62022CJ0378_RES
Cauza C‑378/22 P
British Airways plc
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 26 februarie 2026
„Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața transportului aerian de mărfuri – Decizie a Comisiei Europene prin care se constată o încălcare a articolului 101 TFUE, a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European și a articolului 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian – Coordonarea unor elemente ale prețului serviciilor de transport aerian de mărfuri (suprataxa de carburant, suprataxa pentru securitate și refuzul de plată a unor comisioane pe suprataxe) – Servicii de transport de mărfuri la sosire – Competența teritorială a Comisiei – Efecte calificate – Caracterizare – Încălcare unică și continuă – Luarea în considerare a efectelor încălcării unice și continue, privită în ansamblul său”
Acțiune în anulare – Competența instanței Uniunii – Conținut – Competența Tribunalului de a substitui motivarea emitentului actului atacat cu propria motivare – Excludere – Competența Tribunalului de a explica motivarea actului atacat ca răspuns la argumentația invocată în fața sa – Includere
(art. 263 TFUE)
(a se vedea punctele 56-62)
Concurență – Normele Uniunii – Domeniu de aplicare teritorial – Competența Comisiei – Admisibilitate în raport cu dreptul internațional public – Punere în aplicare sau efecte calificate ale practicilor abuzive în SEE – Căi alternative – Criteriul efectului imediat, substanțial și previzibil – Conținut
(art. 101 TFUE; Acordul privind SEE, art. 53)
(a se vedea punctele 67-76)
Recurs – Motive – Necesitatea de a identifica cu precizie aspectele din motivarea deciziei atacate care sunt contestate
[art. 256 alin. (1) al doilea paragraf TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Curții, art. 169 alin. (2)]
(a se vedea punctele 77 și 83)
Recurs – Motive – Motiv invocat pentru prima dată în recurs – Inadmisibilitate
[art. 256 alin. (1) TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58; Regulamentul de procedură al Curții, art. 170]
(a se vedea punctele 79-81)
Recurs – Motive – Contestarea deciziei atacate în fața Tribunalului, iar nu a hotărârii pronunțate de acesta – Inadmisibilitate
(Statutul Curții de Justiție, art. 56 primul paragraf)
(a se vedea punctul 82)
Concurență – Normele Uniunii – Domeniu de aplicare teritorial – Competența Comisiei – Admisibilitate în raport cu dreptul internațional public – Punere în aplicare sau efecte calificate ale practicilor abuzive în SEE – Căi alternative – Criteriul efectului imediat, substanțial și previzibil – Sarcina probei – Repartizare între Comisie și întreprinderile în cauză
(art. 101 TFUE; Acordul privind SEE, art. 53)
(a se vedea punctele 94-98)
Recurs – Motive – Apreciere eronată a faptelor și a elementelor de probă – Inadmisibilitate – Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea faptelor și a elementelor de probă – Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare
[art. 256 alin. (1) al doilea paragraf TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf]
(a se vedea punctele 99-101 și 104)
Rezumat
Într‑o serie de 13 hotărâri, Curtea respinge cvasitotalitatea recursurilor formulate de mai multe companii aeriene (
1
) implicate în „cartelul transportului aerian de mărfuri” împotriva hotărârilor Tribunalului (
2
) prin care s‑a statuat cu privire la acțiunile lor în anulare având ca obiect decizia prin care Comisia Europeană le‑a aplicat amenzi pentru participarea la această înțelegere (
3
). Astfel, doar recursul introdus de SAS Cargo Group este admis în parte de Curte, din cauza unor erori săvârșite de Tribunal în exercitarea competenței sale de fond cu ocazia calculării amenzii aplicate acestei companii aeriene (
4
).
La 7 decembrie 2005, Comisia a primit, în temeiul Comunicării din 2002 privind clemența, o cerere de imunitate formulată de Lufthansa și de două dintre filialele sale. Această cerere menționa existența unor contacte anticoncurențiale între mai multe întreprinderi active pe piața transportului aerian de mărfuri (denumite în continuare „transportatorii”) privind instituirea unor suprataxe de carburant și pentru securitate pentru serviciile lor de transport aerian de mărfuri, precum și, în esență, refuzul de a acorda agenților de expediție o scutire de aceste suprataxe. Elementele colectate de Comisie și investigațiile sale au determinat‑o să adopte, la 9 noiembrie 2010, o primă decizie (
5
) în privința a 21 de transportatori.
În această decizie, Comisia apreciază că transportatorii participaseră la o încălcare unică și continuă a articolului 101 TFUE, a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) și a articolului 8 din Acordul aerian CE‑Elveția, coordonându‑și comportamentul cu privire la stabilirea prețurilor pentru furnizarea de servicii de transport de mărfuri. Cu toate acestea, decizia menționată a fost anulată în tot sau în parte de Tribunal, din cauza unor contradicții care îi viciau motivarea.
În urma acestor hotărâri de anulare, Comisia a constatat prin decizia în litigiu existența unei astfel de încălcări unice și continue prin care, în perioadele cuprinse între anii 1999 și 2006, 19 companii aeriene își coordonaseră comportamentul cu privire la stabilirea prețurilor pentru furnizarea de servicii de transport de mărfuri în întreaga lume, înțelegându‑se cu privire la instituirea unor suprataxe de carburant și pentru securitate și la refuzul de plată a comisioanelor. Astfel, Comisia le‑a aplicat măsuri corective și amenzi pentru participarea lor la această încălcare.
Sesizat cu mai multe acțiuni introduse de recurente având ca obiect în esență anularea în tot sau în parte a deciziei în litigiu în măsura în care le privește, precum și anularea sau reducerea cuantumului amenzii aplicate, Tribunalul a respins acțiunile formulate de Martinair, KLM, Cargolux, Air France‑KLM, Air France, Lufthansa și Singapore Airlines. În schimb, Tribunalul a anulat în parte decizia în litigiu și a redus amenda în raport cu participarea la încălcare a celorlalte recurente.
Prin urmare, recurentele au sesizat Curtea cu mai multe recursuri împotriva acestor hotărâri.
Aprecierea Curții
În susținerea recursurilor formulate, recurentele invocă mai multe motive, care privesc printre altele:
1.
competența Comisiei de a constata și de a sancționa o încălcare a normelor de concurență în ceea ce privește serviciile de transport de mărfuri dinspre aeroporturi din țări terțe spre aeroporturi din state membre ale Uniunii sau din alte state părți la SEE care nu sunt membre ale Uniunii (denumite în continuare „serviciile de transport de mărfuri la sosire”);
2.
examinarea de către Tribunal a temeiniciei deciziei în litigiu;
3.
încălcarea dreptului la apărare;
4.
exercitarea de către Tribunal a competenței sale de fond.
1) Cu privire la competența Comisiei de a constata și de a sancționa o încălcare a normelor de concurență în ceea ce privește serviciile de transport de mărfuri la sosire
După ce a precizat că, prin faptul că vizează transporturile aeriene „dintre” Uniune și țări terțe, Regulamentul nr. 1/2003 (
6
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 411/2004 (
7
), se aplică atât transporturilor aeriene dinspre Uniune către țări terțe, cât și transporturilor aeriene din țări terțe către Uniune, Curtea respinge motivele întemeiate pe necompetența Comisiei de a constata și de a sancționa o încălcare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE în ceea ce privește serviciile de transport de mărfuri la sosire.
Cu privire la acest aspect, Curtea amintește că Comisia poate constata și sancționa un comportament adoptat în afara teritoriului Uniunii sau al SEE, cu condiția să fi fost pus în aplicare pe acest teritoriu (în continuare „criteriul punerii în aplicare”) sau să fi fost previzibil că va produce un efect imediat și substanțial (în continuare „criteriul efectelor calificate”).
În timp ce Comisia considerase în decizia în litigiu că aceste două criterii erau îndeplinite în speță, Tribunalul s‑a limitat să confirme competența teritorială a Comisiei referindu‑se exclusiv la criteriul efectelor calificate.
În această privință, Curtea arată, mai întâi, că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a confirmat competența Comisiei prin referire doar la criteriul „efectelor calificate”, din moment ce acest criteriu și cel al punerii în aplicare au caracter alternativ.
Întrucât mai multe recurente au reproșat, în plus, Tribunalului că a dedus prezența unor efecte calificate din calificarea înțelegerii drept „restrângere a concurenței prin obiect”, Curtea precizează în continuare că aceste critici rezultă dintr‑o interpretare eronată a hotărârii atacate.
Curtea respinge de asemenea criticile prin care se reproșează Tribunalului că a substituit motivarea Comisiei cu propria motivare în ceea ce privește aplicarea criteriului efectelor calificate. În această privință, ea amintește că, atunci când Tribunalul se limitează să răspundă la argumentația invocată în fața sa și să explice astfel motivarea actului atacat, nu se poate considera că acesta substituie motivarea autorului acestui act cu propria motivare. De altfel, nu poate stabili existența unei substituiri nelegale de motive nici împrejurarea că elementele care au permis Tribunalului să verifice dacă Comisia își justificase competența extrateritorială în raport cu criteriul efectelor calificate erau întemeiate pe considerente exterioare secțiunii din decizia în litigiu referitoare la competența internațională a Comisiei.
În sfârșit, Curtea respinge diferitele critici întemeiate pe erori de drept săvârșite de Tribunal cu ocazia controlului punerii în aplicare de către Comisie a criteriului efectelor calificate.
În această privință, Curtea amintește că, în temeiul acestui criteriu, Comisia trebuie să stabilească faptul că practicile în cauză au efecte previzibile, imediate și substanțiale în Uniune sau, precum în speță, în SEE.
Referitor la caracterul previzibil al practicilor în cauză, Curtea subliniază, într‑o primă etapă, că sunt previzibile toate prejudiciile a căror producere trebuie să poată fi prevăzută în mod rezonabil de părțile la o înțelegere conform experienței lor generale, spre deosebire de prejudiciile care rezultă dintr‑o succesiune de împrejurări cu totul excepționale.
Or, dat fiind că suprataxa de carburant, suprataxa pentru securitate și refuzul de plată a comisioanelor constituie comportamente coluzive de stabilire orizontală a prețurilor și că astfel de comportamente sunt deosebit de susceptibile să afecteze concurența, Curtea apreciază că este cert că aceste practici determină o creștere a prețului total al serviciilor de transport de mărfuri la sosire. Rezultă că Tribunalul nu era obligat să verifice în mod concret efectul suprataxelor asupra prețului total de vânzare a serviciilor de transport de mărfuri și nici nu trebuia să stabilească dacă și în ce măsură agenții de expediție repercutaseră efectiv această creștere a prețurilor asupra expeditorilor și nici dacă și în ce măsură ei repercutaseră efectiv respectiva creștere a costului transportului asupra consumatorilor.
În conformitate cu normele generale de administrare a probelor, Tribunalul nu a inversat nici sarcina probei atunci când a examinat dacă recurentele prezentaseră elemente care să permită răsturnarea constatării caracterului previzibil al efectelor comportamentelor în cauză în SEE.
Referitor la caracterul imediat al efectelor practicilor în cauză, Curtea precizează, într‑o a doua etapă, că este suficient ca comportamentul anticoncurențial în cauză să poată avea un efect imediat în Uniune sau în SEE pentru ca această condiție să fie îndeplinită.
În acest cadru, Curtea respinge mai ales criticile întemeiate pe lipsa caracterului imediat al efectelor comportamentului recurentelor asupra concurenței în SEE, în măsura în care aceste efecte depindeau de intervenția altor actori din lanțul de cauzalitate, și anume agenții de expediție și expeditorii, întrucât intervenția respectivă decurge în mod obiectiv din înțelegerea în cauză, potrivit funcționării normale a pieței.
Referitor la caracterul substanțial al efectelor practicilor în cauză, Curtea înlătură, într‑o a treia etapă, criticile potrivit cărora Tribunalul s‑ar fi întemeiat pe caracteristici ale înțelegerii în litigiu care nu figurau în decizia în litigiu pentru a concluziona în sensul caracterului substanțial al efectului asupra prețurilor mărfurilor importate.
De altfel, întrucât Comisia a stabilit că criteriul efectelor calificate era îndeplinit în privința coordonării referitoare la serviciile de transport de mărfuri la sosire luate în considerare în mod izolat, era neesențial ca Tribunalul să examineze dacă criteriul efectelor calificate era îndeplinit în raport cu efectele încălcării unice și continue privite în ansamblu.
2) Cu privire la examinarea temeiniciei deciziei în litigiu
În ceea ce privește controlul de către Tribunal al temeiniciei deciziei în litigiu, anumite recurente invocă critici referitoare printre altele la:
(a)
existența unei încălcări unice și continue, precum și participarea lor la aceasta;
(b)
calificarea practicilor în cauză drept restrângere prin obiect;
(c)
anularea doar în parte a deciziei în litigiu în privința Latam Airlines Group și Lan Cargo;
(d)
prescrierea competenței de sancționare a Comisiei în privința comportamentelor referitoare la rutele din interiorul SEE și Uniune‑Elveția.
a) Cu privire la existența unei încălcări unice și continue și la participarea recurentelor la aceasta
În primul rând, în ceea ce privește întinderea geografică a practicilor vizate, Curtea observă că nu există nicio contradicție între dispozitivul deciziei în litigiu, care califică drept mondială întinderea comportamentului anticoncurențial în cauză, și motivarea acestei decizii, care exclude anumite rute Uniune‑țări terțe. Astfel, trebuie să se distingă între noțiunea de „comportament”, care vizează un ansamblu de elemente de fapt, și cea de „încălcare”, ce vizează calificarea juridică ce a fost dată acestor comportamente. De altfel, oricare ar fi motivele pe care se întemeiază o decizie adoptată de o instituție a Uniunii, doar dispozitivul respectivei decizii, interpretat în lumina motivării acesteia care constituie temeiul său necesar, este susceptibil să producă efecte juridice.
În al doilea rând, Curtea amintește că, pentru calificarea unor comportamente diferite drept încălcare unică și continuă, nu trebuie să se verifice dacă ele au o legătură de complementaritate, în sensul că fiecare dintre ele este destinat să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale și contribuie printr‑o interacțiune la realizarea tuturor efectelor anticoncurențiale dorite de autorii lor în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic. Prin urmare, chiar dacă Comisia ar fi omis să stabilească o astfel de legătură de complementaritate între acordurile și practicile în litigiu, așa cum susțin unele recurente, această omisiune nu ar fi în sine de natură să afecteze calificarea lor drept încălcare unică și continuă.
În al treilea rând, Curtea subliniază că nu a admis decât în mod restrictiv posibilitatea de a exclude un anumit comportament anticoncurențial din domeniul de aplicare al articolelor 101 și 102 TFUE, în sensul că el a fost impus întreprinderilor de legislația națională sau că aceasta a eliminat pentru ele orice posibilitate de comportament concurențial. Astfel, dacă o lege națională se limitează la stimularea sau la facilitarea adoptării de către întreprinderi a unor comportamente anticoncurențiale autonome, articolele 101 și 102 TFUE sunt aplicabile în cazul acestor întreprinderi. Întrucât jurisprudența amintită se aplică atât reglementărilor statelor membre, cât și celor ale unor țări terțe, revine întreprinderilor în cauză sarcina de a dovedi că legislațiile naționale ale țărilor terțe în cauză nu le‑au încurajat, ci le‑au obligat să adopte comportamentul în cauză.
În al patrulea rând, Curtea respinge argumentele invocate de recurente pentru a contesta participarea lor la încălcarea unică și continuă sancționată de Comisie.
În această privință, Curtea amintește printre altele că, în ceea ce privește o încălcare ce se întinde pe mai mulți ani, lipsa probei directe a punerii în aplicare a unui acord de către o întreprindere pentru anumite perioade determinate nu se opune ca participarea sa la acesta să fie totuși constatată pentru perioadele respective, din moment ce o astfel de constatare se întemeiază pe indicii obiective și concordante. Într‑o asemenea situație, Tribunalul își poate întemeia aprecierea privind existența și durata unei practici sau a unui acord anticoncurențial pe o evaluare globală a tuturor probelor și indiciilor pertinente prezentate de Comisie, printre care figurează în special efectele produse de comportamentul anticoncurențial în cauză.
Curtea respinge, în plus, motivul invocat de Air Canada prin care se reproșează Tribunalului că a săvârșit erori de drept prin faptul că a reținut răspunderea acesteia pentru rute pe care nu le deservește sau pe care nu este admisă să le deservească, și anume rutele din interiorul SEE și Uniune‑Elveția.
Cu privire la acest aspect, Curtea arată că din constatările Tribunalului din hotărârea atacată reiese că Air Canada intenționa să contribuie prin comportamentul său la obiectivele comune urmărite de toți participanții și că avusese cunoștință de comportamentele ilicite preconizate sau puse în aplicare de alte întreprinderi în urmărirea acelorași obiective. Astfel, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a dedus de aici că Comisia era îndreptățită să considere Air Canada răspunzătoare pentru încălcarea unică și continuă, în măsura în care privea rutele din interiorul SEE și Uniune‑Elveția, independent de eventuala sa calitate de concurentă potențială pe aceste rute.
În al cincilea rând, Curtea subliniază că, deși revine Comisiei sarcina de a strânge elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a fundamenta convingerea că încălcarea a fost săvârșită, Tribunalul nu este obligat să anuleze o decizie a Comisiei pentru simplul fapt că aceasta a menționat elemente de fapt care nu constituie probe directe ale participării întreprinderii în cauză la încălcarea imputată. Astfel, este suficient ca Tribunalul să verifice, așa cum a procedat în speță, că toate elementele examinate erau de natură să susțină concluzia potrivit căreia întreprinderea în cauză a participat la încălcarea unică și continuă. În această privință, Curtea precizează în plus că probele referitoare la contacte anterioare perioadei încălcării sau referitoare la comportamente care nu sunt de competența Comisiei pot confirma interpretarea altor probe care au legătură cu perioada respectivă, pentru contextualizarea acestora din urmă sau pentru demonstrarea recurenței anumitor tipuri de comportamente sau de practici.
În al șaselea și ultimul rând, Curtea respinge motivul invocat de Cargolux potrivit căruia Tribunalul ar fi încălcat principiul egalității de tratament prin faptul că a confirmat participarea acesteia la componenta încălcării referitoare la refuzul de plată a comisioanelor, excluzând în același timp implicarea British Airways în această privință, întrucât acești doi transportatori nu se aflau în situații comparabile în ceea ce privește elementele de probă reținute în privința lor pentru a se stabili participarea lor la această componentă a încălcării.
De asemenea, nici decizia Tribunalului de a nu acorda Cargolux o reducere a amenzii echivalentă cu cea acordată SAS Cargo Group nu poate constitui o încălcare a principiului egalității de tratament, întrucât SAS Cargo Group a beneficiat de această reducere ca urmare a anulării constatării participării sale la componenta încălcării referitoare la refuzul de plată a comisioanelor.
b) Cu privire la calificarea practicilor în cauză drept restrângere prin obiect
În primul rând, Curtea amintește că, pentru a aprecia dacă un acord între întreprinderi sau o decizie a unei asocieri de întreprinderi prezintă un grad suficient de nocivitate pentru a putea fi considerate o restrângere a concurenței „prin obiect” în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, trebuie analizate, potrivit unei jurisprudențe constante, cuprinsul dispozițiilor acestora, obiectivele pe care urmăresc să le atingă, precum și contextul economic și juridic în care se înscriu. Totuși, pentru acorduri sau practici coluzive care constituie încălcări deosebit de grave ale concurenței, precum în speță, o înțelegere orizontală de stabilire a prețurilor, Comisia își poate limita analiza contextului economic și juridic în care se încadrează practica la ceea ce se dovedește strict necesar pentru a concluziona că există o restrângere a concurenței prin obiect.
În al doilea rând, Curtea respinge argumentul întemeiat pe faptul că comportamentul coluziv în cauză nu ar fi privit decât o parte din prețul produsului sau al serviciului vizat, întrucât această împrejurare nu poate demonstra nicidecum că respectivul comportament nu ține de o formă de coordonare care trebuie considerată, prin însăși natura sa, ca fiind dăunătoare pentru funcționarea normală a concurenței. Dimpotrivă, un astfel de comportament determină, prin însăși natura sa, o creștere a prețurilor, conducând la o alocare necorespunzătoare a resurselor, în special în detrimentul consumatorilor.
Nici argumentul potrivit căruia refuzul de plată a comisionului constituia un răspuns legitim al companiilor aeriene la comportamentul pretins ilicit al agenților de expediție nu poate convinge, din moment ce revine autorităților publice, iar nu întreprinderilor private sarcina de a asigura respectarea prevederilor legale. Astfel, chiar presupunând că ar fi dovedită, această împrejurare nu ar putea, în orice caz, să legitimeze o încălcare a articolului 101 TFUE, și cu atât mai puțin o practică coluzivă cu privire la care s‑a constatat că prezintă gradul suficient de nocivitate pentru concurență pentru a fi calificată drept restrângere prin obiect.
c) Cu privire la anularea numai în parte a deciziei în litigiu în ceea ce privește Latam Airlines Group și Lan Cargo
Prin Hotărârea Latam Airlines Group și Lan Cargo/Comisia, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în măsura în care privea participarea Latam Airlines Group și a Lan Cargo la componentele încălcării unice și continue legate de suprataxa pentru securitate și de refuzul de plată a comisioanelor, pentru motivul că Comisia reținuse în mod eronat că Lan Cargo avea cunoștință de aceste componente ale încălcării.
În susținerea recursului formulat, Latam Airlines Group și Lan Cargo criticau Tribunalul pentru că nu a anulat decât în parte decizia în litigiu în privința lor, în timp ce eroarea săvârșită de Comisie ar fi trebuit să conducă la o anulare în tot a acestei decizii.
În această privință, Curtea amintește că constatarea potrivit căreia Comisia nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că o întreprindere, în momentul participării sale la unul dintre comportamentele anticoncurențiale care compun o încălcare unică și continuă, cunoștea celelalte comportamente anticoncurențiale adoptate de ceilalți participanți la înțelegere pentru atingerea acelorași obiective sau putea să le prevadă în mod rezonabil și era pregătită să accepte riscul ce decurge din acestea, nu poate conduce la exonerarea de răspundere a întreprinderii menționate pentru partea comportamentelor la care este cert că a luat parte sau pentru care poate fi considerată răspunzătoare. În acest caz, instanța Uniunii trebuie să se limiteze la pronunțarea anulării în parte a deciziei Comisiei atacate în fața sa.
Rezultă că, în măsura în care participarea Lan Cargo la schimburile referitoare la suprataxa de carburant nu a fost repusă în discuție, Tribunalul nu a săvârșit erori prin anularea doar în parte a deciziei în litigiu.
În plus, împrejurarea că Comisia nu a dovedit că Lan Cargo avea cunoștință de schimburile referitoare la suprataxa pentru securitate și nici de cele referitoare la refuzul de plată a comisioanelor nu era de natură să înlăture caracterul unic și continuu al încălcării constatate, care totuși nu putea fi imputată în ansamblul său acestui transportator.
d) Cu privire la prescrierea competenței de sancționare a Comisiei în privința comportamentelor referitoare la rutele din interiorul SEE și Uniune‑Elveția
Curtea respinge de asemenea criticile potrivit cărora Tribunalul ar fi trebuit să invoce din oficiu că competențele de sancționare ale Comisiei erau prescrise în privința comportamentelor referitoare la rutele din interiorul SEE și Uniune‑Elveția, în conformitate cu articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003.
În această privință, Curtea arată că din modul de redactare a Regulamentului nr. 1/2003, din contextul său și din obiectivele pe care le urmărește rezultă că termenele prevăzute în special la articolul 25 constituie termene de prescripție. Or, dintr‑o jurisprudență consacrată reiese că respectarea unui termen de prescripție nu poate fi invocată din oficiu de instanța Uniunii, ci trebuie să fie invocată de partea interesată.
În acest cadru, Curtea respinge de asemenea argumentația potrivit căreia motivul întemeiat pe expirarea termenului de prescripție a competențelor de sancționare ale Comisiei ar trebui să fie asimilat unui motiv întemeiat pe necompetența Comisiei de a impune amenzi recurentelor. Astfel, deși articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003 obligă Comisia să sancționeze o încălcare determinată într‑un anumit termen, această dispoziție nu are nici ca obiect, nici ca efect privarea Comisiei de competența sa de sancționare în privința altor încălcări decât cea acoperită de prescripție. În plus, chiar și în cazul curgerii termenului de prescripție a competențelor de sancționare ale Comisiei, aceasta rămâne competentă să constate o încălcare prescrisă, cu condiția să demonstreze un interes legitim de a adopta o decizie de constatare a săvârșirii încălcării.
Potrivit Curții, recurentele în cauză nu pot invoca nici încălcarea principiului egalității de tratament în raport cu companiile aeriene care au obținut câștig de cauză în fața Tribunalului susținând că acțiunea Comisiei era parțial prescrisă, din moment ce această diferență de tratament rezultă exclusiv din împrejurarea obiectivă că recurentele menționate s‑au abținut să invoce motivul respectiv, deși ar fi putut să facă acest lucru.
Curtea subliniază, în plus, că termenul de prescripție nu este comparabil nici cu termenele de procedură, acestea din urmă fiind instituite pentru a asigura buna administrare a justiției, claritatea, precum și securitatea situațiilor juridice. Or, nu aceasta este situația termenului de prescripție, care urmărește în principal să asigure protecția întreprinderilor în cauză.
Pe de altă parte, faptul că amenzile aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ar trebui să fie calificate drept „penale”, în sensul articolului 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, nu implică în sine că prescrierea competenței de sancționare a Comisiei urmărește un obiectiv de interes public dincolo de protecția întreprinderilor în cauză.
3) Cu privire la încălcarea dreptului la apărare
În ceea ce privește respectarea dreptului la apărare al recurentelor, Curtea constată că simplul fapt că Comisia nu ar fi acordat un acces complet și automat la răspunsurile celorlalți participanți la înțelegere date la comunicarea privind obiecțiunile nu implică o încălcare a dreptului la apărare al întreprinderilor în cauză, cărora le revine obligația de a furniza un prim indiciu al utilității, pentru apărarea lor, a documentelor care nu le‑au fost comunicate. Curtea amintește în această privință că nu există un acces complet și automat la dosar în cadrul unei proceduri administrative.
Curtea arată în plus că Comisia nu încalcă dreptul la apărare al întreprinderilor destinatare ale unei comunicări privind obiecțiunile, în special dreptul lor de a fi ascultate cu privire la competența internațională a Comisiei de a sancționa comportamente anticoncurențiale adoptate în afara teritoriului Uniunii sau al SEE, pentru simplul fapt că această comunicare nu indică în mod expres criteriul pe care Comisia intenționează să se întemeieze pentru a sancționa respectivele comportamente, din moment ce comunicarea menționată precizează că Comisia urmărește să sancționeze întreprinderile destinatare ale acesteia pentru o încălcare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE ca urmare a unor astfel de comportamente și că expune elementele esențiale pe care intenționează să le rețină în acest scop.
4) Cu privire la exercitarea de către Tribunal a competenței sale de fond
În ceea ce privește exercitarea de către Tribunal a competenței sale de fond, Curtea arată că, deși exercitarea acestei competențe nu poate da naștere, cu ocazia stabilirii cuantumului amenzilor, unei discriminări între întreprinderile care au participat la o încălcare a normelor de concurență, Tribunalul nu încalcă principiul egalității de tratament atunci când reduce amenda unei întreprinderi care a formulat în acest sens un motiv care a fost admis, fără a efectua o reducere similară pentru alte întreprinderi aflate într‑o situație comparabilă, dar care nu au invocat același motiv în fața sa.
În schimb, referitor la calcularea de către Tribunal a amenzii aplicate SAS Cargo Group, Curtea constată că, atunci când a inclus în baza de calcul a acestei amenzi cifra de afaceri realizată de această întreprindere pe rutele interne în vederea asigurării unei egalități de tratament cu ceilalți transportatori incriminați, Tribunalul a săvârșit mai multe erori de drept în exercitarea competenței sale de fond. În special, elementele care i‑au fost prezentate nu demonstrau nicidecum că toate companiile aeriene incriminate și care au contestat decizia în litigiu, spre deosebire de SAS Cargo Group, avuseseră în vedere cifrele lor de afaceri realizate eventual pe rute deservite în interiorul unui singur stat care compune SEE, integrate în valoarea vânzărilor lor care au servit drept bază pentru calcularea amenzilor lor. Astfel, Tribunalul nu dispunea de elemente care i‑ar fi permis să constate cu certitudine o încălcare a egalității de tratament pe care ar fi trebuit să o rectifice.
În consecință, Curtea anulează în parte hotărârea Tribunalului în cauza SAS Cargo Group ș.a. și, pronunțându‑se definitiv cu privire la acest litigiu, aplică întreprinderilor respective amenzi într‑un cuantum mai mic decât cele aplicate în hotărârea atacată.
În schimb, având în vedere tot ceea ce precedă, Curtea respinge toate celelalte recursuri formulate de companiile aeriene implicate în „cartelul transportului aerian de mărfuri”.
(
1
)	În speță, Air Canada, Air France‑KLM, Société Air France (denumită în continuare „Air France”), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (denumită în continuare „KLM”), British Airways plc, Cargolux Airlines International SA (denumită în continuare „Cargolux”), Cathay Pacific Airways Ltd, Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „Lufthansa”), Japan Airlines International Co. Ltd (denumită în continuare „Japan Airlines”), Latam Airlines Group SA și Lan Cargo SA, Martinair Holland NV (denumită în continuare „Martinair”), SAS Cargo Group ș.a. (denumită în continuare „SAS Cargo Group”), Singapore Airlines Ltd și Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (denumită în continuare „Singapore Airlines”) (denumite în continuare împreună „recurentele”).
(
2
)	Hotărârile din 30 martie 2022, Martinair Holland/Comisia (T‑323/17, EU:T:2022:174), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Comisia (T‑325/17, EU:T:2022:176), Air Canada/Comisia (T‑326/17, EU:T:2022:177), Cargolux Airlines/Comisia (T‑334/17, EU:T:2022:178), Air France‑KLM/Comisia (T‑337/17, EU:T:2022:179), Air France/Comisia (T‑338/17, EU:T:2022:180), Japan Airlines/Comisia (T‑340/17, EU:T:2022:181), British Airways/Comisia (T‑341/17, EU:T:2022:182), Deutsche Lufthansa ș.a./Comisia (T‑342/17, EU:T:2022:183), Cathay Pacific Airways/Comisia (T‑343/17, EU:T:2022:184), Latam Airlines Group și Lan Cargo/Comisia (T‑344/17, EU:T:2022:185), Singapore Airlines și Singapore Airlines Cargo/Comisia (T‑350/17, EU:T:2022:186).
(
3
)	Decizia C(2017) 1742 final a Comisiei din 17 martie 2017 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE, al articolului 53 din Acordul privind SEE și al articolului 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian (cazul AT/39258 – Transport aerian de mărfuri) (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
(
4
)	Hotărârea din 30 martie 2022, SAS Cargo Group ș.a./Comisia (T‑324/17, EU:T:2022:175).
(
5
)	Decizia C(2010) 7694 final a Comisiei din 9 noiembrie 2010 privind o procedură în temeiul articolului 101 TFUE, al articolului 53 din Acordul privind SEE și al articolului 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian (cazul COMP/39258 – Transport aerian de mărfuri).
(
6
)	Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269).
(
7
)	Regulamentul (CE) nr. 411/2004 al Consiliului din 26 februarie 2004 de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3975/87 și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3976/87 și (CE) nr. 1/2003 în legătură cu transportul aerian dintre Comunitate și țările terțe (JO 2004, L 68, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 225).