62002CC0460_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Tagállami kötelezettségszegés
–
A közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló 96/67/EK irányelv
–
Helytelen átültetés
–
Részleges elállás
”
1. Jelen keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri, hogy az Olasz Köztársaság nem teljesítette a közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló, 1996. október 15-i 96/67/EK tanácsi irányelv (a továbbiakban: irányelv)(2) alapján fennálló kötelezettségeit.
2. Keresetének alátámasztására a Bizottság előadja, hogy az Olasz Köztársaság az irányelv több rendelkezését megsértette azáltal, hogy egyrészről nem határozott meg
– legfeljebb hétéves időtartamot a földi kiszolgálók kiválasztására vonatkozóan, az irányelv 11. cikke (1)ºbekezdésének d) pontjával összhangban;
másrészről az irányelvvel összeegyeztethetetlen két nemzeti jogszabályt vezetett be, nevezetesen
– az irányelv 18. cikkével összeférhetetlen szociális rendelkezést; és
– az irányelv által nem engedélyezett átmeneti jellegű rendelkezéseket.
I – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
3. Az irányelv (5) preambulumbekezdésével összhangban célja a földi kiszolgálási piac megnyitása a tagállamok területén található összes repülőtéren(3) annak érdekében, hogy ezáltal elősegítse a légitársaságok üzemelési költségeinek csökkentését, és javítsa a repülőtér-használóknak nyújtott szolgáltatások minőségét. A piacra való szabad bejutást fokozatosan kell bevezetni(4) .
4. A földi kiszolgálási piac megnyitásának keretében a tagállamok az irányelv célkitűzéseinek tiszteletben tartása mellett intézkedéseket tehetnek a biztonsági korlátok betartása, a környezet megóvása és a megfelelő szintű szociális védelem biztosítása érdekében(5) .
5. Ezen irányelv(6) alkalmazásában:
„[…]
d) »repülőtér-használó«: az a természetes vagy jogi személy, aki, illetve amely utasokat, postai küldeményeket és/vagy árukat szállít légi úton az adott repülőtérre, illetve az adott repülőtérről;
e) »földi kiszolgálás«: a repülőtereken a repülőtér használóinak nyújtott, a mellékletben meghatározott szolgáltatások;
f) »saját kiszolgálás«: amikor a repülőtér-használó közvetlenül biztosítja önmaga számára a földi kiszolgálás egy vagy több fajtáját, és nem köt semmiféle szerződést harmadik féllel e szolgáltatások elvégzésére; e meghatározás értelmében a repülőtér-használók egymás viszonylatában nem tekintendők harmadik félnek, ha:
– az egyiknek többségi tulajdonában van a másik;
vagy
– mindegyik egy adott szervezet többségi tulajdonában van.
g) »földi kiszolgálók«: azok a természetes vagy jogi személyek, akik, illetve amelyek a földi kiszolgálás alá tartozó szolgáltatások egy vagy több fajtáját nyújtják harmadik fél számára.”
6. A repülőtéri szolgáltatások piacának megnyitása mindemellett nem korlátlan; a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy eltérjenek a szolgáltatók számának korlátozásával vagy a földi kiszolgálás egyes fajtájának egyetlen szolgáltató számára történő fenntartásával(7) . Az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése és 7. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok úgy is rendelkezhetnek, hogy a földi kiszolgálást végző szolgáltatók, illetve a saját kiszolgálást végző repülőtér-használók számát legkevesebb két szolgáltató vagy repülőtér-használó számára tartják fent vagy korlátozzák. Az irányelv e korlátozások alkalmazását kizárólag a „poggyász kezelése”, a „forgalmi előtéren előforduló feladatok”, az „üzemanyag és olaj kezelése” és az „áru és postai küldemények kezelése” földi kiszolgálási fajták esetében teszi lehetővé.
7. Az irányelv 9. cikkében lehetővé teszi a tagállamok számára azt, hogy mentességet adjanak a repülőtéri szolgáltatások piacának megnyitása alól, különösen, ha a kapacitás sajátos korlátai miatt nem lehetséges a piac és/vagy a saját kiszolgálás megnyitása az ezen irányelvben meghatározott mértékben. A mentesség alapján a tagállamok korlátozhatják vagy fenntarthatják a földi kiszolgálók vagy a saját kiszolgálást végző repülőtér-használók számát, illetve megtilthatják a saját kiszolgálás gyakorlását. E mentességek a Bizottság értesítésével induló eljárás alapján hagyhatók jóvá.
8. Az irányelv 11. cikkében objektív feltételeken alapuló különleges eljárásról rendelkezik a földi kiszolgálás nyújtására jóváhagyott szolgáltatók kiválasztásáról, amennyiben a szolgáltatók száma a fenti rendelkezésekkel összhangban hozott tagállami döntés alapján korlátozott. A szolgáltatókat az irányelv szerint legfeljebb hétéves időtartamra lehet kiválasztani.
9. Az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára azt, hogy a földi kiszolgálók, illetve a saját kiszolgálást végző repülőtér-használók tevékenységét a repülőtér irányító szervezetétől független hatóság jóváhagyásának elnyerésétől tegyék függővé(8) .
10. Végezetül hangsúlyozni kell azt, hogy az irányelv 18. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásának sérelme nélkül és a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek tiszteletben tartásával a tagállamok megtehetik a szükséges intézkedéseket a munkavállalók jogainak védelme és a környezetvédelem biztosítása érdekében.”
B – A nemzeti szabályozás
11. A közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló 96/67/EK irányelv átültetéséről szóló, 1999. január 13‑i 18. sz. törvényrendelet (a továbbiakban: 18/99. tr.)(9) ültette át a fenti irányelvet az olasz jogrendbe.
12. L’Ente nazionale per l’aviazone civile (a Polgári Repülés Nemzeti Hivatala, a továbbiakban: ENAC) nemzeti hatóság felelős a 18/99. tr. követelményeinek megfelelő végrehajtásáért.
13. Az Olasz Köztársaság úgy határozott, hogy az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján korlátozza a szolgáltatók számát az irányelv 11. cikkében meghatározott, a szolgáltatók kiválasztására vonatkozó különleges eljárás alkalmazásával(10) . A földi kiszolgálók jóváhagyására vonatkozó feltételeket a 18/99. tr. is tartalmazza.
14. A 18/99. tr. 14. cikke vonatkozik különösen a szociális védelemre, és előírja, hogy:
„(1) A földi kiszolgálási piacra való szabad bejutás biztosítása mellett az e törvényrendelet hatálybalépését követő 30 hónap során biztosítani kell a munkahelyek jelenlegi számának fenntartását, és a korábbi vezetőség által foglalkoztatott személyzet munkaviszonyának folyamatosságát.
(2) A vállalkozás egyes részeinek átruházását kivéve bármely, az A. és B. mellékletben felsorolt, a földi kiszolgálás alá tartozó szolgáltatások egy vagy több fajtájára vonatkozó tevékenység átruházása magában foglalja, hogy a korábbi szolgáltató átadja az érintettek által megjelölt és a munkavállalók szakszervezetei által jóváhagyott személyzetet a következő szolgáltató részére a forgalom nagyságával vagy az utóbbi által átvett tevékenység terjedelmével arányos mértékben.”
15. Végezetül, a 18/99. tr. 20. cikke a következő átmeneti rendelkezést tartalmazza:
„A földi kiszolgáló személyzet 1998. november 19‑én hatályos szerződéses viszonyai – amelyek többféle szervezeti és szerződéses rendszerről rendelkeznek – a vonatkozó szerződések lejáratának időpontjáig a szerződés meghosszabbításának lehetősége nélkül, de legfeljebb hat évig hatályban maradnak.”
II – A pert megelőző eljárás
16. Az Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (A Felhasználók és Fogyasztók Jogvédelmi Szövetsége) által benyújtott, 1999. március 29‑én kézhezvett részletes panaszt követően a Bizottság áttekintette az irányelvet átültető 18/99. tr. megfelelő rendelkezéseit. Tekintettel arra, hogy a közösségi jog többszöri megsértését észlelte, a Bizottság 2000. május 3‑án írásbeli felszólítást intézett az olasz kormányhoz.
17. Tekintettel arra, hogy az olasz kormány válasza a Bizottság számára nem volt kielégítő, 2001. július 24‑én indokolással ellátott véleményt küldött. Az olasz kormány Állandó Képviselete közvetítésével számos feljegyzést küldött a Bizottság számára. Ezt követően több találkozóra került sor a Bizottság illetékes szolgálatainak munkatársai és az olasz Közlekedési Minisztérium szakértői között, amelyek folyamán az olasz kormány a 18/99. tr. módosítására irányuló javaslatokat tett.
18. Az Állandó Képviselet 2002. május 10‑i feljegyzésében jelezte, hogy az olasz hatóságok fenntartják maguknak a jogot, hogy a kérdés további fejleményeiről tájékoztatást adjanak, és kifejezte azon szándékukat, hogy a fennálló jogsértéseknek véget vetnek. Mivel a Bizottság nem kapott tájékoztatást további fejleményekről, az EK 226. cikk alapján 2002. december 19‑én benyújtotta jelen keresetét.
III – A kereset
19. Keresetében a Bizottság három kifogást emel a tagállammal szemben. Annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság:
– a 18/99. tr.-ben nem ültette át a földi kiszolgálók kiválasztására vonatkozó legfeljebb hétéves időtartamot, mint ahogy azt az irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontja előírja;
– a 18/99. tr. 14. cikkében az irányelv 18. cikkével összeegyeztethetetlen szociális rendelkezést hozott, és
– a 18/99. tr. 20. cikkében az irányelv által nem engedélyezett átmeneti rendszert vezetett be.
20. 2004. január 19‑én kelt levelében az olasz kormány arról tájékoztatta a Bíróságot, hogy a 18/99. tr. módosításáról szóló, 2003. október 31‑i 306. sz. törvény már közvetlenül hivatkozik a szolgáltatók kiválasztására vonatkozó legfeljebb hét éves időtartamra.
21. A Bíróság Hivatalához 2004. március 24‑én benyújtott levelében a Bizottság az első kifogás tekintetében részlegesen elállt keresetétől(11) . 2004. április 22‑én kelt levelében az olasz kormány elfogadta a keresettől való részleges elállást.
22. Ezért a következőkben a Bizottság második, majd harmadik kifogását fogjuk megvizsgálni.
A – Az irányelvvel összeegyeztethetetlen szociális rendelkezéssel kapcsolatos kifogásról
1. A felek érvei
23. A Bizottság azt állítja, hogy az Olasz Köztársaság által elfogadott 18/99. tr. 14. cikke összeegyeztethetetlen az irányelvvel, és különösen annak 18. cikkével. A 14. cikk arra kötelezi a földi kiszolgálókat, hogy biztosítsák a korábbi szolgáltató által alkalmazott személyzet átvételét az átvett tevékenységek terjedelmével arányos mértékben.
24. Az ilyen kötelezettség túlmegy az irányelv 18. cikkében megengedett, továbbá a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001/23/EK tanácsi irányelvben(12) meghatározott védelem mértékén. A 18/99. tr. 14. cikke a személyzet automatikus átvételét írja elő a tevékenység átruházása esetén, így minden esetben, és nem csak akkor, amikor a vállalkozás átruházásáról szóló irányelv azt elrendeli.
25. A Bizottság álláspontja szerint a földi kiszolgálási piac megnyitásával elérni kívánt célok szempontjából az ilyen kötelezettség a már létező vállalkozásoknak kedvez, amelyeknek nem kell más vállalkozás személyzetét átvenniük. A piacra bejutni kívánó szolgáltatók gyakorlatilag nem választhatják meg saját személyzetüket, mivel kötelesek átvenni a korábbi szolgáltatóét. A Bizottság szerint az ilyen helyzet valamennyi új versenytársra nézve a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását jelenti.
26. Az olasz kormány szerint a 18/99. tr. 14. cikkében meghatározott szociális védelmi rendelkezések nem sértik az irányelv céljait, hanem az irányelv 18. cikkében a tagállamokra ruházott hatáskör tényleges gyakorlásának felelnek meg. Ez a cikk többek között az irányelv által bevezetett fokozatosságot szolgálja.
27. Az olasz kormány szerint a 14. cikket a 18/99. tr. összefüggéseiben kell értelmezni, amelyet olyan helyzetben hoztak, amikor az országban egyrészről kifejezetten magas volt a munkanélküliek aránya, másrészről a repülőtéri tevékenységeket hosszú ideje egységes kollektív szerződések jellemezték. Az olasz hatóságok álláspontja szerint helyes volt a változás fokozatos bevezetése mellett dönteni, tekintettel a szakszervezetek erőteljes, esetleg zavargásokat is kiváltani képes jelenlétére. Az olasz kormány ebben a helyzetben visszafogott lépést kívánt tenni azzal, hogy átmeneti rendelkezést vezetett be azon munkavállalók jogaira vonatkozóan, akikre egyébként az olasz jog által nyújtott védelem nem terjedne ki(13) .
28. Az olasz kormány álláspontja szerint az irányelv (8) és (24) preambulumbekezdése, illetve 18. cikke lehetőséget ad a tagállamoknak arra, hogy a munkavállalók jogainak védelmére vonatkozóan a közösségi jog által nyújtott biztosítékokon túl továbbiakat határozzanak meg(14) . A nemzeti jogba történő átültetésnek meg kell találnia a földi kiszolgálási piac liberalizációja és a munkavállalók védelmének követelménye közötti egyensúlyt. Az olasz hatóságok vitatják a Bizottság álláspontját, amely szerint a liberalizáció lenne az elsődleges célkitűzés.
29. Meg kell jegyezni, hogy az Állandó Képviselet 2001. október 31-i feljegyzése(15) alapján az olasz hatóságok a 18/99. tr. 14. cikkét később meghatározandó kötelezettséggel tervezik helyettesíteni, amelynek célja az lesz, hogy bármely földi kiszolgálást nyújtani kívánó új vállalkozónak bizonyos ideig előnyben kell részesítenie a megszűnő vállalkozás munka nélkül maradt munkavállalóit(16) .
2. Álláspont
30. A második kifogás megítéléséhez meg kell vizsgálni az irányelv 18. cikkének hatályát. Ezt követően meg kell határozni, hogy e rendelkezés hatálya miként értelmezhető. Úgy, hogy a tagállamok jogalkotási tevékenységét alárendeli az irányelv célkitűzései megvalósításának, mint ahogyan azt a Bizottság állítja? Vagy ezzel ellenkezően, úgy kell azt értelmezni, mint ahogyan az olasz kormány állítja, miszerint bizonyos fokú jogalkotási szabadságot ruház a tagállamokra a szociális védelem vonatkozásában az irányelv végrehajtásakor?
31. A Bizottsághoz hasonlóan úgy gondoljuk, hogy ezek a rendelkezések nem veszélyeztethetik az irányelv célkitűzéseit és hatékony érvényesülését. A Bíróság értelmezési módszereivel(17) összhangban, továbbá a szóban forgó rendelkezés hatályának meghatározása érdekében megvizsgáljuk a 18. cikk szövegét, továbbá az irányelv szerkezetét és célkitűzéseit.
32. Mint tudjuk, a 18. cikk értelmében „[e]zen irányelv alkalmazásának sérelme nélkül és a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek tiszteletben tartásával a tagállamok megtehetik a szükséges intézkedéseket a munkavállalók jogainak […] védelme érdekében”. Ezt a rendelkezést az irányelv (24) preambulumbekezdésével együtt kell értelmezni, amely előírja, hogy „a tagállamoknak meg kell őrizniük a hatáskörüket arra, hogy megfelelő szinten biztosíthassák a földi kiszolgálást végző vállalkozások személyzete számára a szociális védelmet”.
33. A fenti meghatározásból következik, hogy a tagállamok az irányelv végrehajtásakor szociális védelmi intézkedéseket tehetnek. Azonban a fenti rendelkezések szövege nem ruház korlátlan jogalkotási hatáskört a tagállamokra a szociális védelem terén. Ugyanis ez a hatáskör három feltételhez kötődik. Mindenek előtt a tagállam a fenti hatáskör gyakorlása során nem sértheti az irányelv egészének alkalmazását. Másodszor a közösségi jog egyéb rendelkezéseit is tiszteletben kell tartania. Végezetül az e hatáskör gyakorlása során hozott intézkedéseknek szükségesnek kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a munkavállalók jogvédelmét.
34. Az első feltétel értelmében a tagállamok jogalkotási hatáskörük gyakorlása során nem akadályozhatják az irányelv által elérni kívánt célok megvalósulását, amely célokat az alábbiakban vizsgálunk meg. A második feltétel, amelyet az irányelv 18. cikkének szövege tartalmaz, utal a tagállamok azon kötelezettségére, hogy a közösségi jog egyéb rendelkezéseit is tiszteletben kell tartaniuk akkor, amikor szociális intézkedések meghozataláról határoznak. A tagállamok tehát nem sérthetik a vállalkozások átruházásáról szóló irányelvet az általuk meghatározott szociális intézkedések végrehajtásakor. Végezetül a fenti rendelkezés értelmében a nemzeti intézkedésnek arányosnak kell lennie.
35. A szociális védelemről szóló rendelkezés rendszertani értelmezése megmutatja azt, hogy a 18. cikk milyen helyet foglal el az irányelv szerkezetében. Megállapíthatjuk, hogy a 18. cikk az irányelv utolsó cikkei közé tartozik(18) . Az irányelv először a földi kiszolgálási piacra való bejutás hatályát, majd az irányelvben használt fogalmak meghatározását rögzíti; az irányelv rendelkezéseinek összessége pedig meghatározza azokat a közösségi szabályokat, amelyeket a tagállamoknak a földi kiszolgálás piacának megnyitásakor alkalmazniuk kell. E rendelkezések sokrétűek, és nemcsak a szolgáltatók kiválasztására, jóváhagyására és a mentességekre vonatkoznak, hanem a létesítményekhez történő hozzáférésre is.
36. A szociális védelemre vonatkozó szabályozás csak a földi kiszolgálás piacára való bejutást szabályozó rendelkezések összessége, és a tagállamoknak a biztonság tiszteletben tartására való felszólítása után következik(19) .
37. Ebben a helyzetben, továbbá az irányelv szerkezetének figyelembevétele mellett a 18. cikk szövege egyértelmű választ ad. A fenti cikket úgy kell értelmezni, mint olyan törekvést, amely – bár valós – az irányelv egészének végrehajtását csupán kiegészíti. Számunkra ez az elemzés tűnik összeegyeztethetőnek e szöveg célkitűzéseivel is.
38. Mint ahogyan azt a Bizottság is helyesen megállapítja, az irányelv preambulumbekezdéseiben meghatározott célkitűzések kettősek. Egyrészről a piacra való szabad bejutás fokozatos megvalósítását, másrészről a hatékony és tisztességes verseny bevezetését célozza a földi kiszolgálás piacán(20) . Megállapítottuk azt is, hogy e rendelkezések összessége a földi kiszolgálási piacra való bejutás szabályaira vonatkozik. A szociális védelemre vonatkozó megfontolások kiegészítő jellegűek. Tehát az Olasz Köztársaság téves megállapításával ellentétben nem arról van szó, hogy az irányelvben szereplő, a piac liberalizációjára vonatkozó rendelkezéseket előnyben részesítenék a munkavállalók védelmére vonatkozó rendelkezésekkel szemben. Álláspontunk szerint az irányelv célja kizárólag a földi kiszolgálási piacra vonatkozik. Az irányelv rendelkezései biztosítják a piac megnyitását.
39. Véleményünk szerint az irányelv e célját nem veszélyeztethetik a tagállamok azáltal, hogy a 18. cikk alapján szociális intézkedéseket tesznek. Úgy véljük, hogy a 18/99. tr. 14. cikke veszélyezteti az irányelv által elérni kívánt célok megvalósítását.
40. Az olasz hatóságok magyarázata szerint az olasz rendelkezés nem akadályozza a földi kiszolgálási ágazat liberalizációját; csupán azt kívánják elérni, hogy a régi és az új rendszer között az átmenet fokozatos legyen, és ne okozzon töréseket a munkaviszonyok terén. Az Olasz Köztársaság elutasítja a Bizottság érvelését, amely szerint a vitatott jogszabály a repülőtéri szolgáltatások piacán a verseny torzítását eredményezi a már létező vállalkozások javára, és a lehetséges versenytársak hátrányára. Az Olasz Köztársaság szerint a szabad verseny elve nem szolgálhat kifogásként a gazdasági szereplők számára abból a célból, hogy kivonják magukat a szociális jogszabályok által a szóban forgó ágazatra vonatkozó korlátozások alól(21) .
41. A 18/99. tr. 14. cikke értelmében – annak érdekében, hogy átmenetileg(22) biztosított legyen a munkavállalók szintjének fenntartása és az előző vezetőség által szerződtetett személyzet munkaviszonyának folyamatossága – „a vállalkozás egyes részeinek átruházását kivéve bármely, az A. és B. mellékletben felsorolt, a földi kiszolgálás alá tartozó szolgáltatások egy vagy több fajtájára vonatkozó tevékenység átruházása magában foglalja, hogy a korábbi szolgáltató átadja az érintettek által megjelölt és a munkavállalók szakszervezetei által jóváhagyott személyzetet a következő szolgáltató részére a forgalom nagyságával vagy az utóbbi által átvett tevékenység terjedelmével arányos mértékben”. Ezek az intézkedések tehát kiegészítik a vállalkozások átruházásáról szóló irányelvben meghatározott szociális védelmet. Ez a kiegészítő szociális védelem alapulhat az irányelv 18. cikkén, amennyiben a fentiekben kifejtett feltételek teljesülnek.
42. A gyakorlatban a nemzeti szabályozás – kiegészítő szociális védelemként – valamennyi új versenytársat arra kötelez, hogy az előző szolgáltató által alkalmazott személyzetet átvegye a forgalom nagyságával vagy az átvett tevékenységek terjedelmével arányos mértékben. A Bizottsággal egyetértve azt gondoljuk, hogy az ilyen kötelezettség veszélyeztetheti a földi kiszolgálási piac megnyitását, és következésképpen sértheti az irányelv hatékony érvényesülését. Az irányelv célja, hogy versenyhelyzetet teremtsen olyan piacon, amely a múltban monopolisztikus volt. Ez az elhatározás – amelyet fokozatosan kell megvalósítani – különleges abban az értelemben, hogy új vállalkozások számára teszi lehetővé azoknak a tevékenységeknek az átvételét, amelyeket eddig egyetlen gazdasági egység folytatott. Ahogyan azt a Bizottság hangsúlyozza, a piac ilyen fokozatos megnyitása a repülőtéri szolgáltatások hatékony kihasználását és a költségek csökkenését kell eredményezze.
43. A Bizottsággal egyetértve úgy gondoljuk, hogy az olasz intézkedés az új versenytársakat hátrányba hozza a már megalapított vállalkozásokkal szemben. A földi kiszolgálási piacra való bejutásban érdekelt vállalkozásokat megfosztja attól a lehetőségtől, hogy személyzetüket megválaszthassák. A szóban forgó tevékenység – azaz a személyzet szabad megválasztása – a szolgáltatásnyújtás terén meghatározó tényező, mivel a személyzet felelős a szolgáltatás nyújtásáért. Azáltal, hogy az újonnan liberalizált piacra bejutni szándékozó új vállalkozásokra nézve korlátozza a személyzet kiválasztását és szabad megszervezését, az olasz rendelkezés az ilyen vállalkozásokra hátrányos következményekkel járó megszorításokat ró. Az ilyen megszorítások hátrányos helyzetbe hozzák az új vállalkozásokat a már létezőkkel szemben. Az ilyen intézkedés az új versenytársak mozgásterét szűkíti, mivel az olyan fontos tényezőt, mint a személyzet megszervezését esetükben nemzeti rendelkezés szabályozza.
44. Ezenkívül úgy gondoljuk, hogy a Bizottság helyesen állapítja meg azt, hogy az olasz rendelkezés túlmegy az irányelv 18. cikke szerinti, a munkavállalók jogainak védelméhez szükségesnek minősíthető intézkedéseken.
45. E rendelkezés alapján az új szolgáltató automatikusan átveszi a személyzetet, igaz, az átvett tevékenységgel arányos mértékben, de mégis feltételek nélkül. Véleményünk szerint az ilyen intézkedések aránytalanok. E tekintetben érdemes megjegyezni, hogy az olasz kormány a pert megelőző eljárás keretén belül javasolta, hogy a 18/99. tr. 14. cikkét helyettesítsék olyan szabályozással, amely „a személyzetet toborzó új vállalkozásokat arra kötelezi, hogy bizonyos ideig előnyben részesítsék a megszűnő vállalkozás munka nélkül maradt munkavállalóit”(23) . A 18/99. tr. 14. cikkének jelenlegi rendelkezéseinek ilyen jellegű módosítása sokkal nagyobb mozgásteret hagyott volna az új versenytársak számára.
46. Ahogyan arra a Bizottság a tárgyaláson is utalt, úgy gondoljuk, hogy lehetőség van olyan alternatív nemzeti rendelkezés meghozatalára, amely ahelyett, hogy a munkavállalók átvételére kötelezné az új vállalkozásokat, megosztaná a korábbi szolgáltató által alkalmazott munkavállalók jogvédelmének terhét és felelősségét a korábbi és az új szolgáltatók között. Az új vállalkozások így azokkal a vállalkozásokkal együtt vállalhatnák egyes munkavállalók újrafoglalkoztatását vagy kártalanítását, amelyeknek tevékenységét – és feltehetően szakszervezeteit – átvették. Az ilyen rendelkezésnek meglenne az az előnye, hogy ilyen mértékű szociális felelősséget előíró szabályaival nem bátortalanítaná el a versenynek újonnan megnyitott piacra bejutni kívánó új vállalkozásokat.
47. Ezért fenn kell tartani a Bizottság azon kifogását, hogy az irányelvet átültető olasz jogszabályban meghatározott szociális intézkedés az irányelvvel összeegyeztethetetlen.
B – Az irányelv által nem engedélyezett átmeneti rendszer bevezetésével kapcsolatos kifogásról
48. Keresetlevelében a Bizottság úgy értékelte, hogy a 18/99. tr. 20. cikkének rendelkezései sértik az irányelvet, amennyiben lehetővé teszik a „más szervezeti rendszerű” vállalkozások számára, hogy az ezen irányelv rendelkezései alapján kiválasztott, saját kiszolgálást végző repülőtér-használókkal párhuzamosan gyakoroljanak saját kiszolgálást. A Bizottság megjegyzi, hogy az olasz hatóságok a fenti rendelkezések átmeneti és marginális jellegére hivatkoztak, valamint azon szándékukra, hogy a szóban forgó cikket hatályon kívül helyezik.
49. Az irányelv világosan meghatározza a földi kiszolgálást végző gazdasági szereplők azon kategóriáit, amelyek földi kiszolgálást végző szolgáltatónak, illetve saját kiszolgálást végző gazdasági szereplőnek minősülhetnek. Azok a gazdasági egységek, amelyek az irányelvben meghatározott feltételeket nem teljesítik, csak harmadik fél számára szolgáltatást nyújtó kiszolgálókként működhetnek. Az irányelv nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy átmeneti intézkedéseket hozzanak a „más szervezeti rendszerű” vállalkozások számára. Azáltal, hogy ilyen átmeneti rendszert vezetett be, a 18/99. tr. az irányelv szövegével összeegyeztethetetlen rendelkezéseket hozott.
50. A 18/99. tr. 20. cikke tehát összeegyeztethetetlen az irányelvvel. Következésképpen megalapozott a Bizottság e cikken alapuló kifogása.
IV – Végkövetkeztetések
51. A fenti megfontolások fényében azt javasoljuk a Bíróság számára, hogy az alábbiak szerint határozzon:
„1) Az Olasz Köztársaság – mivel az 1999. január 13‑i 18. sz. törvényrendelet 14. cikkében összeegyezhetetlen szociális rendelkezést vezetett be – nem teljesítette a közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló, 1996. október 15‑i 96/67/EGK tanácsi irányelvből eredő kötelezettségeit.
2) Az Olasz Köztársaság – mivel az 1999. január 13‑i 18. sz. törvényrendelet 20. cikkében nem engedélyezett átmeneti rendszert vezetett be – megsértette az említett irányelvet.
3) Az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.”
(1) .
(2) –	HL 1996., L 272., 36. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 496. o. A 23. cikk értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
történő kihirdetését követő egy éven belül megfeleljenek.
(3) –	Az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése.
(4) –	(10) preambulumbekezdés.
(5) –	(11), (22) és (24) preambulumbekezdés.
(6)
–	2. cikk.
(7) –	Lásd az irányelv 6. és 9. cikkét.
(8) –	Az irányelv 14. cikke, amely előírja azt, hogy a tagállamok által a jóváhagyás megszerzéséhez felállított követelményeknek meg kell felelniük bizonyos elveknek, így hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lenniük, tiszteletben kell tartaniuk az elérni kívánt célokat és biztosítaniuk kell a piacra jutást, valamint a saját kiszolgálás szabadságát az ezen irányelvben meghatározott módon.
(9) –	A GURI 1999. február 4‑i, 28 sz. rendes kiegészítése.
(10) –	A 18/99. tr. 4. cikkének (2) bekezdése és 11. cikkének (1) bekezdése.
(11) –	A Bizottság keresetének részleges visszavonása a 2004. március 25‑i tárgyalás előtt történt, amelynek során a Bizottság megismételte elállását. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján a keresettől való elállás – különösen a részleges elállás – az írásbeli szakasz során, vagy ezt követően is érvényes. Lásd e tekintetben a C‑331/94. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2675. o.) 5. és 6. pontját.
(12) –	A 2001. március 12‑i tanácsi irányelv (HL L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o., a továbbiakban: a vállalkozások átruházásáról szóló irányelv). A 18/99. tr. 14. cikkében meghatározott rendelkezések csak a vállalkozások átruházásáról szóló irányelv végrehajtásának keretén belül igazolhatók. Mint ahogyan arra a Bizottság is rámutat, itt az olasz rendelkezések minden olyan esetre vonatkoznak, ahol tevékenységátruházás történik, így a vállalkozások átruházásáról szóló irányelvnél jóval tágabb a hatályuk. Ez utóbbi irányelv szigorúan meghatározza az átruházás megvalósulásának feltételeit. Önmagában az a tény, hogy a nyújtott szolgáltatások jellege hasonló, nem vezethet ahhoz a következtetéshez, hogy megvalósul a gazdasági egység átruházása. A tevékenységek hasonlósága önmagában nem vezethet ahhoz a következtetéshez, hogy a vállalkozás átruházásáról szóló irányelv szerinti átruházás történt, illetve hogy a munkavállalók jogainak fenntartására vonatkozó kötelezettség továbbra is fennáll.
(13) –	Az ellenkérelem 3.2. pontja, amelyet az Állandó Képviselet 2000. július 18‑i 8679. sz. fejlegyzése is tartalmaz, és amelyre a Bizottság keresetének 34. pontjában utal.
(14) –	Az ellenkérelem 3.4. pontja.
(15)
–	13444. sz.
(16) –	Ez a javaslat jelenleg még megvalósításra vár, mint ahogyan arra a Bizottság keresetének 45. pontjában rámutat.
(17)
–	Lásd e tekintetben a C‑128/94. sz. Hönig-ügyben 1995. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑3389. o.) 9. pontját, a C‑208/98. sz., Berliner Kindl Brauerei ügyben 2000. március 23‑án hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑1741. o.), a C‑372/98. sz. Cooke-ügyben 2000. október 12‑én hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑8683. o.) és a C‑341/01. sz., Plato Plastik ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑0000. o.).
(18) –	A (22) és (24) preambulumbekezdés is, amely szintén utal a tagállamok azon lehetőségére, hogy az irányelv keretén belül intézkedéseket tegyenek a szociális védelem érdekében, de azok csak a preambulumbekezdések végén szerepelnek.
(19) –	Megjegyezzük, hogy itt olyan általános cikkről van szó, amely más közösségi szabályozásokban is szerepel, mint a tagállamok által figyelmet igénylő kiegészítő megfontolás: lásd e tekintetben pl. a kikötői szolgáltatások piacára való bejutásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv javaslatának 15. cikkét (COM [2001] 35, HL C 154., 290. o.).
(20) –	Az irányelv (5) preambulumbekezdése szerint e kettős célkitűzés eredményeképpen a légitársaságok üzemelési költségei csökkennek, és a repülőtér használóinak nyújtott szolgáltatások minősége javul. Ezt a kettős célkitűzést a gyakorlatban sikerült elérni, ahogyan azt a Bizottságnak az irányelv 22. cikkével összhangban elkészített jelentése 1.2. pontja mutatja (http://www.europa.eu.int/comm/transport/air/rules/doc/consultation_groundhandling_en.pdf).
(21) –	Az ellenkérelem 7. oldala és a C‑172/99. sz. Liikenne-ügyben 2001. január 25‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑745. o.) 22. pontja.
(22)
–	A 14. cikk (1) bekezdése a cikk alkalmazását a 18/99. tr. hatályba lépését követő első 30 hónapra korlátozza.
(23) –	A keresetlevél 45. pontja.