62020CC0260
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 13 ianuarie 2022 (
1
)
Cauza C‑260/20 P
Comisia Europeană
împotriva
Hansol Paper Co. Ltd
„Recurs – Dumping – Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2017/763 – Importuri de anumite tipuri de hârtie termică subțire originară din Republica Coreea – Taxă antidumping definitivă – Calculul marjei de dumping – Calculul marjei de prejudiciu – Stabilirea prejudiciului”
I. Introducere
1.
Prin recursul formulat, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 2 aprilie 2020, Hansol Paper Co. Ltd/Comisia (T‑383/17, nepublicată, denumită în continuare hotărârea atacată, EU:T:2020:139), prin care s‑a admis acțiunea formulată de Hansol Paper Co. Ltd (denumită în continuare „Hansol”) – o întreprindere cu sediul în Coreea de Sud care își desfășoară activitatea în domeniul producției și exportului de hârtie termică – împotriva Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2017/763 al Comisiei din 2 mai 2017 de instituire a unei taxe antidumping definitive și de percepere definitivă a taxei provizorii instituite asupra importurilor de anumite tipuri de hârtie termică subțire originară din Republica Coreea (
2
) (denumit în continuare „regulamentul în litigiu”), anulând acest regulament, în măsura în care privea întreprinderea menționată mai sus.
2.
Prezentul recurs oferă Curții ocazia de a aduce precizări în interpretarea dispozițiilor Regulamentului (UE) 2016/1036 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (
3
) (denumit în continuare „regulamentul de bază”) și în special a dispozițiilor care abilitează Comisia să stabilească existența unui dumping care poate cauza un prejudiciu industriei Uniunii Europene. Problemele juridice care trebuie soluționate de Curte privesc în mod concret diversele etape ale examinării pe care Comisia trebuie să o efectueze în aplicarea acestui instrument de protecție comercială, precum și competențele de anchetă de care dispune în privința agenților economici suspectați de practici comerciale neloiale care justifică, dacă este cazul, măsuri antidumping.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul OMC
3.
Prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (
4
), Consiliul Uniunii Europene a aprobat Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994, precum și acordurile din anexele 1, 2 și 3 la acest acord, printre care figurează Acordul privind aplicarea articolului VI din Acordul general pentru tarife și comerț din 1994 (denumit în continuare „Acordul antidumping”) (
5
).
4.
Articolul 2 din Acordul antidumping, intitulat „Stabilirea existenței unui dumping”, prevede:
„2.1   În sensul prezentului acord, un produs poate fi considerat ca făcând obiectul unui dumping, adică fiind introdus pe piața unei alte țări la un preț inferior valorii sale normale, dacă prețul de export al acestui produs atunci când este exportat dintr‑o țară în alta este inferior prețului comparabil, practicat în cursul unor operațiuni comerciale normale, pentru produsul similar destinat consumului în țara exportatoare.
2.2   În cazul în care nu există vânzări ale produsului similar pe piața internă a țării exportatoare, în cursul operațiunilor comerciale normale, sau în cazul în care datorită situației specifice a pieței sau volumului redus de vânzări pe piața internă a țării exportatoare […], asemenea vânzări nu permit o comparație adecvată, marja de dumping trebuie să fie determinată fie prin comparație cu un preț comparabil al produsului similar atunci când acesta este exportat într‑o țară terță corespunzătoare, dacă acest preț este reprezentativ, fie prin comparație cu costul de producție din țara de origine, majorat cu o sumă rezonabilă pentru costurile de administrare, comercializare sau costurile cu caracter general și pentru profituri.”
B.
Regulamentul de bază
5.
Articolul 2 din regulamentul de bază prevede în părțile relevante:
„(1)   Valoarea normală se stabilește de obicei pe baza prețurilor plătite sau care urmează să fie plătite, în cadrul operațiunilor comerciale normale, de către cumpărători independenți din țara exportatoare.
În cazul în care exportatorul din țara exportatoare nu produce sau nu comercializează produsul similar, valoarea normală se stabilește pe baza prețurilor altor comercianți sau producători.
Prețurile practicate între părți care par a fi asociate sau par să fi încheiat un acord de compensare nu pot fi considerate prețuri practicate în cadrul operațiunilor comerciale normale și nu pot fi utilizate pentru a stabili valoarea normală decât în cazul în care se stabilește că prețurile în cauză nu sunt afectate de relațiile dintre părți.
Pentru a stabili dacă două părți sunt asociate, se poate ține seama de definiția părților afiliate în conformitate cu articolul 127 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/2447[ (
6
)] al Comisiei.
(2)   Vânzările produsului similar destinat consumului pe piața internă a țării exportatoare se utilizează în mod normal la stabilirea valorii normale în cazul în care volumul acestor vânzări reprezintă cel puțin 5 % din volumul vânzărilor produsului în cauză în Uniune. Cu toate acestea, se poate utiliza un volum de vânzări mai mic, de exemplu, atunci când prețurile practicate sunt considerate reprezentative pentru piața respectivă.
(3)   În cazul în care nu se efectuează nicio vânzare a produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale sau în cazul în care aceste vânzări sunt insuficiente sau în cazul în care, din cauza unei situații speciale a pieței, aceste vânzări nu permit efectuarea unei comparații valabile, valoarea normală a produsului similar se calculează pe baza costului de producție din țara de origine, la care se adaugă o sumă rezonabilă pentru costurile de vânzare, cheltuielile administrative și alte costuri generale și pentru profit sau pe baza prețurilor de export, practicate în cadrul operațiunilor comerciale normale, către o țară terță adecvată, cu condiția ca aceste prețuri să fie reprezentative.
[…]
(9)   Atunci când nu există un preț de export stabilit sau când prețul de export nu pare a fi fiabil din cauza existenței unei asocieri sau a unui acord de compensare între exportator și importator sau un terț, prețul de export poate fi construit pe baza prețului cu care produsele importate sunt revândute pentru prima oară unui cumpărător independent sau, în cazul în care produsele nu sunt revândute unui cumpărător independent sau nu sunt revândute în starea în care erau când au fost importate, prin orice altă modalitate rezonabilă.
[…]
(11)   Sub rezerva dispozițiilor pertinente care reglementează compararea echitabilă, existența marjelor de dumping în cursul perioadei de examinare se stabilește în mod normal pe baza unei comparații între o valoare normală medie ponderată cu media ponderată a prețurilor tuturor exporturilor către Uniune sau pe baza unei comparații între valorile normale individuale și prețurile de export individuale către Uniune, tranzacție cu tranzacție. Cu toate acestea, o valoare normală stabilită pe baza unei medii ponderate poate fi comparată cu prețurile tuturor exporturilor individuale către Uniune în cazul în care configurația de export diferă semnificativ între diferiții cumpărători, diferitele regiuni sau perioade și în cazul în care metodele specificate în prima teză a prezentului alineat nu permit reflectarea amplorii reale a dumpingului practicat. Prezentul alineat nu exclude recurgerea la eșantionare în conformitate cu articolul 17.
(12)   Marja de dumping reprezintă suma cu care valoarea normală depășește prețul de export. În cazul în care marjele de dumping variază, se poate stabili o marjă de dumping medie ponderată.”
6.
Articolul 3 alineatul (3) din regulamentul de bază prevede:
„(3)   În ceea ce privește volumul importurilor care fac obiectul unui dumping, se analizează dacă a avut loc o creștere substanțială a importurilor care fac obiectul unui dumping, fie în cantități absolute, fie în raport cu producția sau cu consumul în Uniune. În ceea ce privește efectul importurilor care fac obiectul unui dumping asupra prețurilor, se analizează dacă a existat, în cazul importurilor care fac obiectul unui dumping asupra prețurilor, o subcotare semnificativă a prețului în raport cu prețul unui produs similar din industria Uniunii sau dacă aceste importuri au ca efect, în alt mod, diminuarea semnificativă a prețurilor sau împiedicarea în mod semnificativ a creșterii prețurilor care, altfel, s‑ar fi produs. Unul sau mai mulți dintre acești factori nu constituie neapărat o bază decisivă de orientare.”
7.
Articolul 6 alineatele (7) și (8) din regulamentul de bază prevede:
„(7)   Reclamanții, importatorii și exportatorii, asociațiile lor reprezentative, utilizatorii și asociațiile de consumatori care s‑au făcut cunoscuți în conformitate cu articolul 5 alineatul (10), precum și reprezentanții țărilor exportatoare pot, prin cerere scrisă, să ia cunoștință de toate informațiile furnizate de oricare parte implicată în examinare, cu excepția documentelor interne întocmite de autoritățile Uniunii sau ale statelor sale membre, cu condiția ca aceste informații să fie pertinente pentru apărarea intereselor lor, să nu fie confidențiale în sensul articolului 19 și să fie utilizate în examinare.
Aceste părți pot răspunde acestor informații și comentariile lor trebuie luate în considerare în măsura în care ele sunt suficient de bine documentate.
(8)   Cu excepția circumstanțelor prevăzute la articolul 18, exactitatea informațiilor furnizate de părțile interesate și pe care se bazează constatările trebuie verificată în măsura posibilului.”
8.
Articolul 9 alineatele (3) și (4) din regulamentul de bază prevede:
„(3)   În cazul procedurilor inițiate în conformitate cu dispozițiile articolului 5 alineatul (9), prejudiciul este în mod normal considerat neglijabil atunci când importurile în cauză reprezintă mai puțin decât volumele specificate în articolul 5 alineatul (7). Aceste proceduri se încheie de îndată dacă se stabilește că marja de dumping, exprimată în procente din prețurile de export, este mai mică de 2 %, numai examinarea fiind închisă atunci când marja este mai mică de 2 % pentru exportatorii individuali și aceștia rămânând supuși procedurii și putând face obiectul unei noi examinări cu ocazia oricărei reexaminări ulterioare efectuate pentru țara respectivă în temeiul articolului 11.
(4)   În cazul în care din constatarea definitivă a faptelor reiese că există dumping care a cauzat un prejudiciu și că interesul Uniunii necesită măsuri în conformitate cu articolul 21, Comisia impune o taxă antidumping definitivă, în conformitate cu procedura de examinare prevăzută la articolul 15 alineatul (3). În cazul în care sunt în vigoare taxe provizorii, Comisia inițiază această procedură cu cel puțin o lună înaintea expirării acestor taxe.”
9.
Articolul 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază prevede:
„(1)   În cazul în care o parte interesată nu permite accesul la informațiile necesare sau nu le furnizează în termenele prevăzute în prezentul regulament sau obstrucționează semnificativ examinarea, pot fi stabilite constatări preliminare sau finale, pozitive sau negative, pe baza datelor disponibile.
În cazul în care se constată că o parte interesată a furnizat o informație falsă sau care induce în eroare, această informație nu este luată în considerare și se pot utiliza datele disponibile.
Părțile interesate trebuie informate cu privire la consecințele unui refuz de a coopera.
[…]
(3)   În cazul în care informațiile prezentate de o parte interesată nu sunt cele mai bune din toate punctele de vedere, ele nu trebuie ignorate, cu condiția ca eventualele lipsuri să nu îngreuneze excesiv stabilirea unor constatări de o acuratețe rezonabilă, ca informațiile să fie furnizate în timp util, ca ele să poată fi verificate și ca partea să fi acționat cât mai bine posibil.
[…]”
III. Istoricul cauzei, procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
A.
Istoricul cauzei
10.
La 18 februarie 2016, în urma unei plângeri, Comisia a publicat un aviz de deschidere a unei proceduri antidumping privind importurile de anumite tipuri de hârtie termică subțire originară din Coreea de Sud (
7
).
11.
Produsul care face obiectul anchetei era reprezentat de hârtia termică subțire cu o greutate de 65 g/m2 sau mai puțin, în rulouri cu o lățime de minimum 20 cm, cu o greutate a ruloului (inclusiv hârtia) de minimum 50 kg și cu un diametru al ruloului (inclusiv hârtia) de minimum 40 cm (denumite în continuare „rulouri jumbo”), cu sau fără un strat de bază pe una sau pe ambele fețe, acoperită cu o substanță termosensibilă (și anume un amestec între un colorant și un revelator care reacționează și formează o imagine odată cu aplicarea de căldură) pe o față sau pe ambele fețe și cu sau fără un strat de suprafață, originare din Coreea de Sud, încadrat la codurile NC ex48099000, ex48119000, ex48169000 și ex48239085 (denumit în continuare „produsul în cauză”).
12.
Ancheta privind practicile de dumping și prejudiciul s‑a referit la perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 31 decembrie 2015 (denumită în continuare „perioada de anchetă”). Examinarea tendințelor relevante pentru evaluarea prejudiciului a acoperit perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2012 și sfârșitul perioadei de anchetă.
13.
Reclamanta și intimata, Hansol, cu sediul în Coreea de Sud, își desfășoară activitatea în sectorul producției și exportului produsului în cauză, în special către Uniune. Vânzările sale privind produsul menționat au fost efectuate, în Uniune, în perioada de anchetă, către clienți independenți, precum și către un comerciant afiliat, Hansol Europe BV, și către patru întreprinderi prelucrătoare afiliate, și anume Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (denumită în continuare „Heipa”) și R+S Group GmbH (denumită în continuare„R+S”). Întreprinderile prelucrătoare afiliate aveau printre altele ca activitate transformarea acestui produs în produse noi, denumite „rulouri de mici dimensiuni” vândute în Uniune unor clienți independenți sau afiliați.
14.
Un alt producător‑exportator coreean, Hansol Artone Co. Ltd (denumit în continuare „Artone”), care era afiliat reclamantei, a cooperat la ancheta antidumping. Acesta a fuzionat cu reclamanta la 3 martie 2017.
15.
La 18 februarie 2016, reclamanta a primit chestionarul antidumping destinat producătorilor‑exportatori ai produsului în cauză.
16.
La 19 februarie 2016, ținând seama de lipsa sau de numărul limitat de vânzări ale produsului în cauză de unele dintre societățile care îi erau afiliate către clienți independenți din Uniune, reclamanta a solicitat ca Schades Nordic, Heipa și R+S să fie scutite de obligația de a completa chestionarul pentru societățile afiliate producătorului‑exportator, reluat în anexa I la chestionarul antidumping.
17.
La 23 februarie 2016, Comisia a acceptat această cerere, rezervându‑și totodată dreptul de a adresa alte solicitări de informații.
18.
La 7 martie 2016, după examinarea anumitor informații furnizate de reclamantă, Comisia a decis că Schades Nordic, Heipa și R+S trebuiau să răspundă la secțiunile F și G, referitoare la costurile de producție și la profitabilitate, și să completeze anexa I la chestionarul antidumping.
19.
La 8 martie 2016, reclamanta a solicitat intervenția consilierului‑auditor pentru cererile Comisiei adresate Schades Nordic, Heipa și R + S. În special, aceasta a evidențiat sarcina de lucru considerabilă necesară pentru a furniza date referitoare la vânzări și la costurile referitoare la rulourile de mici dimensiuni, care nu erau vizate de procedură, și caracterul inoperant al acestei cereri, în măsura în care nu ar fi fost posibil să se stabilească dacă rulourile de mici dimensiuni fuseseră fabricate pornind de la rulourile sale jumbo sau de la alte surse.
20.
La 10 martie 2016, a avut loc o audiere cu Comisia, prezidată de consilierul‑auditor.
21.
La 16 și la 17 martie 2016, Comisia a efectuat o vizită în spațiile Schades.
22.
La 21 martie 2016, Comisia a indicat reclamantei că cererile de informații adresate la 7 martie 2016 erau în prezent limitate la Schades.
23.
La 15 aprilie 2016, Comisia a confirmat primirea răspunsurilor reclamantei și al Artone la chestionarele antidumping și a răspunsurilor date de Hansol Europe și de Schades la anexa I la chestionarul antidumping.
24.
Între 15 iunie și 26 august 2016, Comisia a efectuat vizite de verificare în spațiile reclamantei, ale Artone, ale Hansol Europe și ale Schades.
25.
La 16 noiembrie 2016, Comisia a adoptat Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2016/2005 de instituire a unei taxe antidumping provizorii la importurile de anumite tipuri de hârtie termică subțire originară din Republica Coreea (
8
).
26.
La 17 noiembrie 2016, reclamantei i s‑a adresat un document de informare care relua constatările provizorii ale Comisiei. Aceasta din urmă și‑a prezentat observațiile cu privire la respectivele constatări provizorii la 8 decembrie 2016.
27.
La 13 decembrie 2016, la cererea reclamantei, a avut loc o audiere cu Comisia, prezidată de consilierul‑auditor.
28.
La 17 februarie 2017, reclamantei i‑a fost adresat un document de informare final care relua constatările definitive ale Comisiei. Aceasta din urmă și‑a prezentat observațiile cu privire la documentul respectiv la 27 februarie 2017.
29.
La 2 și la 22 martie 2017, la cererea reclamantei, au avut loc audieri cu Comisia, prezidate de consilierul‑auditor.
30.
La 20 și la 23 martie 2017, Comisia a prezentat constatări finale suplimentare și, respectiv, constatări definitive revizuite, care au făcut obiectul unor observații din partea reclamantei.
31.
La 2 mai 2017, Comisia a adoptat regulamentul în litigiu, în special în temeiul articolului 9 alineatul (4) din regulamentul de bază.
32.
Articolul 1 din regulamentul în litigiu prevede impunerea unei taxe antidumping definitive la importurile produsului în cauză, care ia forma unei sume fixe de 104,46 euro pe tonă (greutate netă).
B.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
33.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 iunie 2017, Hansol a introdus o acțiune în anularea regulamentului în litigiu în măsura în care acesta din urmă o privea.
34.
În memoriul în apărare din 22 septembrie 2017, Comisia a solicitat respingerea acțiunii în anulare și obligarea Hansol la plata cheltuielilor de judecată.
35.
Prin Ordonanța din 27 noiembrie 2017, Tribunalul a admis intervenția European Thermal Paper Association (denumită în continuare „ETPA”) în susținerea concluziilor Comisiei.
36.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis acțiunea formulată de Hansol ca urmare a nelegalităților constatate în cadrul examinării motivelor invocate. În consecință, Tribunalul a anulat regulamentul în litigiu în măsura în care privea Hansol.
37.
Elementele raționamentului juridic al Tribunalului considerate relevante pentru prezentul recurs sunt rezumate la punctele următoare.
38.
Primul motiv invocat în primă instanță era întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (11) și a articolului 17 alineatul (2) din regulamentul de bază, precum și pe nelegalitatea calculului marjei de dumping. Tribunalul examinează primul aspect al primului motiv la punctele 57-69 și al doilea aspect al acestuia la punctele 70-93 din hotărârea atacată.
39.
Primul aspect al primului motiv era întemeiat pe aplicarea de către Comisie a unei eșantionări și pe încălcarea articolului 17 alineatul (2) din regulamentul de bază. Tribunalul constată, la punctele 63 și 64 din hotărârea atacată, că premisa potrivit căreia Comisia a aplicat articolul 17 alineatul (1) din regulamentul de bază atunci când a decis să utilizeze datele Schades în vederea calculării marjei de dumping cu privire la vânzările produsului în cauză către întreprinderi prelucrătoare afiliate este eronată. În special, Tribunalul constată, la punctul 68, că „din considerentul (32) al regulamentului [în litigiu] reiese că Comisia a menționat în mod expres articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază ca temei juridic pentru calcularea prețului de export pentru vânzările produsului în cauză către întreprinderile prelucrătoare afiliate”. Tribunalul respinge, așadar, acest aspect al primului motiv.
40.
Al doilea aspect al primului motiv invocat în primă instanță vizează calculele pe care Comisia le consacră marjei de dumping pentru vânzările produsului în cauză către Uniune. Acesta este împărțit în două critici.
41.
Tribunalul examinează prima critică din cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv la punctele 84-87 și 92 din hotărârea atacată. La aceste puncte, Tribunalul constată, pe de o parte, că Comisia dispunea de date provenite de la întreprinderea prelucrătoare afiliată Schades Nordic, deși Schades Nordic însăși nu a răspuns la chestionarul antidumping. Acesta arată de asemenea că „Comisia a decis să utilizeze datele Schades pentru a calcula marja de dumping cu privire la vânzările efectuate de reclamantă către celelalte trei întreprinderi prelucrătoare afiliate”. În schimb, Tribunalul constată că, „ținând seama de faptul că Comisia avea cunoștință că o parte din vânzările produsului în cauză către Schades fusese revândută fără transformare unor clienți independenți, ea ar fi trebuit să reflecte această situație la nivelul vânzărilor din produsul în cauză către celelalte întreprinderi prelucrătoare afiliate. Prin faptul că a omis să țină seama de această împrejurare, Comisia a atribuit o pondere prea mare vânzărilor către întreprinderile prelucrătoare afiliate pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni, crescând, pentru acest motiv, dumpingul real practicat de reclamantă”.
42.
În consecință, Tribunalul concluzionează la punctele 87 și 92 că, „[î]ntrucât calculele efectuate de Comisie nu reflectă amploarea reală a dumpingului practicat de reclamantă, trebuie să se constate o încălcare a articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază”.
43.
În ceea ce privește a doua critică, Tribunalul concluzionează la punctul 90 că „niciun element, în special invocat de reclamantă, nu permite să se considere că metoda utilizată de Comisie și ajustările operate pentru a ține seama de situația specială din speță ar fi contrare articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază”.
44.
La punctele 94-121, Tribunalul examinează al doilea motiv în primă instanță, care este împărțit în două aspecte.
45.
Raționamentul principal al Tribunalului privind primul aspect al celui de al doilea motiv figurează la punctele 100-106 din hotărârea atacată.
46.
Tribunalul respinge în primul rând excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie. Acesta consideră, la punctul 100 din hotărârea atacată, că, „deși reclamanta a solicitat mai degrabă instituirea unei taxe antidumping fixe decât a unei taxe antidumping ad valorem, ea poate contesta în continuare nivelul taxei fixe impuse de Comisie”.
47.
La punctul 105 din hotărârea atacată, Tribunalul constată în continuare, de la bun început, că, „pentru motivele prezentate în cadrul primei critici a celui de al doilea aspect al primului motiv […], calculele efectuate de Comisie nu reflectă amploarea reală a dumpingului practicat de reclamantă”. Tribunalul consideră că „[a]ceastă eroare, legată de ponderarea utilizată de Comisie, afectează, așadar, și instituirea taxei antidumping definitive”. Fără altă explicație, Tribunalul constată că taxa „depășește astfel dumpingul practicat efectiv de reclamantă cu încălcarea articolului 9 alineatul (4) al doilea paragraf din regulamentul de bază”.
48.
Al doilea aspect al celui de al doilea motiv este analizat la punctele 107-119 din hotărârea atacată. Acesta denunță o încălcare a principiului bunei administrări. Tribunalul respinge acest aspect al celui de al doilea motiv.
49.
La punctele 122-143 din hotărârea atacată, Tribunalul examinează al treilea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe aplicarea eronată a articolului 2 alineatele (9) și (10) din regulamentul de bază, întrucât Comisia a operat ajustări excesive pentru vânzările de rulouri de mici dimensiuni obținute din rulouri jumbo achiziționate de Schades de la producători europeni. Tribunalul respinge acest motiv ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
50.
La punctele 144-160 din hotărârea atacată, Tribunalul examinează al patrulea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe încălcarea articolului 2 alineatul (1) din regulamentul de bază, întrucât Comisia a calculat în mod eronat valoarea normală prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul menționat.
51.
La punctul 152 din hotărârea atacată, Tribunalul își începe interpretarea articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf și a articolului 2 alineatul (3) din regulamentul de bază cu constatarea unei diferențe între situațiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază (prima situație) și cele prevăzute la articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din regulamentul menționat (a doua situație).
52.
Referindu‑se la regulamentul în litigiu, Tribunalul constată că Comisia s‑a întemeiat pe a doua situație pentru a calcula valoarea normală a Artone. El concluzionează la punctul 157 că „[î]mprejurările invocate de Comisie potrivit cărora «structura costurilor» sau «prețurile de vânzare» erau în mod semnificativ diferite între reclamantă și Artone (considerentul (21) al regulamentului [în litigiu]) nu fac parte din derogările de la metoda de stabilire a valorii normale în funcție de prețurile reale care […] au un caracter exhaustiv”. Acesta observă în plus că, în ceea ce privește faptul că, „pentru unul dintre cele două tipuri de produse în cauză, vândute de reclamantă, cantitățile de vânzări interne ar fi fost considerate nereprezentative, niciun element invocat de Comisie în înscrisurile sale nu permite să se stabilească dacă această împrejurare privea tipul de produs, prevăzut în considerentul (20) al regulamentului de punere în aplicare menționat, care nu ar fi fost vândut de Artone. În plus și în orice caz, această constatare nu are incidență asupra împrejurării invocate de reclamantă potrivit căreia cele două tipuri de produse în cauză nu fuseseră vândute de Artone pe piața sa internă”.
53.
La punctul 158 din hotărârea atacată, Tribunalul concluzionează că „Comisia a încălcat articolul 2 alineatul (1) din regulamentul de bază în cadrul stabilirii valorii normale a Artone”.
54.
La punctele 161-213 din hotărârea atacată, Tribunalul examinează al cincilea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (1) și a articolului 3 alineatele (1)-(3) și (5)-(8) din regulamentul de bază, a jurisprudenței instanțelor Uniunii și a deciziilor OMC, a practicii decizionale anterioare a Comisiei și a principiilor comparației echitabile și egalității de tratament în ceea ce privește calculul marjei de prejudiciu.
55.
La punctele 162-169, Tribunalul explică motivul pentru care apreciază că al cincilea motiv este admisibil. În special, Tribunalul consideră că, prin intermediul acestui motiv, reclamanta a pus în discuție stabilirea prejudiciului și a legăturii de cauzalitate în măsura în care metoda utilizată de Comisie pentru a stabili prețul de export nu a permis o evaluare corectă a prejudiciului real și în special a efectelor asupra prețurilor.
56.
La punctele 170-177 din hotărârea atacată, Tribunalul examinează primul aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe faptul că Comisia a încălcat articolul 1 alineatul (1) și articolul 3 alineatele (2), (3) și (6) din regulamentul de bază, incluzând revânzarea rulourilor de mici dimensiuni în calculul marjei de prejudiciu. Acesta constată, la punctul 174, că premisa reclamantei potrivit căreia „analiza prejudiciului suferit de industria Uniunii se întemeiază pe o comparație eronată între, pe de o parte, rulourile de mici dimensiuni vândute de întreprinderile prelucrătoare afiliate ale reclamantei și, pe de altă parte, rulourile jumbo vândute de industria Uniunii” este în fapt eronată. Acesta respinge primul aspect al celui de al cincilea motiv ca nefondat.
57.
La punctele 178-205, Tribunalul examinează al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 3 alineatele (1)-(3) și (5)-(8) din regulamentul de bază, a jurisprudenței instanțelor Uniunii și a deciziilor OMC, a practicii decizionale anterioare a Comisiei și a principiilor comparației echitabile și egalității de tratament, în măsura în care Comisia a aplicat prin analogie articolul 2 alineatul (9) din regulamentul menționat pentru a stabili marja de prejudiciu. Raționamentul Tribunalului începe la punctul 191, unde arată, cu titlu introductiv, că „rezultă în mod clar din cererea introductivă că reclamanta susține că Comisia ar fi trebuit să utilizeze ca preț în liberă circulație pentru revânzările produsului în cauză de către Schades prețurile facturate clienților independenți ai acestei societăți, reduse la un nivel franco fabrică”.
58.
Analiza Tribunalului cu privire la fondul celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv începe la punctul 196. La punctul 197, făcând trimitere la jurisprudența existentă, acesta observă că stabilirea prejudiciului include examinarea problemei „dacă există, pentru importurile care fac obiectul unui dumping, o subcotare semnificativă a prețului în raport cu prețul unui produs similar”. Tribunalul arată în plus, la punctul 198, că „trebuie examinat aspectul dacă Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a stabilit punctul de referință în raport cu care trebuia, în speță, să se calculeze prețurile produselor reclamantelor care trebuiau comparate cu prețurile din industria Uniunii”.
59.
În această privință, Tribunalul constată, la punctul 200, că, „deși Comisia putea reduce la un nivel CIF [cost, asigurare și navlu] la frontiera Uniunii prețul de export al produsului în cauză atunci când a fost vândut și apoi transformat în rulouri de mici dimensiuni, calculul efectuat de Comisie în ceea ce privește revânzările produsului în cauză de către Schades […] și, prin urmare, netransformat unor clienți independenți este eronat”. La punctele 201 și 202, Tribunalul explică faptul că, primo, „«punctul de referință» în ceea ce privește revânzările Schades […] nu se situează la nivelul frontierei Uniunii, ci la nivelul clienților independenți ai Schades”. Secundo, deși „concurența [a avut] loc în «cea mai mare parte» la nivelul întreprinderilor prelucrătoare afiliate, [Comisia] nu a considerat că «întreaga» concurență are loc la acest nivel. În această privință, trebuie să se considere că, în ceea ce privește vânzările directe și indirecte ale produsului în cauză, concurența avea loc la nivelul clienților independenți”. Din aceste două constatări Tribunalul deduce că „Comisia a săvârșit o eroare atunci când a decis să deducă costurile [de vânzare, cheltuielile administrative și alte costuri generale] și o marjă de profit pentru revânzările produsului în cauză efectuate de Schades unor clienți independenți, în vederea stabilirii prețurilor de export ale produsului respectiv în cadrul determinării prejudiciului.”
60.
La punctul următor, Tribunalul analizează incidența acestei erori, arătând că „revânzările produsului în cauză de către Schades unor clienți independenți reprezentau numai o parte nesemnificativă din vânzările utilizate pentru a stabili prețul de export al reclamantei în cadrul analizei prejudiciului”. Totuși, acesta arată că, „după cum rezultă din analiza primei critici a celui de al doilea aspect al primului motiv, revânzările produsului în cauză unor clienți independenți ar fi trebuit să reprezinte o parte mai semnificativă decât cea care a fost reținută de Comisie”. El adaugă că „niciun element nu permite să se măsoare tocmai incidența unei modificări a punctului de referință pentru revânzările produsului în cauză unor clienți independenți asupra nivelului subcotării prețurilor reținut de Comisie care se ridica, în speță, la 9,4 % (considerentul (67) al regulamentului [în litigiu])”. Tribunalul concluzionează că al doilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie admis.
61.
La punctele 206-213, Tribunalul examinează al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 3 alineatele (2), (3) și (6) din regulamentul de bază și a subcotării marjei produsului în cauză. Referindu‑se din nou la jurisprudența citată la punctul 197 și arătând că subcotarea constatată era de 9,4 %, Tribunalul respinge „argumentele reclamantei dezvoltate pe baza primului aspect al celui de al cincilea motiv, […] pentru aceleași motive cu cele prezentate la punctele 173-177 […]”.
62.
La punctul 211, Tribunalul examinează argumentele reclamantei dezvoltate în temeiul celui de al doilea aspect al primului motiv, arătând că, „în cadrul acestui aspect, s‑a reținut că Comisia săvârșise o eroare în ponderarea vânzărilor către întreprinderi prelucrătoare afiliate pentru revânzarea sub formă de rulouri de mici dimensiuni unor întreprinderi independente (între 75 și 85 %) […]. Din moment ce Comisia a utilizat aceeași ponderare pentru calcularea subcotării prețurilor, eroarea evidențiată în al doilea aspect al primului motiv afectează și calculul menționat”. Tribunalul admite de asemenea al treilea aspect al celui de al cincilea motiv în măsura în care „nu se poate exclude că această eroare, combinată cu cea evidențiată în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, afectează concluzia Comisiei referitoare la analiza subcotării prețurilor și la examinarea efectului importurilor care fac obiectul unui dumping asupra produselor similare din industria Uniunii, prevăzute la articolul 3 alineatele (2) și (3) din regulamentul de bază”.
63.
La punctul 213 din hotărârea atacată, Tribunalul concluzionează că regulamentul în litigiu trebuie anulat în măsura în care o privește pe reclamantă.
C.
Procedura în fața Curții și concluziile părților
1. Procedura în fața Curții de Justiție
64.
Conform articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
65.
Printr‑o măsură de organizare a procedurii din 7 septembrie 2021, Curtea a adresat întrebări cu solicitare de răspuns scris tuturor părților. Răspunsurile la întrebări au fost depuse în termenul acordat.
2. Concluziile părților pentru recursul principal
66.
Recursul a fost depus de Comisie la 11 iunie 2020 și a fost înscris în registrul grefei Curții la 15 iunie 2020. Comisia solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate, respingerea acțiunii în primă instanță și obligarea Hansol la plata cheltuielilor de judecată
sau, cu titlu subsidiar,
–
trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată ale procedurii în primă instanță și în recurs odată cu fondul.
67.
ETPA a depus un memoriu în răspuns la 19 octombrie 2020, înscris în registrul grefei Curții la 20 octombrie 2020, în susținerea recursului Comisiei.
68.
Hansol a depus un memoriu în răspuns la 27 august 2020, înscris în registrul grefei Curții la 28 august 2020, în care solicită Curții:
–
respingerea recursului;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura de recurs și a celor aferente procedurii în primă instanță;
–
obligarea intervenientei care poate interveni în susținerea recursului la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri de recurs.
3. Concluziile părților pentru recursul incident
69.
ETPA a depus un recurs incident la 19 octombrie 2020, înscris în registrul grefei Curții la 20 octombrie 2020, în care solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate, respingerea acțiunii în primă instanță și obligarea intimatei la plata cheltuielilor de judecată
sau, cu titlu subsidiar,
–
trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată ale procedurii în primă instanță și în recurs odată cu fondul.
70.
Hansol a depus un memoriu în răspuns la recursul incident la 5 noiembrie 2020, înscris în aceeași zi în registrul grefei Curții, în care solicită Curții:
–
respingerea recursului incident;
–
obligarea ETPA la plata cheltuielilor de judecată.
IV. Analiză juridică
A.
Observații preliminare
1. Uniunea Europeană în sistemul comercial multilateral
71.
OMC asigură garantarea unui sistem comercial multilateral bazat pe norme. Uniunea Europeană, în calitate de organizație regională cu personalitate juridică proprie, are un statut special în cadrul OMC, întrucât este membru deplin al acesteia, alături de statele sale membre. Ca urmare a competenței exclusive pe care articolul 3 alineatul (1) litera (e) TFUE o conferă Uniunii în politica comercială comună, aceasta a trebuit să își asume angajamentele statelor sale membre care decurg din acordurile OMC. Acordul antidumping, care face parte din acestea, reglementează aplicarea măsurilor antidumping de către membrii OMC. Acest acord prevede anumite norme de fond care trebuie respectate în vederea aplicării unei măsuri antidumping, precum și norme de procedură detaliate care reglementează desfășurarea anchetelor antidumping și impunerea și menținerea în vigoare a unor astfel de măsuri. Nerespectarea acestor norme poate determina recurgerea la mecanismul de soluționare a litigiilor al OMC și poate conduce la invalidarea măsurii.
72.
Legiuitorul a adoptat regulamentul de bază menționat deja în introducerea prezentelor concluzii (
9
), în conformitate cu articolul 207 alineatul (2) TFUE, pentru a asigura punerea în aplicare a Acordului antidumping în ordinea juridică internă a Uniunii (
10
). Revine Comisiei sarcina de a aplica instrumentele de protecție comercială prevăzute în aceasta în privința întreprinderilor care au sediul în țări terțe și care își exportă produsele în Uniune cu încălcarea normelor antidumping, aducând atingere industriilor Uniunii. În măsura în care, în primul rând, statul de drept constituie unul dintre principiile esențiale ale ordinii juridice a Uniunii și în care, în al doilea rând, aceasta din urmă este hotărâtă să își respecte pe deplin obligațiile față de ceilalți membri ai OMC (
11
), pare logic ca tratatele să prevadă ca aplicarea acestor mecanisme de către Comisie să fie supusă unui control de legalitate efectuat de instanțele Uniunii, în special de Tribunal, în primă instanță, și, în cadrul procedurii de recurs, de Curte. În prezenta cauză, care include un recurs principal, precum și un recurs incident, Curtea este chemată să își exercite competențele în materie.
2. Controlul jurisdicțional în cadrul procedurii de recurs
73.
Înainte de a examina diferitele motive, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Astfel, după cum confirmă o jurisprudență constantă, Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate situația de fapt și, pe de altă parte, să o aprecieze. În schimb, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. În consecință, aprecierea elementelor de probă de către Tribunal nu constituie o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții (
12
).
74.
Totuși, odată ce Tribunalul a constatat sau a apreciat situația de fapt, Curtea este competentă, în temeiul articolului 256 TFUE, să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora. În mod excepțional, Curtea poate exercita un control asupra aprecierii situației de fapt de către Tribunal atunci când un reclamant pretinde o denaturare a elementelor de probă de către Tribunal (
13
). În acest caz, reclamantul trebuie să indice cu precizie elementele de probă care ar fi fost denaturate de acesta și să demonstreze erorile de apreciere care, în opinia sa, au condus la această denaturare. După cum confirmă jurisprudența, o denaturare va avea loc dacă, fără a se recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente este vădit greșită (
14
).
75.
Aceste observații introductive se dovedesc deosebit de pertinente în prezentul context, dat fiind că Tribunalul repune în discuție aprecierea diferitor elemente de fapt, precum și anumite concluzii deduse de Comisie în procedura administrativă care a condus la adoptarea regulamentului în litigiu. În măsura în care Comisia și ETPA contestă motivarea hotărârii atacate pentru a se opune anulării regulamentului menționat de către Tribunal, trebuie amintit că procedura recursului nu poate fi utilizată ca mijloc pentru a obliga Curtea să reevalueze ea însăși faptele. Prin urmare, ținând seama de repartizarea competențelor între Comisie, pe de o parte, și instanțele Uniunii, pe de altă parte, este necesar să se limiteze examinarea recursului la o analiză strică a chestiunilor juridice prezentate în fața Curții. Acesta este contextul în care trebuie examinate în continuare, mai întâi, motivele recursului principal (
15
) și, ulterior, cele ale recursului incident (
16
) în ordinea în care au fost prezentate.
B.
Cu privire la recursul principal
1. Cu privire la primul motiv
a) Argumentele părților
76.
Prin intermediul primului motiv, Comisia consideră că Tribunalul a denaturat elementele de probă prin faptul că a declarat, la punctul 85 din hotărârea atacată, că obținuse elemente de probă în cursul procedurii administrative care arătau că Schades Nordic revânduse produsul în cauză unor clienți independenți din Uniune în perioada de anchetă, în pofida faptului că Schades Nordic nu răspunsese la anexa I la chestionar. Cu titlu subsidiar, Comisia consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a obligat Comisia să își întemeieze concluziile pe date neverificate privind Schades Nordic (dar nefurnizate ca atare de Schades Nordic). Comisia apreciază că Tribunalul a încălcat normele referitoare la întinderea elementelor de probă pe care Comisia are dreptul să se întemeieze atunci când formulează concluzii în cadrul anchetelor antidumping în temeiul regulamentului de bază, în special al articolului 6 alineatul (8) din regulamentul menționat.
77.
Ca răspuns la primul motiv al recursului, Hansol arată că Tribunalul a observat în mod întemeiat că ar fi fost prezentate elemente de probă în cursul procedurii administrative. În susținerea acestei teze, Hansol face referire la diversele schimburi care au avut loc cu Comisia în trecut, mai concret, la cererea de scutire prezentată la 19 februarie 2016, precum și la audierea prezidată de consilierul‑auditor la 10 martie 2016, în favoarea cărora Comisia obținuse informația în sensul că Schades Nordic revânduse o anumită cantitate a produsului în cauză unor clienți independenți din Uniune în perioada de anchetă. Prin urmare, potrivit Hansol, Tribunalul nu a denaturat elementele de probă în cauză. Pe de altă parte, contrar celor declarate de Comisie, Tribunalul nu a obligat‑o să își întemeieze concluziile pe date neverificate. Potrivit Hansol, este vorba despre o informație care a fost verificată de Comisie și care nu este contestată.
b) Apreciere
78.
Trebuie precizat de la bun început că problema juridică aflată în centrul primului motiv de recurs privește în esență obligația care revine Comisiei de a lua în considerare informațiile obținute în cadrul unei anchete care conduce la adoptarea de măsuri antidumping. Comisia afirmă că a primit informațiile în cauză într‑un mod neprevăzut de cadrul legal care reglementează anchetele, ceea ce, în opinia sa, ar fi împiedicat‑o să le ia în considerare. Acest punct de vedere este contestat de Hansol, care consideră că Comisia ar fi trebuit să includă informațiile în cauză în analiza sa, având în vedere că a luat cunoștință de acestea în cursul procedurii administrative.
79.
Trebuie să se constate că Tribunalul pleacă de la premisa potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să ia în considerare informațiile în cauză, în special din cauza importanței pe care acestea o prezintă pentru analiza care trebuie efectuată în conformitate cu regulamentul de bază. Astfel, la punctul 85 din hotărârea atacată, după cum s‑a afirmat, Tribunalul a arătat că cel puțin o altă întreprindere prelucrătoare afiliată, și anume Schades Nordic, revânduse un anumit volum al produsului în cauză cumpărat reclamantei. La punctul 86 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că, ținând seama de informația obținută, Comisia ar fi trebuit să reflecte această situație la nivelul vânzărilor produsului în cauză către celelalte întreprinderi prelucrătoare afiliate. Tribunalul a concluzionat că, prin faptul că a omis să țină seama de această împrejurare, Comisia atribuise o pondere prea mare vânzărilor către întreprinderi prelucrătoare afiliate pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni, crescând astfel dumpingul real practicat de reclamantă. La punctul 87 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat o încălcare a articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază, întrucât calculele efectuate de Comisie nu reflectau amploarea dumpingului practicat de reclamantă. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 105 din hotărârea atacată, această eroare legată de ponderarea efectuată de Comisie a afectat și stabilirea taxei antidumping definitive fixe de 104,46 euro pe tonă (greutate netă), care, potrivit Tribunalului, depășea astfel dumpingul practicat efectiv de reclamantă, cu încălcarea articolului 9 alineatul (4) al doilea paragraf din regulamentul de bază.
80.
În această privință, ținem să subliniem mai întâi că, astfel cum Tribunalul a constatat deja la punctul 85 din hotărârea atacată, Comisia nu contestă nici conținutul, nici primirea acestei informații. În recursul formulat, Comisia nu rectifică în niciun fel faptele cu privire la acest aspect. În consecință, niciun element din dosar nu indică faptul că este vorba despre o informație inexactă susceptibilă să afecteze printr‑o eroare aprecierea faptelor efectuată de Tribunal.
81.
Comisia se limitează mai degrabă să explice în înscrisurile sale că este contrar cadrului juridic de bază, privind anchete antidumping, să oblige Comisia să își întemeieze concluziile pe date prezentate de o parte interesată care nu au fost supuse procesului de verificare organizat de regulamentul de bază și de dreptul OMC. Potrivit Comisiei, Tribunalul s‑ar fi substituit autorității însărcinate cu efectuarea anchetei antidumping în măsura în care acesta ar fi inclus informațiile în cauză în raționamentul său.
82.
Considerăm că o astfel de poziție este nu numai excesiv de formalistă, ci și dificil de conciliat cu obligațiile care revin Comisiei în cadrul oricărei anchete antidumping. Judecând din perspectiva dispozițiilor articolului 6 din regulamentul de bază, este vorba despre o fază a procedurii administrative caracterizată de o preocupare pentru eficacitate și celeritate în obținerea de informații (
17
). În consecință, faptul de a nu fi luat în considerare elementele de probă necesare pentru a lua o decizie conformă din punct de vedere juridic cu privire la adoptarea unei măsuri antidumping poate fi justificată numai de motive imperative. Vom explica în continuare motivele principale care ne determină să considerăm că Tribunalul a apreciat în mod întemeiat că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare informația primită în cursul procedurii administrative.
83.
Pentru început, este cert că au existat mai multe schimburi de corespondență între Comisie și Hansol, având ca scop prezentarea elementelor de probă care indicau că Schades Nordic revânduse o anumită cantitate a produsului în cauză unor clienți independenți din Uniune în perioada de anchetă (
18
). Hansol menționează comunicarea din 19 februarie 2016, în care aceasta solicitase Comisiei să scutească integral trei dintre cele patru întreprinderi prelucrătoare afiliate de obligația de a răspunde la chestionar. Aceasta face de asemenea referire la audierea prezidată de consilierul‑auditor din 10 martie 2016, în cadrul căreia au fost prezentate și explicate mai detaliat informațiile privind revânzările produsului în cauză efectuate de Schades Nordic. În urma acestei audieri și după o vizită în spațiile Schades în Regatul Unit la 16 și la 17 martie 2016, Comisia confirmase, într‑un e‑mail din 21 martie 2016, decizia sa de a scuti Schades Nordic și alte două întreprinderi de obligația de a răspunde la anexa I la chestionar. În același e‑mail, Comisia adăugase că își rezerva dreptul de a solicita de asemenea informații suplimentare Schades Nordic și celorlalte întreprinderi în cursul procedurii.
84.
Rezultă că Comisia cunoștea pe deplin faptele pe care s‑a întemeiat Tribunalul pentru a‑și dezvolta raționamentul. Comisia susține totuși că nu avusese posibilitatea de a verifica această informație. Or, în opinia noastră, ea nu oferă nicio explicație concludentă cu privire la faptul că nu a fost în măsură să își îndeplinească obligația de a efectua cât mai repede posibil o asemenea verificare. Deși este adevărat că decisese să scutească Schades Nordic de obligația de a răspunde la chestionar la cererea Hansol, nu este mai puțin adevărat că și‑a rezervat în mod explicit dreptul de a solicita informații suplimentare întreprinderii respective (
19
). Pentru acest motiv, contrar celor afirmate de Comisie în mai multe rânduri, decizia de scutire nu poate fi considerată un obstacol legal absolut în calea obținerii de informații esențiale pentru stabilirea existenței unui dumping.
85.
În acest context, trebuie arătat că Comisia pare să reproșeze Hansol că a continuat să solicite această scutire (
20
), în condițiile în care ea este cea care a luat în cele din urmă decizia finală. În măsura în care s‑ar părea că Comisia apreciază că această scutire o împiedicase să efectueze verificările necesare, trebuie subliniat că ea este mai degrabă cea care trebuie considerată răspunzătoare pentru această împrejurare. În plus, este dificil de înțeles motivul pentru care Comisia ar fi acceptat să acorde o astfel de exceptare cu riscul de a nu obține toate informațiile necesare din partea întreprinderilor în cauză. Argumentația prezentată de Comisie pare mai degrabă să servească drept pretext pentru a justifica omisiunea de a continua ancheta cu diligența necesară și de a lua în considerare informația furnizată de Hansol în examinarea existenței dumpingului.
86.
Normele OMC la care face referire Comisia în înscrisurile sale nu ne par de natură să ofere un temei legal adecvat pentru a‑și susține poziția. Astfel, din raportul grupului special al OMC în cauza China – Produse de pui de carne (
21
) reiese în mod clar că, chiar dacă expresia „elemente de probă” din procedurile antidumping nu este definită în Acordul antidumping, ea include cel puțin „informațiile furnizate autorității însărcinate cu efectuarea anchetei de către o parte interesată, indiferent dacă acestea sunt sau nu pozitive, exacte sau adecvate” (
22
). Hansol a prezentat ca atare elementele de probă care indică faptul că Schades Nordic revânduse produsul în cauză.
87.
În măsura în care Comisia susține că elementele de probă furnizate de Hansol nu îndeplinesc criteriile sale pentru motivul că nu au fost furnizate în mod adecvat, cu alte cuvinte ca răspuns la un chestionar trimis întreprinderilor, în temeiul articolului 6 din regulamentul de bază, este suficient să se observe că raportul grupului special al OMC, menționat la punctul precedent, indică în mod expres că „[n]iciun element din Acordul antidumping sau din Acordul privind OMC în ansamblul său nu ne determină să considerăm că informațiile își pierd caracterul de«elemente de probă» întrucât nu îndeplinesc anumite criterii”. Raportul stabilește că „[p]roblema dacă elementele de probă îndeplinesc aceste criterii este o chestiune distinctă pe care autoritatea însărcinată cu efectuarea anchetei trebuie să o examineze” (
23
). În consecință, este posibil să se concluzioneze din cele de mai sus că Comisia nu poate nega că este în posesia unor elemente de probă furnizate de Hansol în cadrul procedurii administrative.
88.
Argumentul prezentat de Comisie, potrivit căruia informațiile obținute într‑o cerere de nedivulgare a datelor nu fac parte din dosarul de anchetă accesibil părților interesate în temeiul articolului 6 alineatul (7) din regulamentul de bază, nu este convingător. Astfel, Comisia nu explică în ce măsură drepturile persoanelor interesate ar fi putut fi încălcate. În orice caz, după cum arată Hansol, raportul întocmit de consilierul‑auditor cu privire la audierea din 10 martie 2016 este un document oficial, depus în dosarul de anchetă accesibil părților și pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a decide să instituie măsuri. În plus, observațiile formulate de Hansol cu privire la documentul de informare finală au fost de asemenea depuse la dosarul anchetei accesibil părților. În consecință, Comisia nu se poate întemeia în mod valabil pe un pretins interes de a proteja drepturile părților interesate pentru a ignora elementele de probă furnizate de Hansol.
89.
Chiar dacă, în principiu, Comisia are dreptul de a exprima rezerve cu privire la coerența și la validitatea informației obținute, nu vedem în ce măsură aceasta ar putea modifica acea concluzie. Comisia s‑a limitat să declare că nu avusese ocazia să verifice informația obținută fără a lua însă poziție cu privire la însuși conținutul informației. Nimic nu permite să se presupună că Comisia a avut intenția de a efectua o astfel de verificare, în condițiile în care Acordul antidumping, după cum a fost interpretat de instanțele Uniunii (
24
) și cum recunoaște ea însăși în răspunsul său scris la întrebările adresate de Curte, îi impune să se asigure în cursul anchetei cu privire la exactitatea informațiilor furnizate de părțile interesate. Dimpotrivă, împrejurările prezentei cauze indică faptul că aceasta a adoptat regulamentul în litigiu ignorând în același timp o etapă importantă a procedurii. Dat fiind că ignorarea în întregime a faptului că elemente de probă esențiale au fost efectiv obținute în cadrul anchetei ar implica in fine să se „recompenseze” o omisiune administrativă gravă, avem ezitări în a urma argumentația Comisiei, potrivit căreia elementele de probă nu ar îndeplini cerințele sale (
25
). Dacă s‑ar accepta că Comisia poate efectua o anchetă cu ignorarea unei informații pertinente disponibile și fără ca aceasta să fie supusă unui control jurisdicțional, ancheta respectivă ar risca să fie arbitrară, ineficientă și inexactă. O asemenea evoluție nu ne pare deloc de dorit.
90.
Articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede că, în cazul în care o parte interesată nu permite accesul la informațiile necesare, nu le furnizează în termenele prevăzute în regulament sau obstrucționează semnificativ examinarea, pot fi stabilite constatări preliminare sau finale, pozitive sau negative, pe baza datelor disponibile. Or, condițiile de aplicare a acestei dispoziții nu sunt îndeplinite în speță. Primo, nu există niciun indiciu privind lipsa cooperării dintre Comisie și Hansol și, secundo, după cum am arătat deja, elementele de probă în cauză se aflau în posesia Comisiei tocmai datorită acestei cooperări din cadrul anchetei.
91.
Prin urmare, Tribunalul a reproșat în mod întemeiat Comisiei faptul că nu a acționat cu diligența necesară. Considerăm că, departe de a intenționa să se substituie Comisiei, Tribunalul a dorit mai degrabă să atragă atenția asupra unei informații esențiale care ar fi trebuit să fie luată în considerare de Comisie cu riscul de a denatura elementele de fapt pe care se întemeiază concluziile regulamentului în litigiu. Prin urmare, Tribunalul și‑a exercitat perfect competențele invocând o eroare săvârșită de Comisie în aplicarea regulamentului de bază. În consecință, este necesar să se constate că nu a existat în speță nici denaturarea faptelor, nici interpretarea eronată a dreptului aplicabil de către Tribunal.
92.
Situația este aceeași în ceea ce privește examinarea de către Tribunal a primului aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 9 alineatul (3) din Acordul antidumping și a articolului 9 alineatul (4) al doilea paragraf din regulamentul de bază. La punctul 105 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că calculele efectuate de Comisie nu reflectau amploarea reală a dumpingului practicat de Hansol pentru motivele prezentate la punctele 83-87 din această hotărâre, inclusiv omisiunea de a lua în considerare faptul că o parte din vânzările produsului în cauză către Schades fusese revândută fără transformare unor clienți independenți. Potrivit Tribunalului, prin faptul că a omis să țină seama de această împrejurare, Comisia a atribuit o pondere prea mare vânzărilor către întreprinderi prelucrătoare afiliate pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni, crescând astfel dumpingul real practicat de Hansol. În măsura în care concluziile de la punctul 85 din hotărârea atacată afectează raționamentul dezvoltat de Tribunal la punctul 105 din această hotărâre, apreciem că este necesar să se respingă și motivul Comisiei care vizează acest punct.
93.
Prin aceste considerații, trebuie să se concluzioneze că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în aprecierea primei critici a celui de al doilea aspect al primului motiv invocat în primă instanță și a primului aspect al celui de al doilea motiv invocat în primă instanță. În consecință, propunem respingerea primului motiv de recurs ca vădit nefondat.
2. Cu privire la al doilea motiv
a) Argumentele părților
94.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a declarat că valoarea normală a produsului similar poate fi stabilită în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază, și anume pe baza prețurilor altor comercianți sau producători în cazurile în care exportatorul în cauză (și anume Artone) nu produce sau nu vinde produsul similar pe piața sa internă. Comisia arată că avea dreptul să construiască valoarea normală a celor două tipuri de produse nevândute de Artone pe piața coreeană în temeiul articolului 2 alineatul (3) din regulamentul de bază.
95.
În susținerea poziției sale, Comisia invocă o serie de argumente, întemeiate în special pe interpretarea articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază, precum și a articolului 2.2 din Acordul antidumping al OMC, care sugerează lipsa oricărei obligații a Comisiei de a prefera o metodă specifică pentru a stabili valoarea normală, etapă esențială în stabilirea existenței unui dumping. Prin urmare, Comisia ar fi ales metoda prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază, care prevede construirea valorii normale pe baza costului de producție. Potrivit Comisiei, Tribunalul ar fi optat pentru o interpretare strictă care nu ar avea temei în regulamentul de bază. În sfârșit, Comisia apreciază că Tribunalul se referă în mod inutil la Hotărârea Consiliul/Alumina (
26
).
96.
ETPA susține recursul Comisiei în cadrul celui de al doilea motiv, invocând în esență aceleași argumente întemeiate pe interpretarea dispozițiilor relevante ale regulamentului de bază, precum și ale Acordului antidumping al OMC.
97.
Hansol contestă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. Aceasta consideră că argumentația Comisiei nu este fondată și este contrară propriei sale practici. Mai concret, Hansol are îndoieli cu privire la interpretarea propusă de Comisie, pentru motivul că ar exista o ordine ierarhică în metodele de stabilire a valorii normale la articolul 2 din regulamentul de bază și că valoarea normală ar trebui să se întemeieze în principal pe prețurile interne. În plus, aceasta apreciază că normele OMC sunt lipsite de pertinență în interpretarea dispozițiilor regulamentului de bază care diferă de cele ale Acordului antidumping, situație care s‑ar regăsi în speță. Contrar Comisiei, Hansol consideră că faptul că Tribunalul s‑a întemeiat pe Hotărârea Consiliul/Alumina (
27
), este pertinent pentru examinarea celui de al patrulea motiv invocat în primă instanță, care face obiectul celui de al doilea motiv de recurs.
b) Apreciere
98.
Al doilea motiv de recurs privește în esență aspectul dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a interpretat articolul 2 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază la punctele 152-157 din hotărârea atacată și a stabilit că Comisia a încălcat articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat în cadrul calculării valorii normale a Artone la punctul 158 din hotărârea atacată.
99.
În această privință, trebuie arătat că, cu privire la punctul respectiv, Tribunalul și‑a prezentat motivele începând prin a aminti, la punctul 148 din hotărârea atacată, jurisprudența Curții potrivit căreia „stabilirea valorii normale [a unui produs] constituie una dintre etapele esențiale care trebuie să permită stabilirea existenței unui eventual dumping” (
28
).
100.
În continuare, Tribunalul a examinat dispozițiile articolului 2 din regulamentul de bază, concluzionând că există o anumită ordine ierarhică între aceste dispoziții, mai concret între cele prevăzute la alineatele (1) și, respectiv, (3), pe care trebuie să o ia în considerare atunci când se pune problema stabilirii valorii normale a unui produs. Pentru a susține această teză, Tribunalul a citat hotărârea pronunțată în cauza Consiliul/Alumina, în care Curtea a stabilit că „atât din modul de redactare, cât și din economia [articolului 2 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul de bază] rezultă că prețul efectiv plătit sau care urmează să fie plătit în cadrul unor operațiuni comerciale normale trebuie luat în considerare în principiu cu prioritate pentru a stabili valoarea normală” (
29
).
101.
La punctul 150 din hotărârea atacată, Tribunalul a citat din nou Hotărârea Consiliul/Alumina, explicând că, în temeiul alineatului (3) primul paragraf al aceluiași articol, „nu se poate deroga [de la
principiul utilizării prețurilor plătite sau care urmează să fie plătite, în cadrul operațiunilor comerciale normale, de către cumpărători independenți din țara exportatoare] decât în cazul în care nu se efectuează nicio vânzare a produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale sau în cazul în care aceste vânzări sunt insuficiente sau în cazul în care ele nu permit efectuarea unei comparații valabile” (
30
). Tribunalul a concluzionat, tot prin trimitere la Hotărârea Consiliul/Alumina, subliniind că „aceste derogări de la metoda de stabilire a valorii normale în funcție de prețurile reale au un caracter exhaustiv” (
31
).
102.
Această lectură a motivelor hotărârii atacate arată că Tribunalul s‑a limitat să evoce jurisprudența relevantă a Curții pentru a susține teza ordinii ierarhice dintre diferitele dispoziții ale articolului 2 din regulamentul de bază. Tribunalul a recunoscut, fără a săvârși o eroare de drept, că există un principiu al priorității printre diversele metode de calcul, de la care se poate deroga în mod excepțional atunci când sunt îndeplinite condițiile (
32
). Este evident că Tribunalul nu poate să fi încălcat în această privință dreptul Uniunii întrucât Curtea a ajuns deja la o concluzie similară în propria jurisprudență. Prin urmare, considerăm că Tribunalul a criticat în mod întemeiat faptul că Comisia a recurs imediat la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază, fără să fi verificat în prealabil posibilitatea de a aplica articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat în speță.
103.
În principiu, examinarea acestui motiv s‑ar putea limita la o simplă referire la această jurisprudență care ne pare perfect relevantă în prezentul context al procedurii de recurs. Totuși, din motive de exhaustivitate și pentru a înlătura orice îndoială cu privire la validitatea acestei interpretări a dispozițiilor articolului 2 din regulamentul de bază, preconizată de Tribunal în hotărârea atacată, vom examina pe scurt celelalte argumente prezentate de Comisie în susținerea poziției sale.
104.
Comisia și ETPA consideră că interpretarea adoptată de Tribunal ignoră faptul că dispoziția în cauză, și anume articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază, este exprimată sub formă „permisivă”, iar nu sub formă „prescriptivă”. În opinia lor, această interpretare este susținută de o analiză comparativă a diferitor versiuni lingvistice. Comisia și ETPA par astfel să sugereze că Comisia are posibilitatea de a recurge la metoda de calcul pe care o consideră cea mai oportună fără a trebui să țină seama de principiul priorității care guvernează diversele metode de calcul prevăzute la articolul 2 din regulamentul de bază.
105.
Această lectură ne pare inexactă întrucât confundă două aspecte fundamentale cu totul diferite care țin de dreptul administrativ al Uniunii, și anume competențele atribuite de legiuitor Comisiei pentru a îndeplini anumite sarcini administrative, pe de o parte, și puterea discreționară care i se poate conferi acesteia din urmă în anumite împrejurări, pe de altă parte. Contrar celor afirmate de Comisie, dispozițiile vizate la articolul 2 din regulamentul de bază trebuie înțelese în sensul că se încadrează în prima categorie, iar nu în cea de a doua categorie. Acest lucru decurge, în primul rând, din principiul atribuirii de competențe, consacrat la articolul 13 alineatul (2) TUE, potrivit căruia „[f]iecare instituție acționează în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, condițiile și scopurile prevăzute de acestea” (sublinierea noastră). Astfel, este necesar să se constate în acest context că dispozițiile articolului 2 nu se disting în mod fundamental de alte dispoziții similare din regulamentul de bază, care conferă de asemenea Comisiei competențe decizionale, cu condiția îndeplinirii anumitor condiții stabilite de legiuitor. Prin urmare, este posibil să se deducă atât din modul de redactare, cât și din economia dispozițiilor menționate că legiuitorul Uniunii a avut ca obiectiv să precizeze modul în care Comisia este obligată să procedeze pentru a stabili în fiecare caz valoarea normală a unui produs, stabilind în acest scop o ordine de prioritate între diferitele metode recunoscute în mod obișnuit în domeniul antidumpingului.
106.
Modul de redactare a dispozițiilor în cauză, în special utilizarea verbului „a putea” în anumite versiuni lingvistice (
33
), poate genera confuzie, având în vedere că acesta poate fi înțeles, în principiu, în ambele sensuri, cel puțin dacă ignorăm un principiu atât de important în dreptul Uniunii precum cel evocat la paragraful precedent. Totuși, astfel cum recunoaște Comisia însăși în înscrisurile sale, versiunea în limba franceză a articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază („valoarea normală se stabilește”, sublinierea noastră) nu permite citirea cu o certitudine absolută în acesta a recunoașterii unei puteri discreționare (
34
), în condițiile în care subzistă o mare ambiguitate de interpretare pentru celelalte versiuni lingvistice. În consecință, analiza comparativă a diferitor versiuni lingvistice nu aduce niciun element decisiv interpretării susținute de Comisie.
107.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe necesitatea de a ajunge la o interpretare conformă cu dreptul OMC, menționat mai sus, este necesar să se amintească de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, textele de drept al Uniunii trebuie interpretate, în măsura posibilului, în lumina dreptului internațional, în special atunci când aceste texte vizează chiar punerea în aplicare a unui acord internațional încheiat de Uniune (
35
). Totuși, reiese de asemenea dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, având în vedere natura și economia lor, acordurile OMC nu figurează, în principiu, printre normele în raport cu care instanțele Uniunii trebuie să controleze legalitatea actelor instituțiilor Uniunii (
36
). Numai în ipoteza în care Uniunea a înțeles să execute o obligație specială asumată în cadrul OMC sau în cea în care actul Uniunii face trimitere în mod expres la dispoziții precise din acordurile OMC, este de competența instanțelor Uniunii să controleze legalitatea actului Uniunii în discuție în raport cu normele OMC. Principiile evocate mai sus sunt valabile, în principiu, și pentru obligația de a interpreta regulamentul de bază în raport cu Acordul antidumping al OMC (
37
), ținând seama de faptul că Uniunea a adoptat acest regulament tocmai pentru a îndeplini obligațiile internaționale pe care și le asumă în cadrul OMC (
38
).
108.
Analiza dispozițiilor regulamentului de bază arată că modul de redactare a articolului 2 alineatul (1) este diferit de cel al articolului 2.2 din Acordul antidumping al OMC. Deși articolul 2.2 din Acordul antidumping corespunde dispozițiilor articolului 2 alineatul (3) din regulamentul de bază, Acordul antidumping nu conține o dispoziție similară cu articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază. Ținând seama de formularea vădit diferită utilizată în regulamentul de bază și, respectiv, în Acordul antidumping, dreptul OMC nu poate fi invocat pentru a se îndepărta de textul clar al articolului 2 alineatul (1) din regulamentul de bază (
39
). În consecință, trebuie respinsă argumentația pe care Comisia o deduce din pretinsa pertinență a Acordului antidumping, cel puțin în ceea ce privește interpretarea alineatului (1), precum și raportul său cu alineatul (3). Rezultă că Comisia nu se poate întemeia pe dispozițiile Acordului antidumping pentru a prefera metoda de calcul prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază.
109.
Pe de altă parte, Comisia arată că natura individuală a taxei antidumping, cu excepția situației în care regulamentul de bază prevede altfel, de exemplu în cazul eșantionării, demonstrează că, la stabilirea valorii normale și a marjei de dumping în general, trebuie să se privilegieze mai degrabă datele proprii exportatorului decât cele ale celorlalți producători.
110.
În această privință, trebuie să se observe că Comisia nu face decât să confirme ceea ce prevede articolul 2 alineatul (1) din regulamentul de bază, și anume că, pentru stabilirea valorii normale, trebuie acordată preferință mai degrabă prețurilor interne ale producătorului‑exportator decât prețurilor interne ale altor vânzători sau producători. În aceste condiții, este evident că argumentul respectiv nu poate fi invocat în mod valabil pentru a privilegia aplicarea metodei prevăzute la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază, care constă în construirea unei valori normale. Astfel, o asemenea interpretare ar fi contrară celor decise de Curte în cauza Consiliul/Alumina, și anume că stabilirea valorii normale pe baza prețurilor constituie regula, în timp ce construirea valorii normale constituie excepția, după cum am explicat deja mai sus (
40
) prezentând raționamentul urmat de Tribunal la punctele 148-152 din hotărârea atacată. În consecință, acest argument trebuie respins ca nefondat.
111.
Comisia consideră că Tribunalul nu ar fi luat în considerare faptul că situațiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf și la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază (și anume, „nicio vânzare” și „nicio vânzare în cadrul operațiunilor comerciale normale”) nu pot fi separate și, în fapt, se suprapun parțial. Potrivit Comisiei, lipsa vânzărilor în sensul articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază ar fi, prin definiție, o situație în care „nu se efectuează nicio vânzare […] în cadrul operațiunilor comerciale normale”, în sensul articolului 2 alineatul (3) primul paragraf din regulamentul de bază. Comisia adaugă că separarea reală dintre cele două dispoziții ar interveni numai atunci când producătorul‑exportator „nu produce […] produsul similar” în țara sa de stabilire: în această situație excepțională, nu ar exista din punct de vedere material un cost de producție pe care autoritatea însărcinată cu efectuarea anchetei s‑ar putea întemeia pentru a construi valoarea normală și singura opțiune posibilă ar fi de a utiliza prețurile de vânzare pe piața internă a altor producători.
112.
Acest argument, întemeiat pe o interpretare imprecisă a dispozițiilor menționate mai sus și care urmărește, în mod evident, să repună în discuție domeniul lor de aplicare respectiv nu poate convinge în măsura în care ar fi contrar concluziilor pe care Curtea le‑a dedus în Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245). Astfel cum a explicat în mod clar Curtea în această hotărâre, articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf se aplică situațiilor în care există vânzări (de alți vânzători sau producători) ale produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale în țara exportatoare, în timp ce articolul 2 alineatul (3) primul paragraf se aplică situațiilor în care nu există vânzări sau sunt vânzări insuficiente ale produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale în țara exportatoare. Contrar celor susținute de Comisie, nu există astfel nicio ambiguitate în ceea ce privește domeniul de aplicare respectiv al dispozițiilor menționate. Prin urmare, și acest argument trebuie respins ca nefondat.
113.
În sfârșit, Comisia contestă pertinența acestei Hotărâri Consiliul/Alumina, citată de Tribunal în hotărârea atacată. Potrivit Comisiei, această cauză ar privi definiția noțiunii de „vânz[ări] […] în cadrul operațiunilor comerciale normale” în sensul articolului 2 alineatul (3) din regulamentul de bază. Cu această ocazie, Curtea nu ar fi abordat o chestiune care nu îi era adresată, și anume interpretarea articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază, nici pretinsa existență a unei separări absolute între situațiile privind lipsa vânzărilor prevăzute la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf și cele prevăzute la articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din regulamentul de bază.
114.
Acest argument necesită câteva comentarii din partea noastră pentru motivul că se întemeiază pe o interpretare eronată a Hotărârii Consiliul/Alumina. Pentru a rezuma, Curtea a statuat în hotărârea menționată că „prețul efectiv plătit sau care urmează să fie plătit în cadrul unor operațiuni comerciale normale” (
41
) trebuie luat în considerare în principiu cu prioritate pentru a stabili valoarea normală și că „derogări de la metoda de stabilire a valorii normale în funcție de prețurile reale au un caracter exhaustiv și se raportează la caracteristicile vânzărilor, iar nu la prețul produsului” (
42
). Dat fiind că, după cum s‑a indicat în mod corect la punctul 149 din hotărârea atacată, articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază „permite […], prin utilizarea prețurilor altor vânzători sau producători, stabilirea valorii normale pe baza prețurilor plătite sau care urmează să fie plătite în cadrul unor operațiuni comerciale normale, de către cumpărători independenți din țara exportatoare”, Tribunalul a respectat regula stabilită de Curte în cauza Consiliul/Alumina, și anume că prețul efectiv plătit sau care urmează să fie plătit în cadrul unor operațiuni comerciale normale este cel care trebuie să fie luat în considerare cu prioritate pentru a stabili valoarea normală. Rezultă că acest argument al Comisiei trebuie considerat inoperant.
115.
Din motive de exhaustivitate, trebuie adăugat că practica administrativă a Uniunii în materie de antidumping nu reflectă interpretarea susținută de Comisie în prezenta cauză. Astfel, Hansol a citat mai multe exemple care arată că valoarea normală se întemeiază în general pe prețurile interne, conform articolului 2 alineatul (1) din regulamentul de bază. Numai în lipsa unor vânzări interne reprezentative efectuate de alți producători sau în cazul în care prețurile acestor vânzări nu sunt adecvate, valoarea normală se calculează în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază (
43
). În aceste condiții, este remarcabil că Comisia a urmărit în speță să se îndepărteze de această practică administrativă fără a oferi totuși o justificare obiectivă.
116.
În concluzie, având în vedere cele de mai sus, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în aprecierea celui de al patrulea motiv invocat în primă instanță. Prin urmare, propunem respingerea celui de al doilea motiv de recurs ca vădit nefondat.
3. Cu privire la al treilea motiv
a) Argumentele părților
117.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Comisia arată că Tribunalul a interpretat în mod eronat normele prevăzute la articolul 3 din regulamentul de bază, definind marja de subcotare în cazul exporturilor către Uniune prin intermediul unor entități afiliate. Acest motiv de recurs privește concluziile referitoare la marja de prejudiciu pe care Tribunalul le‑a dedus în cadrul examinării celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv și a celui de al treilea aspect al celui de al cincilea motiv în primă instanță.
118.
Comisia invocă o serie de argumente în susținerea poziției sale. În primul rând, aceasta amintește puterea largă de apreciere de care dispune în contextul unor situații economice complexe. În lipsa unei definiții a noțiunii de subcotare a prețurilor, Comisia consideră că utilizarea unui preț de export construit în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază în cadrul calculării subcotării nu era nici nejustificată, nici inadecvată. În al doilea rând, Comisia invocă articolul 3 alineatul (3) din regulamentul de bază în susținerea poziției sale, potrivit căreia existența unei subcotări semnificative a prețurilor ar trebui examinată la nivelul „importurilor care fac obiectul unui dumping”, iar nu, în consecință, la nivelul prețurilor lor de revânzare ulterioară pe piața Uniunii. În al treilea rând, Comisia consideră că ar fi absurd să se utilizeze un preț de export construit pentru a stabili existența și cuantumul dumpingului, apoi să se utilizeze un alt preț de export pentru a examina efectele asupra prețurilor ale acelorași importuri, despre care s‑a demonstrat deja că făceau obiectul unui dumping în contextul stabilirii prejudiciului. Prin urmare, numai la acest nivel (și anume prețul CIF (
44
) la export, real sau stabilit ca atare, la frontiera Uniunii), dumpingul poate fi observat, iar efectele asociate asupra prețurilor pot fi cauzate, producătorul‑exportator vinde prin intermediul unor entități afiliate sau direct ulterior în Uniune. În al patrulea rând, Comisia arată că utilizarea unui preț de export construit în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază în cazul în care producătorul‑exportator (precum Hansol) vinde prin intermediul unor entități afiliate garantează de asemenea coerența și nediscriminarea.
119.
ETPA susține recursul Comisiei în cadrul celui de al treilea motiv, invocând în esență aceleași argumente, întemeiate pe pretinsa marjă de apreciere de care dispune Comisia, precum și pe interpretarea dispozițiilor menționate mai sus din regulamentul de bază.
120.
Hansol respinge această argumentație, punând în discuție legalitatea aplicării prin analogie de către Comisie a articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază la calcularea marjei de subcotare, care este unul dintre aspectele stabilirii prejudiciului. Aceasta contestă de asemenea interpretarea propusă de Comisie a articolului 3 alineatul (3) din regulamentul de bază, afirmând că cerința ca existența unei subcotări semnificative a prețului să fie examinată la nivelul importurilor care fac obiectul unui dumping nu se găsește nicăieri în această dispoziție. În plus, examinarea existenței unei subcotări semnificative a prețurilor ar impune compararea de către Comisie a prețurilor care să fie comparabile. Or, metoda Comisiei care constă în aplicarea articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază pentru calculul marjei de subcotare ar echivala cu compararea prețurilor care nu sunt comparabile, întrucât nu ar cuprinde aceleași componente de preț. Hansol prezintă o serie de cauze din care ar reieși că în mod normal Comisia ia în considerare prețurile de vânzare către primul client independent pentru a stabili dacă există subcotare. În sfârșit, Hansol arată că metodologia urmată de Comisie ar încălca principiul egalității de tratament în calculul marjei de subcotare, întrucât ar trata în același mod situații diferite, și anume producătorii‑exportatori care au constituit entități de vânzări afiliate în Uniune și producători‑exportatori care vând direct unor clienți independenți din Uniune.
b) Apreciere
121.
Problema juridică specifică ridicată în cadrul celui de al treilea motiv de recurs și care trebuie analizată în prezent privește în esență stabilirea „punctului de referință” care trebuie utilizat pentru calcularea marjei de subcotare în cazul exporturilor produsului în cauză către Uniune prin intermediul unor părți afiliate. Comisia reproșează Tribunalului că a interpretat în mod eronat normele stabilite la articolul 3 din regulamentul de bază prin definirea marjei de subcotare în cazul exporturilor către Uniune prin intermediul unor entități afiliate.
122.
Din motive de claritate, este util să se recapituleze pe scurt motivele hotărârii atacate pe care Comisia le contestă, înainte de a examina problema juridică ridicată. Tribunalul a reproșat Comisiei că a săvârșit o eroare de drept în aplicarea articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază prin analogie cu revânzările rulourilor jumbo de către societăți afiliate. Astfel, Tribunalul a considerat că Comisia ar fi trebuit mai degrabă să calculeze marja de subcotare pe baza prețurilor de vânzare convenite între Schades și clienții săi independenți.
123.
Pentru a‑și susține raționamentul, Tribunalul a declarat, la punctul 199 din hotărârea atacată, că prețurile negociate între o întreprindere și clienți, iar nu prețurile într‑un stadiu intermediar au putut determina decizia acestor clienți de a achiziționa produsul întreprinderii respective, iar nu pe cel al industriei Uniunii. Tribunalul a explicat, la punctul 201 din hotărârea atacată, că, întrucât produsul în cauză era în concurență cu produsul similar al industriei Uniunii și cauza un prejudiciu acestei industrii, „punctul de referință”, în ceea ce privește revânzările produsului vizat de Schades pentru a stabili prejudiciul, nu se situa la nivelul frontierei Uniunii, ci la nivelul vânzărilor către clienți independenți. Această interpretare confirmă analiza Hansol potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să utilizeze prețurile de vânzare facturate efectiv și să deducă numai cheltuielile efectuate pentru vânzare.
124.
De la bun început, trebuie arătat că subcotarea este definită în mod obișnuit ca diferența dintre prețul de export practicat de producătorii‑exportatori și prețul de vânzare al industriei Uniunii (
45
). Această noțiune nu este însă definită și cu atât mai puțin reglementată de regulamentul de bază sau de Acordul antidumping al OMC. În consecință, este necesar să se dezvolte o metodă practicabilă și suficient de precisă pentru a calcula cu fiabilitate marja de subcotare, ceea ce impune de asemenea ca „punctul de referință” să poată fi determinat în cazurile de revânzare a produsului respectiv prin intermediul unor părți afiliate. Considerăm că metoda propusă de Tribunal îndeplinește aceste cerințe, după cum vom explica în continuare.
125.
În opinia noastră, Tribunalul a amintit în mod întemeiat, la punctul 197 din hotărârea atacată, că, în conformitate cu norma prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din regulamentul de bază, pentru impunerea taxelor antidumping nu era suficient ca mărfurile importate să facă obiectul unui dumping, era necesar și ca punerea lor în liberă circulație să cauzeze un prejudiciu. Această constatare este esențială în raționamentul dezvoltat de Tribunal. Astfel, acesta din urmă a indicat în mod corect că o examinare obiectivă a efectului importurilor asupra prețurilor produselor similare pe piața Uniunii trebuia efectuată în vederea stabilirii existenței unui prejudiciu. Prin urmare, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a stabilit, la punctul 201 din hotărârea atacată, în primul rând, produsul care se afla în concurență cu produsul similar din industria Uniunii și îi cauza un prejudiciu și, în al doilea rând, nivelul din lanțul de distribuție la care se producea acest efect, și anume la nivelul clienților independenți (iar nu la nivelul frontierei Uniunii).
126.
Argumentele invocate de Comisie și de ETPA în susținerea celui de al treilea motiv de recurs nu infirmă concluziile pe care Tribunalul le‑a dedus.
127.
Faptul că Comisia se bucură de o anumită marjă de manevră în anchetele în materie de protecție comercială nu o scutește nicidecum de obligația de a respecta dispozițiile regulamentului de bază. În aceste condiții, ținem să subliniem că nimic nu indică în regulamentul menționat că articolul 2 alineatul (9) poate fi aplicat prin analogie pentru calcularea marjei de subcotare, care este unul dintre aspectele care trebuie luate în considerare la stabilirea prejudiciului. În plus, în metoda de interpretare juridică, recurgerea la analogie este supusă în general anumitor condiții, și anume necesitatea de a acoperi o lacună juridică prin aplicarea unei norme de drept în cazul unei ipoteze diferite, dar cu care cazul neavut în vedere păstrează o asemănare la nivelul „ratio” sau al „identității esențiale”. Acest lucru este în mod evident valabil numai cu condiția ca legiuitorul să nu i se fi opus în mod formal (
46
). Or, trebuie să se constate că Comisia nu a explicat dacă și, după caz, în ce măsură erau îndeplinite aceste condiții în speță. Această lipsă de motivare a recurgerii la analogie în aplicarea regulamentului de bază dă naștere la îndoieli în legătură cu legalitatea abordării urmate de Comisie, în special ținând seama de principiul atribuirii de competențe evocat deja în prezentele concluzii (
47
) și de necesitatea de a asigura un control jurisdicțional efectiv (
48
). Trebuie amintit în acest context că obligația de a motiva orice decizie care cauzează prejudicii are dublul obiectiv de a permite, pe de o parte, celor interesați să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, cu scopul de a‑și apăra drepturile, și, pe de altă parte, instanței Uniunii să își exercite controlul asupra legalității deciziei în cauză (
49
). Prin urmare, considerăm că Tribunalul s‑a abținut în mod întemeiat să confirme legalitatea acestei abordări.
128.
Contrar celor afirmate de Comisie în înscrisurile sale, articolul 3 alineatul (3) din regulamentul de bază nu prevede că existența unei subcotări semnificative a prețului trebuie examinată „la nivelul «importurilor care fac obiectul unui dumping»”. Nimic din această dispoziție nu impune să se verifice existența unei subcotări semnificative a prețului la nivelul importurilor care fac obiectul unui dumping.
129.
În plus, astfel cum subliniază în mod întemeiat Hansol, examinarea existenței unei subcotări semnificative a prețurilor impune compararea de către Comisie a prețurilor (
50
) care să fie comparabile (
51
). Ceea ce însemnă ca prețurile să fie comparate la același nivel comercial (
52
). Acest nivel comercial trebuie definit în funcție de tipul de clienți, astfel încât tranzacțiile comparate să includă toate componentele prețului pentru a vinde către același tip de clienți, precum comercianții cu ridicata, cu amănuntul sau consumatorii finali. În aceste condiții, trebuie să se constate că, după cum explică Hansol, prin compararea, pe de o parte, a unui preț construit artificial între aceasta și entitatea sa afiliată în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) și, pe de altă parte, a prețurilor producătorilor din Uniune față de primii lor clienți independenți, Comisia nu a comparat prețurile la același nivel comercial, întrucât prețurile Hansol sunt la un nivel superior în amonte față de lanțul vânzărilor.
130.
Acest lucru este cu atât mai surprinzător cu cât Comisia pare să pornească ea însăși de la premisa potrivit căreia compararea prețurilor ar trebui efectuată „la [nivelul] la care are loc concurența în UE” (sublinierea noastră), după cum reiese în mod expres din considerentul (122) al regulamentului în litigiu. În acest context, trebuie evocată Hotărârea Kazchrome (
53
), rămasă definitivă, în care Tribunalul a declarat că concurența se exercită la nivelul prețurilor „care au putut determina decizia clienților de a achiziționa produsele reclamantelor, iar nu pe cele ale industriei comunitare” (
54
). Acest lucru trebuie în mod necesar să fie valabil atunci când entitatea afiliată de vânzări a producătorului‑exportator stabilită în Uniune vinde clientului său final și nu la un stadiu intermediar (
55
). Trebuie arătat în acest context că abordarea respectivă a fost aplicată mai recent în Hotărârea Jindal Saw (
56
) și, în consecință, trebuie considerată suficient stabilită în jurisprudență.
131.
În această privință, ținem să subliniem că este tocmai ceea ce a declarat Tribunalul la punctul 202 din hotărârea atacată. Într‑adevăr, Tribunalul a stabilit fără a săvârși o eroare de drept că, „în ceea ce privește vânzările directe și indirecte ale produsului în cauză, concurența avea loc la nivelul clienților independenți” (sublinierea noastră). Astfel, Tribunalul a admis în final în esență argumentația prezentată de Hansol în primă instanță, potrivit căreia, pentru vânzările produsului în cauză efectuate prin intermediul Schades, concurența se situa la nivelul franco fabrică practicat de Schades. Prețul final trebuia, așadar, să fie prețul franco fabrică practicat de Schades față de clienții săi independenți din Uniune pentru produsul în cauză. În concluzie, trebuie să se rețină că prețul final nu putea fi un „preț în liberă circulație” construit teoretic de Comisie.
132.
În acest context, trebuie să se observe că practica administrativă a Uniunii în materie de dumping pare să indice că utilizează și ea ca „punct de referință” pentru a stabili dacă există subcotare „prețurile practicate către primul client independent la nivelul entităților de vânzări” (
57
) (sublinierea noastră). În consecință, este remarcabil că Comisia a urmărit în speță să se îndepărteze de această practică administrativă fără a furniza însă o justificare obiectivă.
133.
Rezultă că metodologia Comisiei care constă în aplicarea articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază pentru calculul marjei de subcotare echivalează cu compararea prețurilor care nu sunt comparabile, întrucât nu cuprind aceleași componente ale prețului.
134.
Nici argumentul potrivit căruia metoda utilizată de Comisie ar garanta coerența și nediscriminarea nu poate fi convingător. Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul general al egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (
58
). Or, în primul rând, considerăm că Comisia nu a furnizat nicio dovadă în susținerea argumentației sale. În plus, s‑ar părea că metoda adoptată de Comisie tratează în același mod situații diferite în calculul marjei de subcotare, și anume producătorii‑exportatori care au constituit entități de vânzări afiliate în Uniune și producătorii‑exportatori care vând direct unor clienți independenți din Uniune. În consecință, în măsura în care nu există nicio justificare obiectivă, metoda urmată de Comisie poate încălca principiul egalității de tratament.
135.
Rezultă că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a stabilit că Comisia nu putea aplica prin analogie articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază pentru calcularea marjei de subcotare.
136.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem respingerea și a celui de al treilea motiv de recurs, în măsura în care vizează punctele 196-205 din hotărârea atacată, care se înscriu în examinarea celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv în primă instanță. Din cauza legăturii tematice, situația este aceeași în ceea ce privește punctele 208-213 din hotărârea atacată, care se înscriu în examinarea celui de al treilea aspect al celui de al cincilea motiv în primă instanță.
4. Concluzii privind recursul principal
137.
Rezultă din cele de mai sus că recursul Comisiei trebuie respins în totalitate.
C.
Cu privire la recursul incident
138.
În recursul incident formulat, pe lângă motivele invocate de Comisie în recursul său, ETPA arată că aprecierea Tribunalului conține erori de drept suplimentare.
1. Cu privire la primul motiv
a) Argumentele părților
139.
Prin intermediul primului motiv, ETPA susține că aprecierea Tribunalului de la punctele 86 și 87 din hotărârea atacată este incompatibilă cu articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază. Mai concret, ETPA susține în esență că articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază nu prevede nicio cerință sau linie directoare în ceea ce privește metoda de calcul al unei medii ponderate și nu conține astfel obligația de a determina volumele de vânzări ale celor trei întreprinderi prelucrătoare afiliate scutite în funcție de volumele de vânzări ale Schades. Cu titlu subsidiar, ETPA susține că articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază nu impune Comisiei să aplice, la calcularea valorii normale, metoda utilizată pentru calcularea prețului de export. În susținerea argumentației sale, ETPA face trimitere la normele OMC.
140.
Hansol consideră aceste afirmații lipsite de temei și subliniază că Tribunalul a indicat expres în ce mod Comisia a încălcat articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază, și anume că a încălcat obiectivul urmărit de dispoziția menționată, constând în faptul că metoda utilizată reflectă amploarea reală a dumpingului practicat. Hansol se întemeiază pe jurisprudența Curții care ar fi recunoscut obiectivul menționat în interpretarea articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază. Tribunalul ar fi aplicat pur și simplu această jurisprudență în hotărârea atacată.
b) Apreciere
141.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, contrar afirmațiilor ETPA, există într‑adevăr principii dezvoltate în jurisprudența Curții și care guvernează aplicarea articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază. După cum vom explica în continuare, aceste principii au fost aplicate în mod corect de Tribunal în hotărârea atacată. Este necesar să se recapituleze pe scurt motivele care au determinat Tribunalul, la punctul 87 din hotărârea atacată, să concluzioneze că aprecierea Comisiei nu îndeplinea cerințele stabilite de jurisprudență și, prin urmare, că aceasta a încălcat dispoziția menționată anterior.
142.
Tribunalul a statuat, la punctele 74 și 75 din hotărârea atacată, că articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază „prevede două metode de comparare a valorii normale și a prețului de export: o metodă numită «simetrică», bazată fie pe comparația dintre o valoare normală medie ponderată și media ponderată a prețurilor tuturor exporturilor către Uniune, fie pe comparația tranzacție cu tranzacție, și o metodă numită „asimetrică”, bazată pe comparația dintre o valoare normală medie ponderată și prețurile tuturor exporturilor individuale către Uniune”.
143.
În aceste condiții, din considerentul (47) al Regulamentului de punere în aplicare 2016/2005 reiese că Comisia a aplicat metoda numită „simetrică” în vederea calculării marjei de dumping a intimatei din recursul incident.
144.
Motivul pentru care Tribunalul a apreciat că stabilirea marjei de dumping constituia o încălcare a articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază era incompatibilitatea acesteia cu principiul prezentat de Curte în hotărârea pronunțată în cauzele conexate, Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener/Consiliul (
59
), și anume că „atât metoda simetrică, cât și cea asimetrică de calcul al marjei de dumping trebuie să permită să se reflecte amploarea reală a dumpingului practicat” (
60
).
145.
Prin urmare, este evident că, contrar celor susținute de ETPA, articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază nu acordă Comisiei o putere discreționară absolută în ceea ce privește alegerea metodei de comparație în scopul stabilirii dumpingului. Deși Comisia poate opta atât pentru metoda de comparație simetrică, cât și pentru metoda asimetrică, ea trebuie totuși să țină seama de obiectivul urmărit de articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază, cu alte cuvinte că metoda utilizată trebuie să reflecte amploarea reală a dumpingului practicat, după cum a statuat Curtea.
146.
Pentru a reveni la examinarea recursului incident, vom arăta că, la punctele 86 și 87 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că ponderarea marjelor de dumping, în ceea ce privește vânzările Hansol de rulouri jumbo pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni în scopul unei revânzări în rulouri de mici dimensiuni către părți independente din Uniune și, respectiv, vânzările realizate de Hansol de rulouri jumbo ca atare, fără transformare, către clienți independenți din Uniune, în mod direct sau indirect prin intermediul Schades, „nu reflect[a] amploarea reală a dumpingului practicat de [Hansol]”. Cu alte cuvinte, evaluarea efectuată de Comisie nu era precisă și, în consecință, nu constituia un temei suficient pentru a justifica adoptarea măsurilor antidumping, astfel cum sunt prevăzute în regulamentul în litigiu.
147.
Mai concret, la punctul 86 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, în vederea calculării marjei de dumping a Hansol în ceea ce privește rulourile jumbo transformate în rulouri de mici dimensiuni, „Comisia a decis să utilizeze datele Schades pentru a calcula marja de dumping cu privire la vânzările efectuate de reclamantă către celelalte trei întreprinderi prelucrătoare afiliate. Prin urmare, ținând seama de faptul că Comisia avea cunoștință că o parte din vânzările produsului în cauză către Schades fusese revândută fără transformare unor clienți independenți, ea ar fi trebuit să reflecte situația respectivă la nivelul vânzărilor produsului în cauză către celelalte întreprinderi prelucrătoare afiliate [Schades Nordic, Heipa și R+S]. Prin faptul că a omis să țină seama de această împrejurare, Comisia a atribuit o pondere prea mare vânzărilor către întreprinderile prelucrătoare afiliate pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni, crescând astfel dumpingul real practicat de reclamantă”.
148.
Pentru acest motiv, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat, la punctul 87 din hotărârea atacată, că, „[î]ntrucât calculele efectuate de Comisie nu reflectă amploarea reală a dumpingului practicat de reclamantă, trebuie să se constate o încălcare a articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază”. Considerăm că această concluzie juridică nu poate fi atacată ținând seama de eroarea de apreciere constatată în mod corespunzător de Tribunal în exercitarea competențelor sale.
149.
Rezultă că, contrar celor pretinse de ETPA, este evident că Tribunalul a enunțat în mod suficient de clar și de precis cerința prevăzută la articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază pe care Comisia a încălcat‑o în aprecierea faptelor, și anume necesitatea ca metoda utilizată să reflecte amploarea reală a dumpingului practicat.
150.
Argumentul ETPA, întemeiat pe o interpretare a normelor OMC, nu poate infirma concluziile Tribunalului. ETPA susține în esență că pretinsa lipsă a unor cerințe suplimentare în ceea ce privește metoda de calcul al unei medii ponderate ar fi confirmată de grupul special al OMC în cauza Comunitățile Europene – Lenjerie de pat (articolul 21.5) (
61
), care ar fi statuat că, întrucât dispozițiile care impun o medie ponderată nu ar conține nicio mențiune în ceea ce privește metodele de calcul, ar reveni autorității însărcinate cu efectuarea anchetei sarcina de a stabili o metodă adecvată.
151.
Este suficient să se observe în această privință că, în cauza la care se referă ETPA, problema care se ridica în cadrul grupului special al OMC era dacă articolul 2.2.2 punctul (ii) din Acordul antidumping al OMC impunea cerințe în ceea ce privește baza în temeiul căreia trebuie ponderate mediile valorii costurilor și beneficiilor utilizate în cadrul construirii valorii normale (
62
). Or, trebuie să se observe că dispoziția din Acordul antidumping al OMC care corespunde articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază este articolul 2.4.2, iar nu articolul 2.2.2 punctul (ii). Prin urmare, ETPA se întemeiază pe raportul unui grup special al OMC referitor la o problemă care, în mod evident, nu privește cazul de față. Rezultă că nu se poate deduce de aici nicio concluzie utilă în vederea interpretării articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază. Prin urmare, apreciem că acest argument trebuie respins.
152.
În concluzie, argumentul prezentat de ETPA cu titlu subsidiar, și anume că articolul 2 alineatul (11) din regulamentul de bază nu impune Comisiei să aplice, la calcularea valorii normale, metoda utilizată pentru construirea prețului de export, este de asemenea nefondat.
153.
Vom arăta că metoda de construire a prețului de export este indicată la articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază. În aceste condiții, Tribunalul nu a sugerat niciun moment că Comisia ar fi trebuit să se întemeieze pe articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, pentru a calcula ponderarea marjelor de dumping. Tribunalul s‑a limitat mai degrabă să indice, la punctele 86 și 87 din hotărârea atacată, că ponderarea marjelor de dumping aplicată de Comisie nu reflecta amploarea reală a dumpingului practicat de Hansol, cu încălcarea, așadar, a articolului 2 alineatul (11) din regulamentul de bază. Prin urmare, și argumentul prezentat de ETPA cu titlu subsidiar este nefondat.
154.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie respins argumentul ETPA potrivit căruia Comisia nu ar fi obligată să respecte nicio cerință sau linie directoare în ceea ce privește metoda de calcul al unei medii ponderate.
2. Cu privire la al doilea motiv
a) Argumentele părților
155.
În cadrul celui de al doilea motiv al recursului incident, ETPA arată că ponderarea efectuată de Comisie cu privire la marja de dumping care se întemeiază pe o comparație în raport cu vânzările totale ale produsului în cauză în Uniune între, pe de o parte, vânzările directe și indirecte către clienți independenți și, pe de altă parte, vânzările către întreprinderi prelucrătoare afiliate pentru transformarea în rulouri de mici dimensiuni era legală, din moment ce Comisia era autorizată să calculeze ponderarea diferitor canale de vânzări ale Hansol pe baza celor mai bune date disponibile, după cum prevede articolul 18 din regulamentul de bază. ETPA susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că calculul marjei de dumping efectuat de Comisie nu reflecta amploarea reală a dumpingului practicat de intimata din recursul incident.
156.
Hansol arată că, în speță, Comisia nu a recurs la articolul 18 din regulamentul de bază. În consecință, nu se poate reproșa Tribunalului că nu a ținut seama în hotărârea sa de o dispoziție pe care numai Comisia este competentă să o aplice și nu a aplicat‑o de fapt în cadrul procedurii administrative.
b) Apreciere
157.
În cadrul celui de al doilea motiv al recursului incident, ETPA susține că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept, întrucât Comisia era autorizată să calculeze ponderarea diferitor canale de vânzări ale Hansol pe baza celor mai bune date disponibile, după cum prevede articolul 18 din regulamentul de bază.
158.
În această privință, claritatea impune să se amintească de la bun început că articolul 18 din regulamentul de bază oferă o soluție situațiilor în care Comisia nu are acces la informațiile necesare din cauza unor părți care nu cooperează. Articolul 18 din regulamentul de bază precizează că, în acest caz, Comisia își poate stabili constatările pe baza celor mai bune date disponibile, cu condiția ca părțile interesate să fie informate cu privire la consecințele lipsei de cooperare.
159.
Totuși, trebuie subliniat că, în primul rând, Comisia nu a trebuit să recurgă la această dispoziție în speță în vederea adoptării regulamentului în litigiu, după cum indică ea însăși în memoriile sale prezentate în cadrul procedurii recursului principal, și că, în al doilea rând, contrar celor arătate de ETPA în memoriile sale, a existat o cooperare efectivă între Comisie și Hansol în timpul anchetei antidumping. Afirmația ETPA, care implică o pretinsă lipsă de cooperare care s‑ar fi exprimat prin faptul că cele trei întreprinderi prelucrătoare nu ar fi răspuns la chestionar, este în mod clar eronată.
160.
În fapt, cele trei întreprinderi în cauză au fost scutite de obligația de a răspunde la chestionar printr‑o decizie adoptată de Comisie, după cum s‑a afirmat (
63
). Prin urmare, cele trei întreprinderi nu erau obligate să furnizeze informații Comisiei în calitate de autoritate de anchetă. Deși este adevărat că Comisia și‑a rezervat în mod explicit dreptul de a solicita informații suplimentare acestor întreprinderi, nu este mai puțin adevărat că aceasta nu a formulat niciodată o astfel de cerere. În consecință, nici condițiile de aplicare a articolului 18 din regulamentul de bază nu erau îndeplinite în speță (
64
).
161.
Prin urmare, trebuie respins argumentul ETPA potrivit căruia Comisia ar fi fost autorizată să se întemeieze pe cele mai bune date disponibile, conform articolului 18 din regulamentul de bază. Întrucât Tribunalul nu a luat în considerare această dispoziție în raționamentul său, trebuie să se concluzioneze că hotărârea nu este afectată de o eroare de drept.
162.
Având în vedere toate aceste considerații, al doilea motiv al recursului incident trebuie de asemenea respins.
3. Concluzii privind recursul incident
163.
În aceste condiții, apreciem că recursul incident al ETPA trebuie respins în ansamblul său.
V. Cu privire la cheltuielile de judecată
164.
În conformitate cu articolul 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
165.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În cazul în care Curtea împărtășește aprecierea noastră cu privire la recursuri, Comisia și ETPA cad în pretenții în recursurile respective. Întrucât Hansol a solicitat acest lucru, propunem Curții să oblige Comisia și ETPA să suporte nu numai propriile cheltuieli de judecată în cadrul recursurilor respective, ci și pe cele efectuate de Hansol.
166.
Potrivit articolului 184 alineatul (4) din regulamentul menționat, în cazul în care un intervenient în primă instanță participă la procedura de recurs, Curtea poate decide să suporte propriile cheltuieli de judecată. Întrucât ETPA a participat la procedura recursului principal în susținerea concluziilor Comisiei, propunem obligarea acesteia la plata propriilor cheltuieli de judecată.
VI. Concluzie
167.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să statueze după cum urmează:
–
Respinge recursul principal și recursul incident.
–
Obligă Comisia Europeană să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Hansol Paper Co. Ltd în cadrul recursului principal.
–
Obligă European Thermal Paper Association (ETPA) să suporte propriile cheltuieli de judecată aferente recursului principal.
–
Obligă ETPA să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Hansol Paper, în cadrul recursului incident.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2017, L 114, p. 3.
(
3
)	JO 2016, L 176, p. 21.
(
4
)	JO 1994, L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3.
(
5
)	JO 1994, L 336, p. 103, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 112.
(
6
)	Regulamentul de punere în aplicare din 24 noiembrie 2015 de stabilire a unor norme pentru punerea în aplicare a anumitor dispoziții din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2015, L 343, p. 558).
(
7
)	JO 2016, C 62, p. 7.
(
8
)	JO 2016, L 310, p. 1.
(
9
)	A se vedea punctul 2 din prezentele concluzii.
(
10
)	A se vedea în acest scop Hotărârea din 13 ianuarie 2015, Consiliul și alții/Vereniging Milieudefensie și Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P‑C‑403/12 P, EU:C:2015:4, punctul 59).
(
11
)	Este de principiu că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) TUE, Uniunea „contribuie la […] comerțul liber și echitabil”, precum și „la respectarea strictă și dezvoltarea dreptului internațional”, ceea ce include normele sistemului comercial multilateral adoptate în cadrul OMC. Atunci când Uniunea adoptă un act, ea este, așadar, obligată să respecte dreptul internațional în ansamblul său. Din articolul 216 alineatul (2) TFUE reiese că „[a]cordurile [internaționale] încheiate de Uniune sunt obligatorii pentru instituțiile” acesteia și prevalează, în consecință, asupra actelor pe care le emit.
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia (C‑403/04 P și C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punctul 38), Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, punctul 128), și Hotărârea din 17 decembrie 2020, BP/FRA (C‑601/19 P, nepublicată, EU:C:2020:1048, punctul 71).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia (C‑403/04 P și C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punctul 39), și Hotărârea din 17 decembrie 2020, Inpost Paczkomaty/Comisia (C‑431/19 P și C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, punctul 51).
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Duravit și alții/Comisia (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, punctul 86), și Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Brugg Kabel și Kabelwerke Brugg/Comisia (C‑591/18 P, nepublicată, EU:C:2019:1026, punctul 63).
(
15
)	A se vedea punctul 76 și urm. din prezentele concluzii.
(
16
)	A se vedea punctul 138 și urm. din prezentele concluzii.
(
17
)	A se vedea în acest sens Czako, J., Miranda, J.Human, J., A Handbook on Anti‑Dumping Investigations, Cambridge, 2008, p. 43, care explică faptul că natura complexă a unei anchete antidumping, numeroasele sale faze, numărul de etape care trebuie trecute, calendarul acțiunilor și alocarea de resurse adecvate diverselor sarcini, toate îndeplinite într‑un interval de timp limitat, necesită o planificare adecvată a anchetei.
(
18
)	A se vedea considerentul (26) al regulamentului în litigiu.
(
19
)	A se vedea considerentul (26) al regulamentului în litigiu.
(
20
)	A se vedea considerentele (26) și (32) ale regulamentului în litigiu.
(
21
)	Raport al grupului special, China – Măsuri antidumping și compensatorii instituite asupra producției de pui de carne din Statele Unite ale Americii, WT/DS427/RW, punctul 7.33.
(
22
)	A se vedea mai sus punctul 7.33 (sublinierea noastră).
(
23
)	A se vedea mai sus punctul 7.33 (sublinierea noastră).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 22 septembrie 2021, NLMK/Comisia (T‑752/16, nepublicată, EU:T:2021:611, punctul 39).
(
25
)	Trebuie atrasă atenția asupra faptului că, în conformitate cu articolul 18 alineatul (3) din regulamentul de bază, „[î]n cazul în care informațiile prezentate de o parte interesată nu sunt cele mai bune din toate punctele de vedere, ele nu trebuie ignorate” (sublinierea noastră); a se vedea în această privință Hotărârea din 19 martie 2015, City Cycle Industries/Consiliul, T‑413/13, nepublicată, EU:T:2015:164, punctul 120.
(
26
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014 (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
27
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014 (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
28
)	Hotărârea din 22 martie 2012, GLS (C‑338/10, EU:C:2012:158, punctul 19).
(
29
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 20). Sublinierea noastră.
(
30
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 20). Sublinierea noastră.
(
31
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 21). Sublinierea noastră.
(
32
)	Din modul de redactare și din economia dispozițiilor articolului 2 din regulamentul de bază rezultă în mod clar că există un fel de ordine de prioritate între diversele metode. În plus, dorim să subliniem că, din punct de vedere metodologic, pare rezonabil să preferăm mai degrabă o metodă de calcul care se bazează pe date reale (și anume prețul de vânzare a produsului în cauză) decât o metodă întemeiată în special pe prezumții, precum cea a valorii construite. Prin urmare, această ordine de prioritate este justificată și pentru motive legate de precizie și de eficacitate.
(
33
)	A se vedea între altele versiunile în limba spaniolă („el valor normal podrá ser calculado”), în limba daneză („kan den normale værdi […] fastsættes”), în limba germană („kann der Normalwert […] ermittelt werden”), în limba estonă („võib normaalväärtuse kehtestada”), în limba italiană („il valore normale può […] essere stabilito...”), în limba neerlandeză („kan de normale waarde […] worden vastgesteld”) sau în limba polonă („wartość normalna może zostać ustalona”). Sublinierea noastră.
(
34
)	Versiunea în limba engleză a articolului 2 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul de bază prevede „may be established” (poate fi stabilită), în timp ce versiunea în limba franceză reține formularea „est établie”. Sublinierea noastră.
(
35
)	A se vedea în acest scop Hotărârea din 14 iulie 1998, Safety Hi‑Tech (C‑284/95, EU:C:1998:352, punctul 22), și Hotărârea din 19 decembrie 2019, Nederlands Uitgeversverbond și Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, punctul 38).
(
36
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 23 noiembrie 1999, Portugalia/Consiliul (C‑149/96, EU:C:1999:574, punctul 47), Hotărârea din 1 martie 2005, Van Parys (C‑377/02, EU:C:2005:121, punctul 39), Hotărârea din 4 februarie 2016, C & J Clark International și Puma (C‑659/13 și C‑34/14, EU:C:2016:74, punctul 85), precum și Hotărârea din 18 octombrie 2018, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, punctul 44).
(
37
)	A se vedea în acest scop Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punctele 40 și 41), Hotărârea din 8 septembrie 2015, Philips Lighting Poland și Philips Lighting/Consiliul (C‑511/13 P, EU:C:2015:553, punctele 60 și 61), precum și Hotărârea din 18 octombrie 2018, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, punctele 47 și 48).
(
38
)	A se vedea punctul 72 din prezentele concluzii.
(
39
)	Trebuie amintit în acest context că, după cum a observat Curtea în Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punctul 48), anumite dispoziții ale regulamentului de bază dovedesc „voinț[a] legiuitorului Uniunii de a adopta, în [domeniul] [instrumentelor de protecție comercială], o abordare proprie ordinii juridice a Uniunii” (sublinierea noastră).
(
40
)	A se vedea punctele 99-103 din prezentele concluzii.
(
41
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 20).
(
42
)	Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 21).
(
43
)	A se vedea de exemplu considerentul (36) al Regulamentului (CE) nr. 1256/2008 al Consiliului din 16 decembrie 2008 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de anumite tuburi și țevi sudate din fier sau oțel nealiat originare din Belarus, Republica Populară Chineză și Rusia, ca urmare a unei proceduri în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 384/96, originare din Thailanda, ca urmare a unei reexaminări efectuate în perspectiva expirării măsurilor în temeiul articolului 11 alineatul (2) din același regulament, originare din Ucraina, ca urmare a unei reexaminări efectuate în perspectiva expirării măsurilor în temeiul articolului 11 alineatul (2) și a unor reexaminări intermediare în temeiul articolului 11 alineatul (3) din același regulament, și de încheiere a procedurii în ceea ce privește importurile aceluiași produs originar din Bosnia și Herțegovina și din Turcia (JO 2008, L 343, p. 1); considerentul (30) al Regulamentului (CE) nr. 685/2008 al Consiliului din 17 iulie 2008 de abrogare a taxelor antidumping instituite prin Regulamentul (CE) nr. 85/2006 al Consiliului la importurile de somon de crescătorie originar din Norvegia (JO 2008, L 192, p. 5); considerentele (8)-(10) ale Regulamentului (CE) nr. 63/2008 al Consiliului din 21 ianuarie 2008 de impunere a unei taxe antidumping definitive și de percepere definitivă a taxei provizorii aplicate importurilor de dihidromircenol originar din India (JO 2008, L 23, p. 1).
(
44
)	„Prețul CIF” este prețul unui bun la frontiera țării importatoare, inclusiv cheltuielile de asigurare și de transport efectuate până la acest punct sau prețul unui serviciu furnizat unui rezident, înainte de plata eventualelor taxe sau a altor impozite la importuri și marjele comerciale și de transport în interiorul țării.
(
45
)	A se vedea în acest scop Conferința Organizației Națiunilor Unite pentru comerț și dezvoltare, Programul de formare referitor la Acordul OMC privind practicile antidumping, New York și Geneva 2006, p. 88, din care reiese că stabilirea subcotării impune o comparație a prețurilor. Astfel, pentru a calcula marjele de prejudiciu prin intermediul metodei prețurilor subcotate, autoritățile compară în mod normal prețurile de revânzare medii ponderate ajustate practicate de producătorii străini cu prețurile unor modele sau produse similare ale unor producători europeni. Diferența dintre cele două corespunde cuantumului prejudiciului, compararea prețurilor ajustate ale producătorilor străini și europeni realizându‑se pe baza unor modele sau produse identice. Potrivit Reymond, D., Action antidumping et droit de la concurrence dans l’Union européenne, Paris, 2014, p. 383, subcotarea se măsoară prin compararea mediei prețurilor de vânzare ale producătorilor‑exportatori din țara în cauză cu media prețurilor de vânzare în Uniune a produsului similar din industria Uniunii, nete exclusiv reduceri și taxe, stabilite la același nivel comercial și ajustate de diferențele dintre condițiile de plată. Pentru a fi echitabilă, această comparație implică ajustări, în special pentru diferențe de calitate sau de caracteristici fizice între produsele importate și produsele europene.
(
46
)	A se vedea în acest scop Falcón y Tella, M. J., „Quelques remarques à propos de l’analogie en droit”, Revue interdisciplinaire d’études juridiques, 1998/2, volumul 41, p. 67; Riesenhuber, K., Europäische Methodenlehre, Berlin, 2006, p. 305; Murray, J. R., „The Role of Analogy in Legal Reasoning”, UCLA Law Review, vol. 29, nr. 4, aprilie 1982, p. 833.
(
47
)	A se vedea punctul 105 din prezentele concluzii.
(
48
)	A se vedea punctele 72-74 din prezentele concluzii.
(
49
)	Hotărârea din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia (C‑194/99 P, EU:C:2003:527, punctul 144), Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punctul 462), și Hotărârea din 28 iunie 2018, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, punctul 64).
(
50
)	Deși articolul 3 din Acordul antidumping al OMC („Determinarea existenței unei daune”) nu conține nicio dispoziție similară celei de la articolul 2.4., organele de soluționare a litigiilor din cadrul OMC par să fie înclinate să impună de asemenea ca prețurile să fie „comparabile”, cu alte cuvinte să fie comparate „la același nivel comercial”, după cum demonstrează deciziile citate mai jos.
(
51
)	Raportul Organului de apel, China – Măsuri compensatorii și antidumping privind produsele laminate plate din oțel cu grăunți orientați din Statele Unite, WT/DS414/AB/R, punctul 200.
(
52
)	Raportul grupului special, China – Măsuri antidumping și compensatorii instituite asupra producției de pui de carne din Statele Unite ale Americii, WT/DS427/RW, punctele 7.480 și 7.481. A se vedea de asemenea Hotărârea din 17 februarie 2011, Zhejiang Xinshiji Foods și Hubei Xinshiji Foods/Consiliul (T‑122/09, nepublicată, EU:T:2011:46, punctul 79), și Hotărârea din 10 aprilie 2019, Jindal Saw și Jindal Saw Italia/Comisia (T‑301/16, EU:T:2019:234, punctul 189).
(
53
)	Hotărârea din 30 noiembrie 2011, Transnational CompanyKazchrome și ENRC Marketing/Consiliul și Comisia (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
54
)	Hotărârea din 30 noiembrie 2011, Transnational CompanyKazchrome și ENRC Marketing/Consiliul și Comisia (T‑107/08, EU:T:2011:704, punctul 63). Sublinierea noastră.
(
55
)	La punctul 63 din Hotărârea din 30 noiembrie 2011, Transnational CompanyKazchrome și ENRC Marketing/Consiliul și Comisia (T‑107/08, EU:T:2011:704), Tribunalul a declarat că „prețurile negociate între reclamante și clienți, iar nu prețurile la un stadiu intermediar […], chiar dacă este pe teritoriul comunitar, sunt cele care au putut determina decizia clienților de a achiziționa produsele reclamantelor, iar nu pe cele ale industriei comunitare” (sublinierea noastră).
(
56
)	Hotărârea din 10 aprilie 2019, Jindal Saw și Jindal Saw Italia/Comisia (T‑301/16, EU:T:2019:234, punctul 187), care face ea însăși trimitere la abordarea reținută de Tribunal în Hotărârea din 30 noiembrie 2011, Transnational CompanyKazchrome și ENRC Marketing/Consiliul și Comisia (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
57
)	A se vedea considerentul (46) al Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2020/526 al Comisiei din 15 aprilie 2020 de reinstituire a unei taxe compensatorii definitive asupra importurilor de tuburi și țevi din fontă ductilă (cunoscută și sub denumirea de fontă cu grafit sferoidal) originare din India în ceea ce privește Jindal Saw Limited, ca urmare a hotărârii Tribunalului în cauza T‑300/16 (JO 2020, L 118, p. 1).
(
58
)	Hotărârea din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211, punctul 51), și Hotărârea din 11 iulie 2013, Ziegler/Comisia (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punctul 132).
(
59
)	Hotărârea din 5 aprilie 2017, Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener/Consiliul (C‑376/15 P și C‑377/15 P, EU:C:2017:269).
(
60
)	Hotărârea din 5 aprilie 2017, Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener/Consiliul (C‑376/15 P și C‑377/15 P, EU:C:2017:269, punctul 54). Sublinierea noastră.
(
61
)	Raportul grupului special, Comunitățile Europene – Taxele antidumping la importurile de lenjerie de pat din bumbac originare din India – Utilizarea de către India a articolului 21.5 din Memorandumul de acord privind soluționarea litigiilor, WT/DS141/RW.
(
62
)	A se vedea mai sus punctul 6.78. (citat: „Problema care trebuie soluționată este, așadar, dacă articolul 2.2.2 ii) impune vreo obligație în ceea ce privește baza pe care trebuie să fie ponderată media valorilor corespunzătoare costurilor și beneficiilor care trebuie utilizate pentru construirea valorii normale și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă CE au acționat în speță într‑un mod incompatibil cu această obligație.”).
(
63
)	A se vedea punctul 83 din prezentele concluzii.
(
64
)	A se vedea punctul 90 din prezentele concluzii.