62009CC0503_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Cuprins
I –	Cadrul juridic
A –	Reglementarea Uniunii
B –	Reglementarea națională
II –	Situația de fapt din acțiunea principală
III –	Întrebările preliminare
IV –	Cu privire la analiza structurii și conținutului specific al întrebărilor adresate de instanța de trimitere
A –	Prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap
B –	Cele trei condiții de reședință și de prezență
V –	Reședința, considerată de dreptul Uniunii o condiție a priori suspectă pentru acordarea de prestații sociale
A –	Prestațiile de invaliditate
B –	Prestațiile de boală
VI –	Condiția de reședință consolidată ca o condiție „constitutivă” a unei legături de afiliere în conformitate cu cerințele dreptului Uniunii
A –	Analiza posibilităților teoretice
B –	Analiza condițiilor de admisibilitate
VII –	Concluzie
1. Prezenta cauză oferă Curții ocazia de a examina problema dacă, expus într‑o formă extrem de simplă, Regulamentul (CEE) nr. 1408/71(2) permite legiuitorului unui stat membru să condiționeze beneficiul unei prestații sociale de reședința și de prezența solicitantului pe teritoriul statului membru respectiv la data introducerii cererii și de reședința anterioară a solicitantului pe teritoriul menționat pentru o perioadă determinată, dat fiind că configurarea acestei prestații este cu totul specială. În acest caz, prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap în cauză în acțiunea principală este definită de reglementarea națională ca o derogare de la regimul prestațiilor de incapacitate de drept comun. Condiția de reședință astfel consolidată de o condiție de prezență căreia i se subordonează beneficiul acestei prestații sociale s‑ar putea substitui, pur și simplu, condiției de contribuție la regimul general de securitate socială la care este supusă, de altfel, prestația de drept comun. Prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap se prezintă, astfel, ca o prestație necontributivă din punct de vedere material, supusă unei condiții „constitutive” de reședință și de prezență, care derogă de la condițiile de drept comun ale unei prestații având toate caracteristicile unei prestații de tip contributiv.
2. Ne propunem să abordăm această situație oarecum paradoxală pe baza unui raționament în două etape. În primul rând, vom căuta să supunem această condiție de reședință consolidată de condiția de prezență unei analize „obișnuite”, examinând compatibilitatea acesteia cu dispozițiile relevante din Regulamentul nr. 1408/71. Este o astfel de condiție admisibilă în temeiul principiului renunțării la clauzele de reședință, instituit prin articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71, și al principiului „exportabilității” anumitor prestații sociale, astfel cum rezultă din jurisprudența Curții? În al doilea rând, vom încerca să oferim Curții spre lectură jurisprudența „ajustată” specificității condiției de reședință și de prezență și particularității situației în cauză în acțiunea principală.
I – Cadrul juridic
A – Reglementarea Uniunii
3. Articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 definește domeniul de aplicare material al acestuia după cum urmează:
„(1) 	Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la următoarele domenii de securitate socială:
(a) prestații de boală și de maternitate;
(b) prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau ameliorării capacității de a realiza un venit;
[…]
(2) Prezentul regulament se aplică tuturor regimurilor generale și speciale de securitate socială, contributive sau necontributive, precum și regimurilor privind obligațiile angajatorului sau armatorului în ceea ce privește prestațiile prevăzute la alineatul (1).
(2a) 	Prezentul articol se aplică prestațiilor speciale în numerar cu caracter necontributiv, acordate conform unei legislații care, prin domeniul de aplicare personal, obiectivele și/sau condițiile de eligibilitate, posedă atât caracteristicile legislației în domeniul securității sociale la care se face referire la alineatul (1), cât și pe cele de asistență socială.
Se înțelege prin «prestații speciale în numerar cu caracter necontributiv» prestațiile:
(a) care sunt destinate:
(i) acoperirii, cu titlu suplimentar, subsidiar sau de înlocuire, a riscurilor corespunzătoare sectoarelor securității sociale menționate la alineatul (1) și asigurării, celor interesați, a unui venit minim de subzistență luându‑se în considerare mediul economic și social din statul membru respectiv
sau
(ii) numai asigurării protecției specifice persoanelor cu handicap, fiind strâns legate de mediul social al acestor persoane în statul membru respectiv,
și
(b) care sunt finanțate exclusiv din contribuții fiscale obligatorii destinate acoperirii cheltuielilor publice generale și ale căror condiții de atribuire și modalități de calcul nu depind de nicio contribuție din partea beneficiarilor. Cu toate acestea, prestațiile acordate pentru a suplimenta o prestație contributivă nu se consideră, din acest motiv, prestații contributive;
și
(c) care sunt enumerate la anexa IIa.”
4. Articolul 5 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că statele membre specifică prestațiile speciale necontributive menționate la articolul 4 alineatul (2a) din regulamentul citat anterior.
5. Articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71 stabilește principiul renunțării la clauzele de rezidență, printre altele, în cazul prestațiilor de invaliditate. Alineatul (1) al acestuia prevede:
„Dacă prezentul regulament nu prevede altceva, prestațiile de invaliditate, de limită de vârstă sau de urmaș, în numerar, indemnizațiile pentru accidente de muncă sau boli profesionale și ajutoarele de deces obținute în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre nu sunt supuse niciunei reduceri, modificări, suspendări, retrageri sau confiscări pe motiv că beneficiarul are reședința pe teritoriul altui stat membru decât cel în care se află instituția debitoare.”
6. Capitolul I din titlul III din Regulamentul nr. 1408/71 conține dispoziții speciale privind prestațiile de boală și de maternitate, printre care articolul 19, care prevede:
„(1) Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă, care are reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent, și care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului competent pentru a avea dreptul la prestații, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18, beneficiază, în statul de reședință, de:
a) prestații în natură acordate în numele instituției competente de instituția de la locul de reședință în conformitate cu dispozițiile legislației pe care aceasta o aplică, ca și cum ar fi asigurat la aceasta;
b) prestații în numerar acordate de instituția competentă în conformitate cu dispozițiile legislației pe care aceasta o aplică. Cu toate acestea, prin acord între instituția competentă și instituția de la locul de reședință, astfel de prestații pot fi acordate de această din urmă instituție, pe seama celei dintâi, în conformitate cu dispozițiile legislației statului competent.
(2) Dispozițiile alineatului (1) se aplică prin analogie membrilor de familie care au reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent, în măsura în care nu au dreptul la astfel de prestații în temeiul legislației statului pe al cărui teritoriu au reședința.
În cazul în care membrii de familie au reședința pe teritoriul unui stat membru, în temeiul legislației conform căreia dreptul la prestații în natură nu este supus condiției privind asigurarea sau activitatea, prestațiile în natură de care aceștia beneficiază se consideră ca fiind acordate pe seama instituției la care lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă este asigurat, cu excepția cazului în care soțul sau persoana căreia îi sunt încredințați copiii desfășoară o activitate profesională sau comercială pe teritoriul respectivului stat membru.”
7. Articolul 28 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede următoarele:
„(1) Titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al pensiilor sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislației a două sau mai multe state membre și care nu are dreptul la prestații în temeiul legislației statului membru pe al cărui teritoriu are reședința beneficiază cu toate acestea de astfel de prestații pentru el însuși și pentru membrii de familie ai acestuia, în măsura în care ar avea dreptul la acestea, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18 și ale anexei VI, în temeiul legislației statului membru sau cel puțin a unuia dintre statele membre competente în privința pensiilor în cazul în care are reședința pe teritoriul unui astfel de stat. Prestațiile sunt acordate în următoarele condiții:
(a) prestațiile în natură se acordă pe seama instituției menționate la alineatul (2) de instituția de la locul de reședință ca și când persoana respectivă ar fi titularul unei pensii sau indemnizații în temeiul legislației statului pe al cărui teritoriu aceasta are reședința și ar avea dreptul la astfel de prestații;
b) prestațiile în numerar se acordă, dacă este cazul, de instituția competentă stabilită în funcție de regulile de la alineatul (2), în conformitate cu legislația pe care aceasta o aplică. Cu toate acestea, prin acord între instituția competentă și instituția de la locul de reședință, astfel de prestații pot fi acordate de cea din urmă instituție pe seama celei dintâi, în conformitate cu legislația statului competent.”
B – Reglementarea națională
8. Legea din 1992 privind contribuțiile și prestațiile de securitate socială (Social Security Contributions and Benefits Act 1992(3) ) stabilește o prestație de incapacitate („incapacity benefit”) care asigură un venit de înlocuire persoanelor care nu au împlinit încă vârsta legală de pensionare și care se află în incapacitate de muncă din cauza unei boli sau a unui handicap. Definită ca o prestație socială de tip contributiv la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din SSCBA, această prestație pentru incapacitate este acordată în temeiul articolului 163 din Legea din 1992 privind administrarea securității sociale (Social Security Administration Act) de către Fondul Național de Asigurare [National Insurance Fund, articolul 1 alineatul (1) din SSCBA], al cărui buget este finanțat prin contribuții plătite de persoanele cu venituri, de angajatori și de alte persoane.
9. Prestația de incapacitate include o prestație pe termen scurt, prevăzută la articolul 30A alineatul (4) din SSCBA, care poate fi plătită pe o perioadă maximă de 364 de zile, și o prestație pe termen lung, prevăzută la articolul 30A alineatul (5) din SSCBA.
10. Prestația de incapacitate pe termen scurt este plătită în cuantum redus în timpul primelor 196 de zile, apoi în cuantum superior, însă inferior cuantumului prestației de incapacitate pe termen lung. Beneficiul prestației de incapacitate pe termen scurt este exclus, în conformitate cu anexa 12 alineatul (1) din SSCBA, în situația în care solicitantul primește o indemnizație legală de boală („statutory sick pay”), care poate fi plătită pentru o perioadă de maximum 28 de săptămâni (196 de zile). Valoarea prestației de incapacitate poate fi redusă cu valoarea prestațiilor de pensie la care solicitantul are dreptul.
11. Dreptul la prestația de incapacitate pe termen scurt depinde în primul rând de situația contribuțiilor solicitantului.
12. Solicitanții care nu îndeplinesc condițiile de contribuție, dar sunt în incapacitate de muncă, au dreptul la un venit suplimentar, sub forma unei prestații în funcție de resurse.
13. Pe de altă parte, reiese atât din decizia de trimitere, cât și din observațiile prezentate că, în virtutea articolului 30A alineatul (1) din SSCBA, persoanele aflate în incapacitate de muncă, dar care nu îndeplinesc condițiile de cotizare, în special din cauza faptului că, suferind de un handicap înainte de împlinirea vârstei legale de încadrare în muncă (16 ani), s‑au aflat în imposibilitatea de a‑și achita în cadrul regimului de asigurări sociale contribuțiile care le‑ar da dreptul la prestația de incapacitate pe termen scurt, au totuși dreptul la aceasta din urmă, fără a fi necesară furnizarea unei situații a contribuțiilor, cu condiția îndeplinirii cerințelor stipulate la alineatul (2A) al articolului 30A din SSCBA, intrat în vigoare la d ata de 6 aprilie 2001(4) .
14. Articolul 30A alineatul (1) din SSCBA prevede:
„În aplicarea următoarelor dispoziții ale acestui articol, o persoană care:
a) fie îndeplinește una dintre condițiile prevăzute la alineatul (2) de mai jos, fie, în cazul în care nu îndeplinește niciuna dintre aceste condiții,
b) îndeplinește toate condițiile enumerate la alineatul (2A) de mai jos
este îndreptățită să primească o prestație de incapacitate pe termen scurt pentru fiecare zi în care s‑a aflat în incapacitate de muncă […] inclusă într‑o perioadă de incapacitate de muncă.”
15. Articolul 30A alineatul (2A) din SSCBA prevede:
„(2A) Condițiile menționate la alineatul (1) litera b) de mai sus sunt următoarele:
a) [solicitantul] are cel puțin 16 ani la data respectivă;
b) nu a împlinit vârsta de 20 de ani sau, în anumite cazuri, de 25 de ani la o dată care face parte din perioada de incapacitate de muncă;
c) acesta s‑a aflat în incapacitate de muncă pe o perioadă de 196 zile consecutive imediat precedente datei respective sau la o dată anterioară în perioada de incapacitate de muncă, dată la care era în vârstă de cel puțin 16 ani;
d) îndeplinește la data respectivă condițiile stabilite în materie de reședință în Marea Britanie sau de prezență în această țară și
e) nu este o persoană care, la data respectivă, urmează cursurile unei instituții de învățământ la zi.”
16. Prestația de incapacitate alocată în aceste condiții, care înlocuiește indemnizația pentru handicap grav, este astfel prezentată ca „prestație de incapacitate pentru tinerii cu handicap”.
17. Beneficiarul prestației de incapacitate pe termen scurt are dreptul, potrivit articolului 30A alineatul (5) din SSCBA, de a beneficia de prestația de incapacitate pe termen lung în cazul în care boala sau handicapul persistă. Această din urmă dispoziție prevede următoarele:
„În cazul în care, în conformitate cu [articolul 30A alineatul (4) din SSCBA], dreptul beneficiarului la o prestație de incapacitate pe termen scurt se încheie, acesta dobândește dreptul la o prestație de invaliditate pe termen lung pentru fiecare zi ulterioară inclusă în aceeași perioadă de incapacitate și în care acesta nu a împlinit vârsta legală de pensionare.”
18. Condiția de reședință sau de prezență prevăzută la articolul 30A alineatul (2A) litera d) din SSCBA este definită la alineatul (1) al articolului 16 din Regulamentul privind securitatea socială (prestație de incapacitate) din 1994 [Social Security (Incapacity Benefit) Regulations 1994(5) ], care prevede:
„16. Condiții referitoare la reședință sau la prezență
(1) Condițiile impuse în sensul articolului 30A alineatul (2A) litera d) [din SSCBA] în ceea ce privește reședința sau prezența în Marea Britanie sunt, pentru fiecare persoană, la data respectivă, cele aplicabile la data la care:
a) aceasta are reședința obișnuită în Marea Britanie;
b) aceasta nu este o persoană supusă controlului imigrației, în sensul articolului 115 alineatul (9) din Legea din 1999 referitoare la imigrație și la azil [Immigration and Asylum Act 1999] […];
c) aceasta se află în Marea Britanie și
d) aceasta s‑a aflat în Marea Britanie pentru o perioadă sau perioade cu o durată totală de cel puțin 26 de săptămâni în timpul celor 52 săptămâni care precedă imediat data respectivă.”
II – Situația de fapt din acțiunea principală
19. Lucy Stewart, reclamanta din cauza principală, cetățean britanic, născută la data de 20 noiembrie 1989, locuiește în Spania împreună cu părinții săi din luna august 2000. Diagnosticată cu sindromul Down, aceasta nu a lucrat niciodată și este cert că, după toate probabilitățile, nu va exercita niciodată o activitate profesională, cel puțin nu una normală.
20. Reclamanta din acțiunea principală beneficiază de o indemnizație de subzistență pentru persoanele cu handicap („disability living allowance”(6) ) de la data introducerii acesteia, în aprilie 1992. Din decizia de trimitere rezultă că aceasta a primit probabil, anterior, o indemnizație de îngrijire acordată unei terțe persoane. Aceste indemnizații i‑au fost plătite în Spania în temeiul articolului 95b din Regulamentul nr. 1408/71. Potrivit informațiilor furnizate de către instanța de trimitere, indemnizația de subzistență pentru persoanele cu handicap poate fi acordată pentru o perioadă nedeterminată, cu alte cuvinte atât timp cât circumstanțele care au determinat acest drept rămân neschimbate.
21. Mama reclamantei din acțiunea principală primește pensie pentru limită de vârstă din data de 25 iulie 2005, beneficiind anterior de o prestație de incapacitate.
22. Tatăl reclamantei din acțiunea principală, care și‑a desfășurat ultima activitate profesională în Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord pe parcursul anului fiscal 2000/2001, primește o pensie ocupațională și, începând din octombrie 2009, o pensie pentru limită de vârstă din partea acestui stat membru.
23. La 31 octombrie 2005, reclamanta din acțiunea principală, reprezentată de mama sa, a depus o cerere de acordare, de la împlinirea vârstei de 16 ani, a prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap prevăzută la articolul 30A alineatul (2A) din SSCBA.
24. La 24 noiembrie 2005, Secretary of State for Work and Pensions, pârâtul din acțiunea principală, a respins această cerere pentru motivul că reclamanta din acțiunea principală „nu se [afla] în Marea Britanie”.
25. Nu se contestă faptul că reclamanta din acțiunea principală nu îndeplinea nici condiția de reședință, nici condiția de prezență ori condiția de prezență anterioară, prevăzute la articolul 16 alineatul (1) literele (a), (c) și, respectiv, (d) din SSIBR.
26. Sesizat cu acțiunea depusă de reclamanta din acțiunea principală, reprezentată tot prin mama sa, Secretary of State for Work and Pensions și‑a revizuit și a confirmat decizia din 24 noiembrie 2005. Subliniind că reclamanta din acțiunea principală a trăit în Spania pe parcursul celor cinci ani care precedă cererea, Secretary of State for Work and Pensions a arătat că aceasta nu îndeplinea condiția de a fi fost prezentă în Marea Britanie în prima zi din care intenționa să beneficieze de prestația de incapacitate. Acesta a adăugat că legislația Uniunii nu îi poate permite să îndeplinească această condiție.
III – Întrebările preliminare
27. În aceste condiții, sesizat prin apelul introdus împotriva acestei ultime decizii, Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) a decis la 16 noiembrie 2009 să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) O prestație care prezintă caracteristicile unei prestații de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap reprezintă o prestație de boală sau o prestație de invaliditate, în sensul Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității (denumit în continuare «Regulamentul nr. 1408/71»)?
2) Dacă răspunsul la prima întrebare este că o astfel de prestație trebuie considerată o prestație de boală:
(a) o persoană, precum mama reclamantei, care a încetat definitiv orice activitate salariată sau independentă prin pensionare, reprezintă totuși un «lucrător salariat» în sensul articolului 19 în temeiul activității sale salariate sau independente anterioare ori articolele 27-34 (titularii pensiilor sau indemnizațiilor) cuprind normele aplicabile?
(b) o persoană, precum tatăl reclamantei, care nu a exercitat din anul 2001 nicio activitate salariată sau independentă, reprezintă totuși un «lucrător salariat» în sensul articolului 19 în temeiul activității sale salariate sau independente anterioare?
(c) un solicitant trebuie considerat «titular» în sensul articolului 28 în temeiul acordării unei prestații dobândite conform articolului 95b din Regulamentul nr. 1408/71, în pofida faptului că (i) solicitantul în cauză nu a fost niciodată un lucrător salariat în sensul articolului 1 litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, (ii) nu a împlinit vârsta legală de pensionare și (iii) intră în domeniul de aplicare personal al Regulamentului nr. 1408/71 numai ca membru de familie?
(d) în cazul în care un titular intră în domeniul de aplicare al articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, un membru al familiei acestui titular care a locuit întotdeauna cu titularul și în același stat cu acesta poate pretinde, în conformitate cu articolul 28 alineatul (1) coroborat cu articolul 29, plata unei prestații de boală în numerar de la instituția competentă determinată la articolul 28 alineatul (2), atunci când această prestație este (eventual) datorată membrului familiei (iar nu titularului)?
(e) dacă este cazul [în funcție de răspunsurile la întrebările (a)-(d) de mai sus], aplicarea unei condiții de reglementare națională în materie de securitate socială, care limitează dobândirea inițială a dreptului la o prestație de boală la persoanele care au încheiat o perioadă impusă de reședință anterioară pe teritoriul statului membru competent în cadrul unei perioade anterioare definite, este compatibilă cu dispozițiile articolului 19 și/sau ale articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71?
3) Dacă răspunsul la prima întrebare este în sensul că o astfel de prestație trebuie considerată prestație de invaliditate, modul de redactare a articolului 10 din Regulamentul nr. 1408/71, care se referă la prestații «obținute în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre», înseamnă că statele membre rămân îndreptățite conform Regulamentului nr. 1408/71 să stabilească condiții de dobândire inițială pentru astfel de prestații de invaliditate care se bazează pe reședința în statul membru sau pe dovedirea perioadelor impuse de prezență anterioară în statul membru, astfel încât un solicitant să nu poată pretinde mai întâi îndreptățirea la o astfel de prestație dintr‑un alt stat membru?”(7) .
IV – Cu privire la analiza structurii și conținutului specific al întrebărilor adresate de instanța de trimitere
28. Particularitatea acestei cauze constă în faptul că, în răspunsul nostru, se impune în mod obligatoriu abordarea atât a structurii, cât și a relevanței diferitelor întrebări adresate, care vor fi supuse unui proces de simplificare. Pur și simplu spus, vom încerca să arătăm în ce mod distincția dintre prestația de boală și prestația de invaliditate, ce face obiectul primei întrebări și structurează restul întrebărilor, este practic lipsită de importanță; vom încerca să demonstrăm cât este de dificilă analiza autonomă a condiției de reședință și a condiției de prezență; în cele din urmă, ne vom ocupa să demonstrăm că problema majoră ridicată de această cauză este aceea a „reședinței obișnuite” și că numai în acest context va fi într‑adevăr posibil să ne aplecăm, la momentul potrivit, asupra statutului reclamantei, asupra calității sale de membru al familiei unei persoane titulare a unei pensii în sensul Regulamentului nr. 1408/71. Problema este că această „reconstrucție” a întrebărilor adresate de către instanța de trimitere nu poate fi pur și simplu înfăptuită chiar la începutul răspunsului pe care ne propunem să îl formulăm, aceasta poate numai reieși din raționamentul care urmează. În acest scop, trebuie să prezentăm în prealabil singularitatea a ceea ce este numit aici „prestație de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap”.
A – Prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap
29. Singularitatea prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, introdusă în 2001(8), constă în faptul că aceasta reprezintă o prestație materială cu caracter necontributiv(9) înscrisă în cadrul unui dispozitiv mai general, prestația de incapacitate de drept comun, având toate caracteristicile unei prestații de tip contributiv.
30. Prestația de incapacitate de drept comun este, de fapt, acordată în principal în raport cu contribuțiile la regimul general de securitate socială, în vreme ce prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap se acordă, fără a aduce atingere acestei condiții, independent de orice contribuție, dar sub rezerva îndeplinirii de către solicitant a trei condiții(10) de reședință și de prezență pe teritoriul statului membru.
31. În fapt, aceasta poate fi acordată, cu titlu personal, ca venit de înlocuire, oricărei persoane care, împlinind vârsta legală de încadrare în muncă, se află în imposibilitatea de a lucra din cauza unei boli sau a unui handicap și nu este eligibilă pentru a beneficia de prestația de incapacitate de drept comun pentru motivul lipsei contribuțiilor anterioare. Astfel se prezintă situația reclamantei din acțiunea principală, o tânără cu handicap care nu a lucrat niciodată și care a solicitat acordarea prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap începând din ziua în care a împlinit vârsta de 16 ani.
B – Cele trei condiții de reședință și de prezență
32. Mai precis, beneficiul prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap este supus unei triple condiții pentru solicitant, de a avea reședința în mod obișnuit pe teritoriul statului membru (condiție de reședință obișnuită), de a se afla la data cererii pe teritoriul menționat anterior (condiție de prezență actuală) și de a se fi aflat pe acest teritoriu cel puțin 26 de săptămâni în timpul celor 52 de săptămâni care precedă data cererii (condiție de prezență anterioară). Prin urmare, este vorba despre o condiție de reședință obișnuită într‑un fel „consolidată” de o dublă condiție de prezență.
33. Trebuie remarcat în această privință și după cum subliniază instanța de trimitere că, dacă cererea reclamantei din acțiunea principală a fost respinsă pentru motivul neîndeplinirii condiției de prezență pe teritoriul statului membru la data cererii, aceasta ar fi putut fi la fel de bine respinsă pe motivul neîndeplinirii condiției de reședință sau a condiției de prezență anterioară. Pe de altă parte, se pare că din a doua întrebare litera (e), care face referire numai la condiția de prezență anterioară, și din a treia întrebare, care face referire atât la condiția de reședință, cât și la condiția de prezență anterioară, reiese faptul că instanța de trimitere consideră că aceste condiții sunt „autonome”, că se manifestă în mod autonom și că, prin urmare, ar trebui interpretate în mod autonom.
34. Or, trebuie insistat asupra faptului că cele două condiții de prezență nu au sens, în plan sistemic, decât în legătură cu condiția de reședință. În fapt, pare imposibil de conceput ca legiuitorul național să fi putut lua în considerare posibilitatea de a acorda prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap exclusiv pe baza prezenței anterioare și/sau a prezenței actuale a solicitantului, adică în situația în care solicitantul, neavând o reședință obișnuită pe teritoriul statului membru, îndeplinește celelalte două condiții. Acest lucru înseamnă că, dacă se poate argumenta cu privire la compatibilitatea condiției de prezență anterioară cu dreptul Uniunii, excluzând în mod constant că această condiție de reședință obișnuită nu este, în niciun caz, compatibilă, este clar că, în cadrul structurii prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, condiția de prezență anterioară nu are nicio șansă de existență autonomă.
35. În concluzie, în ceea ce privește compatibilitatea condițiilor respective supuse analizei Curții, și anume condiția de reședință obișnuită într‑un caz și condițiile de reședință obișnuită și de prezență anterioară în celălalt caz, distincția făcută de către instanța de trimitere între prestațiile de boală și prestațiile de invaliditate nu implică nicio consecință, cel puțin în cazul în care condiția de reședință obișnuită se dovedește a fi abuzivă atât într‑un caz, cât și în celălalt, ceea ce vom susține inițial.
V – Reședința, considerată de dreptul Uniunii o condiție a priori
suspectă pentru acordarea de prestații sociale
36. Condițiile de reședință sunt, în principiu, „suspecte” în legislația Uniunii. În general, acestea sunt considerate incompatibile cu dispozițiile Regulamentului nr. 1408/71 aplicabile atât prestațiilor de boală, cât și prestațiilor de invaliditate, în consecință, în orice situație în care intervin cu titlu „adițional”, cu alte cuvinte vin în completarea condițiilor de acordare a drepturilor pe care statele membre sunt îndreptățite să le impună. Vom încerca mai întâi, conform celor aduse deja la cunoștință, să prezentăm dreptul aplicabil ca și cum am avea de‑a face cu o clauză de reședință obișnuită.
A – Prestațiile de invaliditate
37. Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, care stabilește principiul renunțării la clauzele de rezidență(11) și garantează „exportabilitatea”, printre altele, a prestațiilor de invaliditate, își propune să promoveze, în conformitate cu articolul 42 CE, libera circulație a lucrătorilor, protejând persoanele interesate împotriva prejudiciilor care ar putea rezulta din transferul reședinței acestora dintr‑un stat membru în altul(12) .
38. Această prevedere implică nu numai faptul că persoanele interesate își păstrează dreptul de a beneficia de pensiile, indemnizațiile și alocațiile dobândite în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre, chiar și după ce și‑au stabilit reședința în alt stat membru, ci, în egală măsură, ceea ce este deosebit de important în această speță, și faptul că dobândirea unui astfel de drept nu le poate fi refuzată pentru unicul motiv că aceștia nu au reședința pe teritoriul statului în care se află instituția responsabilă pentru plată(13) . Așa cum a subliniat avocatul general Darmon în Concluziile prezentate în cauza Stanton Newton(14), citată anterior, în cazul în care o astfel de distincție ar fi admisă, eludarea interdicției stabilite la articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71 s‑ar face foarte simplu: „ar fi suficient ca legiuitorul să claseze condițiile de reședință în rândul condițiilor de atribuire pentru a le permite eludarea acestei interdicții”.
B – Prestațiile de boală
39. Articolul 19 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71 prevede, la rândul său, că lucrătorul salariat sau care desfășoară o activitate independentă și care are reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent, beneficiază în statul membru de reședință de prestații în numerar acordate în statul membru competent dacă îndeplinește toate celelalte condiții impuse de legislația acestui din urmă stat pentru a avea dreptul la prestațiile menționate anterior.
40. Această dispoziție se opune de asemenea oricărei dispoziții a unui stat membru care subordonează plata prestațiilor de boală condiției de reședință(15) .
41. În mod similar, un membru al familiei unui lucrător are, în temeiul articolului 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71, dreptul de a solicita statului membru în care este angajat lucrătorul în cauză plata prestațiilor de boală într‑un alt stat membru în care își are reședința dacă îndeplinește toate condițiile de acordare corespunzătoare și în măsura în care nu are dreptul la o prestație similară în temeiul legislației statului pe al cărui teritoriu își are reședința(16) .
42. Curtea a menționat în Hotărârea Hosse, citată anterior, că articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 prevedea în special ca acordarea prestațiilor de boală să nu fie condiționată de reședința membrilor de familie ai lucrătorului în statul membru competent, cu scopul de a nu îl descuraja pe lucrătorul comunitar să își exercite dreptul la libera circulație. Potrivit Curții, ar fi „contrar articolului 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 a priva fiica unui lucrător de beneficiul unei prestații la care ar fi avut dreptul dacă ar fi avut reședința în statul competent”(17) .
43. În sfârșit, Curtea a recunoscut de asemenea titularilor de pensii sau indemnizații dreptul, în temeiul articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, de a exporta prestațiile de boală(18) .
44. Având în vedere logica jurisprudenței citate anterior, poate fi acceptat, în cele din urmă, faptul că acest drept de a exporta prestații de boală trebuie să fie de asemenea recunoscut membrilor de familie ai persoanei titulare a unei pensii.
45. În acest sens, deși este adevărat că, așa cum a susținut Regatul Unit, Curtea a apreciat inițial că un descendent aflat în întreținerea unui lucrător migrant, în calitatea sa de membru de familie al unui lucrător, nu poate fi eligibil pentru o indemnizație de invaliditate prevăzută de legislația națională ca un drept propriu(19), totuși aceasta a stabilit efectiv ulterior domeniul de aplicare al acestei jurisprudențe(20) .
46. Într‑adevăr, Curtea a apreciat că distincția dintre drepturile proprii ale lucrătorului și drepturile derivate ale membrilor familiei sale este relevantă numai în cazul în care un membru al familiei invocă dispozițiile Regulamentului nr. 1408/71 aplicabile exclusiv lucrătorilor, cu excluderea membrilor familiilor acestora(21) .
47. În consecință, dacă principiul renunțării la clauzele de rezidență de la articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71 sau principiul „exportabilității” prestațiilor de boală exprimate prin jurisprudența referitoare la articolele 19 și 28 din regulamentul în cauză ar fi aplicate în mod strict și, ca să spunem așa, mecanic la situația în cauză în acțiunea principală, prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap ar trebui să fie plătită reclamantei din cauza menționată.
48. În concluzie, pe baza ansamblului jurisprudenței citate, Curtea ar putea declara că articolul 10 sau articolele 19 și 28 din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretate în sensul în care acestea se opun aplicării, în cazul unei persoane aflate în situația reclamantei din acțiunea principală, unei condiții de reședință consolidată precum cea în cauză în acțiunea principală sau că Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru ce subordonează acordarea unei prestații sociale, precum prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, condiției ca beneficiarul să îndeplinească anumite condiții de reședință și de prezență anterioară pe teritoriul statului membru respectiv.
49. Sub acest aspect și înainte de a trece mai departe, este necesar să insistăm asupra faptului că această condiție de reședință consolidată în cauză în acțiunea principală nu joacă un rol „suplimentar”, ci, dimpotrivă, asumă o funcție de o cu totul altă natură. În aceste condiții, în cazul în care acesta ar fi răspunsul Curții la întrebările preliminare ale instanței de trimitere, consecințele nu ar fi minore. Pentru a înțelege pe deplin această opțiune, trebuie să reținem faptul că, în absența condiției de reședință consolidată, orice resortisant al unui stat membru care se află în situația reclamantei din acțiunea principală, și anume are vârsta cuprinsă între 16 și 20 de ani (maximum 25 ani), dar s‑a aflat în incapacitate de muncă în cele 196 de zile anterioare împlinirii celor 16 ani, neurmând cursurile unei instituții de învățământ la zi, ar putea solicita și ar putea obține prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, fără să fi fost vreodată afiliat regimului de securitate socială în statul membru respectiv.
50. Acest fapt conduce la întrebarea dacă dreptul Uniunii ar trebui să fie interpretat astfel încât să poată impune unui stat membru să facă alegerea obligatorie între eliminarea unei prestații sociale astfel concepute și ale cărei condiții de acordare depășesc limitele rezonabile și transformarea prestației sociale respective, astfel încât aceasta să poată fi calificată, în conformitate cu jurisprudența Curții, drept o prestație specială cu caracter necontributiv. Nu considerăm că dreptul Uniunii impune o astfel de alternativă.
VI – Condiția de reședință consolidată ca o condiție „constitutivă” a unei legături de afiliere în conformitate cu cerințele dreptului Uniunii
51. Din ansamblul jurisprudenței citate anterior reiese că, în toate cazurile în care condițiile de reședință au fost considerate incompatibile cu principiile dreptului Uniunii, acestea reprezentau, în esență, condiții „suplimentare” sau complementare condițiilor de dobândire a dreptului la prestații sociale, în termeni generali condițiile de contribuție la regimul de securitate socială, îndeplinind astfel în special o funcție de excludere a beneficiarilor care și‑au exercitat dreptul la libera circulație. În aceste condiții, jurisprudența s‑a dovedit a fi pe bună dreptate extrem de strictă în aplicarea principiului renunțării la clauzele de reședință sau a principiului „exportabilității” prestațiilor sociale.
52. Cu toate acestea, condiția de reședință consolidată supusă Curții spre analiză în această cauză apare într‑un context complet diferit. În această lumină trebuie apreciată argumentarea guvernului Regatului Unit atunci când susține că acea condiție de reședință consolidată este o condiție pentru obținerea dreptului la prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, care înlocuiește, în interesul beneficiarilor săi, condiția contribuției de drept comun.
53. Să spunem că, în această privință și prima facie, Curtea a statuat în repetate rânduri că statele membre își păstrează competențele de organizare a sistemului lor de securitate socială, cu condiția ca acestea din urmă să își exercite această competență în deplin acord cu dreptul Uniunii(22) . Această competență presupune că au autoritatea de a defini atât domeniul de aplicare al sistemului lor de securitate socială, cât și condițiile cărora li se subordonează beneficiul prestațiilor sociale acordate în cadrul sistemului respectiv, sub rezerva conformității acestor condiții cu dreptul Uniunii și în special a caracterului lor nediscriminatoriu. Este exclusiv responsabilitatea statelor membre să definească domeniul de aplicare al solidarității naționale, precum și condițiile în care aceasta se poate exprima. Acestora le revine cu precădere sarcina de a face distincția, în cadrul diferitelor prestații oferite, între cele care au un caracter contributiv și cele care au caracteristicile unei prestații speciale cu caracter necontributiv, întotdeauna cu respectarea dreptului Uniunii(23) .
54. Astfel, în virtutea articolului 42 CE, Regulamentul nr. 1408/71 urmărește exclusiv coordonarea prevederilor legislațiilor statelor membre privind securitatea socială, și nu armonizarea acestora. Așadar, în conformitate cu o jurisprudență iterativă, revine exclusiv legislațiilor naționale privind securitatea socială responsabilitatea de a stabili condițiile dreptului sau obligației de afiliere la un regim de securitate socială sau la o anume ramură a regimului respectiv, cu condiția ca acestea să nu determine discriminări între propriii resortisanți ai unui stat și resortisanții altor state membre (24) .
55. În lumina acestei jurisprudențe se impune analizarea prezentei condiții de reședință consolidată căreia i se subordonează beneficiul prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, în măsura în care aceasta înlocuiește condiția contribuției de drept comun, îndeplinind astfel funcția de legătură acordată în mod normal celei din urmă. În această perspectivă, vom încerca inițial să analizăm dacă, în principiu, admisibilitatea unei astfel de condiții de reședință este posibilă, iar ulterior vom încerca să identificăm condițiile a căror respectare s‑ar impune în acest caz.
A – Analiza posibilităților teoretice
56. Trebuie observat, în primul rând, că Regulamentul nr. 1408/71 nu exclude în mod absolut posibilitatea ca reședința să constituie, în anumite circumstanțe, un criteriu de afiliere la regimul de securitate socială al unui stat membru, asemenea unei perioade de încadrare în muncă. Acest fapt este evidențiat în special la articolul 18 din Regulamentul nr. 1408/71, care prevede posibilitatea ca legislația națională „[să condiționeze] dobândirea, păstrarea sau redobândirea dreptului la prestații de realizarea perioadelor de asigurare, de activitate salariată sau de rezidență”(25) .
57. Articolul 10a din Regulamentul nr. 1408/71 prevede, de altfel, în mod expres, dreptul statelor membre de a supune acordarea de prestații speciale cu caracter necontributiv unei condiții de reședință.
58. Sub un alt aspect, în cazul în care condițiile de reședință sunt în general considerate ca fiind restricții privind libera circulație în sensul articolului 18 CE, printre altele, este de asemenea recunoscut faptul că acestea pot fi justificate(26), din perspectiva dreptului Uniunii, cu condiția să se întemeieze pe considerații obiective de interes general, independente de cetățenia persoanelor vizate și să fie proporționale cu obiectivul urmărit în mod legitim de reglementarea națională(27) .
59. Astfel, Curtea a admis că utilizarea de către legiuitorul național a reședinței ca un criteriu de delimitare a cercului beneficiarilor unei prestații sociale și, prin urmare, a domeniului de aplicare al obligației de solidaritate pe care îl reflectă aceasta din urmă poate, ca o manifestare a gradului de legătură a persoanelor astfel incluse cu societatea care se află la originea acestui efort de solidaritate, să constituie o considerație obiectivă de interes general(28) de natură să justifice o restricție privind libera circulație a persoanelor.
60. Se dovedește astfel cum caracterul de tip necontributiv din punct de vedere material al prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap are însemnătate chiar în lumina acestor considerații.
61. Într‑adevăr, în multe privințe, chiar condițiile de acordare a prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, ca o derogare de la condițiile de acordare de drept comun a prestației de incapacitate bazate pe principiul contribuțiilor prealabile, reprezintă manifestarea unui efort de solidaritate, răspunzând, fără îndoială, unor considerații obiective de interes general, în speță necesitatea de a proteja tinerii lucrători aflați în incapacitate de muncă care nu sunt acoperiți de sistemul de asigurări de sănătate de drept comun.
62. Așa cum a susținut și guvernul Regatului Unit, condiția de reședință consolidată servește de fapt drept condiție de obținere a dreptului la prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, cu scopul exclusiv de a compensa lipsa contribuțiilor prealabile ale beneficiarilor săi.
63. Ceea ce contează nu este atât faptul că prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap este necontributivă din punct de vedere material, ci rolul pe care condiția de reședință consolidată este menită să îl joace în lipsa contribuțiilor, și anume într‑o situație în care nu există altă legătură între prestație și beneficiarul acesteia, nici măcar între statul membru considerat ca fiind competent și persoana care solicită prestația.
64. Cu alte cuvinte, condiția de reședință consolidată servește drept substitut pentru contribuțiile la regimul de securitate socială(29), intervine ca o legătură indispensabilă de afiliere și trebuie să fie analizată în acest context, și anume ca legătură între prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap și beneficiarii acesteia. Astfel, aceasta nu îndeplinește o funcție „suplimentară” condițiilor de acordare a dreptului la prestație, ci o funcție „constitutivă” a legăturii dintre regimul de securitate socială în care se înscrie prestația și beneficiarii săi care nu îndeplinesc condițiile de contribuție.
65. Din acest punct de vedere, această condiție de reședință consolidată este concepută cu obiectivul de a include în cercul beneficiarilor prestației de incapacitate în general tinerii cu handicap care nu îndeplinesc condițiile contributive, și nu de a exclude de la beneficiul prestației tinerii cu handicap care au reședința într‑un alt stat membru.
66. Cu toate acestea, simplul fapt că această condiție de reședință consolidată nu urmărește niciun scop discriminatoriu nu înseamnă că trebuie să fie în mod automat considerată compatibilă cu dreptul Uniunii. În plus, se impune asigurarea faptului că aceasta nu va avea niciun efect discriminatoriu și că aplicarea sa este pe deplin compatibilă cu dispozițiile Regulamentului nr. 1408/71, precum și cu dispozițiile tratatului și cu principiile generale de drept al Uniunii. Astfel, apare întrebarea inevitabilă cu privire la condițiile sale de admisibilitate.
B – Analiza condițiilor de admisibilitate
67. O condiție de reședință consolidată precum cea prevăzută de reglementările Regatului Unit care fac obiectul acțiunii principale nu poate fi justificată, dacă este cazul, decât prin prisma dublei condiții de a îndeplini o funcție de legătură și de a nu fi aplicată decât în absența oricărei alte legături.
68. Curtea a statuat, în această privință, că o condiție de reședință nu poate fi considerată a fi un indicator satisfăcător al legăturii dintre solicitanți și statul membru care acordă prestația, atâta vreme cât este posibil să ducă la rezultate diferite pentru persoane stabilite în alt stat membru și al căror nivel de integrare în societatea statului membru care acordă prestația respectivă este comparabil sub toate aspectele(30) .
69. Se impune ca analizarea celei de a doua întrebări litera (e) a instanței de trimitere să fie efectuată din această perspectivă. Instanța de trimitere se întreabă, în fapt, dacă acea condiție de prezență anterioară, pe care o are în vedere în mod independent, făcând abstracție de celelalte condiții, cu precădere de condiția de reședința obișnuită, este compatibilă cu dispozițiile articolelor 19 și/sau 28 din Regulamentul nr. 1408/71. Or, chiar și presupunând posibilitatea ca condiția de reședință anterioară să fie aplicată independent de condiția de reședință obișnuită(31), este de competența instanței de trimitere să hotărască dacă și în ce măsură aceasta poate îndeplini o funcție de legătură și poate fi considerată ca fiind suficientă pentru a stabili gradul de integrare necesar.
70. Pe de altă parte, condiția de reședință, admisă eventual ca legătură, nu ar fi, fără a încălca jurisprudența referitoare la principiile renunțării la clauzele de reședință și „exportabilității” prestațiilor menționate anterior, obligatorie în cazul unei persoane deja titulare a dreptului la o prestație de boală sau de invaliditate.
71. O condiție „constitutivă” de reședință nu este, prin urmare, admisibilă decât într‑o funcție de includere, ca o condiție de acordare a dreptului la prestație. Odată ce funcția sa de legătură încetează, aceasta nu ar mai trebui să poată fi aplicată.
72. În cele din urmă, circumstanțele acestei spețe ne conduc la situația de a lua în considerare întrebarea dacă o legătură indirectă de afiliere poate fi considerată o legătură suficientă pentru a exclude, în cazul în speță, obligativitatea unei condiții de reședință.
73. Ar fi posibilă admiterea faptului că acea condiție de reședință consolidată în discuție în acțiunea principală nu este opozabilă reclamantei din cauza menționată, în măsura în care relațiile sale de rudenie cu o persoană care intră sub incidența Regulamentului nr. 1408/71 constituie o legătură indirectă în raport cu regimul de securitate socială din Regatul Unit?
74. Este evident faptul că, din acest punct de vedere, problema statutului reclamantei în temeiul Regulamentului nr. 1408/71, precum și a statutului părinților acesteia în raport cu regimul de securitate socială aplicabil în Regatul Unit se pune cu un accent special, impunându‑se luarea în considerare a celor din urmă din perspectiva caracteristicilor prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap.
75. Este posibil ca reclamanta din acțiunea principală să pretindă „exportarea” unei prestații, la care are dreptul în nume propriu, invocând calitatea sa de membru de familie al unei persoane titulare a unei pensii în temeiul dispozițiilor articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, făcând uz de legătura existentă între persoana respectivă și regimul de securitate socială care o acordă?
76. Trebuie amintit faptul că un stat membru poate, în principiu, așa cum s‑a arătat anterior, să organizeze un regim de securitate socială subordonând dreptul la o prestație socială, fie că este vorba despre o prestație de boală, fie că este vorba despre o prestație de invaliditate, condiției ca solicitantul să îndeplinească o condiție de reședință, iar aceasta să aibă ca scop exclusiv stabilirea unei legături a solicitantului în cauză cu regimul menționat și să fie opozabilă numai în lipsa oricărei alte legături comparabile.
77. De asemenea și a fortiori, acesta este îndreptățit să decidă cu privire la intensitatea și natura legăturii necesare. Conform celor subliniate anterior, întrucât statele membre au în continuare competența de a stabili condițiile de afiliere la regimul național de securitate socială și de a hotărî cu privire la condițiile de acordare a dreptului la prestații, sub rezerva conformității acestora cu dreptul Uniunii, se poate deduce că legiuitorului național îi revine, în mod normal, în mare măsură și dacă este cazul, responsabilitatea de a identifica legăturile care ar putea înlocui în subsidiar tradiționalele legături de exercitare a unei activități profesionale sau de contribuții(32) .
78. Prin urmare, în absența oricărei prevederi în acest sens în legislația națională, instanței de trimitere îi revine sarcina de a stabili dacă relația de rudenie a reclamantei din acțiunea principală ar putea constitui o astfel de legătură și, în consecință, dacă ar putea fi considerată suficientă pentru a exclude aplicarea condiției de reședință consolidată și a i se substitui acesteia. În împrejurările acțiunii principale, Curtea nu poate, în fapt, substitui opiniile instanței de trimitere prin propriile opinii în scopul de a stabili dacă, dat fiind faptul că prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap este acordată persoanelor aflate în incapacitate de muncă cu titlu personal, aceasta poate sau trebuie să fie acordată unei persoane în situația reclamantei din acțiunea principală, doar pentru faptul că ea este membru de familie al unor persoane afiliate la regimul de securitate socială al statului membru în cauză și se află în întreținerea acestora din urmă.
VII – Concluzie
79. Propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate Curții de către Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) astfel:
„1) Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale prin care se supune unei condiții de reședință beneficiul unei prestații sociale, cum ar fi prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap din acțiunea principală, indiferent dacă aceasta este clasificată drept prestație de invaliditate sau prestație de boală în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 647/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005, atâta vreme cât această condiție, aplicată prin derogare de la condiția contribuțiilor prealabile și substituindu‑se acesteia din urmă, îndeplinește în primul rând exclusiv funcția de legătură a solicitantului cu regimul de securitate socială în care se înscrie prestația în cauză și, în al doilea rând, nu este opozabilă persoanelor care pot justifica o legătură de valoare comparabilă.
2) Date fiind circumstanțele acțiunii principale, este de competența instanței de trimitere să hotărască, în lipsa oricăror prevederi în acest sens în legislația națională, dacă se poate considera că situația reclamantei din acțiunea principală, în special calitatea sa de membru de familie al unei persoane titulare a unei pensii în sensul articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 647/2005, permite stabilirea existenței unei legături suficiente de natură să excludă opozabilitatea în ceea ce o privește a condiției de reședință menționate.”
(1) .
(2)
–	Regulamentul Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 647/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (JO L 117, p. 1, Ediție specială, 5/vol. 7, p. 211, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).
(3)
–	Astfel cum a fost modificată prin Social Security (Incapacity for Work) Act 1994, articolul 1 alineatul (1), și prin Welfare Reform and Pensions Act 1999, articolul 64; denumită în continuare „SSCBA”.
(4)
–	Welfare Reform and Pensions Act 1999, articolul 64.
(5)
–	Denumit în continuare „SSIBR”.
(6)
–	Denumită în continuare „DLA”.
(7)
– În decizia de trimitere, instanța de trimitere a declarat că, de asemenea, Comisia inițiase împotriva Regatului Unit o procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor cu privire la condiția de reședință anterioară căreia i se subordonează acordarea prestațiilor de invaliditate clasificate ca prestații de boală. Cu toate acestea, instanța de trimitere a declarat în mod expres că nu consideră că trebuie să modifice întrebările preliminare pentru a lua în considerare acest fapt. Reiese dintr‑un comunicat de presă („Sécurité sociale: l’UE prend des mesures pour garantir le versement de prestations aux Britanniques résidant à l’étranger” [Securitate socială: UE ia măsuri pentru a garanta plata prestațiilor pentru cetățenii britanici cu reședința în străinătate], Comunicatul de presă IP/10/7999, 24 iunie 2010) că, într‑adevăr, Comisia a obligat în mod oficial Regatul Unit să plătească propriilor resortisanți care au reședința într‑un alt stat membru anumite prestații de securitate socială. Instanța de trimitere consideră contrară dreptului Uniunii, atât Regulamentului nr. 1408/71 și Regulamentului nr. 883/2004, cât și normelor referitoare la cetățenia europeană și la libera circulație a persoanelor, condiția de prezență anterioară căreia i se subordonează dreptul la alocația de subzistență pentru persoane cu handicap („disability living allowance”), indemnizația de însoțitor („attendance allowance”) și indemnizația de îngrijire a persoanelor cu handicap („carer’s allowance”), considerate „prestații de boală în numerar”, destinate protecției persoanelor care au nevoie de îngrijiri speciale, precum și a celor care le supraveghează. Aceste trei prestații au fost clasificate ca prestații speciale cu caracter necontributiv și incluse ca atare în anexa IIa la Regulamentul nr. 1408/71 înainte de a fi reclasificate de Curte în Hotărârea sa din 18 octombrie 2007, Comisia/Parlamentul European și Consiliul, C‑299/05, Rep., p. I‑8695.
(8)
–	Prestația de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, instituită în temeiul Welfare Reform and Pensions Act 1999, articolul 64, de modificare a articolului 30A din SSCBA, a intrat în vigoare la 6 aprilie 2001.
(9)
–	Aceasta este totuși calificată ca fiind de tip contributiv de reglementările din Regatul Unit și, pe cale de consecință, de către instanța de trimitere și, de asemenea, trebuie să fie considerată ca nefiind o prestație specială cu caracter necontributiv care intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor articolului 10a din Regulamentul nr. 1408/71, nefigurând în lista din anexa IIa la regulamentul citat anterior, fapt ce nu poate surveni în absența modificării acestui regulament de către legiuitorul Uniunii, așa cum rezultă din articolele 5 și 97 din Regulamentul nr. 1408/71. Se pare totuși că lipsa contribuțiilor nu are niciun efect nici asupra finanțării prestației de incapacitate pe termen scurt pentru tinerii cu handicap, nici asupra modalităților de plată a acesteia de către Fondul Național de Asigurare.
(10)
–	Sub rezerva a ceea ce se va dovedi ulterior.
(11)
–	În absența totuși a unor metode speciale de aplicare în sensul anexei VI la Regulamentul nr. 1408/71, a se vedea în special Hotărârea din 2 mai 1990, Winter‑Lutzins (C‑293/88, Rec., p. I‑1623), și Hotărârea din 5 februarie 1986, Spruyt (284/84, Rec., p. 685). În acest caz, anexa VI la regulamentul menționat anterior nu prevede nicio metodă specială privind prestația socială din cauza principală și nici situația reclamantei din acțiunea principală.
(12)
–	Deja, sub imperiul Regulamentului nr. 3 al Consiliului din 25 septembrie 1958 privind securitatea socială a lucrătorilor migranți (JO 1958, 30, p. 561), a se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 1973, Smieja (51/73, Rec., p. 1213, punctele 14 și 15); în ceea ce privește prestațiile de pensie pentru limită de vârstă, Hotărârea din 5 mai 1983, Piscitello (139/82, Rec., p. 1427, punctul 15), Hotărârea Winter‑Lutzins, citată anterior, punctul 15, și Hotărârea din 30 martie 1993, de Wit (C‑282/91, Rec., p. I‑1221, punctul 18).
(13)
–	Sub imperiul Regulamentului nr. 3 deja, a se vedea Hotărârea din 10 iunie 1982, Camera, 92/81, Rec., p. 2213, punctul 14; pentru prestații de invaliditate, Hotărârea din 23 octombrie 1986, van Roosmalen (300/84, Rec., p. 3097, punctul 39), și Hotărârea din 20 iunie 1991, Stanton Newton (C‑356/89, Rec., p. I‑3017, punctele 23-24); pentru o prestație specifică, asimilabilă unei prestații pentru limită de vârstă și unei prestații de invaliditate, Hotărârea din 24 februarie 1987, Giletti și alții (379/85-381/85 și 93/86, Rec., 1987, p. 955, punctele 14-16), Hotărârea din 12 iulie 1990, Comisia/Franța (C‑236/88, Rec., p. I‑3163, punctul 11), și Hotărârea din 6 iulie 2000, Movrin (C‑73/99, Rec., p. I‑5625, punctul 33).
(14)
–	Concluziile din 5 martie 1991, punctul 23.
(15)
–	Hotărârea din 5 martie 1998, Molenaar (C‑160/96, Rec., p. I‑843, punctele 38 și 39), și Hotărârea din 8 martie 2001, Jauch (C‑215/99, Rec., p. I‑1901).
(16)
–	Hotărârea din 21 februarie 2006, Hosse (C‑286/03, Rec., p. I‑1771, punctele 47-56).
(17)
–	Ibidem, punctul 55.
(18)
–	Hotărârea Molenaar, citată anterior (punctele 38 și 39). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza da Silva Martins, aflată pe rolul Curții (C‑388/09, punctul 69 și urm.).
(19)
–	Hotărârea din 23 noiembrie 1976, Kermaschek (40/76, Rec., p. 1669, punctele 6-9), Hotărârea din 20 iunie 1985, Deak (94/84, Rec., p. 1873, punctele 12-14), Hotărârea din 16 iulie 1992, Hughes (C‑78/91, Rec., p. I‑4839, punctul 25), și Hotărârea din 27 mai 1993, Schmid (C‑310/91, Rec., p. I‑3011, punctele 12-14); pentru un resortisant al unei țări terțe, soț/soție al/a unui lucrător resortisant al unui stat membru, a se vedea Hotărârea din 8 iulie 1992, Taghavi (C‑243/91, Rec., p. I‑4401).
(20)
–	Hotărârea din 30 aprilie 1996, Cabanis‑Issarte (C‑308/93, Rec., p. I‑2097), și Hotărârea din 10 octombrie 1996, Hoever și Zachow (C‑245/94 și C‑312/94, Rec., p. I‑4895).
(21)
–	Acest principiu nu se aplică în cazul prestațiilor familiale; a se vedea, în afară de cele două hotărâri citate mai sus, Hotărârea din 15 martie 2001, Offermanns (C‑85/99, Rec., p. I‑2261, punctul 34). Acesta nu se aplică nici în cazul prestațiilor de boală; a se vedea Hotărârea Hosse, citată anterior (punctul 53).
(22)
–	A se vedea, în special, Hotărârea din 28 aprilie 1998, Kohll (C‑158/96, Rec., p. I‑1931, punctele 17-19), Hotărârea din 28 aprilie 1998, Decker (C‑120/95, Rec., p. I‑1831 punctele 21-23), Hotărârea din 26 ianuarie 1999, Terhoeve (C‑18/95, Rec., p. I‑345, punctele 34 și 35), Hotărârea din 23 noiembrie 2000, Elsen (C‑135/99, Rec., p. I‑10409, punctul 33), Hotărârea din 7 iulie 2005, van Pommeren‑Bourgondiën, (C‑227/03, Rec., p. I‑6101, punctul 39), și Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon (C‑212/06, Rep., p. I‑1683, punctul 43).
(23)
–	Curtea a avut ocazia în acest sens, atât de a confirma (a se vedea Hotărârea din 4 noiembrie 1997, Snares, C‑20/96, Rec., p. I‑6057), cât și de a infirma, în cadrul unei proceduri preliminare (Hotărârea din 31 mai 2001, Leclere și Deaconescu, C‑43/99, Rec., p. I‑4265), precum și în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (Hotărârea din 18 octombrie 2007, Comisia/Parlamentul European și Consiliul, C‑299/05, Rep., p. I‑8695), calificarea unei prestații drept prestație specială cu caracter necontributiv.
(24)
–	A se vedea în special Hotărârea din 12 iulie 1979, Brunori (266/78, Rec., p. 2705), Hotărârea din 24 aprilie 1980, Coonan (110/79, Rec., p. 1445, punctul 12), Hotărârea din 24 septembrie 1987, de Rijke (43/86, Rec., p. 3611, punctul 12), Hotărârea din 18 mai 1989, Hartmann Troiani (368/87, Rec., p. 1333, punctul 21), Hotărârea din 21 februarie 1991, Daalmeijer (C‑245/88, Rec., p. I‑555, punctul 15), Hotărârea din 20 octombrie 1993, Baglieri (C‑297/92, Rec., p. I‑5211, punctul 13), și Hotărârea din 9 martie 2006, Piatkowski (C‑493/04, Rec., p. I‑2369, punctul 32).
(25)
–	Referirea la perioadele „de activitate salariată sau de rezidență” rezultă deja din modificarea acestei dispoziții prin Regulamentul (CEE) nr. 2864/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 (JO L 306, p. 1). Această modificare a fost necesară datorită liniilor directoare prevăzute în partea a VII‑a din anexa II la Actul privind condițiile de aderare și adaptările tratatelor, anexat la Actele privind aderarea la Comunitățile Europene a Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (JO 1972, L 73, p. 143).
(26) –	Dincolo de „limităril[e] și condițiil[e] prevăzute de [...] [tratat] și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării acestuia”, pentru a relua formularea articolului 18 alineatul (1) CE.
(27)
–	H otărârea din 18 iulie 2006, De Cuyper (C‑406/04, Rec., p. I‑6947, punctul 40), și Hotărârea din 4 decembrie 2008, Zablocka‑Weyhermüller (C‑221/07, Rep., p. I‑9029, punctul 37).
(28)
–	Hotărârea din 26 octombrie 2006, Tas‑Hagen și Tas (C‑192/05, Rec., p. I‑10451, punctul 34).
(29)
–	Guvernul Regatului Unit face referire în acest sens, în mod cu totul special, la Hotărârea din 21 februarie 1991, Daalmeijer (C‑245/88, Rec., p. I‑555).
(30)
–	Hotărârea Tas‑Hagen și Tas, citată anterior (punctul 38). În această cauză, beneficiul prestației în cauză era subordonat condiției ca solicitantul să aibă reședința pe teritoriul statului membru la data cererii, condiție care nu putea permite stabilirea integrării solicitantului în societatea statului membru respectiv și, astfel, îndeplinirea reală a funcției de legătură. A se vedea în acest sens analiza avocatului general Kokott (punctele 66-68).
(31)
–	Această ipoteză pare, așa cum a fost deja subliniat anterior, dificil de imaginat, însă, în cazul de față, instanța de trimitere are competența de a se pronunța în această privință.
(32)
–	Sub acest aspect, trebuie subliniat faptul că, într‑un sens mai larg, revine statelor membre competența de a‑și configura propriul sistem de securitate socială și de a defini liniile directoare ale obiectivelor sociale pe care intenționează să le urmărească, decizând în special, cu respectarea dreptului Uniunii, cu privire la distribuirea eforturilor lor de solidaritate între prestații sociale, prestații speciale cu caracter necontributiv și ajutoare sociale.