Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
19. mai 2026(*)
Eelotsusetaotlus – ELL artikkel 50 – ELTL artikkel 288 – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping – Liikmesriigi kohus, kuhu on pöördutud enne selles lepingus ette nähtud üleminekuperioodi lõppu – Asja menetlevate kohtute poolt teise riigi õiguse kohaldamine – Ühendkuningriigi õigusakt, millega on direktiiv üle võetud – Direktiiv 2006/54/EÜ – Liidu õiguse kohaldatavus – Vastastikuse usalduse põhimõte – Riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõte
Kohtuasjas C‑350/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa) 3. mai 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. mail 2024, menetluses
HJ
versus
Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid F. Biltgen (ettekandja), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer ja O. Spineanu-Matei, kohtunikud N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni ja N. Fenger,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: ametnik C. Di Bella,
arvestades kirjalikku menetlust ja 24. juuni 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        HJ, esindaja: avocat A. Lyon‑Caen,
–        Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA, esindaja: avocat D. Célice,
–        Prantsuse valitsus, esindajad: F. du Couëdic, O. Duprat‑Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva ja B. Travard,
–        Poola valitsus, esindajad: B. Majczyna ja D. Lutostańska,
–        Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: S. Fuller, keda abistasid barristers A. Mayer ja J. Pobjoy,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: S. Delaude, H. Krämer ja E. E. Schmidt,
olles 25. septembri 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingut (ELT 2020, L 29, lk 7), mis on heaks kiidetud nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsusega (EL) 2020/135 (ELT 2020, L 29, lk 1) (edaspidi „väljaastumisleping“), ning ELTL artiklit 288.
2        Taotlus on esitatud HJi ja tema tööandja Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (edaspidi „CACIB“) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on HJi sooline diskrimineerimine ja talle väidetavalt osaks saanud psühholoogiline ahistamine.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
3        23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (United Nations Treaty Series,
1155. kd, lk 331; edaspidi „Viini konventsioon“) artikli 70 „Lepingu lõppemise või lõpetamise tagajärjed“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kui lepingus ei ole ette nähtud teisiti või kui osalisriigid ei ole teisiti kokku leppinud, lepingu lõppemine või lõpetamine selle sätete või käesoleva konventsiooni kohaselt:
a)      vabastab osalisriigid igasugusest kohustusest edaspidi lepingut täita;
b)      ei mõjuta osalisriikide õigusi, kohustusi ega õiguslikku seisundit, mis on tekkinud lepingu täitmise tulemusena enne selle lõppemist või lõpetamist.“
Liidu õigus
EL leping ja EL toimimise leping
4        ELL artikli 50 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.      Liikmesriik, kes otsustab välja astuda, teatab oma kavatsusest Euroopa Ülemkogule. Euroopa Ülemkogult saadud suuniste kohaselt räägib [Euroopa L]iit selle riigiga läbi ja sõlmib lepingu, milles sätestatakse riigi väljaastumise kord, võttes arvesse tema ja liidu tulevaste suhete raamistikku. […]
3.      Aluslepingute kohaldamine asjaomase liikmesriigi suhtes lõpeb väljaastumislepingu jõustumise kuupäeval või lepingu puudumisel kahe aasta möödumisel lõikes 2 osutatud teatest, kui Euroopa Ülemkogu kokkuleppel asjaomase liikmesriigiga ei otsusta ühehäälselt seda tähtaega pikendada.“
5        ELTL artiklis 288 on ette nähtud:
„Liidu pädevuse teostamisel võtavad institutsioonid vastu määruseid, direktiive, otsuseid, soovitusi ja arvamusi.
Määrust kohaldatakse üldiselt. See on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
Direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud, kuid jätab vormi ja meetodite valiku selle riigi ametiasutustele.
Otsus on tervikuna siduv. Kui otsuses täpsustatakse selle adressaadid, on see siduv vaid nimetatud adressaatidele.
Soovitused ja arvamused ei ole siduvad.“
Väljaastumisleping
6        Väljaastumislepingu preambuli teises, seitsmendas, kaheksandas ja üheteistkümnendas lõigus on sätestatud:
„SOOVIDES kehtestada Ühendkuningriigi liidust ja Euratomist väljaastumise korra, võttes seejuures arvesse nende edasiste suhete raamistikku,
[…]
PÜÜDES TAGADA korrakohast väljaastumist, nähes ette mitmesugused väljaastumisega seotud sätted, mille eesmärk on vältida segadust ja tagada õiguskindlus nii kodanike ja majandustegevuses osalejate kui ka kohtu- ja haldusasutuste jaoks liidus ja Ühendkuningriigis, ning mitte välistades võimalust, et asjakohased väljaastumisega seotud sätted asendatakse edasisi suhteid käsitleva(te) lepingu(te)ga,
ARVESTADES, et nii liidu kui ka Ühendkuningriigi huvides on kindlaks määrata ülemineku- või rakendusperiood, mille jooksul – olenemata Ühendkuningriigi liidust väljaastumise kõigist tagajärgedest seoses Ühendkuningriigi osalemisega liidu institutsioonides, organites ja asutustes ning eeskätt asjaoluga, et kõigi liidu institutsioonide, organite ja asutuste nende liikmete volitused, kes on ametisse nimetatud, määratud või valitud seoses Ühendkuningriigi liikmesusega liidus, lõpevad käesoleva lepingu jõustumise kuupäeval – peaks liidu õigus, kaasa arvatud rahvusvahelised lepingud, olema kohaldatav Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis ning omama üldreeglina sama mõju nagu liikmesriikide puhul, selleks et vältida segadust ajavahemikul, mil toimuvad läbirääkimised edasisi suhteid käsitleva(te) lepingu(te) üle,
[…]
ARVESTADES, et käesoleva lepingu õige tõlgendamise ja kohaldamise ning käesolevast lepingust tulenevate kohustuste täitmise tagamiseks on väga oluline kehtestada sätted, millega kindlustatakse lepingu üldine haldamine, eriti vaidluste lahendamist ja jõustamist käsitlevad siduvad õigusnormid, mis austavad täielikult liidu ja Ühendkuningriigi õiguskorda ning Ühendkuningriigi staatust kolmanda riigina“.
7        Lepingu artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Käesolevas lepingus on sätestatud kord, mille alusel astub […] Ühendkuningriik […] välja Euroopa Liidust […] ja Euroopa Aatomienergiaühendusest […].“
8        Sama lepingu artikli 4 „Meetodid ja põhimõtted, mis on seotud käesoleva lepingu mõju ning selle rakendamise ja kohaldamisega“ lõigetes 4 ja 5 on ette nähtud:
„4.      Liidu õigusele või selle mõistetele või sätetele viitavaid sätteid käesolevas lepingus tõlgendatakse nende rakendamisel ja kohaldamisel kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu asjaomase praktikaga kohtuasjades, milles on tehtud otsus enne üleminekuperioodi [(viidatud selle lepingu artiklis 126 (edaspidi „üleminekuperiood“))] lõppu.
5.      Käesoleva lepingu tõlgendamisel ja kohaldamisel võtavad Ühendkuningriigi kohtu- ja haldusasutused nõuetekohaselt arvesse Euroopa Liidu Kohtu asjaomast praktikat kohtuasjades, milles on tehtud otsus pärast üleminekuperioodi lõppu.“
9        Lepingu kolmanda osa VI jaotises „Pooleliolev õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades“ asuv artikkel 66 „Lepinguliste ja lepinguväliste küsimuste suhtes kohaldatav õigus“ on sõnastatud järgmiselt:
„Ühendkuningriigis kohaldatakse järgmisi õigusakte:
a)      enne üleminekuperioodi lõppu sõlmitud lepingute suhtes kohaldatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu [17. juuni 2008. aasta] määrust (EÜ) nr 593/2008 [lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (ELT 2008, L 177, lk 6; edaspidi „Rooma I määrus“)];
b)      kahju põhjustanud sündmuste suhtes kohaldatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu [11. juuli 2007. aasta] määrust (EÜ) nr 864/2007 [lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma II) (ELT 2007, L 199, lk 40)], juhul kui sündmus leidis aset enne üleminekuperioodi lõppu.“
10      Väljaastumislepingu artiklis 67 „Õigusasutuste tehtud otsuste kohtualluvus, tunnustamine ja täitmise tagamine ning seotud koostöö keskasutuste vahel“ on sätestatud:
„1.      Nii Ühendkuningriigis kui ka liikmesriikides, juhul kui tegemist on Ühendkuningriiki hõlmava olukorraga, kohaldatakse enne üleminekuperioodi lõppu algatatud kohtumenetluste suhtes ja menetluste või hagide suhtes, mis on selliste kohtumenetlustega seotud […], järgmisi õigusakte või sätteid:
a)      [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta] määruse (EL) nr 1215/2012 [kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1)] sätted kohtualluvuse kohta;
b)      [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta] määruse (EL) 2017/1001 [Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1)], [nõukogu 12. detsembri 2001. aasta] määruse (EÜ) nr 6/2002 [ühenduse disainilahenduse kohta (EÜT 2002, L 3, lk 1; ELT eriväljaanne 13/27, lk 142)], [nõukogu 27. juuli 1994. aasta] määruse (EÜ) nr 2100/94 [ühenduse sordikaitse kohta (EÜT 1994, L 227, lk 1; ELT eriväljaanne 03/16, lk 390)], Euroopa Parlamendi ja nõukogu [27. aprilli 2016. aasta] määruse (EL) 2016/679 [füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (ELT 2016, L 119, lk 1)] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu [16. detsembri 1996. aasta] direktiivi 96/71/EÜ [töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (EÜT 1997, L 18, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 431)] sätted kohtualluvuse kohta;
c)      [nõukogu 27. novembri 2003. aasta] määruse (EÜ) nr 2201/2003[, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243),] sätted kohtualluvuse kohta;
d)      [nõukogu 18. detsembri 2008. aasta] määruse (EÜ) nr 4/2009 [kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (ELT 2009, L 7, lk 1)] sätted kohtualluvuse kohta;
[…]“.
11      Väljaastumislepingu artiklis 86 „Euroopa Liidu Kohtus pooleliolevad kohtuasjad“ on ette nähtud:
„1.      Euroopa Liidu Kohtule jääb pädevus kõigis menetlustes, mille on algatanud Ühendkuningriik või mis on algatatud Ühendkuningriigi vastu enne üleminekuperioodi lõppu. Selline pädevus hõlmab menetluste kõiki etappe, kaasa arvatud apellatsioonimenetlused Euroopa Kohtus ja menetlused Üldkohtus juhul, kui asi suunatakse tagasi Üldkohtusse.
2.      Euroopa Liidu Kohtule jääb pädevus lahendada eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu.
3.      Käesoleva peatüki kohaldamisel loetakse, et Euroopa Liidu Kohtus on menetlust alustatud ja eelotsusetaotlus esitatud hetkel, mil menetluse alustamise dokument on registreeritud vastavalt kas Euroopa Kohtu või Üldkohtu kantseleis.“
12      Lepingu artikkel 87 „Uued kohtuasjad Euroopa Kohtus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui Euroopa Komisjon leiab, et Ühendkuningriik on jätnud enne üleminekuperioodi lõppu täitmata mõne aluslepingutest või käesoleva lepingu neljandast osast tuleneva kohustuse, võib Euroopa Komisjon nelja aasta jooksul pärast üleminekuperioodi lõppu anda asja Euroopa Liidu Kohtusse vastavalt nõuetele, mis on sätestatud olenevalt asjaoludest kas [ELTL] artiklis 258 või [ELTL] artikli 108 lõike 2 teises lõigus. Sellised kohtuasjad kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu pädevusse.
2.      Kui Ühendkuningriik jätab täitmata käesoleva lepingu artikli 95 lõikes 1 osutatud otsuse või ei anna oma õiguskorras õiguslikku mõju nimetatud sättes osutatud otsusele, mis oli adresseeritud Ühendkuningriigis elavale füüsilisele isikule või seal asutatud juriidilisele isikule, võib Euroopa Komisjon nelja aasta jooksul alates asjaomase otsuse tegemise kuupäevast anda asja Euroopa Liidu Kohtusse olenevalt asjaoludest kas [ELTL] artiklis 258 või [ELTL] artikli 108 lõike 2 teises lõigus sätestatud nõuete kohaselt. Sellised kohtuasjad kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu pädevusse.
3.      Kui Euroopa Komisjon otsustab anda asja käesoleva artikli alusel kohtusse, kohaldab ta Ühendkuningriigi suhtes samu põhimõtteid kui mis tahes liikmesriigi suhtes.“
13      Väljaastumislepingu artikli 126 „Üleminekuperiood“ kohaselt algab üleminekuperiood väljaastumislepingu jõustumise kuupäeval ja lõpeb 31. detsembril 2020.
14      Nimetatud lepingu artikkel 127 „Ülemineku kohaldamisala“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Üleminekuperioodil kohaldatakse liidu õigust Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis, kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti.
[…]
3.      Üleminekuperioodil toob lõike 1 alusel kohaldatav liidu õigus Ühendkuningriigile ja Ühendkuningriigis kaasa samad õiguslikud tagajärjed kui liidus ja selle liikmesriikides ning seda tõlgendatakse ja kohaldatakse samade meetodite ja üldpõhimõtete alusel kui liidus.
[…]
6.      Iga viidet liikmesriikidele lõike 1 alusel kohaldatavas liidu õiguses, nagu seda rakendatakse ja kohaldatakse ka liikmesriikides, mõistetakse üleminekuperioodil selliselt, et see hõlmab Ühendkuningriiki, kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti.
[…]“.
15      Väljaastumislepingu artikli 185 neljas lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Teist ja kolmandat osa, välja arvatud artiklit 19, artikli 34 lõiget 1, artiklit 44 ja artikli 96 lõiget 1, samuti kuuenda osa I jaotist ja artikleid 169–181 kohaldatakse alates üleminekuperioodi lõpust.“
Rooma konventsioon
16      19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (EÜT 1980, L 266, lk 1; ELT 2005, C 169, lk 10; edaspidi „Rooma konventsioon“) artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud:
„Lepingu suhtes kohaldatakse lepingupoolte valitud õigust. Valik peab olema väljendatud või nähtuma selgesti lepingutingimustest või juhtumi asjaoludest. Omal valikul võivad pooled valida kas terve lepingu või üksnes mõne selle osa suhtes kohaldatava õiguse.“
17      Rooma konventsiooni artikli 14 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva konventsiooni alusel lepingu suhtes kehtivat õigust kohaldatakse ulatuses, milles see sisaldab lepinguliste suhete suhtes õiguslikke eeldusi või tõendamiskoormist reguleerivaid sätteid.“
Rooma I määrus
18      Rooma I määruse artiklis 24 „Seos Rooma konventsiooniga“ on ette nähtud:
„1.      Käesolev määrus asendab liikmesriikides Rooma konventsiooni, välja arvatud nende liikmesriikide territooriumide puhul, mis kuuluvad nimetatud konventsiooni territoriaalsesse reguleerimisalasse, kuid mis jäävad väljapoole käesoleva määruse reguleerimisala vastavalt [EÜ] artiklile 299.
2.      Niivõrd, kuivõrd käesolev määrus asendab Rooma konventsiooni sätted, käsitatakse mis tahes viidet nimetatud konventsioonile viitena käesolevale määrusele.“
19      Rooma I määruse artikli 29 teise lõigu kohaselt on see määrus kohaldatav alates 17. detsembrist 2009, välja arvatud artikkel 26, mida kohaldatakse alates 17. juunist 2009.
Direktiiv 2006/54/EÜ
20      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (ELT 2006, L 204, lk 23) põhjendus 30 on sõnastatud järgmiselt:
„Märkimisväärne osa võrdse kohtlemise põhimõtte tõhusa elluviimise tagamisel on tõendamiskohustuse eeskirjade vastuvõtmisel. Euroopa Kohus on olnud seisukohal, et seetõttu tuleks vastu võtta säte tagamaks, et tõendamiskohustus pannakse kostjale, kui diskrimineerimisjuhtum on esmapilgul ilmne, välja arvatud menetluste suhtes, kus juhtumi asjaolusid peab uurima kohus või muu pädev riigisisene organ. Siiski on vaja selgitada, et otsest või kaudset diskrimineerimist eeldada lubavate faktide hindamine jääb kooskõlas riigisisese õiguse ja tavaga riigisiseste asjaomaste organite ülesandeks. Lisaks võivad liikmesriigid kehtestada asja igas sobivas menetlusjärgus tõendamisreegleid, mis on hagejale soodsamad kui siin esitatud.“
21      Direktiivi artikli 17 „Õiguste kaitse“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et igaühel, kes leiab, et teda on võrdse kohtlemise põhimõtte eiramise tõttu koheldud õigusvastaselt, oleks võimalik kasutada käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks ette nähtud kohtumenetlust, kaasa arvatud lepitusmenetlust, olles vastava võimaluse korral esmalt pöördunud teiste pädevate organite poole, isegi juhul, kui see töösuhe, millega väidetav diskrimineerimine kaasnes, on lõppenud.“
22      Direktiivi artikli 19 „Tõendamiskohustus“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid võtavad kooskõlas oma riigisisese õigussüsteemiga vajalikud meetmed tagamaks, et kui isik, kes leiab, et ta on võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamata jätmise tõttu kannatanud, esitab kohtule või muule pädevale asutusele asjaolud, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, peab kostja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.
2.      Lõige 1 ei takista liikmesriikidel võtta tarvitusele hagejale soodsamaid tõendamisreegleid.“
Ühendkuningriigi õigus
23      2010. aasta võrdõiguslikkuse seaduse (Equality Act 2010) artiklis 136 „Tõendamiskohustus“ on ette nähtud:
„(1)      Seda artiklit kohaldatakse kõigi käesoleva seaduse rikkumisega seotud menetluste suhtes.
(2)      Kui on faktilisi asjaolusid, mille alusel võib kohus muude selgituste puudumisel otsustada, et isik (A) on rikkunud asjaomaseid sätteid, peab kohus asuma seisukohale, et see rikkumine on tõendatud.
(3)      Kuid juhul, kui A tõendab, et ta ei ole asjaomaseid sätteid rikkunud, lõiget 2 ei kohaldata.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
24      CACIB võttis põhikohtuasja kaebaja tööle 17. jaanuaril 2007 sõlmitud töölepingu alusel, mida reguleerib Ühendkuningriigi õigus ja mille kohaselt töötas ta viimati „Ühendkuningriigis kliendiinfosüsteemide administraatorina“. Alates 28. augustist 2013 jäi ta haiguspuhkusele.
25      Kuna põhikohtuasja kaebaja leidis, et teda on sooliselt diskrimineeritud ja psühholoogiliselt ahistatud, pöördus ta 23. septembril 2013 conseil de prud’hommes’i (töökohus, Prantsusmaa) poole, nõudes selle töölepingu täitmiseks ja hüvitisena erinevate summade tasumist.
26      Conseil de prud’hommes (töökohus) jättis 26. juuni 2019. aasta otsusega põhikohtuasja kaebaja nõuded rahuldamata. Kaebaja esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse cour d’appel de Versailles’le (Versailles’ apellatsioonikohus, Prantsusmaa).
27      Cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) leidis 27. mai 2021. aasta kohtuotsuses, et põhikohtuasja kaebaja ei ole tõendanud diskrimineerimist või diskrimineerivat ahistamist ega survestamist 2010. aasta võrdõiguslikkuse seaduse – millega võeti direktiiv 2006/54 Ühendkuningriigi õigusesse üle – tähenduses.
28      Kaebaja esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsusmaa kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Ta väidab eelkõige, et kui cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) otsustas pärast iga viidatud diskrimineeriva olukorra järjestikku analüüsimist, et kaebaja ei olnud esitanud esmaseid faktilisi asjaolusid, mis võiksid tõendada diskrimineerimist 2010. aasta võrdõiguslikkuse seaduse tähenduses, tegi see kohus otsuse selle seaduse niisuguse tõlgenduse alusel, mis ei ole kooskõlas direktiivi 2006/54 artikliga 19, mille kohaselt peab kohus asjaolusid igakülgselt hindama, et teha kindlaks, kas nende põhjal võib eeldada, et on toimunud diskrimineerimine. Lisaks, kui apellatsioonikohus leidis, et põhikohtuasja kaebaja viidatud asjaolu, et tema esitatud tõenditest nähtub, et CACIB-siseselt lähetatud töötajad olid peamiselt mehed, ei olnud piisav, et eeldada naiste diskrimineerimist, kui puuduvad igasugused tõendid naiste välislähetusse kandideerimise kohta, tugines see kohus samuti 2010. aasta võrdõiguslikkuse seaduse tõlgendusele, mis ei ole kooskõlas direktiivi 2006/54 artikliga 19, pannes põhikohtuasja kaebajale kohustuse tõendada väidetavat diskrimineerimist.
29      Esimesena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kerkib küsimus, kuidas mõjutab Ühendkuningriigi Euroopa Liidust väljaastumine volitusi ja kohustusi, mis on liikmesriigi kohtul, kes peab kohaldama
enne üleminekuperioodi lõppu algatatud kohtumenetluses Ühendkuningriigi õigust, millega on direktiiv üle võetud, kui asja menetlev kohus peab tegema otsuse pärast üleminekuperioodi lõppu. Nimelt, kuigi põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal või kuupäeval, mil põhikohtuasja kaebaja asjaomase hagi esitas, ja kuupäeval, mil conseil des prud’hommes (töökohus) tegi otsuse, oli Ühendkuningriik veel liidu liige, ei olnud see enam nii kuupäeval, mil cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) oma otsuse tegi.
30      Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas liidu õigus oli kohaldatav kuupäeval, mil cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) oma otsuse tegi, kuna sel kuupäeval, mis on hilisem kui Ühendkuningriigi liidust väljaastumise kuupäev, oli liidu õigus Ühendkuningriigi õiguskorras kehtivuse kaotanud. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas väljaastumisleping seadis tagasiulatuvalt kahtluse alla liidu õiguse kohaldamise enne üleminekuperioodi lõppu tekkinud vaidluste suhtes ja seega liikmesriigi kohtu kohustuse tõlgendada nendele vaidlustele kohaldatavat Ühendkuningriigi õigust kooskõlas liidu õigusega. Sellega seoses esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus kaks hüpoteesi: võimalik on asuda kas seisukohale, et pärast üleminekuperioodi lõppu on osa liidu õigusest Ühendkuningriigi õiguses veel kehtiv, kuid enam ei ole kohustust tõlgendada seda õigust kooskõlas liidu õigusega, või seisukohale, et kuna põhikohtuasja faktilised asjaolud leidsid aset enne üleminekuperioodi lõppu ja asjaomane menetlus algatati enne üleminekuperioodi lõppu, peab asja menetlev kohus tõlgendama direktiivi 2006/54 üle võtvaid Ühendkuningriigi õigusnorme ehk 2010. aasta võrdõiguslikkuse seadust kooskõlas liidu õigusega, isegi kui ta teeb otsuse pärast üleminekuperioodi lõppu.
31      Teisena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasi tõstatab küsimuse, kas liikmesriigi kohtule kohustuslik põhimõte tõlgendada riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega on kohaldatav ka siis, kui see kohus peab kohaldama teise liikmesriigi õigust. Ta tuletab meelde, et Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt paneb vastastikuse usalduse põhimõte igale liikmesriigile kohustuse eeldada – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi (18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (liidu ühinemine EIÕKga), EU:C:2014:2454, punkt 191). Samas tuleneb sellest kohtupraktikast veel, et riigisisese õiguse kohaldamisel – olgu siis tegemist direktiivist varasemate või hilisemate sätetega – peab liikmesriigi kohus selle tõlgendamisel lähtuma võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 nõudeid (13. novembri 1990. aasta kohtuotsus Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, punkt 8).
32      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et ei saa välistada, et sama kehtib ka juhul, kui see kohus peaks kohaldama teise liikmesriigi õigust. Sellist lähenemist kinnitab tema hinnangul ka Euroopa Kohtu kohtupraktika, mille kohaselt peab asja lahendav kohus kohaldama selle riigi õigusnorme, mille kohtud on kohtualluvuse kokkuleppes kindlaks määratud, tõlgendades neid õigusnorme kooskõlas liidu õiguse ja eelkõige direktiiviga (18. novembri 2020. aasta kohtuotsus DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 51, ja 8. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, punkt 67). Euroopa Kohus ei ole aga selles küsimuses veel sõnaselget seisukohta võtnud.
33      Kolmandana soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas liikmesriigi selle kohtu volitused ja kohustused, kes kohaldab teise liikmesriigi õigust ja leiab, et tal ei ole võimalik seda tõlgendada kooskõlaliselt, on identsed nende volituste ja kohustustega, mis tal on oma riigisisese õiguse kohaldamisel, ning kas teataval juhul võib Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 21 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõte, mis on konkreetselt kehtestatud direktiivis 2006/54, teda kohustada isegi eraõiguslike isikute vahelises vaidluses selle õiguse kohaldamata jätma.
34      Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [väljaastumislepingut] tuleb tõlgendada nii, et kohus, kes teeb otsuse pärast üleminekuperioodi lõppu, peab käsitama Ühendkuningriigi õigusnorme, millega on üle võetud [direktiivi 2006/54] artikkel 19, liikmesriigi õigusnormidena, millega võetakse üle direktiiv, kui asjaolud leidsid aset enne seda kuupäeva ja/või kui menetlus algatati enne seda kuupäeva?
2.      Kas [ELTL] artiklit 288 tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslike isikute vahelist vaidlust lahendav liikmesriigi kohus, kes on kohustatud kohaldama teise liikmesriigi õigust, peab tõlgendama selle õiguse sätteid kooskõlas direktiiviga, ilma et vastastikuse usalduse põhimõte seda takistaks?
3.      Kui liikmesriigi kohus leiab, et selline kooskõlaline tõlgendamine ei ole võimalik, siis kas ta peab nii, nagu ta teeks oma riigisisese õiguse puhul, jätma selle [teise liikmesriigi] õiguse kohaldamata, kui tegemist on liidu õiguse üldpõhimõtte või esmase õiguse sättega, mida on täpsustatud direktiivis?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
35      CACIB ja komisjon leiavad, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused on vastuvõetamatud.
36      Nad väidavad, et 2010. aasta võrdõiguslikkuse seaduse artikli 136 sõnastusest nähtub, et see artikkel sisaldab tõendamiskoormise kohandamise reeglit, mis on identne direktiivi 2006/54 artiklis 19 sätestatuga. Seega on artikkel 136 liidu õigusega kooskõlas. Lisaks leiavad nad, et küsimus, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lahendama, ei puuduta mitte artikli 136 tõlgendamist liidu õiguse seisukohast, vaid üksnes viisi, kuidas asja sisuliselt arutavad kohtud on hinnanud faktilisi asjaolusid, millele põhikohtuasja kaebaja tugines, et saaks eeldada diskrimineerimise toimumist.
37      CACIB väidab, et esiteks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus esitanud faktilisi andmeid, mida cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) arvesse võttis või mille ta tagasi lükkas, ega andmeid selle kohtu põhjenduste või analüüsi kohta ega piisavalt selgitanud, miks on esitatud küsimused põhikohtuasja lahendamiseks tarvilikud. Seega tuleb need küsimused vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna need on üldised ja hüpoteetilised. Teiseks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kohtupraktika kohaselt pädev kontrollima, kas apellatsioonikohtud on järginud välisriigi õiguse tõlgendamist ja kohaldamist, kuna selline küsimus kujutab endast faktiküsimust, mis ei allu eelotsusetaotluse esitanud kohtu kui kassatsioonikohtu kontrollile. Kolmandaks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus pädev esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust pärast üleminekuperioodi.
38      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikliga 267 ette nähtud menetluses üksnes liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades otsustada, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on asjakohased. Seega, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema (21. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, punkt 8, ja 24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
39      ELTL artikli 267 sõnastusest endast ilmneb aga, et taotletav eelotsus peab olema eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik tema menetluses olevas kohtuasjas otsuse tegemiseks. Euroopa Kohus võib niisiis keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast, kui on ilmne, et taotletaval liidu õigusnormi tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (16. mai 2024. aasta kohtuotsus INSS (üksikvanemaga perekonna ema puhkused), C‑673/22, EU:C:2024:407, punktid 22, 23 ja 25 ning seal viidatud kohtupraktika).
40      Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et vajadus anda Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames liidu õiguse tõlgendus, mis oleks liikmesriigi kohtule tarvilik, eeldab seda, et viimane järgib hoolsalt eelotsusetaotluse sisule esitatavaid nõudeid, mis on Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 sõnaselgelt ära toodud. Eelkõige, nagu on sätestatud kodukorra artikli 94 punktis c, on tingimata vajalik, et eelotsusetaotlus sisaldaks selgitust, millistel põhjustel eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb (vt selle kohta 28. novembri 2023. aasta kohtuotsus Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, punktid 44 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
41      Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tema menetluses olevas vaidluses tekkinud küsimus, kuidas mõjutab Ühendkuningriigi Euroopa Liidust väljaastumine volitusi ja kohustusi, mis on liikmesriigi kohtul, kes peab kohaldama enne üleminekuperioodi lõppu algatatud kohtumenetluses Ühendkuningriigi õigust, millega on üle võetud direktiiv, kui asja menetlev kohus peab tegema otsuse pärast üleminekuperioodi lõppu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et põhikohtuasjas kerkib küsimus, kas liikmesriigi kohtule kohustuslik põhimõte tõlgendada riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega on kohaldatav siis, kui see kohus peab kohaldama teise liikmesriigi õigust.
42      Mis esimesena puudutab CACIB argumenti, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole pädev pärast üleminekuperioodi lõppu esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust direktiivi riigisisesesse õiguskorda üle võtva Ühendkuningriigi õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohta, siis piisab, kui märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused puudutavad liidu õiguse, sealhulgas selle õiguse osaks oleva väljaastumislepingu tõlgendamist. Seega oli eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes on viimase astmena asja lahendav liikmesriigi kohus, ELTL artikli 267 alusel õigus ja põhimõtteliselt kohustus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus. Väljaastumislepingu artikli 86 lõige 2 annab Euroopa Kohtule vajaliku pädevuse lahendada eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu, kuna pärast Ühendkuningriigi liidust väljaastumist ei ole ELTL artikkel 267 enam Ühendkuningriigi kohtute suhtes kohaldatav. Artikli 86 lõiget 2 ei saa tõlgendada nii, et see välistab liikmesriikide kohtute võimaluse või teatud juhtudel kohustuse esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus liidu õiguse tõlgendamiseks Ühendkuningriigiga seotud kohtuasjades.
43      Teisena tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole vastavalt kodukorra artikli 94 punktile c esitanud põhjuseid, miks ta leiab, et 2010. aasta võrdõiguslikkuse seadust on võimatu tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, ja seega, miks on vastus sellele küsimusele talle vajalik, et teha tema menetluses olevas kohtuasjas otsus.
44      Neil asjaoludel ei ole Euroopa Kohtul seoses kolmanda küsimusega, mis seda oletust puudutab, vajalikku teavet, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. Seega tuleb see küsimus tunnistada vastuvõetamatuks.
45      Kolmandana soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese ja teise küsimusega sisuliselt teada, kas liidu õiguse kohaldatavus sellisele vaidlusele, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, on väljaastumislepinguga kahtluse alla seatud, ja kui see nii ei ole, siis kas liikmesriigi kohus peab tõlgendama tema menetluses olevas vaidluses kohaldatavat teise liikmesriigi või sellega samastatava riigi õigust kooskõlas liidu õigusega.
46      Ühelt poolt näib vastus esimesele küsimusele, mis puudutab liidu õiguse kohaldatavust, vajalik selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks teha oma otsuse tema menetluses olevas kohtuasjas. Neil asjaoludel ei puuduta vastuväide, et see õigus ei ole kohaldatav, mitte eelotsusetaotluse vastuvõetavust, vaid esitatud küsimuse sisu.
47      Teiselt poolt ei saa CACIB argument, et see kohus ei ole tema enda kohtupraktika kohaselt pädev kontrollima, kas apellatsioonikohtud järgivad välisriigi õiguse tõlgendamist ja kohaldamist, mõjutada teise küsimuse vastuvõetavust, kuna see argument puudutab riigisisese õiguse tõlgendamist, mis kuulub üksnes selle kohtu pädevusse.
48      Järelikult on esimene ja teine küsimus vastuvõetavad.
Sisulised küsimused
Esimene küsimus
49      Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ELL artikli 50 lõiget 3 koostoimes väljaastumislepingu artiklitega 126 ja 127 tuleb tõlgendada nii, et see leping seadis kahtluse alla direktiivi 2006/54 artikli 19 kohaldatavuse vaidlusele, mis oli pooleli üleminekuperioodi lõpus ja mis puudutab enne seda kuupäeva toimunud väidetavat diskrimineerimist töölepingu täitmisel, mida reguleerib Ühendkuningriigi õigus.
50      Siinkohal tuleb meelde tuletada, et ELL artikli 50 lõike 3 kohaselt lõpeb aluslepingute kohaldamine väljaastuva riigi suhtes väljaastumislepingu jõustumise kuupäeval või lepingu puudumisel kahe aasta möödumisel väljaastumise kavatsusest teatamisest, kui Euroopa Ülemkogu ei otsusta kokkuleppel asjaomase liikmesriigiga ühehäälselt seda tähtaega pikendada.
51      Seega, kuna vastavalt ELL artikli 50 lõikele 3 ei kohaldata alates väljaastumislepingu jõustumisest 1. veebruaril 2020 Ühendkuningriigi suhtes enam aluslepinguid, ei ole see riik sellest kuupäevast alates ka enam liikmesriik (9. juuni 2022. aasta kohtuotsus Préfet du Gers ja Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
52      Vastavalt väljaastumislepingu preambuli seitsmendale lõigule on selle lepingu eesmärk siiski tagada korrakohane väljaastumine, nähes ette mitmesugused väljaastumisega seotud sätted, mille eesmärk on vältida segadust ja tagada õiguskindlus nii kodanike ja majandustegevuses osalejate kui ka kohtu- ja haldusasutuste jaoks liidus ja Ühendkuningriigis.
53      Sellega seoses on väljaastumislepingus sõnaselgelt ette nähtud, et liidu õiguse kohaldamist Ühendkuningriigi suhtes pikendatakse teatavate eranditega kuni 31. detsembrini 2020, mis on üleminekuperioodi lõppkuupäev. Nimelt on väljaastumislepingu preambuli kaheksandas lõigus märgitud, et nii liidu kui ka Ühendkuningriigi huvides on määrata kindlaks üleminekuperiood, mille jooksul peaks liidu õigus, kaasa arvatud rahvusvahelised lepingud, olema kohaldatav Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis ning omama üldreeglina sama mõju nagu liikmesriikide puhul, et vältida segadust ajavahemikul, mil toimuvad läbirääkimised edasisi suhteid käsitleva(te) lepingu(te) üle.
54      Väljaastumislepingu artikli 126 kohaselt kestab üleminekuperiood, mida reguleerib selle lepingu neljas osa, alates lepingu jõustumise kuupäevast, st 1. veebruarist 2020, kuni 31. detsembrini 2020. Sama lepingu artikli 127 lõikes 1 on täpsustatud, et kui ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse selle ajavahemiku jooksul Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis liidu õigust. Väljaastumislepingu artikli 127 lõikes 3 on muu hulgas sätestatud, et üleminekuperioodil toob lõike 1 alusel kohaldatav liidu õigus Ühendkuningriigile ja Ühendkuningriigis kaasa samad õiguslikud tagajärjed kui liidus ja selle liikmesriikides ning seda tõlgendatakse ja kohaldatakse samade meetodite ja üldpõhimõtete alusel kui liidus. Lisaks on nimetatud lepingu artikli 127 lõikes 6 sätestatud, et iga viidet liikmesriikidele lõike 1 alusel kohaldatavas liidu õiguses, nagu seda rakendatakse ja kohaldatakse ka liikmesriikides, mõistetakse üleminekuperioodil selliselt, et see hõlmab Ühendkuningriiki, kui selles lepingus ei ole sätestatud teisiti.
55      Esimesena tuleb märkida, et väljaastumisleping ei sisalda üldsätet, mis reguleeriks liidu õiguse kohaldatavust üleminekuperioodi lõpus pooleliolevate vaidluste suhtes, mis puudutavad enne seda kuupäeva tekkinud lepingulisi suhteid.
56      Samas mööndakse väljaastumislepingus sõnaselgelt, et liidu õigust võib kohaldada ka pärast üleminekuperioodi lõppu teatavate lepinguliste suhete ja vaidluste suhtes. Nimelt on väljaastumislepingu artikli 185 neljandas lõigus ette nähtud, et alates üleminekuperioodi lõpust kohaldatakse ühelt poolt lepingu teist ja kolmandat osa – mis hõlmavad selle lepingu artikleid 9–125 –, välja arvatud lepingu artikkel 19, artikli 34 lõige 1, artikkel 44 ja artikli 96 lõige 1, ning teiselt poolt lisaks
selle lepingu kuuenda osa I jaotisele, mis sisaldab artikleid 158–163, ka artikleid 169–181, mis asuvad sama osa III jaotises.
57      Väljaastumislepingu kolmandas osas „Väljaastumisega seotud sätted“ on muu hulgas VI jaotises „Pooleliolev õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades“ ette nähtud, et pärast üleminekuperioodi lõppu kohaldatakse teatavaid liidu õigusnorme jätkuvalt vaidluste suhtes, mis on tekkinud enne selle perioodi lõppu ja mis on pärast üleminekuperioodi lõppu veel pooleli.
58      Nii on see eelkõige, nagu on sätestatud väljaastumislepingu artiklis 66, Rooma I määruse puhul, mida kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes jätkuvalt seoses nende lepingutega, mis on sõlmitud enne üleminekuperioodi lõppu, ja määruse nr 864/2007 puhul seoses kahju põhjustanud sündmustega, mis on aset leidnud enne seda kuupäeva.
59      Samuti on väljaastumislepingu artiklis 67 ette nähtud, et enne üleminekuperioodi lõppu algatatud kohtumenetluste suhtes kohaldatakse endiselt teatavaid otsuste kohtualluvust ja täitmise tagamist käsitlevaid liidu õigusnorme. Seega võivad liikmesriikide kohtud olla sunnitud tunnustama Ühendkuningriigi kohtute pädevust ja liikmesriigid peavad nende kohtute tehtud teatud otsuseid põhimõtteliselt täitma.
60      Järelikult tuleneb väljaastumislepingu üldisest ülesehitusest, et selle pooled soovisid kooskõlas õiguskindluse põhimõttega säilitada enne üleminekuperioodi lõppu kehtinud õiguslike olukordade stabiilsuse.
61      On tõsi, nagu nähtub väljaastumislepingu preambuli teisest ja üheteistkümnendast lõigust, et see leping sõlmiti eesmärgiga kehtestada eelkõige Ühendkuningriigi liidust väljaastumise kord, „võttes seejuures arvesse nende edasiste suhete raamistikku“ ning „austa[des] täielikult liidu ja Ühendkuningriigi õiguskorda ning Ühendkuningriigi staatust kolmanda riigina“, kuna liidu õigus, sealhulgas selle üldpõhimõtted ja eelkõige õiguskindluse põhimõte, ei ole pärast üleminekuperioodi põhimõtteliselt selle riigi suhtes enam kohaldatavad. Samas tuleb meenutada, et nimetatud lepingu aluseks on ELL artikli 50 lõige 2, mis annab liidule pädevuse pidada läbirääkimisi ja sõlmida leping, milles sätestatakse väljaastumise kord, kuna selle lepinguga reguleeritakse kõikides aluslepingute kohaldamisalasse kuuluvates valdkondades kõiki liidu ja liidust väljaastuva riigi eraldamisega seotud küsimusi (vt selle kohta 16. novembri 2021. aasta kohtuotsus Governor of Cloverhill Prison jt, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, punktid 48 ja 50). Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et selle lepinguga soovisid need pooled sealjuures eelkõige rakendada õiguskindluse põhimõtet, mis on liidu
õiguse osa.
62      Seega tuleb väljaastumislepingu tõlgendamisel lähtuda õiguskindluse põhimõttest, mille järgimist sellega soovitakse tagada.
63      Kuid Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte, millega kaasneb õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, ühelt poolt seda, et õiguslik regulatsioon oleks selge ja täpne, ning teiselt poolt seda, et selle kohaldamine oleks tema subjektidele ettenähtav, eelkõige siis, kui need normid võivad üksikisikute ja äriühingute jaoks kaasa tuua ebasoodsaid tagajärgi (vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 47, ning 5. septembri 2024. aasta kohtuotsus Novo Banco jt, C‑498/22–C‑500/22, EU:C:2024:686, punkt 95).
64      Õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui uut materiaalõigusnormi kohaldatakse tagasiulatuvalt, st enne selle jõustumist tekkinud olukorra suhtes, ning see nõuab, et kõiki faktilisi olukordi tuleb tavaliselt – välja arvatud juhul, kui on selgelt sätestatud vastupidi – hinnata nende tekkimise ajal kehtivaid õigusnorme arvestades (vt selle kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
65      Sellest järeldub, et kohaldades õiguskindluse põhimõtet, mille järgimine on väljaastumislepingu eesmärk, ei saa seda lepingut sõnaselge sätte puudumisel tõlgendada nii, nagu oleks liit ja Ühendkuningriik leppinud kokku lõpetada tagasiulatuvalt peaaegu kogu liidu õiguse kohaldamine õigussuhetele, mis tulenevad Ühendkuningriigi õigusega reguleeritud lepingust, mis on sõlmitud enne üleminekuperioodi lõppu.
66      Lisaks tuleb tõdeda, et ELL artikli 50 lõikes 3 ei ole sõnaselgelt märgitud, et liidu õigus ei ole enam kohaldatav asjaomase riigi varasematele olukordadele pärast selle riigi väljaastumist liidust.
67      Sellist tõlgendust kinnitab Viini konventsiooni artikli 70 lõige 1, mis reguleerib rahvusvaheliste lepingute lõpetamist ja kodifitseerib rahvusvahelise tavaõiguse, nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 58.
68      Kuigi Viini konventsioon ei ole Euroopa Liidule ega kõigile liikmesriikidele siduv, kajastavad mitmed selle sätted rahvusvahelise tavaõiguse norme, mis on liidu institutsioonidele siduvad ja on osa liidu õiguskorrast (vt selle kohta 16. juuni 1998. aasta kohtuotsus Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, punktid 24, 45 ja 46; 25. veebruari 2010. aasta kohtuotsus Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, punkt 42, ning 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, punkt 58).
69      Kuigi Viini konventsiooni artikli 70 lõike 1 punktis a on sarnaselt ELL artikli 50 lõikega 3 ette nähtud, et rahvusvahelise lepingu lõpetamine vabastab osalisriigid kohustusest edaspidi lepingut täita, on selle sätte punktis b täpsustatud, et selline lõpetamine ei mõjuta osalisriikide õigusi, kohustusi ega õiguslikku seisundit, mis on tekkinud lepingu täitmise tulemusena enne selle lõppemist või lõpetamist. Viini konventsiooni artikli 70 lõikes 1 on lisaks täpsustatud, et neid põhimõtteid kohaldatakse, kui kõnealuses lepingus ei ole ette nähtud teisiti või kui osalisriigid ei ole teisiti kokku leppinud.
70      Neil asjaoludel ja võttes arvesse õiguskindluse põhimõtte põhjapanevat tähtsust, ei saa aluslepingutes ja väljaastumislepingus sõnaselge sätte puudumisel asuda seisukohale, et liit ja Ühendkuningriik oleksid kokku leppinud lõpetada tagasiulatuvalt liidu õiguse kohaldamine üleminekuperioodi lõpus pooleli olnud vaidluse suhtes, mis puudutab enne seda kuupäeva toimunud väidetavat diskrimineerimist Ühendkuningriigi õigusega reguleeritud töölepingu täitmisel.
71      Teisena, mis puudutab täpsemalt direktiivi 2006/54 artiklis 19 sätestatud reeglit, siis on selle direktiivi põhjenduses 30 märgitud, et märkimisväärne osa võrdse kohtlemise põhimõtte tõhusa elluviimise tagamisel on tõendamiskohustuse eeskirjade vastuvõtmisel. Sellest tuleneb, et artikli 19 lõiget 1 ei saa pidada lihtsaks menetlusnormiks, mille kohaldamine Ühendkuningriigi suhtes lõpeb üleminekuperioodi lõpus. Artikli 19 lõikes 1 sätestatud norm on pigem materiaalõigusnorm, mis reguleerib enne üleminekuperioodi lõppu sõlmitud lepinguga loodud töösuhet, mistõttu on see norm ka pärast üleminekuperioodi lõppu jätkuvalt kohaldatav seda suhet puudutavatele vaidlustele.
72      Igasugune vastupidine tõlgendus tooks kaasa õiguskindluse põhimõtte ulatuse ja direktiivi 2006/54 esemeks oleva võrdse kohtlemise põhimõtte tõhusa kohaldamise olulise piiramise. Nimelt sõltuks selle direktiiviga tagatud kaitse ulatus juhuslikust asjaolust, kas selle direktiiviga loodud õigusi ja kohustusi puudutavad vaidlused on enne üleminekuperioodi lõppu lõpetatud või mitte. Seega ei saaks eraõiguslik isik, nagu põhikohtuasja kaebaja, kes esitas oma hagi liikmesriigi pädevatele kohtutele enne üleminekuperioodi lõppu ja seega ajal, mil ei olnud mingit kahtlust, et Ühendkuningriigi õigust tuleb tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, ainuüksi põhjusel, et asjaomane liikmesriigi kohus tegi otsuse pärast üleminekuperioodi lõppu, enam tugineda selles kohtus talle liidu õigusega antud õigustele.
73      Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELL artikli 50 lõiget 3 koostoimes väljaastumislepingu artiklitega 126 ja 127 tuleb tõlgendada nii, et see leping ei seadnud kahtluse alla direktiivi 2006/54 artikli 19 kohaldatavust vaidlusele, mis oli pooleli üleminekuperioodi lõpus ja mis puudutab enne seda kuupäeva toimunud väidetavat diskrimineerimist töölepingu täitmisel, mida reguleerib Ühendkuningriigi õigus.
Teine küsimus
74      Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 288 tuleb tõlgendada nii, et kui ühe liikmesriigi kohus tõlgendab ja kohaldab direktiivi rakendavat teise liikmesriigi õigust, on ta kohustatud järgima riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet, nagu ta teeb seda siis, kui ta tõlgendab ja kohaldab oma riigi õigust.
–       Liikmesriigi kohtute kohustus järgida teise liikmesriigi õiguse kohaldamisel riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet
75      Liidu õigust iseloomustab asjaolu, et see tuleneb aluslepingutega loodud iseseisvast õigusallikast, sellel on esimus liikmesriikide õiguse suhtes ning liikmesriikide ja nende kodanike suhtes kohaldatavatel paljudel sätetel on vahetu õigusmõju. Need liidu õiguse olulised tunnused on olnud aluseks niisuguste põhimõtete, õigusnormide ja õigussuhete struktureeritud võrgustiku loomisele, mis on üksteisest sõltuvad ning mis vastastikku seovad liitu ennast ja selle liikmesriike ning liikmesriike omavahel (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, punkt 33, ning 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
76      Liidu õiguse esimuse põhimõte kehtestab liidu õiguse esmajärjekorras kohaldatavuse põhimõtte liikmesriikide õiguse ees. See põhimõte paneb seega kõigile liikmesriikide asutustele kohustuse tagada erinevate liidu õigusnormide täiemahuline toime, kuna liikmesriikide õigus ei saa mõjutada nende erinevate õigusnormide toimet nimetatud riikide territooriumil (24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 53 ja 54 ning seal viidatud kohtupraktika).
77      Selleks, et tagada kõigi liidu õigusnormide tõhusus, paneb esimuse põhimõte eelkõige liikmesriikide kohtutele kohustuse tõlgendada riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas liidu õigusega (24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 57).
78      See kooskõlalise tõlgendamise põhimõte on omane aluslepingutega loodud süsteemile, kuna see võimaldab liikmesriigi kohtul tagada oma pädevuse piires kohtuvaidluse lahendamisel liidu õiguse täielik toime (24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:53, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
79      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa direktiiv iseenesest panna eraõiguslikule isikule kohustusi ja sellele ei saa seega tema vastu tugineda (5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 108, ja 19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punkt 46). Kuid direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud tulemus ning liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduvad kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele (vt selle kohta 10. aprilli 1984. aasta kohtuotsus von Colson ja Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, punkt 26; 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 110, ning 19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punkt 47).
80      Sellest järeldub, et kohaldades riigisisesest õigust ja eelkõige selliste õigusnormide sätteid, mis on konkreetselt vastu võetud direktiivi nõuete rakendamiseks, on liikmesriikide kohtud kohustatud tõlgendama seda õigust võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis sätestatud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid (5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 113, ning 12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Getin Holding jt, C‑118/23, EU:C:2024:1013, punkt 75).
81      On tõsi, et Euroopa Kohus on otsustanud, et põhimõttel, et riigisisest õigust tuleb tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, on teatavad piirid. Liikmesriigi kohtu kohustust viidata asjasse puutuvate riigisiseste õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel direktiivile piiravad õiguse üldpõhimõtted, eelkõige õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, ning see ei või olla aluseks riigisisese õiguse contra legem tõlgendamisele (4. juuli 2006. aasta kohtuotsus Adeneler jt, C‑212/04, EU:C:2006:443, punkt 110, ning 5. juuni 2025. aasta kohtuotsus Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, punkt 45).
82      Riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab siiski, et liikmesriigi kohtud teeksid kõik, mis on nende pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjaomase direktiivi täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (4. juuli 2006. aasta kohtuotsus Adeneler jt, C‑212/04, EU:C:2006:443, punkt 111, ning 5. juuni 2025. aasta kohtuotsus Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
83      Kui selline kooskõlaline tõlgendamine ei ole võimalik, peavad liikmesriikide kohtud oma pädevuse piires tagama liidu õigusest õigussubjektidele tuleneva kaitse ja liidu õiguse täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata iga riigisisese õigusnormi, mis on vastuolus liidu õigusnormiga, millel on tema menetluses olevas kohtuasjas vahetu õigusmõju (vt selle kohta 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 61, ning 12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Getin Holding jt, C‑118/23, EU:C:2024:1013, punkt 76).
84      Kui liikmesriigi kohus, kes lahendab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust, peab kohaldama teise liikmesriigi õigusakti, millega rakendatakse direktiivi, peab ta õiguse üldpõhimõtteid järgides tõlgendama selle õigusakti sätteid kooskõlas liidu õigusega.
85      Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et liikmesriigi kohus, kes lahendab vaidlust kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse üle, mida tuleb vastavalt määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikele 1 hinnata selle riigi õiguse alusel, mille kohtud on selles kokkuleppes kindlaks määratud, peab seda õigust tõlgendama kooskõlas liidu õigusega (vt selle kohta 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 51).
86      Lisaks leidis Euroopa Kohus, et Austria kohus, kes lahendab käibemaksuvaidlust, on kohustatud tõlgendama selle vaidluse suhtes kohaldatavat õigust – olgu siis tegemist vahendajast soetaja või lõppsoetaja liikmesriigi õigusega – kooskõlas liidu õigusega (vt selle kohta 8. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, punkt 67).
87      Sellest järeldub, et niisuguses vaidluses nagu põhikohtuasjas, kui Rooma I määrusega asendatud Rooma konventsiooni sätete kohaselt peavad ühe liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud, kohaldama teise liikmesriigi õigust, on neil
kohtutel selle teise liikmesriigi õiguse puhul kohustus järgida põhimõtet, mille kohaselt tuleb riigisisest õigust tõlgendada kooskõlas liidu õigusega.
88      Tuleb lisada, et sellise põhimõtte kohaldamine, mille kohaselt tuleb riigisisest õigust tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, osas, milles selle põhimõtte eesmärk on tagada liikmesriikide ametiasutuste ja kohtute tehtud otsuste kooskõla liidu õigusega, aitab järgida liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõtet, mis on liidu õiguses põhjapaneva tähtsusega (18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (liidu ühinemine EIÕKga), EU:C:2014:2454, punkt 191).
89      See vastastikuse usalduse põhimõte kohustab iga liikmesriiki eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust (vt selle kohta 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Tudmur, C‑185/24 ja C‑189/24, EU:C:2024:1036, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et liikmesriigi kohus, kes tõlgendab teise liikmesriigi õigusnormi kooskõlas liidu õigusega, teeb üksnes seda, mida tal on vastavalt vastastikuse usalduse põhimõttele õigus eeldada, et teeksid teise liikmesriigi kohtud, kui neil palutaks sama sätet tõlgendada.
90      Järelikult paneb vastastikuse usalduse põhimõte liikmesriikide kohtutele usalduskohustuse seoses liidu õiguse nõuetekohase kohaldamisega teistes liikmesriikides. Täpsemalt, kui need kohtud kohaldavad tsiviil- ja kaubandusasjades teise liikmesriigi õigust Rooma I määrusega asendatud Rooma konventsiooni sätete alusel, püüavad nad vastavalt põhimõtetele, mida kohaldatakse asja menetleva kohtu asukohariigis kohtu volituste ja kohustuste suhtes,
selgitada välja selle teise liikmesriigi õiguse sisu ja tõlgendus, mille on sellele andnud selle teise liikmesriigi kohtud, ning nad peavad eeldama, et see õigus ja tõlgendus on liidu õigusega kooskõlas.
91      Seega juhul, kui liikmesriigi kohtutel on tõsiseid kahtlusi, kas teise liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas direktiiviga, mis on nende normidega üle võetud, peavad need kohtud
kindlaks tegema, kuidas neid õigusnorme tõlgendada, kasutades vajaduse korral õigusalase koostöö mehhanisme, eelkõige mehhanisme, mis võimaldavad saada teavet välisriigi õiguse kohta, nagu nõukogu 29. juuni 1998. aasta
ühismeetmega 98/428/JSK (EÜT 1998, L 191, lk 4) loodud Euroopa õigusalase koostöö võrgustik, või 7. juuni 1968. aasta välisriikide õigusinfo Euroopa konventsioon (United Nations Treaty Series, 720‑II. kd, nr 10346, lk 147).
92      Kui kahtlused püsivad, on neil kohtutel vastavalt olukorrale ka võimalus või teataval juhul isegi kohustus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus. Euroopa Kohus leidis nimelt, et kui tegemist on küsimustega, mille eesmärk on võimaldada liikmesriigi kohtul hinnata teise liikmesriigi õigusnormide kooskõla liidu õigusega, võib ta anda liidu õiguse tõlgendamiseks juhtnööre, mis võimaldavad sellel kohtul lahendada tema menetluses oleva õigusliku probleemi (vt selle kohta 23. novembri 1989. aasta kohtuotsus Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
93      Nendest kaalutlustest tuleneb, et vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt allub liikmesriigi õiguse liidu õigusele vastavuse kontroll peamiselt selle liikmesriigi kohtule ja teise võimalusena teiste liikmesriikide kohtutele, kes peavad vajaduse korral kohaldama asjaomast riigisisest õigust nende menetluses olevas vaidluses.
94      Kui liikmesriigi kohus peab Rooma I määruse või – nagu põhikohtuasjas – Rooma konventsiooni sätete alusel kohaldama tema menetluses olevale vaidlusele teise liikmesriigi õigust, peab ta tagama liidu õiguse järgimise ning seega peab ta samamoodi nagu selle teise liikmesriigi kohus kohaldama asjaomast riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega ja vajaduse korral jätma kohaldamata iga asjaomase riigisisese õiguse sätte, mille kohta ta leiab, et seda ei saa kooskõlaliselt kohaldada.
95      Eeltoodud kaalutlused kehtivad ka juhul, kui liikmesriigi kohus peab – nagu põhikohtuasjas – kohaldama Ühendkuningriigi õigusnorme, millega rakendatakse direktiivi 2006/54 artiklit 19, vaidluse suhtes, mis on väljaastumislepingu artiklis 126 ette nähtud üleminekuperioodi lõppemise kuupäeval pooleli ja mis puudutab enne seda kuupäeva toimunud väidetavat diskrimineerimist sellise töölepingu täitmisel, mida reguleerib Ühendkuningriigi õigus ja mis on sõlmitud enne väljaastumislepingu artiklis 126 ette nähtud üleminekuperioodi lõppu. Nimelt, nagu nähtub esimesele küsimusele antud vastusest, jääb artikkel 19 selle vaidluse suhtes kohaldatavaks ka pärast selle ajavahemiku lõppu.
–       Selle kontrollimine, kas liikmesriigi kohtud järgivad põhimõtet, mille kohaselt tuleb teise liikmesriigi õiguse kohaldamisel riigisisest õigust tõlgendada kooskõlas liidu õigusega
96      Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud kirjalikest seisukohtadest nähtub, et põhikohtuasja kaebaja heidab eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud kassatsioonkaebuses cour d’appel de Versailles’ (Versailles’ apellatsioonikohus) otsusele ette, et see sisaldab põhikohtuasjas kohaldatava Ühendkuningriigi õiguse tõlgendust, mis ei ole kooskõlas liidu õigusega, eelkõige direktiiviga 2006/54.
97      Eelotsusetaotluses viidatud eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et „asja sisuliselt lahendavad kohtud kohaldavad ja tõlgendavad välisriigi õigust suveräänselt“. Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et kassatsioonikohtu volitused ja kohustused piirduvad põhjendamisvigade ja välisriigi õiguse moonutamise kontrollimisega, mistõttu piirduvad need kontrollimisega, kas asja sisuliselt arutavad kohtud on uurinud selle õiguse sisu, võimaldamata tuvastada selle õiguse tõlgendamisel või kohaldamisel tehtud vigu.
98      Kohtuistungil Euroopa Kohtus märkis Prantsuse valitsus, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus kvalifitseerib eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt teise riigi õiguse „õigusnormiks“, samastab ta selle õiguse faktilise asjaoluga, mistõttu juhul, kui ta lahendab kassatsioonkaebuse raames vaidlust, mis kuulub selle välisriigi õiguse kohaldamisalasse, on tema kontroll selle üle, kas asja sisuliselt lahendavad kohtud kohaldavad seda välisriigi õigust kooskõlas liidu õigusega, piiratud.
99      Järelikult on ilmne, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses on eraõiguslike isikute vaheline vaidlus, mis kuulub teise liikmesriigi või sellega samastatava riigi õiguse kohaldamisalasse, on piiratud ka võimalus kontrollida kassatsioonkaebuse menetluses seda, kas selle õiguse kohaldamine asja sisuliselt lahendavate kohtute poolt on kooskõlas liidu õigusega.
100    Nagu nähtub eelnevatest kaalutlustest, tuleb ELTL artiklit 288 tõlgendada nii, et kui ühe liikmesriigi kohus tõlgendab ja kohaldab direktiivi rakendavat teise liikmesriigi õigust, on ta kohustatud järgima riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet, nagu ta teeb seda siis, kui ta tõlgendab ja kohaldab oma riigi õigust.
101    Kassatsioonikohtu kontroll väite üle, et madalama astme kohus on tõlgendanud teise liikmesriigi õigust direktiivi rikkudes, ei saa olla piiratud ainuüksi põhjusel, et üldjuhul samastab see kohus välisriigi õiguse faktilise asjaoluga, sest vastasel juhul eiraks ta ELTL artikli 288 kolmandast lõigust tulenevat kohustust, mille kohaselt peavad kõik liikmesriikide ametiasutused, sealhulgas kohtud, saavutama direktiiviga ette nähtud tulemuse.
See kontroll peab käsitlema seda, kas madalama astme kohus on järginud direktiivis ette nähtud tulemusega kooskõlalise tõlgendamise kohustust, mis – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 84 ja 94 – eksisteerib sõltumata sellest, kas tõlgendatav õigus on asja lahendava kohtu asukohariigi õigus või teise liikmesriigi õigus.
102    Kõike eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 288 tuleb tõlgendada nii, et kui ühe liikmesriigi kohus tõlgendab ja kohaldab direktiivi rakendavat teise liikmesriigi õigust, on ta kohustatud järgima riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet, nagu ta teeb seda siis, kui ta tõlgendab ja kohaldab oma riigi õigust.
Kohtukulud
103    Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.      ELL artikli 50 lõiget 3 koostoimes Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu, mis on heaks kiidetud nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsusega (EL) 2020/135, artiklitega 126 ja 127
tuleb tõlgendada nii, et
see leping ei seadnud kahtluse alla Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artikli 19 kohaldatavust vaidlusele, mis oli pooleli artiklis 126 viidatud üleminekuperioodi lõpus ja mis puudutab enne seda kuupäeva toimunud väidetavat diskrimineerimist töölepingu täitmisel, mida reguleerib Ühendkuningriigi õigus.
2.      ELTL artiklit 288
tuleb tõlgendada nii, et
kui ühe liikmesriigi kohus tõlgendab ja kohaldab direktiivi rakendavat teise liikmesriigi õigust, on ta kohustatud järgima riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet, nagu ta teeb seda siis, kui ta tõlgendab ja kohaldab oma riigi õigust.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: prantsuse.