62013CJ0655_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑655/13
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Centrale Raad van Beroep (Нидерландия) с акт от 9 декември 2013 г., постъпил в Съда на 12 декември 2013 г., в рамките на производство по дело
H. J. Mertens
срещу
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: M A. Ó Caoimh, председател на състава (докладчик), C. Toader и C. G. Fernlund, съдии,
генерален адвокат: N. Jääskinen,
секретар: M. Ferreira, главен администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 ноември 2014 г.,
като има предвид становищата, представени:
– за Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, от M. Mollee, в качеството на представител,
– за нидерландското правителство, от B. Koopman, M. Bulterman, H. Stergiou и M. Noort, в качеството на представители,
– за чешкото правителство, от M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
– за германското правителство, от T. Henze, A. Lippstreu и A. Wiedmann, в качеството на представители,
– за Европейската комисия, от D. Martin и M. van Beek, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 71 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (ОВ L 28, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в ОВ L 32, 2008 г., стр. 31), изменен с Регламент (ЕО) № 1606/98 на Съвета от 29 юни 1998 г. (ОВ L 209, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 76, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
2. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Mertens и Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Управителен съвет на Института за социално осигуряване на работниците и служителите, наричан по-нататък „Uwv“) по повод на отказ на последния да предостави на заинтересованото лице обезщетение за безработица.
Правна уредба
3. Член 1 от Регламент № 1408/71 е озаглавен „Определения“ и предвижда:
„По смисъла на настоящия регламент:
[…]
o) компетентна институция означава:
i) институцията, при която съответното лице е осигурено в момента на подаване на заявлението за обезщетение; или
ii) институцията, от която съответното лице има право или би имало право да получи обезщетение, ако то или член, или членове на семейството му пребивават на територията на държавата членка, в която се намира институцията; или
iii) институцията, която е определена от компетентния орган на съответната държава членка; или
iv) при схема, свързана с отговорност на работодателя за обезщетенията, посочени в член 4, параграф 1, съответният работодател или осигурител, или при неизправност от тяхна страна, орган, определен от компетентния орган на съответната държава членка;
[…]
р) компетентна държава означава държавата членка, на чиято територия се намира компетентната институция;
[…]“.
4. Член 13 от Регламента гласи:
„1. Съгласно членове 14в и 14е, лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една-единствена държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с разпоредбите в настоящия дял.
2. Съобразно разпоредбите на членове от 14 до 17:
a) лице, което е заето на работа на територията на една държава членка, е подчинено на законодателството на тази държава, дори и ако пребивава на територията на друга държава членка, или ако седалището или мястото на стопанска дейност на предприятието или лицето, което го е наело на работа се намира на територията на друга държава членка;
[…]“.
5. Член 71, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Безработно лице, което преди това е било заето на работа и което по време на последната си заетост е пребивавало на територията на държава членка, различна от компетентната държава, получава обезщетения в съответствие със следните разпоредби:
a) i) 	Пограничен работник, който е частично или [през различни периоди] безработен в предприятието, в което е зает на работа, получава обезщетения в съответствие с разпоредбите на законодателството на компетентната държава като пребиваващ на територията на тази държава; тези обезщетения се предоставят от компетентната институция.
ii) Пограничен работник, който е [напълно] безработен, получава обезщетения в съответствие с разпоредбите на законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава като лице, което по време на последната си заетост е било подчинено на това законодателство; тези обезщетения се предоставят от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване.
[…]“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
6. От 1 януари 2003 г. до 28 февруари 2009 г., г‑жа Mertens е работила на пълно работно време в дружество Saueressig GmbH (наричано по-нататък „Saueressig“) във Фреден (Германия).
7. Считано от 1 март 2009 г., г‑жа Mertens работи на непълно работно време, а именно десет часа на седмица, в дружество ATG Service GmbH (наричано по-нататък „ATG“) в Ахаус (Германия).
8. През разглеждания период между 2003 г. и 2009 г., г‑жа Mertens пребивава в Енсхеде (Нидерландия).
9. Г‑жа Mertens подава пред Uwv молба за отпускане на обезщетение по нидерландския Закон за безработицата (Werkloosheidswet). Uwv отхвърля молбата, като приема, че г‑жа Mertens следва да се счита за пограничен работник съгласно Регламент № 1408/71 и доколкото е частично безработна, тя следва да подаде молба за обезщетение за безработица в държавата членка на заетост, тоест Германия. Сезираният като първа инстанция нидерландски съд също приема, че спрямо г‑жа Mertens се прилага германското законодателство.
10. С решение от 29 април 2009 г. Bundesagentur für Arbeit (германската Федерална служба по заетостта) отхвърля молбата на г‑жа Mertens за предоставяне на обезщетение за безработица в Германия. Въз основа на германския Кодекс за социално осигуряване (Sozialgesetzbuch) тази служба приема, че г‑жа Mertens е напълно безработен пограничен работник, тъй като трудовото правоотношение при непълно работно време е с друг работодател. Г‑жа Mertens обжалва това решение пред Sozialgericht Münster (Съд по трудови и социалноправни спорове, Мюнстер, Германия).
11. С решение от 18 октомври 2013 г., станало окончателно, Sozialgericht Münster отхвърля подадената от г‑жа Mertens жалба срещу решението на Bundesagentur für Arbeit.
12. Centrale Raad van Beroep (Апелативният съд по трудови и осигурителни спорове, Нидерландия), сезиран от г‑жа Mertens с жалба срещу решението, постановено от нидерландския първоинстанционен съд, приема, че за периода, когато г‑жа Mertens е работела в Saueressig, след това в ATG, спрямо нея се е прилагало германското законодателство. Този съд посочва, че член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 се отнася до пограничен работник, който е „частично или [през различни периоди] безработен в предприятието, в което е зает на работа“, и че член 71, параграф 1, буква a), подточка ii) от този регламент се отнася до „пограничен работник, който е [напълно] безработен“. Според този съд текстът на двете разпоредби не позволява да се установи държавата членка, която следва да отпусне обезщетения за безработица в хипотезата на частично безработен пограничен работник, който е нает непосредствено на работа от друг работодател в същата държава членка.
13. Според запитващата юрисдикция, що се отнася до пограничен работник, който вече няма никаква връзка с държавата членка, в която е бил нает на работа и е напълно безработен по смисъла на член 71, параграф 1, буква a), подточка ii) от Регламент № 1408/71, в решение De Laat (C‑444/98, EU:C:2001:165) Съдът е постановил, че държавата членка по мястото на пребиваване е компетентна в областта на обезщетенията за безработица. Centrale Raad van Beroep се позовава и на решение № 205 на Административната комисия за социална сигурност на работниците мигранти от 17 октомври 2005 г. относно обхвата на понятието „частична безработица“ по отношение на пограничните работници (ОВ L 130, 2006 г., стр. 37 и поправка в ОВ L 330, стр. 36, наричано по-нататък „Решение № 205“), в което Административната комисия приема, че частичната безработица зависи от това дали се запазва договорно отношение между работника и работодателя, или липсва такова.
14. Поради това според запитващата юрисдикция от решение De Laat (EU:C:2001:165) и посоченото решение изглежда е видно, че за да може г‑жа Mertens да се счита за частично безработен пограничен работник, би следвало да е налице трудово правоотношение със същия работодател, което да е непрекъснато или ново, дори и на намалено работно време, но след свързващото заинтересованото лице със Saueressig. Само когато работникът вече няма никаква връзка с компетентната държава членка, където е работил и е напълно безработен, той би следвало при търсенето на работа да се обърне за съдействие към институцията по мястото на неговото пребиваване. Посочената юрисдикция заключава, че държавата членка, която предлага най-добри възможности за заинтересованото лице да си намери допълнителна работа, следва да отпусне обезщетенията за безработица. В настоящия случай за нея изглежда очевидно, че Федерална република Германия следва да отпусне тези обезщетения.
15. Запитващата юрисдикция обаче има съмнения по този въпрос, по-специално с оглед на приетото от Bundesagentur für Arbeit становище в обратния смисъл. Ето защо тази юрисдикция не изключва възможността да се приеме, че г‑жа Me rtens е напълно безработна.
16. При тези условия Centrale Raad van Beroep решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че не допуска пограничният работник, който непосредствено след като е имал трудово правоотношение на пълно работно време с работодател в дадена държава членка е нает на работа на по-кратко работно време от друг работодател в същата държава членка, да се счита за частично безработен?“.
По преюдициалния въпрос
17. С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че пограничен работник, който веднага след прекратяването на трудово правоотношение на пълно работно време с работодател в държава членка, различна от тази на неговото пребиваване, е нает на непълно работно време при друг работодател в същата държава членка, има качеството на частично безработен пограничен работник по смисъла на тази разпоредба.
18. Член 71 от Регламент № 1408/71 съдържа специални разпоредби, приложими за безработните лица, които по време на последната си заетост са пребивавали в държава членка, различна от компетентната държава членка. Съдът вече е постановил, че разпоредбите на този член имат за цел да осигурят на работника мигрант ползване на обезщетения за безработица при най-благоприятни условия за търсене на нова работа (вж. решение Miethe, 1/85, EU:C:1986:243, т. 16 и цитираната съдебна практика).
19. Тези разпоредби се различават от залегналото в член 13, параграф 2 от същия регламент общо правило, че лицето, наето на работа на територията на една държава членка, е подчинено на законодателството на тази държава (вж. решение Jeltes и др., C‑443/11, EU:C:2013:224, т. 20).
20. Така съгласно член 71, параграф 1, буква а), подточка ii) от посочения регламент пограничният работник, който е напълно безработен, е подчинен на законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава. Съдът е приел, че тази разпоредба имплицитно предполага, че такъв работник се ползва в тази държава членка от най-благоприятните условия за търсене на работа (вж. в този смисъл решения Miethe, EU:C:1986:243, т. 17 и Jeltes и др., EU:C:2013:224, т. 21).
21. Следователно член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71, който предвижда, че пограничен работник, който е безработен частично или през различни периоди в предприятието, в което е зает на работа, се подчинява на законодателството на компетентната държава членка, следва да се разбира, че и имплицитно предполага, че в тази държава членка такъв работник се ползва от най-благоприятните условия за търсене на работа.
22. В това отношение критериите, по които се определя дали нает пограничен работник трябва да се счита за частично или напълно безработен по смисъла на член 71, параграф 1, буква a) от Регламент № 1408/71, следва да бъдат еднакви и установени в правото на Съюза. Така Съдът е приел, че тази преценка не може да се направи въз основа на предвидени в националното право критерии (вж. решение De Laat, EU:C:2001:165, т. 18).
23. Освен това Съдът е постановил и че преследваната с член 71 от Регламент № 1408/71 цел за закрила на работника не би била постигната, ако съответният работник, който продължава да бъде нает от същото предприятие, но на непълно работно време, в държава членка, различна от тази, на чиято територия пребивава, като продължава да търси работа на пълно работно време, трябва да се обърне към институцията на държавата членка по мястото на пребиваване, за да потърси съдействие при търсенето на работа в допълнение на вече извършваната. В това отношение е без значение обстоятелството, че заетостта на пълно работно време е станала заетост на непълно работно време чрез сключване на нов договор (вж. в този смисъл решение De Laat, EU:C:2001:165, т. 34).
24. Този извод произтича от обстоятелството, че институцията на държавата членка по мястото на пребиваване на съответния работник в сравнително по-малка степен от тази в компетентната държава членка ще може да му съдейства да си намери допълнителна работа, чиито условия биха били съвместими с тези на вече извършваната работа на непълно работно време, тоест най-вероятно допълнителна работа на територията на компетентната държава членка (вж. в този смисъл решение De Laat, EU:C:2001:165, т. 35).
25. Поради тази причина, само когато работникът вече няма никаква връзка с компетентната държава членка и е напълно безработен, той би следвало при търсенето на работа да се обърне за съдействие към институцията по мястото на пребиваването си (вж. в този смисъл решение De Laat, EU:C:2001:165, т. 36).
26. Следователно, обратно на поддържаното от германското правителство становище, хипотезата на пълна безработица задължително предполага, че съответният работник е престанал напълно да работи.
27. Така в главното производство е ирелевантно обстоятелството, че предприятието, което е наемало г‑жа Mertens по силата на трудов договор на пълно работно време, не е същото като това, което впоследствие я наема по силата на трудов договор на непълно работно време. Всъщност тълкуването на член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71, което поставя прилагането на тази разпоредба в зависимост от изискването предприятието, в което пограничният работник работи на непълно работно време, да е същото като това, в което работникът преди това е работил на пълно работно време, би ограничило приложното поле на посочената разпоредба така, че би засегнало полезното ѝ действие.
28. Освен това е ирелевантно обстоятелството, че разглежданият в главното производство трудов договор предвижда работно време от десет часа седмично, тъй като Съдът вече е приел, че нищо в текста на член 1, буква а) или на член 2, параграф 1 от Регламент № 1408/71 не позволява да се изключат от приложното поле на регламента определени категории лица поради времето, което отделят за упражняването на своята дейност (вж. по аналогия решение Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, т. 10).
29. Следователно това тълкуване на член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 е единственото, което може да гарантира, че пограничните работници ще се считат за частично безработни в държавата членка, където те се ползват от най-благоприятните условия за търсене на работа на пълно работно време.
30. Поради това член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 не би могъл да бъде тълкуван в смисъл, че изключва от приложното си поле пограничния работник, който е запазил трудово правоотношение в компетентната държава членка, дори и на непълно работно време.
31. Предвид всички изложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че пограничен работник, който веднага след прекратяването на трудово правоотношение на пълно работно време с работодател в дадена държава членка е нает на непълно работно време при друг работодател в същата държава членка има качеството на частично безработен пограничен работник по смисъла на тази разпоредба.
По съдебните разноски
32. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 71, параграф 1, буква a), подточка i) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент (ЕО) № 1606/98 на Съвета от 29 юни 1998 г., трябва да се тълкува в смисъл, че пограничен работник, който веднага след прекратяването на трудово правоотношение на пълно работно време с работодател в дадена държава членка е нает на непълно работно време при друг работодател в същата държава членка, има качеството на частично безработен пограничен работник по смисъла на тази разпоредба.