62002CJ0111_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-111/02 P,
Europaparlamentet, företrätt av H. von Hertzen och D. Moore, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 23 januari 2002 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (tredje avdelningen) i mål T-237/00, Reynolds mot parlamentet (REG 2002, s. II-163), i vilket det förs talan om upphävande av denna dom,
i vilket den andra parten är:
Patrick Reynolds,
tjänsteman vid Europaparlamentet, Bryssel (Belgien), företrädd av P. Legros och S. Rodrigues, avocats, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av domarna P. Jann, tillförordnad ordförande på femte avdelningen, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, A. La Pergola och S. von Bahr (referent),
generaladvokat: L.A. Geelhoed,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 18 september 2003 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europaparlamentet har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 25 mars 2002, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat den dom som förstainstansrätten meddelade den 23 januari 2002 i mål T‑237/00, Reynolds mot parlamentet (REG 2002, s. II-163) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken förstainstansrätten dels ogiltigförklarade parlamentets generalsekreterares beslut av den 18 juli 2000 att avbryta Patrick Reynolds uppehållande av en tjänst vid den politiska gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa (nedan kallad EDD-gruppen) och att återinsätta honom vid generaldirektoratet för information och presstjänst från den 15 juli 2000 (nedan kallat det omtvistade beslutet), dels förpliktade parlamentet att utge ersättning för den ekonomiska och den ideella skada som Patrick Reynolds lidit på grund av detta beslut.
Bakgrund till tvisten
2. Bakgrunden till tvisten anges i den överklagade domen och kan sammanfattas på följande sätt.
3. I september 1999 offentliggjorde parlamentet ett meddelande om att tjänsten som generalsekreterare för EDD-gruppen var ledig.
4. Patrick Reynolds, som var tjänsteman vid parlamentets generaldirektorat för information och presstjänst i lönegrad LA 5, löneklass 3, gav in en ansökan om tjänsten.
5. Genom en skrivelse av den 12 november 1999 underrättade ordföranden för EDD‑gruppen parlamentets generalsekreterare om gruppens styrelses beslut att tilldela Patrick Reynolds tjänsten som generalsekreterare. Parlamentets generalsekreterare ombads att tillåta Patrick Reynolds att uppehålla en tjänst vid denna grupp.
6. Genom ett beslut av den 11 januari 2000 bekräftade parlamentets generalsekreterare att Patrick Reynolds med stöd av artikel 37 första stycket a i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) i tjänstens intresse tilläts uppehålla en tjänst vid EDD‑gruppen i lönegrad A 2, löneklass 1, under ett års tid från den 22 november 1999 till den 30 november 2000.
7. Den 18 maj 2000 underrättade ordföranden för EDD-gruppen för första gången Patrick Reynolds om att ett möte hade hållits mellan gruppens styrelsemedlemmar några timmar tidigare, varvid vissa underavdelningar hade uppgivit att de hade tappat förtroendet för honom, varför det hade beslutats att hans uppehållande av tjänsten vid denna grupp inte skulle förlängas efter den 30 november 2000.
8. Den 24 maj 2000 bekräftade EDD-gruppens ordförande vid ett andra möte med Patrick Reynolds att denna grupp önskade att samarbetet med honom skulle avbrytas. Samma dag underrättade Patrick Reynolds ordföranden om att han hade för avsikt att vara frånvarande under fyra veckor för att fundera igenom vissa saker, vilket gruppens ordförande tillät. Patrick Reynolds uppsökte för övrigt sin behandlande läkare, som kom fram till att han var arbetsoförmögen på grund av ett sjukdomstillstånd.
9. Efter den 24 maj 2000 kom Patrick Reynolds inte mer till sitt arbete på grund av sjukdom.
10. Den 23 juni 2000 anförde Patrick Reynolds, med stöd av artikel 90 i tjänsteföreskrifterna, klagomål till parlamentets generalsekreterare mot åtgärder som hade gått honom emot när han utövade sin tjänst vid EDD-gruppen. Han begärde att ett beslut skulle fattas om att dessa åtgärder skulle upphöra och att åtgärdernas negativa verkningar skulle avhjälpas. Patrick Reynolds uppgav emellertid att han inte hade för avsikt att av denna anledning avgå från sin tjänst som generalsekreterare för gruppen.
11. Samma dag tillsände Patrick Reynolds ordföranden för Europeiska gemenskapernas revisionsrätt en formell begäran om att EDD-gruppens räkenskaper skulle undersökas. Han angav dels att det låg i gruppens och i allmänhetens intresse att en sådan undersökning gjordes, dels att han inte hade fått fri tillgång till räkenskaperna.
12. Efter att ha underrättats, bland annat genom media, om att en sådan begäran hade framställts till revisionsrätten, uppgav EDD-gruppens ordförande i en skrivelse av den 30 juni 2000 till revisionsrättens ordförande att denna institution fick fri tillgång till gruppens räkenskaper.
13. Den 1 juli 2000 upprättade Patrick Reynolds en skrivelse där han i detalj beskrev sina erfarenheter av uppehållandet av tjänsten vid EDD-gruppen.
14. Till följd av ett beslut av EDD-gruppens styrelse begärde gruppens ordförande den 4 juli 2000 att parlamentets generalsekreterare snarast möjligt skulle avbryta Patrick Reynolds uppehållande av annan tjänst.
15. Den 18 juli 2000 beslutade parlamentets generalsekreterare i egenskap av tillsättningsmyndighet (nedan kallad tillsättningsmyndigheten) att Patrick Reynolds uppehållande av tjänsten vid EDD-gruppen i tjänstens intresse skulle upphöra från kvällen den 14 juli 2000 (artikel 1 i det omtvistade beslutet) och att han skulle återinträda på en tjänst som förste översättare vid parlamentets generaldirektorat för information och presstjänst i lönegrad LA 5, löneklass 3, från den 15 juli 2000.
16. Efter att ha gett in ett klagomål mot det omtvistade beslutet väckte Patrick Reynolds den 8 september 2000 vid förstainstansrätten en talan om ogiltigförklaring av detta beslut och en talan om skadestånd mot parlamentet.
Den överklagade domen
17. Till stöd för talan om ogiltigförklaring åberopade Patrick Reynolds sju grunder som avsåg åsidosättande av artikel 38 i tjänsteföreskrifterna, åsidosättande av principen om rätten till försvar, åsidosättande av motiveringsskyldigheten, åsidosättande av avtalet om överflyttning av anställda till politiska grupper från november 1974, åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar, åsidosättande av omsorgsplikten och att maktmissbruk förekommit.
18. Efter att ha konstaterat, i punkt 42 i den överklagade domen, att det är uppenbart att Patrick Reynolds den dag då talan väcktes hade ett personligt intresse av att begära ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, som utgör en rättsakt som går honom emot, beslutade förstainstansrätten, i punkt 43 i samma dom, att ogilla parlamentets invändning om att talan skulle avvisas på grund av att Patrick Reynolds saknade intresse av att få det omtvistade beslutet ogiltigförklarat.
19. Vid prövningen i sak undersökte förstainstansrätten först den grund som avsåg att artikel 38 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts.
20. Patrick Reynolds gjorde nämligen gällande att tillsättningsmyndigheten inte kan avbryta uppehållande av annan tjänst i tjänstens intresse med stöd av denna bestämmelse innan den ursprungligen avsedda perioden för uppehållandet har löpt ut.
21. I punkt 49 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att det i artikel 38 b i tjänsteföreskrifterna anges att varaktigheten av uppehållandet av annan tjänst i tjänstens intresse skall bestämmas av tillsättningsmyndigheten.
22. I punkt 50 i den överklagade domen angav förstainstansrätten att nämnda bestämmelse skall tolkas på så sätt att tillsättningsmyndigheten, om det visar sig vara oundgängligt för att säkerställa att uppehållandet av annan tjänst fortsätter att vara förenligt med tjänstens intresse, när som helst kan välja att ändra den ursprungligen avsedda perioden för uppehållandet av annan tjänst, och således kan välja att avbryta uppehållandet av denna tjänst innan perioden har löpt ut.
23. I det avseendet ansåg förstainstansrätten, i punkt 52 i den överklagade domen, att tillsättningsmyndigheten i förevarande fall med rätta hade ansett att den kunde använda denna behörighet till att avbryta Patrick Reynolds uppehållande av tjänsten vid EDD-gruppen, eftersom den hade fått en formell begäran av gruppens ordförande om att Patrick Reynolds uppehållande av tjänsten skulle avbrytas snarast möjligt. En sådan begäran kunde nämligen, enligt förstainstansrätten, i sig leda till slutsatsen att det inte var förenligt med tjänstens intresse att fortsätta uppehållandet av tjänsten. Denna slutsats gjorde sig gällande i särskilt hög grad eftersom tillsättningsmyndigheten redan innan den tog emot gruppens ordförandes formella begäran kände till de spänningar som Patrick Reynolds uppehållande av annan tjänst hade givit upphov till.
24. Följaktligen slog förstainstansrätten, i punkt 53 i den överklagade domen, fast att talan inte kunde bifallas på den första grunden.
25. Därefter prövade förstainstansrätten den grund som avsåg att principen om rätten till försvar hade åsidosatts.
26. I punkt 77 i den överklagade domen fann förstainstansrätten anledning att inledningsvis undersöka i vilken mån den rättspraxis, enligt vilken en tjänsteman inte har något berättigat intresse av att få ett beslut ogiltigförklarat på grund av formfel om myndigheten var tvungen att handla på det sätt som den har gjort, var tillämplig i förevarande fall.
27. I punkt 80 i den överklagade domen ansåg förstainstansrätten att en begäran från den avdelning eller person som tjänstemannen uppehåller en tjänst hos, om att tillsättningsmyndigheten skall använda sin behörighet för att avbryta uppehållandet av annan tjänst innan den ursprungligen avsedda perioden har löpt ut, utgör en omständighet som allmänt sett är avgörande för att tillsättningsmyndigheten skall utöva en sådan behörighet.
28. I punkt 81 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att den avgörande betydelsen av begäran om att tjänstemannens uppehållande av annan tjänst skall avbrytas i tjänstens intresse inte innebär att tillsättningsmyndigheten saknar utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende och är tvungen att efterkomma denna begäran. Förstainstansrätten påpekade att när tillsättningsmyndigheten får en sådan begäran är den åtminstone tvungen att på ett neutralt och objektivt sätt kontrollera dels att begäran tveklöst utgör ett giltigt yttrande av den avdelning eller person som tjänstemannen uppehåller en tjänst hos, dels att den inte grundas på motiv som är uppenbart rättsstridiga.
29. Mot bakgrund av det anförda ansåg förstainstansrätten, i punkt 83 i den överklagade domen, att den rättspraxis enligt vilken Patrick Reynolds inte har något berättigat intresse av att begära ogiltigförklaring av ett beslut på grund av formfel, om myndigheten saknar utrymme för skönsmässig bedömning och är tvungen att handla på det sätt som den har gjort, inte var tillämplig i förevarande mål.
30. I punkt 84 i den överklagade domen angav förstainstansrätten att de övriga argument som parterna hade anfört inom ramen för den grund som avsåg att principen om rätten till försvar hade åsidosatts skulle prövas mot bakgrund av detta konstaterande.
31. I punkt 86 i den överklagade domen erinrade förstainstansrätten om att det framgår av fast rättspraxis att iakttagandet av rätten till försvar i alla förfaranden som inleds mot en person, och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot, utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som skall säkerställas även om det saknas uttryckliga bestämmelser i detta hänseende i reglerna för förfarandet i fråga (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 maj 1997 i mål T-169/95, Quijano mot kommissionen, REGP 1997, s. I‑A‑91 och s. II-273, punkt 44, och av den 15 juni 2000 i mål T-211/98, F mot kommissionen, REGP 2000, s. I-A-107 och s. II-471, punkt 28).
32. I punkt 87 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att, såsom hade framhållits i punkt 42 i samma dom, det omtvistade beslutet utgör en rättsakt som går Patrick Reynolds emot. Förstainstansrätten ansåg därför att tillsättningsmyndigheten var skyldig att bereda Patrick Reynolds tillfälle att yttra sig innan den antog detta beslut.
33. Vidare ansåg förstainstansrätten, i punkt 94 i den överklagade domen, att den omständigheten att ett förfarande med föregående klagomål föreskrivs i artikel 90 i tjänsteföreskrifterna inte i sig räcker för att utesluta att tillsättningsmyndigheten har en skyldighet att bereda den berörda tjänstemannen tillfälle att yttra sig innan den antar ett beslut som går honom eller henne emot.
34. Förstainstansrätten påpekade dessutom, i punkt 98 i den överklagade domen, att principen om parallellism innebär att tillsättningsmyndighetens skyldighet enligt artikel 38 a i tjänsteföreskrifterna att bereda tjänstemannen tillfälle att yttra sig innan den tillåter att han eller hon uppehåller en annan tjänst i tjänstens intresse även gäller när tillsättningsmyndigheten beslutar att fastställa eller ändra varaktigheten av ett uppehållande av annan tjänst i tjänstens intresse med stöd av artikel 38 b i tjänsteföreskrifterna.
35. Förstainstansrätten konstaterade, i punkt 109 i den överklagade domen, att tillsättningsmyndigheten inte hade fullgjort sin skyldighet att bereda Patrick Reynolds tillfälle att yttra sig innan det omtvistade beslutet antogs.
36. I punkt 112 i den överklagade domen framhöll förstainstansrätten att principen om rätten till försvar har åsidosatts om det kan fastställas att den berörda personen inte har beretts tillfälle att yttra sig innan den rättsakt som går honom eller henne emot antas och det inte rimligen kan uteslutas att detta fel särskilt kan ha påverkat rättsaktens innehåll.
37. I punkt 113 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att möjligheten att ett föregående samråd särskilt skulle ha kunnat påverka innehållet i en rättsakt som går någon emot rimligen kan uteslutas endast om det kan fastställas att den som antog rättsakten saknade utrymme för skönsmässig bedömning och var tvungen att handla på det sätt som den gjorde.
38. I punkt 114 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten, med hänvisning till punkt 81 i samma dom, att det var uppenbart att tillsättningsmyndigheten i förevarande fall hade ett utrymme för skönsmässig bedömning, som visserligen var begränsat, men inte obefintligt, avseende valet att avbryta Patrick Reynolds uppehållande av annan tjänst innan den ursprungligen avsedda perioden löpte ut. Enligt förstainstansrätten kunde det således inte helt uteslutas att ett föregående samråd med Patrick Reynolds i förevarande fall skulle ha kunnat påverka det omtvistade beslutets innehåll särskilt.
39. Förstainstansrätten tillade, i punkt 115 i den överklagade domen, att det inte ankom på förstainstansrätten att träda i den administrativa myndighetens ställe och avgöra huruvida det i förevarande fall förelåg några omständigheter som särskilt kunde påverka det omtvistade beslutets innehåll.
40. Mot bakgrund av det anförda fann förstainstansrätten, i punkt 117 i den överklagade domen, att talan skulle bifallas på den grunden att principen om rätten till försvar hade åsidosatts och att det omtvistade beslutet således skulle ogiltigförklaras. Det saknades därför skäl att p röva de övriga grunder som Patrick Reynolds hade anfört.
41. När det gäller skadeståndstalan förpliktades parlamentet, i punkterna 149 och 150 i den överklagade domen, att till Patrick Reynolds utge ett belopp som motsvarade skillnaden mellan den lön som han skulle ha uppburit som tjänsteman i lönegrad A 2, löneklass 1, och den lön som han uppbar efter att ha återinsatts i lönegrad LA 5, löneklass 3, under perioden från den 15 juli 2000 till den 30 november 2000. På detta belopp skulle även utgå dröjsmålsränta med 5,25 procent från det datum då delbeloppen av detta belopp förföll till betalning till den dag då betalning skett.
42. Beträffande den ideella skadan konstaterade förstainstansrätten, i punkt 153 i den överklagade domen, att Patrick Reynolds begäran om ersättning för den ideella skada som han lidit på grund av EDD-gruppens eller vissa av dess medlemmars påstådda ”ageranden som inte utgjorde beslut” inte kunde tas upp till sakprövning, eftersom han inte hade fullföljt det administrativa förfarande som föreskrivs i detta avseende. Däremot påpekade förstainstansrätten i punkt 154 i denna dom att antagandet av det omtvistade beslutet endast kan ha förvärrat den ideella skada som Patrick Reynolds hade lidit. Som ersättning för denna skada förpliktade förstainstansrätten parlamentet att till Patrick Reynolds utge det symboliska beloppet 1 euro.
Överklagandet
43. I sitt överklagande har parlamentet yrkat att domstolen skall upphäva den överklagade domen och slutligt avgöra målet genom att ogilla talan eller återförvisa målet till förstainstansrätten för nytt avgörande. Parlamentet har även yrkat att det anslutningsöverklagande som Patrick Reynolds har ingett skall ogillas, eftersom det är uppenbart ogrundat.
44. Till stöd för överklagandet har parlamentet åberopat fyra grunder som avser att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten, bland annat skyldigheten att motivera domar och principen om rätten till försvar.
45. Patrick Reynolds har yrkat att parlamentets överklagande skall ogillas. Genom ett anslutningsöverklagande har Patrick Reynolds yrkat att domstolen skall upphäva punkt 4 i domslutet i den överklagade domen och slutligt avgöra målet genom att bifalla hans skadeståndstalan, vad gäller ersättningen för den ideella skada som han lidit, eller återförvisa målet till förstainstansrätten för ny prövning av hans skadeståndsyrkanden.
Prövning av överklagandet
46. Som tredje grund, vilken skall prövas först, har parlamentet gjort gällande att förstainstansrättens analys att institutionen alltid skall bereda en tjänsteman tillfälle att yttra sig innan den fattar ett beslut som går honom eller henne emot strider mot gemenskapsdomstolarnas fasta rättspraxis angående rätten till försvar.
47. Patrick Reynolds har bestritt att förstainstansrätten har åsidosatt denna rättspraxis.
48. Inledningsvis erinrar domstolen om att, enligt artikel 37 första stycket a andra strecksatsen i tjänsteföreskrifterna, en tjänsteman kan uppehålla en annan tjänst i tjänstens intresse för att tillfälligt tjänstgöra hos någon av parlamentets politiska grupper.
49. Det är visserligen tillsättningsmyndigheten som skall fatta beslut om att utse en tjänsteman att uppehålla en annan tjänst hos en politisk grupp och att avbryta uppehållandet av en sådan tjänst, men tillsättningsmyndigheten är skyldig att följa det val som i det avseendet gjorts av den politiska grupp som begär att en sådan åtgärd skall vidtas.
50. Den politiska gruppen har nämligen befogenhet att fritt välja de medarbetare som den vill anställa för tillfällig tjänstgöring hos denna grupp liksom att avbryta en sådan anställning.
51. Denna befogenhet är motiverad bland annat med hänsyn till att arbetsuppgifterna hos en politisk grupp är av specifik karaktär och att det i en sådan politisk miljö föreligger behov av att upprätthålla ett ömsesidigt förtroende mellan gruppen och de tjänstemän som uppehåller en tjänst hos denna grupp.
52. När tjänstemännen i fråga accepterar att tillfälligt tjänstgöra hos en politisk grupp måste de vara medvetna om att gruppen kan komma att avbryta deras anställning innan den ursprungligen avsedda perioden för uppehållandet av denna tjänst har löpt ut.
53. När det gäller en tjänsteman som Patrick Reynolds, vilken utsågs att uppehålla en annan tjänst för att tjänstgöra som generalsekreterare för en av parlamentets politiska grupper, står det klart att han anställdes för att utföra ett specialuppdrag av huvudsakligen politisk karaktär (se dom av den 18 oktober 1977 i mål 25/68, Schertzer mot parlamentet, REG 1977, s. 1729, punkt 42).
54. För att tjänstemannen skall kunna fullgöra detta uppdrag är det nödvändigt att det ömsesidiga förtroende som förelåg mellan honom och den politiska gruppen vid anställningen upprätthålls under hela den tid som tjänstemannen uppehåller denna tjänst.
55. Om den politiska gruppen anser att det ömsesidiga förtroendet har försvunnit kan den ensidigt avbryta tjänstemannens anställning innan den ursprungligen avsedda perioden för uppehållandet av annan tjänst har löpt ut.
56. När det inte längre föreligger något ömsesidigt förtroende, oavsett av vilket skäl, kan nämligen den aktuelle tjänstemannen inte längre fullgöra sina uppgifter. I en sådan situation bör således den berörda institutionen, för att iaktta god förvaltningssed, snarast möjligt fatta beslut om att avbryta tjänstemannens uppehållande av annan tjänst (se analogt dom av den 12 juli 1979 i mål 124/78, List mot kommissionen, REG 1979, s. 2499, punkt 13, och av den 12 november 1996 i mål C-294/95 P, Ojha mot kommissionen, REG 1996, s. I‑5863, punkterna 41 och 42).
57. Som förstainstansrätten korrekt konstaterade i punkt 42 i den överklagade domen, när den prövade avvisningsyrkandet, utgör visserligen ett sådant beslut i processuellt hänseende en rättsakt som går tjänstemannen emot och tjänstemannen har följaktligen ett personligt intresse av att begära ogiltigförklaring av beslutet. Av detta kan man dock inte – vilket förstainstansrätten felaktigt gjorde i punkt 87 i denna dom – direkt och utan att ta hänsyn till den typ av förfarande som inletts mot den berörda personen dra slutsatsen att tillsättningsmyndigheten följaktligen var skyldig att bereda Patrick Reynolds tillfälle att yttra sig innan den antog det omtvistade beslutet.
58. Som domstolen redan har angett i punkterna 50–52 i förevarande dom måste den tjänsteman som accepterar en tjänst av mycket speciell karaktär, såsom tjänsten som generalsekreterare för en politisk grupp inom parlamentet, vara medveten om att denna grupp har befogenhet att när som helst avbryta hans anställning, särskilt om det ömsesidiga förtroendet mellan gruppen och tjänstemannen har försvunnit.
59. Härav följer att, när en politisk grupp inom parlamentet inger en begäran till tillsättningsmyndigheten om att en tjänstemans uppehållande av en tjänst hos denna grupp skall avbrytas, tillsättningsmyndigheten i princip är skyldig att snarast möjligt efterkomma denna begäran efter att ha kontrollerat att begäran verkligen har ingetts av den person eller den avdelning som är behörig att framställa en sådan begäran.
60. Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att det förefaller ha varit motiverat av tillsättningsmyndigheten att anta det omtvistade beslutet utan att bereda Patrick Reynolds tillfälle att yttra sig i förväg.
61. Under dessa förhållanden var det felaktigt av förstainstansrätten att, i punkterna 99, 109 och 117 i den överklagade domen, slå fast att talan skulle bifallas på den grunden att principen om rätten till försvar hade åsidosatts på grund av att tillsättningsmyndigheten inte hade berett Patrick Reynolds tillfälle att yttra sig innan det omtvistade beslutet antogs.
62. Det saknas skäl att undersöka de övriga grunder som parlamentet har åberopat. Domstolen upphäver följaktligen den överklagade domen till den del det omtvistade beslutet ogiltigförklarades. Följaktligen skall den överklagade domen även upphävas till den del parlamentet förpliktades att ersätta den ekonomiska och ideella skada som Patrick Reynolds lidit till följd av detta beslut.
63. Under dessa omständigheter har Patrick Reynolds anslutningsöverklagande, vilket avser fastställandet av ersättningen för den ideella skada som han lidit till följd av det omtvistade beslutet, inte längre något föremål och det saknas därför anledning för domstolen att pröva det.
Återförvisning av målet till förstainstansrätten
64. I artikel 61 första stycket i domstolens stadga föreskrivs att, när domstolen upphäver förstainstansrättens avgörande, domstolen själv slutligt kan avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till förstainstansrätten för avgörande.
65. Förstainstansrätten prövade endast två av de sju grunder som Patrick Reynolds åberopade till stöd för sin talan, och domstolen anser därför att den inte kan avgöra målet utan att det skall återförvisas till förstainstansrätten för att denna skall pröva de andra grunder som åberopades.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
följande dom:
1) Punkterna 1, 2, 4 och 5 i domslutet i Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 23 januari 2002 i mål T-237/00, Reynolds mot parlamentet, upphävs.
2) Målet återförvisas till förstainstansrätten.
3) Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.