62016CJ0594
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
13 септември 2018 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Директива 2013/36/ЕС — Член 53, параграф 1 — Задължение на националните органи, упражняващи пруденциален надзор над кредитните институции, за опазване на професионална тайна — Кредитна институция в производство за принудителна ликвидация — Разкриване на поверителна информация в производства по граждански или търговски дела“
По дело C‑594/16
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) с акт от 29 септември 2016 г., постъпил в Съда на 23 ноември 2016 г., в рамките на производство по дело
Enzo Buccioni
срещу
Banca d’Italia,
в присъствието на:
Banca Network Investimenti SpA, в ликвидация,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: J. L. da Cruz Vilaça (докладчик), председател на състава, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger и F. Biltgen, съдии,
генерален адвокат: M. Bobek,
секретар: R. Schiano, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 21 март 2018 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за г‑н Buccioni, от N. Paoletti, A. Mari и G. Paoletti, avvocati,
–
за Banca d’Italia, от S. Ceci, M. Marcucci и N. de Giorgi, avvocati,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
за португалското правителство, от L. Inez Fernandes, M. Figueiredo и L. Barroso, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от V. Di Bucci, J. Baquero Cruz, K.‑P. Wojcik и A. Steiblytė, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 12 юни 2018 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 53, параграф 1 от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (ОВ L 176, 2013 г., стр. 338).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Enzo Buccioni и Banca d’Italia (наричана по-нататък „BdI“) по повод решението на последната да откаже на г‑н Buccioni достъп до някои документи относно Banca Network Investimenti SpA (наричана по-нататък „BNI“).
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 2, 5, 6 и 15 от Директива 2013/36 гласят:
„(2)
[…] Основната цел и предмет на настоящата директива е съгласуването на националните разпоредби относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и инвестиционните посредници, редът и условията на управлението им и тяхната надзорна рамка. […]
[…]
(5)
Настоящата директива следва да бъде основният инструмент за изграждането на вътрешния пазар от гледна точка на свободата на установяване и на свободата на предоставяне на финансови услуги в сферата на кредитните институции.
(6)
Безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар изисква не само правни норми, но също така тясно и редовно сътрудничество и значително засилено сближаване на регулаторните и надзорните практики на компетентните органи на държавите членки.
[…]
(15)
Уместно е да се извърши хармонизация, която да е необходима и достатъчна за осигуряване на взаимно признаване на лицензите и на системите за пруденциален надзор, така че да се даде възможност за издаване на един-единствен лиценз, признат в целия Съюз, и за прилагане на принципа на пруденциален надзор от държавата членка по произход“.
4
Съгласно член 4 от тази директива, озаглавен „Определяне и правомощия на съответните органи“:
„[…]
2.   Държавите членки гарантират, че компетентните органи наблюдават дейностите на институциите […], за да установят спазването на изискванията на настоящата директива и Регламент (ЕС) [№ 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (ОВ L 176, 2013 г., стр. 1)].
3.   Държавите членки гарантират, че са налице подходящи мерки, осигуряващи възможност на компетентните органи да получават необходимата информация за оценка на изпълнението на изискванията по параграф 2 от страна на институциите […], както и да разследват евентуалните нарушения на тези изисквания.
[…]
5.   Държавите членки изискват от институциите да предоставят на компетентните органи на държавите членки по произход цялата информация, която е необходима за оценка на спазването от тяхна страна на разпоредбите, приети в съответствие с настоящата директива и Регламент (ЕС) № 575/2013. Държавите членки гарантират също, че механизмите за вътрешен контрол на институциите, както и административните и счетоводните им процедури дават по всяко време възможност за проверка на спазването от тяхна страна на тези разпоредби.
[…]“.
5
Член 6 от посочената директива е озаглавен „Сътрудничество в рамките на Европейската система за финансов надзор“ и предвижда:
„При изпълнение на задълженията си компетентните органи отчитат необходимостта от сближаване на надзорните механизми и практики в приложение на законовите, подзаконовите и административните изисквания, приети съгласно настоящата директива и Регламент [№ 575/2013]. За тази цел държавите членки гарантират, че:
а)
в съответствие с принципа на лоялното сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3 от Договора за Европейския съюз[,] компетентните органи, като участници в Европейската система за финансов надзор (ЕСФН), си сътрудничат в дух на доверие и пълно взаимно зачитане, като следят по-специално за обмена на подходяща и надеждна информация между тях и другите участници в ЕСФН;
[…]“.
6
Член 50 от същата директива е озаглавен „Сътрудничество по отношение на надзора“ и параграф 1 от него предвижда:
„Компетентните органи на съответните държави членки работят в тясно сътрудничество, за да упражняват надзор върху дейността на институции, които извършват дейност — по-специално чрез клон — в една или повече държави членки, различни от тези, в които се намират техните главни управления. Те си предоставят взаимно цялата информация за управлението и собствеността върху тези институции, която би могла да улесни надзора и проверката на условията за тяхното лицензиране, както и цялата информация, която може да улесни наблюдението над такива институции, в частност информация, свързана с тяхната ликвидност, платежоспособност, депозитна гаранция, ограниченията за големите експозиции, други фактори, които могат да повлияят на системния риск, породен от институцията, административните и счетоводните процедури и механизмите за вътрешен контрол“.
7
Член 53 от Директива 2013/36 е озаглавен „Професионална тайна“ и параграф 1 от него гласи:
„Държавите членки предвиждат всички лица, които работят или са работили за компетентните органи, както и одиторите или експертите, действащи от името на компетентните органи, да бъдат обвързани със задължението за опазване на професионалната тайна.
Поверителната информация, която такива лица, одитори или експерти са получили при изпълнение на служебните си задължения, може да се разкрива единствено в съкратена или обобщена форма, така че да не могат да се идентифицират отделните кредитни институции, като с това не се засягат случаите, попадащи в приложното поле на наказателното право.
Независимо от това, когато дадена кредитна институция е обявена в несъстоятелност или е в производство по принудителна ликвидация, поверителната информация, която не се отнася до трети страни, участващи в усилията за оздравяване на тази кредитна институция, може да се разкрива в производствата по граждански или търговски дела“.
8
Член 54 от тази директива се отнася до „[и]зползване на поверителна информация“.
9
Член 22 от Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции (ОВ L 287, 2013 г., стр. 63), се отнася до законосъобразните процедури за приемане на надзорни решения от страна на Европейската централна банка (ЕЦБ), а член 27 от този регламент се отнася до задължението на членовете на Надзорния съвет, персонала на ЕЦБ и служителите, командировани от участващите държави членки, които изпълняват задължения по надзора, да опазват професионална тайна и до обмена на информация между ЕЦБ и националните или европейски органи и служби.
Италианското право
10
Член 22 от legge n. 241 — recante nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi (Закон № 241 за въвеждане на нови разпоредби относно административното производство и правото на достъп до административни документи) от 7 август 1990 г., съответно изменен, е озаглавен „Дефиниции и принципи във връзка с достъпа“ и параграфи 2 и 3 от него предвиждат:
„2.   С оглед на важните му цели от обществен интерес правото на достъп до административни документи е общ принцип, на който се основава дейността на административните органи, за да се насърчи участието и да се гарантира, че тази дейност се осъществява при условията на безпристрастност и прозрачност.
3.   Предоставя се достъп до всички административни документи, с изключение на посочените в член 24, параграфи 1, 2, 3, 5 и 6“.
11
Член 24 от този закон, съответно изменен, е озаглавен „Изключения от правото на достъп“ и предвижда:
„1.   Не се предоставя право на достъп:
a)
до документи, представляващи държавна тайна по смисъла на Закон № 801 от 24 октомври 1977 г., с последващите му изменения, както и в случай на тайни или забрани за разгласяване, изрично предвидени в закон, в посочената в параграф 6 наредба на Министерски съвет и в актове на публичните органи, посочени в параграф 2 от този член;
[…]
3.   Не са допустими искания за достъп, с които се цели общ контрол върху дейността на публичните органи.
[…]
7.   Въпреки това се гарантира достъп до административни документи, ако за заявителите е необходимо да се запознаят с тях, за да запазят или защитят собствените си законни интереси […]“.
12
Член 7 от decreto legislativo n. 385 — recante il testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (Законодателен декрет № 385 за консолидиране на законите за банките и кредитните институции) от 1 септември 1993 г., съответно изменен, е озаглавен „Професионална тайна и сътрудничество между органите“ и параграф 1 от него предвижда:
„Информацията и данните, с които [BdI] разполага предвид надзорната си дейност, са професионална тайна, включително спрямо публичните органи, с изключение на министъра на икономиката и финансите, който ръководи Междуведомствения комитет за кредити и спестявания [Comitato interministeriale per il credito e il risparmio]. Не може да бъде отказано разкриването на информация на съдебните органи с мотива, че тя представлява професионална тайна, когато информацията е необходима за провеждане на предварителни разследвания или производства във връзка с противоправни деяния, за които може да бъде наложена наказателна санкция“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
13
Както е видно от данните, с които разполага Съдът, от 2004 г. г‑н Buccioni има разплащателна сметка в кредитна институция, а именно BNI. На 5 август 2012 г. сумата в разплащателната му сметка възлиза на 181325,31 EUR. Запитващата юрисдикция посочва, че за тази институция е образувано производство за принудителна ликвидация, поради което Fondo interbancario di tutela dei depositi (Междубанков фонд за защита на влоговете) възстановява само 100000 EUR на този вложител.
14
Според г‑н Buccioni съществуват обстоятелства, поради които както BdI, така и BNI могат да бъдат подведени под отговорност за понесените финансови загуби. С цел получаване на допълнителна информация, за да прецени дали следва да предяви съдебен иск, на 3 април 2015 г. г‑н Buccioni подава до BdI заявление за достъп до някои документи, отнасящи се до надзора над BNI.
15
С решение от 20 май 2015 г. BdI частично отхвърля това искане по-специално с мотива, че някои документи, чието разгласяване е поискано, съдържат поверителна информация, попадаща в обхвата на задължението на BdI за опазване на професионална тайна, че въпросното искане не е достатъчно точно или че се отнася до документи, които не са от интерес за заявителя.
16
Г‑н Buccioni подава до Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Областен административен съд Лацио, Италия) жалба за отмяна на това решение. Сезираният съд отхвърля жалбата с решение от 2 декември 2015 г.
17
Г‑н Buccioni обжалва това съдебно решение пред Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия). В това отношение той твърди по-конкретно, че първоинстанционният съд е нарушил член 53, параграф 1 от Директива 2013/36, доколкото BNI е в производство за принудителна ликвидация, поради което BdI вече не следва да спазва задължението си за опазване на професионалната тайна. BdI поддържа от своя страна, че съгласно посочената разпоредба разкриването на поверителна информация относно кредитна институция, която е в принудителна ликвидация, предполага преди това заявителят да е завел гражданско или търговско дело.
18
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Принципът на прозрачност, изрично предвиден в член 15 ДФЕС, с общата си императивна цел, тълкуван в смисъл, че (този принцип) може да се урежда с регламенти или равностойни на тях актове, предвидени в параграф 3 от този член, чието съдържание може да е израз на твърде широка свобода на преценка и да не намира основание в източник на европейското право от по-висок ранг, що се отнася до необходимостта от предварително установяване на минимални, неподлежащи на дерогиране принципи, противоречи ли на подобно ограничително тълкуване на европейската правна уредба за надзора върху кредитните институции до степен, че принципът на прозрачност бива лишен от съдържание дори и когато интересът от предоставяне на достъп произтича от основни интереси на заявителя, които явно съвпадат с интересите, за които в негова полза са предвидени изключения от установените в тази област ограничения?
2)
Вследствие на това трябва ли член 22, параграф 2 и член 27, параграф 1 от Регламент № 1024/2013 да се тълкуват не в смисъл, че представляват неизключителни случаи на дерогиране на отказа за предоставяне на достъп до документи, а по-скоро като разпоредби, които да се тълкуват с оглед на по-широките цели на член 15 ДФЕС, и поради това като основаващи се на общ нормативен принцип на правото на Съюза, съгласно който достъпът не може да бъде ограничаван — след разумно и пропорционално претегляне на потребностите на кредитния сектор и основните интереси на вложителя, на който се налага да участва в споделяне на тежестта („burden sharing“) — в зависимост от релевантните обстоятелства, установени от надзорен орган, чиято организация и компетентност в сектора са аналогични на тези на ЕЦБ?
3)
Вследствие на това, предвид член 53 от Директива 2013/36 и съответстващите му разпоредби от националното право, трябва ли посоченият член да се тълкува в съответствие с останалите норми и принципи на европейското право, посочени в [първия въпрос], в смисъл, че достъпът може да бъде разрешен при подаване на заявлението за достъп, след като банковата институция вече е в производство за принудителна ликвидация, не само когато заявлението не е подадено единствено в рамките на производства по граждански или търговски дела, действително образувани за защита на имуществените интереси, накърнени вследствие на образуваното за банковата институция производство за принудителна ликвидация, но и когато заявителят, именно за да прецени дали може да заведе такива граждански или търговски дела, предварително сезира национален правораздавателен орган с предоставена от държавата компетентност да защитава правото на достъп и на прозрачност именно с оглед пълното зачитане на правото на защита и на правни средства за защита, по-конкретно във връзка с молбата на вложител, който вече е понесъл последиците от споделянето на тежестта („burden sharing“) в производството по несъстоятелност на кредитната институция, в която е вложил спестяванията си?“.
По преюдициалните въпроси
19
С тези въпроси, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 53, параграф 1 от Директива 2013/36 във връзка както с член 15 ДФЕС, така и с член 22, параграф 2 и член 27, параграф 1 от Регламент № 1024/2013 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска компетентните органи на държавите членки да разкриват поверителна информация на лице, което я е поискало, за да прецени дали може да заведе гражданско или търговско дело с цел защита на имуществените интереси, които твърди, че са били накърнени вследствие на образуваното за кредитната институция производство за принудителна ликвидация.
20
Важно е да се отбележи — доколкото запитващата юрисдикция също така се позовава както на член 15 ДФЕС, така и на член 22, параграф 2 и член 27, параграф 1 от Регламент № 1024/2013 — че тълкуването на тези разпоредби, от чийто текст ясно личи, че компетентните органи на държавите членки не са техни адресати (вж. в този смисъл решение от 18 юли 2017 г., Комисия/Breyer, C‑213/15 P, EU:C:2017:563, т. 51 и 52), не е релевантно за главното производството, което се отнася до заявление за достъп до притежавани от BdI документи.
21
За да се отговори на поставените въпроси, следва най-напред да се отбележи, че видно от съображение 2 от Директива 2013/36, тя има основно за цел да съгласува националните разпоредби относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и инвестиционните посредници, редът и условията на управлението им и тяхната надзорна рамка.
22
Освен това, както се посочва в съображения 5 и 6 от Директива 2013/36, тя следва да бъде основният инструмент за изграждането на вътрешния пазар в сферата на кредитните институции, чието безпрепятствено функциониране изисква не само правни норми, но също така тясно и редовно сътрудничество и значително засилено сближаване на регулаторните и надзорните практики на компетентните органи.
23
Също така от съображение 15 от тази директива следва, че тя има за цел достигането на степен на хармонизация, която да е необходима и достатъчна за осигуряване на взаимно признаване на лицензите и на системите за пруденциален надзор, така че да се даде възможност за издаване на един-единствен лиценз, признат в целия Съюз, и за прилагане на принципа на пруденциален надзор от държавата членка по произход.
24
За тази цел член 4, параграфи 2 и 3 от Директива 2013/36 предвижда, че държавите членки следят както за това компетентните органи да наблюдават дейностите на кредитните институции, за да установят спазването на изискванията по тази директива, така и за наличието на подходящи мерки, осигуряващи възможност на компетентните органи да получават необходимата информация за оценка на изпълнението на тези изисквания от страна на кредитните институции. Съгласно член 4, параграф 5 държавите членки изискват по-специално от кредитните институции да предоставят на компетентните органи на държавите членки по произход цялата информация, която е необходима за оценка на спазването от тяхна страна на разпоредбите, приети в съответствие с Директива 2013/36.
25
Освен това член 6, буква а) от тази директива предвижда, че държавите членки следят за това в съответствие с принципа на лоялното сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3 ДЕС, компетентните органи да си сътрудничат в дух на доверие и пълно взаимно зачитане, като следят по-специално за обмена на подходяща и надеждна информация между тях и другите участници в ЕСФН.
26
В допълнение, съгласно член 50, параграф 1 от посочената директива компетентните органи на съответните държави членки работят в тясно сътрудничество, за да упражняват надзор върху дейността на кредитни институции, които извършват дейност — по-специално чрез клон — в една или повече държави членки, различни от тези, в които се намират техните главни управления. Те си предоставят взаимно цялата информация за управлението и собствеността върху тези институции, която би могла да улесни надзора и проверката на условията за тяхното лицензиране, както и цялата информация, която може да улесни наблюдението над такива институции, в частност информация, свързана с тяхната ликвидност, платежоспособност, депозитна гаранция, ограниченията за големите експозиции, други фактори, които могат да повлияят на системния риск, породен от институцията, административните и счетоводните процедури и механизмите за вътрешен контрол.
27
Ефективното функциониране на системата за пруденциален надзор над кредитните институции, въведена от законодателя на Съюза с приемането на Директива 2013/36 и основана на надзор в рамките на държавата членка и на обмена на информация между компетентните органи на няколко държави членки, както е представена накратко в предходните точки, изисква както поднадзорните кредитни институции, така и компетентните органи да могат да разчитат на това, че предоставената поверителна информация по принцип ще бъде запазена в тайна (вж. по аналогия решение от 19 юни 2018 г., Baumeister, C‑15/16, EU:C:2018:464, т. 31).
28
Всъщност липсата на такова доверие може да застраши безпрепятственото предоставяне на поверителната информация, необходима за осъществяването на пруденцалния надзор (вж. по аналогия решение от 19 юни 2018 г., Baumeister, C‑15/16, EU:C:2018:464, т. 32).
29
Следователно член 53, параграф 1 от Директива 2013/36 предвижда задължението за запазване на професионална тайна като общо правило, за да бъдат защитени не само специфичните интереси на пряко засегнатите кредитни институции, но и общият интерес, свързан по-конкретно със стабилността на финансовата система в Съюза (вж. по аналогия решение от 19 юни 2018 г., Baumeister, C‑15/16, EU:C:2018:464, т. 33).
30
На последно място, конкретните случаи, в които общият принцип на забрана за разгласяване на притежаваната от компетентните органи поверителна информация, установен в член 53, параграф 1 от Директива 2013/36, по изключение не е пречка за предаването или използването на такава информация, са изчерпателно изброени в посочената директива (вж. по аналогия решение от 19 юни 2018 г., Baumeister, C‑15/16, EU:C:2018:464, т. 38).
31
В случая е важно да се отбележи, че член 53, параграф 1, трета алинея от Директива 2013/36 предвижда, че „когато дадена кредитна институция е обявена в несъстоятелност или е в производство по принудителна ликвидация, поверителната информация, която не се отнася до трети страни, участващи в усилията за оздравяване на тази кредитна институция, може да се разкрива в производствата по граждански или търговски дела“.
32
Както генералният адвокат отбелязва по същество в точки 79—81 от заключението си, волята на законодателя на Съюза е с тази разпоредба да позволи на компетентния орган да разкрие само на лицата, пряко засегнати от образуваното за кредитната институция производство по несъстоятелност или принудителна ликвидация, поверителната информация, което не се отнася до трети лица, участващи в усилията за оздравяване на тази институция, за да може тази информация да бъде използвана в рамките на производства по граждански или търговски дела под контрола на компетентните съдилища.
33
При все това с оглед на всички изложени по-горе съображения не може да се заключи нито от текста на член 53, параграф 1, трета алинея от Директива 2013/36, нито от контекста, в който се вписва тази разпоредба, или пък от целите, преследвани с установените в тази директива правила относно професионалната тайна, че поверителната информация за кредитна институция, която е обявена в несъстоятелност или е в производство за принудителна ликвидация, може да бъде разкривана единствено във вече образувани производства по граждански или търговски дела.
34
В случай като този по главното производство разкриването на тази информация в производство, което съгласно националното право има административен характер, може да гарантира, дори преди образуването на производство по гражданско или търговско дело, спазването на изискванията, изложени в точка 32 от настоящото решение, а оттам и полезното действие на задължението за професионална тайна, установено в член 53, параграф 1 от Директива 2013/36.
35
В този контекст изискванията за добро правораздаване биха били накърнени, ако заявителят е принуден да заведе гражданско или търговско дело, за да може да получи достъп до притежавана от компетентните органи поверителна информация.
36
Освен това посоченото тълкуване не може да бъде опровергано със съображенията, изложени в точка 39 от решение от 12 ноември 2014 г., Altmann и др. (C‑140/13, EU:C:2014:2362), съгласно които производството, във връзка с което е постановено това решение, не е гражданско или търговско производство, образувано по искане на лицата, подали заявление за достъп до поверителна информация за обявен в ликвидация инвестиционен посредник. Всъщност в решение от 12 ноември 2014 г., Altmann и др. (C‑140/13, EU:C:2014:2362), от Съда не е поискано да отговори на поставения в настоящото производство въпрос, доколкото посоченото съдебно решение се отнася до тълкуването на Директива 2004/39/EО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно пазарите на финансови инструменти, за изменение на директиви 85/611/EИО и 93/6/EИО на Съвета и Директива 2000/12/EО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 93/22/EИО на Съвета (ОВ L 145, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 247) в случай, който от фактическа и процесуална гледна точка е различен на национално равнище от настоящия. Поради това член 53, параграф 1 от Директива 2013/36 не би могъл да бъде тълкуван с оглед на мотива в точка 39 от посоченото съдебно решение, както генералният адвокат отбелязва по същество в точки 50 и 52 от заключението си.
37
При все това съгласно установената съдебна практика предвидените в Директива 2013/36 изключения от общата забрана за разкриване на поверителна информация трябва да бъдат тълкувани стриктно (вж. в този смисъл решение от 22 април 2010 г., Комисия/Обединено кралство, C‑346/08, EU:C:2010:213, т. 39 и цитираната съдебна практика).
38
Ето защо следва да се приеме, че за да е възможно да не бъде спазено задължението за опазване на професионалната тайна, както позволява член 53, параграф 1, трета алинея от посочената директива, е необходимо във връзка с исканата информация заявителят да представи точни и непротиворечиви данни, сочещи, че тя вероятно е релевантна за производство по гражданско или търговско дело, което е висящо или предстои да бъде образувано, чийто предмет трябва да бъде конкретно определен от заявителя и извън което информацията не може да бъде използвана.
39
Във всеки случай компетентните органи и съдилища трябва да претеглят интереса на заявителя да получи съответната информация и интересите, свързани със запазване на поверителността на информацията, попадаща в обхвата на задължението за професионална тайна, преди да разкрият поисканата поверителна информация (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2008 г., Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, т. 51 и 52 и цитираната съдебна практика).
40
С оглед на гореизложеното на поставените въпроси следва да се отговори, че член 53, параграф 1 от Директива 2013/36 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска компетентните органи на държавите членки да разкриват поверителна информация на лице, което я е поискало, за да прецени дали може да заведе гражданско или търговско дело с цел защита на имуществените интереси, които твърди, че са били накърнени вследствие на образуваното за кредитната институция производство за принудителна ликвидация. Във връзка с исканата информация заявителят трябва обаче да представи точни и непротиворечиви данни, сочещи, че тя вероятно е релевантна за производство по гражданско или търговско дело, чийто предмет трябва да бъде конкретно определен от заявителя и извън което информацията не може да бъде използвана. Компетентните органи и съдилища трябва да претеглят интереса на заявителя да получи съответната информация и интересите, свързани със запазване на поверителността на информацията, попадаща в обхвата на задължението за професионална тайна, преди да разкрият поисканата поверителна информация.
По съдебните разноски
41
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Член 53, параграф 1 от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че допуска компетентните органи на държавите членки да разкриват поверителна информация на лице, което я е поискало, за да прецени дали може да заведе гражданско или търговско дело с цел защита на имуществените интереси, които твърди, че са били накърнени вследствие на образуваното за кредитната институция производство за принудителна ликвидация. Във връзка с исканата информация заявителят трябва обаче да представи точни и непротиворечиви данни, сочещи, че тя вероятно е релевантна за производство по гражданско или търговско дело, чийто предмет трябва да бъде конкретно определен от заявителя и извън което информацията не може да бъде използвана. Компетентните органи и съдилища трябва да претеглят интереса на заявителя да получи съответната информация и интересите, свързани със запазване на поверителността на информацията, попадаща в обхвата на задължението за професионална тайна, преди да разкрият поисканата поверителна информация.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.