Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 12 martie 2026(1)
Cauza C‑681/24
Comisia Europeană
împotriva
Republicii Cehe
„ Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 258 TFUE – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperarea judiciară în materie penală – Directiva 2013/48/UE – Dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale – Articolul 3 alineatul (3) litera (b) – Dreptul ca un avocat să fie prezent la o interogare – Articolul 3 alineatul (6) – Derogare temporară – Reglementare națională care prevede interogarea persoanelor suspectate sau acuzate în absența avocatului în cazul în care avocatul nu se prezintă într‑un anumit termen – Transpunere incorectă ”
I.      Introducere
1.        În speță, Comisia Europeană a introdus, în temeiul articolului 258 TFUE, o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Republicii Cehe, pentru motivul că aceasta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii de a transpune în mod corect anumite dispoziții ale Directivei 2013/48/UE(2), care se referă la dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale.
2.        Prezenta cauză își are originea în esență într‑un dezacord fundamental între Comisie, pe de o parte, și Republica Cehă, împreună cu Ungaria, care a intervenit în prezenta procedură, pe de altă parte, în ceea ce privește interpretarea dreptului de a avea acces la un avocat și a derogărilor de la acest drept, astfel cum sunt prevăzute la articolul 3 alineatele (3) și (6) din Directiva 2013/48.
3.        Curtea este sesizată cu o chestiune similară
și în cauza C‑660/24, Comisia/Ungaria, concluziile noastre fiind prezentate în aceeași zi și în cauza menționată.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
4.        Articolul 3 din Directiva 2013/48, intitulat „Dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate au dreptul de a avea acces la un avocat, astfel încât să li se permită persoanelor vizate să își exercite dreptul la apărare în mod practic și eficient.
[…]
(3)      Dreptul de a avea acces la un avocat implică următoarele:
(a)       statele membre asigură faptul că persoanele suspectate sau acuzate au dreptul de a avea întrevederi și de a comunica în mod confidențial cu avocatul care le reprezintă, inclusiv înaintea interogării efectuate de poliție sau o altă autoritate de aplicare a legii sau judiciară;
(b)      statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate au dreptul ca avocatul lor să fie prezent și să participe efectiv atunci [când] sunt interogate. O astfel de participare este în conformitate cu procedurile din dreptul intern, cu condiția ca astfel de proceduri să nu aducă atingere exercitării efective și substanței dreptului vizat. Atunci când un avocat participă la o interogare, faptul că o astfel de participare a avut loc se consemnează utilizând procedura de înregistrare în conformitate cu dreptul statului membru respectiv;
[…]
(6)      În circumstanțe excepționale și numai în cursul urmăririi penale, statele membre pot deroga temporar de la aplicarea drepturilor prevăzute la alineatul (3) atunci când și în măsura în care acest lucru este justificat, ținându‑se seama de circumstanțele specifice ale cauzei, pe baza unuia sau mai multora dintre următoarele motive imperioase:
(a)      există o necesitate urgentă de a preveni consecințe negative grave pentru viața, libertatea sau integritatea fizică a unei persoane;
(b)      este absolut necesară acțiunea imediată a autorităților de anchetă pentru a preveni periclitarea considerabilă a procedurilor penale.”
B.      Dreptul ceh
5.        Articolul 76 din zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád) [Legea nr. 141/1961 privind procedura penală (Codul de procedură penală), cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Codul de procedură penală”)] prevede:
„[…]
(3)      Autoritatea polițienească care a efectuat arestarea interoghează persoana arestată și întocmește un proces‑verbal al interogatoriului în care indică locul, momentul
și circumstanțele arestării și consemnează datele personale ale persoanei arestate și motivele de fond ale arestării.
(4)      Autoritatea polițienească care a efectuat arestarea sau căreia i‑a fost predată persoana prinsă în flagrant delict în timp ce săvârșea o infracțiune prevăzută la alineatul (2) eliberează imediat persoana respectivă dacă suspiciunile sunt infirmate sau dacă motivele arestării încetează să mai existe din orice alt motiv. Dacă persoana arestată nu este eliberată, autoritatea polițienească va înainta procurorului procesul‑verbal al interogatoriului persoanei arestate, împreună cu o copie a ordonanței de începere a urmăririi penale și cu celelalte mijloace de probă, pentru ca procurorul să poată, dacă este cazul, să solicite luarea măsurii arestării preventive. Autoritatea polițienească trebuie să depună cererea fără întârziere, astfel încât persoana arestată în temeiul prezentei legi să poată fi adusă în fața instanței în termen de cel mult 48 de ore de la arestare. În caz contrar, persoana arestată trebuie eliberată.
[…]
(6)      Persoana suspectată arestată are dreptul să solicite prezența unui avocat în timpul interogării, în condițiile prevăzute la alineatul (3), cu excepția cazului în care avocatul nu poate fi contactat în termenul prevăzut la alineatul (4).”
III. Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
6.        La 23 septembrie 2021, Comisia a transmis Republicii Cehe, în conformitate cu articolul 258 TFUE, o scrisoare de punere în întârziere, apreciind că anumite dispoziții ale Directivei 2013/48, printre care articolul 3 alineatul (6) litera (b), au fost transpuse în mod incorect, și a invitat acest stat membru să își prezinte observațiile în termen de două luni.
7.        La 23 noiembrie 2021, Republica Cehă a răspuns la această scrisoare și a contestat argumentele Comisiei.
8.        La 28 septembrie 2023, Comisia a adresat Republicii Cehe un aviz motivat, susținând în special că articolul 3 alineatul (6) litera (b) din Directiva 2013/48 în continuare nu era transpus corect, și a invitat‑o să se conformeze respectivului aviz motivat în termen de două luni de la primirea acestuia.
9.        La 24 noiembrie 2023, Republica Cehă a răspuns la avizul motivat susținând că a transpus corect articolul
3 alineatul
(6) litera
(b) din Directiva 2013/48.
10.      În consecință, prin cererea depusă la 15 octombrie 2024, Comisia a introdus prezenta acțiune în fața Curții în temeiul articolului 258 TFUE. Aceasta solicită Curții:
–        constatarea faptului că, prin netranspunerea
corectă a dispozițiilor menționate, Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (6) coroborat cu alineatul (3) din Directiva 2013/48
și
–        obligarea Republicii Cehe la plata cheltuielilor de judecată.
11.      În memoriul în apărare depus la 31 decembrie 2024, Republica Cehă solicită Curții:
–        respingerea prezentei acțiuni ca nefondată și
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
12.      Comisia și Republica Cehă au depus de asemenea un memoriu în replică și un memoriu în duplică la 12 februarie 2025 și, respectiv, la 20 martie 2025.
13.      La 13 ianuarie 2025, președintele Curții a admis intervenția Ungariei în prezenta cauză în susținerea concluziilor Republicii Cehe.
14.      Având în vedere similitudinile dintre prezenta cauză și cauza C‑660/24, Comisia/Ungaria, Curtea a organizat, în temeiul articolului 77 din Regulamentul său de procedură, o ședință comună în aceste două cauze. Ședința respectivă a avut loc la 10 decembrie 2025, iar în cursul acesteia Comisia, Republica Cehă
și Ungaria au prezentat observații orale.
IV.    Analiză
15.      Analiza noastră este structurată în două părți principale. În primul rând, considerăm că este util să prezentăm câteva observații introductive cu privire la Directiva 2013/48 și la locul acesteia în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție (denumit în continuare „SLSJ”) (A). În al doilea rând, vom examina temeinicia motivului întemeiat pe încălcarea articolului
3 alineatul
(6) coroborat cu alineatul
(3) din Directiva 2013/48 (B).
16.      Pe baza acestei analize, am ajuns la concluzia că acest motiv este întemeiat.
A.      Observații introductive cu privire la Directiva 2013/48 și la SLSJ
17.      Mai întâi, astfel cum am arătat în concluziile noastre anterioare(3), Uniunea Europeană a adoptat o serie de directive pe baza competenței Uniunii în temeiul articolului 82 alineatul (2) litera (b) TFUE de a adopta norme minime privind drepturile persoanelor în cadrul procedurii penale. Printre aceste șase directive figurează și Directiva 2013/48(4).
18.      Aceste directive sunt uneori denumite directivele privind „foaia de parcurs”, întrucât Rezoluția Consiliului din 2009 privind o foaie de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale(5) este cea care a stat la baza adoptării acestora. Rezoluția a fost aprobată prin Programul de la Stockholm al Consiliului European privind SLSJ(6), care a afirmat că „[p]rotecția drepturilor persoanelor suspectate și acuzate în procedurile penale este o valoare fundamentală a Uniunii, care este esențială pentru menținerea încrederii reciproce între statele membre și pentru încrederea publică la nivelul Uniunii”(7).
19.      Astfel, după cum se reflectă în considerentele Directivei 2013/48(8), justificarea pentru stabilirea, prin aceste directive, a unor norme minime comune privind drepturile persoanelor fizice în cadrul procedurilor penale constă în consolidarea încrederii reciproce în sistemele naționale de justiție penală, ca „[temei al] recunoașterii reciproce, ea însăși ridicată la rangul de piatră de temelie a construcției spațiului de libertate, securitate și justiție”(9). Astfel de norme urmăresc de asemenea înlăturarea obstacolelor în calea liberei circulații a cetățenilor în Uniunea Europeană și consolidarea standardelor privind dreptul la un proces echitabil și dreptul la apărare garantate în special la articolul 47 și la articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), precum și prin dispozițiile comparabile ale articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”)(10).
20.      Directiva 2013/48 stabilește norme minime comune privind dreptul persoanelor suspectate și acuzate de a avea acces la un avocat în toate etapele procedurilor penale(11). Acest drept este fundamental în cadrul unui proces echitabil(12) și contribuie la asigurarea respectării celorlalte drepturi procedurale în cadrul procedurilor penale(13).
21.      Dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale este prevăzut la articolul
3 din Directiva 2013/48.
22.      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2013/48 stabilește „principiul fundamental” potrivit căruia persoanele suspectate sau acuzate au dreptul de a avea acces la un avocat, astfel încât să li se permită să își exercite dreptul la apărare în mod practic și eficient(14).
23.      Acest principiu este precizat la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2013/48 în ceea ce privește momentul de la care trebuie acordat acest drept, care include interogarea de către autorități(15).
24.      Acest principiu este precizat în continuare la articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2013/48, care delimitează conținutul dreptului de a avea acces la un avocat. În special, articolul 3 alineatul (3) litera (a) impune statelor membre să se asigure că persoanele suspectate și acuzate au dreptul de a avea întrevederi și de a comunica în mod confidențial cu avocatul lor, inclusiv înaintea interogării(16), în timp ce articolul 3 alineatul (3) litera (b) impune statelor membre să se asigure că aceste persoane au dreptul ca avocatul lor să fie prezent și să participe efectiv atunci când sunt interogate(17).
25.      Potrivit articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2013/48, statele membre pot deroga temporar de la drepturile prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din aceasta „[î]n circumstanțe excepționale și numai în cursul urmăririi penale” atunci când acest lucru este justificat de „circumstanțele specifice ale cauzei” și se bazează pe „motive imperioase” referitoare la: (a) „o necesitate urgentă de a preveni consecințe negative grave pentru viața, libertatea sau integritatea fizică a unei persoane” sau atunci când (b) „este absolut necesară acțiunea imediată a autorităților de anchetă pentru a preveni periclitarea considerabilă a procedurilor penale”. Orice derogare temporară în temeiul articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2013/48 trebuie să îndeplinească și condițiile generale prevăzute la articolul 8 din directiva menționată(18).
26.      Esența prezentei cauze rezidă în modul diferit în care Comisia, pe de o parte, și Republica Cehă
și Ungaria, pe de altă parte, înțeleg conținutul dreptului de acces la un avocat și posibilele derogări de la acest drept.
27.      În esență și înainte de a explica mai în detaliu pozițiile părților, Comisia interpretează conținutul dreptului de a avea acces la un avocat, astfel cum este prevăzut în Directiva 2013/48, în sensul că impune, în principiu, prezența unui avocat în timpul interogării, iar singurele excepții de la această regulă (și anume situațiile în care persoanele suspectate sau acuzate pot fi interogate în absența avocatului) sunt cele prevăzute la articolul 3 alineatul (6) din directiva menționată. În plus, persoanele respective pot renunța la dreptul ca un avocat să fie prezent în condițiile prevăzute la articolul 9 din directiva menționată. În schimb, Republica Cehă și Ungaria susțin că dreptul de a avea acces la un avocat este respectat atunci când persoanelor respective li se oferă posibilitatea de a beneficia de prezența unui avocat. Pentru acest motiv, posibilitatea de a efectua interogarea în cazul în care avocatul nu se prezintă într‑un anumit interval de timp nu constituie o derogare de la dreptul de acces la un avocat.
B.      Motivul întemeiat pe încălcarea articolului 3 alineatul (6) coroborat cu alineatul (3) din Directiva 2013/48
1.      Rezumatul argumentelor părților
28.      Comisia susține că Republica Cehă a transpus în mod incorect articolul
3 alineatul
(6) coroborat cu alineatul
(3) din Directiva 2013/48, întrucât articolul
76 alineatul
(6) din Codul de procedură penală (denumit în continuare „reglementarea cehă în litigiu”) le permite în general persoanelor suspectate sau acuzate să fie interogate în absența avocatului lor în situații în care nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul
3 alineatul
(6) din directiva menționată. La respectivul
articol se prevede că asemenea persoane pot fi interogate de autorități în cursul urmăririi penale fără a avea acces la un avocat, în cazul în care avocatul nu se prezintă în termenul stabilit. Astfel, posibilitatea interogării în absența avocatului
este legată de simplul fapt că avocatul nu poate fi contactat într‑un anumit termen, fără a se realiza o evaluare concretă a necesității unei asemenea interogări pe baza unor motive imperioase, astfel cum sunt prevăzute la articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2013/48(19).
29.      Comisia subliniază în special că poziția Republicii Cehe potrivit căreia, pentru a garanta dreptul de a avea acces la un avocat, este suficient ca persoanei vizate să i se fi oferit posibilitatea de a contacta și de a alege un avocat care să poată fi prezent în timpul interogării, este contrară articolului
3 alineatul
(3) litera
(b) din Directiva 2013/48, care face referire în mod clar la cele două aspecte ale dreptului de a avea acces la un avocat, și anume prezența avocatului și participarea efectivă a acestuia în timpul interogării. Din articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2013/48 reiese că nu pot exista situații în care persoana să fie interogată în absența unui avocat, cu excepția cazului în care statele membre au făcut uz de derogarea temporară prevăzută la articolul 3 alineatul (6) din directiva menționată sau persoana a renunțat la acest drept în conformitate cu articolul 9 din aceeași directivă.
30.      În opinia Comisiei, obligația de a elibera persoana în termen de 48 de ore nu justifică necesitatea interogării acesteia fără avocat, iar autoritățile naționale pot contracara eventualele abuzuri care ar putea afecta desfășurarea procedurii penale prin alte mijloace, precum recurgerea la un alt avocat disponibil pentru a asista persoana în timpul interogării. Așa cum a subliniat Comisia în ședință, Directiva 2013/48 este totuși încălcată indiferent dacă reglementarea cehă în litigiu ar fi considerată conformă cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”).
31.      Republica Cehă susține că reglementarea cehă în litigiu este conformă cu articolul
3 alineatul
(3) din Directiva 2013/48 și nu constituie o derogare în temeiul articolului
3 alineatul
(6) din această directivă. Articolul
3 alineatul
(3) litera
(b) din directiva menționată nu le impune statelor membre să se asigure că interogarea persoanelor suspectate sau acuzate se efectuează întotdeauna în prezența unui avocat; dimpotrivă, aceasta le impune statelor membre doar să se asigure că respectivele persoane au avut posibilitatea de a avea acces la un avocat și că avocatului ales i s‑a permis să fie prezent în timpul interogării.
32.      În opinia Republicii Cehe, ar exista o derogare în temeiul articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2013/48 în cazul în care persoanei vizate nu i s‑ar permite să aleagă un avocat care să poată fi prezent în timpul interogării. Cu toate acestea, în cazul în care persoana a avut posibilitatea de a alege un avocat, dar, indiferent de motiv, acest avocat nu a putut fi prezent, nu există o asemenea derogare. Aceasta este tocmai situația în cazul reglementării cehe în litigiu, care este pe deplin conformă cu articolul 3 alineatul (3) litera (b) din directivă, întrucât procedurile prevăzute de dreptul național sunt cele care, în situația excepțională a unei persoane reținute, impun ca aceasta să fie interogată în termen de 48 de ore și să dispună o marjă de manevră suficientă pentru a alege un avocat care să fie prezent în timpul interogării(20). Republica Cehă adaugă că, chiar dacă s‑ar considera că reglementarea respectivă se abate de la articolul 3 alineatul (3) litera (b), aceasta ar fi conformă cu articolul 3 alineatul (6), întrucât (i) se aplică numai în mod excepțional, în cazuri urgente, (ii) se aplică pentru a preveni periclitarea gravă a procedurilor penale și (iii) impune o evaluare individuală realizată de autoritățile competente, ținând seama de circumstanțele cauzei.
33.      Republica Cehă subliniază printre altele că această reglementare națională constituie o garanție pentru cazurile specifice și excepționale în care o persoană suspectată alege în mod deliberat un avocat indisponibil și abuzează astfel de facto de dreptul de a alege un avocat pentru a fi
eliberat
și pentru a se sustrage justiției. Poziția sa este de asemenea în concordanță cu jurisprudența Curții EDO(21), care consideră problematică situația în care persoana în cauză nu are nicio posibilitate de a comunica cu un avocat, iar nu situația în care un anumit act este efectuat în absența unui avocat, în special atunci când aceasta se datorează insistenței persoanei respective de a fi asistată de un avocat care nu este disponibil la acel moment. Astfel cum a subliniat Republica Cehă în ședință, Directiva 2013/48, interpretată în lumina textului său, a genezei sale legislative, precum și în raport cu Directiva 2016/800 privind garanțiile procedurale pentru copiii care sunt persoane suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale, nu se opune ca interogarea persoanelor suspectate sau acuzate să aibă loc în lipsa avocatului acestora. În plus, Directiva 2013/48 nu depășește cadrul rezultat din jurisprudența Curții EDO, întrucât dispozițiile sale corespund acestei jurisprudențe și nu există indicii în acest sens în lucrările pregătitoare.
34.      Ungaria adaugă că, având în vedere formularea articolului 3 alineatul (3) litera (b) („în conformitate cu procedurile din dreptul intern”), Directiva 2013/48 face trimitere la dreptul intern în ceea ce privește posibilitatea definirii
și precizării dreptului ca un avocat să fie prezent, această cerință fiind îndeplinită printr‑o reglementare națională care garantează că persoanele suspectate sau acuzate beneficiază de o marjă de manevră suficientă pentru a alege un avocat care va fi prezent în timpul interogării. Dacă ar fi obligatoriu să se asigure prezența efectivă a unui avocat în toate cazurile, acest lucru ar putea conduce la abuzuri și la obstacole în desfășurarea procedurii penale și ar putea aduce atingere drepturilor persoanelor suspectate și acuzate. Astfel cum a arătat Ungaria în ședință, jurisprudența Curții EDO nu impune o cerință absolută privind prezența.
2.      Apreciere
35.      Argumentele părților relevă, astfel cum am explicat pe scurt mai sus (a se vedea punctele 26 și 27 din prezentele concluzii), că acest motiv decurge din înțelegerea diferită a dispozițiilor Directivei 2013/48. Litigiul privește, așadar, interpretarea dispozițiilor articolului 3 alineatele (3) și (6) din Directiva 2013/48 și modul în care trebuie înțeles dreptul de a avea acces la un avocat pe parcursul interogării, prevăzut la articolul 3 alineatul (3) litera (b) din directiva menționată. Aceste aspecte nu au fost încă abordate în mod direct de Curte.
36.      Considerăm că, pe baza modului de redactare, a genezei legislative, a contextului și a obiectivelor Directivei 2013/48, precum și a jurisprudenței Curții EDO, trebuie confirmată interpretarea Comisiei cu privire la sensul articolului 3 alineatele (3) și (6) din Directiva 2013/48 și cu privire la raportul dintre aceste dispoziții.
a)      Modul de redactare
37.      Fiind una dintre componentele dreptului de a avea acces la un avocat, prevăzut la articolul 3 alineatul (3), litera (b) a acestei dispoziții impune în mod expres statelor membre să se asigure că persoanele suspectate sau acuzate au „dreptul ca avocatul lor să fie prezent
și să participe efectiv atunci când sunt interogate”(22).
38.      În considerentul (25) al Directivei 2013/48 se precizează în plus că: „[s]tatele membre ar trebui să garanteze faptul că persoanele suspectate sau acuzate au dreptul ca avocatul lor să fie prezent
și să participe efectiv atunci când sunt interogate de către poliție sau de către o altă autoritate de aplicare a legii sau judiciară, inclusiv în cursul audierilor în instanță”(23).
39.      În opinia noastră și astfel cum a indicat Comisia, prezența înseamnă prezența fizică, și anume faptul că persoanele suspectate sau acuzate au dreptul ca avocatul lor să fie prezent personal atunci când sunt interogate de autorități(24).
40.      Rezultă, așadar, că articolul 3 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/48 consacră un drept general al persoanelor suspectate sau acuzate de a beneficia de prezența avocatului în timpul interogării efectuate de autorități. Totuși, acest drept nu este absolut și, prin urmare, astfel cum prevede directiva menționată, poate face obiectul unor derogări temporare în temeiul articolului 3 alineatul (6) din aceasta sau al unei renunțări în temeiul articolului 9 din aceasta.
41.      După cum a statuat Curtea, derogările temporare prevăzute de Directiva 2013/48 sunt exhaustive(25).
42.      Așa cum a arătat Comisia și contrar celor susținute de Republica Cehă, rezultă că reglementarea cehă în litigiu nu îndeplinește toate condițiile unei eventuale derogări temporare, astfel cum sunt prevăzute la articolul
3 alineatul
(6) și la articolul
8 din Directiva 2013/48. Într‑adevăr, este evident că, după cum demonstrează Comisia, această reglementare stabilește o normă care se aplică în general în situațiile în care avocatul nu se înfățișează în termenul stabilit de 48 de ore și, prin urmare, nu se limitează la cazuri individuale („în măsura în care acest lucru este justificat, ținându‑se seama de circumstanțele specifice ale cauzei”), astfel cum prevede articolul
3 alineatul
(6) din directiva menționată. De asemenea nu s‑a demonstrat că ar fi necesar să se facă dovada existenței unor „motive imperioase” referitoare la „o necesitate urgentă de a preveni consecințe negative grave pentru viața, libertatea sau integritatea fizică a unei persoane” ori la o situație în care „este absolut necesară acțiunea imediată a autorităților de anchetă pentru a preveni periclitarea considerabilă a procedurilor penale”.
43.      În consecință, în opinia noastră, reglementarea cehă în litigiu, care, în general, permite ca persoanele suspectate sau acuzate să fie interogate în lipsa avocatului lor pentru simplul motiv că avocatul nu a fost în măsură să se înfățișeze în termen de 48 de ore, este contrară dispozițiilor coroborate ale articolului
3 alineatul
(3) litera
(b) și alineatul
(6) din Directiva 2013/48(26).
44.      În plus, după cum a arătat Comisia și contrar argumentelor prezentate de Ungaria, trebuie subliniat că trimiterea la dreptul intern prevăzută la articolul 3 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/48 se referă la participarea efectivă a avocatului, iar nu la prezența ca atare acestuia. Acest lucru reiese din modul de redactare a acestei dispoziții („[o] astfel de participare este în conformitate cu procedurile din dreptul intern”) și din considerentul (25) al acesteia („[o] astfel de participare ar trebui să fie în conformitate cu orice procedură din dreptul intern care poate reglementa participarea unui avocat în timpul interogării”).
45.      În opinia noastră, această concluzie nu intră în conflict cu faptul că articolul 3 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/48 trebuie interpretat în sensul că impune atât prezența, cât și participarea efectivă a avocatului; mai curând, aceasta implică faptul că, deși există o anumită marjă de apreciere acordată statelor membre în temeiul Directivei 2013/48 în ceea ce privește normele naționale care reglementează anumite modalități de participare efectivă a unui avocat (sub rezerva cerinței ca asemenea norme să nu „aducă atingere exercitării efective și substanței” acestui drept), nu există o asemenea marjă de apreciere în ceea ce privește prezența, întrucât persoanele suspectate sau acuzate au, de regulă, dreptul de a avea acces la un avocat în timpul interogării, în temeiul articolului 3 alineatul (3) litera (b) din directiva menționată. Prezența înseamnă prezență, iar avocatul fie este prezent, fie nu este.
46.      Faptul că articolul 3 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/48 utilizează sintagma „avocatul lor” nu trebuie înțeles în sensul că acesta se referă întotdeauna la un avocat ales de persoanele suspectate sau acuzate. Această formulare nu se opune, astfel cum arată Comisia Europeană, ca eventualele situații de exercitare abuzivă a dreptului de a avea acces la un avocat, care pot crea obstacole în desfășurarea procedurii penale, să fie gestionate de autoritățile statelor membre prin adoptarea de măsuri pentru ca persoanele respective să beneficieze de desemnarea unui avocat care să le asiste în timpul interogării în locul avocatului ales care nu a putut fi prezent. Avocatul desemnat devine „avocatul lor”.
b)      Geneza legislativă
47.      Republica Cehă a susținut în ședință că Directiva 2013/48 reglementează dreptul de a avea acces la un avocat, dar nu și prezența obligatorie a unui avocat și că geneza legislativă a directivei menționate arată că au fost avute în vedere ca alternativă dispoziții referitoare la prezența obligatorie a unui avocat, dar că, în cele din urmă, acestea nu au fost reținute. Respingerea dispozițiilor privind prezența obligatorie a unui avocat implică, în opinia sa, că Directiva 2013/48 nu impune ca un avocat să fie întotdeauna prezent în timpul interogării.
48.      În opinia noastră, această argumentație a Republicii Cehe se întemeiază pe o interpretare eronată a cerinței privind prezența obligatorie a unui avocat.
49.      Este adevărat că, în cadrul procesului de elaborare a Directivei 2013/48(27), a existat o opțiune de politică prezentată în evaluarea impactului realizată de Comisia Europeană, care prevedea în special dispoziții care impuneau apărarea obligatorie ca regulă generală. Aceasta înseamnă că persoanele suspectate sau acuzate trebuie să fie întotdeauna asistate de un avocat, în sensul că renunțarea la acest drept ar fi inadmisibilă. Cu alte cuvinte, caracterul obligatoriu al apărării înseamnă că nu se poate renunța la un drept. Cu toate acestea, opțiunea politică ce a prevalat a fost aceea de a permite ca renunțarea la dreptul de a avea acces la un avocat să fie supusă unor norme minime comune.
50.      Prin urmare, contrar argumentelor invocate de Republica Cehă, trebuie să se facă distincție între noțiunea de prezență obligatorie a unui avocat și dreptul general de a avea acces la un avocat.
51.      Din dispozițiile Directivei 2013/48(28) reiese că prezența obligatorie a unui avocat înseamnă că persoana suspectată sau acuzată nu poate renunța la dreptul de a avea acces la un avocat și trebuie să aibă întotdeauna un avocat, în timp ce dreptul de a avea acces la un avocat prevăzut la articolul 3 alineatul (3) din această directivă înseamnă că o persoană suspectată sau acuzată are un drept general de a avea un avocat și, în special, dreptul ca avocatul să fie prezent în timpul interogării, în temeiul literei (b) a acestui alineat, dar persoana respectivă poate renunța la acest drept, cu condiția îndeplinirii cerințelor prevăzute la articolul 9 [sau poate exista o derogare temporară în temeiul articolului 3 alineatul (6)]. Cu alte cuvinte, faptul că această literă (b) nu impune prezența obligatorie a unui avocat nu afectează în niciun fel dreptul general acordat persoanelor suspectate sau acuzate ca avocatul să fie prezent în timpul interogării, cu excepția cazului în care ele au renunțat la acest drept în conformitate cu articolul
9.
52.      S‑ar putea adăuga că problema legată de așteptarea sosirii avocatului înainte de interogare a fost, într‑adevăr, ridicată în cadrul Consiliului, fiind prezentate propuneri pentru abordarea acesteia în textul directivei, prin trimitere la sistemele juridice ale statelor membre(29). Cu toate acestea, dispozițiile respective propuse au fost eliminate pe măsură ce negocierile cu Parlamentul European au fost finalizate(30).
53.      Chiar dacă lucrările pregătitoare nu sunt concludente, acestea nu se opun interpretării potrivit căreia intenția legiuitorului a fost ca, în principiu, persoanelor suspectate și acuzate să li se garanteze dreptul de a beneficia de prezența avocatului în timpul interogării.
c)      Contextul
54.      Alte dispoziții ale Directivei 2013/48, precum și anumite dispoziții ale altor directive privind „foaia de parcurs” par să întărească și mai mult interpretarea propusă de Comisie a articolului 3 alineatul (3) litera (b) coroborat cu alineatul (6) din această directivă.
55.      În special, după cum s‑a arătat la punctul 22 din prezentele concluzii, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2013/48 precizează, ca principiu general, că statele membre trebuie să se asigure că persoanelor suspectate și acuzate li se acordă dreptul de a avea acces la un avocat „astfel încât să li se permită persoanelor vizate să își exercite dreptul la apărare în mod practic și eficient”. Interpretată în coroborare cu articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată, această dispoziție înseamnă că statele membre sunt obligate să asigure, fără excepție, exercitarea „în mod practic și eficient” a acestui drept în toate etapele procedurii penale. În opinia noastră și așa cum a arătat Comisia, faptul că o persoană suspectată sau acuzată poate fi interogată de autorități în absența avocatului său pentru simplul motiv că avocatul nu se prezintă în intervalul stabilit este de natură să submineze în mod grav exercitarea practică și eficientă a dreptului la apărare al persoanei respective.
56.      Republica Cehă a susținut în ședință că un argument suplimentar în sprijinul tezei potrivit căreia Directiva 2013/48 nu impune ca un avocat să fie întotdeauna prezent în timpul interogării poate fi dedus din comparația cu Directiva 2016/800 privind garanțiile procedurale pentru copiii care sunt persoane suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (a se vedea punctul 17 din prezentele concluzii). Republica Cehă amintește că, potrivit articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2016/800, statele membre trebuie să se asigure că copiii sunt asistați de un avocat, iar potrivit articolului 6 alineatul (4) litera (b) din directiva menționată, statele membre trebuie să se asigure că copiii sunt asistați de un avocat atunci când sunt interogați. În opinia sa, împrejurarea că din aceste dispoziții rezultă în mod clar că prezența
unui avocat în timpul interogării este obligatorie și că aceste dispoziții au fost incluse în Directiva 2016/800 având în vedere vulnerabilitatea copiilor indică faptul că este vorba despre o derogare de la regimul general instituit prin Directiva 2013/48. În mod logic, dacă prezența obligatorie a unui avocat ar fi fost stabilită prin Directiva 2013/48, nu ar fi fost necesar să se stabilească această obligație în Directiva 2016/800 doar pentru anumite persoane suspectate sau acuzate.
57.      Din nou, în opinia noastră, argumentația menționată se bazează pe o înțelegere eronată a cerinței privind prezența obligatorie a unui avocat.
58.      Este adevărat că, spre deosebire de Directiva 2013/48, Directiva 2016/800 prevede prezența obligatorie a unui avocat în timpul interogării, având în vedere situația specială a copiilor, care sunt vulnerabili și nu au întotdeauna capacitatea de a înțelege pe deplin și de a urmări procedurile penale(31). Cu toate acestea, după cum s‑a discutat mai sus, prezența obligatorie a unui avocat în timpul interogării înseamnă că nu este permisă renunțarea și, prin urmare, nu este același lucru cu dreptul general de a beneficia de prezența avocatului în timpul interogării, drept în privința căruia renunțarea este permisă.
d)      Obiective
59.      Astfel cum s‑a menționat mai sus în partea IV.A din prezentele concluzii, Directiva 2013/48 contribuie la construirea SLSJ prin instituirea unui set de norme minime comune privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale, în vederea promovării încrederii reciproce a statelor membre în sistemele lor de justiție penală și a încrederii cetățenilor Uniunii atunci când se deplasează pe teritoriul Uniunii. Revenind la Programul de la Stockholm, această directivă nu are ca scop doar codificarea, ci și consolidarea dreptului de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale în toate statele membre.
60.      Din această perspectivă, considerăm că interpretarea Directivei 2013/48 în sensul de a permite unui stat membru să autorizeze interogarea persoanelor suspectate sau acuzate fără a le conferi dreptul ca avocatul lor să fie prezent, pentru simplul motiv că avocatul nu s‑a prezentat în termen de 48 de ore, aduce atingere obiectivelor Directivei 2013/48 care constau în garantarea unui nivel comun de drepturi la un proces echitabil pentru persoanele suspectate sau acuzate din întreaga Uniune.
e)      Jurisprudența Curții EDO
61.      Republica Cehă și Ungaria au invocat jurisprudența Curții EDO în susținerea poziției lor, iar Republica Cehă a susținut în ședință în special că Directiva 2013/48 corespunde cerințelor care decurg din această jurisprudență.
62.      Trebuie subliniat că motivul se întemeiază pe pretinsa încălcare a dispozițiilor articolului 3 alineatele (3) și (6) din Directiva 2013/48. Prin urmare, aspectul dacă reglementarea cehă în litigiu trebuie considerată conformă cu articolul 6 din CEDO, astfel cum este interpretat în jurisprudența Curții EDO, nu este decisiv pentru soluționarea prezentei cauze.
63.      În această privință, așa cum am explicat în concluziile anterioare(32), obligația de a interpreta directivele privind „foaia de parcurs” în mod coerent cu drepturile fundamentale înseamnă că drepturile cuprinse într-o
anumită directivă nu pot oferi o protecție inferioară celei garantate de cartă și de CEDO, însă nu implică faptul că legiuitorul Uniunii nu poate acorda drepturi mai extinse. Cu alte cuvinte, întrucât CEDO reprezintă nivelul minim de protecție în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă(33), orice interpretare a unei anumite directive trebuie să asigure o protecție cel puțin la nivelul convenției menționate, în timp ce nivelul de protecție asigurat de Uniune poate fi mai ridicat.
64.      Astfel, în speță, indiferent de modul în care este interpretată jurisprudența Curții EDO, aceasta nu înseamnă în mod necesar că dispozițiile Directivei 2013/48 nu ar putea fi interpretate în sensul că impun un nivel de protecție chiar și mai ridicat.
65.      În aceste condiții, contrar argumentelor invocate de Republica Cehă și de Ungaria, jurisprudența Curții EDO pare să pledeze în favoarea faptului că CEDO impune de asemenea prezența fizică a unui avocat.
66.      Curtea EDO a statuat că dreptul oricărei persoane acuzate de săvârșirea unei infracțiuni de a fi apărată în mod efectiv de un avocat, astfel cum este garantat la articolul 6 paragraful 3 litera c) din CEDO, constituie una dintre caracteristicile fundamentale ale unui proces echitabil în cadrul procedurilor penale(34).
67.      În special, în Hotărârea Beuze împotriva Belgiei(35), Curtea EDO a subliniat că, în ceea ce privește finalitățile acestui drept, accesul la un avocat în faza premergătoare judecății contribuie la prevenirea erorilor judiciare și, mai presus de toate, la realizarea obiectivelor articolului 6 din CEDO, în special la asigurarea egalității armelor între autorități și persoana acuzată; accesul imediat la un avocat reprezintă o contrapondere esențială față de vulnerabilitatea persoanelor suspectate aflate în custodia poliției și îndeplinește de asemenea o funcție preventivă, întrucât constituie o garanție fundamentală împotriva oricărei forme de constrângere sau rele tratamente din partea poliției. Mai mult, una dintre principalele atribuții ale avocatului în faza reținerii și a urmăririi penale este aceea de a asigura respectarea dreptului persoanei acuzate de a nu se autoincrimina și a dreptului acesteia de a păstra tăcerea, drepturi care sunt, astfel, complementare dreptului la asistență juridică.
68.      În plus, în ceea ce privește conținutul dreptului de a avea acces la un avocat, Curtea
EDO a considerat că articolul 6 paragraful 3 litera c) din CEDO nu precizează modalitățile de exercitare a dreptului de a avea acces la un avocat și nici conținutul acestui drept. Deși lasă la aprecierea statelor alegerea mijloacelor de asigurare a respectării acestui drept în sistemele lor judiciare, întinderea și conținutul acestuia ar trebui stabilite în conformitate cu obiectivul CEDO, și anume garantarea unor drepturi practice și efective(36).
69.      Pentru ca dreptul la un proces echitabil să rămână suficient de practic și efectiv, articolul 6 paragraful 1 din CEDO impune, ca regulă generală, ca accesul la un avocat să fie asigurat începând cu prima interogare a suspectului de către poliție(37).
70.      Desemnarea unui avocat nu garantează, în sine, efectivitatea asistenței pe care acesta o poate acorda persoanei acuzate și, în acest scop, trebuie îndeplinite anumite cerințe minime(38). În primul rând, persoanele suspectate trebuie să poată intra în contact cu un avocat din momentul în care sunt reținute. Prin urmare, trebuie să existe posibilitatea ca acestea să se consulte cu avocatul lor înainte de interogare(39). În al doilea rând, Curtea EDO a constatat într‑o serie de cauze că „persoanele suspectate au dreptul ca avocatul lor să fie prezent fizic în timpul primelor audieri efectuate de poliție, precum și ori de câte ori sunt interogate ulterior în cursul fazei premergătoare judecății [...] O astfel de prezență fizică trebuie să îi permită avocatului să ofere o asistență efectivă și practică, iar nu doar abstractă [...], și în special să se asigure că nu este adusă atingere dreptului la apărare al persoanei suspectate supuse interogării”(40).
71.      Aceste constatări exprimate în Hotărârea Beuze împotriva Belgiei au fost confirmate în jurisprudența ulterioară(41).
72.      În plus, în Hotărârea Soytemiz împotriva Turciei(42), Curtea EDO a subliniat că prezența unui avocat în cursul actelor de urmărire penală, inclusiv al interogării de către poliție, constituie un aspect inerent al garanției consacrate la articolul 6 paragraful 3 litera c) din CEDO, întrucât este dificil de conceput modul în care serviciile specifice asociate „asistenței juridice”, la care face referire această dispoziție, ar putea fi exercitate în absența unui avocat. Prin urmare, dreptul de a fi asistat de un avocat impune nu numai ca avocatului să i se permită să fie prezent, ci și ca acestuia să i se permită să asiste în mod activ persoana suspectată, inter alia, în timpul interogării efectuate de poliție, precum și să intervină pentru a asigura respectarea drepturilor persoanei suspectate, întrucât o persoană acuzată de săvârșirea unei infracțiuni ar trebui să poată beneficia de întreaga gamă de servicii asociate în mod specific asistenței juridice, nu numai în cursul procesului, ci și în faza premergătoare procesului, având în vedere importanța deosebită a acesteia pentru pregătirea procedurii penale. În plus, dreptul de a fi asistat de un avocat se aplică pe întreaga durată și până la finalizarea interogării de către poliție: „Prezența și asistența activă a avocatului în timpul interogării efectuate de poliție constituie o garanție procedurală importantă, menită, printre altele, să prevină obținerea de probe prin metode de constrângere sau de presiune contrare voinței suspectului și să protejeze libertatea persoanei suspectate de a alege dacă să vorbească ori să păstreze tăcerea atunci când este interogată de poliție”(43).
73.      Curtea EDO a reamintit de asemenea că, în principiu, poliția este obligată să se abțină de la efectuarea interogării sau să o amâne în cazul în care o persoană suspectată invocă dreptul de a fi asistată de un avocat în timpul interogării, până la momentul în care un avocat este prezent și este în măsură să îi acorde asistență. Aceleași considerații sunt valabile și în cazul în care avocatul trebuie să plece sau i se solicită să plece înainte de încheierea interogării efectuate de poliție și înainte de citirea și semnarea declarațiilor consemnate(44).
74.      În consecință, astfel cum ilustrează jurisprudența Curții EDO evocată anterior, accentul se pune pe faptul că persoanele suspectate sau acuzate trebuie să poată beneficia de dreptul ca un avocat să fie prezent fizic în mod efectiv în timpul interogării, astfel cum este garantat prin dreptul de acces la un avocat prevăzut la articolul 6 paragraful
1 și la articolul 6 paragraful
3 litera c) din CEDO(45). Prin urmare, contrar celor susținute de Republica Cehă și de Ungaria, această jurisprudență sugerează că, în principiu, este necesară prezența fizică a avocatului, cu excepția cazului în care o restrângere a acestui drept poate fi justificată în mod corespunzător.
75.      Se poate adăuga că o parte a jurisprudenței Curții EDO invocate de Republica Cehă și de Ungaria pare a fi lipsită de pertinență. În Hotărârea Yoldaş împotriva Turciei(46), Curtea EDO a statuat că nu a existat o încălcare a articolului 6 paragraful 1 și paragraful 3 litera c) din CEDO într‑o situație în care reclamantul renunțase la dreptul de a fi asistat de un avocat, renunțare care a fost apreciată ca fiind conformă standardelor aplicabile. În Hotărârea Hovanesian împotriva Bulgariei(47), Curtea EDO a constatat că nu a existat o încălcare a articolului 6 paragraful
1 și paragraful
3 litera c) din CEDO într‑o situație în care dreptul reclamantului la asistență din partea unui avocat fusese restrâns în primele 24 de ore ale reținerii sale de către poliție, restrângere care, în împrejurările specifice ale cauzei, a fost considerată justificată în lumina caracterului echitabil al procedurii în ansamblul său. Nici renunțarea, nici aplicarea unor excepții de la dreptul general de a avea acces la un avocat nu au fost puse în discuție prin intermediul
acestui motiv. Cel mult, aceste două cauze evidențiază importanța existenței unor cerințe suficiente pentru renunțarea la dreptul de a avea acces la un avocat, precum și caracterul strict al regimului derogărilor temporare prevăzut de Directiva 2013/48.
76.      Având în vedere considerațiile care precedă, motivul invocat de Comisie este întemeiat.
V.      Cheltuielile de judecată
77.      Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 140 alineatul (1) din regulamentul menționat, statele membre care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Cehe la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia din urmă la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a
cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie. Ungaria trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată.
VI.    Concluzie
78.      În lumina considerațiilor menționate anterior, propunem Curții:
(1)       să declare că, prin netranspunerea corectă a dispozițiilor menționate,
Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (6) coroborat cu alineatul (3) din Directiva 2013/48 a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale și al procedurilor privind mandatul european de arestare, precum și dreptul ca o persoană terță să fie informată în urma privării de libertate și dreptul de a comunica cu persoane terțe și cu autorități consulare în timpul privării de libertate;
(2)      să oblige Republica Cehă la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie și
(3)       să oblige Republica Cehă la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.
1      Limba originală: engleza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale și al procedurilor privind mandatul european de arestare, precum și dreptul ca o persoană terță să fie informată în urma privării de libertate și dreptul de a comunica cu persoane terțe și cu autorități consulare în timpul privării de libertate (JO 2013, L 294, p. 1).
3      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza BK (Recalificarea infracțiunii) (C‑175/22, EU:C:2023:436, în special punctele 22 și 23) și Concluziile noastre prezentate în cauza M.S. ș.a. (Drepturi procedurale ale unui minor) (C‑603/22, EU:C:2024:157, în special punctele 26-31).
4      În plus față de Directiva 2013/48, printre aceste directive se numără următoarele: Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20
octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (JO 2010, L 280, p. 1), Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (JO 2012, L 142, p. 1), Directiva (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1), Directiva (UE) 2016/1919 a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2016 privind asistența juridică gratuită pentru persoanele suspectate și persoanele acuzate în cadrul procedurilor penale și pentru persoanele căutate în cadrul procedurilor privind mandatul european de arestare (JO 2016, L 297, p. 1) și Directiva (UE) 2016/800 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2016 privind garanțiile procedurale pentru copiii care sunt persoane suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 132, p. 1).
5      Rezoluția Consiliului din 30 noiembrie 2009 (JO 2009, C 295, p. 1).
6      A se vedea în această privință considerentele (9) și (10) ale Directivei 2013/48.
7      Consiliul European, Programul de la Stockholm – O
Europă deschisă și sigură în serviciul cetățenilor și pentru protecția acestora (JO
2010,
C 115, p. 1), punctul 2.4.
8      A se vedea în special considerentele (1)-(8) și (12) ale Directivei 2013/48.
9      Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, punctul 30). A se vedea de asemenea, de exemplu, Raportul Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind punerea în aplicare a directivei [2013/48] [COM(2019) 560 final], 26 septembrie 2019, punctul 1.1.
10      Astfel cum a recunoscut Curtea, principiul fundamental al protecției jurisdicționale efective a drepturilor, reafirmat la articolul 47 din cartă, și noțiunea de „proces echitabil”, menționată la articolul 6 din CEDO, sunt constituite din diverse elemente, care includ printre altele dreptul la apărare și dreptul de a fi consiliat, apărat și reprezentat. În mod similar, respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii care a fost consacrat la articolul 48 alineatul (2) din cartă. A se vedea de exemplu Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctele 203 și 204).
11      A se vedea în special articolele 1 și 2 și considerentele (8), (12) și (57) ale Directivei 2013/48.
12      A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza VW (Dreptul de a avea acces la un avocat în cazul neînfățișării) (C‑659/18, EU:C:2019:940, punctul 2) și Concluziile noastre prezentate în cauza M.S. ș.a. (Drepturi procedurale ale unui minor) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punctul 63).
13      În această privință, dreptul de a avea acces la un avocat a fost considerat de exemplu ca fiind „punctul de acces” [a se vedea Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)” în Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. și Ward, A. (ed.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford,
2021, p. 1413, în special p. 1450), sau „piatra de temelie” (a se vedea Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, p. 265) pentru drepturile procedurale în cadrul procedurilor penale, întrucât permite exercitarea altor drepturi și contribuie la asigurarea caracterului lor real și efectiv.
14      A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 martie 2020, VW (Dreptul de a avea acces la un avocat în cazul neînfățișării) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punctul 31), și Hotărârea din 8 mai 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punctul 59).
15      A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 martie 2020, VW (Dreptul de a avea acces la un avocat în cazul neînfățișării) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punctul 31), și Hotărârea din 14 mai 2024, Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, punctul 48).
16      A se vedea de asemenea considerentul (23) al Directivei 2013/48.
17      A se vedea de asemenea considerentul (25) al Directivei 2013/48.
18      A se vedea de asemenea considerentul (38) al Directivei 2013/48.
19      Comisia a precizat în ședință că motivul respectiv se întemeiază pe o pretinsă încălcare a dispozițiilor coroborate ale articolului 3 alineatele (3) și (6) din Directiva 2013/48 și că, în timp ce reglementarea cehă în litigiu ar putea fi examinată în lumina derogării prevăzute fie la litera (a), fie la litera (b)
a articolului 3 alineatul (6), reglementarea maghiară în discuție în cauza C‑660/24 ar putea fi examinată în schimb în lumina derogării prevăzute la articolul 3 alineatul (6) litera (b). Acest fapt ar explica motivul pentru care Comisia a formulat în mod diferit motivele în cele două cauze, însă ceea ce este decisiv este faptul că fiecare dintre aceste două reglementări naționale depășește cu mult derogările posibile în temeiul directivei menționate.
20      Republica Cehă arată că procedura prin care o persoană suspectată poate alege un avocat este reglementată prin Instrucțiunea internă nr. 103/2013 a Direcției de Poliție, potrivit căreia persoanele sunt informate în timp util cu privire la drepturile lor și sunt asistate în demersurile de a contacta un avocat ales sau de a alege un alt avocat pe baza listei de avocați păstrată de Baroul Ceh sau a agendei telefonice.
21      Republica Cehă face trimitere în special la Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2008, Salduz împotriva Turciei (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102), la Hotărârea Curții EDO din 23 februarie 2010, Yoldaş împotriva Turciei (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304), la Hotărârea Curții EDO din 21 decembrie 2010, Hovanesian împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403) și la Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22      Sublinierea noastră.
23      Sublinierea noastră.
24      Astfel cum s‑a discutat în ședință
–
deși nu este direct relevant pentru prezenta cauză
– dezvoltarea tehnologiei ar putea permite ca prezența unui avocat în „formă digitală” să fie înțeleasă ca prezență fizică, cu condiția ca o asemenea prezență să fie comparabilă cu prezența „în carne și oase” a unui avocat. În această privință, Comisia Europeană a susținut în ședință că prezența unui avocat prin videoconferință poate fi compatibilă, în anumite situații, cu articolul 3 alineatul (3) litera (b)
din Directiva 2013/48, însă ar trebui considerată o excepție, iar nu o alternativă, la prezența fizică a avocatului, sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute de directiva amintită. În special, Comisia a subliniat că prezența și participarea avocatului prin videoconferință ar trebui să fie posibile numai dacă persoana în cauză este în măsură să își exercite dreptul la apărare în mod practic și eficient în temeiul articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată;
prezența
și participarea respective ar trebui să fie condiționate de consimțământul în acest sens exprimat în cunoștință de cauză de persoana respectivă, iar nevoile persoanelor vulnerabile, precum și aspectele practice relevante trebuie să fie luate în considerare. Ungaria a considerat de asemenea că o astfel de prezență a unui avocat este posibilă, întrucât utilizarea interogării la distanță reprezintă un instrument utilizat pe scară largă în procedurile penale începând cu pandemia de COVID-19 și nu este, în sine, incompatibilă cu dreptul la un proces echitabil. Cu toate acestea, Republica Cehă a considerat că aceasta este o chestiune
de lege ferenda și că, în cazul în care utilizarea videoconferinței ar fi considerată necesară pentru consolidarea dreptului la un proces echitabil, aceasta ar trebui reglementată în cadrul procesului legislativ al Uniunii.
25      A se vedea Hotărârea din 12 martie 2020, VW (Dreptul de a avea acces la un avocat în cazul neînfățișării) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punctele 42-45), în care Curtea a statuat că derogările temporare pe care statele membre le pot prevedea de la dreptul de a avea acces la un avocat sunt enumerate în mod exhaustiv la articolul 3 alineatele (5) și (6) din Directiva 2013/48. Curtea a considerat că interpretarea articolului 3 din Directiva 2013/48 în sensul că permite statelor membre să prevadă alte derogări decât cele prevăzute în mod exhaustiv la acest articol ar fi contrară acestor obiective, precum și economiei acestei directive și textului însuși al acestei dispoziții și ar priva acest drept de efectul său util.
26      O asemenea poziție este susținută de asemenea de doctrină și de rapoartele de specialitate. A se vedea în acest sens Ogorodova, A., și Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station”, Erasmus Law Review, vol. 7, 2014, p. 191, în special p. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect”, în Mitsilegas, V., Bergström, M. și Quintel, T. (ed.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, p. 135, în special p. 155; Agenția pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg,
2019, propunerea formulată în opinia 3 a Agenției pentru Drepturi Fundamentale și punctul 3.3.4.
27      A se vedea documentul de lucru al serviciilor Comisiei
– Evaluarea impactului, document de însoțire a Propunerii de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind dreptul de acces la un avocat și dreptul de a informa un terț cu privire la reținere în cadrul procedurilor penale [SEC(2011) 686 final], 8 iunie 2011, în special punctele 5.3 și 6.
28      A se vedea în această privință articolul 3 alineatul (4) al doilea paragraf, articolul 9, precum și considerentele (19), (28) și (39)-(41) ale Directivei 2013/48.
29      A se vedea, de exemplu, documentul Consiliului 7337/12 din 9 martie 2012, punctul 7 și considerentul
(19a) propus, precum și documentul Consiliului 10064/12 din 16 mai 2012, considerentul (20) propus.
30      A se vedea, de exemplu, documentul Consiliului 10190/13 din 31 mai 2013.
31      A se vedea articolul 6 alineatul (4) litera (b) și considerentele (25) și (27) ale Directivei 2016/800. A se vedea de asemenea Hotărârea din 5 septembrie 2024, M.S. ș.a. (Drepturile procedurale ale minorilor) (C‑603/22, EU:C:2024:685, punctul 106), precum și Concluziile noastre prezentate în această cauză (C‑603/22, EU:C:2024:157, punctele 67-71).
32      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza BK (Recalificarea infracțiunii) (C‑175/22, EU:C:2023:436, punctele 53-76) și Concluziile noastre prezentate în cauza M.S. ș.a. (Drepturi procedurale ale unui minor) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punctul 62).
33      Potrivit unei jurisprudențe constante, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, drepturile pe care le conține carta au același înțeles și aceeași întindere ca și drepturile corespunzătoare garantate de CEDO, ceea ce nu împiedică dreptul Uniunii să confere o protecție mai extinsă. În interpretarea drepturilor garantate la articolul 47 al doilea paragraf și la articolul 48 alineatul (2) din cartă, Curtea trebuie, așadar, să țină seama de drepturile corespunzătoare garantate la articolul 6 din CEDO, astfel cum a fost interpretat de Curtea EDO, ca prag minim de protecție. A se vedea de exemplu Hotărârea din 22 iunie 2023, K.B. și F.S. (Invocare din oficiu în domeniul penal) (C‑660/21, EU:C:2023:498, punctul 41).
34      A se vedea de exemplu Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2008, Salduz împotriva Turciei (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punctul 51), și Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctul 123).
35      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctele 125-129).
36      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2008, Salduz împotriva Turciei (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punctul 51), și Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctul 131).
37      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2008, Salduz împotriva Turciei (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punctul 55), și Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctul 137).
38      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctele 131 și 132).
39      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctul 133).
40      Hotărârea Curții EDO din 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punctul 134) (sublinierea noastră).
41      A se vedea de exemplu Hotărârea Curții EDO din 23 mai 2019, Doyle împotriva Irlandei (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, punctul 74), în care Curtea EDO a făcut referire chiar la dispozițiile articolului 3 alineatele (1)-(3) din Directiva 2013/48 în cadrul elementelor relevante; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții EDO din 4 iunie 2019, Farrugia împotriva Maltei (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, punctul 97), și Hotărârea Curții EDO din 18 ianuarie 2022, Atristain Gorosabel împotriva Spaniei (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, punctul 49).
42      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, punctele 43 și 44).
43      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2018, Soytemiz împotriva Turciei (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, punctul 45) (sublinierea noastră).
44      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 27 noiembrie 2018, Soytemiz împotriva Turciei (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, punctul 46).
45      A se vedea în această privință Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries”, Human Rights Law Review, vol. 16, 2016, p. 103.
46      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 23 februarie 2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, punctele 51-55).
47      A se vedea Hotărârea Curții EDO din 21 decembrie 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, punctele 32-44).