62024CC0151
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 10 юли 2025 година (
1
)
Дело C‑151/24 [Luevi] (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
срещу
V. M.
(Преюдициално запитване, отправено от Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия)
„Преюдициално запитване — Директива 2011/98/ЕС — Права на работници от трети държави, които притежават единно разрешение — Член 12 — Право на равно третиране — Социална сигурност — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 3 — Клонове на социалната сигурност — Член 70 — Специални парични обезщетения, независещи от вноски — Социална помощ — Национална правна уредба, която изключва гражданите на трети държави, притежаващи единно разрешение, от кръга на лицата с право на социална помощ“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно единна процедура за кандидатстване на граждани на трети държави за единно разрешение за пребиваване и работа на територията на държава членка и относно общ набор от права за работници от трети държави, законно пребиваващи в държава членка (
2
).
2.
Запитването е отправено в рамките на спор между V. M., албанска гражданка, пребиваваща в Италия, и Istituto nazionale della previdenza sociale (Национален институт за социално осигуряване, Италия) (наричан по-нататък „INPS“) във връзка с отказа на последния да ѝ отпусне парично обезщетение за лица на възраст над 67 години, които се намират в несигурно икономическо положение.
3.
То предоставя на Съда възможност да уточни материалния обхват на член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, който предвижда равно третиране по отношение на социалната сигурност на работниците мигранти, които са граждани на трети държави и притежават единно разрешение, с гражданите на държавата членка, в която пребивават. Ще изложа какво според мен обосновава изключването от този обхват на разглежданата в главното производство социална помощ.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
4.
В настоящото заключение ще се позова на съображения 19 и 20 от Директива 2011/98, както и на член 2, букви б) и в), член 3, параграф 1, букви б) и в) и член 12 от тази директива.
5.
Ще се позова и на съображение 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 (
3
), членове 3 и 70 от него, както и на приложение X към него.
Б.
Италианското право
6.
Член 3, параграф 6 от Legge n. 335 — Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Закон № 335 — Реформа на системата за задължително и допълнително пенсионно осигуряване) от 8 август 1995 г. (
4
) предвижда, че вместо социалната пенсия и нейните увеличения, италианските граждани, пребиваващи в Италия, които са навършили 65‑годишна възраст (от 1 януари 2019 г. — 67 години) и които отговарят на изискванията за доход, предвидени в този параграф, получават социална помощ. Ако лицето разполага със собствени доходи, помощта по принцип се отпуска в намален размер до нетния годишен размер, предвиден в закона. Последващи увеличения на доходите над максималната граница водят до спиране на социалната помощ (
5
).
7.
Член 80, параграф 19 от Legge n. 388 — Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (Закон № 388 — Разпоредби за изготвяне на годишния и многогодишния бюджет на държавата (Закон за бюджета за 2001 г.) (
6
) от 23 декември 2000 г. гласи, че социалната помощ и икономическите обезщетения, които съгласно действащото законодателство в областта на социалните услуги представляват субективни права, се предоставят при предвидените в това законодателство условия на чужденци, притежаващи карта за пребиваване (
7
); за другите обезщетения и социални услуги, равни права с тези на италианските граждани се предоставят на чужденците, които притежават поне разрешение за пребиваване за срок от една година или повече.
8.
Член 20, параграф 10 от Decreto-legge n. 112 — Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Декрет-закон № 112 за приемане на неотложни разпоредби за икономическото развитие, опростяването, конкурентоспособността, стабилизирането на публичните финанси и за данъчното преразпределение) (
8
) от 25 юни 2008 г., преобразуван с изменения в Legge n. 133 (Закон № 133 от 6 август 2008 г. (
9
)), гласи:
„Считано от 1 януари 2009 г., социалната помощ, посочена в член 3, параграф 6 от [Закон 335/95], се изплаща на правоимащите лица, при условие че те са пребивавали законно и непрекъснато на територията на страната от най-малко десет години“.
III. Фактите по спора в главното производство и преюдициалният въпрос
9.
Албанската гражданка V. M. пребивава редовно в Италия от 2006 г., като притежава разрешение за пребиваване, издадено по семейни причини (
10
), с право на работа в тази държава членка, както става ясно от изпратената на Съда преписка.
10.
INPS отказва да ѝ изплати социалната помощ, предвидена в член 3, параграф 6 от Закон № 335/1995, с мотива, че тя не притежава разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕС.
11.
След отхвърлянето на първа инстанция на нейната жалба срещу това решение Corte d’appello di Firenze (Апелативен съд Флоренция, Италия) уважава искането ѝ с мотива, че отпускането на разглежданата социална помощ е обвързано само с условието за пребиваване в Италия в продължение на най-малко десет години.
12.
След подадената от INPS касационна жалба срещу това решение с определение от 8 март 2023 г. Corte suprema di cassazione (Касационен съд, Италия) сезира запитващата юрисдикция — Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия) с въпроси, основани на различни разпоредби на Costituzione (Конституцията) във връзка с член 34 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
11
) и член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98 и отнасящи се до конституционосъобразността на член 80, параграф 9 от Закон № 388/2000 в частта му, в която предоставянето на разглежданата помощ е обвързано с допълнителното условие чужденците да притежават разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕС.
13.
Като се позовава на предишната практика на Corte costituzionale (Конституционен съд), Corte suprema di cassazione (Касационен съд) същевременно разглежда съществуването на конституционно задължение за предоставяне на разглежданата социална помощ на чужденец, който няма разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕС, поради „признатата взаимна свързаност на ценностите, залегнали в член 3 от Конституцията и член 34 от Хартата“, и различното тълкуване на член 12 от Директива 2011/98, дадено от Съда (
12
).
14.
Освен това Corte suprema di cassazione (Касационен съд) приема, че член 3, параграф 6 от Закон № 335/1995 противоречи на член 38, първа алинея от Конституцията, „тъй като не може да бъде поставена под съмнение тясната връзка между него и член 34 от Хартата, който, като закрепва правото на социална помощ и на помощ за жилище, има за цел да „осигур[и] достойно съществуване на всички лица, които не разполагат с достатъчно средства“ (решение от 24 април 2012 г., Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233)“.
15.
Corte costituzionale (Конституционен съд) подчертава, че новите въпроси за конституционосъобразност, с които е сезиран, се основават на разпоредби на Хартата и че той не може да се освободи от задължението да им отговори, като използва свои инструменти (
13
). Той счита, че въпросите изискват главно да се определи дали разглежданата социална помощ е едно от обезщетенията за социална сигурност, по отношение на които гражданите на трети държави, притежаващи разрешение за пребиваване, издадено с цел работа или поне позволяващо им да работят, се ползват от равно третиране съгласно член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98.
16.
За тази цел Corte costituzionale (Конституционен съд) уточнява, че разглежданата социална помощ е парично обезщетение, което INPS отпуска при поискване на лица над 65 години (от 1 януари 2019 г. — над 67 години), които се намират в несигурно икономическо положение, тъй като нямат доходи или получават доходи под определяния всяка година със закон праг в размер, равен на максималния размер на тази помощ.
17.
Corte costituzionale (Конституционен съд) припомня практиката си, съгласно която, от една страна, разглежданата социална помощ се отпуска независимо от това дали получателят е бил работник или служител и „има чисто социален характер“ (
14
). Тя има за цел изключително да се облекчи затрудненото положение, произтичащо от състоянието на нужда, в което се намират лицата, които не разполагат с подходящи икономически ресурси и които поради старост са с намалена работоспособност.
18.
От друга страна, в Решение № 50/2019 от 4 декември 2018 г. Corte costituzionale (Конституционен съд) постановява, че е „в рамките на дискреционните правомощия на законодателя да отпуска парично обезщетение на нуждаещ се чужденец без пенсия само ако интеграцията му в обществото го е направила достоен да получи същото подпомагане, каквото се предоставя на италианските граждани“. Той счита, че равният достъп до социално подпомагане между италианските граждани или гражданите на Съюза и гражданите на трети държави следва да се ограничи до услуги и обезщетения, които, като задоволяват „основна потребност на лицето, която не търпи никакво разграничение, свързано с териториалното обвързване“, дават практическа възможност за упражняване на основните права на лицата. В този случай не може да се допуска никакво ограничение, свързано с намаленото налично финансиране. За сметка на това законодателят може да ограничи предоставянето на други обезщетения до лицата, които са доказали своята стабилна и активна интеграция в италианското общество, като са получили разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕС. Последното, за разлика от обикновеното законно пребиваване в Италия, предполага реализиране на доход, наличие на жилище и владеене на италиански език, като тези елементи са „небудещи съмнение признаци за [тяхното] участие“ в живота на обществото, което допринася за неговия напредък.
19.
С оглед на правото на Съюза запитващата юрисдикция най-напред уточнява, че разглежданата социална помощ е изрично класирана сред специалните парични обезщетения, независещи от вноски, наричани също „смесени“, дефинирани в член 70 от Регламент № 883/2004, като е включена в приложение Х към него. По-нататък тя анализира текста на член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, както и правния режим, уреждащ тези „смесени“ обезщетения. Тя припомня по-специално определените от Съда условия за тяхното предоставяне, както за гражданите на Съюза (
15
), така и за гражданите на трети държави, пребиваващи законно на територията на Съюза (
16
), преди да бъдат закрепени от законодателя на Съюза. От това тя стига до извода, че гражданите на трети държави, които се движат на територията на Съюза, подобно на гражданите на държавите членки, трябва да имат отношение на принос към социалноосигурителната система на държавата, от която искат това обезщетение.
20.
Накрая запитващата юрисдикция счита, че принципът на равно третиране, залегнал в член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, не може да предостави на гражданите на трети държави, притежаващи разрешенията за пребиваване, посочени в член 3, параграф 1, букви б) и в) от тази директива, по-широка защита от предвидената от режима на координация на системите за социална сигурност, установен в Регламент № 883/2004, към който препраща първият член.
21.
Ето защо запитващата юрисдикция счита, че гражданите на трети държави, към които се прилага член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, могат да се ползват от същото третиране като това на гражданите на държавата членка, в която пребивават, само ако са работници и само за обезщетенията, попадащи в изброените в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004 клонове на социалната сигурност, докато, за да имат право на специалните обезщетения по член 70 от този регламент, сред които е разглежданата социална помощ, те задължително трябва да отговарят на условията, изрично предвидени за тази цел от режима на координация, както и от законодателството на приемащата държава членка.
22.
Поради това тя се съмнява, че само притежаването на разрешение за пребиваване, с което се разрешава работа в държава членка по смисъла на Директива 2011/98, предоставя на гражданите на трети държави правото на достъп до „смесените“ обезщетения при същите условия като гражданите на държавата членка, в която пребивават.
23.
При тези условия Corte costituzionale (Конституционен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 12, параграф 1, буква д) от Директива [2011/98], който конкретизира правото на достъп до социалноосигурителни обезщетения, предвидено в член 34, параграфи 1 и 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, да се тълкува в смисъл, че в обхвата му попада обезщетение като социалната помощ по член 3, алинея 6 от Закон № 335 и следователно допуска ли правото на Съюза национална правна уредба, която не предоставя на чужденците, притежаващи единното разрешение, предвидено в [тази] директива, посоченото по-горе обезщетение, вече признато на чужденци, при условие че притежават разрешение за пребиваване в Съюза като дългосрочно пребиваващи?“.
24.
V. M., INPS, италианското правителство и Европейската комисия представят писмени становища и участват в съдебното заседание, проведено на 7 май 2025 г., на което отговарят на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
25.
Според мен преюдициалният въпрос налага две предварителни бележки.
26.
Първо, запитващата юрисдикция уточнява, че член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98 конкретизира правото на достъп до обезщетенията за социална сигурност, предвидено в член 34, параграфи 1 и 2 от Хартата.
27.
По този начин тя възпроизвежда това, което Съдът е постановил в решение INPS, C‑350/20, въз основа на препращането към Регламент № 883/2004, съдържащо се в член 12, параграф 1, буква д) от тази директива, разглеждан във връзка със съображение 31 от нея, в което се отбелязва по-специално, че посочената директива съблюдава принципите, признати в Хартата (
17
).
28.
Второ, запитващата юрисдикция има предвид положението на „чужденците, притежаващи единното разрешение“. Поради констатацията на Съда относно персоналния обхват на член 12, параграф 1 от Директива 2011/98 в решение INPS, C‑350/20 (
18
), трябва да се изясни, че исканото от запитващата юрисдикция тълкуване на тази разпоредба не се ограничава до положенията, при които гражданите на трети държави са приети в държава членка с цел работа в съответствие с правото на Съюза или националното право (
19
). Както член 12, параграф 1 от тази директива изрично предвижда, той се прилага и към граждани на трети държави, които са приети в държава членка за цели, различни от работа, в съответствие с правото на Съюза или националното право, на които е разрешено да работят и които притежават разрешение за пребиваване в съответствие с Регламент (ЕО) № 1030/2002 (
20
).
29.
Следователно с оглед на изводите в решение INPS, C‑350/20 (
21
), предлагам на Съда да приеме, по аналогия с преформулирането на преюдициалния въпрос, направено в това решение (
22
), че с единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва гражданите на трети държави по смисъла на член 3, параграф 1, букви б) и в) от тази директива от кръга на лицата с право на помощ, предоставяна в съответствие с тази правна уредба на лицата на възраст над 65 години (от 1 януари 2019 г. — над 67 години), които се намират в несигурно икономическо положение и чиято работоспособност е намалена поради възрастта им (
23
).
30.
Член 12, параграф 1 от Директива 2011/98 установява принципа на равно третиране на работниците от трети държави (
24
), посочени в член 3, параграф 1, букви б) и в) от тази директива, с гражданите на държавата членка, в която пребивават, в различни области, като по-специално условията на труд, образованието и обучението, както и данъчните облекчения. По-конкретно, що се отнася до социалната сигурност, член 12, параграф 1, буква д) от Директивата препраща към „клоновете на социалната сигурност, определени в Регламент […] № 883/2004“ (
25
).
31.
От съображение 19 от Директива 2011/98 следва, че става въпрос за минимална хармонизация, тъй като целта на тази директива е да се уточни в кои области се гарантира равно третиране.
32.
В други директиви се съдържа същото препращане (
26
). Тази съгласуваност би трябвало да обхване и Директива 2003/109/ЕО (
27
), ако бъде прието предложението на Комисията за въвеждане на позоваване на Регламент № 883/2004 при преработването на тази директива (
28
).
33.
Що се отнася до персоналния обхват на член 12, параграф 1 от Директива 2011/98, припомнен в точка 28 от настоящото заключение, добавям, първо, че няма изискване гражданите на трети държави да са постоянно и реално трудово заети (
29
).
34.
Следователно не може да се поддържа, както прави INPS, че „за да му бъде признато правото на равно третиране в областта на социалната сигурност, не е достатъчно чужденецът да притежава разрешение за пребиваване, а трябва също така да допринася за икономиката на приемащата държава членка, като упражнява професионална дейност и плаща съответните данъци“.
35.
Второ, в съображение 20 от Директива 2011/98, отнасящо се правото на равно третиране, предвидено в член 12 от нея, се посочват и „членовете на семейството на работник от трета държава, които са приети на територията на държавата членка в съответствие с Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 г. относно правото на събиране на семейството [ (
30
)]“. Що се отнася до положението, при което членовете на семейството на работник от трета страна, притежаващ единно разрешение, се ползват пряко от посоченото по специално в това съображение право на равно третиране, Съдът постановява, че „това право се предоставя на тези лица в качеството им на работници, въпреки че са пристигнали в приемащата държава членка поради факта, че са били членове на семейството на работник, гражданин на трета страна“ (
31
).
36.
В настоящия случай в съдебното заседание е уточнено, че V. M. никога не е работила в Италия и че живее със сина си, който има статут на дългосрочно пребиваващ в ЕС. Тъй като ѝ е разрешено да работи (
32
), изглежда, че тя попада в персоналния обхват на член 12, параграф 1 от Директива 2011/98.
37.
Що се отнася до материалния обхват на правото на равно третиране, посочено в член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, той се определя от Регламент № 883/2004, към който този член препраща (
33
). Въпросът на запитващата юрисдикция се отнася до смисъла и обхвата на израза „клоновете на социалната сигурност, определени в Регламент […] № 883/2004“.
38.
Клоновете на социалната сигурност са посочени в член 3 от този регламент, озаглавен „Материален обхват“.
39.
В член 3, параграф 1 от посочения регламент се установява принципът, че този регламент „се прилага към всички законодателства относно […] клонове[те] на социална сигурност[, които се отнасят до]“ девет категории обезщетения и една помощ, изчерпателно изброени в него.
40.
Член 3, параграф 5 от Регламент № 883/2004 определя изключенията. Съгласно буква а) от тази разпоредба посоченият регламент „не се прилага за […] социалното или медицинско подпомагане“ (
34
).
41.
Член 3, параграф 3 от Регламент № 883/2004 предвижда, че този регламент „се прилага също и към специалните парични обезщетения, независещи от вноски, уредени в член 70“ от него.
42.
Съмнение би могло да се породи, от една страна, от формулировката на този параграф 3 и от друга страна, от критериите, възприети от законодателя на Съюза в този член 70 за определяне на специалните парични обезщетения, независещи от вноски.
43.
Що се отнася до употребата на наречието „също“ в член 3, параграф 3 от Регламент 883/2004, считам, че тя трябва да се тълкува с оглед на целта на този регламент, която е да се насърчи свободното движение на работниците (
35
), като се определят правилата за координация на системите за социална сигурност на държавите членки (
36
). Ето защо в неговия материален обхват попадат обезщетенията, независещи от вноски, в съответствие с ограниченията, изложени в съображение 37 от посочения регламент.
44.
Що се отнася до критериите за определяне на специалните парични обезщетения без плащане на вноски, те са следните:
–
обезщетения, „предоставяни съгласно законодателство, което поради персоналния си обхват, целите и/или условията за придобиване на права, се характеризира едновременно като социално осигурително законодателство по член 3, параграф 1 [от Регламент № 883/2004] и като социално подпомагане“ (
37
), и
–
имат за цел „предоставяне на допълнително, заместващо или спомагателно покритие срещу рискове, обхванати от клоновете на социалната сигурност по член 3, параграф 1 [от този регламент] и което гарантира на заинтересованото лице минимална издръжка на живота, в съответствие с икономическото и социалното положение в съответната държава членка“ (
38
).
45.
Освен това съгласно член 1, буква л), първа алинея от Регламент № 883/2004, понятието „законодателство“ означава, „по отношение на всяка държава членка, законови, подзаконови актове и други правни разпоредби и всички други мерки за прилагане, във връзка с клоновете на социалната сигурност, обхванати от член 3, параграф 1 [от този регламент]“ (
39
).
46.
Следователно, тъй като имат за цел да предоставят частично и дори цялостно покритие срещу „рискове, обхванати от клоновете на социалната сигурност по член 3, параграф 1“ от Регламент № 883/2004, могат ли специалните парични обезщетения, независещи от вноски, да попадат в обхвата на посоченото в член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98 равно третиране на гражданите на трети държави, които имат разрешение да работят в дадена държава членка?
47.
На първо място, следва да се подчертае, че изразите, цитирани в точки 44 и 45 от настоящото заключение, не трябва да омаловажават значението на другата характеристика, посочена в член 70, параграф 1 от Регламент № 883/2004, а именно тази на „социално подпомагане“, подробно описана в параграф 2, буква а), подточка i) от този член (
40
).
48.
В това отношение Съдът е постановил, че „специалните парични обезщетения, независещи от вноски“ по член 70, параграф 2 от Регламента попадат в обхвата на понятието „социално подпомагане“ по смисъла на член 24, параграф 2 от Директива 2004/38/ЕО (
41
). Той е уточнил, че посоченото понятие обозначава съвкупността от схеми за помощи, които са установени от публичните органи на национално, регионално или местно равнище и от които се ползват лицата, които не разполагат с достатъчно средства, за да задоволят основните си потребности и тези на семейството си (
42
).
49.
Освен това от решение Alimanovic следва, че трябва да се търси преобладаващата функция на разглежданата помощ, за да се приеме, че тя може да се квалифицира като „специално парично обезщетение, независещо от вноски“. В този смисъл случаят е такъв, ако тази помощ осигурява минималните средства за издръжка, необходими за воденето на достоен живот (
43
).
50.
Накрая, съгласно установената съдебна практика обезщетение, което е отпуснато на получателите без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на законово определено положение и което е свързано с някой от рисковете, изрично изброени в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004, може да се счита за социалноосигурително обезщетение (
44
).
51.
На второ място, следва да се отбележи, че два допълнителни критерия, установени в Регламент № 883/2004, позволяват да се разграничат посочените в член 70 от този регламент обезщетения от обезщетенията, спадащи към клоновете на социалната сигурност, а именно:
–
обезщетения, чието „финансиране[…] произтича изключително от задължително данъчно облагане, което има за цел да покрие основни обществени разходи и условията за предоставяне и за изчисляване на обезщетенията не зависят от вноски по отношение на бенефициента“ (
45
), и
–
обезщетения, които са изброени в приложение X (
46
).
52.
На трето място, трябва да се подчертае обстоятелството, че към тези обезщетения се прилага специфичен правен режим. По-конкретно по силата на член 70, параграф 4 от Регламент № 883/2004 последните се предоставят изключително в държавата членка, в която пребивава заинтересованото лице, в съответствие с нейното законодателство. Те се предоставят от и за сметка на институцията по място на пребиваване.
53.
При тези обстоятелства отбелязвам, първо, че изразът „клоновете на социалната сигурност, определени в Регламент […] № 883/2004“ (
47
), използван в член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, е достатъчно точен, за да се направи извод, че той се отнася до клоновете на социалната сигурност, изчерпателно изброени в член 3, параграф 1 от този регламент (
48
).
54.
Трябва обаче да бъдат приведени други съображения в подкрепа на този анализ, след като от постоянната практика на Съда е видно, че при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част (
49
).
55.
Така, второ, като полезно контекстуално уточнение отбелязвам, че обосновката за препращането към изброените в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004 клонове на социалната сигурност се съдържа в персоналния обхват на правото на равно третиране, посочено в член 12, параграф 1 от Директива 2011/98 (
50
). Това право се отнася само до работниците, които поради своя статут получават възнаграждение, което е обвързано със задължението за принос към социалното осигуряване за рисковете, свързани с трудовата заетост (
51
). Всъщност съгласно Регламенти № 883/2004 и (ЕО) № 987/2009 (
52
) заетите или самостоятелно заетите лица и членовете на техните семейства по принцип са обхванати от системата за социална сигурност в държавата членка, в която упражняват дейност като заети или самостоятелно заети лица, при това при същите условия като гражданите на тази държава членка. Следователно изведеният от връзката с приемащата държава членка критерий не е релевантен (
53
).
56.
Така законодателят на Съюза изрично е избрал да не разширява обхвата на предвиденото в член 12, параграф 1 от Директива 2011/98 право на равно третиране до обезщетенията, които не могат да се квалифицират като „социалноосигурителни обезщетения“ по смисъла на член 3 от Регламент № 883/2004, следователно и посочените в член 70 от този регламент, поради своите характеристики, които са свързани основно с индивидуалната и дискреционна преценка на нуждите на получателите, които не са изключително работници (
54
).
57.
От друга страна, равните права по отношение на социалното подпомагане са установени за гражданите на трети държави, които са дългосрочно пребиваващи (
55
), поради техния „по-привилегирован статут“, съгласно текста на съображение 8 от Директива 2011/98, предоставен поради равнището им на интеграция (
56
).
58.
Тази разлика в равните права по отношение на социалното подпомагане, обоснована от срока на пребиваване като критерий за интеграция на съответните лица, без ограничения по отношение на естеството на средствата, достатъчни за собствената им издръжка и тази на членовете на техните семейства, освен липсата на възможност за ползване на системата за социално подпомагане на съответната държава членка (
57
), е сравнима с предвидената за „мобилните“ граждани на Съюза (
58
).
59.
Всъщност такъв е случаят за гражданите на Съюза, които са придобили право на постоянно пребиваване, след като са пребивавали законно на територията на приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години (
59
). За периода преди това, съгласно същата логика на интеграция, законодателят на Съюза е избрал, също по отношение на правото на социално подпомагане, да предвиди в член 24, параграф 2 от Директива 2004/38, с оглед на кратките периоди на пребиваване на неактивните граждани, изключение от припомнения в параграф 1 от този член принцип за недопускане на дискриминация за гражданите на Съюза, чието пребиваване отговаря на установените в тази директива условия (
60
). Освен това в рамките на период от три месеца до пет години гражданите на Съюза, които отговарят на условията за предоставяне на право на пребиваване въз основа на размера на техните средства, фактически нямат достъп до социално подпомагане в приемащата държава членка (
61
).
60.
Въпреки това остава една съществена разлика. Гражданите на трети държави, за които се прилага Директива 2011/98, не се ползват с равни права по отношение на социалното подпомагане, докато гражданите на Съюза, които са и заети или самостоятелно заети лица, или които запазват този статус (
62
), и членовете на техните семейства имат право на същото социално подпомагане като гражданите на съответната държава членка от началото на престоя си (
63
).
61.
Ето защо, трето, следва да се припомни целта на законодателя на Съюза, изразена в съображение 19 от Директива 2011/98, в светлината на което трябва да се тълкува член 12, параграф 1, буква д) от нея (
64
).
62.
Приемам, че това съображение определя последователно установената степен на равно третиране.
63.
Всъщност въз основа на констатацията, че при отсъствието на хоризонтално законодателство на Съюза правата, предоставени на гражданите на трети държави в държавите членки, са били различни, е взето решение по-специално да се уточни в кои области се гарантира равно третиране между гражданите на държава членка и гражданите на трети държави, които все още нямат статут на дългосрочно пребиваващи.
64.
Целта, определена в посоченото съображение, е именно да се „създадат минимални условия на равнопоставеност в рамките на Съюза и да [се признае] принос[ът] към икономиката на Съюза чрез работа и плащане на данъци на законно работещите в държави членки граждани на трети държави, както и [да се предвиди] предпазна мярка за намаляване на нелоялната конкуренция между гражданите на дадена държава членка и гражданите на трети държави, произтичаща от евентуалното експлоатиране на последните“ (
65
).
65.
Следователно, предвид така изразеното намерение на законодателя на Съюза, е логично, от една страна, за пребивавания с определена продължителност, той да регламентира стриктно минимален общ набор от права в рамките на своята компетентност в областта на социалната сигурност, припомнена в съображение 26 от Директива 2011/98 (
66
), и от друга страна, да запази равните права за обезщетенията, уредени от законодателството на държавата членка, в която гражданинът на трета държава е получил разрешение за работа (
67
) или е регистриран като безработен след минимален период на заетост (
68
).
66.
Така от съображение 19 от Директива 2011/98 става ясно, че тази директива има за цел да се постигне минимална хармонизация, а не стриктно съответствие между положението на гражданите на трети държави и това на гражданите на държавата членка, в която живеят.
67.
Тази цел е изразена отново с почти същата формулировка (
69
) в Директива 2024/1233 (
70
).
68.
Така се потвърждава, че консенсусът на държавите членки относно принципа на равни права, както в член 12 от Директива 2011/98, така и в член 11 от Директива 2003/109, се основава на ограничаването на областите, в които се гарантира този принцип, и на възможността за отклоняване от него при определени условия (
71
).
69.
Всички тези контекстуални и телеологични уточнения потвърждават тълкуването от Съда, наложено от препращането в член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98 към „клоновете на социалната сигурност, определени от Регламент […] № 883/2004“ (
72
). Следователно равното третиране на лицата, попадащи в обхвата на тази директива, не се прилага за специалните парични обезщетения без плащане на вноски, определени в член 70 от този регламент.
70.
В настоящия случай, макар V. M. да не оспорва факта, че разглежданата помощ е „смесено“ обезщетение (
73
), посочено в буква ж) от раздел Италия от приложение X към Регламент № 883/2004, тя твърди, че „помощ за покриване на разходите за издръжка, отпускана на възрастни хора, определено не е чужда на „риска старост“ и следователно със сигурност съответства на един от клоновете, посочени в [член 3, параграф 1 от този регламент]“. Ето защо било обосновано разглежданата помощ да е обхваната от член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98.
71.
Считам, че подобен подход означава да се постави под въпрос разграничението между обезщетенията, посочени в член 3, параграфи 1 и 3 от Регламент № 883/2004 (
74
).
72.
Припомням, че Съдът е постановил, че отпускането на обезщетенията за старост, посочени в член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 883/2004, не трябва да зависи от индивидуалната преценка на личните нужди на молителя, която е квалифициращият критерий за социалното подпомагане, и че тези обезщетения се характеризират най-вече с това, че имат за цел да осигурят средства за живот на лицата, които напускат работа при навършване на определена възраст и вече нямат задължение да бъдат на разположение на администрацията по заетостта (
75
). Следователно само фактът, че дадени обезщетения се изплащат, за да допълват средствата за живот на лица, навършили определена възраст, не е достатъчен, за да бъдат квалифицирани като обезщетения за старост (
76
).
73.
Следователно съгласно практиката на Съда е достатъчно да се установи, че не се оспорва специалният и независещ от вноски характер на разглежданата помощ, включена в приложение X към Регламент № 883/2004 (
77
). Освен това запитващата юрисдикция подчертава, че разглежданата помощ е подпомагане, тъй като има за цел изключително да се облекчи затрудненото положение, произтичащо от състоянието на нужда, в което се намират лицата, които не разполагат с подходящи икономически ресурси и които поради старост са с намалена работоспособност (
78
).
74.
От това съответно следва да се заключи, че разглежданата социална помощ не попада в приложното поле на член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98, въпреки че задоволява насъщните нужди по смисъла на съдебната практика на Съда, свързана с тълкуването на член 11, параграф 4 от Директива 2003/109, отнасящ се до принципа на равно третиране, приложим към дългосрочно пребиваващите граждани на трети държави.
75.
Тези „насъщни нужди“ са определени от Съда като нужди от храна, жилище и здравни грижи. Съдът е постановил, че те попадат в обхвата на понятието „основни придобивки“, които съгласно член 11, параграф 4 от Директива 2003/109 държавите членки не могат да не отпускат в областта на социалното подпомагане (
79
).
76.
Конкретно за гражданите на трети държави, които притежават единно разрешение, е основателно да се приеме, че условията за издаване и подновяване на това разрешение, свързани с трудовата заетост и с изпълнението на изискването за достатъчно средства, правят малко вероятна нуждата да кандидатстват за такива основни придобивки. Положението на тези лица обаче може да се промени преди подновяването на разрешението, която хипотеза Комисията правилно е изтъкнала в съдебното заседание. Съгласно анализа на запитващата юрисдикция обаче разглежданата помощ има за цел да осигури достойно съществуване на лицата, които не разполагат с достатъчно средства.
77.
В този контекст ми се струва уместно да се отбележи, от една страна, че Corte costituzionale (Конституционен съд) твърди, че са изплатени обезщетения, за да се задоволи „основна потребност на лицето, която не търпи никакво разграничение, свързано с териториалното обвързване“ (
80
). В съдебното заседание италианското правителство обяснява, че тези обезщетения от различно естество са предназначени да подпомогнат лица, чието здраве или безопасност са изложени на риск. То възпроизвежда обяснението на запитващата юрисдикция, че „[в] този случай обезщетението е не толкова съставна част на социалното подпомагане (което член 38, първа алинея от Конституцията запазва за „гражданите“), колкото инструмент, необходим за гарантиране на основно право на индивида (член 2 от Конституцията) (
81
).
78.
От друга страна, според мен изглежда, че трябва да бъдат взети предвид и други индивидуални положения, които не са толкова сериозни, но могат да засегнат достойнството на гражданин на трета държава, притежаващ единно разрешение. Всъщност, щом като такъв гражданин пребивава законно на територията на държава членка, компетентните национални органи в областта на социалното подпомагане са длъжни да проверят дали отказът да му се предоставят такива обезщетения поради притежаваното от него разрешение за пребиваване не излага съответния гражданин, който не разполага с никакви средства за покриване на издръжката си, на конкретна и непосредствена опасност от нарушаване на основните му права, по-специално на правото, закрепено в член 1 от Хартата (
82
).
79.
Ето защо споделям становището, изразено от Комисията в съдебното заседание. Всъщност според мен някои индивидуални положения обосновават допускането на „предпазна мрежа“ (
83
).
80.
Накратко, считам, че липсата на равно третиране в областта на социалното подпомагане на посочените в член 3, параграф 1, букви б) и в) от Директива 2011/98 работници от трети държави спрямо гражданите на държавата членка, в която пребивават, произтича от тълкуването на понятието „клонове на социалната сигурност“, към които препраща член 12, параграф 1, буква д) от тази директива. Това тълкуване обаче не изключва възможността в особено критични ситуации с оглед на спазването на основните права компетентните органи на приемащата държава членка да извършат цялостна оценка, без да чакат да им се наложи да поемат отговорност за животозастрашаващ риск.
V. Заключение
81.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно единна процедура за кандидатстване на граждани на трети държави за единно разрешение за пребиваване и работа на територията на държава членка и относно общ набор от права за работници от трети държави, законно пребиваващи в държава членка,
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която изключва гражданите на трети държави по смисъла на член 3, параграф 1, букви б) и в) от тази директива от кръга на лицата с право на помощ, предоставяна в съответствие с тази правна уредба на лицата на възраст над 65 години (от 1 януари 2019 г. — над 67 години), които се намират в несигурно икономическо положение и чиято работоспособност е намалена поради възрастта им.
Компетентните в областта на социалното подпомагане национални органи обаче са длъжни да проверят дали отказът да се отпуснат такива обезщетения не излага тези граждани, които може да не разполагат с никакви средства да задоволят насъщните си нужди, на конкретна и непосредствена опасност от нарушаване на основните им права, по-специално на правото, закрепено в член 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 343, 2011 г., стр. 1.
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в ОВ L 33, 2008 г., стр. 12), изменен с Регламент (ЕО) № 988/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г. (ОВ L 284, 2009 г., стр. 43), наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“.
(
4
)	GURI, бр. 190 от 16 август 1995 г., стр. 3 — редовна притурка на GURI, бр. 101, наричан по-нататък „Закон № 335/95“.
(
5
)	Що се отнася до Италия, тази помощ се съдържа в приложение X към Регламент № 883/2004.
(
6
)	GURI, бр. 302 от 29 декември 2000 г., стр. 5 — редовна притурка на GURI, бр. 219, наричан по-нататък „Закон № 388/2000“.
(
7
)	От 2007 г. картата за пребиваване, издавана въз основа на италианското законодателство, е заменена с „разрешение за пребиваване в Съюза като дългосрочно пребиваващи“, както е посочено в преюдициалното запитване. В настоящото заключение ще използвам възприетото от законодателя на Съюза наименование, а именно „разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕС“.
(
8
)	GURI, бр. 147 от 25 юни 2008 г., стр. 5 — редовна притурка на GURI, бр. 152.
(
9
)	GURI, бр. 195 от 21 август 2008 г., стр. 3 — редовна притурка на GURI, бр. 196.
(
10
)	В съдебното заседание е потвърдено, че V.M. е получила разрешение за пребиваване в рамките на събиране на семейството като майка на кандидата.
(
11
)	Наричана по-нататък „Хартата“.
(
12
)	Този съд се позовава по-специално на решение от 2 септември 2021 г., INPS (Помощ за раждане и помощ за майчинство за притежателите на единно разрешение) (C‑350/20, наричано по-нататък „решение INPS, C‑350/20“, EU:C:2021:659).
(
13
)	Той се позовава по-специално на решение INPS, C‑350/20. Вж. в това отношение по-специално точка 23 от това решение.
(
14
)	Той има предвид решение № 137/2021 от 25 май 2021 г.
(
15
)	Corte costituzionale (Конституционен съд) се позовава по-специално на решения от 11 ноември 2014 г., Dano (C‑333/13, наричано по-нататък „решение Dano, EU:C:2014:2358, т. 83), от 15 септември 2015 г., Alimanovic (C‑67/14, наричано по-нататък решение Alimanovic, EU:C:2015:597), и от 25 февруари 2016 г., García-Nieto и др. (C‑299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale (Конституционен съд) се позовава на решение от 12 октомври 1978 г., Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Вж. решение INPS, C‑350/20 (т. 44—46).
(
18
)	Вж. решение INPS, C‑350/20 (т. 48 и 49).
(
19
)	Вж. определението в член 3, параграф 1, буква в) от Директива 2011/98.
(
20
)	Регламент на Съвета от 13 юни 2002 година относно единния формат на разрешенията за пребиваване за гражданите на трети страни (ОВ L 157, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 242). Вж. определението в член 3, параграф 1, буква б) от Директива 2011/98 и съображение 20 от нея.
(
21
)	Вж. решение INPS, C‑350/20 (т. 47).
(
22
)	Вж. решение INPS, C‑350/20 (т. 50).
(
23
)	По отношение на условието за пребиваване в продължение на най-малко десет години (вж. т. 11 от настоящото заключение), предвидено от италианската правна уредба, са направени забележки в съдебното заседание. Уточнявам, че въпросът на запитващата юрисдикция не се отнася до това условие. Освен това, що се отнася до подобно условие, наложено на дългосрочно пребиваващите граждани на трети държави, за достъп до определена мярка за социално осигуряване, социално подпомагане или социална закрила, вж. решение от 29 юли 2024 г., CU и ND (Социално подпомагане — Непряка дискриминация) (C‑112/22 и C‑223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	За определението на израза „работник от трета държава“ вж. също член 2, буква б) от Директива 2011/98.
(
25
)	Този израз се съдържа със същия текст в член 12, параграф 1, буква д) от Директива(ЕС) 2024/1233 на Европейския парламент и на Съвета от 24 април 2024 година относно единна процедура за кандидатстване на граждани на трети държави за единно разрешение за пребиваване и работа на територията на държава членка и относно общ набор от права за работници от трети държави, законно пребиваващи в държава членка (ОВ L, 2024/1233). Тя отменя Директива 2011/98 и ще се прилага, считано от 22 май 2026 г. Вж. член 19 и член 20, втора алинея от Директива 2024/1233.
(
26
)	Вж. член 16, параграф 1, буква д) от Директива (ЕС) 2021/1883 на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2021 година относно условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави за целите на висококвалифицирана трудова заетост и за отмяна на Директива 2009/50/ЕО на Съвета (ОВ L 382, 2021 г., стр. 1), известна като „Директивата за синята карта“; член 18, параграф 2, буква в) от Директива 2014/66/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави в рамките на временен вътрешнокорпоративен трансфер (ОВ L 157, 2014 г., стр. 1), и член 23, параграф 1, буква г) от Директива 2014/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно условията за влизане и престой на граждани на трети държави с цел заетост като сезонни работници (ОВ L 94, 2014 г., стр. 375). В член 22, параграф 2, буква б) от Директива (ЕС) 2016/801 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави с цел провеждане на научно изследване, следване, стаж, доброволческа дейност, програми за ученически обмен или образователни проекти и работа по програми „au pair“ (ОВ L 132, 2016 г., стр. 21) се посочва член 12, параграф 1, буква д) от Директива 2011/98.
(
27
)	Директива на Съвета от 25 ноември 2003 година относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (ОВ L 16, 2004 г., стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 225). Вж. член 11, параграф 1, буква г) от тази директива.
(
28
)	Вж. член 12, параграф 1, буква г) от Предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани на трети страни (COM(2022) 650 final), представено на 27 април 2022 г., както и коментара на Melin, P. Social security rights of third-country nationals coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment. — Research Handbook on European Social Security Law, Northampton: Edward Elgar Publishing, 2023, 353—378, по-специално стр. 363. Това предложение остава непроменено в документа от 28 ноември 2023 г. на генералния секретариат на Съвета до делегациите относно Предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани на трети страни — Мандат за водене на преговори с Европейския парламент (документ 16000/23). Относно разпоредбите, уреждащи равното третиране на гражданите на трети държави в зависимост от различни статути в областта на социалната сигурност, социалното подпомагане, както и достъпа до стоки и услуги и доставката на стоки и услуги за обществено ползване, вж. решение от 28 октомври 2021 г., ASGI и др. (C‑462/20, наричано по-нататък решение ASGI, EU:C:2021:894).
(
29
)	Вж. в този смисъл член 12, параграф 2, буква б), първа алинея от Директива 2011/98 относно ограниченията на равното третиране, който предвижда определени гаранции за работниците от трети държави, които са били трудово заети за минимален срок от шест месеца и са регистрирани като безработни. Вж. в това отношение решение от 25 ноември 2020 г., Istituto nazionale della previdenza sociale (Семейни обезщетения за притежателите на единно разрешение) (C‑302/19, наричано по-нататък решение INPS, C‑302/19, EU:C:2020:957, т. 25).
(
30
)	ОВ L 251, 2003 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 164.
(
31
)	Вж. решение INPS, C‑302/19 (т. 30). Вж. също решение от 19 декември 2024 г., Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, т. 38).
(
32
)	Вж. точка 9 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. също точка 27 от настоящото заключение.
(
34
)	Вж. решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравно обслужване) (C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 32 и 33). За разграничението, направено в определението на правата в областта на социалното осигуряване, от една страна, и социалното и медицинското подпомагане, от друга страна, вж. също членове 12 и 13 от Европейската социална харта, подписана в Торино на 18 октомври 1961 г.
(
35
)	Вж. съображения 1 и 3 от Регламент № 883/2004.
(
36
)	Вж. съображения 4 и 45 от Регламент № 883/2004. Вж. също по-специално решение от 2 април 2020 г., Caisse pour l’avenir des enfants (Дете на съпруг на пограничен работник)(C‑802/18, EU:C:2020:269, т. 68).
(
37
)	Вж. член 70, параграф 1 от Регламент № 883/2004. Курсивът е мой.
(
38
)	Вж. член 70, параграф 2, буква а), подточка i) от Регламент № 883/2004. Курсивът е мой. За втория случай вж. член 70, параграф 2, буква а), подточка ii) от този регламент.
(
39
)	Курсивът е мой.
(
40
)	Сравни с член 13, параграф 1 от Европейската социална харта. Вж. коментара на Eleveld, A. et G. Katrougalos. The right to social security and social assistance in the “case law” and conclusions of the Social Rights Committee. — Research Handbook on European Social Security Law, op. cit., 64—83, по-специално стр. 70.
(
41
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
(
42
)	Вж. решение Dano (т. 63) и позоваването по аналогия на това решение в решение ASGI (т. 34).
(
43
)	Вж. решение Alimanovic (т. 43, 45 и 46 и цитираната съдебна практика). Обратно, що се отнася до финансовите обезщетения, които следва да улеснят достъпа до пазара на труда на държава членка, независимо от квалификацията им в националното законодателство, вж. решение от 4 юни 2009 г., Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 45). Относно липсата на последици от това дали едно обезщетение е квалифицирано от националното законодателство като социалноосигурително обезщетение вж. също решение INPS, C‑350/20 (т. 52 и цитираната съдебна практика).
(
44
)	Вж. решение ASGI (т. 25 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Вж. член 70, параграф 2, буква б), първо изречение от Регламент № 883/2004.
(
46
)	Вж. член 70, параграф 2, буква в) от Регламент № 883/2004.
(
47
)	Курсивът е мой.
(
48
)	Схващанията в доктрината, до които имах достъп, са единни в този смисъл. Вж. по-специално Thym, D. European Migration Law. Oxford: Oxford University Press, 2023, и по-специално глава15, озаглавена „Integration and Settlement“, 469—504, по-специално т. 15.3.3.1 (стр. 482).
(
49
)	Вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), от 16 юли 2020 г., AFMB и др. (C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 50), и от 8 май 2025 г., Pielatak (C‑410/23, EU:C:2025:325, т. 54).
(
50
)	Вж. точка 28 от настоящото заключение.
(
51
)	Относно условието за обществен принос към семейните обезщетения вж. решение ASGI (т. 28). Вж. също относно тази връзка с приноса към финансирането на схемите за социална сигурност Beduschi, A. An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third-Country Workers in the EU after the Single Permit Directive. — European Journal of Migration and Law, vol. 17, No 2—3, The Hague: Wolters Kluwer, 2015, 210—238, по-специално стр. 223. Вж. освен това член 26 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9).
(
52
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 284, 2009 г., стр. 1).
(
53
)	Вж. решение INPS, C‑302/19 (т. 43).
(
54
)	Вж. точки 48—50 от настоящото заключение.
(
55
)	Вж. член 11, параграф 1, буква г) от Директива 2003/109, който се отнася до „социалното осигуряване, социалното подпомагане и социалната закрила, така както са дефинирани в националното законодателство“. Вж. за сравнение член 29 от Директива 2011/95. Вж. в това отношение решение ASGI (т. 33 и 34).
(
56
)	Вж. решение от 29 юли 2024 г., CU и ND (Социално подпомагане — Пряка дискриминация) (C‑112/22 и C‑223/22, EU:C:2024:636, т. 45 и 46). Вж. обаче, относно факта, че гарантираните с Директива 2003/109 права невинаги са толкова благоприятни, колкото гарантираните с Директива 2011/98, ако съответната държава членка ограничи равното третиране в социалната област в съответствие с член 11, параграф 4 от Директива 2003/109, Verschueren, H. Employment and Social Security Rights of Third-Country Labour Migrants under EU Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection. — European Journal of Migration and Law, op. cit., Vol. 18, No 4, 2016, 373—408, по-специално стр. 387 и 388. Вж. също относно сравнението с „мобилните“ граждани на Съюза, Weingerl, P. et M. Tratnik. Climbing the Wall around EU Citizenship: Has the Time Come to Align Third-Country Nationals with Intra-EU Migrants? — European Journal of International Law, European University Institute, Florence, vol. 33, No 1, 2022, 15—38.
(
57
)	Вж. член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2003/109, както и Thym, D. Article 5 — Conditions for acquiring long-term resident status. — In: Hailbronner, K., et D. Thym. EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2. еd., Munich: Beck, 2016, 453—460, по-специално точка 7 (стр. 456).
(
58
)	Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 в приложното поле на тази директива попадат и се ползват от предоставените от нея права гражданите на Съюза, които се движат или пребивават в държава членка, различна от тази, на която са граждани, както и членовете на техните семейства, така както са определени в член 2, точка 2 от посочената директива, които ги придружават или се присъединяват към тях.
(
59
)	Вж. член 16, параграф 1 от Директива 2004/38 и решение Dano (т. 72).
(
60
)	Това е периодът на първите три месеца на пребиваване (член 6 от тази директива) или по-дългият период на търсене на работа (член 14, параграф 4, буква б) от посочената директива). Вж. решения Dano (т. 64 и 65) и от 25 февруари 2016 г., García-Nieto и др. (C‑299/14, EU:C:2016:114, т. 44). Вж. също относно правото на равно третиране решение от 15 юли 2021 г., The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, наричано по-нататък решение CG, EU:C:2021:602, т. 75 и цитираната съдебна практика).
(
61
)	За припомняне на условията за това право на пребиваване вж. решение CG (т. 76 и цитираната съдебна практика). Вж. също Известие на Комисията, озаглавено „Насоки относно правото на свободно движение на гражданите на ЕС и техните семейства“ (ОВ C/2023/1392), точки 11.1.2 и 11.1.3 (стр. 50). Вж. освен това Martin, D. Article 24 — Égalité de traitement. — Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille, Bruxelles: Bruylant, 2020, 373—396, по-специално стр. 383, точка 24.
(
62
)	Вж. решение Alimanovic (т. 53 и 54).
(
63
)	Вж. член 24 от Директива 2004/38 и решение от 25 февруари 2016 г., García-Nieto и др. (C‑299/14, EU:C:2016:114, т. 44). Освен това следва да се припомни, че в случай на евентуално различно третиране между гражданите на държавите членки и гражданите на трети държави, член 18 ДФЕС не намира приложение. Вж. решение от 4 юни 2009 г., Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 52), Становище 1/17 (Споразумение ВИТС ЕС—Канада) от 30 април 2019 г. (EU:C:2019:341, т. 169), и решение от 2 септември 2021 г., État belge (Право на пребиваване в случай на домашно насилие) (C‑930/19, EU:C:2021:657, т. 51).
(
64
)	Относно историята на член 12 от Директива 2011/98 вж. по-специално Iglesias Sánchez, S. Article 12 — Right to equal treatment. — In: Hailbronner, K. et D. Thym. EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, op. cit., точки 7—9 (стр. 919) и точки 29 и 30 (стр. 922 и 923).
(
65
)	Курсивът е мой. Вж. по-специално решение INPS, C‑302/19 (т. 34). Що се отнася до политическия компромис, вж. по-специално Beduschi, A. op. cit., и по-конкретно точка 2.2 (стр. 218 и 219). Вж. също относно развитието след заключенията на Европейския съвет от Тампере от 15 и 16 октомври 1999 г.Tsourdi, E. et P. De Bruycker, Research Handbook on EU Migration and Asylum Law. Northampton: Edward Elgar Publishing, 2022, по-специално глава 1, озаглавена „The evolving EU asylum and migration law“, 1—55, по-специално точка 2.1.6.1, втори параграф (стр. 20 и 21).
(
66
)	Вж. също решение от 19 декември 2024 г., Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, т. 30 и цитираната съдебна практика).
(
67
)	Вж. за сравнение решение от 16 юни 2022 г., Комисия/Австрия (Индексиране на семейните обезщетения) (C‑328/20, EU:C:2022:468, т. 108).
(
68
)	Относно констатацията, че никоя от останалите директиви, отнасящи се до законната миграция, не обхващат „социалното подпомагане“ под формата на подпомагане на минималните доходи, предназначено за покриване на основните разходи за живот, вж. Thym, D. European Migration Law, op. cit., по-специално стр. 483.
(
69
)	Вж. съображение 2 от Директиви 2011/98 и 2024/1233. Що се отнася до равните права, към които е насочена Директива 2024/1233, текстът на съображения 28, 30, 31 и 34 от тази директива е почти идентичен с този съответно на съображения 19, 20, 21 и 24 от Директива 2011/98. В курсив са отбелязани съображенията, отнасящи се до социалната сигурност.
(
70
)	Вж. бележка под линия 25 от настоящото заключение.
(
71
)	Вж. член 12, параграф 2 от Директива 2011/98 и член 11, параграфи 2, 3 и 4 от Директива 2003/109. Вж. също решение INPS C‑302/19 (т. 38 и 39). Вж. също относно възможността за приемане на по-благоприятни разпоредби член 13, параграф 2 от Директива 2011/98 и член 11, параграф 5 от Директива 2003/109.
(
72
)	Що се отнася до рамката, в която Съдът може да упражнява съдебен контрол, вж. по-специално решение Alimanovic (т. 60 и 61). Вж. също Muir, E. EU Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the EU. Oxford: Oxford University Press, 2018, по-специално глава 3, озаглавена „EU Equality Law at a Constitutional Crossroads“, 58—109, по-специално стр. 103.
(
73
)	Вж. точка 19 от настоящото заключение.
(
74
)	Вж. точки 46 и 47 от настоящото заключение.
(
75
)	Вж. по-специално решение от 16 септември 2015 г., Комисия/Словакия (C‑361/13, EU:C:2015:601, т. 47, 52 и 55 и цитираната съдебна практика).
(
76
)	Вж. решение от 16 септември 2015 г., Комисия/Словакия (C‑361/13, EU:C:2015:601, т. 60).
(
77
)	Вж. в този смисъл решение от 8 март 2001 г., Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139, т. 17).
(
78
)	Вж. точка 17 от настоящото заключение.
(
79
)	Вж. решение от 24 април 2012 г., Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, т. 91).
(
80
)	Вж. точка 18 от настоящото заключение.
(
81
)	Позовавам се на преюдициалното запитване (стр. 11 и 12).
(
82
)	Сравни с решение CG (т. 92). Това решение се отнася до положение, при което „мобилен“ гражданин на Съюза не може да се позовава на принципа на недопускане на дискриминация по член 24, параграф 1 от Директива 2004/38 (вж. т. 80 от посоченото решение).
(
83
)	Относно този израз вж. следния коментар на решение CG: De Becker, E. Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice. — Research Handbook on European Social Security Law, op. cit., 2—29, по-специално стр. 7, както и стр. 16 и сл., особено стр. 17. Според този автор направеното от Съда в това решение е да посочи ясно на държавите членки необходимостта от предоставяне на защита, дори когато разпоредбите на Договорите или вторичното законодателство на Съюза не уточняват как следва да се предостави тази защита. Вж. също така забележките относно прилагането на някои права по Хартата в положение, при което гражданинът на Съюза има право на пребиваване съгласно националното законодателство при по-благоприятни условия от предвидените в Директива 2004/38: Lenaerts, K. The broadening of EU competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality? — ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trier, 2023, No 4, 589—598, по-специално бележка под линия 40 (стр. 596).