61995O0293
DOMSTOLENS BESLUT (fjärde avdelningen)
den 28 november 1996 (
*1
)
I mål C-293/95 Ρ,
Odigitria AAE, bolag bildat enligt grekisk rätt, Aten, företrätt av advokaterna Anastasia Chatzitani, Georgios Stefanakis och Epameinondas Marias, Aten, med delgivningsadress i Luxemburg vid advokatbyrån Ekaterini Thill-Kamitaki, 17, boulevard Royal,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 6 juli 1995 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (första avdelningen) i mål T-572/93 (REG s. II-2025) Odigitria mot rådet och kommissionen, i vilket det förs talan om upphävande av denna dom,
i vilket de andra parterna är:
Europeiska unionens råd, företrätt av juridiske rådgivaren John Carbery och Sofia Kyriakopoulou, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos generaldirektören Bruno Eynard, direktoratet för rättsfrågor, Europeiska investeringsbanken, 100, boulevard Konrad Adenauer,
och
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Kontou-Durande, rättstjänsten, och juridiske rådgivaren Thomas van Rijn, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Carlos Gómez de la Cruz, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J. L. Murray samt domarna C. N. Kakouris och P. J. G. Kapteyn (referent),
generaladvokat: M. B. Elmer,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
1
Odigitria AAE har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 8 september 1995, överklagat den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (första avdelningen) meddelade den 6 juli 1995 i mål T-572/93, Odigitria mot rådet och kommissionen (REG s. II-2025), i vilken förstainstansrätten ogillade klagandens talan om att Odigitria AAE, med stöd av artikel 215 andra stycket i EG-fördraget, skulle fastställa europeiska gemenskapens ansvar för den skada som åsamkats bolaget och förplikta gemenskapen att utge ersättning i form av ett skadestånd uppgående till ett belopp av 102446183 DR, jämte årlig ränta därpå på 24 procent från och med dagen för talans anhängiggörande.
2
Vad beträffar bakgrunden till talan vid förstainstansrätten konstaterade rätten följande:
”1.
Denna tvist har sitt ursprung i en tvist mellan Republiken Senegal (nedan kallad Senegal) och Republiken Guinea-Bissau (nedan kallad Guinea-Bissau) i fråga om den exakta gränsdragningen mellan deras maritima zoner. Denna tvist beror på skilda tolkningar av ett gränsavtal som slöts år 1960, det vill säga innan dessa stater blev självständiga, mellan Republiken Frankrike och Republiken Portugal.
2.
För att lösa denna gränsdragningstvist gick båda parter år 1985 med på att underställa tvisten en skiljedomstol. Skiljedom gavs den 31 juli 1989.
3.
Genom ett skriftligt meddelande av den 2 augusti 1989 ifrågasatte Guinea-Bissau skiljedomen och tillkännagav sin avsikt att vidta ytterligare rättsliga åtgärder. Guinea-Bissaus regering tillkännagav likaså att ’...mån om sitt folks rättigheter kommer Guinea-Bissau att å sin sida inleda en intensiv närvaro i området för att utnyttja de biologiska tillgångarna där utan att medge att någon verksamhet kan utgöra hinder för detta utnyttjande eller för landets kontroll genom behöriga myndigheter’. Den 14 augusti 1989 skickades detta tillkännagivande och meddelandet av den 2 augusti 1989 till medlemsstaternas utrikesministerier, rådet och kommissionen.
4.
Guinea-Bissau drog därefter tvisten inför Internationella domstolen i Haag (nedan kallad CIJ) och yrkade att åtgärder i förebyggande syfte skulle vidtas. Talan i den del den rör det sistnämnda yrkandet avvisades genom beslut av CIJ av den 2 mars 1990. Genom dom av den 12 november 1991 bekräftade CIJ skiljedomen. Myndigheterna i Guinea-Bissau beslutade därför att väcka talan i sak vid CIJ. Så vitt kommissionen vet har detta förfarande ännu inte avslutats.
5.
Under tiden hade Europeiska ekonomiska gemenskapen (nedan kallad EEG) slutit ett avtal med Senegals regering rörande fiske längs med Senegals kust. Detta avtal godkändes för EEG: s del genom rådets förordning (EEG) nr 2212/80, av den 27 juni 1980, om slutande av avtal mellan Senegals regering och Europeiska ekonomiska gemenskapen om fiske längs Senegals kust, liksom även protokollet och skriftväxlingen om detta (EGT nr L 226, s.16).
6.
I artikel 1 i detta avtal anges att dess syfte är att fastställa principer och regler som i framtiden i alla avseenden kommer att reglera det fiske som bedrivs av fartyg som seglar under gemenskapens medlemsstaters flaggor i de vatten över vilka Senegal har suveränitet eller jurisdiktion beträffande fiske. I artikel 4 i avtalet fastställs att fiske som bedrivs av gemenskapsfartyg i Senegals fiskezon förutsätter innehav av en licens som på gemenskapens begäran utfärdas av myndigheterna i Senegal. I bilaga I, punkt E, i avtalet anges de zoner inom vilka licenserna är giltiga beroende på den ifrågavarande typen av fiske och fartyg.
7.
Den 27 februari 1980 slöt EEG likaså ett fiskeavtal med Guinea-Bissau, som godkändes genom rådets förordning EEG nr 2213/80 av den 27 juni 1980 om slutande av avtal mellan Guinea-Bissaus regering och Europeiska ekonomiska gemenskapen om fiske längs Guinea-Bissaus kust och om två skriftväxlingar därom (EGT nr L 226, s. 33).
8.
Avtalet med Senegal ändrades vid upprepade tillfällen genom överenskommelse mellan parterna. Den 4 februari 1991 ingick EEG en överenskommelse om ett protokoll till avtalet med Senegal som fastställer fiskerättigheterna och ersättningen därför (nedan kallat protokoll av den 4 februari 1991), vilket rådet godkände genom förordning (EEG) nr 420/91 om överenskommelse av ett protokoll som fastställer fiskerättigheterna och ersättningen därför som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Senegals regering om fiske längs Senegals kust, för perioden mellan den 1 maj 1990 och den 30 april 1992 (EGT nr L 53, s. 1). Protokollet tillämpades provisoriskt efter en skriftväxling mellan parterna.
9.
På samma sätt ingick EEG en överenskommelse den 25 april 1990 om ett protokoll till avtalet med Guinea-Bissau som fastställer möjligheterna till fiske och ersättningen därför (nedan kallat protokoll av den 25 aprii 1990), vilket rådet godkände genom förordning (EEG) nr 1235/90 om överenskommelse av protokoll som fastställer möjligheterna till fiske och ersättningen därför, som föreskrivits i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Guinea-Bissaus regering om fiske längs Guinea-Bissaus kust under perioden den 16 juni 1989—15 juni 1991 (EGT nr L 125, s. 1).
10.
Genom artikel 7 i protokollet av den 25 april 1990 upphävdes bilagan till protokollet om vilket det ingåtts en överenskommelse med Guinea-Bissau och ersattes med en ny bilaga, i vilken förfarandet för bordning av fartyg fastställdes i punkt K, enligt följande:
’öreträdare för Europeiska gemenskapernas kommission i Guinea-Bissau skall inom en tidsfrist av 48 timmar informeras om varje bordning som inträffar inom Guinea-Bissaus fiskezon av fiskefartyg som seglar under gemenskapens medlemsstaters flaggor och samtidigt erhålla en kortfattad rapport om omständigheterna och orsakerna som lett till denna bordning.
För det fall att händelsen tas upp vid behörig domstol, kan myndigheterna i Guinea-Bissau fastställa en bankgaranti på begäran av gemenskapen eller redaren.
I detta fall åtar sig myndigheterna i Guinea-Bissau att låta fartyget avsegla inom en tidsfrist av 24 timmar efter det att bankgarantin har deponerats.
De behöriga myndigheterna fattar beslut om att bankgarantin inte längre krävs så snart som domstolen frikänt det ifrågavarande fartygets kapten.
För det fall att en av parterna anser det nödvändigt, kan parten begära att samråd skall ske omgående i enlighet med artikel 10 i avtalet.’
11.
Det var i detta sammanhang som Guinea-Bissaus ambassad i Bryssel sände kommissionen ett skriftligt meddelande den 11 maj 1990 med nr 447/CIJ/90 för ’information om utvecklingen av situationen inom det havsområde som ligger utanför Guinea-Bissaus och Senegals kuster’ppgavs att en ny incident inträffat den 11 april och att den senegalesiska marinen bordat ett sovjetiskt fiskefartyg som hade en fiskelicens från Guinea-Bissau och som — enligt ambassaden — befann sig på vatten som utan tvekan hörde under Guinea-Bissaus jurisdiktion.
Sammanfattningsvis begärdes det att ’informationen, som är av största betydelse, framförs till alla dem som ni anser berörda ...’. Detta skriftliga meddelande registrerades hos kommissionen den 28 maj 1990.
12.
Den 14 maj 1990 bordades sökandens fiskefartyg Theodoros M — som seglade under grekisk flagg och som lämnat Dakars hamn den 10 maj med en fiskelicens som beviljats av senegalesiska myndigheter — av ett patrullerande fartyg från Guinea-Bissau i de omtvistade farvattnen. Efter att fartyget bordats togs det i beslag av myndigheterna i Guinea-Bissau, och dess last — det vill säga ungefär 6 ton fisk — samt dess handlingar konfiskerades. Theodoros M hade erhållit fiskelicensen vid det senegalesiska ministeriet ansvarigt för havsfiske i enlighet med de gällande bestämmelserna mellan Senegal och gemenskapen. Begäran om licens hade underställts de senegalesiska myndigheterna via kommissionen, och licensen hade likaså utlämnats till sökandens fartyg via kommissionens delegation i Dakar.
13.
Theodoros M: s kapten åtalades i ’Tribunal populaire de Bissau’ (Bissaus folkdomstol) för att ha fiskat i vatten som hör under Guinea-Bissaus jurisdiktion utan att inneha den för detta nödvändiga licensen. Genom dom av den 28 maj 1990 fann Tribunal populaire de Bissau åtalet styrkt och dömde kaptenen att betala 213519000 guineanska pesos i böter. I domen fastställs det att kaptenen var medveten om att det förelåg meningsskiljaktigheter mellan de två republikerna angående den zon där fartyget blev bordat. Fartyget tilläts avsegla den 25 juli 1990.
14.
Genom telex av den 21 juni 1990 tillrådde det grekiska jordbruksministeriet, genom avdelningen för havsfiske, den nationella kooperativa föreningen för djuphavsfiskare och föreningen för räkfiskare att be sina medlemmar ’att inte fiska i denna zon som båda stater gör anspråk på utan att dessförinnan ha erhållit fiskelicenser för både Guinea-Bissaus och Senegals territorialvatten’.”
3
Det är mot denna bakgrund som klaganden den 6 december 1993 med stöd av artikel 215 andra stycket i fördraget väckte talan vid förstainstansrätten för att erhålla ersättning för den skada klaganden lidit till följd av svarandenas handlingar och underlåtenhet.
Den överklagade domen
4
Till stöd för sin talan vid förstainstansrätten anförde klaganden fyra grunder avseende för det första de fel som begåtts vid förhandlingen och vid överenskommelsen av de protokoll som avtalats med Guinea-Bissau och Senegal, för det andra kommissionens underlåtenhet att informera klaganden om de motsättningar som förelåg mellan Guinea-Bissau och Senegal, för det tredje kommissionens underlåtenhet att samråda med Guinea-Bissaus myndigheter i enlighet med punkt K i tilllägget till protokollet av den 25 april 1990 efter det att klagandens fartyg bordats och, för det fjärde, kommissionens underlåtenhet att begära att en bankgaranti skulle fastställas i enlighet med samma bestämmelse (punkt 23).
5
I den överklagade domen ogillade förstainstansrätten denna talan.
6
Vad beträffar den andra grunden, vilken avser kommissionens ansvar till följd av underlåtenheten att informera klaganden om motsättningarna, konstaterade förstainstansrätten för det första att fartygets kapten hade kännedom om motsättningarna mellan Guinea-Bissau och Senegal rörande den omtvistade zonen och de risker han löpte att bli bordad av någon av de två republikerna, utan att det var nödvändigt att ex officio kalla kaptenen som vittne (punkt 69).
7
Förstainstansrätten ansåg vidare att, om fartygets kapten verkligen hade kännedom om motsättningarna mellan de två republikerna avseende den ifrågavarande zonen, bordningen av hans fartyg inte kan förklaras på andra grunder än antingen med kaptenens vilja att fiska där på egen risk eller som följden av ett navigeringsmisstag, vilket hade lett till att han fiskade där utan att vara medveten om misstaget (punkt 70).
8
Slutligen fastslog förstainstansrätten att det varken i det ena eller det andra fallet var kommissionens underlåtenhet att informera klaganden om motsättningarna mellan de två staterna som hade lett till den påstådda skadan, och följaktligen hade den påstådda skadan inte orsakats av kommissionens handlande (punkterna 71 och 72).
Överklagandet
9
I sitt överklagande har klaganden för det första yrkat att domstolen skall upphäva den överklagade domen, för det andra att den med stöd av artikel 215 andra stycket i fördraget skall fastställa svarandenas ansvar för den skada som åsamkats klaganden till följd av det felaktiga handlande som kan läggas dem till last och förplikta gemenskapen att utge ersättning i form av skadestånd uppgående till ett belopp på 102446183 DR, jämte årlig ränta på 24 procent från och med den dag talan anhängiggjordes i förstainstansrätten samt slutligen att den skall förplikta svarandena att ersätta rättegångskostnaderna.
10
Till stöd för sitt överklagande åberopar klaganden för det första ett åsidosättande av den allmänna processrättsliga principen att bevisbördan åligger den part som påstår eller invänder något, för det andra att det föreligger allvarliga rättsliga fel i domen, för det tredje att motiveringen av domen är bristfällig, för det fjärde att de argument som klaganden anförde i förstainstansrätten har bedömts på ett felaktigt sätt, för det femte att den överklagade domen innehåller motsägelsefulla domskäl och, för det sjätte, att den överklagade domen innehåller processuella och materiella fel såvitt avser kommissionens uppfyllande av sina skyldigheter att ge diplomatiskt skydd.
11
Kommissionen och rådet anser å sin sida att överklagandet är ogrundat.
12
Enligt artikel 119 i rättegångsreglerna kan domstolen vid varje tidpunkt avvisa eller ogilla ett överklagande genom motiverat beslut, utan att inleda det muntliga förfarandet, om det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning, eller om överklagandet är uppenbart ogrundat.
Den första och den andra delen av den första grunden
13
Klaganden har i den första delen av den första grunden hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt principen ”actore non probante reus absolvitur” (om käranden inte bevisar det som han påstår, frikänns svaranden). Enligt klaganden har svarandena hävdat att orsakssambandet mellan det påstådda åsidosättandet av informationsskyldigheten och skadan hade brutits, eftersom det enligt svarandena framgår i synnerhet av den dom Tribunal populaire de Bissau avkunnat, att kaptenen kände till motsättningarna mellan Guinea-Bissau och Senegal vid tidpunkten för bordningen av hans fartyg. Genom att ställa frågor till klaganden angående kaptenens kännedom om motsättningarna mellan dessa båda länder och genom att endast stödja sig på klagandens svar för att fastställa hans kännedom, har förstainstansrätten enligt klaganden flyttat över bevisbördan.
14
Denna del av den första grunden avser punkt 66 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten bland annat har förklarat följande:
”I detta sammanhang har rådet och kommissionen gjort gällande att det i synnerhet framgår av den dom som Tribunal populaire de Bissau avkunnat att kaptenen kände till tvisten mellan Guinea-Bissau och Senegal vid tidpunkten för bordningen av hans fartyg. I sin replik har sökanden bestritt detta påstående utan att konkret förklara vad kaptenen verkligen kände till. Det är därför som förstainstansrätten, såsom en åtgärd för rättegångens beredning, har begärt av sökanden att klart ta ställning till de faktiska konstateranden som Tribunal populaire de Bissau gjort med hänsyn till vad kaptenen kände till.”
15
Av detta följer att förstainstansrätten inte flyttade över bevisbördan genom att handla på detta sätt utan begärde att klaganden skulle ange sin inställning till vad som fastställts i domen från Tribunal populaire de Bissau, vilket kommissionen och rådet åberopat som bevis för att inget orsakssamband föreligger mellan underlåtenheten att informera klaganden om motsättningarna mellan de båda staterna i fråga och den påstådda skadan.
16
Klaganden har i den andra delen av den första grunden gjort gällande att förstainstansrätten, som fortfarande var osäker, borde ha begärt ytterligare bevisning och lagt bevisbördan på svarandena, som kommit med påståendena angående de omständigheter som kaptenen hade kännedom om. I detta hänseende erinrar klaganden om att man i sin ansökan begärde vittnesförhör.
17
Denna andra del av den första grunden bygger på en uppenbart felaktig tolkning av den överklagade domen. Av punkterna 66 och 67 i den överklagade domen framgår, inte att förstainstansrätten fortfarande var osäker, utan att klaganden gav tvetydiga svar, trots att klaganden genom processledning uppmanades att klart ange sin inställning till de faktiska konstateranden som Tribunal populaire de Bissau gjort och som kommissionen och rådet åberopat som bevis för att inget orsakssamband förelåg. Förstainstansrätten ansåg således följande i punkt 68 i den överklagade domen: ”sökanden [har], trots processledning, inte angivit vad kaptenen kände till konkret och inte heller har sökanden åberopat vittnen, såsom kaptenen, för att försvaga kommissionens påståenden, trots att dessa påståenden berört sökandens talan”.
18
Det skall dessutom erinras om att enligt artikel 168a i EG-fördraget är rätten att överklaga begränsad till rättsfrågor och att denna begränsning närmare anges i artikel 51 första stycket i protokollet om stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol. Domstolen har således vid upprepade tillfällen påpekat att ett överklagande endast kan stödja sig på grunder avseende ett åsidosättande av rättsregler, och inte avseende en bedömning av omständigheter, och att ett överklagande följaktligen endast kan upptas till sakprövning om det görs gällande att förstainstansrätten har åsidosatt rättsregler som den skulle säkerställa efterlevnaden av (se beslut av den 11 juli 1996, An Taisce och WWF UK mot kommissionen, C-325/94 P, REG s. I-3727, punkt 28).
19
I den mån som den andra delen av den första grunden rör bedömningen av klagandens svar på de frågor som förstainstansrätten ställde under sin processledning, är det således uppenbart att överklagandet inte kan upptas till sakprövning.
20
Följaktligen skall den första delen av den första grunden ogillas då det är uppenbart att den saknar stöd och den andra delen av den första grunden avvisas då det är uppenbart att den inte kan upptas till sakprövning.
Den tredje delen av den första grunden samt den andra och den tredje grunden
21
Klaganden har i den tredje delen av den första grunden hävdat att förstainstansrätten i punkt 70 i den överklagade domen på ett hypotetiskt och tvetydigt sätt slagit fast att det ”(fanns) ... anledning att anse att fartygets kapten hade kännedom om tvisten ... och riskerna ... att bli bordad”.
22
Klaganden har i sin andra grund hävdat att förstainstansrätten inte har formulerat sin slutsats i punkt 70 i den överklagade domen på ett tydligt sätt. Förstainstansrätten har således inte visat hur den kom fram till slutsatsen.
23
Enligt den tredje grunden innehåller inte den överklagade domen någon som helst motivering vad gäller frågan om det påstående som svarandena hade framfört avseende avsaknad av orsakssamband. Den innehåller nämligen ingen klar och uttömmande redogörelse för de olika omständigheter som förstainstansrätten ansåg vara fastställda eller vad denna ansåg vara bevisat, som gjorde det möjligt att med säkerhet fastställa vad kaptenen kände till, vilket var omtvistat.
24
Alla dessa argument baserar sig på en uppenbart felaktig tolkning av den överklagade domen.
25
För det första erinrade förstainstansrätten i punkt 65 om att man för att kunna fastställa att ansvar föreligger enligt artikel 215 andra stycket skulle pröva om kommissionens eventuella åsidosättande av informationsskyldigheten var orsaken till skadan. Det är därför med rätta som förstainstansrätten i samma punkt ansåg att om fartygets kapten ägde kännedom om motsättningarna vid tidpunkten för bordningen av hans fartyg kunde inte det faktum att kommissionen inte hade informerat om motsättningarna ha spelat någon roll för den påstådda skadans inträffande.
26
I punkt 66—68 i den överklagade domen har förstainstansrätten vidare redogjort för de omständigheter och de argument som parterna i tvisten hade framfört angående de uppgifter som fartygets kapten hade kännedom om. Det framgår tydligt av dessa punkter att klagandens argument inte kunde vederlägga svarandenas argument och att förstainstansrätten inte fann dem övertygande.
27
På samma sätt har förstainstansrätten i punkterna 69 och 70 i den överklagade domen inte lämnat något utrymme för tvivel om sin åsikt, genom att den på ett tydligt sätt har angivit sin slutsats beträffande vad kaptenen hade kännedom om och följaktligen har ansett att bordningen av hans fartyg inte kunde förklaras på andra grunder än antingen med kaptenens vilja att fiska där på egen risk eller som följden av ett navigeringsmisstag, som hade lett till att han fiskade där utan att vara medveten om misstaget.
28
Slutligen är förstainstansrättens slutsats i punkt 71 i den överklagade domen — enligt vilken det varken i det ena eller det andra fallet var kommissionens underlåtenhet att informera klaganden om motsättningarna mellan de båda staterna som lett till den påstådda skadan — angiven på ett tydligt och övertygande sätt.
29
Mot denna bakgrund skall den tredje delen av den första grunden samt den andra och den tredje grunden ogillas då det är uppenbart att de saknar stöd.
Den fjärde grunden
30
Den fjärde grunden avser den felaktiga bedömningen och ändringen av innehållet i klagandens argument avseende åsidosättandet av principerna om omsorg och god förvaltning.
31
Vad beträffar åsidosättandet av omsorgsprincipen inom ramen för ingående av internationella avtal har klaganden påpekat att den i förstainstansrätten inte gjorde gällande att gemenskapsinstitutionerna borde såväl ta ställning i den ifrågavarande tvisten, utan att de antingen borde ha låtit bli att ingå avtal som slutföra ett protokoll eller ha undantagit den omtvistade zonen från de fiskezoner som omfattades av de aktuella avtalen.
32
Vad beträffar åsidosättandet av principen om god förvaltning påstår klaganden att det i förstainstansrätten gjorde gällande att det inte hade informerats om risken för att fartyget skulle bordas, vare sig då fisketillståndet meddelades eller efter att det skriftliga meddelandet av den 11 maj 1990 från Guinea-Bissaus ambassad hade mottagits.
33
Det kan konstateras att i den mån som den fjärde grunden avser frågan om huruvida förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av omständigheterna är det uppenbart att talan inte kan upptas till sakprövning. Vad beträffar påståendet om att argumenten ändrats framgår det av en jämförelse av argumenten i ansökan, vilka återges i punkterna 25, 26 och 48—61 i den överklagade domen samt av punkterna 38, 39, 62 och 63 i samma dom, att förstainstansrätten inte har ändrat innehållet i klagandens argument.
34
Av detta följer att det är uppenbart att den fjärde grunden delvis inte kan upptas till sakprövning samt att den delvis saknar stöd.
Den femte grunden
35
I den femte grunden har klaganden hävdat att motiveringen till den överklagade domen innehåller ett antal motsägelser. Trots de uppgifter som nämns i punkterna 63-64 i den överklagade domen fastslog inte förstainstansrätten att kommissionen åsidosatt principerna om skydd för berättigade förväntningar och om rättssäkerhet, eftersom den ansåg att kommissionen och rådet inte hade givit någon garanti beträffande avtalens innehåll (punkterna 41, 44 och 45).
36
Denna grund bygger på en uppenbart felaktig tolkning av den överklagade domen.
37
Vad beträffar det påstådda åsidosättandet av principerna om skydd för berättigade förväntningar och om rättssäkerhet har förstainstansrätten gjort följande bedömning i punkt 41—45 i den överklagade domen:
”41.
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar påminner förstainstansrätten om att enligt en fast rättspraxis omfattar rätten att begära skydd för berättigade förväntningar alla enskilda som befinner sig i en situation av vilken det framgår att gemenskapens förvaltning — genom att ge den enskilde noga angivna garantier — har givit upphov till grundade förväntningar hos denne (se förstainstansrättens dom av den 14 juli 1994, Grynberg och Hall mot kommissionen, T-534/93, RecFP, s. II-595, punkt 51, och av den 19 maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale ’Murgia Messapica’ mot kommissionen, T-465/93, Ree. s. II-361, punkt 67). I det aktuella fallet har sökanden dock varken påstått eller visat att rådet eller kommissionen har givit sökanden noga angivna garantier vad gäller innehållet i fiskeavtalet som ingåtts mellan gemenskapen och Senegal och det till avtalet hörande protokollet. Följaktligen kan sökanden inte anklaga rådet eller kommissionen för att inte ha beaktat sökandens berättigade förväntningar genom att ingå det nämnda fiskeavtalet med tillhörande protokoll.
42.
Under antagande av att sökandens argumentation syftar till att visa att rådet och kommissionen — genom att ingå det ifrågavarande avtalet med tillhörande protokoll — inte beaktat de berättigade förväntningar som sökanden hade till följd av det faktum att avtalet och dess protokoll skulle överensstämma med principerna om god förvaltning och omsorg, sammanfaller denna argumentation dessutom med sökandens argument rörande åsidosättandet av dessa principer.
43.
I den mån sökandens argumentation hänför sig till den fiskelicens som sökanden erhållit, kan förstainstansrätten konstatera att den sammanfaller med den andra grunden.
44.
Vad beträffar rättssäkerhetsprincipen bör det påpekas att tvisten mellan Guinea-Bissau och Senegal verkligen har skapat en viss osäkerhet för dem som bedriver fiske i de omtvistade vattnen. Denna osäkerhet beror emellertid inte på avtalen som gemenskapen har ingått och på de till avtalen hörande protokollen utan på den tvist för vilken gemenskapen inte är ansvarig (se punkterna 1—4 samt 37 och 38 i denna dom). Under dessa omständigheter kan inte rådet och kommissionen anklagas för att inte ha avstått från de fördelar som de tvistiga fiskeavtalen kunde ge gemenskapen, i synnerhet eftersom gemenskapens fiskare var i stånd att förebygga de skadliga verkningar som följer av den osäkra situation som skapats. Det ålåg i själva verket fartygets kapten att närmare bestämma fartygets position. Om syftet var att fiska i de omtvistade vattnen fanns det möjlighet att dessförinnan begära en licens från var och en av de berörda staterna för att undvika sanktioner från någon sida, under förutsättning att bestämmelserna i det protokoll som gemenskapen antagit om anställning av medborgare från någon av de två ifrågavarande staterna på fartyget iakttagits i förekommande fall, bestämmelser som för övrigt inte ifrågasätts i detta mål.
45.
Med hänsyn till fördelarna med att ingå det ifrågavarande avtalet och de ekonomiska aktörernas möjligheter att förebygga nackdelarna, måste man konstatera att gemenskapen inte har åsidosatt rättssäkerhetsprincipen.”
38
Förstainstansrätten ansåg således att svarandena inte hade åsidosatt principerna om skydd för berättigade förväntningar och om rättssäkerhet genom att ingå fiskeavtalen och de tillhörande protokollen.
39
Efter att förstainstansrätten i punkt 62 i den överklagade domen erinrat om att kommissionen inte hade överträtt rättsregler av högre rang till skydd för enskilda genom att förhandla fram avtalet och det tillhörande protokollet och genom att inte undanta de omtvistade vattnen från dessa, gjorde förstainstansrätten följande bedömning i punkt 63—65 i den överklagade domen:
”63.
Det finns emellertid anledning att pröva om kommissionen har begått ett fel på det administrativa planet — som är av det slag att gemenskapens ansvar kan göras gällande — genom att inte skydda gemenskapsfartyg som bedrev fiske i den omtvistade zonen på grundval av licenser som överlämnats via kommissionen inom ramen för de avtal som gemenskapen slutit. Fiskelicenserna begärdes nämligen i redarens namn och överlämnades i Senegals namn via kommissionen (se punkt A i bilagan till protokollet av den 4 februari 1991, rörande villkoren för utövandet av fiske i Senegals fiskezon för fartyg som seglar under gemenskapens medlemsstaters flaggor). Sökandens licens har sålunda överlämnats till sökanden via kommissionens delegation i Senegal. Följaktligen var kommissionens delegation — i motsats till vad kommissionen hävdar — i stånd att till varje licens som den överlämnade bifoga ett meddelande som upplyste licensinnehavaren om riskerna som var förenade med fiske i den omtvistade zonen. I detta hänseende kan det inte invändas att en sådan underrättelse inte skulle ha kunnat utformas utan att stöta sig med de två ifrågavarande staterna. Kommissionen var nämligen i stånd att som institution utforma en sådan underrättelse i ordalag som var tillräckligt neutrala och diplomatiska för att undvika ett ställningstagande i tvisten mellan dessa stater.
64.
Om kommissionen hade bedömt det vara otillbörligt att bifoga sådana meddelanden till licenserna skulle den dessutom ha kunnat be medlemsstaterna att själva informera de berörda om riskerna med att fiska i det vatten som de ifrågavarande staterna tvistade om, såsom för övrigt den grekiska regeringen gjort efter det att sökandens fartyg bordats (se punkt 14 ovan).
65.
Under antagande att kommissionen på så sätt verkligen åsidosatt en skyldighet att informera finns det anledning att pröva om ett sådant åsidosättande var orsak till skadan. Om fartygets kapten ägde kännedom om tvisten vid tidpunkten för bordningen av hans fartyg kan inte det faktum att kommissionen inte informerat om tvisten spela någon roll för den påstådda skadans inträffande.”
40
Det framgår att förstainstansrätten innan den uttalade sig om huruvida kommissionen åsidosatt sin informationsskyldighet prövade om det fanns ett orsakssamband mellan den påstådda skadan och det förutsatta åsidosättandet. I punkt 71 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten att det inte förelåg något orsakssamband, eftersom den ansåg att kommissionens underlåtenhet att informera klaganden om motsättningarna mellan de två staterna inte medfört den påstådda skadan.
41
Det finns således ingen motsägelse mellan det resonemang som förstainstansrätten fört vad beträffar kommissionens ansvar enligt artikel 215 andra stycket i fördraget och åsidosättandet av de allmänna principerna om skydd för berättigade förväntningar och om rättssäkerhet.
42
Följaktligen är det uppenbart att denna grund saknar stöd.
Den sjätte grunden
43
I sin sjätte grund har klaganden ifrågasatt förstainstansrättens slutsats att kommissionen hade uppfyllt sin skyldighet att ge diplomatiskt skydd (punkt 85).
44
Som domstolen redan har erinrat om i punkt 18 i denna dom kan ett överklagande enligt artikel 168a i fördraget och enligt artikel 51 första stycket i protokollet om stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol endast stödjas på grunder avseende ett åsidosättande av rättsfrågor, med bortseende från all bedömning av faktiska omständigheter. Ett överklagande kan följaktligen endast upptas till sakprövning i den mån klaganden gör gällande att förstainstansrätten när den avgjorde målet åsidosatte rättsregler som det ålåg den att säkerställa efterlevnaden av. Syftet är detsamma med artikel 112.1 ci domstolens rättegångsregler, i vilken det föreskrivs att överklagandet skall innehålla uppgifter om de rättsliga grunder som åberopas till stöd för det som yrkas i överklagandet.
45
Domstolen har därför vid upprepade tillfällen ansett att det av dessa bestämmelser framgår att det i ett överklagande skall anges precis vilka punkter i den överklagade domen som man yrkar skall upphävas samt vilka rättsliga grunder som särskilt anförs till stöd för detta yrkande. Domstolen har också ansett att grunder i vilka argument som redan framförts i förstainstansrätten endast upprepas eller ordagrant återges, utan att någon rättslig grund anges till stöd för yrkandena i överklagandet, inte uppfyller de ovan nämnda kraven. Avsikten med sådana grunder är nämligen i själva verket att få den ansökan som ingavs till förstainstansrätten omprövad, vilket ligger utanför domstolens behörighet (se bland annat beslut av den 7 mars 1994, De Hoe mot kommissionen, C-338/93 P, Rec. s. I-819, punkt 17—19).
46
Det kan konstateras att klaganden till stöd för sin sjätte grund exakt har upprepat de argument som det framförde under förfarandet vid förstainstansrätten, utan att något nytt har anförts.
47
Följaktligen är det uppenbart att den sjätte grunden inte kan upptas till sakprövning.
48
Av allt det som anförts ovan framgår att det är uppenbart att det som klaganden angett som stöd för sitt överklagande antingen inte kan upptas till sakprövning eller är uppenbart ogrundat. Överklagandet skall därför ogillas i enlighet med artikel 119 i rättegångsreglerna.
Rättegångskostnader
49
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om så har yrkats. Eftersom klaganden har tappat målet, skall denne ersätta rättegångskostnaderna.
På dessa grunder fattar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
följande beslut:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Klaganden förpliktas ersätta rättegångskostnaderna.
Luxemburg den 28 november 1996
R. Grass
Justitiesekreterare
J. L. Murray
Ordförande på fjärde avdelningen
(
*1
)	Rättegångsspråk: grekiska.