Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 30 октомври 2025 година(1)
Дело C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito и др.
срещу
Estado português
(Преюдициално запитване, отправено от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия)
„ Преюдициално запитване — Отговорност на държава членка за вреди, причинени на частноправни субекти в резултат на нарушения на правото на Съюза, извършени от национална юрисдикция, действаща като последна инстанция — Достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза — Преценка — Прехвърляне на предприятия — Защита на правата на работниците — Директиви 77/187/ЕИО и 2001/23/ЕО — Член 1, параграф 1 — Понятие „прехвърляне на стопанска дейност“ — Член 267, трета алинея ДФЕС — Задължение за отправяне на преюдициално запитване “
I.      Въведение
1.        В решение  Köbler(2) Съдът ясно постановява, че държава членка може да носи отговорност за вреди, причинени от съдебни грешки на нейните национални юрисдикции, действащи като последна инстанция. Тази отговорност възниква само ако тези грешки представляват достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза. Въпросът, който все още не е напълно изяснен, е по какъв начин неизпълнението на задължението на тези юрисдикции да отправят преюдициално запитване до Съда съгласно член 267, трета алинея ДФЕС, допринася за съществения характер на нарушението.
2.        Този въпрос се поставя в настоящото преюдициално запитване, отправено от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия), в контекста на вътрешен съдебен спор, започнал преди повече от три десетилетия.
3.        Настоящото дело дава възможност на Съда да изясни как си взаимодействат съдебната практика по решение Köbler и съдебната практика по решение CILFIT(3), и да надгради постановеното в своето решение Consorzio(4).
II.    Фактите по настоящото дело, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
4.        Фактите на спора по настоящото дело датират от 1993 г., когато Air Atlantis, SA (наричано по-нататък „AIA“), португалска авиокомпания, осъществяваща дейност в сектора на специалния въздушен превоз (чартърни полети), е прекратена. Това от своя страна води до две серии от производства пред португалските съдилища. Тъй като и двете са от значение за разбирането на въпросите, поставени в настоящото дело, ще ги опиша накратко по-долу.
А.      А.      Първа серия от производства (относно твърдението, че е настъпило прехвърляне на стопанска дейност)
5.        В процеса по прекратяване на AIA служителите на това дружество са колективно уволнени. Малко след това обаче те разбират, че част от самолетите на AIA са прехвърлени на португалската авиокомпания TAP Air Portugal (наричана по-нататък „TAP“), която е била мажоритарен акционер в AIA. Така TAP започва да извършва чартърни полети по маршрути, обслужвани преди това от AIA. Поради това служителите считат, че стопанската дейност на AIA е била прехвърлена на TAP.
6.        Вследствие на това през 1993 г. и 1994 г. бившите служители на AIA завеждат дела пред Tribunal do Trabalho de Lisboa (Съд по трудови спорове Лисабон, Португалия, наричан по-нататък „Съдът по трудови спорове в Лисабон“), с които оспорват колективното уволнение. Те искат по-специално да бъдат възстановени на работа в TAP и да им бъдат изплатени трудовите възнаграждения на основание, че е извършено прехвърляне на стопанска дейност.
7.        Решението по техните искове зависи по-специално от прилагането на Директива 77/187/ЕИО(5) относно гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, която в хода на производството е заменена от Директива 2001/23/ЕО(6).
8.        Съгласно Директива 77/187 и Директива 2001/23 работниците и служителите се ползват с определени права в случай на смяна на работодателя. По-специално, трудовото им правоотношение се прехвърля автоматично от стария към новия работодател и те са защитени срещу уволнение, основано единствено на прехвърлянето(7).
9.        Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 77/187 и от Директива 2001/23 обаче, за да се прилагат, трябва да са налице „прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане“. Това понятие — което ще наричам „прехвърляне на стопанска дейност“ — е следователно ключов фактор за правата, предоставени на работниците и служителите от тези директиви. Първоначално в Директива 77/187 няма определение на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, така че неговото тълкуване е отредено на Съда. По-късно тази директива е изменена с Директива 98/50, за да се отчете практиката на Съда. Директива 2001/23 кодифицира Директива 77/187, без да я променя(8).
10.      След предявяването на исковете от бившите служители на AIA на Съда по трудови спорове в Лисабон му отнема почти 15 години, за да се произнесе по тези искове(9). С решение от 6 февруари 2007 г.(10) този съд постановява, че е налице прехвърляне на стопанска дейност, и разпорежда на TAP да възстанови на работа служителите и да им изплати обезщетения за претърпени загуби и пропуснати ползи.
11.      Това съдебно решение е обжалвано пред Tribunal da Relação de Lisboa (Апелативен съд Лисабон, Португалия, наричан по-нататък „Апелативният съд в Лисабон“). С решение от 16 януари 2008 г.(11) този съд отменя решението на първоинстанционния съд и отхвърля исковете, като приема, че не е налице прехвърляне на стопанска дейност от AIA към TAP.
12.      Служителите обжалват това съдебно решение пред Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия, наричан по-нататък „Върховният съд на Португалия“). Те се позовават по-специално на практиката на Съда по отношение на Директиви 77/187 и 2001/23 и искат да бъде отправено преюдициално запитване до Съда.
13.      С решение от 25 февруари 2009 г. (наричано по-нататък „решението от 2009 г.“)(12) Върховният съд на Португалия отхвърля тези жалби. По-специално, този съд приема, че въз основа на фактическите обстоятелства по делото не може да се установи, че е имало прехвърляне на стопанска дейност от AIA към TAP(13). Същият съд приема също, че не е длъжен да отправи преюдициално запитване до Съда по този въпрос, и отхвърля исканията на служителите в тази насока(14).
Б.      Б.      Втората серия от производства (относно иска за обезщетение срещу португалската държава)
14.      След отхвърлянето на иска им г‑н Ferreira da Silva e Brito и 96 други бивши служители на AIA предявяват иск за обезщетение срещу португалската държава пред Varas Cíveis de Lisboa (Първоинстанционен съд Лисабон, Португалия, наричан по-нататък „Първоинстанционният съд в Лисабон“). Тези ищци основават иска си на твърдения за нарушения на правото на Съюза от страна на Върховния съд на Португалия в решението от 2009 г.
15.      Те твърдят, че това решение е явно незаконосъобразно, тъй като Върховният съд на Португалия е тълкувал неправилно понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ по смисъла на Директива 2001/23 и тъй като този съд не е изпълнил задължението си да отправи преюдициално запитване относно тълкуването на това понятие.
16.      В рамките на това производство Първоинстанционният съд в Лисабон отправя преюдициално запитване до Съда. Това запитване довежда до постановяване на решение от 9 септември 2015 г., Ferreira da Silva e Brito и др. (наричано по-нататък „решение Ferreira I“)(15).
17.      В това решение Съдът постановява по-специално, че понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 „обхваща положение, при което предприятие, осъществяващо дейност на пазара на чартърните полети, се прекратява с решение на мажоритарен акционер, който на свой ред е предприятие, осъществяващо дейност в сектора на въздухоплаването, и при което впоследствие последното предприятие встъпва в положението на прекратеното дружество в договори за лизинг на самолети и в подлежащи на изпълнение договори за чартърни полети, развива изпълняваната преди това дейност от прекратеното дружество, възстановява на работа някои от служителите, които дотогава са работили за посоченото дружество, и им възлага идентични функции на изпълняваните преди това и получава дребно оборудване от същото дружество“(16).
18.      Съдът приема, че в сектора на въздухоплаването прехвърлянето на активи трябва да се разглежда като съществен елемент и че други фактори дават силни индикации за наличието на прехвърляне(17). Съдът се позова и на решение Klarenberg(18), което е постановено няколко дни преди решението от 2009 г., за да заключи, че важно е запазването на функционална връзка между различните прехвърлени фактори, дори ако след прехвърлянето те са включени в различна, нова организационна структура(19).
19.      Освен това в решение Ferreira I  Съдът постановява, че съгласно член 267, трета алинея ДФЕС при обстоятелства като настоящите, отличаващи се както с разминаващи се съдебни решения на по-долните съдебни инстанции, така и със затруднения в тълкуването в различните държави членки, национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, е длъжна да сезира Съда с преюдициално запитване за тълкуването на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“(20). Съдът подчертава, че в разглеждания сектор тълкуването на това понятие е предизвикало множество съмнения от страна на голям брой национални юрисдикции, които поради това са се оказали принудени да сезират Съда с преюдициални запитвания; тези съмнения „свидетелстват не само за наличието на трудности при тълкуването, но и за съществуването на рискове от разминавания в съдебната практика на равнището на Съюза“ и че следователно национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, трябва да изпълни задължението си да сезира Съда с преюдициално запитване, „за да избегне риска от неправилно тълкуване на правото на Съюза“(21).
20.      След това с решение от 20 януари 2020 г.(22) Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Районен съд Лисабон, Португалия, наричан по-нататък „Районният съд в Лисабон“), който очевидно междувременно става правоприемник на Първоинстанционния съд в Лисабон, отхвърля иска с мотива, че не е доказано наличието на достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза(23).
21.      Някои от тези жалбоподатели обжалват това решение пред Апелативния съд в Лисабон. С решение от 16 март 2023 г.(24) този съд отхвърля жалбата. Той приема, че Върховният съд на Португалия е трябвало да сезира Съда, но че този съд не е тълкувал неправилно понятието „прехвърляне на стопанска дейност“. Поради това той приема, че не е налице достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза(25).
22.      Г‑н Ferreira da Silva e Brito и редица други жалбоподатели (наричани по-нататък „жалбоподателите“) обжалват това решение пред Върховния съд на Португалия, който е запитващата юрисдикция по настоящото дело.
23.      Този съд отбелязва, че в решение Ferreira I Съдът се е произнесъл по въпроса дали фактическата ситуация по настоящото дело може да бъде обхваната от понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ по смисъла на Директива 2001/23, без да се позовава на датата, на която е постановено решението от 2009 г., а именно на 25 февруари 2009 г. Това би наложило да се вземе предвид практиката на Съда, както е съществувала към тази дата. Запитващата юрисдикция посочва освен това, че в решение Ferreira I Съдът е счел, че Върховният съд на Португалия е нарушил член 267 ДФЕС, като в решението от 2009 г. е отказал да отправи преюдициално запитване. В това решение обаче Съдът не се е произнесъл по въпроса дали нарушението е достатъчно съществено, тъй като не е бил сезиран с такъв въпрос.
24.      С настоящото преюдициално запитване запитващата юрисдикция следователно иска да се установи дали отговорът, даден в решение Ferreira I, е приложим и към момента, в който е постановено решението от 2009 г., за което се твърди, че е в нарушение на правото на Съюза.
25.      Тази юрисдикция пита също така дали в решението от 2009 г. е налице достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза поради неправилно тълкуване на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ в светлината на правото на Съюза или поради неизпълнение на задължението за отправяне на преюдициално запитване(26).
26.      Освен това, в случай че Съдът заключи, че е налице достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза, запитващата юрисдикция се пита дали за целите на преценката на условието, свързано с причинно-следствената връзка, приложимото национално законодателство(27), което предвижда, че получаването на обезщетение от работника или служителя представлява приемане на уволнението и по този начин го лишава от възможността да оспори уволнението, противоречи на разпоредбите на Директива 77/187, която е била действащото към онзи момент право на ЕС.
27.      При тези обстоятелства Върховният съд на Португалия решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Като се има предвид гореизложената установена фактическа обстановка и практиката на Съда към 25 февруари 2009 г., трябвало ли е към тази дата [Директива 77/187 и Директива 2001/23], и по-специално член 1, параграф 1 от [Директива 2001/23], който е уточнил понятието „прехвърляне“, да се тълкуват в смисъл, че понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ е обхващало положение, при което дружество, действащо на пазара на чартърните полети, е прекратено по решение на мажоритарния си акционер, който от своя страна също бил дружество, действащо в авиационния сектор, и който в рамките на ликвидацията е извършило действията, описани по-подробно в изложената по-горе установена фактическа обстановка?
2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос и като се има предвид гореизложената установена фактическа обстановка и практиката на Съда към 25 февруари 2009 г., съставлява ли достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза решението, съдържащо се в постановеното на същата дата решение на Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд), който, произнасяйки се като последна инстанция и с оглед на фактите, с които е разполагал, постановява, че горепосочените директиви, и по-специално член 1, параграф 1 от [Директива 2001/23] трябва да се тълкуват в смисъл, че понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ не обхваща описаното в предходния въпрос положение?
3)      Като се има предвид гореизложената установена фактическа обстановка и практиката на Съда към 25 февруари 2009 г., съставлява ли достатъчно съществено нарушение на правото на Европейския съюз решението, съдържащо се в постановеното на същата дата решение на Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд), който, произнасяйки се като последна инстанция и с оглед на фактите, с които е разполагал, постановява, че член 234 ДЕО (понастоящем член 267 ДФЕС) трябва да се тълкува в смисъл, че предвид посочената в първия въпрос фактическа обстановка и обстоятелството, че долустоящите национални юрисдикции, разгледали делото, са приели противоречиви решения, Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд) не е бил длъжен да отправи преюдициално запитване до Съда относно правилното тълкуване на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ по смисъла на член 1, параграф 1 от [Директива 2001/23]?
4)      При утвърдителен отговор на първия въпрос и при утвърдителен отговор на някой от двата предходни въпроса или на и на двата предходни въпроса в смисъл, че е налице достатъчно съществено нарушение на правото на Европейския съюз — в случай като разглеждания по настоящото дело, в който е доказано, че работниците са се съгласили да получат обезщетението за колективно уволнение, тъй като са били убедени, че прекратяването на техния работодател Air Atlantis е било неизбежно, но не са знаели, че след прекратяването на трудовите им договори TAP ще извършва поне част от чартърните полети, извършвани до този момент от Air Atlantis, както и че част от оборудването на Air Atlantis, включително самолетите, ще се прехвърли на TAP — трябва ли член 3, параграф 1 от [Директива 77/187] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като член 23, параграф 3 от Декрет-закон № 64-A/89 от 27 февруари 1989 г., междувременно отменен, но който е бил приложим към фактите по главното производство, съгласно който „получаването на обезщетението по настоящия член от работника се счита за приемане на уволнението“?“.
28.      Писмени становища пред Съда представят жалбоподателите, португалското правителство и Европейската комисия.
29.      На 16 юни 2025 г. е проведено съдебно заседание, на което всички тези заинтересовани страни, заедно с правителствата на Германия и Испания, представят устни становища.
III. Анализ
30.      В настоящото дело са поставени четири преюдициални въпроса. По същество запитващата юрисдикция пита следното. Първо, дали констатацията в решението от 2009 г., че не е налице прехвърляне на стопанска дейност, представлява нарушение на приложимото право на Съюза? Второ, ако тази констатация е неправилна, дали това е достатъчно съществено нарушение, което може да ангажира отговорността на държавата за вреди? Трето, дали констатацията на Върховния съд на Португалия, че не е бил длъжен да отправи преюдициално запитване, представлява достатъчно съществено нарушение? Четвърто, дали разпоредбите на Директива 77/187 изключват национално законодателство, което лишава работниците от правото им да оспорят колективното уволнение след получаване на обезщетението, на което имат право?
31.      В съответствие с искането на Съда ще се концентрирам върху третия въпрос.
32.      Тъй като въпросът дали нарушението на правото на Съюза е достатъчно съществено, предполага, че първо, изобщо е налице нарушение, ще продължа с презумпцията, че в отговора на първия въпрос Съдът би установил наличието на такова нарушение.
33.      По-долу ще обясня защо нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване само по себе си не може да ангажира отговорността на държавата за обезщетение за вреди. В тази светлина е неуместно да се поставя отделно въпросът дали нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е достатъчно съществено. Ето защо разбирам третия въпрос като питане как нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване допринася за констатацията, че нарушението на правото на Съюза, което има за цел да предостави права на частноправните субекти, е достатъчно съществено.
34.      Моят анализ започва с понятието „достатъчно съществено нарушение“ и съдебната практика Köbler. Той завършва със заключението, че нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване, посочено в тази съдебна практика като един от релевантните фактори за установяване, че нарушението на правото на Съюза е достатъчно съществено, може да допринесе за такова заключение в случаи, в които юрисдикция, действаща като последна инстанция, неволно е допуснала съдебна грешка. В това отношение достатъчно съществено нарушение е резултат от неправилно тълкуване или прилагане на правото на Съюза, което има за цел да предостави права на частноправните субекти, в съчетание с нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване (А).
35.      За да допринесе за съществения характер на нарушението, задължението за отправяне на преюдициално запитване трябва да е налице в конкретния случай. За да установя кога е налице задължение за отправяне на преюдициално запитване, ще анализирам съдебната практика по решение CILFIT, както е развита наскоро в решение Consorzio. Ще разгледам въпроса, останал отворен в решение Consorzio, дали юрисдикция, действаща като последна инстанция, е длъжна да отправи преюдициално запитване само ако съществува разумно съмнение относно правилното тълкуване на правото на Съюза, за разлика от правилното му прилагане, каквато, изглежда, е ситуацията в настоящия случай. Считам, че разграничението между тълкуване и прилагане не може да бъде използвано, за да се изключат определени съдебни решения от задължението за отправяне на преюдициално запитване. Това означава, че нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване по отношение на прилагането на правото на Съюза също може да допринесе за установяване на наличие на достатъчно съществено нарушение (Б).
36.      Въпреки това, както ще обсъдя в точка (В), нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване може да бъде оправдано, ако юрисдикцията, действаща като последна инстанция, е предоставила приемливи причини за това, че не е отправила преюдициално запитване, включително обяснение защо е счела, че прилагането на правото на Съюза, включително съответната практика на Съда, е правилно в обстоятелствата по делото.
37.      Накрая, в точка (Г) ще приложа моя анализ към настоящия случай по отношение на това дали португалският Върховен съд може да бъде оправдан за решението си да не сезира Съда с преюдициално запитване в решението от 2009 г.
А.      А.      Достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза
1.      Стандартът по решение Köbler(28)
38.      В решение Köbler(29) Съдът разширява принципа на отговорността на държавата за вреди, причинени на частноправни субекти в резултат на нарушения на правото на Съюза (който ще наричам „отговорност на държавата“), разработен и прилаган по-рано по отношение на националните изпълнителни и законодателни органи(30), за да обхване положения, в които нарушението на правото на Съюза е извършено от национални юрисдикции, действащи като последна инстанция.
39.      Както постановява Съдът, условията за ангажиране на такава отговорност остават същите: нарушената норма от правото на Съюза трябва да има за цел да предостави права на частноправни субекти, нарушението трябва да е достатъчно съществено и трябва да има пряка причинно-следствена връзка между нарушението на задължението на държавата членка и загубата или вредата, понесена от увредените страни(31).
40.      Следователно отговорността на държавата, независимо от институцията на държавата членка, на която се дължи нарушението, не възниква при всяко нарушение на правото на Съюза, а само при нарушения, които могат да бъдат определени като достатъчно съществени. Това означава, че вредата, нанесена на частноправен субект, не се поправя всеки път, когато са нарушени неговите права, основани на правото на Съюза. По-скоро концепцията за отговорност на държавата, както е разработена в правото на Съюза, постига баланс между необходимостта да се гарантира ефективна защита на правата на частноправните субекти, от една страна, и необходимостта да се даде възможност на държавните институции да функционират безпрепятствено при изпълнението на своите публични задачи, от друга(32).
41.      Прилагайки такова претегляне към отговорността на държавата, приписвана на юрисдикциите, действащи като последна инстанция, в решение Köbler, Съдът приема, че специфичният характер на съдебната функция трябва да се вземе предвид при установяването на критерии за достатъчно съществено нарушение. Съдът следователно констатира, че отговорност за съдебни грешки „би могла да се ангажира само в изключителния случай, в който националната юрисдикция, произнасяща се като последна инстанция, е допуснала явно нарушение на приложимото право“(33). Стандартът по решение Köbler следователно изисква наличието на явно нарушение на правото на Съюза.
42.      Следователно може да се заключи, че отговорността на държавата не се ангажира, ако грешка в тълкуването или прилагането на правото на Съюза е допусната добросъвестно при упражняването на правораздавателни функции.
2.      Фактори за преценка на съществения характер на нарушението
43.      Няма обаче универсална формула, по която да се установи дали едно нарушение е явно. Вместо това Съдът е определил няколко фактора, които могат да бъдат от значение за тази преценка(34). По-голямата част от тези фактори — степента на яснота и прецизност на нарушената правна норма, дали нарушението е умишлено, извинимият или неизвинимият характер на грешката при прилагане на правото или действията на институция на Съюза — вече са били споменати в съдебната практика, която не се отнася до нарушения, извършени от юрисдикции, действащи като последна инстанция, а до други национални органи(35). Към този списък Съдът добавя неизпълнението на задължението за отправяне на преюдициално запитване съгласно член 267, трета алинея ДФЕС.
44.      Нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е следователно един от факторите, които могат да повлияят на квалификацията на неправилно тълкуване на правото на Съюза от национална юрисдикция като достатъчно съществено. За разлика от другите изброени фактори то е от значение само за отговорността на държавата, която се ангажира поради актове на юрисдикциите, действащи като последна инстанция.
45.      Нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване, което може да бъде извършено само от юрисдикции, действащи като последна инстанция, може да повлияе на преценката на други фактори при анализа дали нарушението е достатъчно съществено. Например степента на яснота на нарушената правна норма трябва да се преценява по различен начин, когато нарушението е извършено от административен или законодателен орган, в сравнение със ситуация, при която недостатъчната яснота на нормата води до нейното погрешно разбиране и прилагане от национална юрисдикция, действаща като последна инстанция. Ако нормата е неясна, националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, трябва да отправи преюдициално запитване до Съда. Обратното, друг държавен орган, например министерство, не може да поиска разяснение от Съда. Затова недостатъчната яснота на дадена правна норма може да извини нарушението на тази норма от национален административен орган(36), но не може да извини национална юрисдикция, действаща от последна инстанция, която не е отправила преюдициално запитване.
46.      Струва ми се, че основният въпрос, на който трябва да се отговори при преценката дали нарушението е достатъчно съществено, се свежда до това дали допуснатата от държавен орган, включително юрисдикция, действаща като последна инстанция, грешка е извинима, или неизвинима(37).
47.      Нарушението очевидно би било неизвинимо, ако юрисдикция, действаща като последна инстанция, умишлено е приложила норма от правото на Съюза по начин, който противоречи на нейното ясно значение. Това включва явни нарушения на практиката на Съда(38). Към това бих добавила ситуации, в които юрисдикция, действаща като последна инстанция, пренебрегва съществуването на правото на Съюза, включително практиката на Съда, и решава делото, като прилага само националното право, особено в ситуации, в които страните по делото са се позовали на правото на Съюза пред тази юрисдикция. Такива ситуации могат да се разглеждат като умишлено заобикаляне на правото на Съюза и следователно и като явно нарушение.
3.      Принос на нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване към констатацията за достатъчно съществено нарушение
48.      Когато обаче нарушението, състоящо се в неправилно тълкуване на приложеното по делото право на Съюза, не е умишлено, в съдебната практика по решение  Köbler, изглежда, се посочва, че то все пак може да се счита за достатъчно съществено, ако юрисдикцията, действаща като последна инстанция, не е отправила преюдициално запитване в нарушение на задължението си по член 267, трета алинея ДФЕС.
49.      Следователно в зависимост от обстоятелствата юрисдикция, действаща като последна инстанция, може по принцип да бъде извинена за погрешно тълкуване на правото на Съюза, довело до неправилно решение, но не може да бъде извинена за такава грешка, ако не е поискала тълкуване от Съда чрез производството по преюдициално запитване, въпреки че е имала такова задължение.
50.      Третият въпрос на запитващата юрисдикция е формулиран така, че да пита дали нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване от страна на Върховния съд на Португалия е достатъчно съществено. Това предизвиква дискусия сред участниците в настоящото производство дали нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване само по себе си може да ангажира отговорността на държавата.
51.      Според мен нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване само по себе си не може да доведе до ангажиране на отговорността на държавата.
52.      Искът за ангажиране на отговорността на държавата служи за отстраняване на вредните последици от нарушението на правата на частноправен субект, които той черпи от правото на Съюза. Ако това нарушение е резултат от съдебна грешка на национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, нарушената разпоредба от правото на Съюза трябва да има за цел да предоставя права на частноправните субекти.
53.      Задължението на националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, да отправи преюдициално запитване, не е спрямо страна по делото. С други думи, както твърдят в настоящото производство жалбоподателите и правителствата на Германия и Испания, член 267, трета алинея ДФЕС не е норма, която има за цел да предостави права на частноправните субекти(39). Тъй като няма право, не може да има нарушение на това право и следователно не може да възникне отговорност на държавата за това нарушение. Накратко, искът за обезщетение за вреди, основан на отговорността на държавата, не е средство за защита срещу неизпълнение на задължението за отправяне на преюдициално запитване(40).
54.      В контекста на този иск нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е от значение само като фактор, допринасящ за заключението, че неправилното тълкуване или прилагане на правото на Съюза, целящо да предостави права на частноправни субекти, е достатъчно съществено, за да ангажира отговорността на държавата(41). Ако юрисдикция, действаща като последна инстанция, не е отправила преюдициално запитване, въпреки че е била длъжна да го направи, като вместо това е тълкувала и приложила правилно правото на Съюза, не възниква вреда, която да подлежи на обезщетяване, и не се носи отговорност от държавата.
55.      Ако обаче юрисдикция, действаща като последна инстанция, е тълкувала или приложила неправилно правото на Съюза, лишавайки по този начин частноправен субект от неговите права, които той черпи от правото на Съюза, това нарушение се счита за достатъчно съществено, ако юрисдикцията неправилно не е сезирала Съда. Това е така, защото нарушението на индивидуалните права нямаше да настъпи, ако юрисдикцията беше спазила задължението си да отправи преюдициално запитване до Съда, като по този начин би дала възможност на Съда да предостави правилното тълкуване на правото на Съюза.
56.      Съответно формулата за преценка дали неумишленото нарушение на правото на Съюза от юрисдикция, действаща като последна инстанция, е достатъчно съществено, изглежда, е следната: нарушение на правото на Съюза, което предоставя права на частноправни субекти + нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване = достатъчно съществено нарушение.
57.      Тази формула повдига два въпроса, които са от значение за отговора на третия въпрос и които ще разгледам последователно. Първо, има ли юрисдикцията, действаща като последна инстанция, задължение да отправи преюдициално запитване, ако не е сигурна относно правилното прилагане, а не относно правилното тълкуване на правото на Съюза? Ако съмненията относно прилагането не пораждат задължение за отправяне на преюдициално запитване, липсата на такова запитване не може да бъде фактор, който води до достатъчно съществено нарушение. Второ, ако юрисдикцията, действаща като последна инстанция, наруши задължението си за отправяне на преюдициално запитване, може да се постави въпросът дали това нарушение все пак е извинимо, поради което не е налице достатъчно съществено нарушение.
58.      В последния случай формулата трябва да бъде леко променена: нарушение на правото на Съюза, което предоставя права на частноправни субекти + неизвинимо нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване = достатъчно съществено нарушение.
59.      В обобщение, за да се установи дали съдебна грешка на юрисдикция, действаща като последна инстанция, представлява достатъчно съществено нарушение, за да ангажира отговорността на държавата, нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е само фактор, който трябва да се вземе предвид. Нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване само по себе си не може да доведе до ангажиране на отговорността на държавата. Ако юрисдикцията погрешно не отправи преюдициално запитване, но приложи правилно правото на Съюза, не възниква такава отговорност. Ако юрисдикцията умишлено приложи неправилно правото на Съюза, нарушението само по себе си е достатъчно съществено. В случай на неумишлено нарушение на правото на Съюза, което има за цел да предостави права на частноправни субекти, това нарушение е достатъчно съществено, ако юрисдикцията е нарушила задължението си за отправяне на преюдициално запитване съгласно член 267, трета алинея ДФЕС.
Б.      Б.      Кога е налице задължение за отправяне на преюдициално запитване
1.      1.      Решение CILFIT
60.      Член 267, трета алинея ДФЕС налага задължение на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да сезират Съда с въпроси за тълкуването (или валидността) на правото на Съюза, които са им необходими, за да се произнесат по делото, което разглеждат.
61.      В решение CILFIT Съдът посочва три хипотези — ирелевантност, „acte éclairé“ и „acte clair“ — в които националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, нямат такова задължение за отправяне на преюдициално запитване(42).
62.      Оставяйки настрана първата хипотеза, която не е релевантна в настоящия случай, хипотезата на „acte éclairé“ се прилага, когато Съдът вече е тълкувал приложимата норма от правото на Съюза в идентична или подобна ситуация, макар и въпросите, които са били предмет на спора, да не са били изцяло идентични(43). Хипотезата на „acte clair“ се прилага, когато правилното прилагане на правото на Съюза е толкова очевидно, „че не оставя място за каквото и да е основателно съмнение относно начина, по който трябва да бъде решен повдигнатият въпрос“(44).
63.      Прилагайки горното към настоящото дело, за мен не е напълно ясно дали решението на Върховния съд на Португалия да не отправи преюдициално запитване, може да се разглежда като потенциално обосновано съгласно хипотезите „acte éclairé“ или „acte clair“. Към момента, в който Върховният съд на Португалия е постановил решението си от 2009 г., вече са били постановени редица решения, в които Съдът е тълкувал понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, използвано в Директиви 77/187 и 2001/23. Ситуациите, в които са дадени тези тълкувания, обаче не са идентични с обстоятелствата по настоящото дело.
64.      Ако ситуациите, в които Съдът вече е тълкувал понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, са достатъчно сходни, въпросът дали е налице нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване, може да бъде преценен в светлината на хипотезата „acte éclairé“. Ако не е така, може да се счита, че съществуващата съдебна практика е допринесла за яснотата на това понятие, така че, когато Върховният съд на Португалия е постановил решението си от 2009 г., вече не е имало основателно съмнение относно начина, по който това понятие трябва да се прилага в новите обстоятелства по разглежданото дело. Въпросът дали е налице нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване, тогава би следвало да се прецени с оглед на хипотезата „acte clair“(45).
65.      Според мен не е необходимо настоящото дело да се класифицира в една от тези две хипотези. Тъй като основната цел на задължението за отправяне на преюдициално запитване е да се гарантира единството на правото на Съюза, въпросът, на който трябва да се отговори, за да се реши дали е налице нарушение на това задължение, е един и същ: може ли Върховният съд на Португалия да заключи, че няма никакво основателно съмнение, че Съдът или юрисдикциите на други държави членки, действащи като последна инстанция, биха стигнали до същото тълкуване на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, приложено към конкретните обстоятелства на спора, разгледан от този съд.
66.      Ако отговорът на този въпрос е утвърдителен, не е налице нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване и следователно нарушението на правото на Съюза, освен ако не е умишлено, не може да се счита за достатъчно съществено.
2.      2.      Решение Consorzio: разлика между тълкуване и прилагане
67.      Съдебната практика по решение CILFIT е доразвита в решение Consorzio. В това решение Съдът потвърждава трите хипотези от решение CILFIT, откроявайки две потенциално важни разлики.
68.      Първо, в решение  Consorzio Съдът, както се отбелязва в теорията, променя формулировката, съгласно която отправянето на преюдициално запитване не е необходимо, ако правилното тълкуване на правото на Съюза (а не правилното прилагане на правото на Съюза) е толкова очевидно, че не оставя място за каквото и да е основателно съмнение(46). Въпросът, който остава без отговор, е дали Съдът е искал да изключи задължението за отправяне на преюдициално запитване в случаи, когато юрисдикция, действаща като последна инстанция, има съмнения относно правилното прилагане на правото на Съюза.
69.      Второ, Съдът приема, че юрисдикция, действаща като последна инстанция, която реши да не отправи преюдициално запитване, трябва да мотивира това решение в светлината на трите хипотези, посочени в решение CILFIT(47). Според мен наличието на достатъчно такива мотиви може да извини нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване, което води до заключението, че не е било извършено достатъчно съществено нарушение.
70.      Промяната във формулировката от „прилагане“ на „тълкуване“ в решение Consorzio предизвика оживена научна дискусия относно това дали Съдът е приел предложението на генерален адвокат Bobek по това дело, което се основава на разграничението между тълкуването и прилагането на правото на Съюза(48). Неговото предложение е, че юрисдикциите, действащи като последна инстанция, следва да са длъжни да отправят преюдициално запитване само когато това е необходимо за единното тълкуване на правото на Съюза, а не когато имат съмнения относно правилното прилагане на правото на Съюза(49).
71.      Генерален адвокат Bobek обяснява, че целта на процедурата по преюдициално запитване да подпомага националните юрисдикции при прилагането на правото на Съюза, се постига чрез правомощието на юрисдикциите да отправят преюдициално запитване; това е причината, поради която всяка национална юрисдикция винаги може да отправи преюдициално запитване. Процедурата по преюдициално запитване обаче има и обща цел да гарантира единното тълкуване на правото на Съюза; това е причината, поради която юрисдикциите, действащи като последна инстанция, са длъжни да отправят преюдициално запитване. Според генерален адвокат Bobek задължението, наложено съгласно член 267, трета алинея ДФЕС, служи на последната цел и не следва да изисква от юрисдикциите, действащи като последна инстанция, да отправят преюдициално запитване винаги, когато прилагането на правото на Съюза може да създаде проблеми. С други думи, ако юрисдикцията, действаща като последна инстанция, прилага правото на Съюза, което вече е било тълкувано или е ясно само по себе си, тя няма задължение за отправяне на преюдициално запитване.
72.      В теорията няма единодушие относно значението на промяната във формулировката в решение Consorzio. Докато някои считат, че това показва, че Съдът е приел предложението на генерален адвокат Bobek да се прави разграничение между тълкуване и прилагане(50), други са по-предпазливи и обясняват, че изразът „правилното тълкуване на правото на Съюза“ обхваща и правилното прилагане на правото на Съюза(51).
73.      Защо този въпрос е от значение в контекста на настоящото дело?
74.      По принцип националните юрисдикции се нуждаят от тълкуване на правото на Съюза от Съда, за да могат да прилагат правото на Съюза за разрешаване на спор, който е висящ пред тях. Въпросът за тълкуването на правото на Съюза винаги е свързан с фактите по конкретното дело. Генерален адвокат Bobek счита, че евентуалните различия в начина, по който националните юрисдикции прилагат правото на Съюза, не следва да будят опасения по отношение на целта за осигуряване на единно тълкуване на правото на Съюза. Следователно според него юрисдикция, която се нуждае от помощта на Съда, за да приложи правото на Съюза, не е длъжна да отправи преюдициално запитване. От това следва, че ако няма задължение за отправяне на преюдициално запитване, тогава не може да има нарушение на това задължение, което да бъде взето под внимание при преценката дали нарушението на правото на Съюза, което предоставя права на частноправните субекти, е достатъчно съществено, за да породи отговорност на държавата.
75.      Ако това предложение бъде прието, съд, който се произнася по иск за отговорност на държавата, ще трябва да определи дали юрисдикцията, действаща като последна инстанция, е допуснала грешка при тълкуването, или при прилагането на правото на Съюза. В последния случай той може да изключи нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване като фактор, който би могъл да доведе до заключението, че нарушението на правото на Съюза, което предоставя права на частноправните субекти, е достатъчно съществено.
76.      Ако обаче промяната във формулировката на Съда в решение Consorzio не изключва въпросите за прилагането на правото на Съюза от задължението за отправяне на преюдициално запитване, не е необходимо да се установява дали юрисдикцията, действаща като последна инстанция, е тълкувала, или прилагала правото на Съюза.
77.      Грешката на Върховния съд на Португалия в решението от 2009 г. може да се разглежда като грешка в прилагането на правото на Съюза, тъй като този съд е взел предвид понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ в правото на Съюза, както е тълкувано в съответната практика на Съда, но след това го е приложил неправилно към разглеждания случай(52). Ако прилагането на правото на Съюза не поражда задължение за отправяне на преюдициално запитване, нарушението на това задължение като фактор за преценка на съществения характер на нарушението става неприложимо(53).
78.      Не това обаче постановява Съдът в решение Ferreira I. Напротив, Съдът приема, че Върховният съд на Португалия е трябвало да отправи преюдициално запитване(54). Това ме навежда на заключението, че или Съдът не прави разграничение между тълкуване и прилагане по отношение на задължението за отправяне на преюдициално запитване, или е счел, че допуснатата от Върховния съд на Португалия грешка е грешка при тълкуването, а не при прилагането.
79.      Следователно разяснението на Съда относно промяната във формулировката в решение Consorzio би променило отговора, който трябва да се даде на запитващата юрисдикция.
80.      Въпреки това не съм убедена, че разграничението между тълкуване и прилагане следва да се използва от Съда като критерий за потвърждаване или изключване на наличието на задължение за отправяне на преюдициално запитване. Това е така по две основни причини.
81.      Първата причина е, че разграничението между двете не може да се направи въз основа на обективно правило. Тълкуването може да се опише като процес, водещ до разбирането на значението на дадена норма. Прилагането може да се разбере като силогизъм, в който по-голямата предпоставка е обща правна норма, а по-малката предпоставка са фактите по делото. Проблемът обаче е, както посочва генерален адвокат Capotorti в решение CILFIT, че не е възможно прилагане без тълкуване; за да приложи нормата към фактите по делото, съдът първо трябва да я тълкува, дори и само за да установи, че значението ѝ е напълно ясно(55). Следователно, за да реши, че по-голямата предпоставка е ясна в смисъла на хипотеза „acte clair“, съдът първо трябва да тълкува тази предпоставка.
82.      Следователно не може да се установи границата между тълкуване и прилагане въз основа на предварително определена степен на обобщеност. Различни лица могат да преценят по различен начин къде свършва тълкуването и започва прилагането(56).
83.      Втората причина, поради която считам, че Съдът не следва да прави разграничение между тълкуване и прилагане, е, че различията в прилагането могат да бъдат от значение и от гледна точка на единството на правото на Съюза.
84.      Вземете примера на генерален адвокат Bobek за прилагане на правото на Съюза, по отношение на което национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, не следва да бъде длъжна да отправя преюдициално запитване: дали сблъсъкът на самолет с птица представлява извънредно обстоятелство, което съгласно приложимото право на Съюза(57) освобождава авиокомпанията от задължението да изплати обезщетение на пътник, чийто полет е бил отменен или забавен(58). Той посочва, че Съдът вече е тълкувал понятието „извънредни обстоятелства“ като „събитие, което […] не е присъщо на нормалното упражняване на дейността на съответния въздушен превозвач и се намира извън ефективния му контрол“(59). Според него, когато решава дали сблъсъкът на самолет с птица представлява извънредно обстоятелство, съдът прилага правото на Съюза.
85.      Въпреки това, дори и да се съглася, че това е пример за прилагане (ако се приеме разграничението между тълкуване и прилагане), тази хипотеза може да изисква преюдициално запитване с оглед осигуряване на единството на правото на Съюза. Възможно е дадена юрисдикция да счете, че сблъсъкът на самолет с птица е присъщ на нормалното упражняване на дейността на въздушния превозвач (в края на краищата самолетите летят), дори ако е извън неговия контрол, и следователно не представлява извънредно обстоятелство. Друга юрисдикция би могла да приеме различно решение, като счете, че сблъсък от този вид е извънредно обстоятелство, тъй като не се случва често и въздушният превозвач в никакъв случай не може да го предвиди. Последствието би било, че първата юрисдикция, която, както знаем днес, е сгрешила(60), би осъдила авиокомпанията да изплати обезщетение, докато втората юрисдикция не би го направила. Следователно пътниците и авиокомпаниите, които се намират в една и съща ситуация, биха били третирани по различен начин.
86.      Общата цел за осигуряване на единство на правото на Съюза не е самоцел; единството е необходимо, за да се осигури равно третиране на субектите на правото на Съюза в еднакви ситуации. Това означава, че преценени в светлината на целта за осигуряване на единство на правото на Съюза, юрисдикциите в примера може да бъдат длъжни да отправят преюдициално запитване, въпреки че те просто са прилагали правото на Съюза.
87.      В обобщение, според мен Съдът не следва да се основава на разграничението между тълкуване и прилагане, за да изключи прилагането от задължението за отправяне на преюдициално запитване съгласно член 267, трета алинея ДФЕС(61). Съответно, ако юрисдикция, действаща като последна инстанция, неправилно е приложила правото на Съюза, целящо да предостави права на частноправни субекти, неотправянето на преюдициално запитване може да доведе до достатъчно съществено нарушение за целите на ангажиране на отговорността на държавата. С други думи, неправилното прилагане може да съставлява втория елемент в уравнението, както е посочено в точка 56 от настоящото заключение.
88.      В настоящия случай, дори ако може да се счита, че Върховният съд на Португалия е прилагал, а не е тълкувал понятието от правото на Съюза „прехвърляне на стопанска дейност“, той не следва да бъде освободен от задължението за отправяне на преюдициално запитване само на тази основа. Решението му да не отправи преюдициално запитване, може да бъде оправдано само ако този съд е счел, че Съдът и другите юрисдикции, действащи като последна инстанция, биха приложили това понятие по същия начин в обстоятелствата по делото.
89.      Както беше обяснено, в решение Ferreira I Съдът приема, че португалският Върховен съд е бил длъжен да отправи преюдициално запитване при обстоятелствата по разглежданото дело. Това, изглежда, предполага, че последният е нарушил задължението си за отправяне на преюдициално запитване съгласно член 267, трета алинея ДФЕС, което би довело до заключението, че неправилното прилагане от негова страна на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ съгласно правото на Съюза е било достатъчно съществено.
90.      Въпреки това все още е възможно да се постави въпросът дали нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване може да бъде извинено.
91.      Според мен юрисдикцията, действаща като последна инстанция, може да бъде извинена за това, че не е отправила преюдициално запитване, дори ако Съдът a posteriori установи, че е била длъжна да го направи. Това означава, че констатацията на Съда в ретроспектива сама по себе си не води до неизвинимо нарушение на задължението за отправяне на преюдициално запитване.
92.      Ако юрисдикцията е предоставила разумно обяснение защо в момента на вземане на решението е счела, че в обстоятелствата по делото, което разглежда, не е съществувало такова задължение, нарушението от нея на задължението за отправяне на преюдициално запитване не води до достатъчно съществено нарушение при прилагането на правото на Съюза. Това ме води до втората новост в решение Consorzio, а именно задължението за юрисдикциите, действащи като последна инстанция, да мотивират решенията си да не отправят преюдициални запитвания.
В.      В.      Значението на мотивите
93.      Макар да съм на мнение, че разграничението между тълкуване и прилагане не може да бъде използвано за освобождаване на юрисдикциите, действащи като последна инстанция, от задължението за отправяне на преюдициално запитване, считам, че на тези юрисдикции трябва да се даде достатъчна свобода при тълкуването и прилагането на правото на Съюза.
94.      Както вече е признато в решение van Gend & Loos(62), националните юрисдикции са част от съдебната система на Съюза. Тяхната позиция като съдилища на Съюза е подчертана и засилена в по-новата съдебна практика(63).
95.      В такава система отношенията между Съда и националните юрисдикции трябва да се основават на взаимно доверие. По принцип няма причина да се съмняваме, че юрисдикциите, действащи като последна инстанция, ще отправят преюдициално запитване до Съда, ако счетат, че това е важно за единството на правото на Съюза. Ето защо считам, че опасенията от липса на единство, която може да възникне от неспазване на задължението за отправяне на преюдициално запитване, са преувеличени(64).
96.      Според мен задължението за мотивиране, което е задължително за националните юрисдикции съгласно член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и което беше засилено по отношение на излагането на мотиви за неотправяне на преюдициално запитване в решение Consorzio, е достатъчно, за да задължи съдилищата да вземат предвид интереса от единството на правото на Съюза, когато решават дали да отправят преюдициално запитване по дадено дело.
97.      Както вече беше посочено, в решение Consorzio Съдът изисква от юрисдикциите, действащи като последна инстанция, да посочат мотивите, поради които са решили да не отправят преюдициално запитване, като вземат предвид трите хипотези, посочени в решение CILFIT. Според мен такова мотивиране е подходящ начин за гарантиране на единството на правото на Съюза, като в същото време се осигурява ефективна защита на правата на частноправните субекти.
98.      Както отбелязах в заключението си по дело Remling(65), подходящо изложение на мотивите, обясняващи защо юрисдикцията, действаща като последна инстанция, не е сезирала Съда, може да освободи тази юрисдикция от отговорността, която се извежда от решение  Köbler.
99.      Какъв вид мотиви могат да оправдаят неотправянето на преюдициално запитване? Подходящите мотиви по същество изискват юрисдикцията, действаща като последна инстанция, да обясни защо счита, че дадена норма от правото на Съюза в светлината на съдебната практика, която я тълкува, не оставя основателно съмнение, че се прилага по определен начин към конкретен набор от факти.
100. Ако юрисдикцията обясни защо счита, че такова прилагане е правилно, това едновременно показва, че тя не е счела, че Съдът или юрисдикциите на други държави членки, действащи като последна инстанция, биха постановили различно решение.
101. Не е възможно да се предостави на юрисдикциите списък с подходящи обяснения, тъй като това зависи от обстоятелствата по всяко отделно дело. Възможно е обаче да се посочи какво не представлява подходящо изложение на мотивите, например голословно изявление, че юрисдикцията няма съмнение относно правилното прилагане на правото на Съюза, без да се обяснява защо, или механично изброяване на съответните решения на Съда, без никакво обяснение защо те водят юрисдикцията до конкретен резултат по делото.
102. Настоящото дело е от преди въвеждането на задължението на юрисдикциите, действащи като последна инстанция, да мотивират решението си да не отправят преюдициално запитване, в светлината на критериите по решение CILFIT, което не беше изрично формулирано преди постановяването на решение Consorzio.
103. Въпреки това задължението за мотивиране в никакъв случай не се основава на член 267 ДФЕС, а на член 47 от Хартата, като част от правото на справедлив процес, и съществува, за да даде възможност на страните по делото да разберат мотивите за постановеното решение(66). По принцип едно адекватно обяснение защо дадена норма е била приложена по определен начин, би съдържало, макар и не изрично, обяснение защо съдът не е отправил преюдициално запитване.
104. Следователно, дори ако впоследствие, както в настоящия случай, Съдът счете, че юрисдикцията, действаща като последна инстанция, е трябвало да сезира Съда, това не означава, че нейното (сега очевидно) нарушение на задължението за сезиране автоматично води до заключението, че нарушението на правото на Съюза, което предоставя права на частноправните субекти, е достатъчно съществено.
105. Подходящо обяснение за несезирането на Съда може да извини нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване и не би довело до достатъчно съществено нарушение.
106. Такова тълкуване на взаимодействието между нарушението на нормата от правото на Съюза, която предоставя права, и нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е в съответствие с резултата, до който се стига в решение Köbler. В това решение Съдът приема, че австрийската юрисдикция, действаща като последна инстанция, е приложила неправилно правото на Съюза и че е трябвало да поддържа своето преюдициално запитване. Въпреки това Съдът приема, че решението да не отправи преюдициално запитване, е извинимо, тъй като юрисдикцията е разбрала неправилно съответното решение на Съда. В резултат на това Съдът приема, че не е налице достатъчно съществено нарушение(67).
107. В заключение на тази част, ако юрисдикция, действаща като последна инстанция, даде разумно обяснение защо е приложила правото на Съюза, включително съответната съдебна практика, по начина, по който го е направила, то дори ако впоследствие това прилагане се счита за неправилно, решението на юрисдикцията да не отправи преюдициално запитване, може да бъде извинено и да не доведе до наличието на достатъчно съществено нарушение за целите на ангажиране на отговорността на държавата.
Г.      Г.      Приложение към настоящото дело
108. По отношение на настоящото дело отбелязвам, че когато решението по дадено дело зависи от прилагането на понятия, които са силно зависими от фактите по делото, като понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, е възможно двама съдии да стигнат до различни заключения при еднакви обстоятелства относно това дали е налице прехвърляне на стопанска дейност(68).
109. Действително, различни заключения са направени от Върховния съд на Португалия в решението от 2009 г. и от Съда в решение Ferreira I.
110. При условие че Съдът потвърди в отговора си на първия въпрос, че Върховният съд на Португалия е приложил неправилно понятието на Съюза „прехвърляне на стопанска дейност“, решението на тази юрисдикция да не отправи преюдициално запитване в решението от 2009 г., може да допринесе за установяване, че това неправилно прилагане представлява достатъчно съществено нарушение. Това обаче би било така само ако тази юрисдикция не е предоставила адекватно обяснение в решението си от 2009 г. защо е счела, че практиката на Съда я води до заключението, че в обстоятелствата по делото не е настъпило прехвърляне на стопанска дейност.
111. Дори ако Съдът е счел в решение Ferreira I, че Върховният съд на Португалия е трябвало да отправи преюдициално запитване, това не означава, че това нарушение не може да бъде извинено. В решение  Ferreira I Съдът не е бил попитан как нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване допринася за констатирането на достатъчно съществено нарушение за целите на ангажиране на отговорността на държавата.
112. Струва ми се, че Върховният съд на Португалия е взел предвид съответната практика на Съда и е обяснил как тази съдебна практика го е довела до заключението, че в конкретния случай не е налице прехвърляне на стопанска дейност (вж. т. 13 от настоящото заключение)(69). Това обаче запитващата юрисдикция трябва да провери въз основа на обяснението, съдържащо се в решението от 2009 г.
113. Струва ми се също, че именно поради тази практика на Съда португалският Върховен съд е счел, че не е необходимо да се отправя преюдициално запитване. Той е приел, че понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ е достатъчно изяснено чрез тълкуването на Съда, за да се реши делото.
114. Съдът обаче е счел в решение Ferreira I, че една от причините, поради които Върховният съд на Португалия е бил длъжен да сезира Съда, е именно фактът, че други национални юрисдикции са счели понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ за сложно и често са сезирали Съда (вж. т. 19 от настоящото заключение). Следователно малко парадоксално Съдът приема, че многобройните тълкувания, които е дал в различни дела, са причината португалският Върховен съд да е трябвало да отправи ново запитване. Този съд, напротив, счита, че тези тълкувания са причината, поради която не е необходимо да отправи ново запитване, тъй като е установил, че съществуващата съдебна практика му дава достатъчно информация, за да приложи тази концепция към новите обстоятелства по делото.
115. Становището на Върховния съд на Португалия ми се струва приемливо обяснение защо той е счел, че не е необходимо да отправи преюдициално запитване. Това обаче е така, при условие че той действително е обяснил защо съществуващата съдебна практика е изяснила понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ без каквото и да е основателно съмнение за целите на прилагането му към обстоятелствата по делото.
IV.    Заключение
116. В светлината на всички изложени съображения предлагам Съдът да отговори на третия въпрос, поставен от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия), както следва:
„За да се установи дали съдебна грешка, допусната от юрисдикция, действаща като последна инстанция, представлява достатъчно съществено нарушение, за да ангажира отговорността на държавата, нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване е само един от факторите, които трябва да се вземат под внимание. Нарушението на задължението за отправяне на преюдициално запитване може да допринесе за заключението, че нарушението на правото на Съюза, което предоставя права, е достатъчно съществено, но само по себе си не може да доведе до ангажиране на отговорността на държавата.
Независимо дали юрисдикция, действаща като последна инстанция, е тълкувала неправилно или е приложила неправилно правото на Съюза, което предоставя права на частноправните субекти, неотправянето на преюдициално запитване може да доведе до достатъчно съществено нарушение за целите на ангажиране на отговорността на държавата.
Ако юрисдикция, действаща като последна инстанция, изложи достатъчно мотиви защо е приложила правото на Съюза, включително съответната съдебна практика, по начина, по който го е направила, тогава решението на юрисдикцията да не отправи преюдициално запитване, може да бъде извинено и да не доведе до наличието на достатъчно съществено нарушение за целите на ангажиране на отговорността на държавата“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Решение от 30 септември 2003 г. (C‑224/01, наричано по-нататък „решение Köbler“, EU:C:2003:513).
3      Решение от 6 октомври 1982 г., Cilfit и др. (283/81, наричано по-нататък „решение CILFIT“, EU:C:1982:335).
4      Решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, наричано по-нататък „решение Consorzio“, EU:C:2021:799).
5      Директива на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 61, 1977 г., стр. 26). Тази директива е изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 г. (ОВ L 201, 1998 г., стр. 88).
6      Директива на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).
7      Вж. във връзка с това членове 3 и 4 и второто съображение от Директива 77/187; членове 3 и 4 и съображение 3 от Директива 2001/23.
8      Вж. във връзка с това член 1, параграф 1, буква б) и съображения 1, 7 и 8 от Директива 2001/23.
9      Продължителността на производството води до постановяването на решение на Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ), в което се констатира нарушение на член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за правата на човека (ЕКПЧ) поради превишаване на разумния срок, както и нарушение на член 13 от ЕКПЧ поради липсата на ефективно средство за правна защита срещу прекомерната продължителност на производството. Вж. ЕСПЧ, 22 май 2012 г., Ferreira da Silva e Brito и др. срещу Португалия, CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10      Вж. по-специално стр. 74—79 (прочетено с помощта на машинен превод).
11      Вж. по-специално стр. 49—57 (прочетено с помощта на машинен превод).
12      Вж. по-специално стр. 157—181 (прочетено с помощта на машинен превод). Това решение е обобщено в преюдициалното запитване по настоящото дело.
13      Съгласно решението от 2009 г. Върховният съд на Португалия по същество постановява следното. Първо, този съд излага законодателната рамка, уреждаща прехвърлянето на стопанска дейност, като взема предвид целите на националното законодателство и разпоредбите на Директиви 77/187 и 2001/23, както и практиката на Съда относно преценката, която трябва да се направи, за да се установи дали е налице прехвърляне на стопанска дейност. Второ, като взема предвид критериите, установени в националното право и правото на ЕС, съдът извършва тази преценка в конкретния случай. Той приема по-специално, че не е имало формален акт на прехвърляне между AIA и TAP, нито е имало фактическо прехвърляне на няколко отделни елемента, реорганизирани в рамките на TAP като автономна стопанска единица, и дори да се приеме, че отделно прехвърляне на активи би могло да направи възможно възстановяването на стопанската дейност като икономическа единица в рамките на приобретателя, това не е било доказано в конкретния случай. Той отчита и различни обстоятелства, като констатира, че нито едно от тях не е решаващо по отношение на съществуването на прехвърляне на стопанска дейност от AIA към TAP, и се позовава на практиката на Съда по този въпрос.
14      Съгласно решението от 2009 г. мотивите на Върховния съд на Португалия по същество са следните. Първо, предвид съдържанието на съответните директиви, тяхното тълкуване от Съда и фактите по конкретния случай, няма обосновани съмнения относно тълкуването, които да налагат отправяне на преюдициално запитване с въпроса. Второ, Съдът има установена практика по отношение на тълкуването на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“, като се има предвид, че Директива 2001/23 отразява консолидирането на понятията, произтичащи от тази практика, и че тези понятия вече са ясни от гледна точка на съдебното тълкуване (на равнището на Съюза и на национално равнище), което означава, че не е необходимо да се консултира предварително със Съда. Трето, въпросът за съвместимостта на някои разпоредби от националното право с тази директива не може да бъде предмет на преюдициално запитване. Четвърто, не е от компетентността на Съда да определя дали дадена норма от правото на Съюза е приложима към дадена ситуация, разгледана от националните съдилища на различните държави членки; следователно на Съда не може да бъде поставен въпросът дали тълкуването на Директиви 77/187 и 2001/23 от Съда е в съответствие с тълкуването и прилагането на националното законодателство относно прехвърлянето на стопанска дейност, извършени от Апелативния съд в Лисабон.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Решение Ferreira I (т. 35).
17      Вж. решение Ferreira I (т. 29—31).
18      Решение от 12 февруари 2009 г. (C‑466/07, наричано по-нататък „решение Klarenberg“, EU:C:2009:85). Припомням, че решението от 2009 г. е постановено на 25 февруари 2009 г.
19      Вж. решение Ferreira I (т. 32—34).
20      Вж. решение Ferreira I (т. 45). Във връзка с това, в точки 41 и 42 от същото решение Съдът ясно посочва, че само по себе си съществуването на противоречиви решения, постановени от съдилища на по-долни инстанции, не е решаващ елемент за възникване на задължението за отправяне на преюдициално запитване. Това е в съответствие с решение от 9 септември 2015 г., X и van Dijk (C‑72/14 и C‑197/14, EU:C:2015:564, т. 52—63), постановено от Съда на същия ден и от същата камара като решение Ferreira I, в което Съдът е констатирал, че не съществува задължение за сезиране на Съда с преюдициално запитване от страна на юрисдикция, действаща като последна инстанция, основано единствено на факта, че съд от по-долна инстанция е отправил преюдициално запитване по подобно дело, нито юрисдикцията, действаща като последна инстанция, е длъжна да изчака, докато бъде даден отговор на този въпрос.
21      Решение Ferreira I (т. 43 и 44).
22      Вж. по-специално стр. 203—215 (прочетено с помощта на машинен превод).
23      Съгласно това решение Районният съд в Лисабон приема, че няма грешка в тълкуването на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ по смисъла на Директива 2001/23. Той подчертава по-специално, че Върховният съд на Португалия е изложил задълбочена аргументация, като е взел предвид правото на Съюза и е отчел, че съгласно практиката на Съда е необходимо да се направи цялостен анализ на обстоятелствата по делото. Не може да се приеме, че Върховният съд на Португалия е допуснал грешка, доколкото не се е позовал на решение Klarenberg, тъй като е разгледал въпроса по общ начин. Също така този съд констатира, че Върховният съд на Португалия е изложил мотивите за решението си да не отправи преюдициално запитване, по логичен и последователен начин и че дори ако решението е било неправилно въз основа на информация, станала известна по-късно, тази грешка не може да се квалифицира като достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза.
24      Вж. по-специално стр. 318—382 (прочетено с помощта на машинен превод).
25      Съгласно това решение Апелативният съд в Лисабон установява, че с оглед на цялостната преценка, която трябва да се направи на всички фактори и обстоятелства в съответствие с практиката на Съда, Върховният съд на Португалия не е тълкувал неправилно понятието „прехвърляне на стопанска дейност“. Той подчертава по-специално, че решение Klarenberg не променя тази преценка и че националният съд е компетентен да реши дали в конкретния случай е налице прехвърляне на стопанска дейност. Той също така приема, че Върховният съд на Португалия не е изпълнил задължението за сезиране на Съда, като е преценил неправилно дали са налице основания за освобождаване от това задължение, но че това не е било очевидно в конкретните обстоятелства по делото. Той посочва по-специално, че Върховният съд на Португалия е взел предвид релевантните разпоредби от въпросните директиви и практиката на Съда, свързана с понятието „прехвърляне на стопанска дейност“.
26      В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че в решения Köbler и от 28 юли 2016 г., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602), Съдът е установил, че не е налице достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза.
27      Съгласно член 23, параграф 3 от Декрет-закон № 64-A/89 от 27 февруари 1989 г. за одобряване на правната рамка за прекратяване на индивидуалните трудови договори, включително условията за сключване и изтичане срока на срочни трудови договори, получаването на обезщетение от работници или служители, чиито договори са прекратени поради колективно уволнение, се счита за приемане на уволнението.
28      Изразът е взет от заключението на генерален адвокат Bobek по дело Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, т. 131).
29      Вж. решение Köbler (по-специално т. 30—50).
30      Вж. по-специално решения от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428), и от 5 март 1996 г., Brasserie du pêcheur и Factortame (C‑46/93 и C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Вж. решение Köbler (т. 51 и 52).
32      Вж. по аналогия по отношение на извъндоговорната отговорност на Съюза решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 34), в което Съдът признава, че „изискването да е налице достатъчно съществено нарушение на норма на правото на Съюза, произтича от необходимостта от претегляне, от една страна, на защитата на интересите на частноправните субекти спрямо незаконосъобразните действия на институциите и от друга страна, на свободата на действие, която трябва да се признае на последните, за да не се парализира дейността им“.
33      Решение Köbler (т. 53) (курсивът е мой). Съдът повтаря това в други решения, свързани с отговорността на държавата, която може да бъде ангажирана поради националните юрисдикции, действащи като последна инстанция. Вж. например решения от 13 юни 2006 г., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, т. 32 и 42), от 28 юли 2016 г., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, т. 24), и от 29 юли 2019 г., Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, т. 41).
34      Вж. решение Köbler (т. 55). Подобни фактори са посочени и в последващи съдебни решения, свързани с отговорността на държавата поради актове на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция. Вж. например решения от 13 юни 2006 г., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, т. 43), и от 28 юли 2016 г., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, т. 25).
35      Вж. във връзка с това решение от 5 март 1996 г., Brasserie du pêcheur и Factortame (C‑46/93 и C‑48/93, EU:C:1996:79, т. 56).
36      За ярък пример вж. решение от 24 септември 1998 г., Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, по-специално т. 30—33), в което Съдът приема, че неправилното прилагане на директива на Съюза в областта на данъчното облагане от национален административен орган, който е класифицирал погрешно облагаемия продукт, не представлява достатъчно съществено нарушение.
37      Следователно, макар че всички фактори са изброени заедно, факторът, свързан с извинимия или неизвинимия характер на нарушението, изглежда, е централният, който обобщава останалите. Вж. в този смисъл заключенията на генерален адвокат Léger по дело Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, т. 139) и по дело Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, т. 71).
38      Така разбирам изявлението на Съда в решение Köbler (т. 56), че „във всеки случай дадено нарушение на правото на [Съюза] ще бъде достатъчно съществено, когато съответното решение е било взето в явно нарушение на практиката на Съда по въпроса“.
39      Вж. във връзка с това заключението ми по дело Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, т. 46 и 47).
40      Тъй като задължението за отправяне на преюдициално запитване е наложено в общ интерес за осигуряване на единството на правото на Съюза, защитата срещу неговото неизпълнение се осъществява чрез иск за неизпълнение на задължения съгласно членове 258—260 ДФЕС. Вж. например решения от 4 октомври 2018 г., Комисия/Франция (Авансово плащане) (C‑416/17, EU:C:2018:811), и от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Вж. във връзка с това неотдавнашното решение на Съда на ЕАСТ от 5 юни 2025 г. по дело Dartride AS/Норвежката държава (E-25/24, параграф 36), в което съдът посочва: „Следователно третият параграф на член 267 ДФЕС играе роля при оценката на сериозността на нарушението, а не е един от съставните елементи за наличието на отговорност […]“.
42      Вж. решение CILFIT (т. 10, 13, 14 и 16).
43      Вж. решение CILFIT (т. 13 и 14).
44      Решение CILFIT (т. 16). Трите хипотези по решение CILFIT съм обсъдила по-подробно в моето заключение по дело Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, т. 24—35).
45      В това отношение според моето разбиране „acte clair“ не означава, че една ясна норма от правото на Съюза може механично да се приложи към обстоятелствата по делото. По-скоро това означава, че юрисдикцията, действаща като последна инстанция, трябва да тълкува приложимото право на Съюза в съответствие с правилата за тълкуване, използвани от Съда (критериите по решение CILFIT), и да реши дали това оставя място за основателно съмнение, че Съдът, позовавайки се на същите правила за тълкуване, може да стигне до различно заключение. Вж. в това отношение Petrić, D. How to make a unicorn or “there never was an ‘acte clair’ in EU law”: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management. — Croatian Yearbook of European Law & Policy, vol. 17, 2021, 307—328.
46      Срв. решение CILFIT (т. 16 и 21) с решение Consorzio (т. 33, 39 и 66).
47      Вж. решение Consorzio (т. 51). Вж. и моето заключение по дело Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, по-специално т. 43—61), в което съм разгледала мотивите и правното основание на това задължение.
48      Вж. заключението на генерален адвокат Bobek по дело Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, по-специално т. 131—181).
49      В заключението си по дело Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 134) генерален адвокат Bobek счита, че национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, е длъжна да сезира Съда само ако делото повдига: i) общ въпрос относно тълкуване на правото на Съюза (за разлика от неговото прилагане), ii) по който обективно има повече от едно разумно възможно тълкуване, iii) отговорът на който не може да бъде изведен от съществуващата практика на Съда (или по отношение на който запитващата юрисдикция иска да се отклони от тази практика).
50      Вж. например Broberg, M., N. Fenger. If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine. — Common Market Law Review, vol. 59, No. 3, 2022, 711—738, по-специално стр. 735—736, като се отбелязва, че с промяната във формулировката Съдът подкрепя тълкуването, съгласно което целта на член 267 ДФЕС е да се гарантира единно тълкуване, а не Съдът да се въвлича във всеки един труден случай на прилагане на правото на Съюза от юрисдикции, действащи като последна инстанция.
51      Вж. например Cecchetti, L., D. Gallo. The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes. — Review of European Administrative Law, vol. 15, No. 3, 2022, 29—61, по-специално стр. 52—53.
52      Например Broberg, M., N. Fenger. Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice. 3. ed.
Oxford: Oxford University Press, 2021, 216—218, предполагат, че Ferreira I е пример за прилагане на правото на Съюза.
53      Решението на Съда Ferreira I може да се разглежда и като прилагане на правото на Съюза, тъй като Съдът е тълкувал понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ в конкретните обстоятелства по делото (вж. т. 17 от настоящото заключение). Въпреки това, тъй като разпределението на функциите в процедурата по преюдициално запитване е описано така, че Съдът тълкува, а националните юрисдикции прилагат правото на Съюза, вероятно е отговорът на Съда по това дело да бъде счетен за тълкуване на правото на Съюза.
54      Вж. точка 19 от настоящото заключение.
55      Вж. заключението на генерален адвокат Capotorti по дело Cilfit и др. (283/81, EU:C:1982:267, т. 4; 1982 ECR 3432, по-специално стр. 3435). Той използва такъв аргумент, за да отхвърли теорията за „acte clair“, разбирана в смисъл, че ако една норма е ясна, няма нужда да се тълкува, а просто да се прилага.
56      В заключението си по дело Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 149) генерален адвокат Bobek действително признава този неудобен факт, като заявява, че не предлага „да се отървем от един еднорог, за да бъде веднага заменен с друг“.
57      Регламент (ЕО) № 261/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 11 февруари 2004 година относно създаване на общи правила за обезщетяване и помощ на пътниците при отказан достъп на борда и отмяна или голямо закъснение на полети, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 295/91 (OВ L 46, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 12, стр. 218).
58      Заключение на генерален адвокат Bobek по дело Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 140).
59      Вж. заключението на генерален адвокат Bobek по дело Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 140, бележка под линия 115) (позовавайки се по-специално на решение от 22 декември 2008 г., Wallentin-Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, т. 23).
60      Днес знаем, че сблъсъкът на самолет с птица е извънредно обстоятелство, както Съдът постанови в своето решение от 4 май 2017 г., Pešková и Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, т. 26).
61      Това не означава, че Съдът не може в рамките на своята съдебна политика да реши да даде по-общ отговор, когато от него бъде поискано да тълкува правото на Съюза. Вж. във връзка с това заключението на генерален адвокат Jacobs по дело Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, по-специално т. 8—21 и 48), в което се препоръчва последният подход, по-специално при разглеждането на тълкуването от Съда на понятието „прехвърляне на стопанска дейност“.
62      Решение от 5 февруари 1963 г. (26/62, EU:C:1963:1).
63      Вж. например решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Съгласен съм обаче, че ситуацията може да е била различна по времето, когато е било взето решението по дело CILFIT. Вж. например Rasmussen, H. The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean? — European Law Review, vol. 40, No. 4, 2015, 475—489 (тази статия възпроизвежда по-старата статия, публикувана в European Law Review, vol. 9, 1984, 242—259).
65      Вж. моето заключение по дело Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, т. 50). Вж. и Krommendijk, J.
“Open sesame!”: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer. —
European Law Journal, vol. 42, No. 1, 2017, 46—62, по-специално стр. 59, бележка под линия 104, в която се отбелязва: „За националния съд, разглеждащ иск по решение Köbler, е по-лесно да провери дали съдът действително е изпълнил критериите за отговорност. Не изглежда неразумно да се предположи, че когато националните юрисдикции мотивират отказа си да отправят преюдициално запитване, те могат по-лесно да избегнат отговорност поради липсата на недобросъвестност от тяхна страна“.
66      Вж. моето заключение по дело Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, т. 52 и 59).
67      Вж. решение Köbler (т. 123 и 124).
68      Вж. например Beltzer, R. M. The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel — A Vicious Circle? — International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, vol. 23, No. 1, 2007, 139—155, по-специално стр. 141—142, който счита, че дори и Съдът да е предоставил някои фактори за тълкуване, „е възможно например въз основа на една и съща фактическа обстановка двама съдии да се произнесат по различен начин по въпроса дали е настъпило прехвърляне на предприятие. На практика е невъзможно да се представи тази субективност пред европейски съд, тъй като преценката на факторите по решение Spijkers е въпрос на установяване на факти, а не на прилагане на правото“.
69      В това отношение пропускането на решение Klarenberg, което е постановено от Съда само няколко дни преди решението от 2009 г., не променя съществено преценката дали Върховният съд на Португалия е могъл да счете, че не е необходимо да отправи преюдициално запитване. Това решение е само едно от поредицата решения, в които се обяснява понятието „прехвърляне на стопанска дейност“ в различни обстоятелства.