hozott ítéletben és a jelen ügyben érintett járadékkal kapcsolatosan elutasított egy olyan hozzáférési feltételt, amely azon a helyen alapult, ahol a középfokú tanulmányokról kiállított bizonyítványt megszerezték. A Bíróság megállapította, hogy az ilyen rendelkezés „túlzottan általános és kizárólagos jellegű”, mivel „minden más jellemző tényező kizárásával, túlzott jelentőséget tulajdonít egy olyan tényezőnek, amely az áthidaló járadék kérelmezője és a földrajzi munkaerőpiac közötti valós és tényleges kötelék szempontjából nem szükségszerűen jellemző”.
44.
Ebből a szempontból nézve a Belgiumban folytatott tanulmányok időtartamára vonatkozó feltétel de facto tartózkodási követelménynek felel meg, mivel nyilvánvaló, hogy egy kiskorú abban a tagállamban végzi a tanulmányait, ahol lakik. Másrészt ez a feltétel hasonlít azon követelményekre, amelyeket a Bíróság a fent hivatkozott D’Hoop-ügyben és Ioannidis-ügyben már elbírált (és elutasított), ugyanis a hat évig tartó tanulmányi időszak kellőképpen hosszú ahhoz, hogy az esetek nagy többségében a belga oktatási intézményben tanulmányaikat befejező diákok élhessenek ezzel. Tehát a Bíróság által korábban elutasítottnál súlyosabb rendelkezésről van szó, mivel de facto nem csak belga oktatási intézménnyel való kapcsolatot feltételez, hanem e kapcsolatot időben is kiterjeszti egy mindenképpen túlzottan hosszú időszakra.
45.
Az álláskeresők számára a hat évig tartó előzetes kapcsolat fennállásának előírása ugyanis nagyon hosszú időszakot jelent, még hosszabbat, mint a gazdaságilag inaktív személyek esetén megkövetelt öt év. (
28
) A Bíróság ezt az időbeli kapcsolatot a diákok esetében elfogadta, azonban hangsúlyozta, hogy egy olyan feltételről van szó, amely kizárólag gazdaságilag inaktív személyekre alkalmazható. (
29
)
46.
Az álláskeresők esete ettől eltér. Igaz ugyan, hogy szigorú értelemben véve gazdaságilag inaktív személyekről van szó, vitathatatlan azonban, hogy a Szerződések e jogalanyoknak – azon egyszerű oknál fogva, hogy állást keresnek – a gazdasági kritériumok alapján mozgó személyekével azonos jogállást biztosítanak. Amint azt már hangsúlyoztam a jelen indítvány 30. pontjában, a Collins-ügyben hozott ítélettől kezdve a Bíróság az álláskeresőket megillető védelmet a juttatások területére is kiterjesztette, és ezzel megakadályozta, hogy ezt a csoportot hátrányos megkülönböztetés érje a munkaerőpiacra való belépést elősegítő juttatásokhoz való hozzáférés során.
47.
Ebből következően egy túlzottan általános és egyéb, kevésbé korlátozó feltételekkel könnyen helyettesíthető követelménnyel állunk szemben, amely arra enged következtetni, hogy aránytalan rendelkezésről van szó. Ezt a megítélést támasztja alá a konkrét eset körülményeinek vizsgálata.
48.
Ahogy az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból is kitűnik, D. Prete 2001 óta él a Belga Királyságban, egy belga állampolgárral való házasságkötése óta. Két évvel később és azt követően, hogy nyilvántartásba vették az illetékes munkaügyi hivatalnál, kérelmezte az áthidaló járadékot. Annak ellenére, hogy rendelkezik a szükséges képesítéssel, két éven keresztül jogszerűen tartózkodott Belgiumban, egy belga állampolgár házastársa, és nyilvántartásba vették a foglalkoztatási szolgálatnál, megállapítható-e, hogy a felperesnek nincs kellő kapcsolata a fogadó állam munkaerőpiacával és társadalmi valóságával? A jelen ügyhöz hasonló helyzetben, ha a belga szabályozás úgy ítéli meg, hogy az integráció foka nem elegendő, ésszerűnek tűnik arra következtetni, hogy – annak igazolására tekintettel – a szabályozás ellentétes az arányosság elvével.
49.
Továbbá az a tény, hogy D. Prete egy belga állampolgár házastársa a Bizottság által helyesen kiemelt kiegészítő elem. Az olyan nemzeti rendelkezés, amely kizárja az áthidaló járadékhoz való hozzáférést azok számára, akik jogszerűen tartózkodnak Belgiumban az említett ország egyik állampolgárával kötött házasság következtében, olyan rendelkezésnek minősül, amely nem veszi figyelembe az álláskereső családi körülményeit. Ezek a körülmények a fogadó államban létesített lehetséges kapcsolatokat tanúsítják, és noha némely esetben, például pusztán személyes kapcsolat fennállására korlátozódnak, más esetben, ha nem veszik ezeket megfelelően figyelembe, a Bíróság által pontosan a személyek szabad mozgásával összefüggésben elismert, a magánélethez való alapvető jog sérelmét magában foglaló tényezőt jelenthetnek. (
30
) Nyilvánvaló, hogy a jelen eljárásban vitatott követelmény nem teszi lehetővé sem a belga hatóságok, sem a belga bíróságok számára, hogy figyelembe vegyék ezt a körülményt. Így tehát és tekintettel arra, hogy lehetetlen mérlegelni az imént említetthez hasonló személyes körülményeket, úgy vélem, hogy az 1991. november 25-i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának j) alpontjában foglalt rendelkezés ellentétes az arányosság elvével, és ebből következően nem igazolja a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó korlátozást.
50.
A fentiek alapján úgy vélem, hogy a belga oktatási intézményben legalább hat éven keresztül folytatott tanulmányokra vonatkozó követelmény aránytalan korlátozásnak minősül, amelynek általános jellege miatt nem lehet figyelembe venni az egyes ügyek sajátos körülményeit, miközben kizár más kevésbé korlátozó megoldásokat, amelyek ugyanúgy lehetővé tennék a belga hatóságok által kitűzött célok megvalósítását.
VI – Végkövetkeztetések
51.
A kifejtett érvek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Cour de cassation által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
„Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan rendelkezés, mint az 1991. november 25-i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának j) alpontjában foglalthoz hasonló rendelkezés, amely az áthidaló járadék más tagállam állampolgárságával rendelkező álláskereső részére történő nyújtását feltétlenül attól teszi függővé, hogy e személy legalább hat éven keresztül valamely belgiumi közösség által szervezett, elismert vagy támogatott oktatási intézményben tanulmányokat folytatott.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A 94/84. sz. Deak-ügyben 1985. június 20-án hozott ítélet (EBHT 1985., 1873. o.).
(
3
)	A C-18/90. sz. Kziber-ügyben 1991. január 31-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-199. o.).
(
4
)	A C-278/94. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-4307. o.).
(
5
)	A C-224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6191. o.).
(
6
)	A C-258/04. sz. Ioannidis-ügyben 2005. szeptember 15-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-8275. o.).
(
7
)	A C-138/02. sz. Collins-ügyben 2004. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-2703. o.).
(
8
)	Az 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.).
(
9
)	Lásd a fent hivatkozott Deak-ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
10
)	Lásd a fent hivatkozott D’Hoop-ügyben hozott ítélet 27. és azt követő pontjait.
(
11
)	A fent hivatkozott Collins-ügyben hozott ítélet 63. pontja.
(
12
)	A fent hivatkozott Ioannidis-ügyben hozott ítélet 22. pontja.
(
13
)	Lásd többek között az 53/81. sz. Levin-ügyben 1982. március 23-án hozott ítélet (EBHT 1982., 1035. o.) 17. pontját; a 66/85. sz. Lawrie-Blum-ügyben 1986. július 3-án hozott ítélet (EBHT 1986., 2121. o.) 21. pontját és a C-109/04. sz. Kranemann-ügyben 2005. március 17-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-2421. o.) 12. pontját. E tekintetben lásd Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok C-22/08. és C-23/08. sz., Vatsouras egyesített ügyekre vonatkozó indítványának (2009. június 4-én hozott ítélet, EBHT 2009., 4585. o.) 23–29. pontját.
(
14
)	A C-357/89. sz. ügyben 1992. február 26-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-1027. o.) 14. pontja.
(
15
)	Lásd a fent hivatkozott Deak-ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
16
)	A fent hivatkozott Collins-ügyben hozott ítélet 60. és 61. pontja. Az ítélet rendelkező részének 3. pontja hasonlóképpen jelentős a hatálya tekintetében, mivel kifejezetten arra szorítkozik, hogy kizárólag az EK 39. cikkre alapítsa a jogot.
(
17
)	Lásd többek között a 152/73. sz. Sotgiu-ügyben 1974. február 12-én hozott ítélet (EBHT 1974., 153. o.) 11. pontját és a C-209/03. sz. Bidar-ügyben 2005. március 15-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-2119. o.) 51. pontját, valamint a fent hivatkozott Ioannidis-ügyben hozott ítélet 26. pontját.
(
18
)	A fent hivatkozott ítélet 34. pontja.
(
19
)	A fent hivatkozott ítélet 28. pontja.
(
20
)	Ugyanott.
(
21
)	A fent hivatkozott ítélet.
(
22
)	A C-158/07. sz. ügyben 2008. november 18-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-8507. o.).
(
23
)	A C-11/06. és C-12/06. sz. egyesített ügyekben 2007. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-9161. o.).
(
24
)	A C-542/09. sz. ügyben 2012. június 14-én hozott ítélet.
(
25
)	A fent hivatkozott ítélet.
(
26
)	A fent hivatkozott ítélet 66. pontja.
(
27
)	A fent hivatkozott ítélet 71. pontja.
(
28
)	Lásd az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 24. cikkét, valamint a fent hivatkozott Förster-ügyben hozott ítéletet.
(
29
)	A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 60. és 61. pontja.
(
30
)	Lásd különösen a C-60/00. sz. Carpenter-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6279. o.) 41. és 42. pontját.