62009CC0148_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Den belgiska regeringen har med stöd av Europeiska kommissionen yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 10 februari 2009 i mål T‑388/03, Deutsche Post och DHL International mot kommissionen (REG 2009, s. II‑199) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut av den 23 juli 2003 att inte göra några invändningar med anledning av det preliminära granskningsförfarande enligt artikel 88.3 EG som inletts beträffande flera åtgärder vidtagna av belgiska myndigheter till förmån för det offentligägda belgiska postföretaget La Poste SA (K(2003) 2508 slutligt, nedan kallat det omtvistade beslutet).
2. Den huvudsakliga frågan i förevarande mål avser omfattningen av förstainstansrättens behörighet att omkvalificera föremålet för talan i ett mål som har anhängiggjorts vid den. Domstolen har även anmodats att uttala sig om tolkningen av begreppet allvarliga svårigheter. Allvarliga svårigheter kan föranleda kommissionen att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 88.2 EG.
I – Bakgrund till tvisten
3. La Poste SA (nedan kallat La Poste) omvandlades 1992 till ett offentligägt aktiebolag, men ansvarar fortfarande för att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster i Belgien och måste fullgöra särskilda skyldigheter inom ramen för dessa tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Bestämmelserna om ersättning för den extra nettokostnaden för att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse fastställs i det förvaltningsavtal som ingåtts med den belgiska staten.
4. Sektorn för expressförsändelser utgör 4 procent av omsättningen för La Poste, som innehar en marknadsandel på 18 procent av sektorn. Deutsche Post AG (nedan kallat Deutsche Post) och dess belgiska dotterbolag DHL International har en marknadsandel på mellan 35 och 45 procent.
5. Genom en skrivelse av den 3 december 2002 informerade de belgiska myndigheterna kommissionen om att de planerade att öka kapitalet i La Poste med 297,5 miljoner euro.
6. Enligt den belgiska regeringen skulle kapitaltillskottet ske i enlighet med principen om en privat investerare i en marknadsekonomi och hade således inte något inslag av statligt stöd.
7. Under granskningen av den nämnda åtgärden framgick det att sex tidigare icke anmälda åtgärder som var kopplade till uppdraget att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse borde granskas, eftersom de enligt kommissionen utgjorde ett villkor för att det anmälda kapitaltillskottet skulle vara lagenligt. Dessa åtgärder bestod i befrielse för juridiska personer att betala inkomstskatt, upphävande av pensionsavsättningar till ett belopp av 100 miljoner euro år 1997, möjlighet att åtnjuta en statlig garanti för krediter som bolaget tagit upp, befrielse från fastighetsskatt på fastigheter som användes för allmännyttiga ändamål, överkompensation av finansiella tjänster av allmänintresse i det första avtalet om förvaltning (1992–1997) och två kapitaltillskott på sammanlagt 62 miljoner euro, som bolaget erhållit år 1997 och som inte hade anmälts till kommissionen.
8. Den 22 juli 2003 tillställde Deutsche Post och DHL International kommissionen en begäran om upplysningar om hur granskningsförfarandet avseende den anmälda åtgärden framskridit i syfte att eventuellt bli delaktiga i förfarandet.
9. Efter att ha avslutat det preliminära granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.3 EG antog kommissionen den 23 juli 2003 det omtvistade beslutet, där den bedömde att det anmälda kapitaltillskottet och de andra åtgärder som granskats inte utgjorde statligt stöd.
II – Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
10. Den 27 november 2003 väckte Deutsche Post  och DHL International  talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
11. Kommissionen framförde vid förstainstansrätten en invändning om rättegångshinder grundad på att sökandena i första instans saknade talerätt och ett berättigat intresse av att få saken prövad. När det gällde huruvida talan kunde tas upp till prövning prövade förstainstansrätten först huruvida sökandena i första instans hade talerätt och därefter huruvida de hade ett berättigat intresse av att få saken prövad. Till följd av denna prövning ogillade förstainstansrätten kommissionens invändning om rättegångshinder och konstaterade i punkt 57 i den överklagade domen att sökandena hade talerätt i syfte att göra gällande de processrättsliga skyddsregler som de omfattas av. Förstainstansrätten slog i punkterna 61–64 fast att sökandena i egenskap av berörda parter i den mening som avses i artikel 88.2 EG hade ett intresse av att få saken prövad.
12. När det gäller prövningen i sak fastställde förstainstansrätten, efter att ha erinrat om att begreppet allvarliga svårigheter är ett objektivt kriterium, i punkterna 96–107 i den överklagade domen en rad indicier på att sådana allvarliga svårigheter förelegat, vilka avsåg det preliminära granskningsförfarandets längd och omständigheterna kring det, granskningens otillräcklighet och ofullständighet samt innehållet i det angripna beslutet.
13. Förstainstansrätten slog i punkt 106 i den överklagade domen fast att kommissionens förfarande uppenbart tagit längre tid än vad som normalt krävs för en första granskning enligt artikel 88.3 EG.
14. Förstainstansrätten konstaterade därefter att kommissionens granskning av den andra åtgärden till förmån för La Poste, det vill säga upphävandet av pensionsavsättningar, hade varit otillräcklig, eftersom kommissionen inte hade innehaft nödvändiga uppgifter för att uppskatta den förmån det innebär att den belgiska staten gratis ställer fastigheter till förfogande.
15. Efter att ha erinrat om att kommissionen i domen i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg(2), vilken avkunnades efter det att det omtvistade beslutet hade antagits, borde ha undersökt om kostnaderna för de tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för vilka den belgiska staten betalat ut ersättning var desamma eller lägre än motsvarande kostnader hos ett genomsnittligt och välskött företag (benchmarkingkriteriet), konstaterade förstainstansrätten att en sådan undersökning inte hade gjorts i förevarande fall. Förstainstansrätten slog därför fast att granskningen av den anmälda åtgärden hade varit ofullständig.
16. Förstainstansrätten ogiltigförklarade följaktligen det omtvistade beslutet på grundval av den andra, den fjärde och den sjunde grunden.
III – Överklagandet
17. Konungariket Belgien har, med stöd av kommissionen, yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen och förplikta sökandena i första instans att ersätta rättegångskostnaderna. Den belgiska regeringen har till stöd för sitt överklagande åberopat tre grunder.
18. Kommissionen har i sin svarsskrivelse tagit ställning till dessa tre grunder och har dessutom som en självständig grund anfört att talan vid förstainstansrätten borde ha avvisats.(3)
19. Deutsche Post och DHL International har yrkat att överklagandet ska ogillas och att Konungariket Belgien och kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Den självständiga grund som har anförts av kommissionen
20. Med beaktande av den avgörande karaktären hos denna grund föreslår jag att domstolen prövar den först.
A – Parternas argument
21. Enligt kommissionen har förstainstansrätten åsidosatt artikel 230 fjärde stycket EG genom att slå fast att talan av sökandena i första instans kunde tas upp till prövning med motiveringen att sökandena hade åberopat de processrättsliga skyddsregler som de omfattas av enligt artikel 88.2 EG. Det står klart att den påstådda andra grunden avseende skydd för de processuella rättigheterna inte fanns med i den ansökan som ingavs till förstainstansrätten. Kommissionen anser således att förstainstansrätten har omkvalificerat en talan som anhängiggjorts vid den.
22. Kommissionen har betonat att problematiken kring skyddet av de processuella rättigheterna nämndes en enda gång, i punkt 17 i ansökan, i stycket om upptagande till sakprövning av de grunder som anförts för att göra gällande att beslutet inte var välgrundat. Detta utgör således enligt kommissionen inte alls en skild grund.
23. Sökandena i första instans har hävdat att den självständiga grund som anförts av kommissionen inte kan prövas, eftersom den utgör en ytterligare grund i den mening som avses i artikel 117.2 i domstolens rättegångsregler, vilken har anförts av en intervenient. Enligt sökandena misstar sig kommissionen dessutom när den anser att grunden avseende skyddet av de processuella rättigheterna inte hade åberopats i första instans. De har räknat upp de olika stycken i ansökan där de hänvisade till denna problematik och anser således att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid kvalificeringen av argumenten i fråga.
B – Bedömning
1. Synpunkter på huruvida grunden kan prövas
24. När det gäller prövning ex officio vill jag inledningsvis påpeka att domstolen enligt fast praxis är behörig att ex officio pröva alla frågor avseende frågan huruvida ett överklagande av en dom av förstainstansrätten kan upptas till sakprövning.(4)
25. När det gäller frågan huruvida den talan om ogiltigförklaring som hade väckts vid förstainstansrätten kunde tas upp till sakprövning, är domstolen i ett mål om överklagande enligt artikel 56 i domstolens stadga skyldig att, vid behov ex officio, pröva en grund som utgör tvingande rätt och som avser åsidosättande av det villkor som anges i artikel 230 fjärde stycket EG, enligt vilket en sökande får väcka talan om ogiltigförklaring av ett beslut som inte rikta sig till honom endast om beslutet direkt och personligen berör honom.(5)
26. Grunder som vid behov kan prövas ex officio kan prövas i varje skede av förfarandet.(6) En grund som kan prövas ex officio kan således antingen åberopas av parterna eller prövas av domstolen.
27. I förevarande fall anser jag emellertid att den självständiga grund som kommissionen anfört kan prövas på grundval av tillämpning av tillämpliga delar av principerna för inlämnande av ett anslutningsöverklagande. I artikel 115 i domstolens rättegångsregler anges nämligen att parterna i målet vid förstainstansrätten får inkomma med svarsskrivelse inom två månader från delgivning av överklagandet. Det måste konstateras att kommissionen var svarande i målet vid förstainstansrätten.
28. Det framgår dessutom av rättspraxis att artikel 40 fjärde stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol inte hindrar att en intervenient åberopar andra argument än dem som åberopats av den part som den stöder, under förutsättning att intervenienten har för avsikt att stödja denna parts yrkanden.(7) När det gäller de grunder som kan anföras görs ingen skillnad mellan de parter som har rätt att inkomma med en svarsskrivelse. De sistnämnda är på samma sätt underkastade kraven i artiklarna 115 och 116 i domstolens rättegångsregler. En intervenient som har rätt att inkomma med en svarsskrivelse enligt artikel 115 i domstolens rättegångsregler kan, i avsaknad av ett uttryckligt förbud, anföra grunder avseende varje rättsfråga som den överklagade domen grundar sig på.(8)
29. En sådan rätt bör a fortiori
tillerkännas kommissionen i egenskap av svarande i första instans och delaktig i överklagandeförfarandet vid domstolen.
30. Den självständiga grund som anförts av kommissionen bör således tas upp till prövning.
2. Prövning i sak
31. Den förevarande grunden föranleder viktiga frågor som rör omfattningen av förstainstansrättens behörighet vid tolkningen av de grunder som åberopats. Bedömningen av denna grund är nära kopplad till problematiken kring förbudet mot att omkvalificera föremålet för talan i enlighet med den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mot kommissionen, en problematik som jag tidigare har tagit upp i mitt förslag till avgörande i målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, där jag uppmanade domstolen att följa den rättspraxis som följer av domarna i målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen(9) och samtidigt precisera hur den ska tillämpas.(10)
32. Ovannämnda rättspraxis avser de fall där kommissionen, utan att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG, konstaterar med stöd av punkt 3 i samma artikel att den anmälda åtgärden inte utgör statligt stöd eller att ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. De personer, företag eller sammanslutningar vars intressen eventuellt kan påverkas av det beviljade stödet ­ däribland konkurrerande företag och branschorganisationer, som i egenskap av berörda parter omfattas av processrättsliga skyddsregler när förfarandet enligt artikel 88.2 EG genomförs ­ ska ha möjlighet att föra talan om ogiltigförklaring av det beslut som innehåller detta konstaterande.
33. Huruvida en sådan talan kan tas upp till sakprövning beror således, enligt den rättspraxis som följer av domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen dels på grundernas beskaffenhet, dels på sökandens ställning. Sakprövningsförutsättningarna bedöms olika beroende på om sökanden avser att bestrida kommissionens beslut i själva sakfrågan eller göra gällande de processrättsliga skyddsregler som han omfattas av. Denna tydliga åtskillnad avgör, till följd av domen i målet kommissionen mot Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, vilka förutsättningar som gäller vid prövningen av huruvida en talan kan tas upp till prövning.(11)
34. I syfte att i förevarande fall bedöma den ifrågavarande grunden bör den ansökan som lämnades in till första instans jämföras med förstainstansrättens tolkning av den i den överklagade domen.
35. I punkt 36 i den överklagade domen angav förstainstansrätten den rättspraxis som parterna hade hänvisat till avseende den ställning som konkurrenter till en stödmottagare ska ha för att ha rätt att angripa det beslut som antagits till följd av det preliminära granskningsförfarandet.(12)
36. I punkt 45 i den överklagade domen redogjorde förstainstansrätten för alla de grunder som hade åberopats och angav bland annat att den andra grunden uttryckligen avsåg åsidosättande av artikel 88.3 EG.(13)
37. Av ansökan i första instans framgår emellertid att sökandena i första instans definierade föremålet för talan genom de grunder som anges i punkterna 3 och 4 i ansökan.
38. I punkt 3 i ansökan gjorde sökandena i första instans för det första gällande att rätten till försvar hade åsidosatts, eftersom enligt deras åsikt väsentliga uppgifter hade raderats i den icke-konfidentiella versionen av beslutet.
39. I punkt 4 i ansökan kritiserade sökandena i första instans kommissionen för att inte ha betecknat följande åtgärder som stöd: för det första befrielse för La Poste från att betala inkomstskatt, för det andra upphävande av pensionsavsättningar och för det tredje möjligheten för La Poste att åtnjuta statliga lånegarantier. I samma punkt 4 i ansökan ifrågasatte sökandena i första instans slutligen kommissionens metod för att beräkna saldot av de ekonomiska fördelar som La Poste beviljats och kostnaderna för tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse samt innehållet i denna beräkning, eftersom kommissionen inte hade beaktat de ovan angivna åtgärderna. Slutligen kritiserade de kommissionen för att från ersättningen schablonmässigt ha dragit av de extra nettokostnaderna för tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse utan att undersöka om ersättningen hade betalats ut för exakt den period under vilken kostnaderna uppkommit.
40. Det står således klart att ingen av dessa grunder uttryckligen avser åsidosättande av de rättigheter som följer av artikel 88.2 EG.
41. I en del av sina skrivelser avseende huruvida talan vid förstainstansrätten i sin helhet kunde tas upp till sakprövning, och särskilt i punkt 17 i ansökan, hänvisade sökandena i första instans visserligen till rättspraxis avseende de processrättsliga skyddsreglerna. Ingen av de ovan angivna grunderna avser emellertid uttryckligen åsidosättande av de processrättsliga skyddsreglerna i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen. Det förefaller således som om sökandena i första instans hänvisade till rättspraxis avseende sakprövningsförutsättningarna utan att skilja mellan förutsättningarna för att ta upp talan till prövning i sak och förutsättningarna för prövning av huruvida de processrättsliga skyddsreglerna iakttagits.
42. I punkt 22 i ansökan, avseende den första grunden, vilken avsåg åsidosättande av rätten till försvar, gjorde sökandena i första instans även gällande att ”[i]nom ramen för en korrekt granskning borde kommissionen ha inlett det huvudsakliga granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG. Eftersom kommissionen inte gjorde detta, är dess beslut olagligt.” Endast detta påstående räcker emellertid inte i sig för att utgöra en skild grund. Detta påstående återfinns för övrigt i en del av ansökan i första instans som avser huruvida talan var välgrundad.
43. I punkt 14 i ansökan angav sökandena i första instans slutligen att de hade vänt sig till kommissionen med en begäran om att behandlas som intresserade parter i den mening som avses i artiklarna 1 h och 20 i förordning (EG) nr 659/1999(14) .
44. Dessa omständigheter kan emellertid inte i sig motsvara en grund.
45. Mot bakgrund av ovanstående överväganden bör det anses att det finns fog för kommissionens invändningar mot förstainstansrättens resonemang, eftersom denna förefaller att på grundval av fragmentariska påståenden i olika delar av ansökan ha valt ut omständigheter som kunde användas för att konstruera en skild grund, kallad den andra grunden.
46. Jag vill i detta sammanhang erinra om att domstolen i enlighet med den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mot kommissionen har angett att det innebär felaktig rättstillämpning om förstainstansrätten ­ trots att de yrkanden som lagts fram vid den och samtliga de grunder som anförts till stöd för yrkandena syftar till att erhålla en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet i själva sakfrågan ­omkvalificerar själva föremålet för en talan, vilket föranleder den att felaktigt anse att sökandenas avsikt var att göra gällande de processrättsliga skyddsregler som de omfattas av.
47. I förevarande fall har förstainstansrätten omkvalificerat föremålet för talan i strid med ovannämnda rättspraxis, vilket innebär felaktig rättstillämpning. Genom att göra detta har förstainstansrätten överskridit sin behörighet, eftersom den enligt ovannämnda rättspraxis är bunden av det angivna föremålet för talan i det mål som anhängiggjorts vid den.
48. Eftersom det av ovanstående överväganden således framgår dels att sökandena i första instans inte uttryckligen hade åberopat någon grund som avsåg iakttagande av de processrättsliga skyddsreglerna, dels att förstainstansrätten i punkterna 47 och 51 i den överklagade domen slagit fast att sökandena inte uppfyllde kriterierna i den rättspraxis som följer av domen i målet Plaumann mot kommissionen(15), anser jag att förstainstansrätten borde ha slagit fast att de grunder som hänför sig till målet i sak inte kunde tas upp till prövning. Förstainstansrätten nöjde sig dock med att i punkterna 67 och 68 i den överklagade domen slå fast att de grunder som syftade till att förstainstansrätten skulle uttala sig om förekomsten av stöd eller stödets förenlighet med den gemensamma marknaden samt grunden avseende åsidosättande av rätten till försvar inte kunde tas upp till prövning.
49. Jag anser följaktligen att domstolen bör pröva den av kommissionen anförda grunden och upphäva förstainstansrättens dom, eftersom förstainstansrätten omkvalificerade föremålet för den talan som hade anhängiggjorts vid den, samt att det inte är nödvändigt att pröva övriga grunder i huvudöverklagandet.
50. Jag anser dessutom att domstolen kan avgöra tvisten utan att återförvisa målet till förstainstansrätten, genom att avvisa talan i första instans i sin helhet.
51. Emellertid ska jag, för det fall domstolen väljer en annan lösning, i andra hand även behandla argumenten i huvudöverklagandet från den belgiska regeringen.
V – Den andra grunden i huvudöverklagandet
52. Eftersom denna grund är nära kopplad till den föregående grunden, föreslår jag att den prövas före de andra grunderna i huvudöverklagandet.
A – Parternas argument
53. Den belgiska regeringen har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att den fjärde och den sjunde grunden i talan i första instans kunde tas upp till prövning, fastän sökandena i första instans genom dessa grunder ifrågasatte huruvida det omtvistade beslutet var välgrundat.
54. Kommissionen har å sin sida gjort gällande att förstainstansrätten i den överklagade domen gjorde en bedömning i sak av det omtvistade beslutet.
55. Enligt sökandena i första instans begränsade sig förstainstansrätten till att beakta samtliga de omständigheter som var relevanta för att bedöma huruvida det eventuellt förelegat allvarliga svårigheter.
B – Bedömning
56. Jag vill inledningsvis betona att bedömningen av förevarande grund är beroende av domstolens bedömning avseende dels det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, när det gäller frågan om giltigheten av den rättspraxis som följer av domarna i målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen, dels den självständiga grund som kommissionen anfört inom ramen för förevarande överklagande.
57. När det särskilt gäller den sjunde grunden som sökandena i första instans anförde vid förstainstansrätten, vill jag för det första påpeka att de i sin ansökan inte någonstans nämnde problematiken kring huruvida den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg är relevant. Det var först när de svarade på kommissionens skrivelser som de tog upp denna problematik.(16) Förstainstansrätten prövade således, i punkterna 70–73 i den överklagade domen, denna grund mot bakgrund av den rättspraxis enligt vilken talan ska anses kunna prövas på en grund som utgör en vidareutveckling av en grund som tidigare framförts direkt eller indirekt i ansökan.(17) Om förstainstansrätten emellertid hade ansett att frågan om prövningen av kriterierna i domen i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Madgeburg inte kunde kopplas till en grund som anförts i ansökan, kunde denna problematik ha utgjort en ny grund. Nya grunder får enligt artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler inte åberopas, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit under förfarandet.
58. Jag vill påpeka att förstainstansrätten i punkt 73 i den överklagade domen konstaterade att den sjunde grunden i ansökan i första instans hade ett nära samband med den andra grunden, vilken avsåg åsidosättande av bestämmelserna i artikel 88.3 EG. Eftersom jag emellertid anser att den andra grunden i första instans, vilken fastställdes av förstainstansrätten som en grund avseende processuella rättigheter, inte existerar, anser jag att det bör anses att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att den sjunde grunden utgjorde en vidareutveckling av en hypotetisk andra grund, trots att den borde ha konstaterat att den sjunde grunden inte kunde tas upp till prövning. För det fall domstolen inte instämmer i en så radikal åsikt framför jag nedan mina synpunkter på ovannämnda problematik.
59. I punkt 45 i den överklagade domen redogjorde förstainstansrätten för de grunder som anförts till stöd för talan och angav att den fjärde grunden avsåg kommissionens granskning av åtgärder avseende upphävande av en pensionsavsättning medan den sjunde grunden avsåg avsaknaden av en undersökning av kostnaderna för tillhandahållande av tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse i enlighet med kriterierna i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg.
60. Vid en första anblick och under förutsättning att förstainstansrätten har fastställt och beskrivit grunderna korrekt bör det således konstateras att de ovannämnda grunderna avser saken. Enligt den rättspraxis som följer av domarna i målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen, vilken fortfarande är relevant, måste förstainstansrätten därför pröva om sökandena befann sig i en särskild situation i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Plaumann mot kommissionen. Förstainstansrätten ansåg med rätta, i punkterna 47 och 51 i den överklagade domen, att de omständigheter som parterna hade lagt fram inte visade att deras konkurrensställning hade påverkats avsevärt jämfört med konkurrensställningen för andra konkurrenter till La Poste.
61. Efter att däremot i punkt 52 i den överklagade domen ha slagit fast att sökandena i första instans var berörda i den mening som avses i artikel 88.2 EG ägnade sig förstainstansrätten åt att utreda problematiken kring skyddet av de processuella rättigheterna i syfte att ta ställning till en påstådd andra grund i ansökan.
62. Efter att i punkt 55 i den överklagade domen ha fastställt den andra grunden som en grund som uttryckligen avsåg åsidosättande av de processuella rättigheterna slog förstainstansrätten fast, i punkt 56 i domen, att det i den tredje, den fjärde, den femte och den sjunde grunden hade anförts omständigheter till stöd för den andra grunden. Förstainstansrätten slog följaktligen fast, i punkt 57 i den överklagade domen, att sökandena i första instans hade talerätt.
63. Upptagandet till prövning av den fjärde och den sjunde grunden i talan knöts således av förstainstansrätten till upptagandet till prövning av den andra grunden avseende de processrättsliga skyddsreglerna, vilken, förutsatt att den hade existerat, skulle ha omfattats av mer flexibla kriterier för upptagande till prövning i enlighet med den rättspraxis som följer av domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen.
64. Ett sådant agerande innebär att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i två avseenden.
65. Det måste för det första konstateras att förstainstansrätten inom ramen för bedömningen av den andra grunden, vilken enligt min åsikt inte existerar, använde argument som hade anförts till stöd för den fjärde och den sjunde grunden, vilka avsåg saken.
66. Detta tillvägagångssätt förefaller mig diskutabelt även i det fallet att den andra grunden faktiskt hade åberopats vid förstainstansrätten. Inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut ankommer det på sökanden att avgränsa ramen för tvisten och föra en tydlig argumentation i syfte att visa att allvarliga svårigheter föreligger inom ramen för tillämpningen av artikel 88.3 EG, vilka motiverar att kommissionen inleder ett formellt granskningsförfarande. Samtidigt som sökanden anför en grund som avser de processuella rättigheterna kan han således hänvisa till omständigheter som avser själva saken. Det ankommer emellertid inte på förstainstansrätten att ersätta parterna och i ansökan försöka finna omständigheter som kan användas till stöd för en grund som avser åsidosättande av processuella rättigheter.(18) Eftersom ingen särskild argumentation hade framförts till stöd för den andra grunden vid förstainstansrätten, borde den, förutsatt att den hade anförts, inte ha tagits upp till prövning.
67. För det andra borde det i enlighet med relevant rättspraxis som följer av domarna i målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen ha fastställts att den fjärde och den sjunde grunden i ansökan inte kunde tas upp till prövning, eftersom båda dessa grunder avsåg saken och eftersom sökandena i första instans, enligt vad som framgår av förstainstansrättens resonemang i punkterna 47 och 51 i den överklagade domen, inte hade visat att deras konkurrensställning på marknaden avsevärt hade påverkats.
68. Mot bakgrund av ovanstående överväganden anser jag att domstolen bör slå fast att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och följaktligen godta den andra grunden i huvudöverklagandet. På grundval av denna grund bör domstolen upphäva förstainstansrättens dom i sin helhet och slutligt avgöra målet genom att slå fast att talan i första instans borde ha avvisats.
VI – Den första grunden i huvudöverklagandet
A – Parternas argument
69. Den belgiska regeringen har gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt kvalificerade vissa omständigheter kring det preliminära granskningsförfarandet som objektiva och samstämmiga indicier på ”allvarliga svårigheter” som gör det nödvändigt att inleda det formella granskningsförfarande som avses i artikel 88.2 EG.
70. När det gäller omständigheterna kring granskningsförfarandet har den belgiska regeringen hävdat att den föreskrivna tidsfrist på två månader som förstainstansrätten hänvisade till endast är vägledande och att ett överskridande av den inte automatiskt innebär att kommissionen hade stött på allvarliga svårigheter. Det kan således inte medges att en frist på sju månader uppenbart överskrider den frist inom vilken kommissionen i princip borde slutföra sin preliminära granskning. Kommissionen har tillagt att med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande fall tog den preliminära granskningen inte för lång tid.
71. Enligt den belgiska regeringen innebär ett materiellt omfattande och/eller tidsmässigt utdraget granskningsförfarande inte nödvändigtvis allvarliga svårigheter avseende saken. Förstainstansrätten fastställde inte ett konkret samband mellan å ena sidan det omfattande undersökningsområde som granskningen av det anmälda stödet innebar och granskningens uppenbara komplexitet och å andra sidan förekomsten av allvarliga svårigheter. Enligt kommissionen innebär faktiska svårigheter inte nödvändigtvis allvarliga svårigheter.
72. Den belgiska regeringen har slutligen betonat att tveksamheten i fråga om den rättsliga grunden snarare visar att kommissionen hade olika valmöjligheter när det gällde att avsluta ärendet än att det förelåg allvarliga svårigheter.
73. När det gäller innehållet i det omtvistade beslutet anser den belgiska regeringen att förstainstansrätten i sin bedömning av huruvida granskningen av det anmälda stödet varit tillräcklig kom fram till en annan slutsats beträffande saken än vad kommissionen gjort. En sådan skillnad kan dock inte utgöra grund för att slå fast att det föreligger allvarliga svårigheter. Kommissionen har därtill betonat att en prövning av det så kallade benchmarkingkriteriet, som fastställdes i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Madgeburg, inte är relevant när det gäller att pröva huruvida de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i artikel 88.2 EG har iakttagits.
74. Sökandena i första instans anser allmänt att när kommissionen inleder ett granskningsförfarande avseende privatisering av statliga postföretag sker detta vanligen i form av ett formellt granskningsförfarande. Sådana privatiseringar kännetecknas nämligen av ett komplicerat faktiskt sammanhang, vilket oundvikligen innebär allvarliga svårigheter.
75. Sökandena i första instans har särskilt påpekat att kommissionen själv under granskningsförfarandet betonade komplexiteten hos det ärende som den hade att avgöra. Vidare underlät den belgiska regeringen att bemöta förstainstansrättens konstateranden att kommissionen inte hade haft tillgång till alla de sakuppgifter som behövdes för att granska fastighetsöverlåtelserna och upphävandet av pensionsavsättningarna. Sökandena i första instans har slutligen betonat betydelsen av benchmarking av kostnaderna för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i den mening som avses i det fjärde kriteriet i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans mot Regierungspräsidium Magdeburg.
B – Bedömning
76. Jag ska inledningsvis erinra om att även om domstolen vid ett överklagande inte är behörig att pröva de faktiska omständigheterna, är den enligt artikel 225 EG behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav.(19) Domstolen kan således uttala sig om begreppet allvarliga svårigheter, såsom förstainstansrätten tolkat det på grundval av de faktiska omständigheter som lagts fram för den.
77. Enligt domstolens praxis är begreppet statligt stöd, såsom det definieras i EG-fördraget, av juridisk beskaffenhet och ska tolkas utifrån objektiva kriterier. Av denna anledning ska unionsdomstolen, i princip och med beaktande av såväl de konkreta omständigheterna i målet som den komplicerade karaktären hos de bedömningar som kommissionen har gjort, utöva en fullständig kontroll i frågor som avser huruvida en åtgärd faller inom tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG.(20)
78. Enligt artikel 88.3 första meningen EG ska planer på att vidta eller ändra stödåtgärder anmälas till kommissionen innan de genomförs. Kommissionen ska därvid inleda en första granskning av de planerade stödåtgärderna. Om kommissionen efter denna granskning anser att en plan inte är förenlig med den gemensamma marknaden, ska den utan dröjsmål inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 första stycket EG.(21)
79. Det ska betonas att det åligger kommissionen att på grundval av de faktiska och rättsliga omständigheterna i ärendet avgöra om de svårigheter som har förekommit under granskningen av stödåtgärdens förenlighet kräver att ett sådant förfarande inleds. För det första begränsas vid denna bedömning kommissionens behörighet att avgöra huruvida ett stöd är förenligt till att endast avse åtgärder som inte ger upphov till allvarliga svårigheter, vilket medför att detta villkor är tvingande.(22) För det andra har kommissionen, när den ställs inför allvarliga svårigheter, inte någon befogenhet att göra en skönsmässig bedömning av huruvida det formella granskningsförfarandet ska inledas.(23) För det tredje är begreppet allvarliga svårigheter ett objektivt begrepp.(24) Slutligen ligger det i sakens natur att den rättsliga prövning som förstainstansrätten vidtar för att fastställa huruvida allvarliga svårigheter föreligger går utöver fastställandet av en uppenbart oriktig bedömning.(25)
80. Enligt fast rättspraxis kan kommissionen när den fattar ett beslut till förmån för en stödåtgärd således begränsa sig till den preliminära fasen enligt artikel 88.3 EG endast i de fall då den efter en första granskning är övertygad om att den anmälda stödåtgärden är förenlig med EG-fördraget eller inte utgör statligt stöd. Om denna första granskning däremot leder till att kommissionen intar motsatt ståndpunkt eller inte kan avgöra huruvida stödet är förenligt med den gemensamma marknaden, är kommissionen skyldig att införskaffa alla nödvändiga yttranden och att i detta syfte inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG.(26)
81. Kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den granskar omständigheterna för att avgöra om dessa ger upphov till allvarliga svårigheter.(27) Begreppet allvarliga svårigheter är däremot ett objektivt begrepp. Förekomsten av sådana svårigheter ska sökas med utgångspunkt i såväl de omständigheter som låg till grund för antagandet av den omtvistade rättsakten som de bedömningar som kommissionen grundat sig på.(28)
82. Den belgiska regeringen har i förevarande fall försökt visa att det inte på grundval av något av indicierna är möjligt att dra slutsatsen att det förelåg allvarliga svårigheter. Den belgiska regeringen har hänvisat till förfarandets längd, undersökningsområdet för det inledande förfarandet, tveksamheten i fråga om val av rättslig grund för kommissionens beslut samt delar av innehållet i det omtvistade beslutet.
83. Jag vill erinra om att även om domstolen, som generaladvokaten Trstenjak påpekade i sitt förslag till avgörande, inte exakt har definierat vilka omständigheter som kan innebära att allvarliga svårigheter föreligger, har tre typer av indicier fastställts i rättspraxis. Dessa indicier kan utgöras av för det första samtal mellan kommissionen och medlemsstaten under den preliminära granskningen, för det andra den period som förflutit under den preliminära granskningen och för det tredje de bedömningar som kommissionen grundat sig på för att anta ett beslut vid utgången av den preliminära granskningen. Dessa bedömningar kan ha varit förenade med svårigheter av sådant slag att de motiverar att det formella granskningsförfarandet inleds.(29)
84. Efter att med rätta ha erinrat om de bestämmelser som reglerar det förfarande som föreskrivs i artikel 88 EG prövade förstainstansrätten, i punkterna 96–110 i den överklagade domen, de omständigheter som i förevarande fall kunde innebära att det förelegat allvarliga svårigheter.
85. Förstainstansrätten betonade i punkt 94 i den överklagade domen att den omständigheten att den första granskningen enligt artikel 88.3 EG tar avsevärt mycket längre tid än normalt tillsammans med andra omständigheter kan leda till slutsatsen att kommissionen har stött på allvarliga svårigheter vid bedömningen och att den därför borde ha inlett ett förfarande enligt artikel 88.2 EG.(30)
86. Enligt förstainstansrätten talar en rad indicier tillsammans för att det förelåg allvarliga svårigheter.
87. Jag vill i detta sammanhang betona att åtskillnad i förevarande fall bör göras mellan begreppen indicium och bevis. De omständigheter som förstainstansrätten hänvisade till, vilka utgörs av en viss handling, en händelse eller ett förhållande, bör ses som omständigheter som med all sannolikhet visar att den anförda åsikten är riktig, det vill säga att det förelåg allvarliga svårigheter.
88. Nämnda omständigheter kan emellertid inte betraktas som bevisning eller som delar i en bevisföring som lett fram till det försvarade konstaterandet och som det ankommer på förstainstansrätten att genomföra. Förstainstansrätten ska således inte bevisa vissa omständigheter, utan dra en logisk och motiverad slutsats på grundval av de objektiva uppgifterna i målet.
89. I den överklagade domen gjorde förstainstansrätten först en bedömning av huruvida det kunde anses att svårigheter förelegat med hänsyn till förfarandets längd och omständigheterna kring det. Därefter bedömde förstainstansrätten, i punkterna 107–118, huruvida det kunde anses att svårigheter förelegat mot bakgrund av själva innehållet i kommissionens beslut.
90. Jag anser för det första att det för en bedömning av huruvida allvarliga svårigheter förelegat inte nödvändigtvis krävs en jämförelse med andra ärenden för att fastställa den preliminära granskningens genomsnittliga längd i fall då kommissionen inte ställts inför några svårigheter. En prövning av indicierna på allvarliga svårigheter bör i stället göras från fall till fall och särskild hänsyn bör tas till vilket slag av åtgärd som anmälan till kommissionen avser.
91. Vid ett okomplicerat direkt stöd krävs inte en lika lång granskning som vid en komplicerad åtgärd, såsom när ersättning beviljats för att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Endast en nominell skillnad i granskningens längd kan således inte i sig vara avgörande för att fastställa att allvarliga svårigheter förelegat. Som generaladvokaten Trstenjak påpekade kan denna aspekt emellertid utgöra ett tecken på sådana svårigheter.
92. Den fastställda tidsfristen för att fatta ett ”beslut om att inte göra invändningar” mot en anmäld åtgärd enligt artikel 4.3 i förordning nr 659/1999 är två månader. Enligt punkt 5 i samma artikel kan tidsfristen förlängas genom ömsesidig överenskommelse eller om kommissionen har behov av ytterligare upplysningar.
93. Det ska däremot påpekas att enligt sökandena i första instans genomförs kommissionens granskning när det gäller privatiseringar av företag i den offentliga sektorn i allmänhet inom ramen för ett formellt granskningsförfarande.
94. För det andra anser jag, när det gäller relevansen av omständigheterna kring genomförandet av det preliminära granskningsförfarandet, vilka behandlas i punkterna 99–105 i den överklagade domen, att det i den skyldighet att agera med omsorg som åligger kommissionen inom ramen för granskningen av anmälda åtgärder ingår att begära upplysningar från medlemsstaterna, varför informationsutbytets omfattning, i det fallet att åtgärden är särskilt komplicerad, kan visa att det föreligger allvarliga svårigheter.
95. Förstainstansrätten betonade i förevarande fall att undersökningsområdet för kommissionens granskning var omfattande. Att kommissionen under åren har klarat av att granska flera anmälda och icke anmälda ärenden på relativt kort tid trots att de varit komplicerade visar emellertid kommissionens kapacitet och inte att det förelegat svårigheter vid granskningen av förevarande åtgärd.
96. Det förefaller klart att det förhållandet att ett ärende är komplicerat inte i sig innebär att det föreligger allvarliga svårigheter som föranleder kommissionen att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG. När det vid ett komplicerat ärende även krävs en lång granskningstid talar detta emellertid för att det föreligger allvarliga svårigheter.
97. Den mest avgörande omständigheten förefaller dock vara den som förstainstansrätten hänvisade till i punkt 102 i den omtvistade domen avseende bedömningen av de åtgärder som kommissionen granskat. Förstainstansrätten ansåg att det av handlingarna i ärendet framgick att kommissionen flera gånger hade förklarat att det var nödvändigt att inleda det formella granskningsförfarandet. En sådan slutsats vid utgången av det preliminära förfarandet förefaller mig vara svår att förena med åsikten att det inte förelegat allvarliga svårigheter.
98. För det tredje förefaller det mig när det gäller kommissionens tveksamhet beträffande valet av rättslig grund som om detta endast har en formell betydelse, eftersom kommissionen tvekade mellan slutsatsen att det inte förelåg något stöd och antagande av ett beslut om att de granskade åtgärderna var förenliga enligt artikel 88.3 EG.
99. Jag vill emellertid påpeka att kommissionen kopplade den anmälda åtgärdens lagenlighet till lagenligheten hos de sex icke anmälda åtgärder som hade vidtagits mellan 1992 och 1997. Det förefaller mig således svårt att neka till att det förelåg allvarliga svårigheter, med beaktande av den osäkerhet som kringgärdade kvalificeringen av kompensationsåtgärderna avseende tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse under den perioden och som kunde ha motiverat slutsatsen att de icke anmälda, och således olagliga, åtgärderna eventuellt omfattades av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG.
100. Kommissionen gjorde i sitt beslut gällande att eftersom La Poste hade gjort en nettoförlust, innebar åtgärden för befrielse från inkomstskatt för juridiska personer varken en fördel för La Poste eller en överföring av statliga medel.
101. Det måste emellertid konstateras att utvärderingen av denna icke anmälda åtgärd gjordes efter de granskade taxerings åren. Frågan är då huruvida kommissionen skulle ha dragit en annan slutsats om förekomsten av statligt stöd om åtgärden hade anmälts och granskats i förväg. Detta orsakar tvivel som gör att det kan anses att kommissionen borde ha inlett det formella granskningsförfarandet i den mening som avses i artikel 88.2 EG.
102. För det fjärde hade förstainstansrätten, när det gäller innehållet i det omtvistade beslutet, med hänsyn till de omständigheter som anges i punkterna 108–110 i den överklagade domen, fog för att anse att kommissionen hade antagit det angripna beslutet utan att inneha de uppgifter som behövdes för att bedöma huruvida en fördel förelåg.
103. Slutligen föreslår jag, när det gäller det förhållandet att det inte hade granskats huruvida kostnaderna för tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse uppfyllde de kriterier som domstolen fastställt i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg, att denna fråga ska prövas utanför ramen för förevarande grund. Denna fråga har nämligen redan behandlats i samband med min bedömning av huruvida den andra grunden i huvudöverklagandet kunde tas upp till prövning. Frågan huruvida den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Madgeburg är relevant för bedömningen av det omtvistade beslutets lagenlighet när det gäller saken behandlar jag däremot nedan i samband med bedömningen av den tredje grunden i huvudöverklagandet.
104. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att förstainstansrätten hade fog för att anse att det förelåg omständigheter som borde ha föranlett kommissionen att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 88.2 EG. Dock var det endast mot bakgrund av samtliga de svårigheter som kommissionen ställts inför vid granskningen av de ifrågavarande åtgärderna som förstainstansrätten kunde anse att kommissionen borde ha inlett det nämnda förfarandet. Ingen av de enskilda omständigheter som förstainstansrätten granskade förefaller mig vara tillräckligt avgörande om den granskas separat. Detta förefaller även vara förstainstansrättens ståndpunkt i punkterna 98 och 99 i den överklagade domen.
105. Jag anser följaktligen, för det fall domstolen inte instämmer i mitt förslag avseende bedömningen av den självständiga grund som anförts av kommissionen och bedömningen av den andra grunden i huvudöverklagandet, att talan inte kan vinna bifall så vitt avser den första grunden.
VII – Den tredje grunden i huvudöverklagandet
A – Inledande synpunkter
106. Problematiken kring kommissionens otillräckliga granskning med hänsyn till kriterierna i domen i det ovannämnda
målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg var enligt förstainstansrätten föremål för den sjunde grunden i ansökan i första instans. Som jag angett ovan i mitt svar på den andra grunden i huvudöverklagandet borde denna sjunde grund inte ha tagits upp till prövning. För det fall domstolen inte instämmer i mitt förslag ska jag emellertid behandla denna grund i sak.
B – Parternas argument
107. Den belgiska regeringen och kommissionen har kritiserat förstainstansrätten för att åsidosätta principen om rättssäkerhet genom att retroaktivt tillämpa det fjärde kriteriet i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans mot Regierungspräsidium Magdeburg. Den belgiska regeringen har hänvisat till förstainstansrättens dom i målet Sarrió mot kommissionen,(31) där det anges att kommissionen endast bör följa den rättspraxis som är tillämplig när den antar sina beslut.
108. Sökandena i första instans har hänvisat till skillnaderna mellan förevarande fall och det fall som föranledde det ovannämnda målet Sarrió mot kommissionen för att bestrida relevansen av den belgiska regeringens argument.
C – Bedömning
109. Genom denna grund har den belgiska regeringen gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt principen om rättssäkerhet. För att kunna ge ett adekvat svar på den belgiska regeringens påståenden bör det dock kortfattat erinras om problematiken kring verkan av de domar avseende tolkning som domstolen avkunnar inom ramen för begäranden om förhandsavgörande och de regler som styr tillämpningen i tiden av unionsrättsliga bestämmelser.
110. Det ska påpekas att retroaktiv tillämpning av rättspraxis (judge-made law) såsom rättskälla är en klassisk fråga i doktrinen.(32)
111. Domstolen har i sin rättspraxis uttryckligen erkänt principen om den retroaktiva verkan av domstolens domar avseende tolkningen av artikel 234 EG.(33) Domstolens tolkning återger i princip endast vilket innehåll en tillämplig unionsrättslig bestämmelse hade från början.(34)
112. Den tolkning som domstolen gör av en unionsrättslig bestämmelse, vid utövandet av den behörighet som den har enligt artikel 267 FEUF, klargör och preciserar i erforderlig utsträckning innebörden och räckvidden av denna bestämmelse, såsom den ska eller skulle ha tolkats och tillämpats från och med sitt ikraftträdande. Av detta följer att den på detta sätt tolkade bestämmelsen kan och ska tillämpas av den nationella domstolen även på rättsförhållanden som har uppstått och grundats före den dom som meddelas avseende begäran om tolkning, om de omständigheter som gör det möjligt att inför de behöriga domstolarna föra en tvist angående tillämpningen av nämnda bestämmelse i övrigt har uppfyllts.(35)
113. Domstolen kan emellertid i undantagsfall, med beaktande av de allvarliga störningar som domen skulle kunna medföra när det gäller det förflutna, se sig nödsakad att begränsa möjligheten för alla berörda att åberopa den tolkning som domstolen gett en bestämmelse i ett förhandsavgörande.(36)
114. Tillämpligheten av de kriterier som fastställts i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg var föremål för en omfattande prövning i förstainstansrättens dom i målet BUPA m.fl. mot kommissionen.(37) I den domen slog förstainstansrätten fast att i avsaknad av en tidsmässig begränsning är de principer som fastställts i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg avseende tolkningen av artikel 87.1 EG helt och hållet tillämpliga på den faktiska och rättsliga situationen i målet, såsom situationen framstod när kommissionen antog det angripna beslutet, trots att domen hade avkunnats efter antagandet av kommissionens beslut och kommissionen följaktligen inte kunde känna till innehållet i domen när den antog beslutet.(38)
115. Jag anser att domstolen i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg preciserade de kriterier som är tillämpliga vid den administrativa granskningen av en åtgärd som kan utgöra statligt stöd i samband med tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Domstolen gjorde således en tolkning av en unionsrättslig bestämmelse, det vill säga artikel 86 EG, och försökte precisera hur den ska tolkas och tillämpas.
116. Domstolen begränsade sig således till att tillämpa en gällande norm, utan att skapa någon ny regel. Det ska i detta hänseende erinras om att en dom i ett mål om förhandsavgörande inte är av konstitutiv karaktär, utan enbart av deklarativ karaktär, vilket medför att domens rättsverkningar i princip gäller från det datum då den tolkade regeln trädde i kraft.(39)
117. Jag anser dessutom att det i unionens rättsordning inte finns någon garanti för kommissionens ofelbarhet vid tillämpningen av de unionsrättsliga bestämmelserna. Eftersom kommissionens enda intresse är att bevara unionsrättens lagenlighet, utgör domstolens tolkning av hur en omtvistad bestämmelse ska tillämpas ett användbart verktyg för kommissionen vid utövandet av dess behörighet. Kommissionen är nämligen skyldig att tillämpa unionsrätten objektivt.
118. I den överklagade domen ansåg förstainstansrätten att avsaknaden av en fullständig granskning av den ifrågavarande åtgärden med hänsyn till ett av kriterierna i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg talade för att kommissionen hade ställts inför allvarliga svårigheter. Men kommissionen bortsåg de facto från en regel som den inte kunde ha känt till vid den tidpunkt när det omtvistade beslutet antogs.(40)
119. Förstainstansrättens resonemang i domen i det ovannämnda målet BUPA m.fl. mot kommissionen skiljer sig således något från dess resonemang i den överklagade domen. I den förstnämnda domen beslutade förstainstansrätten med beaktande av sin slutsats om tillämpligheten av kriterierna i domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg, vilkas räckvidd domstolen inte hade avgränsat i tiden, att pröva huruvida det angripna beslutet var förenligt med dessa kriterier. Förstainstansrätten vidtog således en prövning av beslutets lagenlighet med tillämpning av de kriterier som hade utformats i domen i målet Altmark, varvid den beaktade kriteriernas anda och syfte men anpassade sig efter de särskilda omständigheterna i det mål som den hade att pröva.
120. Förstainstansrätten medgav för övrigt i domen i målet Asklepios Kliniken mot kommissionen, inom ramen för bedömningen av tidsfristen för behandlingen av ett klagomål, att kommissionen, med hänsyn till betydelsen av domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg, att kommissionen hade fog för att skjuta upp granskningen av de faktiska frågor som ställts i klagomålet, medan den inväntade ett klargörande av de rättsliga ramar mot bakgrund av vilka granskningen av klagomålet skulle företas. Förstainstansrätten slog således fast att kommissionen genom att invänta utgången av domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg inte hade underlåtit att uppfylla sin skyldighet att agera med omsorg.(41)
121. Slutligen ska det, även om det av fast rättspraxis följer att lagenligheten av ett beslut avseende statligt stöd ska bedömas mot bakgrund av de uppgifter som kommissionen hade tillgång till när den antog beslutet,(42) bekräftas att det finns en grundläggande skillnad mellan de uppgifter om de faktiska omständigheterna som kommissionen innehar och tolkningen av unionsrätten, det vill säga de tillämpliga bestämmelser som är föremål för unionsdomstolens tolkning. Dessa bestämmelser är en del av det som kommissionen måste beakta för att dess beslut ska vara lagenliga och objektiva.
122. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolens tolkning av en gällande bestämmelse bör föranleda ogiltigförklaring av det kommissionsbeslut som är föremål för en talan om ogiltigförklaring och som antogs innan domstolen avkunnade domen i fråga, om kommissionen inte har tillämpat de kriterier för den administrativa granskningen som följer av denna nya tolkning och under förutsättning att sökanden har hänvisat till den bestämmelse som var föremål för tolkningen.
123. Det handlar således inte om att på något sätt kritisera kommissionen för felaktig rättstillämpning, utan om att bekräfta dess roll som fördragens väktare under tillsyn av domstolen i enlighet med principen om rättsstaten i artikel 2 i fördraget om Europeiska unionen.
124. Jag anser följaktligen att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden i huvudöverklagandet.
VIII – Förslag till avgörande
125. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen
– upphäver den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 10 februari 2009 i mål T‑388/03, Deutsche Post och DHL International mot kommissionen i sin helhet antingen på grundval av den självständiga grund som anförts av kommissionen eller på grundval av den andra grunden i huvudöverklagandet, och
– slutligt avgör tvisten genom att avvisa talan i första instans i dess helhet.
126. För det fall domstolen emellertid inte skulle följa mitt förslag, föreslår jag i andra hand att domstolen underkänner den självständiga grunden och ogillar huvudöverklagandet i dess helhet.
127. Eftersom fördelningen av rättegångskostnaderna beror på vilken lösning domstolen väljer, avstår jag från att uttala mig i denna fråga.
(1) .
(2)  –	Dom av den 24 juli 2003 i mål C‑280/00, Trans Altmark (REG 2003, s. I‑7747).
(3)  –	Det är inte klart huruvida den grund som åberopats av kommissionen bör betecknas som ett anslutningsöverklagande eller som en självständig grund. Det säger sig självt att ur processuell synvinkel påverkas prövningen av kommissionens argumentation inte av vilken beteckning som väljs. Eftersom kommissionen inte någonstans i sin svarsskrivelse använder begreppet anslutningsöverklagande, men gör gällande att grunden ska prövas som en skild grund, anser jag att det är lämpligt att använda beteckningen självständig grund.
(4)  –	Dom av den 28 februari 2008 i mål C‑17/07 P, Neirinck mot kommissionen (REG 2008, s. I‑36), punkt 38.
(5)  –	Dom av den 29 november 2007 i mål C‑176/06 P, Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. I‑170), punkt 18.
(6)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 februari 1997 i mål C‑166/95 P, kommissionen mot Daffix (REG 1997, s. I‑983), punkt 25.
(7)  –	Dom av den 8 juli 1999 i mål C‑245/92 P, Chemie Linz mot kommissionen (REG 1999, s. I‑4643), punkt 32.
(8)  –	Dom av den 11 februari 1999 i mål C‑390/95 P, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. I‑769), punkterna 21 och 22.
(9)  –	Dom av den 19 maj 1993 i mål C‑198/91, Cook mot kommissionen (REG 1993, s. I‑2487; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑201), och av den 15 juni 1993 i mål C‑225/91, Matra mot kommissionen (REG 1993, s. I‑3203; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑213).
(10)  –	Mitt förslag till avgörande av den 25 november 2010 i mål C‑83/09 P, kommissionen mot Kronoply och Kronotex, som ännu inte avgjorts av domstolen.
(11)  –	Dom av den 13 december 2005 i mål C‑78/03 P, kommissionen mot Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (REG 2005, s. I‑10737), där domstolen försökte precisera resonemanget i domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen.
(12)  –	Domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen samt dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France (REG 1998, s. I‑1719).
(13)  –	I punkt 35 i den överklagade domen redogjorde förstainstansrätten för kommissionens ståndpunkt att talan i första instans inte kunde tas upp till prövning, eftersom sökandena endast i mycket allmänna ordalag hade gjort gällande att de processrättsliga skyddsregler som de omfattas av hade åsidosatts och deras yrkanden endast avsåg ogiltigförklaring av det angripna beslutet och inte att det formella granskningsförfarandet skulle inledas.
(14)
Rådets förordning av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG‑fördraget (EGT L 83, s. 1).
(15)
Dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen (REG 1963, s. 197; svensk specialutgåva, volym 1, s. 181).
(16) –	Punkterna 15 och 16 i svarsskrivelsen till förstainstansrätten.
(17) –	Dom av den 19 maj 1983 i mål 306/81, Verros mot parlamentet (REG 1983, s. 1755), punkt 9, och av den 22 november 2001 i mål C‑301/97, Nederländerna mot rådet (REG 2001, s. I‑8853), punkt 169.
(18) –	Se mitt förslag till avgörande av den 25 november 2010 i målet kommissionen mot
Kronoply och Kronotex (punkterna 112 och 113).
(19)  –	Se dom av den 6 april 2006 i mål C‑551/03 P, General Motors mot kommissionen (REG 2006, s. I‑3173), punkt 51, av den 22 maj 2008 i mål C‑266/06 P, Evonik Degussa mot kommissionen och rådet (REG 2008, s. I‑81), punkt 72, och av den 6 november 2008 i mål C‑405/07 P, Nederländerna mot kommissionen (REG 2008, s. I‑8301), punkt 44.
(20)  –	Domstolens dom av den 22 december 2008 i mål C‑487/06 P, British Aggregates mot kommissionen (REG 2008, s. I‑10505), punkt 111.
(21)  –	Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkterna 35 och 36.
(22)  –	Enligt förstainstansrättens rättspraxis kan kommissionen inte vägra att inleda det formella granskningsförfarandet genom att åberopa andra omständigheter, såsom andra berörda parters intressen, processekonomiska överväganden eller något annat administrativt skäl. Se förstainstansrättens dom av den 15 mars 2001 i mål T‑73/98, Prayon‑Rupel mot kommissionen (REG 2001, s. II‑867), punkt 44.
(23)  –	Domen i det ovannämnda målet Prayon‑Rupel mot kommissionen, punkt 45.
(24)  –	Se dom av den 2 april 2009 i mål C‑431/07 P, Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen (REG 2009, s. I‑2665), punkterna 61–63.
(25)  –	Domen i det ovannämnda målet Prayon‑Rupel mot kommissionen, punkt 47.
(26)  –	Se bland annat dom av den 20 mars 1984 i mål 84/82, Tyskland mot kommissionen (REG 1984, s. 1451, punkt 13; svensk specialutgåva, volym 7, s. 565),
domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt 39, domen i det ovannämnda målet Prayon‑Rupel mot kommissionen, punkt 42, dom av den 17 juli 2008 i mål C‑521/06 P, Athinaïki Techniki mot kommissionen (REG 2008, s. I‑5829), punkt 34, och domen i det ovannämnda målet Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen, punkt 61, och förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 i mål T-49/93, SIDE mot kommissionen (REG 1995, s. II-2501), punkt 58.
(27)  –	Förstainstansrättens dom av den 12 december 2006 i mål T‑95/03, Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid och Federación Catalana de Estaciones de Servicio mot kommissionen (REG 2006, s. II‑4739), punkt 139.
(28)  –	Domen i det ovannämnda målet Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen, punkt 63.
(29)  –	Se förslaget till avgörande i det ovannämnda målet Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen, punkterna 210 och 211.
(30)  –	Domarna i de ovannämnda målen Tyskland mot kommissionen, punkterna 15 och 17, och Prayon‑Rupel mot kommissionen, punkt 93, samt förstainstansrättens dom av den 10 maj 2000 i mål T-46/97, SIC mot kommissionen (REG 2000, s. II-2125), punkt 102,
och punkt 94 i den överklagade domen.
(31) –	Dom av den 14 maj 1998 i mål T‑334/94, Sarrió mot kommissionen (REG 1998, s. II‑1439).
(32)  –	Se Cross, R., och Harris, J.W., Precedent in English Law, Clarendon Law Series, 1991, sidorna 30–32.
(33)  –	Dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana (REG 1980, s. 1205; svensk specialutgåva, volym 5, s. 149), av den 27 mars 1980 i de förenade målen 66/79, 127/79 och 128/79, Meridionale Industria Salumi m.fl. (REG 1980, s. 1237; svensk specialutgåva, volym 5, s. 163), av den 29 november 2001 i mål C‑366/99, Griesmar (REG 2001, s. I‑9383), och av den 20 september 2001 i mål C‑184/99, Grzelczyk (REG 2001, s. I‑6193).
(34)  –	Se, i detta avseende, Pescatore, P., ”Article 177”, Traité instituant la CEE. Commentaire article par article, Economica, Paris 1992, s. 1120.
(35)  –	Se bland annat dom av den 13 januari 2004 i mål C‑453/00, Kühne & Heitz (REG 2004, s. I‑837), punkt 21, av den 13 april 2010 i mål C‑73/08, Bressol m.fl. och Chaverot m.fl. (REU 2010, s. I­‑0000), punkterna 90 och 91 samt där angiven rättspraxis.
(36)  –	Se bland annat dom av den 8 april 1976 i mål 43/75, Defrenne (REG 1976, s. 455; svensk specialutgåva, volym 3, s. 59), domen i det ovannämnda målet Denkavit italiana, punkt 17, dom av den 6 mars 2007 i mål C‑292/04, Meilicke m.fl. (REG 2007, s. I‑1835), punkterna 36 och 37, och av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber (REG 1990, s. I-1889; svensk specialutgåva, volym 10, s. 407), punkterna 41 och 44. Se även dom av den 1 april 2008 i mål C‑267/06, Maruko (REG 2008, s. I‑1757), punkt 77.
(37)  –	Dom av den 12 februari 2008 i mål T‑289/03, BUPA m.fl. mot kommissionen (REG 2008, s. II‑81).
(38)  –	Jag vill påpeka att domen i det ovannämnda målet BUPA m.fl.
mot kommissionen inte har varit föremål för ett överklagande.
(39)  –	Se bland annat dom av den 12 februari 2008 i mål C‑2/06, Kempter (REG 2008, s. I‑411), punkt 35.
(40)  –	Datum för antagande av det omtvistade beslutet var den 23 juli 2003 och för avkunnande av domen i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg den 24 juli 2003.
(41)  –	Dom av den 11 juli 2007 i mål T‑167/04, Asklepios Kliniken mot kommissionen (REG 2007, s. II‑2379), punkterna 87–89 (avseende ett klagomål och inte en anmälan).
(42)  –	Se bland annat dom av den 10 juli 1986 i mål 234/84, Belgien mot kommissionen (REG 1986, s. 2263; svensk specialutgåva, volym 8, s. 691), punkt 16, av den 24 september 2002 i de förenade målen C‑74/00 P och C‑75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen (REG 2002, s. I‑7869), punkt 168, av den 14 september 2004 i mål C‑276/02, Spanien mot kommissionen (REG 2004, s. I‑8091), punkt 31, och av den 15 april 2008 i mål C‑390/06, Nuova Agricast (REG 2008, s. I‑2577) punkt 54.