62001CC0311_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har i detta mål yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 69 och 71 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen(2) (nedan kallad förordningen).
2. Kommissionen har kritiserat det faktum att de nederländska arbetsmarknadsmyndigheterna enligt den nationella högsta domstolens rättspraxis får förvägra helt arbetslösa gränsarbetare med hemvist i Nederländerna möjligheten att behålla rätten till arbetslöshetsersättning när de beger sig till en annan medlemsstat för att söka arbete där.
II – Förordning nr 1408/71
3. Fjortonde och tjugofemte skälen har följande ordalydelse:
”Särskilda bestämmelser bör fastställas, i synnerhet för sjukdom eller arbetslöshet, för gränsarbetare och för säsongsarbetare, med tanke på deras specifika situation.”
”I denna anda och för att underlätta sökandet efter arbete i de olika medlemsstaterna är det bland annat nödvändigt att under begränsad tid ge arbetslösa rätt till den arbetslöshetsersättning som föreskrivs [i] den medlemsstats lagstiftning som de senast har omfattats av.”
Artikel 1 har i utdrag följande ordalydelse:
Definitioner
...
o) behörig institution:
...
ii) den institution från vilken den berörda personen har rätt, eller skulle ha rätt, till förmåner om han eller en eller flera familjemedlemmar var bosatta inom den medlemsstats territorium där institutionen finns,
...
q) behörig stat: den medlemsstat, inom vars territorium den behöriga institutionen finns.”
Artikel 69.1 och 69.2 i förordningen har följande ordalydelse:
”Villkor och begränsningar i rätten att behålla förmåner
1. En anställd eller egenföretagare, som är helt arbetslös och uppfyller villkoren för rätt till förmåner enligt en medlemsstats lagstiftning och som beger sig till en eller flera andra medlemsstater för att söka arbete där, skall behålla rätten till sådana förmåner enligt följande villkor och med följande begränsningar:
a) Före avfärden skall han ha varit registrerad som arbetssökande och ha varit tillgänglig för den behöriga statens arbetsförmedling i åtminstone fyra veckor efter det att han blev arbetslös. De behöriga förmedlingarna eller institutionerna kan dock ge tillstånd till att han reser innan denna tid har gått ut.
b) Han skall registrera sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen i varje medlemsstat som han reser till och underkasta sig den kontroll som finns där. Detta villkor skall anses uppfyllt för perioden före registreringen, om personen har registrerat sig inom sju dagar från den dag då han inte längre var tillgänglig för arbetsförmedlingen i den stat som han har lämnat. I undantagsfall kan denna period förlängas av de behöriga förmedlingarna eller institutionerna.
c) Rätten till förmåner skall bibehållas under en längsta tid av tre månader från och med den dag då personen upphörde att vara tillgänglig för arbetsförmedlingen i den stat som han har lämnat, under förutsättning att den totala förmånsperioden inte överstiger den förmånsperiod som han hade rätt till enligt denna stats lagstiftning. För säsongsarbetare skall denna tid dessutom begränsas till den tid som återstår till slutet av den säsong för vilken han har anställts.
2. Om personen återvänder till den behöriga staten före utgången av den period under vilken han har rätt till förmåner enligt bestämmelserna i punkt 1 c, skall han fortsätta att ha rätt till förmåner enligt denna stats lagstiftning. Han skall förlora all rätt till förmåner enligt den behöriga statens lagstiftning, om han inte återvänder dit före utgången av denna tid. I undantagsfall kan denna tidsgräns utsträckas av de behöriga förmedlingarna eller institutionerna.”
Artikel 70.1 har följande ordalydelse:
”I de fall som avses i artikel 69.1 skall förmåner utges av institutionen i varje stat till vilken en arbetslös person beger sig för att söka arbete.
Den behöriga institutionen i den medlemsstat, vars lagstiftning den anställde eller egenföretagaren omfattades av under den senaste arbetsperioden, skall vara skyldig att återbetala beloppet för sådana förmåner.”
Artikel 71.1 a ii har följande ordalydelse:
”1. En arbetslös person som tidigare var anställd och som under sin senaste anställning var bosatt inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens skall få förmåner enligt följande bestämmelser:
a) ...
ii) En gränsarbetare som är helt arbetslös skall få förmåner enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt som om han hade omfattats av denna lagstiftning då han senast var anställd. Dessa förmåner skall utges av institutionen på bosättningsorten på dess bekostnad.”
III – Bakgrund samt det administrativa och det rättsliga förfarandet
4. Nederländerna förvägrar helt arbetslösa gränsarbetare som uppehåller sig i en annan medlemsstat för att söka arbete där fortsatt utbetalning av den arbetslöshetsersättning (nedan kallad ersättning) som de erhåller på grund av sin hemvist i Nederländerna. Den nationella högsta domstolen har i en dom ansett att denna administrativa praxis hos de nederländska myndigheterna är förenlig med förordningen.
5. Kommissionen fann att förordningen tillämpas på ett oriktigt sätt i Nederländerna och tillställde därför den 29 maj 1998 den nederländska regeringen en formell underrättelse med en uppmaning att inkomma med ett yttrande inom två månader.
6. Kommissionen ansåg att den nederländska regeringen inte hade undanröjt misstanken om fördragsbrott genom sin svarsskrivelse av den 2 oktober 1998 och riktade därför till Konungariket Nederländerna ett motiverat yttrande genom en skrivelse av den 30 juli 1999. Härvid kritiserades Konungariket Nederländerna för att ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 69 och 71 i förordningen, genom att förvägra helt arbetslösa gränsarbetare som söker arbete i andra medlemsstater möjligheten att fortsätta att uppbära den ersättning som de erhåller på grund av sin hemvist i Nederländerna. Dessutom uppmanades Konungariket Nederländerna att vidta nödvändiga åtgärder inom två månader. Den nederländska regeringen svarade genom en skrivelse av den 8 oktober 1999.
7. Kommissionen ansåg att Konungariket Nederländerna hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter och har därför i enlighet med artikel 226 EG väckt talan mot Konungariket Nederländerna vid domstolen. Detta skedde genom en ansökan av den 7 augusti 2001, som inkom till domstolens kansli samma dag.
8. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
1. fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 69 och 71 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, genom att förvägra helt arbetslösa gränsarbetare att utnyttja den möjlighet som föreskrivs i artikel 69 i samma förordning, enligt vilken de enligt de villkor som anges i samma artikel får behålla rätten till arbetslöshetsersättning när de beger sig till en eller flera andra medlemsstater för att söka arbete där och
2. förplikta Konungariket Nederländerna att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Fördragsbrottet
A – Parternas argument
9. Enligt kommissionen föreskriver förordningen att den behöriga institutionen i den stat där den berörda arbetstagaren har sin stadigvarande hemvist (nedan kallad hemviststaten) skall tillämpa artiklarna 71.1 a ii och 69 i samma förordning (nedan kallade artikel 71.1 a ii respektive artikel 69) kumulativt.
10. Kommissionen har först åberopat ordalydelsen i artikel 71.1 a ii. Härav framgår det att en helt arbetslös gränsarbetare är fullständigt integrerad i hemviststatens system och har en ursprunglig rätt (”een originaire aanspraak”) till ersättning från denna medlemsstat. Institutionen i hemviststaten är därför den enda institution som är behörig i den mening som avses i artikel 1 o ii i förordningen. Detta gäller också vid tillämpningen av artikel 69.
11. Kommissionen har också åberopat ordalydelsen i artikel 69.1 a, som hänför sig till ”den behöriga staten” och i artikel 69.1 b och 69.1 c, som hänför sig till ”den stat som han har lämnat”. Eftersom hemviststaten är den stat som en helt arbetslös gränsarbetare lämnar är den också den stat som är behörig att medge rättigheter enligt artikel 69.
12. Den nederländska regeringen har åberopat domarna i målen Cochet(3) och Huijbrechts(4), på grund av vilka den allmänt har antagit att den stat, där gränsarbetaren senast var anställd (nedan kallad anställningsstaten) är behörig i fråga om helt arbetslösa gränsarbetare. Kommissionen har ifrågasatt detta resonemang. Domstolen har i de ovannämnda domarna endast fastställt att anställningsstaten på grund av artikel 71.1 a ii visserligen förlorar sin allmänna behörighet enligt artikel 13.2 a i förordningen, men återfår denna behörighet om den helt arbetslösa gränsarbetaren senare flyttar till anställningsstaten. Av dessa båda domar jämförda med domstolens domar i målen Miehte, de Laat samt Grisvard och Kreitz(5) framgår att det i princip endast är hemviststaten som är behörig att utge ifrågavarande ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare.
13. Enligt kommissionen grundar sig artikel 71.1 a ii på en rättslig fiktion i fråga om de villkor som skall uppfyllas för att rätt till ersättning skall kunna förvärvas. En jämförbar fiktion ingår också i artikel 67 i förordningen, som fastställer att utländska försäkrings- eller anställningsperioder skall beaktas. Arbetslösa som uppbär ersättning endast på grund av denna fiktion skulle emellertid utan tvivel kunna åberopa artikel 69. Artikel 69 skall alltså också gälla ersättning som utges på grundval av artikel 71.1 a ii.
14. Kommissionen har dessutom åberopat tjugofemte skälet i förordningen och domstolens fasta rättspraxis.(6) Därav framgår det särskilt att gränsarbetare på grundval av den specifika situation som de befinner sig i enligt förordningen inte får hindras från att söka och att erhålla ett arbete. Förordningen får inte heller tillämpas på ett sätt som är till nackdel för gränsarbetare.
15. Kommissionen har hänvisat till domen i målet Van Gestel(7) i den mån som den nederländska regeringen har åberopat att institutionen i hemviststaten trots att den inte skall uppbära några avgifter följaktligen när allt kommer omkring skall stå för samtliga kostnader för ersättningen. I denna dom har det fastställts att gemenskapslagstiftaren avsiktligt har reglerat kostnadsfördelningen på detta sätt i sin strävan att ge arbetslösa så goda möjligheter som möjligt att återvända till yrkeslivet i hemviststaten.
16. Kommissionen har gjort gällande att dess förslag av år 1980 om ändring av artikel 69 som den nederländska regeringen stöder sig på är mer än tjugo år gammalt och utfärdades innan domstolen hade utformat någon rättspraxis i fråga om tolkningen av artikel 71.1 a ii. För övrigt har hela det dåvarande ändringsförslaget tagits tillbaka och det förslag om ändring av artikel 69 som har åberopats av den nederländska regeringen ingår inte längre i det senaste förslaget om ändring av förordningen.(8)
17. Den nederländska regeringen anser att helt arbetslösa gränsarbetare som uppbär ersättning i hemviststaten på grund av artikel 71.1 a ii inte samtidigt kan åberopa artikel 69 för att kunna fortsätta att uppbära ersättning medan de söker arbete i en annan medlemsstat.
18. Hemviststaten är inte den behöriga staten vid tillämpningen av artikel 69.1. Av ordalydelsen av artikel 71.1 a ii och av domarna i målen Cochet, Huijbrechts(9), Bonaffini m.fl.(10) och Testa m.fl.(11) framgår det att endast anställningsstaten är behörig före och under arbetslösheten.
19. Det finns ingen ursprunglig rätt att uppbära ersättning i hemviststaten. Däremot beräknas ersättningen endast enligt hemviststatens bestämmelser och utges på dess bekostnad. En sådan situation är inte främmande för förordningen. Domstolen har redan i domen i målet Rebmann(12) fastställt att det är fullt tänkbart att en helt arbetslös gränsarbetare som uppbär ersättning med tillämpning av artikel 71.1 a ii omfattas samtidigt av både hemviststatens och anställningsstatens bestämmelser.
20. Även rättssäkerheten talar för att endast anställningsstaten är behörig i den mening som avses i artikel 69. I annat fall skulle begreppet ”behörig stat” nämligen ha olika betydelser i samma bestämmelse, beroende på om denna tillämpas på helt arbetslösa gränsarbetare eller på helt arbetslösa som bor i anställningsstaten.
21. Även det tjugofemte skälet i förordningen talar mot att helt arbetslösa gränsarbetare skulle kunna exportera ersättning från hemviststaten när de söker arbete. Där är uttryckligen fråga om ersättning som arbetslösa uppbär enligt den lagstiftning ”som de senast har omfattats av” och alltså om ersättning från anställningsstaten.
22. Dessutom hänför sig rubriken ovanför kapitel 6, avsnitt 2 i förordningen som omfattar artikel 69 uttryckligen till arbetslösa personer som beger sig till en annan medlemsstat än den ”behöriga staten”. Emellertid framgår det av domarna i målen Cochet och Huijbrechts(13) att anställningsstaten är den behöriga staten.
23. För övrigt avser begreppet ”behörig stat” enligt den definition som görs i artikel 1 q i förordningen den medlemsstat inom vars territorium den behöriga institutionen finns. Begreppet ”behörig institution” definieras inte i förordning nr 1408/71 utan i förordning (EEG) nr 574/72(14) (nedan kallad genomförandeförordningen). Det är endast i artikel 84 i genomförandeförordningen vid sidan av bestämmelserna om annan ersättning inom ramen för social trygghet som institutionen i hemviststaten uttryckligen betecknas som ”behörig institution” i fråga om att utge arbetslöshetsersättning till helt arbetslösa gränsarbetare.(15) Denna artikel hänför sig emellertid endast till genomförandebestämmelserna om sammanläggning av försäkringsperioder (artikel 80 i genomförandeförordningen i fråga om tillämpningen av artikel 67 i förordningen) och alltså inte till artikel 69.
24. Av domen i de förenade målen Testa m.fl.(16) framgår det att artikel 69 innehåller en specifik reglering som medger de berörda fördelar. Dessa fördelar utgör ett undantag och kan därför medges endast under de restriktiva förutsättningar som föreskrivs i artikel 69. Detta framgår också av domen i målet Bonaffini m.fl.(17)
25. Domen i målet Bastos Moriana(18) gör det dessutom möjligt att anta att artikel 69 är tillämplig endast på arbetslösa, vars rätt till ersättning grundar sig direkt på nationella bestämmelser, men inte på helt arbetslösa gränsarbetare, vars rätt grundar sig på artikel 71.1 a ii.
26. Underlåtenheten att tillämpa artikel 69 på helt arbetslösa gränsarbetare står inte heller i strid med syftet med bestämmelserna om fri rörlighet (artikel 39 EG och följande artiklar).
27. Av domstolens rättspraxis framgår det nämligen att artikel 71.1 a ii syftar till att göra det möjligt för en helt arbetslös gränsarbetare att söka arbete i hemviststaten, där hans chanser tycks vara bäst. Genom att utnyttja de rättigheter som föreskrivs i artikel 69 skulle dessa arbetslösa emellertid upphöra att uppfylla just de villkor som är förknippade med de bästa chanserna att söka arbete.
28. För övrigt skulle de berörda inte heller förlora någon av den sociala trygghetens rättigheter som de skulle ha haft om de inte hade utnyttjat sin rätt till fri rörlighet. I domen i målet Petroni(19) har domstolen fastställt att syftet med bestämmelserna om fri rörlighet skulle åsidosättas endast om det var fråga om en förlust av en sådan ersättning som arbetslösa åtnjuter på grund av nationell rätt. I detta mål förvärvas rätten till ersättning emellertid på grund av förordningen.
29. Dessutom är kommissionens rättsuppfattning oförenlig med artikel 70.1 andra meningen i förordningen. Denna bestämmelse reglerar återbetalning av den ersättning, som har utgivits till arbetslösa av institutionen i den medlemsstat dit dessa arbetslösa beger sig för att söka arbete, varvid de utnyttjar sina rättigheter enligt artikel 69. I denna bestämmelse fastställs det uttryckligen att institutionen i den medlemsstat, vars lagstiftning den arbetslöse omfattades av ”under den senaste arbetsperioden”, skall vara skyldig att återbetala ersättningen. Denna medlemsstat är enligt artikel 13.2 i förordningen anställningsstaten. I annat fall skulle institutionen i hemviststaten vara skyldig att vid tillämpningen av artikel 69 stå för samtliga kostnader för en helt arbetslös gränsarbetare, trots att denne kanske aldrig har erlagt avgifter till denna institution.
30. Den nederländska regeringen har slutligen hänvisat till den historiska bakgrunden. Den föregående förordningen innehöll inte någon reglering som motsvarade artikel 69. En sådan reglering infördes efter besvärliga förhandlingar först år 1971. I kommissionens ändringsförslag av år 1980 föreskrevs det att det skulle införas ett nytt fjärde stycke i artikel 69. Enligt detta stycke skulle artikel 69 också gälla helt arbetslösa gränsarbetare som uppbär ersättning i hemviststaten. Detta föreskrivs följaktligen inte i den gällande versionen. På grund av senare ändringar av förordningen tillämpas hemviststatens rättsordning för närvarande visserligen på ett enhetligt sätt också på ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare antingen denna utges på grund av ålderdom, sjukdom, invaliditet eller på grund av deras familjesituation. Emellertid har gemenskapslagstiftaren inte infört någon motsvarande reglering för ersättning som utges med tillämpning av artikel 69.
B – Bedömning
31. I sina yttranden utgår parterna även om de inte uttryckligen har anfört detta uppenbarligen från två rättsfrågor som skall undersökas efter varandra i detta mål: Skall artikel 71.1 a ii i förordningen
anses innebära att hemviststatens lagstiftning om uppbärande av arbetslöshetsersättning skall tillämpas i stället för anställningsstatens motsvarande lagstiftning också när en helt arbetslös gränsarbetare söker arbete i en annan medlemsstat? Skall också artikel 69 i förordningen
om denna fråga skall besvaras jakande anses vara tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare som söker arbete och därför ha företräde framför hemviststatens lagstiftning som är tillämplig på grund av artikel 71.1 a ii i förordningen?
1. Tolkningen av artikel 71.1 a ii i förordningen
a) Allmänt om en medlemsstats behörighet att utge ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare
32. Parterna diskuterar först tolkningen av artikel 71.1 a ii i samband med frågan om hemviststatens behörighet.
33. En medlemsstats behörighet att utge ersättning inom ramen för social trygghet och inom ramen för förordningens tillämpningsområde regleras inte som den nederländska regeringen har anfört i artikel 1 q i förordningen. Denna bestämmelse hänvisar nämligen endast till artikel 1 o ii i förordningen, enligt vilken den medlemsstat där den behöriga institutionen finns är behörig. I artikel 1 i förordningen anges inte vilken institution som är behörig.
34. Behörighet regleras till exempel inte heller genom en uppgift om behörig institution i genomförandeförordningen. Denna konkretiserar nämligen endast bestämmelserna i förordningen.
35. En medlemsstats behörighet framgår endast av avdelningarna II och III i förordningen. I denna förordning anges först grundregler och sedan specialregler för olika slags ersättning inom ramen för social trygghet. I specialreglerna regleras behörighet i vissa specialfall, som till exempel rör gränsarbetare.
36. Den principiella behörighetsregleringen i fråga om arbetstagare återfinns i artikel 13.2 a i förordningen. Enligt denna bestämmelse är i allmänhet anställningsstaten behörig.
37. Artikel 71.1 a ii innehåller en reglering som avviker från den principiella regleringen i fråga om arbetslöshetsersättning till helt arbetslösa gränsarbetare. Enligt denna reglering skall den ersättning som de berörda parterna uppbär utges endast av institutionen i hemviststaten och enligt lagstiftningen i denna stat. Emellertid hänför sig denna bestämmelse inte till hemviststatens ”behörighet” utan till det faktum att gränsarbetare ”skall få [ersättning] enligt lagstiftningen i [hemviststaten]”.
38. Parterna är emellertid inte överens om vilken funktion hemviststatens lagstiftning har enligt artikel 71.1 a ii.
b) Tolkningen av artikel 71.1 a ii i förordningen med hänsyn till funktionen hos hemviststatens lagstiftning
39. Kommissionen anser uppenbarligen att helt arbetslösa gränsarbetares rätt till ersättning som grundar sig på artikel 71.1 a ii i sin tur grundar sig direkt på hemviststatens lagstiftning. Enligt detta synsätt utbyts
således den tillämpliga lagstiftningen
och hemviststatens lagstiftning utgör rättslig grund och måttstock för ersättningen (nedan kallad teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning).
40. Den nederländska regeringen anser däremot att helt arbetslösa gränsarbetare omfattas av både hemviststatens och av anställningsstatens lagstiftning inom ramen för artikel 71.1 a ii. Enligt detta synsätt är det fråga om en export av ersättning . I så fall grundar sig rätten till ersättning på anställningsstatens lagstiftning och hemviststatens lagstiftning utgör endast måttstock för utgivandet av ersättning (nedan kallad exportteorin).
41. Av parternas yttranden framgår det att parterna tillskriver det faktum att de har olika uppfattningar följande betydelse.
42. Enligt teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning skulle endast hemviststatens lagstiftning vara tillämplig. Detta skulle strida mot artikel 69 som äger företräde och är direkt tillämplig.(20)
43. Enligt exportteorin omfattas en helt arbetslös gränsarbetare samtidigt av både hemviststatens och anställningsstatens rättsordningar vid tillämpningen av artikel 71.1 a ii. Hemviststatens lagstiftning skulle alltså sammanfalla med anställningsstatens lagstiftning endast i fråga om att utge ersättning. Hemviststatens lagstiftning skulle därvid tillämpas endast i den mån som detta skulle underlätta sökandet efter arbete i hemviststaten. Om arbete söktes i en annan medlemsstat än hemviststaten skulle det emellertid inte längre finnas anledning att exportera ersättning och endast anställningsstatens lagstiftning skulle fortsätta att vara tillämplig. För hemviststaten skulle frågan om tillämpningen av artikel 69 enligt detta synsätt inte längre vara relevant.
i) Tolkningen av artikel 71.1 a ii i förordningen med ledning av parternas huvudsakliga yttranden
Ordalydelsen i artikel 71.1 a ii
44. Till stöd för sina respektive rättsuppfattningar har båda parter först åberopat ordalydelsen i artikel 71.1 a ii. Formuleringen ” få förmåner enligt lagstiftningen
i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt som om ... ”(21) innehåller emellertid endast en mycket obestämd uppgift om funktionen hos hemviststatens lagstiftning. Formuleringen gör det inte möjligt att tillräckligt säkert fastställa att hemviststatens lagstiftning utgör en rättslig grund för ersättningen eller att den endast skall utgöra måttstock för ersättningen. Det går inte heller att dra någon klar och tydlig slutsats i det ena eller det andra avseendet på grund av andra språkversioner av artikel 71.1 a ii, som till exempel den version som är avfattad på rättegångsspråket nederländska eller de engelska, franska och spanska versionerna.
Ordalydelsen i andra bestämmelser i förordningen
45. Den nederländska regeringen har dessutom åberopat ordalydelsen i artikel 70.1 andra stycket, enligt vilken ”[d]en behöriga institutionen i den medlemsstat, vars lagstiftning den anställde eller egenföretagaren omfattades av under den senaste arbetsperioden” åläggs de kostnader som uppkommer till följd av tillämpningen av artikel 69. Denna ordalydelse tycks bekräfta den exportteori som företräds av Nederländerna i den mån som anställningsstatens lagstiftning skall tillämpas när arbete söks i en annan medlemsstat och alltså också när det är helt arbetslösa gränsarbetare som gör detta.
46. Artikel 70.1 andra stycket reglerar emellertid endast frågan om vilken medlemsstats institution som när allt kommer omkring skall stå för ersättningens kostnader medan arbete söks i en annan medlemsstat.(22) Emellertid går det inte att endast på grund av detta dra generella slutsatser i fråga om funktionen hos hemviststatens lagstiftning i samband med artikel 71.1 a ii.
47. Enligt min åsikt är det inte heller möjligt att avgöra den fråga som behandlas i detta mål med ledning av rubriken ovanför artikel 69 och följande artiklar i förordningen, som har följande ordalydelse: ”Arbetslösa personer som beger sig till en annan medlemsstat än den behöriga staten.” Hemviststaten skulle nämligen vara ”den behöriga staten” endast när det kan antas att artikel 71.1 a ii i förordningen skall tolkas med tillämpning av teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning.(23) Just detta är emellertid oklart.
48. Till stöd för exportteorin har den nederländska regeringen slutligen åberopat ordalydelsen i tjugofemte skälet i förordningen, som anger syftet med artikel 69. Detta skäl innehåller emellertid inte heller någon lösning på frågan om vad artikel 71.1 a ii stadgar i fråga om funktionen hos hemviststatens lagstiftning. Tjugofemte skälet hänför sig nämligen endast rent allmänt till det faktum att den ersättning ”som föreskrivs [i] den medlemsstats lagstiftning som [de arbetslösa] senast har omfattats av” skall utges till dessa arbetslösa. Detta skulle emellertid kunna avse både anställningsstatens lagstiftning som tillämpades under den senaste anställningsperioden och hemviststatens lagstiftning som tillämpades efter arbetslöshetens inträde och omedelbart innan arbete söktes i en annan medlemsstat än i hemviststaten. Tjugofemte skälet gör det alltså inte alls möjligt att anta att gemenskapslagstiftaren i den mening som avses i exportteorin skulle ha utgått från att endast anställningsstatens lagstiftning skall fortsätta att vara tillämplig när arbete söks i en annan medlemsstat än hemviststaten.
Förslagen om ändring av förordningen
49. Följande kan noteras i förhållande till den nederländska regeringen i den mån som den till stöd för exportteorin och i samband med artikel 71.1 a ii har åberopat förordningens uppkomsthistoria, kommissionens inte längre gällande ändringsförslag av år 1980 och det senaste ändringsförslaget av år 1996(24) : antagandet av artikel 69 kan ha varit föremål för intensiva diskussioner mellan medlemsstaterna. Med hänsyn till ovannämnda vida formulering av tjugofemte skälet kan det av det nyssnämnda i sig emellertid inte dras den slutsatsen att gemenskapslagstiftaren har utgått från att artikel 69 i förordningen inte skall vara tillämplig på ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare.
50. Den bestämmelse som uttryckligen föreskriver att artikel 69 skall tillämpas på ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare, som ingår i ändringsförslaget av år 1980 men som inte längre finns i det senaste ändringsförslaget, skulle nämligen eventuellt också kunna ha åsyftat ett enkelt klargörande. Utan närmare upplysningar om kommissionens motiv till utarbetandet och tillbakatagandet av förslaget av år 1980 kan endast det nyssnämnda därför inte tala för exportteorin. Oavsett detta kan innehållet i kommissionens ändringsförslag i princip inte i sig ha någon betydelse för tolkningen av en version av en förordning som rådet har antagit.
Domstolens rättspraxis
51. Rättstvisten avser tolkningen av domstolens domar i målen Cochet och Huijbrechts.(25) Båda dessa mål gällde helt arbetslösa gränsarbetare som flyttade till den tidigare anställningsstaten efter det att de hade börjat uppbära ersättning i hemviststaten. I dessa mål har domstolen fastställt att endast anställningsstatens lagstiftning skall tillämpas på det fortsatta uppbärandet av denna ersättning, på grund av att ”artikel 71.1 a ii ... inte är av sådan art att den stat i vilken hon senast var anställd ... förlorar sin principiella behörighet”(26) respektive att ”artikel 71 inte påverkar ... principen om att den senaste anställningsstaten är den behöriga staten”.(27)
52. Domstolen har alltså hänfört sig till ”principen” om anställningsstatens behörighet. Denna princip framgår emellertid redan av det faktum att hemviststatens behörighet i enlighet med artikel 71.1 a ii obestridligen utgör en specialbestämmelse i förhållande till anställningsstatens allmänna behörighet i enlighet med artikel 13.2 a i förordningen. En specialbestämmelse äger emellertid alltid företräde endast när alla villkor är uppfyllda. Detta var inte längre fallet i båda målen vid den nationella domstolen på grund av att de berörda hade flyttat från hemviststaten. Eftersom hemviststaten och den senaste anställningsstaten (återigen) sammanföll, kvarstod endast anställningsstatens ”principiella behörighet” vid den avgörande tidpunkten.
53. De helt arbetslösa gränsarbetare vars rättigheter det är fråga om i detta förfarande för fördragsbrott bibehåller emellertid sin hemvist i hemviststaten. Enligt artikel 71.1 a ii skall hemviststatens lagstiftning därför utan tvivel tillämpas. Följaktligen innehåller inte heller de ovannämnda domarna något svar på frågan om huruvida funktionen hos hemviststatens lagstiftning enligt artikel 71.1 a ii skall tolkas enligt teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning eller enligt exportteorin.
54. Detsamma gäller i den mån som den nederländska regeringen har åberopat domstolens domar i målen Bonaffini och Testa.(28) Inget av dessa båda mål gällde gränsarbetare och därför omfattade dessa förfaranden inte alls tolkningen av artikel 71.1 a ii, vilken är av betydelse i detta mål.
55. Den nederländska regeringen har dessutom åberopat domen i målet Rebmann, (29) där domstolen har bekräftat att helt arbetslösa gränsarbetare i den mening som avses i exportteorin kan omf attas samtidigt av både hemviststatens och anställningsstatens lagstiftning inom ramen för artikel 71.1 a ii.
56. I nyssnämnda mål var det fråga om huruvida anställningsstatens lagstiftning om ersättning som utges på grund av ålderdom kan åsidosättas av artikel 71.1 a ii, som emellertid uteslutande avser arbetslöshetsersättning. Domstolen har fastslagit att detta inte är möjligt med åberopande av att speciallagen om arbetslöshetsersättning till gränsarbetare inte kan utvidgas till att omfatta bestämmelser om annan ersättning inom ramen för social trygghet. I målet kunde speciallagen inte omfatta ersättning som utges på grund av ålderdom. Därför är två medlemsstaters nationella lagstiftningar tillämpliga samtidigt i dessa fall, som emellertid inte kan jämföras med det omtvistade rättsläget i detta mål.(30)
57. Kommissionen har till stöd för sin teori om utbyte av tillämplig lagstiftning åberopat domarna i målen Miethe, de Laat samt Grisvard och Kreitz.(31) I detta avseende skall det konstateras att domstolen inte heller i dessa tre mål hade att behandla frågan om vilken funktion hemviststatens lagstiftning har vid tillämpningen av artikel 71.1 a ii i förordningen.
58. I målen Miethe och de Laat var det endast fråga om vilken punkt i artikel 71.1 som var tillämplig (punkt a eller b, respektive a i eller a ii) och inte om innehållet i punkt a ii.
59. I målet Grisvard och Kreitz var det fråga om ersättning som skulle beräknas med tillämpning av artikel 68 i förordningen. I domen i detta mål har domstolen visserligen fastställt följande(32) : ”Artikel 71.1 a ii har följande lydelse: ... Denna artikel föreskriver klart och tydligt att endast bosättningslandets bestämmelser skall tillämpas och utesluter därmed anställningsstatens lagstiftning, inklusive bestämmelser som eventuellt är restriktiva.” Detta textavsnitt i domen stöder emellertid endast skenbart teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning. Domen skall nämligen beaktas med särskild hänsyn till den dåvarande tvisten vid den nationella domstolen som gällde beräkningen av ersättningens storlek. I målet Grisvard och Kreitz var det fråga om huruvida anställningsstatens lagstiftning med stöd av domen i målet Fellinger(33) skall tillämpas också på eventuella övre gränser för den ersättning som kan beaktas. Det är endast i detta sammanhang som domstolen har fastställt att artikel 71.1 a ii ”klart och tydligt föreskriver att endast hemviststatens bestämmelser skall tillämpas”.(34)
Preliminär slutsats
60. Varken ordalydelsen i förordningens tillämpliga bestämmelser, kommissionens ändringsförslag eller domstolens rättspraxis gör det möjligt att tolka artikel 71.1 a ii på ett tillräcklig klart och tydligt sätt i fråga om funktionen hos hemviststatens lagstiftning. Därför kommer jag nedan att pröva de båda tolkningsteorierna med ledning av syftet med förordningen och särskilt bestämmelsen om gränsarbetare.
ii) Tolkningen av artikel 71.1 a ii med ledning av bestämmelsens syfte
61. Båda parter har godtagit att förordningen allmänt sett syftar till att främja rätten till fri rörlighet för arbetstagare och därför inte kan tolkas så att arbetstagaren hindras att mottaga den ersättning inom ramen för social trygghet som skulle komma honom till godo om förordningens bestämmelser inte var tillämpliga. Förordningen kan inte heller frånta en arbetstagare hans rättigheter.(35) Den centrala frågan i detta förfarande kräver enligt min åsikt ingen detaljerad undersökning av parternas yttranden i detta avseende. Tolkningen av artikel 71.1 a ii i fråga om funktionen hos hemviststatens lagstiftning kan nämligen inte klarläggas endast med hänsyn till de aspekter som innebär att nackdelar skall förhindras eller att fri rörlighet skall främjas.
62. Sålunda kan artikel 71.1 a ii rent allmänt inte betraktas endast som en socialrättslig bestämmelse. Denna artikel återspeglar snarare en avvägning som gemenskapslagstiftaren har gjort mellan flera intressen (hos helt arbetslösa gränsarbetare, berörda institutioner och medlemsstaternas olika nationella arbetsmarknader).
63. Som domstolen också redan har fastställt(36) syftar artikel 71.1 a ii också till att göra det lättare
för helt arbetslösa gränsarbetare att söka arbete i den mån som chanserna att hitta ett arbete i princip tycks vara störst i hemviststaten.
64. Detta kan emellertid endast delvis förklara arbetstagarens skyldighet att i detta avseende vara tillgänglig enbart(37) för hemviststatens arbetsförmedling medan han söker efter arbete. Helt arbetslösa gränsarbetare skall nämligen i princip till att börja med ställa sig till förfogande för arbetsförmedlingen i hemviststaten, även om utsikterna att hitta ett arbete är små på grund av arbetsmarknadens situation i hemviststaten.(38) Detta innebär att hemviststatens arbetsmarknad
i alla händelser har ”förtur” till de arbetssökande. Däremot får arbetstagaren emellertid inte nödvändigtvis välja den arbetsförmedling som erbjuder honom de bästa möjligheterna att hitta ett arbete.
65. Bestämmelsen om kostnadsfördelning
i artikel 71.1 a ii kan inte heller grunda sig endast på det faktum att den fria rörligheten för arbetstagare skall främjas eller att nackdelar skall förhindras. I allmänhet torde det nämligen vara utan betydelse för de berörda vem som står för kostnaderna för den arbetslöshetsersättning som utges till arbetstagare som utnyttjar eller har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet. Som domstolen har fastställt(39) grundar sig närmare bestämmelser om kostnadsfördelningen för övrigt på gemenskapslagstiftarens utrymme för skönsmässig bedömning.
66. Om det följaktligen är så att syftet med artikel 71.1 a ii grundar sig på en avvägning mellan olika intressen, uppkommer frågan om vilka av dessa intressen som talar för teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning och vilka av dessa som talar för exportteorin.
67. Fördelen med teorin om utbyte av tillämplig lagstiftning är uppenbarligen att den rättsliga konstruktionen är klar och tydlig. Denna konstruktion främjar både helt arbetslösa gränsarbetare och berörda institutioner.
68. Genom att ifrågasätta det faktum att institutionerna i hemviststaten tillämpar artikel 69 på helt arbetslösa gränsarbetare (administrativt förfarande och ansvar för kostnaderna) tycks exportteorin däremot främja endast dessa institutioners intressen. Artikel 69 avser endast ett undantagsfall (sökandet efter arbete i en annan medlemsstat). Emellertid kan det inte uteslutas att exportteorin i sig skulle kunna inverka på tolkningen av artikel 71.1 a ii. Då skulle det vid tillämpningen av denna teori allmänt kunna ifrågasättas att helt arbetslösa gränsarbetare skall få vissa sociala förmåner, som enligt nationell rätt faktiskt anknyter till arbetslöshetsersättning som uppbärs enligt den egna lagstiftningen (till exempel bostadsbidrag och rabatter inom ramen för lokaltrafik). Rätten till ersättning skulle enligt exportteorin nämligen inte grunda sig på hemviststatens utan på anställningsstatens lagstiftning, och därför skulle det kunna vara oklart om villkoren för att förvärva rätt till sådana sociala förmåner skulle vara uppfyllda enligt nationell rätt. Jag anser att denna rättsosäkerhet som är till förfång för helt arbetslösa gränsarbetare inte kan motiveras endast genom ovannämnda intresseavvägning.
69. Det finns således inget som klart och tydligt talar för den exportteori som företräds av den nederländska regeringen. Däremot utmärks den teori om utbyte av tillämplig lagstiftning som företräds av kommissionen av enkelhet och rättssäkerhet.
70. Utgångspunkten skall alltså vara att rätten till ersättning skall regleras enligt hemviststatens lagstiftning och utges enligt dess måttstock om alla villkor i artikel 71.1 a ii är uppfyllda.
71. Om en helt arbetslös gränsarbetare därför beger sig till en annan medlemsstat än hemviststaten för att söka arbete där, fortsätter hemviststatens lagstiftning att vara tillämplig på hans ersättning. Detta gäller så länge som de villkor som föreskrivs i artikel 71.1 a ii(40) är uppfyllda.
2. Tillämpligheten av artikel 69 i förordningen på helt arbetslösa gränsarbetare
72. Även om hemviststatens lagstiftning i princip skall fortsätta att vara tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare som söker arbete i en annan medlemsstat, återstår det att pröva om artikel 69 i förordningen
också skall anses vara tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare som söker arbete.
73. I detta avseende skall det först undersökas om artikel 69 själv leder till slutsatsen att den inte är tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare. Varken ordalydelsen i rubriken ovanför kapitel 6.2 i förordningen eller artikel 69.1 själv talar emellertid mot att ifrågavarande artikel är tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare.
74. Som ovan har förklarats utgör hemviststatens lagstiftning vid tillämpningen av artikel 71.1 a ii för övrigt den enda rättsliga grunden och måttstocken för utgivandet av ersättning.
75. Slutligen kan utgångspunkten vara att även artikel 69 ligger till grund för en avvägning mellan intressen hos arbetstagarna, de berörda medlemsstaternas arbetsmarknader och de respektive nationella institutioner som skall utge arbetslöshetsersättning(41) : Denna intresseavvägning talar för att artikel 69 är tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare.
76. De rättigheter som föreskrivs i artikel 69 syftar för det första till att göra det lättare för helt arbetslösa gränsarbetare att hitta ett arbete. Dessa rättigheter gör det nämligen också möjligt att erhålla ett arbete i en annan medlemsstat. Samtidigt främjar det faktum att artikel 69 tillämpas på helt arbetslösa gränsarbetare också de olika nationella arbetsmarknadernas
intresse av en avvägning. På grund av denna avvägning kan hemviststatens arbetsmarknad visserligen förlora de fördelar som den enligt artikel 71.1 a ii åtnjuter i förhållande till andra medlemsstater (”förtur”). Å andra sidan föreskriver artikel 69.1 a emellertid att det skall ha förekommit resultatlösa försök till förmedling under minst fyra veckor innan arbete får sökas i en annan medlemsstat.
77. I fråga om kostnadsfördelningen
gäller följande: Helt arbetslösa gränsarbetare som förvägras utnyttja sina rättigheter enligt artikel 69 kommer i regel att vara benägna att avstå från att söka arbete i en annan medlemsstat, om de till följd av detta förlorar sin rätt till ersättning. Institutionerna i hemviststaten skall emellertid på grund av den allmänna behörigheten inom ramen för artikel 71.1 a ii fortsätta att utge ersättning till helt arbetslösa gränsarbetare som stannar i hemviststaten. Detta innebär att underlåtenheten att tillämpa artikel 69 på helt arbetslösa gränsarbetare knappast skulle inverka på kostnadsfördelningen på ett sätt som är till nackdel för institutionen i hemviststaten. Å andra sidan utvidgar emellertid artikel 69 möjligheterna att söka arbete i andra medlemsstater och syftar just därigenom till att på det hela taget förkorta den period under vilken ersättning uppbärs i den behöriga medlemsstaten.(42)
78. Sammanfattningsvis skall det således konstateras att det inte finns något som talar mot att artikel 69 tillämpas på helt arbetslösa gränsarbetare.
V – Slutsats
79. Sammanfattningsvis kan det alltså konstateras att tillämplig lagstiftning utbyts
vid tillämpningen av artikel 71.1 a ii i förordningen och att endast hemviststatens lagstiftning till följd härav utgör rättslig grund och måttstock för arbetslöshetsersättning till helt arbetslösa gränsarbetare. Hemviststatens lagstiftning skall därför också tillämpas när helt arbetslösa gränsarbetare uppehåller sig tillfälligt i en annan medlemsstat för att söka arbete där.
80. Artikel 69 är tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare och en medlemsstat skall i enlighet med denna bestämmelse stödja dessa gränsarbetare när de söker arbete i en annan medlemsstat och när de villkor som har fastställts i detta syfte är uppfyllda.
81. En medlemsstat underlåter att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 71.1 a ii och artikel 69 i förordningen om den vägrar att låta helt arbetslösa gränsarbetare uppbära arbetslöshetsersättning när dessa med beaktande av de villkor som föreskrivs i artikel 69 i förordningen beger sig till en annan medlemsstat för att söka arbete där eller om dess institution underlåter att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att utnyttja de rättigheter som föreskrivs i artikel 69 i förordningen.
VI – Förslag till avgörande
82. Därför föreslår jag att domstolen skall
– fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 69 och 71 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, genom att förvägra helt arbetslösa gränsarbetare att utnyttja den möjlighet som föreskrivs i artikel 69 i samma förordning, enligt vilken de enligt de villkor som anges i samma artikel får behålla rätten till arbetslöshetsersättning när de beger sig till en eller flera andra medlemsstater för att söka arbete där,
– förplikta Konungariket Nederländerna att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57.
(3)
–	Dom av den 7 mars 1985 i mål 145/84, Cochet (REG 1985, s. 801).
(4)
–	Dom av den 13 mars 1997 i mål C-131/95, Huijbrechts (REG 1997, s. I-1409).
(5)
–	Dom av den 12 juni 1986 i mål 1/85, Miethe (REG 1986, s. 1837), av den 15 mars 2001 i mål C-444/98, de Laat (REG 2001, s. I-2229), och av den 1 oktober 1992 i mål C-201/91, Grisvard och Kreitz (REG 1992, s. I-5009).
(6)
–	Dom av den 15 december 1976 i mål 39/76, Mouthaan (REG 1976, s. 1901), av den 27 maj 1982 i mål 227/81, Aubin (REG 1982, s. 1991), av den 9 juni 1964 i mål 92/63, Nonnenmacher (REG 1964, s. 613), av den 29 juni 1988 i mål 58/87, Rebmann (REG 1988, s. 3467), av den 21 februari 2002 i mål C-215/00, Rydergård (REG 2002, s. I-1817), och i målen Miethe (ovan fotnot 5), de Laat (ovan fotnot 5), och Grisvard och Kreitz (ovan fotnot 5).
(7)
–	Dom av den 29 juni 1995 i mål C-454/93, Van Gestel (REG 1995, s. I-1707).
(8)
–	CNS 96/0004 (EGT C 68, s. 11).
(9)
–	Ovan fotnoterna 3 och 4.
(10)
–	Dom av den 10 juli 1975 i mål 27/75, Bonaffini m.fl. (REG 1975, s. 971).
(11)
–	Dom av den 19 juni 1980 i förenade målen 41/79, 121/79 och 796/79, Testa m.fl. (REG 1980, s. 1979; svensk specialutgåva, volym 5, s. 241).
(12)
–	Ovan fotnot 6.
(13)
–	Ovan fotnoterna 3 och 4.
(14)
–	Rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (EGT L 74, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106).
(15)
–	Artiklarna 19a.2, 23.2, 31.2 och 93.2.
(16)
–	Ovan fotnot 11.
(17)
–	Ovan fotnot 10.
(18)
–	Dom av den 27 februari 1997 i mål C-59/95, Bastos Moriana m.fl. (REG 1997, s. I-1071).
(19)
–	Dom av den 21 oktober 1975 i mål 24/75, Petroni (REG 1975, s. 1149; svensk specialutgåva, volym 2, s. 477).
(20)
–	Detta gäller emellertid endast när artikel 69 själv inte kan anses föreskriva att den inte är tillämplig på helt arbetslösa gränsarbetare. Se i detta avseende punkt 73 och följande punkter.
(21)
–	Min kursivering.
(22)
–	Bestämmelsen reglerar emellertid inte de skyldigheter som medlemsstaterna i enlighet med artikel 69 har gentemot de arbetslösa (som till exempel att utfärda de nödvändiga intygen E 303/0–E 303/5 i enlighet med artikel 83 i genomförandeförordningen).
(23)
–	Se ovan punkt 39.
(24)
–	Ovan fotnot 8.
(25)
–	Ovan fotnoterna 3 och 4.
(26)
–	Se domen (ovan fotnot 4), punkt 26.
(27)
–	Se domen (ovan fotnot 3), punkt 15.
(28)
–	Ovan fotnoterna 10 och 11.
(29)
–	Ovan fotnot 6.
(30)
–	För övrigt framgår det redan av förordningen själv att den i princip möjliggör en export av ersättning, vilket medför att två nationella rättsordningar tillämpas samtidigt. Ett exempel på detta är tillämpningen av artikel 69 i normala fall. Lagstiftningen i den stat som arbetstagaren lämnar utgör rättslig grund för ersättningen, medan lagstiftningen i den medlemsstat där arbetstagaren söker arbete i viss utsträckning utgör måttstock för ersättningen.
(31)
–	Se domarna (ovan fotnot 5).
(32)
–	Se domen (ovan fotnot 5), punkt 16.
(33)
–	Dom av den 28 februari 1980 i mål 67/79, Fellinger (REG 1980, s. 535). I denna dom har domstolen fastställt att storleken på den ersättning som skall utges till helt arbetslösa gränsarbetare och som beräknas genom att lägga samman försäkrings- eller anställningsperioder i enlighet med artikel 67 i förordningen skall beräknas utan hänsyn till artikel 68 i förordningen och på grundval av den senaste ersättningen från anställningsstaten.
(34)
–	Domen i målet Grisvard och Kreitz (ovan fotnot 5), punkt 16.
(35)
–	Dom i målet Petroni (ovan fotnot 19) och i målet Bastos Moriana (ovan fotnot 18).
(36)
–	Dom i målet Mouthaan (ovan fotnot 6).
(37)
–	Till skillnad från de ”äkta” gränsarbetarna i detta mål har de ”falska” helt arbetslösa gränsarbetarna till exempel en möjlighet att göra ett val i detta avseende (se artikel 71.1 b ii i förordningen och domen i målet Miete (ovan fotnot 5)).
(38)
–	Det kan antas att arbetstagare i regel arbetar som gränsarbetare just när den utländska arbetsmarknaden rent allmänt är mer attraktiv.
(39)
–	Dom i målet Van Gestel (ovan fotnot 7), punkt 26: ”Detta är emellertid en konsekvens som åsyftas av gemenskapslagstiftaren som har velat ge arbetstagaren så goda möjligheter som möjligt att återvända till yrkeslivet.”
(40)
–	Framför allt det villkor som avser den ordinarie bosättningsorten i sin egenskap av center för privatliv. Se domen i målet Aubin (ovan fotnot 6).
(41)
–	Se även punkt 61 och följande punkter ovan.
(42)
–	Det skall också påpekas att berörda i enlighet med artikel 69.2 förlorar hela sin resterande rätt till ersättning om de inte inom tre månader på nytt ställer sig till förfogande för arbetsförmedlingen i hemviststaten.