62018CC0823
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
GIOVANNI PITRUZZELLA
föredraget den 4 juni 2020 (
1
)
Mål C‑823/18 P
Europeiska kommissionen
mot
GEA Group AG
”Överklagande – Konkurrensbegränsande samverkan – Värmestabilisatorer – Ogiltigförklaring av beslutet om ändring av de böter som fastställdes i det ursprungliga beslutet i vilket överträdelsen konstaterades – Tillämpning av taket på 10 procent av omsättningen på en av de enheter som företaget består av – Inverkan på det solidariska betalningsansvaret för böterna – Begreppet företag – Förfallodatumet för böterna vid en ändring”
1.
I det överklagande som förevarande förslag till avgörande avser har kommissionen yrkat att domstolen ska upphäva domen av den 18 oktober 2018, GEA Group/kommissionen. (
2
)
I. Bakgrund till tvisten
2.
GEA Group AG (nedan kallat GEA) bildades år 2005 genom en fusion av Metallgesellschaft AG (nedan kallat MG) och ett annat bolag. MG var holdingbolaget som före år 2000 direkt eller genom dotterbolag ägde Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (nedan kallat OCG) och Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (nedan kallat OCA). MG överlät den 17 maj 2000 OCG, vars namn ändrades till Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (nedan kallat ACW). Efter att OCA upplöstes i maj 2000 återupptogs OCA:s verksamhet av ett företag som från den 30 augusti 2000 benämndes Chemson Polymer-Additive AG (nedan kallat CPA), vilket inte längre tillhör den koncern i vilken GEA var holdingbolag.
3.
Genom beslut av den 11 november 2009 (nedan kallat 2009 års beslut) konstaterade kommissionen att ett antal företag hade överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att delta i två konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden vilka omfattade hela EES och avsåg dels sektorn för tennstabilisatorer, dels sektorn för epoxiderad sojabönsoljae/estrar (nedan kallad sektorn för ESBO/estrar). (
3
)
4.
Genom artikel 1.2 k i 2009 års beslut hölls GEA ansvarigt för överträdelser som begåtts på marknaden för sektorn för ESBO/estrar från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000. GEA hölls ansvarigt för hela den tidsperiod då överträdelsen ägde rum i egenskap av efterträdare till MG, dels för den överträdelse som hade begåtts av OCG från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000, dels för den överträdelse som hade begåtts av OCA från den 13 mars 1997 till den 17 maj 2000. ACW hölls, i egenskap av efterträdare till OCG, ansvarigt för den överträdelse som hade begåtts av OCG under hela den tidsperiod då överträdelsen ägde rum, det vill säga från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000, och för den överträdelse som hade begåtts av OCA från den 30 september 1999 till den 17 maj 2000, då OCG ägde 100 procent av aktierna i OCA (artikel 1.2 m i 2009 års beslut). I egenskap av efterträdare till OCA hölls CPA ansvarigt dels för överträdelsen som hade begåtts av OCA från den 13 mars 1997 till den 17 maj 2000, dels för den överträdelse som hade begåtts av OCG från den 30 september 1995 till den 30 september 1999, då OCA ägde 100 procent av aktierna i OCG (artikel 1.2 l i 2009 års beslut).
5.
I artikel 2 andra stycket punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut föreskrivs följande:
”För överträdelse inom sektorn för [ESBO/estrar] åläggs följande böter:
31)
GEA, ACW och CPA är … solidariskt ansvariga för ett belopp på 1913971 [euro].
32)
GEA och ACW är … solidariskt ansvariga för ett belopp på 1432229 [euro].”
6.
GEA väckte talan vid tribunalen avseende 2009 års beslut. Tribunalen ogillade talan genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen. (
4
)
7.
Den 15 december 2009 uppmärksammade ACW, som vid tidpunkten för antagandet av 2009 års beslut inte längre var ett dotterbolag till GEA, kommissionen på att de böter som bolaget hade ålagts att betala genom 2009 års beslut översteg det tillåtna taket på 10 procent av bolagets omsättning enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. (
5
)
8.
Den 8 februari 2010 antog kommissionen ett beslut om ändring av 2009 års beslut (
6
) (nedan kallat 2010 års beslut). Kommissionen fann att de böter som ACW hade ålagts att betala solidariskt med dels GEA och CPA, dels GEA, överskred taket på 10 procent, och att 2009 års beslut därför borde ändras (se skäl 2 i 2010 års beslut). Kommissionen angav även att bötesbeloppet som GEA och CPA hade ålagts att betala förblev oförändrat, men att bötesbeloppet som ACW hade ålagts att betala skulle sättas ned och att 2010 års beslut inte påverkade de andra bolag som 2009 års beslut riktade sig till. Genom artikel 1 i 2010 års beslut ändrades artikel 2 andra stycket i 2009 års beslut enligt följande:
”Artikel 2 [punkt] 31 ska ersättas med följande:
’31
a)
[GEA], [ACW] och [CPA] är [solidariskt] ansvariga för ett belopp på 1086129 [euro].
31
b)
[GEA] och [CPA] är … [solidariskt] ansvariga för ett belopp på 827842 [euro].’
Artikel 2 [punkt] 32 ska ersättas med följande:
’32)
[GEA] är ansvarigt för ett belopp på 1432229 [euro].’”
9.
Till följd av den talan som GEA väckte, ogiltigförklarade tribunalen, genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen, (
7
) 2010 års beslut i den del det avsåg GEA. Tribunalen slog fast att kommissionen hade åsidosatt GEA:s rätt till försvar genom att anta 2010 års beslut utan att ha gett bolaget tillfälle att yttra sig.
10.
Genom skrivelse av den 5 februari 2016 underrättade kommissionen GEA om sin avsikt att anta ett nytt beslut och uppmanade GEA, liksom ACW och CPA, att inkomma med sina skriftliga yttranden. GEA inkom med skriftliga yttranden till kommissionen den 24 mars 2016. Genom skrivelse av den 2 maj 2016 bemötte kommissionen GEA:s yttranden.
11.
Den 29 juni 2016 antog kommissionen ett andra beslut om ändring av 2009 års beslut (
8
) (nedan kallat det omtvistade beslutet). I artikel 1 i det omtvistade beslutet återgavs artikel 1 i 2010 års beslut utan några ändringar. I artikel 2 i det omtvistade beslutet fastställdes förfallodatumet för böterna till den 10 maj 2010.
II. Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
12.
Den 8 september 2016 väckte GEA talan avseende det omtvistade beslutet. GEA yrkade att tribunalen skulle, i första hand, ogiltigförklara beslutet och, i andra hand, sätta ned bötesbeloppet och fastställa ett nytt datum, efter antagandet av det omtvistade beslutet, för betalning av böterna och för fastställandet av från vilken tidpunkt ränta skulle utgå.
13.
GEA åberopade fem grunder till stöd för sin talan. Som första grund gjorde GEA gällande att preskriptionsreglerna hade åsidosatts. Den andra grunden avsåg åsidosättande av artikel 266 FEUF och rätten till försvar. Som tredje grund gjordes det gällande att artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 hade åsidosatts. GEA gjorde som fjärde grund gällande att principen om likabehandling hade åsidosatts. Den femte grunden avsåg maktmissbruk och bristande motivering. Kommissionen gjorde gällande att talan inte kunde tas upp till sakprövning på grund av att GEA saknade berättigat intresse av att få saken prövad.
14.
I den överklagade domen ogillade tribunalen först kommissionens invändning om rättegångshinder. I det avseendet slog tribunalen fast dels att 2010 års beslut, vilket senare ogiltigförklarades, och det omtvistade beslutet hade avsett fastställandet av de externa solidaritetsförhållandena mellan GEA, ACW och CPA, och på så sätt hade ändrat deras rättsliga ställning, dels att talan skulle ha kunnat leda till en för GEA mer fördelaktig fördelning av de bötesbelopp som bolaget hade ålagts. (
9
)
15.
I sak prövade tribunalen först den fjärde grunden, vilken avsåg artikel 1 i det omtvistade beslutet och som grundades på ett åsidosättande av principen om likabehandling, och tribunalen biföll talan såvitt avsåg denna grund. (
10
) Tribunalen prövade därefter den femte grundens första del, avseende maktmissbruk i artikel 2 i det omtvistade beslutet, i vilken kommissionen hade fastställt förfallodatumet för de böter som GEA, ACW och CPA hade ålagts till den 10 maj 2010. Tribunalen fann att talan även kunde bifallas såvitt avsåg denna delgrund, och den ogiltigförklarade således beslutet i sin helhet och förpliktade kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
III. Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
16.
Genom handling som inkom till domstolens kansli den 27 december 2018, ingav kommissionen det överklagande som förevarande förslag till avgörande avser. Under det skriftliga förfarandet skedde två skriftväxlingar. Domstolen ställde vissa frågor till parterna som skulle besvaras skriftligen. Parterna besvarade dessa frågor inom de föreskrivna fristerna. Parterna yttrade sig muntligen vid domstolens förhandling den 5 februari 2020.
17.
Kommissionen har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen och förplikta GEA att ersätta samtliga rättegångskostnader vid domstolen och i första instans. GEA har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
IV. Bedömning
A.
Upptagande till prövning
1. Parternas argument
18.
GEA har gjort gällande att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på grund av att kommissionen saknar berättigat intresse av att få saken prövad. Bolaget har hävdat att även om domstolen skulle bifalla överklagandet, har kommissionen inte längre rätt att kräva betalning av böterna. För det första utgör 2009 års beslut inte en giltig rättslig grund i det avseendet, eftersom både böterna och det solidariska ansvaret för ACW, CPA och GEA fastställdes på ett felaktigt sätt i nämnda beslut. För det andra hade den lagstadgade tioåriga fristen för att fastställa böterna, som föreskrivs i artikel 25.5 i förordning nr 1/2003, löpt ut innan det omtvistade beslutet antogs. (
11
)
19.
Kommissionen har genmält att GEA:s invändning ska avvisas, eftersom bolaget i sin svarsskrivelse har åberopat att det förekom rättsstridigheter i den överklagade domen, och inte inom ramen för ett självständigt överklagande eller ett anslutningsöverklagande, i strid med vad som föreskrivs i artikel 174 i domstolens rättegångsregler. I sak har kommissionen hävdat att den har ett berättigat intresse av att få den överklagade domen prövad, eftersom ett beslut som hade rättsverkningar gentemot de företag som beslutet var riktat till ogiltigförklarades genom domen och det i domen drogs felaktiga slutsatser om det solidariska ansvaret och kommissionens befogenhet att fastställa förfallodatum för böterna.
2. Bedömning
20.
Enligt fast rättspraxis ska ett överklagande till sitt resultat kunna medföra en fördel för klaganden för att denne ska ha ett berättigat intresse av att få saken prövad. (
12
)
21.
GEA har för det första hävdat att eftersom kommissionens befogenhet att ålägga böter var preskriberad när det omtvistade beslutet antogs, skulle ett eventuellt bifall av överklagandet inte medföra någon fördel för kommissionen. (
13
) I det avseendet vill jag påpeka att även om det antas att det omtvistade beslutet, såsom GEA har hävdat, antogs efter utgången av den tioåriga frist som föreskrivs i artikel 25.5 i förordning nr 1/2003, kan en sådan omständighet inte i sig leda till slutsatsen att preskription har inträtt. Enligt nämnda bestämmelse ska preskriptionstiden för åläggande av böter löpa ut senast den dag då en tioårig frist från och med den dag då överträdelsen upphörde har förflutit ”utan att kommissionen har ålagt böter”. I förevarande fall är det ostridigt att GEA ålades sanktioner för den överträdelse som hade begåtts på marknaden för ESBO/estrar genom 2009 års beslut, vilket antogs inom den tioåriga frist som föreskrivs i artikel 25.5 i förordning nr 1/2003. Den omständigheten att det högsta beloppet för den sanktion som ålades fastställdes på ett felaktigt sätt för en av de enheter som ingick i det företag som var ansvarigt för överträdelsen, på grund av att det tak på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003 överskreds, och att kommissionen av det skälet beslutade att ändra artikeldelen i beslutet för att korrigera felet, påverkar inte den tidpunkt då kommissionen utövade sin befogenhet att ålägga sanktioner vid tillämpningen av preskriptionstiderna. (
14
) 2010 års beslut, liksom det omtvistade beslutet, innebar nämligen inte någon ändring av kommissionens beslut, som fanns i 2009 års beslut och som fattades i enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, om att ålägga det företag som bestod av ACW, CPA och GEA böter, (
15
) och de ändrade inte heller det bötesbelopp som GEA hade ålagts, utan satte endast ned det belopp som ACW kunde anses ansvarigt för, genom att omdefiniera förhållandena vad gäller det solidariska och exklusiva ansvaret mellan de tre aktuella enheterna. Eftersom det omtvistade beslutet således inte kan anses utgöra ett nytt beslut om åläggande av böter, kan GEA:s argument att ett upphävande av den överklagade domen och således en ogiltigförklaring av nämnda beslut inte skulle medföra någon fördel för kommissionen på grund av att preskription inträtt inte godtas, eftersom det grundar sig på ett felaktigt antagande.
22.
För det andra har GEA gjort gällande att kommissionen inte har något intresse av att yrka att den överklagade domen ska upphävas, eftersom den överklagade domen medför att artikeldelen i 2009 års beslut, i dess lydelse enligt 2010 års beslut vad beträffar CPA och ACW, börjar gälla på nytt i förhållande till GEA, och eftersom kommissionen har hävdat att 2009 års beslut i sig utgör den rättsliga grunden för de böter som GEA ålades. Detta argument kan inte heller godtas. Det är i det avseendet tillräckligt att påpeka att ett upphävande av den överklagade domen skulle ge förnyad giltighet åt det omtvistade beslutet, varigenom kommissionen, genom att ändra 2009 års beslut, dels omdefinierade GEA:s solidariska och exklusiva ansvar för de böter som hade ålagts detta bolag, CPA och ACW, till följd av nedsättningen av ACW:s böter och till följd av 2010 års beslut, vilket ogiltigförklarades enbart i förhållande till GEA, dels fastställde ett nytt förfallodatum för GEA:s böter, genom att anpassa det till det datum som redan var tillämpligt på CPA och ACW enligt 2010 års beslut. Oberoende av alla andra överväganden, eftersträvar det omtvistade beslutet huvudsakligen mål avseende rättssäkerhet och god förvaltningssed. Det kan således inte förnekas att kommissionen har ett berättigat intresse av att få domen om ogiltigförklaring av detta beslut prövad.
23.
Slutligen framgår det av handlingarna i målet att GEA den 22 juli 2016, för att följa det omtvistade beslutet och medan talan avseende detta beslut fortfarande var anhängig vid tribunalen, preliminärt betalade de belopp som motsvarade de böter som bolaget hade ålagts. Efter att det omtvistade beslutet hade ogiltigförklarats genom den överklagade domen, begärde GEA att kommissionen skulle återbetala dessa belopp, vilket bolaget dock nekades. GEA överklagade därför det beslut genom vilket kommissionen hade avslagit bolagets begäran, (
16
) och gjorde gällande, för det första, att denna institution enligt artikel 266 FEUF är skyldig att följa den överklagade domen, genom att återbetala de belopp som betalats för att följa det omtvistade beslutet och, för det andra, att kommissionen, genom att neka återbetalning, i själva verket fortsätter att tillämpa detta beslut, trots att det har ogiltigförklarats av tribunalen. Om domstolen upphävde den överklagade domen, skulle det omtvistade beslutet åter få rättsverkningar, vilket skulle undanröja den faktiska och rättsliga grunden för GEA:s talan. Även ur denna synvinkel har således kommissionen ett berättigat intresse av att få den överklagade domen prövad.
24.
Av de skäl som angetts ovan anser jag att GEA:s invändning om rättegångshinder på grund av att kommissionen saknar berättigat intresse av att få saken prövad är ogrundad och följaktligen ska avslås.
B.
Prövning i sak
25.
Kommissionen har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande. Den har som första grund gjort gällande att tribunalen inte tillämpade principen om likabehandling på ett korrekt sätt och att den åsidosatte rättspraxis avseende begreppet företag, solidariskt ansvar och konsekvenserna av en nedsättning av böterna som ett dotterbolag beviljats. Som andra grund har kommissionen gjort gällande att tribunalen felaktigt slog fast att tidsfristen för att betala böter börjar löpa på nytt, för samtliga rättsliga enheter i ett företag som är solidariskt ansvarigt, från och med dagen för delgivningen av ett ändringsbeslut genom vilket böterna sätts ned för enbart en av dessa enheter.
1. Den första grunden för överklagandet
a) Den överklagade domen
26.
Den första grunden för överklagandet avser punkterna 106–111 i den överklagade domen.
27.
Efter att i punkt 105 i nämnda dom ha erinrat om att kommissionen, enligt GEA:s uppfattning, hade kunnat fördela nedsättningen av den del av böterna som inledningsvis ålåg ACW att betala mellan medgäldenärerna, det vill säga GEA, ACW och CPA, på ett annat sätt, slog tribunalen, i efterföljande punkt 106, fast att ”[e]ftersom likabehandlingen ska prövas med beaktande inte bara av de böter som ålagts ACW, CPA och [GEA] solidariskt, utan även de böter som ålagts ACW och [GEA] solidariskt, ska det i förevarande mål … anses att kommissionen inte beaktat de skyldigheter som åligger den på grundval av principen om likabehandling”. Enligt tribunalen befann sig GEA och CPA i jämförbara situationer, på så sätt att båda två var bolag som var solidariskt betalningsansvariga för böter tillsammans med ACW. (
17
) Kommissionen ”hade säkerligen kunnat fastställa den del av böterna för vilken ACW och [GEA] var solidariskt betalningsansvariga på ett annorlunda sätt, för att begränsa den del av böterna [som GEA] var ensam skyldig[t] att betala”, (
18
) genom att fördela nedsättningen av ACW:s bötesbelopp ”proportionerligt mellan de två solidariska betalningsskyldighetsförhållandena i fråga”. (
19
) På så sätt hade ”det totala bötesbelopp ACW hade varit skyldig[t] att betala till kommissionen för det första inte överstigit 10 procent av bolagets omsättning. För det andra hade denna nedsättning fördelats lika mellan det bötesbelopp som ålagts med solidariskt betalningsansvar mellan [ACW och GEA] och de böter som ålagts med solidariskt betalningsansvar mellan [GEA], ACW och CPA.” I punkt 111 i den överklagade domen slog tribunalen således fast att kommissionen, genom att tillämpa nedsättningen av bötesbeloppet till förmån för ACW endast på det bötesbelopp som ålagts GEA, CPA och ACW med solidariskt betalningsansvar, hade åsidosatt principen om likabehandling utan någon objektiv motivering.
b) Parternas argument
28.
Kommissionen har kritiserat tribunalen för att den, i punkterna 106–111 i den överklagade domen, förde ett otillräckligt och motsägelsefullt resonemang. I synnerhet anser kommissionen att det inte framgår klart vad den fördelning mellan de två solidaritetsförhållandena som tribunalen förordade i punkt 109 i den överklagade domen avsåg – om beloppet motsvarade den nedsättning av böterna som ACW hade beviljats eller om beloppet motsvarade de nedsatta böterna – eller hur denna fördelning skulle göras.
29.
I den mån som kommissionen i nämnda dom har kritiserats för att den inte satte ned den del av böterna som omfattas av GEA:s exklusiva ansvar, genom att begränsa GEA:s, CPA:s och ACW:s solidariska ansvar för den del av böterna som är gemensam för dessa enheter, har kommissionen påpekat att en sådan fördelning skulle ha stridit mot begreppen företag och solidariskt ansvar. Genom att tillämpa ett liknande resonemang som teorin om intern fördelning av solidariskt ansvar, vilken utarbetades av tribunalen i dom av den 3 mars 2011, Siemens och VA Tech Transmission & Distribution/kommissionen (
20
) (nedan kallad tribunalens dom i målet Siemens), och underkändes av domstolen i dom av den 10 april 2014, kommissionen/Siemens Österreich m.fl. (
21
) (nedan kallad domstolens dom i målet Siemens), och dom av den 10 april 2014, Areva/kommissionen (
22
) (nedan kallad domen Areva), anser kommissionen att tribunalen faktiskt har rekommenderat att det externa solidaritetsförhållandet mellan enheter tillhörande samma företag ska avskaffas med avseende på vissa delar av böterna. Kommissionen har framhållit att den i 2009 års beslut tillämpade den regel som den följer i samtliga fall där rättsliga enheter som tillhör samma företag åläggs böter på olika nivåer, och som innebär att alla dessa enheter betraktas som solidariskt ansvariga upp till den lägsta bötesnivån.
30.
Kommissionen har även gjort gällande att tribunalen behandlade de enheter som tillhör en och samma ekonomiska enhet som olika företag, genom att på ett konstlat sätt dela in dem i två grupper av enheter med solidariskt ansvar och tillämpa principen om likabehandling på dessa enheter. I konkurrensärenden är denna princip vanligtvis tillämplig endast mellan olika företag, som hålls ansvariga för samma överträdelse i samma beslut. Vidare åsidosatte tribunalen själv denna princip, genom att behandla lika situationer olika, eftersom den ogiltigförklarade GEA:s, CPA:s och ACW:s solidariska ansvar för en del av de ålagda böterna.
31.
Genom att kritisera kommissionen för att inte ha begränsat den del av böterna som GEA kunde hållas individuellt ansvarigt för, åsidosatte tribunalen dessutom principen, vilken fastställdes av domstolen i dom av den 26 november 2013, Kendrion/kommissionen (
23
) (nedan kallad domen Kendrion), enligt vilken en nedsättning av böterna som beviljats en enhet som tillhör ett företag, på grund av omständigheter som tillämpas individuellt på en sådan enhet, inte har någon inverkan på böterna eller ansvaret för de övriga rättsliga enheter som företaget består av.
32.
Kommissionen har dessutom klargjort att det högsta bötesbelopp som varje bolag var solidariskt betalningsskyldigt för inte motsvarar en bestämd period av deltagande i överträdelsen och att det omtvistade beslutet inte ändrade GEA:s, CPA:s och ACW:s ansvar som framgår av 2009 års beslut. I repliken, i svaren på domstolens skriftliga frågor och vid förhandlingen framhöll kommissionen särskilt den omständigheten att artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut ”inte motsvarar specifika överträdelseperioder, utan fastställer de högsta bötesbelopp som varje rättslig enhet som ingår i samma företag kunde anses vara gemensamt och solidariskt ansvarig för”. Uppdelningen av böterna berodde på att CPA deltog i överträdelsen i egenskap av enhet som ingick i två olika företag, nämligen GEA och Chemson. Den övre gränsen för dess ansvar i egenskap av dotterbolag till GEA motsvarar de böter som fastställdes i artikel 2 punkt 31 i 2009 års beslut, medan efterföljande punkt 32 motsvarar den resterande delen av de böter som GEA-koncernen ålades, som endast GEA och ACW kunde hållas ansvariga för. De böter som ålades i de ovannämnda punkterna 31 och 32 utgör således ett enda belopp och riktar sig till det företag som består av GEA och dess dotterbolag, i de olika former som detta företag deltog i överträdelsen.
33.
För övrigt har kommissionen gjort gällande att den, med hänsyn till att 2010 års beslut äger laga kraft i förhållande till ACW och CPA, inte skulle kunna ändra GEA:s solidariska och exklusiva ansvar utan att sätta ned det bötesbelopp som detta bolag hade ålagts. En sådan nedsättning skulle dock strida mot domen Kendrion och ifrågasätta rättskraften den hos 2009 års beslut, vilken har fastställts av tribunalen.
34.
Kommissionen har slutligen gjort gällande att den omständigheten att det finns alternativa metoder för fördelning av det solidariska ansvaret jämfört med den metod som kommissionen tillämpade i det omtvistade beslutet inte i sig gör det möjligt att dra slutsatsen, såsom tribunalen gjorde, att detta beslut är rättsstridigt. Den överklagade domen är i det avseendet inte tillräckligt motiverad.
35.
GEA har gjort gällande att kommissionens påståenden grundar sig på en missuppfattning av den överklagade domen. I motsats till vad kommissionen har hävdat, grundade sig inte tribunalen på ”teorin om intern fördelning av solidariskt ansvar”, utan den tillämpade endast principen om likabehandling, och gjorde bedömningen att CPA och GEA befann sig i en jämförbar situation, att de hade behandlats olika och att det inte fanns något skäl för en sådan skillnad i behandling. Tribunalen bedömde således endast det externa ansvaret, det vill säga det belopp som kommissionen kan anse att varje enhet som ålades böter är solidariskt eller exklusivt ansvarig för.
36.
GEA har vidare gjort gällande att enligt tribunalens konstateranden, vilka inte kan ifrågasättas inom ramen för ett överklagande, fastställde kommissionen i 2009 års beslut inte endast ett bötesbelopp, utan två olika bötesbelopp för två olika grupper av enheter som var gemensamt och solidariskt ansvariga och för två olika överträdelseperioder. Såsom har angetts i punkterna 61 och 62 i den överklagade domen, syftar nämligen artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut på perioden från den 30 september 1995 till den 17 maj 2000 respektive perioden från den 11 september 1991 till den 29 september 1995. Denna fördelning var en följd av att CPA deltog i överträdelsen endast under perioden från den 11 september 1991 till den 29 september 1995. Kommissionen tillämpade dock nedsättningen av ACW:s böter som om det förelåg ett enda solidaritetsförhållande mellan detta bolag, CPA och GEA. Kommissionen gjorde således en felaktig bedömning när den fann att begreppet företag under dessa omständigheter utesluter en tillämpning av principen om likabehandling i detta fall. GEA har erinrat om att kommissionen är skyldig att iaktta denna princip, i egenskap av en allmän princip i unionsrätten som erkänns i artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, även när den utövar befogenheten att ålägga böter enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. I motsats till vad kommissionen har hävdat, är denna princip inte bara tillämplig på olika företag, utan även på förhållandena mellan bolag som ingår i samma företag. (
24
)
37.
Vad gäller kommissionens påstående att tribunalen åsidosatte domen Kendrion, har GEA hävdat att den domen inte utesluter att tillämpningen av taket på 10 procent på ett tidigare dotterbolag inte under några omständigheter kan påverka moderbolagets situation, utan endast att moderbolaget inte kan dra fördel av samma tak som det som gäller för det tidigare dotterbolaget. En eventuell nedsättning av GEA:s böter skulle inte heller strida mot domen Kendrion, eftersom den inte skulle innebära att ACW:s tak på 10 procent tillämpades på GEA, utan att detta tak tillämpades i enlighet med principen om likabehandling.
c) Bedömning
38.
För det första kan kommissionens anmärkning att motiveringen i den överklagande domen är otillräcklig och motsägelsefull inte godtas. Denna motivering är visserligen kortfattad, men gör det möjligt att förstå tribunalens resonemang, vilket framstår som konsekvent och utan motsägelser. Jag anser nämligen att det tillräckligt klart framgår att tribunalen, i punkterna 106–111 i den överklagade domen, hänvisade till en fördelning av nedsättningen av ACW:s bötesbelopp (
25
)på ett proportionerligt sätt (
26
) i de två solidaritetsförhållanden som kommissionen hade identifierat i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut. Detta betyder i huvudsak att kommissionen, enligt tribunalens mening, först borde ha fastställt förhållandet mellan den del av böterna som ACW var solidariskt ansvarigt för tillsammans med CPA och GEA och den del av böterna som ACW var solidariskt ansvarigt för tillsammans med enbart GEA och därefter ha fördelat nedsättningen av ACW:s böter mellan de två solidaritetsförhållandena genom att tillämpa samma förhållande. I jämförelse med den fördelning som gjordes i 2010 års beslut och i det omtvistade beslutet, skulle tillämpningen av denna metod ha medfört följande: i) ACW, CPA och GEA skulle ha varit solidariskt ansvariga för ett lägre belopp än det som angavs i artikel 2 punkt 31 a i 2009 års beslut, i dess lydelse enligt dessa beslut, ii) CPA och GEA skulle ha varit solidariskt ansvariga för ett högre belopp än det som angavs i artikel 2 punkt 31 b, och slutligen iii) skulle GEA ha varit ensamt ansvarigt för ett lägre belopp än det som angavs i artikel 2 punkt 32 i 2009 års beslut, i dess ändrade lydelse, eftersom en del av de böter som fastställdes i nämnda punkt skulle ha omfattats av ACW:s och GEA:s solidariska ansvar. Ur tribunalens synvinkel skulle tillämpningen av en sådan metod för fördelning av den nedsättning av böterna som ACW hade beviljats ha lett till ett mer rättvist fastställande av det solidariska ansvaret för ACW:s nedsatta böter (punkt 110), genom att begränsa ”den del av böterna [GEA] var ensam[t] skyldig[t] att betala” (punkt 108). Även om tribunalens resonemang är kortfattat, visar det inte, enligt min mening, att det föreligger en bristande motivering.
39.
För det andra kan kommissionens anmärkning att de principer som domstolen uppställde i domen Kendrion (
27
) åsidosattes i den överklagade domen inte godtas. I nämnda dom slog domstolen fast att för det fall ”två olika juridiska personer, såsom ett moderbolag och ett dotterbolag, inte längre utgör ett företag i den mening som avses i artikel [101 FEUF] vid tidpunkten för antagandet av ett beslut att ålägga dem böter för en överträdelse av konkurrensreglerna, har vart och ett av dessa företag rätt till en individuell tillämpning av taket på 10 procent av omsättningen”, och i ett sådant fall kan moderbolaget inte göra anspråk på att komma i åtnjutande av det tak som är tillämpligt på det tidigare dotterbolaget. (
28
) Som GEA korrekt har påpekat, begränsar sig denna dom till att utesluta att nämnda tak tillämpas på moderbolaget. Moderbolaget, som utgjorde en del av den ekonomiska enhet som överträdde artikel 101 FEUF, ska nämligen självt anses ha begått överträdelsen, (
29
) med följden att de böter som det är solidariskt ansvarigt för tillsammans med dotterbolaget inte påverkas av den nedsättning som tillämpas på dotterbolaget (
30
) av skäl som uteslutande är hänförliga till moderbolaget. (
31
) Det framgår däremot inte av denna dom, såsom kommissionen däremot tycks göra gällande, att när det till följd av att taket på 10 procent har tillämpats på dotterbolaget är nödvändigt att på nytt fastställa det externa solidaritetsförhållandet mellan dotterbolaget, moderbolaget och de övriga enheter som ingår i företaget, kan detta fastställande inte ske med beaktande av samtliga berörda aktörers intressen, däribland moderbolaget. Jag vill för övrigt påpeka att oavsett vilken metod kommissionen hade tillämpat, skulle fastställandet på nytt av solidaritetsförhållandena mellan GEA, CPA och ACW till följd av nedsättningen av de böter som ACW hade ålagts hursomhelst ha lett till en mindre fördelaktig situation, både för GEA och för CPA, än den som följde av 2009 års beslut. Den fråga som uppkommer i förevarande fall är således inte huruvida en sådan nedsättning kan gynna GEA, utan huruvida fördelningen av det solidariska ansvaret mellan de aktuella enheterna till följd av tillämpningen av denna nedsättning kan, utan att åsidosätta principen om likabehandling, missgynna GEA i större utsträckning än CPA. Det står således klart att det inte är fråga om de faktiska omständigheter som bedömdes i domen Kendrion. Vad beträffar kommissionens påstående att den, om den överklagade domen skulle kvarstå, är skyldig att sätta ned GEA:s böter, eftersom den inte kan ändra den ordning som fastställdes i 2010 års beslut, vilket har vunnit laga kraft för CPA och ACW, nöjer jag mig med att påpeka att en sådan nedsättning, oberoende av alla andra överväganden, skulle vara en följd av ett åsidosättande av principen om likabehandling från kommissionens sida, som denna institution skulle vara skyldig att avhjälpa, och inte resultatet av att eventuella fördelar som följer av att taket på 10 procent tillämpas på ACW utvidgas till att omfatta GEA. De principer som domstolen fastställde i domen Kendrion skulle således inte heller i detta fall ifrågasättas.
40.
Kommissionens anmärkning att den överklagade domen grundar sig på ett resonemang som liknar det som tribunalen förde i domen i målet Siemens kan slutligen inte godtas. I nämnda dom slog tribunalen fast att ”[d]et följer … av principen att straff och påföljder ska vara individuella … att varje bolag måste kunna utläsa ur beslutet varigenom det åläggs böter för vilka det föreligger solidariskt betalningsansvar med ett eller flera andra bolag, den andel av böterna som ska bäras av bolaget i förhållande till sina solidariskt förpliktade medgäldenärer när kommissionen väl fått betalt”, och därför kan kommissionen ”inte fritt fastställa de belopp som ska betalas solidariskt”, utan den ”ska … precisera för vilka perioder de berörda bolagen tillskrivs (med)ansvar för de överträdelser som begåtts av de företag som deltagit i kartellen och, i förekommande fall, vilken grad av ansvar för överträdelserna som tillskrivs nämnda bolag”. (
32
) På grundval av dessa antaganden drog tribunalen, i punkterna 157 och 158 i nämnda dom, slutsatsen att ”[d]et ankommer … uteslutande på kommissionen att, inom ramen för utövandet av dess behörighet att ålägga böter enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, fastställa de olika bolagens respektive andelar av de bötesbelopp som de ålagts att betala solidariskt, i den mån de ingår i samma företag …” och att ”[o]m inget annat anges i det beslut genom vilket kommissionen ålägger flera bolag att solidariskt betala ett bötesbelopp på grund av ett företags överträdelse, ska det anses att kommissionen lastar bolagen i lika mån för överträdelsen …” (
33
) Efter överklagande av kommissionen upphävde domstolen tribunalens dom i målet Siemens och slog fast att ”[d]et framgår visserligen av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 att kommissionen kan ålägga flera bolag böter med solidariskt betalningsansvar, om de ingick i ett och samma företag. Varken ordalydelsen i nämnda bestämmelse eller syftet med systemet med solidariskt betalningsansvar medger emellertid en tolkning som innebär att denna befogenhet att vidta sanktionsåtgärder sträcker sig, utöver fastställandet av det externa förhållandet vid solidariskt ansvar, till att även avse fastställandet av andelarna för de solidariskt förpliktade medgäldenärerna vad avser det interna förhållandet dem emellan.” Fastställandet av sådana andelar utgör, enligt domstolen, ”en tvist som uppkommer i ett senare skede, vilket i princip inte är av intresse för kommissionen, eftersom den redan fått betalt för hela bötesbeloppet av en eller flera medgäldenärer”. (
34
) Detta fastställande ankommer följaktligen ”på de nationella domstolarna … med iakttagande av unionsrätten”. (
35
)
41.
Som GEA korrekt har påpekat avser den överklagade domen enbart fastställandet av det externa solidaritetsförhållandet mellan GEA, CPA och ACW, en fråga som onekligen omfattas av kommissionens befogenhet att vidta sanktionsåtgärder, (
36
) och i domen har kommissionen anklagats för att ha utövat denna befogenhet på ett sätt som inte är förenligt med principen om likabehandling. Frågan om fördelningen av de böter som nämnda bolag ålades inom ramen för deras interna förhållanden behandlades däremot inte alls av tribunalen.
42.
Jag anser emellertid att, såsom kommissionen korrekt har hävdat, samma överväganden som föranledde domstolen att underkänna tribunalens resonemang i domen Siemens, avseende att begreppet företag i unionens konkurrensrätt inverkar på de regler som gäller för utövandet av kommissionen befogenhet att vidta sanktionsåtgärder, är relevanta även i förevarande mål om överklagande.
43.
Begreppet företag används i fördragen för att utpeka den som begår en överträdelse av konkurrensrätten och som, med tillämpning av artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF, kan bli föremål för en sanktionsåtgärd. (
37
) Enligt fast rättspraxis omfattar begreppet företag varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras. Begreppet företag ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer. (
38
) Det framgår således av fast rättspraxis att ”om ett moderbolag kan tillskrivas ansvar för ett dotterbolags rättsstridiga beteende kan dessa bolag anses utgöra en och samma ekonomiska enhet under tiden för överträdelsen och de utgör således ett enda företag i den mening som avses i unionens konkurrensrätt”. (
39
) När en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen. (
40
) Kommissionens beslut om att ålägga böter får dock inte allmänt tillskriva en ekonomisk enhet ansvaret, utan ska, av rent praktiska skäl, med nödvändighet riktas till de juridiska personer som utgör företaget. (
41
)
44.
När flera personer kan hållas personligen ansvariga för deltagandet i en överträdelse av ett och samma företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna – oavsett om deras ansvar är direkt eller härleds från en kontrollerad enhet – har kommissionen möjlighet att, enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, ålägga dessa personer böter med solidariskt betalningsansvar. (
42
) Såsom domstolen har angett syftar systemet med solidariskt betalningsansvar till att ge kommissionen ytterligare ett rättsligt medel för att förstärka effektiviteten av dess handlande för att kräva in de böter som ålagts för överträdelser av konkurrensrätten. Detta system minskar nämligen den risk för insolvens som kommissionen, i egenskap av borgenär vad avser den skuld som böterna utgör, utsätts för, vilket bidrar till det avskräckande syfte som kännetecknar konkurrensrätten i allmänhet. (
43
)
45.
I förevarande fall använde sig kommissionen, i 2009 års beslut, av detta medel genom att förplikta GEA, CPA och ACW, i egenskap av enheter som ingår i ett och samma företag, att solidariskt betala böter för en överträdelse av artikel 81 EG (nu artikel 101 FEUF), till följd av att nämnda företag hade deltagit i en kartell på marknaden för ESBO/estrar. GEA har dock hävdat att kommissionen, i artikel 2 punkterna 31 och 32 i nämnda beslut, i själva verket inte ålade ett, utan två olika bötesbelopp, motsvarande olika överträdelseperioder, genom att faktiskt skilja mellan två olika företag. Kommissionen har bestritt detta påstående.
46.
Jag vill börja med att påpeka att en rekonstruktion av förhållandet mellan de två belopp som anges i nämnda punkter utgör en central fråga vid prövningen av den första grunden för överklagandet som, vilket inte är en tillfällighet, är mycket omstridd mellan parterna.
47.
I det avseendet råder det inte något tvivel om att artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut återspeglar, åtminstone indirekt, de olika former i vilka det företag som hölls ansvarigt för överträdelsen över tid deltog i den konkurrensbegränsande samverkan. Det framgår nämligen av 2009 års beslut att CPA, i egenskap av efterträdare till OCA, ingick i en enda ekonomisk enhet tillsammans med GEA och ACW endast under en viss överträdelseperiod som tillskrevs denna enhet, nämligen från den 30 september 1995 till den 17 maj 2000. (
44
) Det finns således ett samband mellan de belopp som fastställdes i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut och de perioder då CPA, tillsammans med GEA och ACW, ingick i nämnda företag och de perioder då företaget i stället bestod enbart av dessa två bolag.
48.
Detta konstaterande kan dock inte leda till slutsatsen att dessa belopp inte ingår i ett enda bötesbelopp som ålagts ett och samma företag, i dess olika och på varandra följande former.
49.
Vid fastställandet av solidaritetsförhållandena mellan de olika enheter som ingår i det företag som har gjort sig skyldigt till en överträdelse av artikel 101 FEUF, ska kommissionen, förutom utvecklingen av kontrollförhållandena mellan dessa enheter, även beakta de förändringar som har skett i företagets sammansättning. (
45
) Företaget kan nämligen anta olika former under sitt deltagande i en överträdelse, beroende på vilka olika enheter som ansluter sig till företaget eller som lämnar detta. Sådana förändringar, vilka särskilt kan inträffa när överträdelsen – såsom i förevarande fall – pågår under lång tid, påverkar varken det förhållandet att det är fråga om ett och samma företag, i egenskap av den person som kan hållas ansvarig för rättsstridigheten, eller det förhållandet att det bötesbelopp som företaget har ålagts utgör en enhet. Så ska man således förstå den åtskillnad som kommissionen gjorde i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut vid fastställandet av GEA:s, CPA:s och ACW:s solidariska ansvar för det enhetliga bötesbelopp som ålades den ekonomiska enhet som dessa bolag ingick i över tid.
50.
De belopp som fastställdes i dessa punkter återspeglar för övrigt, med iakttagande av principen om att straff och sanktioner ska vara individuella och i enlighet med artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, hur allvarlig den överträdelse är som kan läggas det berörda företaget individuellt till last och hur länge den har pågått. I det avseendet har domstolen klargjort att iakttagandet av denna princip, liksom rättssäkerhetsprincipen, hör till de begränsningar som kommissionen är underkastad vid fastställande av det externa förhållandet vid solidariskt ansvar, på grundval av vilket de olika personer som utgör företaget kan krävas på hela det bötesbelopp som företaget ålagts. (
46
) Genom att göra åtskillnad mellan de belopp som GEA, CPA och ACW respektive GEA och ACW skulle åläggas solidariskt, beaktade kommissionen i förevarande fall den omständigheten att CPA under en viss period hade deltagit i överträdelsen i egenskap av dotterbolag till ett annat moderbolag, med vilket det ålades solidariskt betalningsansvar för ett annat bötesbelopp, (
47
) och undvek på så sätt att åsidosätta principen om att straff och sanktioner ska vara individuella, vilket domstolen hade kritiserat kommissionen för i domen Areva. (
48
)
51.
GEA:s påstående att artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut motsvarar de perioder då GEA, CPA och ACW deltog i den konkurrensbegränsande samverkan och identifierar två olika bötesbelopp kan således inte godtas. Jag vill för övrigt påpeka att detta påstående, åtminstone delvis, underkändes av tribunalen, vilken i linje med vad kommissionen har hävdat i sitt överklagande, i punkt 102 i den överklagade domen, slog fast att ”[d]e böter som ålagts varje [bolag], som utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF, speglar inte … dessa [bolags] deltagande i överträdelsen utan enbart det maximala belopp kommissionen i förekommande fall kan kräva av dem för företagets, i den mening som avses i artikel 101 FEUF, deltagande i överträdelsen”. I motsats till vad GEA har hävdat, framgår det däremot inte lika tydligt om tribunalen ansåg att det i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut fastställdes två olika bötesbelopp och två olika företag. Det förefaller som om punkterna 54 och 55 i den överklagade domen ska tolkas på detta sätt. I de punkter i motiveringen som kommissionen har ifrågasatt genom sin första grund för överklagandet, har dock tribunalen endast gjort åtskillnad mellan två olika solidaritetsförhållanden.
52.
Det ovan anförda gör, enligt min mening, det möjligt att även underkänna det antagande som ligger till grund för tribunalens resonemang, nämligen att de solidaritetsförhållanden som identifierades i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut motsvarar varaktigheten av GEA:s, ACW:s respektive CPA:s deltagande i överträdelsen och avser belopp som fastställts proportionerligt i förhållande till detta deltagande. Som angetts ovan, och som kommissionen har hävdat, speglar dessa punkter inte de enskilda enheternas deltagande i överträdelsen, utan snarare deras tillhörighet till samma företag och således deras förmåga att hållas solidariskt ansvariga för betalningen av de angivna beloppen.
53.
Nedsättningen av ACW:s böter har en direkt inverkan på denna enhets externa solidaritet, i den meningen att kommissionen inte kan begära att detta bolag ska betala ett belopp som överstiger det belopp som motsvarar det tak på 10 procent som är tillämpligt på bolaget, men den ändrar inte den externa solidariteten för de övriga bolagen, vilka kommer att fortsätta att vara ansvariga gentemot kommissionen inom de gränser som är tillämpliga på dessa individuellt, både med avseende på de respektive taken på 10 procent och med avseende på den period då de ingick i samma företag som begick överträdelsen. Den omständigheten att GEA ensamt ska svara för en del av böterna är en rent automatisk konsekvens av den nedsättning som tillämpades på ACW och av det faktum att dessa enheter utgjorde ett och samma företag under hela den tid som överträdelsen pågick.
54.
Det är av det skälet som kommissionen, såsom den enligt min mening korrekt har hävdat, inte hade någon skyldighet att göra en särskild fördelning av den nedsättning som ACW beviljades eller av detta bolags nedsatta böter. Som domstolen angav i domen Siemens är det så att det unionsrättsliga begreppet om solidariskt betalningsansvar för böterna, vilket endast utgör en förlängning av företagsbegreppet, avser enbart företaget och inte de bolag som utgör detta företag. (
49
) En jämförelse mellan CPA:s situation och GEA:s situation saknar i detta sammanhang relevans, eftersom dessa bolag utgör en integrerad del av en och samma ekonomiska enhet och som sådana ålades sanktioner i 2009 års beslut. (
50
)
55.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i punkterna 105–111 i den överklagade domen, i den mån den slog fast att kommissionen var ansvarig för ett åsidosättande av principen om likabehandling. Jag anser följaktligen att överklagandet ska bifallas såvitt avser kommissionen första grund.
2. Den andra grunden för överklagandet
a) Den överklagade domen
56.
Den andra grunden för överklagandet avser punkterna 119–126 i den överklagade domen.
57.
I punkterna 122 och 123 i nämnda dom konstaterade tribunalen att artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut i sin första lydelse inte längre var tillämpliga när 2010 års beslut trädde i kraft och vid meddelandet om detta beslut, eftersom de hade ersatts av 2010 års beslut och kunde därför inte utgöra grund för att fastställa förfallodatumet för böterna i fråga. Tribunalen angav att ”[e]ndast datumet för mottagandet av meddelandet om 2010 års beslut, vilket sedan utgjorde rättslig grund för skyldigheten att betala böterna, kunde utgöra utgångspunkt för beräkningen av en sådan frist”. (
51
) I punkt 124 i den överklagade domen påpekade tribunalen att 2010 års beslut emellertid hade ogiltigförklarats genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen, (
52
) och att det följaktligen inte kunde utgöra rättslig grund ”vare sig för sökandens skyldighet att betala böterna i fråga eller för fastställandet av förfallodatumet för dessa böter”. Tribunalen påpekade vidare, i punkt 125 i den överklagade domen, att även om denna ogiltigförklaring fick till följd att den ursprungliga lydelsen av artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut åter blev gällande, ersattes emellertid denna lydelse på nytt av den lydelse som följer av artikel 1 i det omtvistade beslutet. Tribunalen drog därför, i punkt 126 i den överklagade domen, slutsatsen att ”[s]kyldigheten att betala böterna följer … enbart av artikel 1 i det [omtvistade] beslutet och förfallodatumet för dessa böter kunde inte fastställas förrän från och med datumet för mottagandet av meddelandet om detta beslut”.
b) Parternas argument
58.
Kommissionen har hävdat att tribunalen felaktigt slog fast att artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut utgjorde grund för att fastställa förfallodatumet för böterna. Detta datum fastställdes faktiskt i artikel 2 andra stycket i 2009 års beslut och således i en annan punkt i artikeldelen i nämnda beslut. Om en artikel eller en del av en artikel i artikeldelen i ett beslut inte berörs av ett ändringsbeslut, fortsätter den att ha rättsverkningar. Enligt kommissionen följer härav att ändringen av förfallodatumet för GEA:s böter i 2010 års beslut (
53
) och i det omtvistade beslutet är resultatet av ett skönsmässigt val från kommissionens sida och följer inte automatiskt av ändringen av bestämmelserna avseende bötesbeloppet. En ändring av böter är, i motsats till vad som framgår av den överklagade domen, inte likvärdigt med att böterna ersätts, det vill säga att nya böter fastställs. Kommissionen beslutade i det omtvistade beslutet att anpassa förfallodatumet för GEA:s böter till det förfallodatum som fastställts för ACW och CPA till följd av 2010 års beslut för att inte GEA skulle hamna i en mindre fördelaktig situation än nämnda bolag. Kommissionen har slutligen påpekat att det fel som tribunalen gjorde sig skyldig till medför att den dröjsmålsränta som ska betalas av alla enheter i ett företag går förlorad i samtliga fall där böterna ändras i förhållande till endast en av dessa enheter och riskerar dessutom att otillbörligen begränsa kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning i samtliga fall då det visar sig vara nödvändigt att ändra böter.
59.
Enligt GEA kan den tidpunkt från och med vilken dröjsmålsränta börjar löpa inte fastställas skönsmässigt av kommissionen till ett tidigare datum än det som angavs i meddelandet om det beslut i vilket böterna har fastställts. Eftersom detta beslut, såsom korrekt angavs i den överklagade domen, i förevarande fall endast kunde vara det omtvistade beslutet, gjorde tribunalen en riktig bedömning när den slog fast att förfallodatumet för böterna inte kunde vara tidigare än dagen för delgivningen av detta beslut. GEA har vidare påpekat att det omtvistade beslutet – i motsats till vad kommissionen har gjort gällande – inte bara ändrade artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut, utan ersatte denna artikel och att detta utbyte avsåg hela artikeldelen om åläggande av böter. Slutligen har GEA påpekat att vid ändring av ett beslut om fastställande av böter för de olika enheterna inom ett och samma företag, avser förlusten av dröjsmålsränta endast de enheter som berörs av denna ändring och inte de övriga enheterna.
c) Bedömning
60.
Även om den princip som tribunalen har utgått från, enligt vilken böternas förfallodatum, från och med vilket eventuell dröjsmålsränta ska betalas, inte kan fastställas till ett tidigare datum än dagen för delgivningen av det beslut i vilket böterna fastställts, i sig är korrekt, kan detsamma enligt min mening inte sägas om tillämpningen av denna princip som har gjorts i den överklagade domen.
61.
Av de skäl som angetts i punkt 21 i detta förslag till avgörande anser jag nämligen, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 123–126 i den överklagade domen, att 2009 års beslut, och inte de senare ändringsbesluten, utgör den rättsliga grunden för de böter som GEA, CPA och ACW ålades. (
54
)
62.
Som kommissionen korrekt har gjort gällande, medförde för övrigt ändringen av artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut, först genom 2010 års beslut och därefter genom det omtvistade beslutet, inte en automatisk ändring av det sista stycket i nämnda artikel 2, där det anges att ”[b]öterna ska betalas i euro inom tre månader från delgivningen av detta beslut”. Denna ändring avsåg enbart det bötesbelopp som ACW hade ålagts och fastställandet på nytt av de externa solidaritetsförhållandena mellan GEA, CPA och ACW, men inverkade inte på förfallodatumet för de ändrade böterna.
63.
Kommissionen beslutade, först i skrivelsen om delgivning av 2010 års beslut och därefter i artikeldelen i det omtvistade beslutet, att senarelägga detta datum, såsom det följde av artikel 2 sista stycket i 2009 års beslut, genom att fastställa det till den 10 maj 2010, trots att den inte var skyldig att göra det.
64.
Man skulle kanske kunna ställa sig frågan om ett sådant beslut strider mot principen om likabehandling i förhållande till de andra företag som ålades böter för samma överträdelse, vars förfallodatum – till skillnad från i GEA:s, CPA:s och ACW:s fall – förblev det som fastställdes i artikel 2 sista stycket i 2009 års beslut, och således huruvida det, såsom kommissionen har hävdat, verkligen står kommissionen fritt att efter eget skön ändra förfallodatumet för böter i det beslut varigenom bötesbeloppet ändras för att beakta det tak på 10 procent som är tillämpligt på en av de juridiska personer som har ålagts sanktioner. Av de skäl som redan angetts anser jag däremot inte att nämnda beslut kan anses vara rättsstridigt av de skäl som tribunalen angav.
65.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag följaktligen att överklagandet ska bifallas även såvitt avser den andra grunden.
3. Slutsatser i denna del
66.
Jag anser att det finns fog för kommissionens båda grunder och att överklagandet ska bifallas såvitt avser dessa. Den överklagade domen ska följaktligen upphävas.
67.
Enligt artikel 61 första stycket i domstolens stadga ska domstolen, om överklagandet är välgrundat, upphäva tribunalens avgörande. Domstolen kan själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till tribunalen för avgörande. Eftersom tribunalen endast prövade den fjärde grunden för talan och den femte grundens första del, är målet inte färdigt för avgörande av domstolen. Målet ska därför återförvisas till tribunalen.
V. Rättegångskostnader
68.
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas, eller när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken. Eftersom målet ska återförvisas till tribunalen, ska frågan om rättegångskostnader anstå.
VI. Förslag till avgörande
69.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska
–
slå fast att kommissionens överklagande kan tas upp till sakprövning,
–
upphäva domen av den 18 oktober 2018, GEA Group/kommissionen (T-640/16, EU:T:2018:700),
–
återförvisa målet till tribunalen för avgörande, och
–
förordna att frågan om rättegångskostnader ska anstå.
(
1
)	Originalspråk: italienska.
(
2
)	T-640/16, EU:T:2018:700.
(
3
)	Beslut K(2009)8682 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38589 – Värmestabilisatorer).
(
4
)	T-45/10, ej publicerad, EU:T:2015:507.
(
5
)	Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EUT L 1, 2003, s. 1).
(
6
)	Beslut K(2010)727 slutlig om ändring av [2009 års] beslut.
(
7
)	T-189/10, EU:T:2015:504.
(
8
)	Beslut C(2016)3920 final om ändring av 2009 års beslut.
(
9
)	Se punkterna 51–77 i den överklagade domen.
(
10
)	Se punkterna 97–113 i den överklagade domen.
(
11
)	Enligt GEA:s beräkningar började den preskriptionstid som föreskrivs i artikel 25.5 i förordning nr 1/2003 löpa den 18 maj 2000, det datum då överträdelsen upphörde, och med beaktande av de preskriptionsavbrott som berodde på att GEA väckte talan mot 2009 års beslut respektive mot 2010 års beslut, löpte preskriptionstiden ut den 10 augusti eller den 3 november 2015.
(
12
)	Dom av den 24 juni 2015, Fresh Del Monte Produce/kommissionen och kommissionen/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P och C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 46).
(
13
)	Eftersom GEA:s argument överlappar det argument som anfördes inom ramen för bolagets första grund för talan vid tribunalen, är det bra att klargöra att granskningen av det antagande som ligger till grund för detta argument – nämligen att 2009 års beslut inte utgör ett giltigt beslut i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 – görs i detta förslag till avgörande för att bemöta GEA:s invändning om rättegångshinder, och utgör inte en prövning av det omtvistade beslutets lagenlighet.
(
14
)	Detta betyder naturligtvis inte att tillämpningen av dessa frister inte kan leda till ett annat resultat om ändringen av bötesnivån följer av en ändring av de parametrar som påverkar tillämpningen av preskriptionsreglerna, till exempel när kommissionen genom ett senare beslut fastställer att den överträdelseperiod, som en av de deltagande enheterna har anklagats för, upphörde vid ett tidigare datum, och således tidigarelägger det datum då preskriptionstiden börjar löpa för denna enhet; se, i det avseendet, dom av den 6 oktober 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/kommissionen (T-250/12, EU:T:2015:749, punkterna 46–48).
(
15
)	Se, för ett liknande resonemang, vad gäller tribunalens ogiltigförklaring av det av kommissionen fastställda bötesbeloppet, dom av den 6 oktober 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/kommissionen (T-250/12, EU:T:2015:749, punkt 74). För detta talar för övrigt även artikel 26.3 i förordning nr 1/2003, enligt vilken ett beslut om ändring av det ursprungliga bötesbeloppet avbryter preskriptionstiden för verkställande av påföljder, och har således inte någon betydelse för preskriptionen av befogenheten att ålägga böter, i vart fall så länge som de parametrar som ligger till grund för preskriptionstiderna förblir oförändrade.
(
16
)	Den talan utgör saken i mål T‑195/19, som för närvarande är anhängigt vid tribunalen. På kommissionens begäran vilandeförklarades målet av ordföranden på tribunalens femte avdelning i avvaktan på utgången i det mål om överklagande som detta förslag till avgörande avser.
(
17
)	Se punkt 107 i den överklagade domen.
(
18
)	Se punkt 108 i den överklagade domen.
(
19
)	Se punkt 109 i den överklagade domen.
(
20
)	T-122/07–T-124/07, EU:T:2011:70.
(
21
)	C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
22
)	C‑247/11 P och C‑253/11 P, EU:C:2014:257.
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771.
(
24
)	I det avseendet har GEA hänvisat till dom av den 19 juli 2012, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco/kommissionen (C‑628/10 P och C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 59), och beslut av den 18 september 2014, Sasol m.fl./kommissionen (T-541/08 REC, ej publicerat, EU:T:2014:823, punkt 181 och följande punkter).
(
25
)	Tribunalen hänvisade till en fördelning av ”nedsättningen” av ACW:s böter inte bara i punkt 105, utan även i punkterna 109, 110 och 111, medan en fördelning av ACW:s ”nedsatta böter” inte nämns någonstans i motiveringen.
(
26
)	Kommissionen anser att det föreligger en motsägelse mellan punkt 109 i den överklagade domen, där tribunalen, på rättegångsspråket engelska, använde adverbet ”proportionately”, och efterföljande punkt 110, där adverbet ”equally” i stället används. En jämförelse med den franska språkversionen av den överklagade domen, som visserligen inte är den giltiga versionen, men som är originalspråket på vilket domen avfattades, där uttrycket ”équitablement” (”equamente” i den italienska språkversionen) förekommer i punkt 110, leder till slutsatsen att detta uttryck har översatts på ett felaktigt sätt i den engelska språkversionen. Med hänsyn till den övergripande innebörden av punkt 110 och det sammanhang i vilket den ingår, kan det aktuella adverbet enligt min mening under alla omständigheter inte tolkas på annat sätt än som en hänvisning till en ”rättvis fördelning”, och inte till en ”fördelning i lika stora delar”. Den motsägelse som kommissionen har påtalat föreligger således inte.
(
27
)	Det förfarande som gav upphov till nämnda dom avsåg ett överklagande som hade ingetts av bolaget Kendrion – som hade ålagts att solidariskt med sitt dotterbolag betala böter för en överträdelse av artikel 101 FEUF – av den dom genom vilken tribunalen bland annat hade underkänt Kendrions argument att kommissionen hade åsidosatt begreppet solidariskt ansvar genom att ålägga bolaget böter som var högre än de böter som dotterbolaget hade ålagts, efter en nedsättning till följd av tillämpningen av det tak på 10 procent som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.
(
28
)	Se punkterna 55–58 i domen Kendrion.
(
29
)	Se punkt 55 i domen Kendrion; se även, bland annat, dom av den 27 april 2017, Akzo Nobel m.fl./kommissionen (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 56).
(
30
)	Tribunalen tillämpade för övrigt dessa principer på ett korrekt sätt i punkterna 99–101 i den överklagade domen.
(
31
)	Situationen är däremot en annan vid nedsättningar som påverkar dotterbolagets ansvar. Domstolen har nämligen klargjort i det avseendet att moderbolagets ansvar, i en situation där det ansvaret helt härrör från dotterbolagets ansvar och det inte förekommit något som moderbolaget kan hållas individuellt ansvarigt för, inte kan vara mer omfattande än dotterbolagets ansvar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 januari 2013, kommissionen/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punkterna 37, 39, 43 och 49, och dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkt 38).
(
32
)	Se punkt 153 i tribunalens dom i målet Siemens.
(
33
)	Se punkt 158 i tribunalens dom i målet Siemens.
(
34
)	Se punkt 60 i domstolens dom i målet Siemens; se även dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, punkterna 151–153).
(
35
)	Se punkt 62 i domstolens dom i målet Siemens, och dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, punkterna 151–153).
(
36
)	Se domstolens dom i målet Siemens, punkt 68.
(
37
)	Se punkt 42 i domstolens dom i målet Siemens och där angiven rättspraxis.
(
38
)	Se, särskilt, dom av den 19 juli 2012, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco/kommissionen (C‑628/10 P och C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 42 och där angiven rättspraxis), dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkt 33), dom av den 27 april 2017, Akzo Nobel m.fl./kommissionen (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 48), och domstolens dom i målet Siemens, punkt 43.
(
39
)	Se, bland annat, domen Areva, punkt 49 och där angiven rättspraxis.
(
40
)	Se domstolens dom i målet Siemens, punkt 44 och, bland annat, dom av den 10 september 2009, Akzo Nobel m.fl./kommissionen (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punkt 56) och dom av den 27 april 2017, Akzo Nobel m.fl./kommissionen (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 49).
(
41
)	Se punkt 55 i domstolens dom i målet Siemens.
(
42
)	Se punkterna 47–51 i domstolens dom i målet Siemens.
(
43
)	Se punkt 59 i domstolens dom i målet Siemens.
(
44
)	CPA fortsatte att delta i överträdelsen efter den 17 maj 2000 och till den 26 september 2000, men inom ramen för en annan ekonomisk enhet med Chemson GmbH, tillsammans med vilket CPA ålades att solidariskt betala 137606 euro (se artikel 2 punkt 33 i 2009 års beslut).
(
45
)	Det ska erinras om att domstolen, i punkt 51 i domen Siemens, angav att kommissionens fastställande av det bötesbelopp som solidariskt ska åläggas de enheter som ingår i företaget omfattas, ”när kommissionen i ett visst fall tillämpar företagsbegreppet vilket är ett unionsrättsligt begrepp, av vissa krav att beakta det aktuella företagets egenskaper såsom hur företaget såg ut under den period då överträdelsen pågick”. Se även domen Areva, punkterna 129–133.
(
46
)	Se domen Areva, punkterna 126–128.
(
47
)	Det rör sig om Chemson GmbH, med vilket CPA ålades solidariskt betalningsansvar för ett belopp på 137606 euro, se artikel 2 punkt 33 i 2009 års beslut.
(
48
)	Se domen Areva, punkt 129 och följande punkter. I förevarande fall agerade nämligen kommissionen exakt på det sätt som förespråkades i punkt 133 i nämnda dom.
(
49
)	Se punkt 57 i domstolens dom i målet Siemens. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkt 71), vad gäller tillämpningen av förmildrande omständigheter.
(
50
)	En sådan jämförelse skulle endast vara meningsfull om det kunde slås fast att kommissionen, i 2009 års beslut, ålade två olika företag två olika bötesbelopp. Såsom framgått ovan kan dock detta antagande enligt min mening inte godtas.
(
51
)	Se punkt 123 i den överklagade domen.
(
52
)	T-189/10, EU:T:2015:504.
(
53
)	Kommissionen har preciserat att det var först i den skrivelse varigenom den delgav ACW, CPA och GEA 2010 års beslut som den angav att böterna skulle betalas inom tre månader från det att detta beslut antogs. 2010 års beslut innehåller således inte någon särskild bestämmelse om förfallodatum, till skillnad från det omtvistade beslutet.
(
54
)	Beträffande den omständigheten att ändringen av ett bötesbelopp inte nödvändigtvis utgör ett rättsligt sett separat bötesbelopp, se, i tillämpliga delar, även dom av den 14 juli 1995, CB/kommissionen (T-275/94, EU:T:1995:141, punkt 65), som kommissionen har hänvisat till i sitt överklagande.