62015CC0598
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 29 iunie 2017 (
1
)
Cauza C‑598/15
Banco Santander SA
împotriva
Cristobalina Sánchez López
[cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Tribunalul de Primă Instanță din Jerez de la Frontera, Spania)]
„Trimitere preliminară – Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive în contractele de credit încheiate cu consumatorii – Competențele instanței naționale de a invoca din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale incluse într‑un contract de ipotecă în cadrul unei proceduri simplificate de recunoaștere a drepturilor înscrise în registrul proprietăților”
1.
Prin prezenta cerere de decizie preliminară, care privește în esență interpretarea articolelor 3, 6 și 7 din Directiva 93/13/CEE (
2
), se solicită Curții să furnizeze unele precizări cu privire la competențele care trebuie să fie recunoscute instanței naționale în temeiul efectivității protecției consumatorilor garantate de această directivă.
2.
Această cauză, care se înscrie în continuarea a diverse precedente jurisprudențiale cu privire la procedura spaniolă de executare ipotecară (
3
), se referă mai precis la o procedură de executare așa‑numită „simplificată” care urmează inițierii, efectuată în fața unui notar, a unei proceduri de executare extrajudiciară a unei garanții ipotecare. Din dreptul spaniol aplicabil faptelor din cauza principală reiese că această procedură simplificată urmărește să protejeze și să asigure executarea drepturilor reale înscrise în special în registrul proprietăților. Se ridică astfel problema dacă efectivitatea protecției consumatorilor care decurge din Directiva 93/13 impune ca instanța națională să fie în măsură să controleze eventualul caracter abuziv al clauzelor conținute într‑un contract de ipotecă într‑un stadiu ulterior transferării proprietății asupra bunului care fusese ipotecat.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
„O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.”
4.
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
5.
Conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, „[s]tatele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «profesioniști»]”.
Dreptul spaniol
6.
Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil (Legea 1/2000 privind Codul de procedură civilă) din 7 ianuarie 2000 (
4
) prevede, la articolul 250 alineatul 1, următoarele:
„În cadrul procedurii simplificate, indiferent de valoarea litigiului, se soluționează următoarele cereri:
[…]
7°
cererile formulate de titularii de drepturi reale înscrise în Registrul proprietăților, prin care solicită executarea efectivă a acestor drepturi împotriva oricărei persoane care se opune sau perturbă exercitarea lor, fără a deține un titlu înscris care să justifice această opunere sau perturbare.”
7.
În temeiul articolului 444 alineatul 2 din LEC, la cererea reclamantului, pârâtul trebuie să plătească cauțiunea stabilită de instanță pentru a putea introduce contestație la executare împotriva cererii formulate în cadrul procedurii prevăzute la articolul 250 alineatul 1 punctul 7 din LEC. În plus, motivele de contestație la executare pe care are dreptul să le invoce sunt enumerate limitativ la articolul 444 alineatul 2 din LEC. Nu face parte dintre acestea motivul întemeiat pe existența unor clauze abuzive în contractul de împrumut ipotecar aflat la originea vânzării extrajudiciare.
8.
În temeiul articolului 440 alineatul 2 din LEC, în cazul în care pârâtul nu se înfățișează în fața instanței sau în cazul în care se înfățișează fără a plăti cauțiunea, instanța este obligată, după ascultarea pârâtului, să pronunțe o decizie prin care dispune predarea imobilului și evacuarea ocupantului acestuia.
9.
Realizarea extrajudiciară a unui drept ipotecar este reglementată în special de articolul 41 din Ley Hipotecaria (Legea privind contractul de ipotecă, denumită în continuare „LH”) (
5
). Această dispoziție avea, în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală, următorul cuprins:
„Acțiunile reale întemeiate pe drepturi înscrise pot fi exercitate prin intermediul procedurii simplificate reglementate de [LEC] împotriva oricărei persoane care, fără a deține un titlu înscris, se opune sau perturbă exercitarea drepturilor respective. Aceste acțiuni, care se întemeiază pe motivarea înscrierii în registru recunoscută de articolul 38, impun întotdeauna atestarea validității, fără nicio contradicție, a înscrierii corespunzătoare, în urma certificării din partea funcționarului competent de la registru.”
10.
Articolul 129 din LH prevede că „[a]cțiunea ipotecară poate fi exercitată în mod direct împotriva bunurilor ipotecate, exercitarea acesteia fiind supusă dispozițiilor din [LEC] […]. În plus, în actul de constituire a ipotecii, părțile pot conveni vânzarea extrajudiciară a bunului ipotecat […], în cazul neîndeplinirii obligației garantate. Vânzarea extrajudiciară se realizează în fața notarului, în conformitate cu formalitățile prevăzute în Regulamentul privind contractul de ipotecă”.
11.
Decreto por el que se aprueba el Reglamento Hipotecario (Decretul de aprobare a Regulamentului privind contractul de ipotecă), din 14 februarie 1947 (
6
), precizează desfășurarea procedurii de vânzare extrajudiciară.
12.
Potrivit articolului 234 din RH:
„1.   Inițierea executării extrajudiciare, prevăzută la articolul 129 din [LH], presupune ca actul de constituire a ipotecii să conțină o stipulație cu privire la aplicarea acestei proceduri în privința părților și de asemenea mențiuni cu privire la:
1)
valoarea la care a fost evaluat imobilul de către persoanele interesate, pentru a constitui valoarea de pornire a licitației […]
2)
domiciliul indicat de constituitor în scopul transmiterii somațiilor și a notificărilor […]
3)
persoana care, în cazul vânzării extrajudiciare, trebuie să semneze actul de vânzare a imobilului în calitate de reprezentant al constituitorului, putând fi desemnat în acest scop însuși creditorul.
2.   Clauza prin care părțile care subscriu împrumutul și care garantează ipoteca acceptă să fie supuse procedurii de realizare extrajudiciară a ipotecii trebuie să figureze separat de alte prevederi ale actului.”
13.
Articolul 236-l din RH prevede:
„1.   După ce s‑a verificat cea mai bună ofertă sau adjudecarea și, după caz, după ce prețul a fost consemnat, notarul înscrie actul în lista anuală a documentelor care sunt autentificate de către acesta și cel mai bun ofertant sau adjudecatar, pe de o parte, și proprietarul imobilului, pe de altă parte, își dau acordul în formă autentică.
[…]
3.   Actul autentic constituie titlu suficient pentru intabularea (în registrul proprietăților) în favoarea adjudecatarului […]”
14.
Articolul 236-m din RH prevede:
„Adjudecatarul poate solicita să intre în posesia bunurilor dobândite în fața instanței de prim grad de la locul unde se află aceste bunuri.”
15.
Articolul 236-ñ din RH prevede:
„1.   Notarul poate suspenda procedura dacă sunt prezentate documente doveditoare cu privire la [existența unei proceduri penale care are ca obiect un posibil fals în ceea ce privește titlul ipotecar sau dacă registratorul din cadrul Registrului proprietăților comunică faptul că s‑a prezentat ulterior un titlu de radiere a ipotecii] […].
2.   În cazul în care există una dintre aceste circumstanțe, notarul suspendă executarea până la finalizarea procedurii penale sau, respectiv, a procedurii de înregistrare. Executarea se reia, la cererea creditorului urmăritor, dacă nu se constată falsul sau dacă nu se înscrie radierea ipotecii.”
16.
În temeiul articolului 236-o din RH:
„În ceea ce privește celelalte excepții pe care le pot ridica debitorul, deținătorii terți și celelalte persoane interesate, este necesar să se respecte dispozițiile ultimelor cinci alineate ale articolului 132 din [LH] atunci când acesta se aplică.”
17.
Cea de a cincea dispoziție tranzitorie din Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social (Legea 1/2013 privind măsurile pentru îmbunătățirea protecției debitorilor ipotecari, restructurarea datoriilor și închirierea de locuințe sociale), din 14 mai 2013 (
7
), a modificat în diverse privințe articolul 129 din LH. Aceasta precizează că modificările respective se aplică vânzărilor extrajudiciare de bunuri ipotecate, inițiate după intrarea în vigoare a prezentei legi, indiferent de data semnării actului de constituire a ipotecii. În ceea ce privește vânzările extrajudiciare inițiate înainte de intrarea în vigoare a Legii 1/2013 care nu s‑au finalizat cu adjudecarea bunului ipotecat, notarul dispune suspendarea lor în cazul în care, în termenul de decădere de o lună începând cu ziua următoare intrării în vigoare a Legii 1/2013, una dintre părți demonstrează că a sesizat instanța competentă, în conformitate cu prevederile articolului 129 din LH, cu privire la caracterul abuziv al unei clauze incluse în contractul de credit ipotecar pe care se întemeiază vânzarea extrajudiciară sau prin care se stabilește suma exigibilă.
Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
18.
La 21 decembrie 2004, doamna Cristobalina Sánchez López și Banco Español de Crédito S. A., devenită Banco Santander SA, au încheiat un contract de împrumut cu garanție ipotecară în vederea achiziționării unei locuințe.
19.
Clauza 11 din acest contract, intitulată „procedura extrajudiciară”, prevede printre altele că părțile acceptă să fie supuse procedurii extrajudiciare de executare ipotecară. De asemenea, acest articol împuternicește banca să reprezinte debitorul ipotecar la data semnării actului public de vânzare.
20.
La 24 martie 2011, Banco Santander a inițiat procedura de executare extrajudiciară a garanției ipotecare în fața notarului. Această procedură s‑a finalizat la 15 decembrie 2011 cu adjudecarea locuinței ipotecate de către creditor fără o valoare de bază definită anterior, bunul fiind vândut pentru 59,7 % din valoarea la care a fost evaluat pentru executarea garanției ipotecare. În consecință, debitoarei îi rămânea un rest de datorie de 13482,97 euro.
21.
La 23 februarie 2012, notarul a întocmit actul public de vânzare‑cumpărare a locuinței în favoarea creditorului, fără intervenția debitorului, reprezentat în acest scop de creditor, conform clauzei 11 din contractul de credit ipotecar. Acest act a fost înscris în registrul proprietăților la 12 aprilie 2012.
22.
Ulterior, la 23 septembrie 2014, Banco Santander a sesizat instanța cu o cerere de inițiere a procedurii simplificate în temeiul articolului 250 alineatul 1 punctul 7 din LEC, având ca obiect să se pronunțe o hotărâre prin care să se dispună evacuarea doamnei Sánchez López, precum și punerea băncii în posesia imobilului.
23.
În plus, Banco Santander a stabilit cauțiunea la valoarea de 10000 de euro, sumă pe care debitoarea trebuia să o achite pentru a putea formula contestație la executare împotriva cererii respective.
24.
În cadrul acestei proceduri, doamna Sánchez López nu s‑a prezentat în fața instanței de trimitere, Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Tribunalul de Primă Instanță din Jerez de la Frontera, Spania).
25.
În aceste circumstanțe, Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Tribunalul de Primă Instanță din Jerez de la Frontera) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
O reglementare națională care instituie o procedură precum cea prevăzută la articolul 250 alineatul 1 punctul 7 din [LEC], conform căreia instanța națională trebuie să pronunțe o hotărâre prin care să dispună predarea locuinței executate persoanei care a obținut adjudecarea sa în cadrul unei proceduri de executare extrajudiciară, în care[,] având în vedere regimul în vigoare, prevăzut la articolul 129 din Legea privind contractul de ipotecă, modificat prin Legea 1/2000 din 7 ianuarie 2000, și la articole[le] 234-236 o din [RH] […], nu s‑a permis nici efectuarea controlului judiciar din oficiu al clauzelor abuzive și nici formularea unei contestații eficiente de către debitor pentru acest motiv[,] indiferent că este vorba despre o procedură extrajudiciară sau despre o procedură judiciară separată, este contrară dispozițiilor menționate din [D]irectiva [93/13] și scopului acesteia?
2)
O normă precum a cincea dispoziție tranzitorie din Legea 1/2013[,] care permite suspendarea de către notar a unei proceduri de executare ipotecară extrajudiciară aflate în curs la momentul intrării în vigoare a Legii 1/2013 doar în cazul în care consumatorul face dovada formulării unei cereri prin care invocă caracterul abuziv al unei clauze contractuale incluse în contractul de împrumut ipotecar pe care se întemeiază vânzarea extrajudiciară sau prin care se stabilește suma exigibilă care poate fi executată și doar dacă această cerere separată a fost introdusă de consumator în termen de o lună de la publicarea Legii 1/2013, fără ca acesta să fie notificat personal cu privire la termenul respectiv și înainte ca notarul să dispună adjudecarea, este contrară dispozițiilor menționate din [D]irectiva [93/13] și scopului acesteia?
3)
Dispozițiile menționate din [D]irectiva [93/13], scopul acesteia și obligația pe care o impune instanțelor naționale de a examina din oficiu caracterul abuziv al clauzelor incluse în contractele încheiate cu consumatorii, fără a fi necesară o solicitare a consumatorului în acest sens, trebuie interpretate în sensul că permit instanței naționale, în cadrul unor proceduri precum cea prevăzută la articolul 250 alineatul 1 punctul 7 din [LEC] sau al procedurii de «vânzare extrajudiciară» reglementate la articolul 129 din [LH], să nu aplice dreptul național atunci când acesta nu permite efectuarea controlului judiciar din oficiu, având în vedere claritatea dispozițiilor directivei [menționate] și jurisprudența constantă a Curții cu privire la obligația instanțelor naționale de a controla din oficiu existența unor clauze abuzive în litigii referitoare la contracte încheiate cu consumatorii?
4)
O normă națională precum articolul 129 din [LH], modificat prin Legea 1/2013, care prevede drept unic remediu eficient pentru protecția drepturilor consumatorilor consacrată de [D]irectiva [93/13], în contextul procedurilor de executare ipotecară extrajudiciară împotriva consumatorilor, o simplă posibilitate de avertizare din partea unui notar cu privire la existența unor clauze abuzive sau posibilitatea ca un consumator debitor, executat pe cale extrajudiciară, să formuleze o cerere în cadrul unei proceduri judiciare separate, înainte ca notarul să dispună adjudecarea imobilului executat, este contrară dispozițiilor menționate din directiv[a respectivă] și scopului acesteia?
5)
O reglementare națională precum articolul 129 din [LH], modificat prin Legea 1/2013 și articolele 234-236 din [RH], care instituie o procedură de executare extrajudiciară a contractelor de împrumut ipotecar încheiate între profesioniști și consumatori în care nu există nicio posibilitate de efectuare a unui control jurisdicțional din oficiu al clauzelor abuzive, este contrară dispozițiilor menționate din [D]irectiva [93/13] și scopului acesteia?”
26.
Banco Santander, guvernul spaniol și Comisia Europeană au depus observații scrise.
27.
La 25 aprilie 2017, a avut loc o ședință la care au participat Banco Santander, guvernul spaniol și Comisia.
Analiză
Inadmisibilitatea vădită a celei de a doua, a celei de a patra și a celei de a cincea întrebări
28.
Astfel cum au arătat în esență părțile interesate care au depus observații scrise, întrebările adresate de instanța de trimitere sunt de două tipuri.
29.
Prima și a treia întrebare se referă la compatibilitatea regimului juridic al procedurii simplificate întemeiate pe articolul 250 alineatul 1 din LEC în vigoare în momentul faptelor în discuție în litigiul principal și la consecințele care trebuie deduse dintr‑o posibilă incompatibilitate a acestui regim cu Directiva 93/13, în special în ceea ce privește atribuțiile instanței naționale.
30.
În ceea ce privește cea de a doua, cea de a patra și cea de a cincea întrebare, acestea se referă la compatibilitatea articolului 129 din LH, în versiunea rezultată din Legea nr. 1/2013 și din dispozițiile sale de aplicare, cu dispozițiile Directivei 93/13.
31.
Or, acest din urmă regim juridic nu se aplică faptelor din cauza principală.
32.
Astfel, Legea nr. 1/2013 prevede, în cea de a cincea dispoziție tranzitorie, că modificările pe care le introduce se aplică vânzărilor extrajudiciare de bunuri ipotecate, inițiate după intrarea sa în vigoare (și anume 15 mai 2013), indiferent de data semnării actului de constituire a ipotecii. Întrucât procedura de executare extrajudiciară în discuție în litigiul principal s‑a încheiat anterior acestei date, respectiv 23 februarie 2012, această lege nu își găsește aplicarea ratione temporis în litigiul principal, astfel cum pare să indice, de altfel, instanța națională.
33.
Decurge de aici că a doua, a patra și a cincea întrebare preliminară trebuie declarate vădit inadmisibile întrucât nu privesc o interpretare a dreptului Uniunii care să răspundă unei nevoi obiective a deciziei pe care trebuie să o pronunțe instanța națională (
8
).
Examinarea pe fond a primei și a celei de a treia întrebări
34.
Prima și a treia întrebare preliminară, care sunt strâns legate, privesc întinderea competențelor instanței în temeiul efectivității Directivei 93/13 în cadrul unei proceduri de executare a unor drepturi reale imobiliare înscrise deja în registrul proprietăților.
35.
Trebuie să ne exprimăm de la bun început uimirea cu privire la formularea întrebărilor adresate – și, în consecință, cu privire la admisibilitatea formală a acestora – și cu privire la concluziile pe care instanța de trimitere pare să le deducă din jurisprudența referitoare la efectivitatea protecției care decurge din Directiva 93/13.
36.
Originalitatea prezentei cauze constă astfel în circumstanța potrivit căreia presupusa clauză abuzivă, și anume cea care permite să se utilizeze procedura extrajudiciară cu consecințele care decurg de aici, este tocmai cea care, după cum înțelegem situația de fapt, a permis în definitiv instanței de trimitere să fie sesizată efectiv cu litigiul principal, la câțiva ani de la închiderea acestei proceduri în cadrul procedurii simplificate prevăzute la articolul 41 din LH și vizate la articolul 250 alineatul 1 punctul 7 din LEC.
37.
Pe de altă parte, în ceea ce privește legătura existentă între procedura din litigiul principal și aplicarea Directivei 93/13, se observă că instanța națională este sesizată propriu‑zis, în cadrul acestei proceduri simplificate, cu privire la validitatea nu a unui contract de împrumut ipotecar, dat fiind că acesta din urmă și‑a epuizat toate efectele, ci doar cu privire la cea a unui titlu de proprietate înscris în registrul proprietăților. Din informațiile furnizate în observațiile scrise reiese că doar în urma unei cereri formulate în acest sens contractul în discuție a fost depus la dosar.
38.
Prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere pune astfel în discuție, într‑un mod cel puțin inedit, reglementarea națională aplicabilă procedurii prin care se urmărește exercitarea unui drept de proprietate înregistrat în mod legal.
39.
Astfel, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă legislația spaniolă în vigoare în momentul faptelor – și în special articolul 250 alineatul 1 punctul 7 din LEC și articolul 129 din LH –, care obligă instanța națională să pronunțe o decizie prin care se dispune predarea locuinței dobândite de instituția financiară în cadrul unei proceduri de executare extrajudiciară prevăzute la articolul 129 din LH, este sau nu este conformă cu articolul 3 alineatele (1) și (2), cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13. Aceasta arată că nici pe parcursul procedurii de executare ipotecară extrajudiciară, nici în timpul procedurii judiciare ulterioare prin care se urmărește să se acorde executantului posesia pașnică a bunului imobil nu ar fi existat posibilitatea exercitării unui control jurisdicțional al clauzelor abuzive și că nu ar fi fost prevăzut niciun demers de contestație la executare eficient și în timp util în favoarea consumatorului.
40.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, ea urmărește să stabilească consecințele unei eventuale constatări a incompatibilității reglementării naționale relevante. Aceasta ridică în special problema dacă instanța poate, în temeiul obligației sale de control al caracterului abuziv al clauzelor incluse în contractele de consum, să înlăture reglementarea națională în litigiu.
41.
Vom proceda, într‑o primă etapă, la o evocare sintetică a concluziilor jurisprudenței Curții în ceea ce privește întinderea competențelor conferite instanței și garanțiile care trebuie oferite consumatorilor în temeiul efectivității Directivei 93/13 în cadrul specific al procedurilor de executare ipotecară extrajudiciară. Vom explica, într‑o a doua etapă, motivele pentru care intervenția instanței în sensul avut în vedere de instanța națională în temeiul efectivității Directivei 93/13 nu ne pare în speță nici necesară, nici neapărat oportună.
Concluziile jurisprudenței cu privire la întinderea competențelor instanței și cu privire la garanțiile care trebuie oferite consumatorilor în cadrul procedurilor extrajudiciare de executare ipotecară
42.
Potrivit unei jurisprudenței consacrate (
9
), sistemul de protecție pus în aplicare prin Directiva 93/13 se bazează pe ideea că un consumator se găsește într‑o situație de inferioritate față de un profesionist în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl determină să adere la condițiile redactate în prealabil de profesionist, fără a putea exercita o influență asupra conținutului acestora.
43.
În primul rând, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede norma potrivit căreia clauzele abuzive utilizate în contracte nu creează obligații pentru consumator.
44.
Având în vedere situația de inferioritate în care se află consumatorul, articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată, dispoziție imperativă de ordine publică (
10
) prin care se urmărește restabilirea egalității dintre contractanți, a fost interpretat în sensul că permite – chiar obligă de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare – instanței naționale să analizeze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale incluse într‑un contract încheiat între un consumator și un profesionist (
11
).
45.
În ceea ce privește compatibilitatea cu Directiva 93/13 a unei legislații procedurale și în special a unei proceduri referitoare la realizarea garanțiilor sau la executarea de către notari a garanțiilor care însoțesc contractele de împrumut încheiate cu consumatorii (
12
), trebuie amintit că modalitățile mecanismelor naționale de executare silită și de intervenție a notarilor în cadrul acestora sunt reglementate de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității (
13
).
46.
În ceea ce privește principiul efectivității, singurul care a fost pus în discuție în mod real în speță (
14
), Curtea, chemată să se pronunțe în special cu privire la dispozițiile procedurale de executare ipotecară, a subliniat că, în lipsa unui control eficient al caracterului potențial abuziv al clauzelor contractului care constituie titlu executoriu, respectarea drepturilor conferite de Directiva 93/13 nu poate fi garantată (
15
).
47.
În ceea ce privește reglementările naționale de executare ipotecară extrajudiciară, Curtea a identificat anumite elemente care se pot dovedi necesare pentru garantarea protecției consumatorilor prevăzute de această directivă.
48.
Astfel, primo, a fost recunoscută posibilitatea oferită instanței naționale, sesizată în cursul unei proceduri extrajudiciare, de a suspenda executarea unei vânzări imobiliare în cazul unor dispoziții procedurale slovace. Cu toate acestea, dispozițiile Directivei 93/13 au fost interpretate în sensul că nu se opuneau unei reglementări naționale care permite recuperarea unei creanțe, întemeiată pe clauze contractuale eventual abuzive, prin executarea extrajudiciară a unei garanții care grevează bunul imobil dat în garanție de consumator, în măsura în care această reglementare nu face practic imposibilă sau excesiv de dificilă apărarea drepturilor conferite consumatorului de această directivă (
16
).
49.
Secundo, Curtea a considerat că, în măsura în care, pe de o parte, notarul era abilitat să aibă un rol de prevenire a caracterului abuziv al clauzelor acestui contract, iar acesta are de altfel în mod explicit rolul de a asigura prin recomandările sale egalitatea de tratament în toate procedurile care intră în atribuțiile sale pentru a atrage atenția consumatorilor asupra caracterului eventual abuziv al unei clauze și, pe de altă parte, consumatorul dispunea de posibilitatea de a contesta validitatea contractului a cărui executare s‑a solicitat, efectivitatea protecției prevăzute de directiva menționată este în principiu garantată (
17
).
50.
Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că, în ceea ce privește afirmația potrivit căreia ar fi posibil ca un notar să declanșeze procedura de executare silită a unui contract fără examinarea caracterului abuziv al clauzelor contractuale, jurisprudența referitoare la invocarea din oficiu a clauzelor abuzive se înscrie în cadrul specific al exercitării funcției jurisdicționale și, având în vedere diferențele fundamentale dintre aceasta și funcția notarială, nu poate fi transpusă la aceasta din urmă (
18
).
51.
În plus, principiul efectivității nu poate merge până la a impune unei instanțe naționale nu numai obligația de a compensa o omisiune cu caracter procedural a unui consumator care nu își cunoaște drepturile, ci și pe aceea de a suplini integral pasivitatea totală a consumatorului vizat care nu ar fi participat la nicio etapă a procedurii de executare judiciară (
19
).
52.
În definitiv, Curtea a considerat astfel că procedura de vânzare extrajudiciară a unui bun imobil, în pofida faptului că nu permite notarului să se pronunțe cu privire la eventuala existență a clauzei abuzive, nu aduce atingere efectivității Directivei 93/13, din moment ce consumatorul a beneficiat de posibilitatea de a sesiza o instanță și această instanță a avut posibilitatea să adopte măsuri provizorii pentru suspendarea eventualelor vânzări la licitație organizate de notar (
20
).
53.
În al doilea rând, în ceea ce privește articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, care impune statelor membre să pună în aplicare mijloace eficiente pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive, acesta nu impune modificarea în ansamblu a procedurilor instituite la nivel național. Trebuie să se asigure doar că dispozițiile naționale în cauză, analizate în contextul lor ținând seama de toate căile de atac existente, sunt de natură să garanteze că există mijloace adecvate și eficiente pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii și că asemenea clauze nu creează obligații pentru aceștia din urmă (
21
).
54.
Se impune constatarea că, în toate situațiile în care Curtea a decis să sancționeze o dispoziție națională în temeiul efectivității Directivei 93/13, instanța sesizată a avut întotdeauna posibilitatea efectivă de a invalida o clauză și astfel fie să o înlăture, fie chiar să pună în discuție o procedură de executare sau de transfer al unui bun care nu fusese încă finalizată. Astfel, ne aflam fie în contextul unei proceduri de fond de natură declarativă în cadrul căreia instanța sesizată putea fi chemată să ridice problema caracterului eventual abuziv al unei clauze incluse într‑un contract încheiat între un consumator și un profesionist, fie în contextul unei proceduri de executare silită care are drept temei un asemenea contract care poate conține o clauză abuzivă.
55.
Cu alte cuvinte, în cazul în care am ține seama de cauzele cu care a fost sesizată până acum Curtea, instanța sesizată ar solicita lămuriri în ceea ce privește întinderea protecției conferite în temeiul Directivei 93/13 în cadrul unei proceduri de executare în curs și ținând seama de prezența certă sau prezumată a unei clauze abuzive în contractul de credit ipotecar aflat la originea litigiului.
56.
Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Aziz (
22
), transmiterea proprietății asupra bunului imobil în cauză nu avusese loc încă, întrucât bunul, în pofida faptului că fusese scos la licitație, nu își găsise un cumpărător și domnul Aziz introdusese, cu puțin înaintea deciziei prin care s‑a dispus evacuarea sa, o cerere de pronunțare a unei hotărâri declarative în fața instanței naționale competente prin care a solicitat anularea clauzei din contractul de împrumut ipotecar.
57.
În lumina acestor concluzii, trebuie să se analizeze, având în vedere contextul legislativ în care se înscrie, procedura de recunoaștere drepturilor reale pusă în discuție în cauza principală.
Posibilitatea de a invoca din oficiu caracterul abuziv al clauzelor incluse într‑un contract nu se poate extinde la o procedură de recunoaștere a drepturilor reale separată de procedura de adjudecare a unui bun
58.
În speță, se impune constatarea că nu ne aflăm nici în cadrul unei proceduri de executare a unei somații de plată, nici în cadrul unei proceduri de executare silită care nu ar fi fost finalizată și în care pronunțarea cu privire la caracterul abuziv al clauzelor din contractul de ipotecă semnat anterior pare încă oportună.
59.
Procedura cu care este sesizată instanța de trimitere are ca obiect doar să asigure efectivitatea unui drept de proprietate înregistrat în mod legal. Astfel cum a precizat această instanță într‑un răspuns la o întrebare formulată de Curte, această procedură urmărește exclusiv să protejeze drepturi reale înscrise.
60.
În opinia noastră, trebuie să se distingă în mod clar procedura de vânzare extrajudiciară de procedura simplificată reglementată de articolul 41 din LH.
61.
Procedura de vânzare extrajudiciară, care, potrivit articolului 234 din RH, presupune un acord al părților în actul de constituire a ipotecii, are menirea să se obțină întocmirea unui act public care implică transferul de proprietate asupra bunului imobil în favoarea adjudecatarului, în special prin intermediul înscrierii în registrul proprietăților.
62.
Procedura simplificată de recunoaștere a drepturilor reale, în speță cea reglementată prin articolul 41 din LH, care este independentă de procedura vânzării extrajudiciare în fața notarului, urmărește, în schimb, să protejeze dreptul titularului unui drept real înscris în special – dar nu numai – în registrul proprietăților. Această procedură nu are legătură cu un eventual contract de consum cu privire la care instanța națională este chemată să se pronunțe, ci urmărește doar să verifice dacă există într‑adevăr un drept înscris pentru a‑i asigura efectivitatea.
63.
Desigur, în cauza principală, utilizarea unei proceduri simplificate decurge cu titlu incident din clauza 11 din contractul încheiat la 21 decembrie 2004 între doamna Sánchez López și Banco Santander, clauză care prevedea aplicarea procedurii extrajudiciare notariale în cazul executării unei ipoteci.
64.
Cu toate acestea, procedura reglementată de articolul 41 din LH, la care se referă prima și a treia întrebare preliminară, privește protecția drepturilor reale care decurg din vânzarea extrajudiciară, prin care proprietarul obține posesia efectivă a bunului imobil.
65.
Această din urmă procedură nu se întemeiază pe contractul de împrumut ipotecar în litigiu, ci pe titlul de proprietate înscris în registrul proprietăților. Astfel, la finalul procedurii de vânzare extrajudiciară, contractul de ipotecă se stinge, la fel și sarcina ipotecii.
66.
Astfel, în speță pare că procedura vânzării notariale și‑a produs toate efectele ca urmare a punerii în vânzare la licitație și a adjudecării bunului imobil.
67.
Cu alte cuvinte, procedura simplificată pusă în discuție în speță este, așadar, astfel cum a subliniat guvernul spaniol, independentă de vânzarea extrajudiciară sau de orice altă procedură de executare ipotecară.
68.
Or, ne pare destul de evident că nu se poate declara că Directiva 93/13 se aplică procedurii în litigiu, care urmărește constatarea unor drepturi reale în vederea opozabilității acestora, iar nu executarea unui contract încheiat între un consumator și un profesionist.
69.
În plus, Curtea a reamintit în mai multe rânduri că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale (
23
).
70.
Astfel cum a subliniat guvernul spaniol, rezultă că debitoarea avea ocazia, în cadrul procedurii extrajudiciare de transmitere a bunului ipotecat, de a formula contestație sau de a solicita suspendarea pentru motivul prezenței unei clauze abuzive în contractul de împrumut ipotecar, solicitând totodată adoptarea unor măsuri provizorii pentru a suspenda vânzarea bunului imobil al cărui proprietar era.
71.
În orice caz, este necesar să se constate că prezenta cauză se distinge de cele aduse până atunci la cunoștința Curții, întrucât, în speță, prezenta decizie de trimitere nu cuprinde niciun element de fapt care să permită să se stabilească că instanța de trimitere ar avea în vedere faptul că o clauză a contractului în litigiu, alta decât cea care se referă la procedura de executare extrajudiciară, ar putea prezenta un caracter abuziv în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13.
72.
Astfel, în cauza Aziz, cea de a doua întrebare preliminară privea în mod expres clauzele contractuale care se referă la declanșarea exigibilității anticipate și la cuantumul dobânzilor de întârziere (
24
). În cauza Finanmadrid EFC, decizia de trimitere preciza că existau îndoieli cu privire la eventualul caracter abuziv al anumitor clauze ale contractului în discuție (
25
).
73.
Deși este adevărat că instanța națională are obligația de a examina din oficiu natura abuzivă a tuturor clauzelor contractuale care intră în domeniul de aplicare al directivei menționate, chiar și în lipsa unei cereri exprese în acest sens, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop (
26
), trebuie să ne exprimăm totuși îndoielile cu privire la caracterul eventual abuziv al unei alte clauze a contractului în discuție în litigiul principal.
74.
Astfel, trebuie să reamintim că Directiva 93/13 urmărește să evite ca contractele încheiate între consumatori și profesioniști să conțină clauze abuzive (al patrulea considerent), să elimine eventual aceste clauze din contractele respective și, în sfârșit, să evite ca clauzele amintite să creeze obligații pentru consumator (al douăzeci și unulea considerent).
75.
Or, întrucât contractul, care nu face obiectul procedurii pendinte în fața instanței a quo și despre care se consideră că include presupusa clauză abuzivă și‑a epuizat toate efectele sale ca urmare a transmiterii definitive a bunului imobil în discuție în cauza principală, nu mai este oportun să se ridice în special problema necesității de a evita sau de a elimina introducerea unei asemenea clauze.
76.
Ținând seama de toate aceste considerații, apreciem că protecția conferită de Directiva 93/13 nu presupune ca instanța să aibă dreptul să se pronunțe asupra caracterului abuziv al unei clauze introduse într‑un contract de ipotecă în cadrul unei proceduri, independentă de procedura de executare ipotecară, prin care se urmărește să se asigure efectivitatea dreptului de proprietate asupra bunului imobil în cauză.
77.
O decizie contrară nu ar fi, în opinia noastră, nici neapărat oportună pentru consumatorul în cauză, nici de dorit din perspectiva respectării principiului securității juridice și a drepturilor de proprietate dobândite deja.
78.
În primul rând, o constatare a incompatibilității procedurii în discuție cu Directiva 93/13 nu pare să se justifice în mod necesar în raport cu protecția consumatorului în cauză, protecție care, reamintim, constituie în definitiv obiectivul primordial urmărit de Directiva 93/13.
79.
Deși decizia de trimitere se dovedește deosebit de lacunară în ceea ce privește situația pârâtei din litigiul principal, reiese din elementele de fapt aduse la cunoștința Curții de către Banco Santander și guvernul spaniol că, chiar dacă adjudecarea bunului imobil în cauză a fost transcrisă prin act notarial la 23 februarie 2012 și a fost înscrisă în registrul proprietăților la 12 aprilie 2012, doamna Sánchez López a solicitat Banco Santander să poată rămâne în locuința în discuție în temeiul convenției pentru crearea unui Fond social imobiliar instituite la nivel național la 17 ianuarie 2013. La 19 noiembrie 2015, doamna Sánchez López și Banco Santander au încheiat un contract supus acestei convenții, care permite în special doamnei Sánchez López să rămână în locuință în calitate de locatar care plătește o chirie de aproximativ 90 de euro. În aceste condiții, considerăm că aceasta nu și‑a exprimat intenția de a repune în discuție contractul de ipotecă pe care l‑a semnat anterior, chiar dacă, după toate probabilitățile, avea ocazia să o facă. De asemenea, nimic nu permite să se concluzioneze că consumatorul vizat a urmărit să conteste caracterul definitiv al transmiterii proprietății asupra bunului pe care îl ocupă, transmitere care rezultă din adjudecarea survenită la 15 decembrie 2011 și care a fost înscrisă în registrul proprietăților la 12 aprilie 2012.
80.
Cu alte cuvinte, nu este cert că punerea în discuție a acestei proceduri ar putea genera un „beneficiu” pentru consumatorul în cauză. Întrucât clauza declarată abuzivă nu creează obligații pentru consumator, executarea extrajudiciară a ipotecii ar putea fi invalidată, iar consumatorul care nu plătește ar fi legat din nou de contractul de credit ipotecar. Astfel, din moment ce nu se poate identifica o altă clauză a contractului eventual abuzivă, cadrul contractual original ar fi din nou în vigoare în speță, fără o modificare a clauzelor referitoare la rambursare. Or, trebuie să reamintim că dreptul la o protecție efectivă a consumatorului include posibilitatea de a renunța la valorificarea drepturilor sale (
27
).
81.
În plus, nu este exclus ca invalidarea contractului de ipotecă avut în vedere în speță să aibă drept consecință că respectivul consumator este pus într‑o situație și mai puțin favorabilă, întrucât ar conduce la anularea adjudecării bunului imobil și astfel la repunerea în discuție a contractului de închiriere a unei locuințe sociale încheiat ulterior între Banco Santander și doamna Sánchez López.
82.
În al doilea rând, a permite instanței să invoce din oficiu eventualul caracter abuziv al clauzelor incluse în contractul de ipotecă încheiat anterior și care și‑a epuizat toate efectele – bunul ipotecat a făcut obiectul unui transfer definitiv – ar însemna repunerea în discuție, în temeiul efectivității Directivei 93/13, a unui drept de proprietate real care nu își găsește temeiul într‑un contract încheiat cu consumatorii, ci în recunoașterea extrajudiciară a unui titlu.
83.
În speță, este de remarcat că dreptul real pus în discuție a făcut obiectul unei înscrieri în registrul proprietăților cu aproximativ patru ani înaintea deciziei de trimitere preliminară din prezenta cauză. Deși în cauza principală rezultă că Banco Santander este titularul acestui drept, ar fi putut fi vorba despre orice altă entitate care a devenit dobânditor al acestui bun după înscrierea sa în registru.
84.
În consecință, rezultă că este contrar principiului securității juridice și al proprietății să se pună în discuție, în temeiul efectivității Directivei 93/13, proprietăți dobândite, chiar dacă nu mai este vorba despre sancționarea existenței unei clauze abuzive incluse într‑un contract care creează obligații încheiat între un profesionist și un consumator și care ar continua să producă efecte.
Concluzie
85.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor de mai sus, se propune să se răspundă la întrebările adresate de Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Tribunalul de Primă Instanță din Jerez de la Frontera, Spania) după cum urmează:
„Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii nu se aplică unei proceduri precum cea prevăzută la articolul 41 din Ley Hipotecaria (Legea privind contractul de ipotecă) și la articolul 250 alineatul 1 din Ley de Enjuiciamiento Civil (Legea nr. 1/2000 privind Codul de procedură civilă) din 7 ianuarie 2000, în măsura în care această procedură nu are ca obiect aprecierea și/sau executarea unui contract încheiat între un profesionist și un consumator, ci urmărește doar să asigure efectivitatea unui drept de proprietate dobândit legal și înscris în registrul proprietăților.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
(
3
)	A se vedea în special Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), Hotărârea din 30 aprilie 2014, Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279), Hotărârea din 17 iulie 2014, Sánchez Morcillo și Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099), Hotărârea din 21 ianuarie 2015, Unicaja Banco și Caixabank (C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 și C‑487/13, EU:C:2015:21), Ordonanța din 16 iulie 2015, Sánchez Morcillo și Abril García (C‑539/14, EU:C:2015:508), Hotărârea din 29 octombrie 2015, BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731), precum și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60).
(
4
)	BOE nr. 7 din 8 ianuarie 2000, paginile 575-728, denumită în continuare „LEC”.
(
5
)	BOE nr. 58 din 27 februarie 1946.
(
6
)	Reglamento hipotecario (Regulamentul privind contractul de ipotecă) (BOE nr. 106, din 16 aprilie 1947).
(
7
)	BOE nr. 116, din 15 mai 2013, p. 36373, denumită în continuare „Legea 1/2013”.
(
8
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
9
)	A se vedea în special Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 48 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 39).
(
10
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctul 36), precum și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
11
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 46 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo și alții (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 58).
(
12
)	A se vedea în special Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 49), și Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 48).
(
13
)	A se vedea în special Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 50 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 49).
(
14
)	Nu dispunem în speță de niciun element de natură să ridice îndoieli în ceea ce privește conformitatea reglementării în discuție în litigiul principal cu principiul echivalenței.
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 59), și Hotărârea din 18 februarie 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, punctul 46).
(
16
)	A se vedea în special Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctele 60 și 68).
(
17
)	A se vedea în special Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctele 57 și 60).
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 47).
(
19
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 47), și Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 56).
(
20
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctele 59-61).
(
21
)	A se vedea în special Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 52).
(
22
)	Hotărârea din 14 martie 2013 (C‑415/11, EU:C:2013:164, punctele 26 și 27).
(
23
)	Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punctul 49 și jurisprudența citată).
(
24
)	Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 65 și următoarele).
(
25
)	Hotărârea din 18 februarie 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, punctul 22).
(
26
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punctul 32).
(
27
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 35), precum și Hotărârea din 14 aprilie 2016, Sales Sinués și Drame Ba (C‑381/14 și C‑385/14, EU:C:2016:252, punctul 25).