HOTĂRÂREA CURȚIIdin 19 ianuarie 1982(1)„Efectul directivelor”În cauza 8/81_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Finanzgericht
(Tribunalul Financiar) din Münster, în cadrul unui litigiu aflat pe
rolul acestuia între Ursula Becker, negociator de credite independent, cu reședința în Münster_șiFinanzamt Münster-Innenstadt (administrația financiară din Münster‑Centru)_privind
interpretarea articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A
șasea directivă a Consiliului 77/388/CEE din 17 mai 1977 privind
armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe
cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza
unitară de evaluare_CURTEA_compusă
din domnii J. Mertens de Wilmars, președinte, G. Bosco, A. Touffait și
O. Due, președinți de cameră, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A.
O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros și F. Grévisse,
judecători_avocat general: Sir Gordon Slynn_grefier: A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
Ordonanța din 27 noiembrie 1980, primită de Curte la 14 ianuarie 1981,
Finanzgericht Münster a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul
CEE, o întrebare preliminară referitoare la interpretarea articolului
13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă 77/388/CEE a
Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislației statelor
membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al
taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145,
p. 1), cu scopul de a se stabili dacă această dispoziție poate fi
considerată direct aplicabilă în Republica Federală Germania de la 1
ianuarie 1979, având în vedere că acest stat membru nu a adoptat în
termenul prevăzut măsurile necesare pentru a asigura punerea în aplicare
a acesteia. Cu privire la istoricul cauzei2        Trebuie
amintit că A șasea directivă a fost adoptată la 17 mai 1977 și că, în
conformitate cu articolul 1, statele membre trebuiau să adopte până la 1
ianuarie 1978 actele cu putere de lege și actele administrative
necesare pentru a‑și adapta regimul taxei pe valoarea adăugată la
cerințele directivei. Deoarece mai multe state membre, printre care și
Republica Federală Germania, nu au fost în măsură să efectueze
adaptările necesare în termen util, Consiliul, prin A noua directivă
78/583/CEE din 26 iunie 1978 privind armonizarea legislațiilor statelor
membre privind impozitul pe cifra de afaceri (JO L 194,
p. 16), a prelungit pentru aceste state membre termenul stabilit la
articolul 1 din A șasea directivă până la 1 ianuarie 1979.3        Republica
Federală Germania a asigurat punerea în aplicare a dispozițiilor din A
șasea directivă numai prin Legea din 26 noiembrie 1979
(Bundesgesetzblatt I, p. 1953), respectiv la 1 ianuarie 1980.4        Din
ordonanța de trimitere reiese că, în declarațiile sale lunare de
impozit pe cifra de afaceri pentru perioada martie-iunie 1979,
reclamanta din acțiunea principală, care exercită profesia de negociator
de credite independent, a solicitat scutirea de impozit pentru
tranzacțiile sale, invocând faptul că A șasea directivă, care, prin
articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1, obligă statele membre să
scutească de taxa pe valoarea adăugată, printre altele, „acordarea și
negocierea de credite”, face parte deja din dreptul național de la 1
ianuarie 1979.5        Din
dosar reiese că reclamanta a informat Finanzamt cu privire la valoarea
cifrei sale de afaceri și a taxei achitate anterior, invocând în
favoarea sa scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d)
punctul 1 din directivă. În consecință, de fiecare dată, aceasta a
declarat valoarea „0” pentru impozitul datorat și deducerea aferentă
taxei achitate anterior.6        Finanzamt
nu a acceptat aceste declarații și, prin avizele provizorii de plată
pentru lunile în cauză, a supus din oficiu tranzacțiile reclamantei, în
conformitate cu legislația națională care nu fusese încă modificată, la
plata impozitului pe cifra de afaceri, cu deducerea taxelor achitate
anterior.7        După
respingerea contestației sale, reclamanta a introdus o acțiune
împotriva acestor avize de impunere în fața Finanzgericht, în sprijinul
căreia a invocat dispoziția citată din directivă.8        Finanzamt
s‑a apărat în fața Finanzgericht invocând faptul că, în perioada
relevantă, A șasea directivă nu fusese încă pusă în aplicare în
Republica Federală Germania. De asemenea, Finanzamt a susținut că,
potrivit punctului de vedere care ar fi împărtășit de toate statele
membre, articolul 13 secțiunea B nu poate fi considerat o dispoziție
care să creeze un drept cu aplicabilitate directă, întrucât această
prevedere lasă statelor membre puterea de apreciere.9        Pentru
a soluționa acest litigiu, Finanzgericht a adresat Curții o întrebare
formulată după cum urmează:„Prevederea
referitoare la scutirea de impozitul pe cifra de afaceri pentru
operațiunile de negociere de credite, prevăzută în titlul X articolul 13
secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă a Consiliului
din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei
pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (77/388/CEE) este direct
aplicabilă în Republica Federală Germania de la 1 ianuarie 1979?”10      Reclamanta
din acțiunea principală nu a fost reprezentată în acțiunea în fața
Curții. Punctul său de vedere a fost susținut de Comisie, care a
prezentat Curții argumente menite să demonstreze că articolul 13
secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă poate fi invocat
de particulari.11      Dimpotrivă,
administrația pârâtă și guvernul Republicii Federale Germania au
dezvoltat o serie de argumente pentru a demonstra că prevederea în
litigiu nu putea fi invocată în perioada în care normele de punere în
aplicare a directivei nu intraseră încă în vigoare în Republica Federală
Germania, respectiv exercițiul fiscal 1979. Același punct de vedere a
fost susținut și de guvernul Republicii Franceze. Cu privire la fond12      Administrația
pârâtă, guvernul Republicii Federale Germania și guvernul Republicii
Franceze nu contestă faptul că prevederile directivelor pot fi invocate,
în anumite împrejurări, de către particulari, astfel cum rezultă din
jurisprudența Curții, dar susțin că un asemenea efect nu poate fi
recunoscut prevederii în cauză în acțiunea principală.13      Potrivit
guvernului francez, directivele în materie fiscală urmăresc realizarea
unei armonizări progresive a diverselor sisteme fiscale naționale, dar
nu înlocuirea acestora cu un regim fiscal comunitar. Acest lucru este
valabil și pentru A șasea directivă, care conține o serie de prevederi
ale căror condiții de aplicare sunt lăsate în mare măsură la discreția
statelor membre. Întrucât numărul de opțiuni deschise statelor membre în
temeiul acestei directive este deosebit de mare, guvernul francez
apreciază că directiva, în ansamblul său, nu poate produce niciun fel de
efecte în statele membre anterior adoptării măsurilor legislative
naționale corespunzătoare. 14      În
orice caz, și această opinie este împărtășită de guvernul Republicii
Federale Germania, nu se poate recunoaște vreun efect direct
prevederilor articolului 13, având în vedere marja de apreciere,
posibilitățile și opțiunile cuprinse în acest articol.15      De
asemenea, administrația pârâtă, susținută de guvernul Republicii
Federale Germania, atrage atenția asupra coerenței sistemului de
impozitare vizat de directivă și, în special, asupra problemelor care
rezultă din lanțul de impuneri ce caracterizează taxa pe valoarea
adăugată. Administrația consideră că nu este posibil ca o scutire,
astfel cum este cea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d)
punctul 1, să fie izolată de contextul său fără ca aceasta să perturbe
întregul mecanism al sistemului fiscal în cauză.16      Având
în vedere aceste argumente, problema ridicată trebuie examinată atât la
nivelul directivei în sine, cât și al regimului fiscal în cauză, în
lumina jurisprudenței Curții referitoare la efectul directivelor.  Cu privire la efectul directivelor în general17      În
conformitate cu articolul 189 al treilea paragraf din tratat,
„directiva este obligatorie pentru fiecare stat membru destinatar cu
privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând autorităților naționale
competența în ceea ce privește forma și mijloacele”.18      Din
această dispoziție reiese că statele destinatare au, în temeiul
directivei, o obligație de rezultat, care trebuie executată în termenul
prevăzut de directiva însăși.19      Rezultă
din aceasta că, în toate cazurile în care o directivă este corect pusă
în aplicare, efectele sale se extind și asupra particularilor, prin
intermediul măsurilor de punere în aplicare adoptate de statul membru în
cauză (Hotărârea din 6 mai 1980, Comisia/Belgia, 102/79, Recueil,
p. 1473).20      Dimpotrivă,
probleme deosebite apar în cazul în care un stat membru nu a aplicat în
mod corect o directivă și, în special, în cazul în care dispozițiile
unei directive nu au fost puse în aplicare până la expirarea termenului
stabilit în acest scop.21      Rezultă
dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, precum și, mai recent, din
Hotărârea din 5 aprilie 1979 (Ratti, 148/78, Recueil, p. 1629) că,
deși, în temeiul dispozițiilor articolului 189, regulamentele sunt
direct aplicabile și, în consecință, prin natura lor, sunt susceptibile
să producă efecte directe, aceasta nu înseamnă că alte categorii de acte
menționate în acest articol nu pot să producă niciodată efecte
similare.22      Ar
fi, într‑adevăr, incompatibil cu caracterul obligatoriu pe care
articolul 189 îl atribuie directivei să se excludă, în principiu, ca
obligația pe care aceasta o impune să poată fi invocată de persoanele
interesate.23      În
special în cazul în care autoritățile comunitare, pe calea directivei,
ar impune statelor membre să adopte o conduită determinată, efectul util
al unui asemenea act ar fi diminuat în cazul în care justițiabilii ar
fi împiedicați să îl invoce în justiție, iar instanțele naționale ar fi
împiedicate să îl ia în considerare ca element al dreptului comunitar.24      Prin
urmare, statul membru care nu a adoptat în termenul stabilit măsurile
de punere în aplicare impuse de directivă nu poate invoca împotriva
particularilor propria neîndeplinire a obligațiilor prevăzute de această
directivă.25      Astfel,
în toate cazurile în care prevederile unei directive apar, din punct de
vedere al conținutului acestora, ca fiind necondiționale și suficient
de precise, pot fi invocate, în lipsa unor măsuri de punere în aplicare
adoptate în termen, împotriva oricărei dispoziții naționale
incompatibile cu directiva sau în măsura în care aceste prevederi sunt
apte să definească drepturi pe care particularii le pot invoca împotriva
statului.26      Întrebarea
adresată Curții de către Finanzgericht urmărește să se stabilească dacă
un astfel de caracter poate fi recunoscut articolului 13 secțiunea B
litera (d) punctul 1 din directivă, potrivit căruia „statele membre
scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc în scopul de a
asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor de mai jos și de a
preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz: [...] (d) următoarele
operațiuni: 1. acordarea și negocierea de credite [...]”.  Cu privire la sistemul directivei și la contextul articolului 1327      În
măsura în care stabilește prestația care beneficiază de scutire și
beneficiarul acestei scutiri, această prevedere, în sine, este suficient
de precisă pentru a fi invocată de către un justițiabil și pentru a fi
aplicată de instanță. Cu toate acestea, rămâne de analizat dacă dreptul
la scutire pe care îl conferă poate fi considerat necondițional, având
în vedere sistemul general al directivei și contextul articolului 13,
precum și particularitățile regimului fiscal în cadrul căruia trebuie să
se aplice scutirea.28      În
ceea ce privește sistemul general al directivei, trebuie analizat, în
primul rând, argumentul dedus din împrejurarea că dispoziția vizată de
instanța națională face parte integrantă dintr‑o directivă de armonizare
care rezervă statelor membre, în mai multe privințe, o marjă de
apreciere care implică posibilități și opțiuni. 29      Chiar
dacă A șasea directivă lasă în mod indiscutabil statelor membre o marjă
de apreciere mai mult sau mai puțin importantă pentru punerea în
aplicare a unora dintre dispozițiile sale, aceasta nu înseamnă că li se
refuză particularilor dreptul de a invoca acele dispoziții care, dat
fiind obiectul lor specific, pot fi separate de ansamblul prevederilor
și pot fi aplicate ca atare. Această garanție minimală în favoarea
justițiabililor vătămați de neîndeplinirea obligației de punere în
aplicare a directivei decurge din caracterul imperativ al obligației
impuse statelor membre de articolul 189 alineatul (3) din tratat.
Această obligație ar fi lipsită de orice eficiență în cazul care ar fi
posibil ca statele membre să anuleze, ca rezultat al abținerii acestora
de a acționa, chiar și acele efecte pe care anumite prevederi ale unei
directive le pot produce, în virtutea conținutului lor.30      Prin
urmare, nu poate fi invocat caracterul general al directivei în cauză
sau latitudinea pe care o lasă, de altfel, statelor membre pentru a nega
orice efect acelor dispoziții care, dat fiind conținutul lor, pot fi în
mod util invocate în justiție, în pofida faptului că directiva, în
ansamblul ei, nu a fost pusă în aplicare.31      În
ceea ce privește contextul articolului 13, Finanzamt, susținut de către
guvernul Republicii Federale Germania și de guvernul francez, atrage în
special atenția asupra marjei de apreciere rezervate statelor membre
prin teza introductivă din secțiunea B a acestui articol, în care se
precizează că statele membre scutesc „în anumite condiții pe care
acestea le stabilesc” în scopul „de a asigura aplicarea corectă și
directă a scutirilor” și „de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă
sau abuz”. Se precizează că, având în vedere aceste dispoziții, clauzele
de scutire de la articolul 13 nu sunt necondiționale; prin urmare,
acestea nu pot fi invocate înainte de stabilirea condițiilor menționate.32      Trebuie
în primul rând remarcat că, sub acest aspect, „condițiile” la care se
face referire nu afectează în niciun mod definiția conținutului scutirii
prevăzute.33      Pe
de o parte, „condițiile” menționate au scopul de a asigura aplicarea
corectă și simplă a scutirilor prevăzute. Un stat membru nu poate să
opună propria sa omisiune de a adopta acele dispoziții destinate să
faciliteze tocmai aplicarea acestei scutiri unui contribuabil care poate
să demonstreze că situația sa fiscală se încadrează efectiv în una
dintre categoriile care beneficiază de scutirile menționate de
directivă.34      Pe
de altă parte, „condițiile” se referă la măsurile destinate să prevină
orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz. Un stat membru care nu și‑a
îndeplinit obligația de a lua măsurile necesare în acest scop nu poate
invoca propria sa omisiune pentru a refuza unui contribuabil acordarea
unei scutiri pe care acesta din urmă o poate pretinde în mod legitim în
temeiul directivei, cu atât mai mult cu cât, în absența unor dispoziții
specifice în materie, nimic nu împiedică statul respectiv să recurgă la
orice alte dispoziții aplicabile din legislația fiscală generală a
acestuia destinate să combată fraudele.35      Prin
urmare, argumentul bazat pe prima teză a articolului 13 secțiunea B
trebuie să fie respins.36      Împotriva
posibilității de a invoca dispoziția în cauză, Finanzamt, guvernul
Republicii Federale Germania și guvernul francez fac, de asemenea,
trimitere la secțiunea C a articolului 13, care are următorul conținut:
„Opțiuni. Statele membre pot acorda contribuabililor dreptul de opțiune
în ceea ce privește impunerea în cazurile de: [...] (b) operațiuni care
se încadrează la secțiunea B literele (d), [...] Statele membre pot
restrânge sfera acestui drept de opțiune și stabilesc detaliile privind
folosirea acestuia”.37      Guvernul
german subliniază că opțiunea prevăzută de această dispoziție este
„rezervată statelor membre” și că Republica Federală Germania nu a
utilizat această competență decât în cadrul articolului 9 din legea de
punere în aplicare. Nu ar fi admisibil să se anticipeze această opțiune
legală. Având în vedere această competență, rezervată statelor membre,
și posibilitatea pe care aceasta o presupune de a restrânge domeniul de
aplicare al dreptului de opțiune și de a stabili modalitățile de
exercitare a acestuia, guvernul german susține că dispoziția invocată de
reclamanta din acțiunea principală nu poate fi considerată o normă
necondițională.38      Această
argumentație se bazează pe o apreciere eronată a domeniului de aplicare
al articolului 13 secțiunea C. În temeiul competenței conferite prin
această dispoziție, statele membre pot da beneficiarilor scutirilor
prevăzute de directivă posibilitatea de a renunța la scutire fie în
toate cazurile, fie în anumite limite sau cu respectarea anumitor norme.
Trebuie totuși subliniat că, potrivit dispoziției menționate, în cazul
în care un stat membru alege această posibilitate, exercitarea opțiunii
conferite în aceste condiții aparține numai contribuabilului, și nu
statului.39      Rezultă
că articolul 13 secțiunea C nu oferă în niciun caz statelor membre
posibilitatea de a condiționa sau de a restrânge în orice mod scutirile
prevăzute în secțiunea B; acesta nu face decât să rezerve statelor
membre competența de a permite, într‑o măsură mai mare sau mai mică,
beneficiarilor acestor scutiri să opteze ei înșiși pentru impozitare, în
cazul în care consideră că acest lucru ar fi în interesul lor. 40      Prin
urmare, dispoziția invocată de Finanzamt și de guvernul german pentru a
demonstra caracterul condițional al scutirii nu este relevantă pentru
situația unui contribuabil care și‑a exprimat voința de a beneficia de
scutirea prevăzută de directivă, dat fiind că exprimarea acestei voințe
exclude în mod obligatoriu exercitarea dreptului de opțiune prevăzut la
articolul 13 secțiunea C. Cu privire la sistemul taxei pe valoarea adăugată41      În
sprijinul tezei potrivit căreia articolul 13 secțiunea B litera (d)
punctul 1 nu poate fi invocat de particulari, Finanzamt, susținut de
guvernul Republicii Federale Germania, dezvoltă în detaliu o serie de
argumente, deduse din particularitățile sistemului fiscal în cauză, mai
exact din lanțul de impozitare care este tipic pentru taxa pe valoarea
adăugată și care decurge din mecanismul dreptului de deducere. Finanzamt
consideră că orice întrerupere a acestui lanț, ca efect al scutirii, ar
putea avea consecințe negative atât asupra intereselor beneficiarului
scutirii, cât și asupra contribuabililor din aval și din amonte în
lanțul de distribuție. În plus, Finanzamt atrage atenția asupra
complicațiilor care ar putea să apară pentru autoritățile fiscale ca
rezultat al aplicării dispozițiilor unei directive înainte de adaptarea
legislației naționale aplicabile.42      În
acest context, Finanzamt susține în primul rând că, în funcție de
împrejurări, scutirea prevăzută de directivă ar putea să fie în
defavoarea beneficiarului însuși, ori de câte ori acesta prestează
servicii pentru persoanele impozabile care îndeplinesc condițiile de
aplicare a deducerii. Ar putea să apară dezavantaje pentru beneficiarul
unei scutiri și în cazul regularizării deducerilor pentru bunurile de
capital, care pot fi operate, în temeiul articolului 20 din directivă,
pe o perioadă de cinci ani. Finanzamt face, în plus, referire la
dificultățile suplimentare care pot apărea în urma aplicării
dispozițiilor privind eliberarea facturilor, prevăzute la articolul 22
alineatul (3) litera (b) din directivă, potrivit cărora facturile
aferente prestărilor de servicii impozabile trebuie să menționeze în mod
distinct cuantumul taxei pe valoarea adăugată. Potrivit articolului 21
alineatul (1) litera (c), o astfel de indicație ar determina, în cazul
prestărilor de servicii care beneficiază de scutiri, o obligație fiscală
independentă; în conformitate cu articolul 17 alineatul (2), taxa
datorată în temeiul acestei dispoziții nu ar putea fi în niciun caz
dedusă de beneficiarul prestației ca taxă achitată anterior. În
consecință, acordarea de scutiri ar reprezenta un dezavantaj
considerabil pentru negociatorii de credite care ar fi emis facturi în
care se specifică valoarea taxei.43      Finanzamt
subliniază în mod deosebit perturbările provocate de faptul că ar putea
fi solicitată o scutire a posteriori, fie în aval, fie în amonte, în detrimentul contribuabililor care se află în relație comercială cu beneficiarul scutirii.44      În
această privință, trebuie remarcat că din sistemul directivei reiese,
pe de o parte, că beneficiarii scutirii, prin faptul că o folosesc,
renunță în mod necesar la dreptul de a pretinde deducerea taxelor
achitate anterior, iar pe de altă parte că, dat fiind că au beneficiat
de scutire, aceștia nu pot să transfere nicio taxă aferentă ieșirilor,
astfel încât drepturile terților nu pot fi, în principiu, afectate.45      Prin
urmare, argumentele deduse de Finanzamt și de guvernul german din
perturbarea mecanismului normal de reportare a taxei pe valoarea
adăugată sunt nefondate, în cazul în care un contribuabil și‑a exprimat
voința de a beneficia de scutirea prevăzută de directivă, asumându‑și,
de altfel, consecințele opțiunii sale.46      În
cele din urmă, în ceea ce privește argumentul dedus de Finanzamt din
perturbarea provocată de scutirile solicitate a posteriori de
contribuabili, în virtutea directivei, trebuie constatat că această
obiecție nu este pertinentă în cazul unui contribuabil care a pretins să
beneficieze de scutire în momentul depunerii declarației sale fiscale
și care, în consecință, s‑a abținut să factureze vreo taxă
beneficiarilor serviciilor pe care le‑a prestat, astfel încât drepturile
terților nu sunt afectate.47      În
ceea ce privește dificultățile administrative cu caracter mai general
care ar rezulta din aplicarea scutirii prevăzute de directivă, în
situația în care legislația fiscală și practica administrativă nu ar fi
încă adaptate noilor elemente care decurg din dreptul comunitar, este
suficient de remarcat că, în cazul în care ar apărea astfel de
dificultăți, acestea ar fi consecința nerespectării de către statul
membru a termenului prevăzut pentru punerea în aplicare a directivei în
cauză. Consecințele acestei situații trebuie să fie asumate de
autoritățile administrative și nu pot să se repercuteze asupra
contribuabililor care invocă în favoarea lor o obligație precisă care
incumbă statului, în temeiul dreptului comunitar, de la 1 ianuarie 1979.48      Din
ceea ce precedă rezultă că argumentele deduse din sistemul fiscal care
face obiectul directivei trebuie de asemenea să fie înlăturate.49      În
consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată Curții că
prevederea referitoare la scutirea de impozitul pe cifra de afaceri
pentru operațiunile de negociere a creditelor, prevăzută la articolul 13
secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă a Consiliului
din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei
pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, putea fi invocată de la 1
ianuarie 1979, în absența punerii în aplicare a acestei directive, de
către un negociator de credite, atunci când acesta s‑a abținut să
transfere această taxă în aval, fără ca statul să îi poată opune propria
sa neîndeplinire a obligației de punere în aplicare a directivei. Cu privire la cheltuielile de judecată50      Cheltuielile
efectuate de guvernul Republicii Federale Germania, de guvernul
Republicii Franceze, precum și de Consiliu și de Comisia Comunităților
Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei
rambursări. Întrucât procedura are, în privința părților din acțiunea
principală, caracterul unui incident survenit în procedura aflată pe
rolul instanței naționale, este de competența acestei instanțe să se
pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA, pronunțându‑se
cu privire la întrebarea care i‑a fost adresată de Finanzgericht
Münster prin Ordonanța din 27 noiembrie 1980, declară:Prevederea
referitoare la scutirea de impozitul pe cifra de afaceri pentru
operațiunile de negociere a creditelor, prevăzută la articolul 13
secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă 77/388 CEE a
Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor
membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al
taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, putea fi invocată
de la 1 ianuarie 1979, în absența punerii în aplicare a acestei
directive, de către un negociator de credite, atunci când acesta s‑a
abținut să transfere această taxă în aval, fără ca statul să îi poată
opune propria sa neîndeplinire a obligației de punere în aplicare a
directivei.Mertens de Wilmars BoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 ianuarie 1982.Grefier PreședinteA. Van Houtte J. Mertens de Wilmars1 Limba de procedură: germana.