62012CC0274
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 21 martie 2013 (
1
)
Cauza C‑274/12 P
Telefónica SA
împotriva
Comisiei Europene
„Recurs — Ajutoare de stat — Decizia 2011/5/CE — Legislația spaniolă privind impozitul pe profit — Calitatea procesuală activă a persoanelor fizice și juridice în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE — Acte normative care nu presupun măsuri de executare — Afectare individuală a beneficiarului efectiv al unei scheme de ajutor naționale care nu implică obligația de a recupera ajutorul”
I – Introducere
1.
Prin Tratatul de la Lisabona, statele membre au extins calitatea procesuală activă a particularilor împotriva actelor Uniunii. Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE conferă în prezent un drept la acțiune oricărei persoane fizice și juridice și „împotriva actelor normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare”. Prezentul recurs oferă posibilitatea, pentru prima dată, de a se preciza în ce împrejurări această nouă calitate procesuală activă este aplicabilă împotriva deciziilor pe care Comisia le adoptă în materie de ajutoare de stat.
2.
În plus, este necesar încă o dată să se explice mai detaliat preceptele din Hotărârea Curții de Justiție în cauza Plaumann, care va aniversa în curând 50 de ani, în ceea ce privește condiția afectării individuale în cadrul calității procesuale active tradiționale în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Prezentul recurs prezintă în acest sens o situație specială în măsura în care un beneficiar efectiv al unui regim fiscal național se îndreaptă împotriva unei decizii a Comisiei, prin care această schemă de ajutoare de stat este declarată incompatibilă cu piața comună, deși acestuia îi este respectată protecția încrederii legitime și are dreptul să păstreze avantajele regimului fiscal.
II – Contextul litigiului
3.
Articolul 12 alineatul 5 din Legea privind impozitul pe profit din Spania, în versiunea din 5 martie 2004 (denumită în continuare „schema de ajutor”), prevedea că, în anumite condiții, prin achiziționarea unor titluri de participare într‑o întreprindere străină se poate constitui un fond comercial și, în consecință, aceasta poate fi amortizată într‑o perioadă de până la 20 de ani. Valoarea care se lua în calcul în acest scop reprezenta diferența dintre costul de achiziționare a titlurilor de participare și valoarea de piață a activelor care constituie întreprinderea în care a fost achiziționată participația. Amortizările conduceau la o reducere a sarcinii fiscale a cumpărătorului.
4.
Considerând că această schemă era un ajutor de stat, întrucât nu putea fi aplicată la achiziționarea de titluri de participare într‑o întreprindere națională, și că, prin urmare, era selectivă, Comisia a inițiat o procedură oficială de investigare în temeiul articolul 88 alineatul (2) CE. Decizia de inițiere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial la 21 decembrie 2007.
5.
După finalizarea procedurii, Comisia a adoptat Decizia 2011/5/CE (
2
) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), al cărei articol 1 are, în esență, următorul cuprins:
„(1)   Schema de ajutor […] este incompatibilă cu piața comună în ceea ce privește ajutorul acordat beneficiarilor pentru achizițiile intracomunitare.
(2)   Cu toate acestea, reducerile fiscale de care se bucură beneficiarii […] care îndeplinesc condițiile relevante ale schemei de ajutor până la 21 decembrie 2007 […] se pot aplica în continuare pentru întreaga perioadă de amortizare stabilită de schema de ajutor.
[…]”
6.
Articolul 4 alineatul (1) din decizia în litigiu dispune recuperarea ajutorului de către Regatul Spaniei atunci când nu sunt îndeplinite condițiile descrise la articolul 1 alineatul (2) din decizie. Potrivit articolului 6 alineatul (2) din decizie, Regatul Spaniei informează Comisia „cu privire la progresele înregistrate de măsurile naționale adoptate în vederea punerii în aplicare a prezentei decizii”.
7.
Telefónica SA a beneficiat de schema de ajutor în cadrul a două achiziționări de titluri de participare, care au avut loc înainte de termenul prevăzut la articolul 1 alineatul (2) din decizia în litigiu. Printr‑o acțiune introdusă la 21 mai 2010 împotriva Comisiei, aceasta a solicitat totuși anularea articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu.
8.
Prin Ordonanța din 21 martie 2012 (denumită în continuare „ordonanța atacată”), care a fost notificată Telefónica SA la 23 martie 2012, Tribunalul a respins acțiunea în cauza T‑228/10 ca inadmisibilă. Potrivit motivării ordonanței, decizia în litigiu nu privește individual Telefónica SA, în sensul celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, și nici nu este un act normativ care nu presupune măsuri de executare, în sensul celei de a treia posibilități prevăzute în această dispoziție.
III – Procedura în fața Curții
9.
La 1 iunie 2012, Telefónica SA (denumită în continuare „recurenta”) a introdus prezentul recurs împotriva ordonanței Tribunalului, prin care solicită:
—
anularea ordonanței atacate;
—
declararea acțiunii din cauza T‑228/10 ca inadmisibilă și trimiterea cauzei Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia;
—
obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura în fața ambelor instanțe.
10.
Comisia solicită:
—
respingerea recursului;
—
obligarea recurentei la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
11.
Procedura de recurs în fața Curții s‑a desfășurat în scris, iar ședința a avut loc la 4 februarie 2013.
IV – Apreciere
12.
Recurenta impută Tribunalului o încălcare a dreptului Uniunii și invocă trei motive în susținerea recursului.
13.
Primul motiv privește dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă, al doilea și al treilea motiv privesc calitatea procesuală activă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. În timp ce al doilea motiv este consacrat calității procesuale active în general, în ceea ce privește, printre altele, actele Comisiei, al treilea motiv vizează calitatea procesuală activă specială împotriva actelor normative. Întrucât cazul special precedă cazul general, vom analiza motivele în ordine inversă.
A – Cu privire la calitatea procesuală activă specială împotriva actelor normative (al treilea motiv)
14.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta susține că Tribunalul nu a respectat condițiile legale privind calitatea procesuală activă menționate în cadrul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Această posibilitate permite formularea unei acțiuni împotriva actelor normative care privesc direct reclamantul și care nu presupun măsuri de executare.
15.
În această privință, la punctele 43-45 din ordonanța atacată, Tribunalul afirmă că nu este necesar să se pronunțe dacă decizia în litigiu este un act normativ, întrucât aceasta, în orice caz, presupune măsuri de executare. Prin urmare, în opinia sa, o calitate procesuală activă în temeiul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE este exclusă.
16.
Având în vedere faptul că, dacă este cazul, Curtea de Justiție poate efectua o înlocuire a motivării deciziei atacate (
3
), considerăm că în speță este oportun nu numai să se verifice dacă Tribunalul a interpretat în mod corect condiția privind măsurile de executare, ci și să se verifice ansamblul condițiilor privind calitatea procesuală activă potrivit celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
1. Actul normativ
17.
Pentru ca recurenta să aibă calitatea procesuală activă în sensul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, decizia în litigiu a Comisiei ar trebui să fie un act normativ.
18.
Astfel cum am precizat deja cu altă ocazie, fac parte dintre actele normative toate actele cu aplicabilitate generală, cu excepția, totuși, a actelor legislative în sensul articolului 289 alineatul (3) TFUE (
4
). Și o decizie (
5
), în sensul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE, se poate număra printre acestea, în special în cazul în care nu se indică destinatarii cărora li se adresează (
6
).
19.
Decizia în litigiu, care a fost adoptată în temeiul articolului 249 al patrulea paragraf CE, nu este un act legislativ, întrucât nu a fost adoptată prin procedură legislativă.
20.
Așadar, rămâne să se dovedească dacă aceasta are aplicabilitate generală.
21.
Potrivit definiției utilizate în mod obișnuit în jurisprudență, un act are aplicabilitate generală dacă se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și dacă produce efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract (
7
).
22.
Se poate spune că decizia în litigiu nu îndeplinește aceste condiții, mai ales întrucât este adresată unui anumit destinatar, și anume, potrivit articolului 7 din decizie, Regatului Spaniei. În opinia Comisiei, o astfel de decizie nu poate avea o aplicabilitate generală, întrucât este obligatorie numai pentru destinatarii săi.
23.
Este necesar, mai întâi, să se precizeze că nu trebuie să se confunde caracterul obligatoriu al unui act cu aplicabilitatea sa generală, întrucât atât articolul 249 al doilea paragraf CE, cât și articolul 288 al doilea paragraf TFUE fac distincția, în ceea ce privește regulamentele, între aplicabilitatea generală a acestora și întinderea caracterului lor obligatoriu.
24.
Este adevărat că analiza Comisiei poate fi susținută de jurisprudența Curții de Justiție privind articolul 173 al doilea paragraf din Tratatul CEE, prin care aceasta a considerat în mai multe rânduri că criteriul de distincție între un regulament și o decizie în sensul articolului 189 din Tratatul CEE trebuie să fie dacă actul în cauză are aplicabilitate generală (
8
). Astfel, Curtea de Justiție a considerat în mod special că trăsătura caracteristică a unei decizii este că aceasta nu are o aplicabilitate generală (
9
).
25.
Cu toate acestea, deciziile care – precum decizia în litigiu – se adresează unuia sau mai multor state membre, constituie totuși o particularitate, întrucât fiecare stat membru cuprinde de asemenea o ordine juridică națională. Deciziile care se adresează unui stat membru sunt, mai mult, obligatorii pentru toate organele statului membru, inclusiv pentru instanțele acestuia (
10
). Astfel, deciziile adresate unui stat membru, deși au un singur destinatar, pot să transforme o ordine juridică națională și, în acest mod, să exercite o aplicabilitate generală. Jurisprudența demonstrează același lucru, considerând că și persoanele vizate de dispozițiile unei decizii pot invoca decizia care este adresată numai unui stat membru (
11
). Așadar, nu este de mirare că și Curtea de Justiție a recunoscut în anumite cazuri o aplicabilitate generală acestui tip de decizie (
12
).
26.
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, o decizie a Comisiei, precum decizia în litigiu, care interzice o schemă de ajutor, este pentru potențialul beneficiar al schemei respective o măsură cu aplicabilitate generală, care se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice în privința unei categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract (
13
). Astfel, pentru potențialul beneficiar al unei scheme de ajutor decizia Comisiei are caracterul unei măsuri cu „aplicabilitate generală” (
14
).
27.
Deși interzicerea unei scheme de ajutor se adresează numai statului vizat, totuși, prin aceasta se transformă și ordinea juridică națională, întrucât, ca urmare a deciziei Comisiei, schema de ajutor nu mai poate fi aplicată de nicio autoritate publică. Astfel, se produc efecte juridice, de asemenea, asupra tuturor persoanelor care intră în domeniul de aplicare al schemei de ajutor. În măsura în care schema de ajutor însăși se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice în privința unor categorii de persoane luate în considerare în mod general și abstract, același lucru este valabil și în privința deciziei Comisiei care o interzice.
28.
Regimul juridic spaniol privind impozitul pe profit, care, în prezenta cauză, este interzis parțial prin decizia în litigiu, era de asemenea aplicabil unor situații determinate în mod obiectiv de achiziții intracomunitare de titluri de participare și se adresa categoriei de persoane determinate în mod general și abstract a persoanelor impozabile. Cel puțin în măsura în care decizia în litigiu declară că schema de ajutor este parțial incompatibilă cu piața comună, aceasta are o aplicabilitate generală.
29.
Recurenta a atacat decizia numai în limita acestor considerații. Astfel, acțiunea sa a fost îndreptată împotriva unui act normativ în sensul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
2. Act care nu presupune măsuri de executare
30.
Pentru existența calității procesuale active în temeiul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE este necesar, în plus, ca actul atacat să nu presupună măsuri de executare.
31.
La punctele 43-45 din ordonanța atacată, Tribunalul consideră că această condiție nu este îndeplinită. Deja din cuprinsul articolului 6 alineatul (2) din decizia în litigiu reiese că pentru recuperarea ajutoarelor sunt necesare măsuri de executare. Acesta a adăugat că decizia însăși de declarare a incompatibilității schemei de ajutor cu piața comună necesită punere în aplicare, în special sub forma respingerii cererii de acordare a avantajului fiscal al acestei scheme.
32.
Recurenta răspunde că decizia prin care se declară incompatibilitatea unei scheme de ajutor cu piața comună are un efect direct și nu necesită nicio măsură de executare. Aceasta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând, în ordonanța atacată, că decizia presupune măsuri de executare numai pentru că, în ceea ce privește recuperarea ajutoarelor, aceasta necesită astfel de măsuri. Astfel, recuperarea ar fi accesorie în raport cu interzicerea schemei de ajutor prin declararea incompatibilității sale cu piața comună, care reprezintă obiectul principal al deciziei.
33.
Aceste considerații ne determină, mai întâi, să constatăm că, inclusiv pentru a aprecia dacă actul atacat presupune măsuri de executare, trebuie să se facă referire la obiectul acțiunii. Acțiunea are ca obiect numai declararea incompatibilității parțiale a schemei de ajutor cu piața comună potrivit articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, iar nu recuperarea ajutoarelor dispusă la articolul 4 alineatul (1). Astfel, în continuare, trebuie numai să se verifice dacă declararea incompatibilității parțiale a schemei de ajutor cu piața comună presupune măsuri de executare în sensul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
34.
Cu toate acestea, nu trebuie să se excludă de la bun început că recuperarea unui ajutor constituie o măsură de executare pentru declararea incompatibilității sale cu piața comună. Aceasta depinde de modul în care este înțeleasă în speță condiția calității procesuale active care trebuie examinată aici.
a) Formulare
35.
Având în vedere formularea celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, nu este ușor să se înțeleagă această condiție.
36.
Mai întâi, urmând abordarea părților din prezentul litigiu, se poate considera că măsurile de executare în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE desemnează numai aplicarea actelor juridice în cazuri individuale. Această analiză se lovește totuși de folosirea termenului „măsuri de executare” și la articolul 311 al patrulea paragraf prima teză TFUE, unde desemnează un regulament, care, potrivit articolului 288 al doilea paragraf prima teză TFUE, are în mod specific aplicabilitate generală. Versiunea franceză a TFUE cuprinde încă o posibilă interpretare, folosind în plus, la articolul 299 al patrulea paragraf a doua teză TFUE, termenul „mésures d’exécution” în sensul de măsuri de executare sau, cu alte cuvinte, executarea silită a unui act.
37.
Situația devine și mai neclară în ceea ce privește împrejurările în care un act normativ „presupune” măsuri de executare. Formulările germană și engleză (
15
) ale articolului 263 al patrulea paragraf TFUE descriu o succesiune logică sau cronologică: actul determină măsuri de executare (ulterioare). Însă un act este întotdeauna urmat de măsuri de executare în aplicarea la cazuri individuale, indiferent dacă acestea sunt în drept sau în fapt, precum în cazul executării sale silite. Numai un act juridic care nu are niciun domeniu de aplicare nu va presupune niciodată măsuri prin care să fie pus în executare.
38.
În plus, formularea franceză (
16
) a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE poate fi de asemenea înțeleasă în sensul că actul nu poate conține măsuri de executare. O formulare comparabilă în limba germană se găsește în lucrările pregătitoare (
17
). Cu toate acestea, ar fi greu de înțeles ca, din acest motiv specific, un act juridic care conține deja măsuri de executare și, astfel, nu mai necesită altele, să nu fie atacabil.
b) Istoricul legislativ
39.
În acest context, semnificația conținutului condiției privind măsurile de executare poate fi determinată numai pe baza istoricului legislativ al celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
40.
Astfel cum am arătat deja în mod detaliat în alt context, inițial, a treia posibilitate prevăzută la articolul 263 al patrulea paragraf era cuprinsă în proiectul de Tratat de instituire a unei Constituții pentru Europa, rezultat în urma lucrărilor Convenției Europene (
18
). Prin adăugarea expresiei „măsuri de executare” s‑a urmărit limitarea aplicării calității procesuale active la cazurile în care un particular „trebuie mai întâi să încalce dreptul pentru ca ulterior să poată avea acces la o instanță” (
19
). Această idee fusese deja emisă anterior de avocatul general Jacobs în cauza Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul. În opinia sa, faptul că un particular afectat de un act de drept al Uniunii poate, în anumite cazuri, să conteste validitatea acestuia în fața instanțelor naționale numai prin încălcarea dispozițiilor prevăzute în actul menționat și să se prevaleze de nelegalitatea acestuia în cadrul procedurilor penale sau civile deschise împotriva sa nu îi oferă o protecție jurisdicțională adecvată (
20
).
41.
Având în vedere acest obiectiv recunoscut (
21
) al celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, condiția impusă privind lipsa de măsuri de executare a unui act normativ trebuie înțeleasă în sensul că actul – astfel cum susțin de comun acord și părțile din prezentul litigiu – produce efecte direct în privința particularilor, fără a fi necesare măsuri de executare (
22
). Acest criteriu al necesității măsurilor de executare respectă sensul și îndeplinește obiectivul calității procesuale active: dreptul la o acțiune directă se impune numai dacă actul normativ produce prin el însuși efecte juridice definitive asupra particularului.
42.
În această privință, trebuie să se facă distincție între efectele juridice abstracte și concrete ale unui act, întrucât, astfel cum am arătat deja, un act cu aplicabilitate generală produce prin definiție efecte juridice în privința categoriilor de persoane avute în vedere în mod general și abstract (
23
). Astfel de efecte juridice abstracte, care rezultă din aplicabilitatea unei norme juridice, nu pot totuși conduce la a se admite că un act juridic nu mai necesită măsuri de executare. În caz contrar, condiția suplimentară ca un act normativ să nu mai presupună măsuri de executare nu ar mai avea niciun sens. Prin urmare, efectele juridice care trebuie constatate în această privință trebuie să fie atât de concrete încât să nu mai necesite nicio individualizare în legătură cu persoanele particulare vizate. Cu alte cuvinte, actul normativ însuși trebuie să determine în mod definitiv efectele sale juridice pentru fiecare particular.
c) Necesitatea măsurilor de executare pentru decizia în litigiu
43.
În timp ce, în plan abstract, părțile par să fie de acord, ele sunt în dezacord cu privire la aspectul dacă decizia în litigiu necesită încă măsuri de executare.
44.
În opinia Comisiei, pentru decizia în litigiu sunt necesare măsuri de executare, întrucât aceasta este obligatorie numai pentru destinatarul său, și anume Regatul Spaniei. Acest lucru este valabil în special în ceea ce privește recuperarea ajutoarelor, care necesită alte acte din partea Spaniei.
45.
Recurenta răspunde că decizia în litigiu produce efecte juridice directe în mai multe privințe. Acestea nu ar privi numai Regatul Spaniei. Interdicția direct aplicabilă a schemei de ajutor, înscrisă la articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, împiedică în mod direct și beneficiarii efectivi și pe cei potențiali să pretindă în viitor scheme de ajutor.
46.
Mai întâi, trebuie să se constate, contrar motivării deciziei în litigiu și analizei Comisiei, că recuperarea ajutoarelor nu este o măsură de executare necesară pentru declararea incompatibilității parțiale a schemei de ajutor cu piața comună, cuprinsă la articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu. Desigur, această declarare este o condiție importantă – sau „logică” (
24
) – pentru recuperarea ajutoarelor, însă, astfel cum arată articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 (
25
) și situația recurentei, recuperarea nu este o urmare obligatorie a declarării incompatibilității, ci, dimpotrivă, are ca temei o decizie separată a Comisiei. Astfel, somația cuprinsă la articolul 4 alineatul (1) din decizia în litigiu, potrivit căreia Spania trebuie să recupereze anumite ajutoare, este o parte independentă a deciziei, iar cerința punerii sale în aplicare nu are importanță pentru prezentul obiect al acțiunii, întrucât nu este atacată.
47.
Așadar, în ceea ce privește calitatea procesuală activă a recurentei, interesează numai dacă pentru declararea incompatibilității parțiale a schemei de ajutor cu piața comună ca atare sunt necesare măsuri de executare.
48.
În această privință, deși argumentul recurentei potrivit căruia declararea produce efecte juridice concrete imediate este corect, aceasta este situația numai în ceea ce privește statul membru căruia îi este adresată decizia, în măsura în care Comisia indică în mod întemeiat că decizia respectivă, potrivit articolului 249 al patrulea paragraf CE, nu este obligatorie în privința altor persoane.
49.
Astfel cum am observat, decizia adresată numai statului membru are totuși ca efect transformarea ordinii juridice naționale (
26
). Prin aceasta, inaplicabilitatea schemei de ajutor are efecte juridice și în privința persoanelor care intră în domeniul de aplicare al schemei de ajutor, motiv pentru care necesitatea măsurilor de executare trebuie de asemenea să fie verificată din punctul de vedere al acestor efecte.
50.
Trebuie să se constate, în această privință, că nu există efectul juridic concret și definitiv necesar în privința beneficiarilor schemei de ajutor, întrucât articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu nu definește și ce repercusiuni are inaplicabilitatea schemei de ajutor asupra contribuabilului în mod individual. Aceste repercusiuni nu se produc decât printr‑o decizie de impunere, din moment ce din inaplicabilitatea schemei de ajutor înseși nu rezultă nicio interdicție sau somație pentru contribuabili. Mai mult, efectele inaplicabilității schemei de ajutor asupra rezultatului deciziei de impunere nu sunt aceleași pentru fiecare persoană care intră în domeniul de aplicare al acestei scheme. Mai întâi, titlurile de participare trebuie să fie achiziționate în cursul unui anumit exercițiu fiscal. În aceste condiții, repercusiunile concrete ale achiziției asupra fiecărei persoane vizate în mod abstract variază în funcție de valoarea fondului comercial financiar constituit în temeiul schemei de ajutor și de valoarea beneficiilor și a pierderilor care trebuie de asemenea determinate.
51.
Astfel, este necesară o individualizare a efectelor juridice ale inaplicabilității schemei de ajutor asupra contribuabililor printr‑o decizie de impunere. Așadar, decizia de impunere este o măsură de executare pe care o „presupune” articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
52.
De asemenea, în această privință, nu are nicio importanță dacă este vorba despre o măsură de executare adoptată de Uniune sau – precum în speță – de un stat membru. Astfel, sistemul de protecție jurisdicțională al Uniunii, precum și sistemul administrativ al acesteia se bazează pe o cooperare între organismele Uniunii și cele ale statelor membre.
53.
Nici inaplicabilitatea parțială a schemei de ajutor a legislației spaniole privind impozitul pe profit nu reprezintă o interdicție pe care contribuabilii ar putea‑o încălca, cu aplicarea, în consecință, de sancțiuni. Din punct de vedere juridic, inaplicabilitatea atrage eliminarea posibilității de a pretinde un avantaj fiscal. Nu este clar de ce nu ar trebui să fie posibil în mod rezonabil pentru contribuabili să solicite în declarația fiscală o amortizare care să corespundă schemei de ajutor și să atace ulterior în fața unei instanțe naționale o decizie de impunere care ar respinge această amortizare. Instanța națională poate, în aceste condiții, să verifice, pe cale incidentală, validitatea articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu și să adreseze eventual Curții de Justiție o întrebare privind aprecierea validității în temeiul articolului 267 TFUE.
54.
Împrejurarea că recurenta a renunțat la solicitarea de a beneficia de schema de ajutor din cauza lipsei unei certitudini a proiectelor sale nu poate avea niciun efect în această privință. Desigur, după data de referință care trebuie luată în considerare pentru protecția încrederii sale legitime conform articolului 1 alineatul (2) din decizia în litigiu, aceasta, potrivit afirmațiilor sale, a structurat deja din prudență două achiziții de titluri de participare pentru ca schema de ajutor să nu fie totuși aplicată, astfel încât o verificare incidentală în această privință nu ar fi fost deloc posibilă. Totuși, această concluzie rezultă numai din estimarea recurentei cu privire la probabilitatea ca decizia în litigiu să fie validă și din inițiativa pe care a luat‑o în acest sens, însă nu din lipsa posibilității unei acțiuni directe în fața Tribunalului. Chiar dacă ar fi avut o astfel de posibilitate a unei acțiuni în fața Tribunalului, recurenta nu ar fi putut achiziționa titlurile de participare în condiții de securitate juridică.
55.
Astfel, în mod întemeiat Tribunalul a considerat, la punctul 44 din ordonanța atacată, că refuzul de a acorda avantajul fiscal prevăzut în schema de ajutor este o măsură de punere în executare a deciziei în litigiu.
56.
Rezultă că articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu presupune măsuri de executare în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Prin urmare, acțiunea recurentei nu viza un act normativ care nu presupune măsuri de executare.
3. Concluzie intermediară
57.
Așadar, recurenta nu avea calitate procesuală activă în temeiul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, întrucât articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu este într‑adevăr un act normativ, însă presupune măsuri de executare. Prin urmare, al treilea motiv este neîntemeiat.
4. Afectare directă
58.
În cazul în care, în această privință, Curtea de Justiție ar ajunge la o concluzie diferită, în ceea ce privește calitatea procesuală activă a recurentei în temeiul celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, ar mai fi necesar să se verifice dacă articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu o privește direct.
59.
Având în vedere că nu există niciun motiv pentru a interpreta condiția afectării directe necesară în acest caz altfel decât în cadrul celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf (
27
), trebuie să se considere, potrivit unei jurisprudențe constante, că un reclamant este vizat direct atunci când măsura atacată a Uniunii, în primul rând, produce efecte directe asupra situației juridice a particularului și, în al doilea rând, nu lasă nicio putere de apreciere destinatarilor săi, care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, care are un caracter pur automatic și care decurge numai din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare (
28
).
60.
A doua condiție presupune ca actul atacat să necesite și o punere în aplicare. Cu toate acestea, în cazul unui act juridic care presupune măsuri de executare, nu aceasta este situația. Astfel de acte produc întotdeauna efecte automat, iar efectele lor juridice rezultă numai din reglementarea Uniunii.
61.
Așadar, singura întrebare care se pune în ceea ce privește a treia posibilitate prevăzută la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE este dacă actul atacat produce efecte direct asupra situației juridice a reclamantului. Astfel, este stabilită legătura cu reclamantul efectiv. Primele două condiții privesc astfel numai actul atacat, fără a lua în considerare situația reclamantului. Dacă s‑ar lua în considerare numai aceste două condiții, orice persoană ar putea formula o acțiune împotriva unui act normativ care nu presupune măsuri de executare, indiferent dacă intră sau nu intră în domeniul de aplicare al actului respectiv. Condiția afectării directe a reclamantului servește în această situație, la fel ca în cea de a doua posibilitate prevăzută la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, la excluderea unei actio popularis.
62.
Cu toate acestea, dacă reclamantul intră în domeniul de aplicare al unui astfel de act, în mod automat, actul produce și un efect direct asupra sa. Aceasta este situația în ceea ce privește recurenta dacă aceasta intră în domeniul de aplicare al schemei de ajutor care a devenit inaplicabilă în temeiul articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu. Având în vedere că recurenta este supusă impozitului pe profit în Regatul Spaniei, ea ar fi de asemenea vizată direct în cazul în care Curtea de Justiție ar califica decizia, sub acest aspect, drept un act normativ care nu presupune măsuri de executare.
B – Cu privire la calitatea procesuală activă generală împotriva actelor (al doilea motiv)
63.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în aplicarea jurisprudenței referitoare la admisibilitatea acțiunilor introduse împotriva deciziilor emise în materie de ajutoare de stat în temeiul celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Potrivit acestei posibilități, orice persoană poate formula o acțiune împotriva actelor Comisiei care, deși nu îi sunt destinate, o privesc direct și individual.
64.
În ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că decizia în litigiu nu privește în mod individual recurenta. La punctele 23-26, acesta menționează că o decizie a Comisiei care interzice o schemă de ajutor privește individual o întreprindere numai dacă aceasta beneficiază efectiv de respectiva schemă de ajutor, iar Comisia a dispus recuperarea ajutorului. În opinia Tribunalului, deși recurenta ar fi beneficiarul efectiv al schemei de ajutor, totuși, aceasta ar beneficia, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din decizia în litigiu, de protecția încrederii legitime și nu ar fi deloc vizată de recuperarea ajutorului.
65.
Potrivit unei jurisprudențe constante, alți subiecți decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că sunt vizați individual decât dacă această decizie le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau, mai special, al unei situații de fapt care îi particularizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, îi individualizează ca și cum ar fi destinatarii unei astfel de decizii (
29
). Astfel cum am precizat deja cu altă ocazie, această jurisprudență trebuie în continuare analizată și în ceea ce privește calitatea procesuală activă în temeiul noului articol 263 al patrulea paragraf TFUE (
30
).
66.
Curtea de Justiție a admis că pe beneficiarii efectivi ai ajutoarelor individuale acordate în temeiul unei scheme de ajutoare a căror recuperare a fost dispusă de Comisie, decizia Comisiei îi privește astfel în mod individual (
31
). Mai precis, Curtea a arătat în această privință că somația de recuperare a ajutorului expune beneficiarii schemei de ajutor riscului ca avantajele pe care le‑au primit să fie recuperate, iar astfel situația lor juridică este afectată. În plus, eventualitatea ca, ulterior, avantajele declarate ilegale să nu fie recuperate de la beneficiari nu exclude ca aceștia să fie considerați vizați individual (
32
).
67.
Recurenta consideră că această jurisprudență este aplicabilă situației sale. Deși, potrivit articolului 1 alineatul (2) din decizia în litigiu, aceasta nu trebuie să ramburseze ajutoarele primite, ea ar fi totuși expusă riscului de a le rambursa. Acest risc ar fi legat, pe de o parte, de faptul că un concurent a introdus deja o acțiune împotriva acestei dispoziții în fața Tribunalului (
33
). Pe de altă parte, este posibil ca, la nivel național, terții să introducă acțiuni în temeiul declarării incompatibilității parțiale a schemei de ajutor cu piața comună.
68.
În opinia Comisiei, pentru aprecierea afectării individuale a recurentei este indiferent ce se întâmplă după adoptarea deciziei în litigiu. Acest lucru este valabil în special pentru orice decizie a Tribunalului luată eventual în legătură cu decizia în litigiu.
69.
Mai întâi, obiectul prezentei acțiuni trebuie să fie luat în considerare în contextul analizării celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Prin acțiunea sa, recurenta a atacat numai articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, care declară incompatibilitatea parțială a schemei de ajutor cu piața comună. Așadar, această dispoziție trebuie să o privească individual pe recurentă.
70.
Dacă se face abstracție de somația de recuperare a ajutorului, care nu face obiectul acțiunii, articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu produce în principal asupra recurentei numai efectul că aceasta nu va mai putea în viitor să beneficieze de schema de ajutor. Potrivit unei jurisprudențe constante, o întreprindere nu poate, în principiu, să atace o decizie a Comisiei care interzice o schemă sectorială de ajutoare dacă aceasta nu era vizată de decizie decât în temeiul apartenenței sale la sectorul în cauză și al calității sale de potențial beneficiar al respectivei scheme (
34
). Așadar, în calitate de potențial beneficiar al schemei de ajutor, recurenta nu poate fi vizată individual. Nici faptul că a beneficiat efectiv în trecut de avantaj nu face ca aceasta să fie exclusă din cercul persoanelor care nu mai pot beneficia de avantaj în viitor.
71.
În măsura în care recurenta, în calitate de beneficiar efectiv, invocă riscul recuperării avantajelor deja primite în temeiul schemei de ajutor, trebuie să se constate că un astfel de risc trebuie să decurgă, în orice caz, din însăși decizia în litigiu. Jurisprudența citată de recurentă, care se bazează pe simplul risc al unei recuperări, privea de asemenea un astfel de risc. În respectiva jurisprudență, din decizia Comisiei nu se putea deduce în mod clar dacă în cazul individual exista un ajutor ilegal și dacă ajutorul trebuia, din acest motiv, să fie recuperat (
35
).
72.
Potrivit deciziei în litigiu în speță, fără îndoială, recurenta nu trebuie să efectueze nicio restituire. Așadar, nu rezultă niciun risc din decizia în litigiu, ci numai în cazul în care decizia în litigiu trebuie modificată la inițiativa unui terȚ. Așadar, dacă este cazul, recurenta poate acționa împotriva unei astfel de noi decizii, fără a i se putea opune autoritatea de lucru judecat din alte proceduri.
73.
Nici decizia în litigiu prin care se declară incompatibilitatea parțială a schemei de ajutor cu piața comună nu determină, prin intermediul unor eventuale acțiuni ale unor terți la nivel național, un risc de pierdere a ajutoarelor primite. Cu privire la acest aspect, Comisia a menționat în mod întemeiat că decizia în litigiu și protecția încrederii legitime pe care o conferă sunt obligatorii pentru instanțele naționale. În ceea ce privește alte pretenții, la care recurenta consideră că este expusă, este valabilă de asemenea protecția încrederii legitime în temeiul articolului 1 alineatul (2) din decizia în litigiu.
74.
Rezultă că în ordonanța atacată Tribunalul a considerat în mod întemeiat că recurenta nu este vizată individual prin articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, în sensul celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Așadar, al doilea motiv este, de asemenea, neîntemeiat.
C – Cu privire la încălcarea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă (primul motiv)
75.
În sfârșit, prin intermediul primului motiv, recurenta invocă o încălcare a dreptului său la o protecție jurisdicțională efectivă prin ordonanța atacată. Acest drept decurge din articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”), precum și din articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
76.
În această privință, Tribunalul a precizat la punctul 38 din ordonanța atacată că nimic nu se opune ca reclamanta, în cadrul unei proceduri în fața unei instanțe naționale, să solicite formularea unei cereri de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE, pentru ca, pe această cale, să pună în discuție, dacă este necesar, validitatea deciziei în litigiu.
77.
Recurenta, dimpotrivă, consideră că această posibilitate nu este efectivă, întrucât pe această cale nu i s‑ar garanta accesul la instanța Uniunii. Pe de o parte, nu ar fi sigur că poate apărea un litigiu pe plan național (
36
). Pe de altă parte, calea procedurii preliminare, din cauza caracterului incert al formulării cererii, precum și a duratei și a modalităților unei astfel de proceduri, nu este comparabilă cu procedura acțiunii în temeiul articolului 263 TFUE.
78.
În Concluziile noastre prezentate în cauza C‑583/11 P, am explicat deja în mod cuprinzător că dreptul la o cale de atac efectivă prevăzut la articolul 47 din cartă, cu respectarea articolelor 6 și 13 din CEDO, nu prevede o posibilitate de a formula o acțiune directă și împotriva actelor legislative (
37
). Același lucru este valabil în speță pentru decizia în litigiu cu aplicabilitate generală, întrucât sistemul de protecție juridică instituit prin tratate, care este protejat de instanțele Uniunii și de instanțele naționale, oferă și o protecție jurisdicțională efectivă pe cale incidentală (
38
).
79.
În ceea ce privește dreptul la o cale de atac efectivă, ar fi, desigur, insuficient ca particularul mai întâi să trebuiască să încalce o dispoziție și să se expună unei sancțiuni ulterioare pentru a ajunge la un control al legalității unui act, în cadrul unei acțiuni împotriva sancțiunii (
39
). În prezenta cauză nu pare să existe o astfel de situație (
40
).
80.
În consecință, având în vedere că ordonanța atacată nu încalcă articolul 47 din cartă sau articolele 6 și 13 din CEDO, primul motiv este de asemenea neîntemeiat.
D – Cu privire la interesul de a exercita acțiunea
81.
Dat fiind că, prin urmare, toate cele trei motive ale recurentei sunt neîntemeiate, recursul trebuie respins ca nefondat. În cazul în care Curtea de Justiție ar admite totuși o calitate procesuală activă în temeiul celei de a doua sau al celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, ar trebui analizat și interesul de a exercita acțiunea al recurentei.
82.
În procedura în fața Tribunalului, Comisia a întemeiat excepția sa de inadmisibilitate și pe lipsa unui interes de a exercita acțiunea al reclamantei. La punctul 46 din ordonanța atacată, Tribunalul a lăsat deschis acest aspect.
83.
În cadrul prezentei proceduri, Comisia invocă din nou lipsa unui interes de a exercita acțiunea al recurentei și solicită Curții să confirme ordonanța, dacă este necesar, prin înlocuirea motivării deciziei.
84.
Recurenta răspunde că are un interes de a exercita acțiunea în anularea articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu. Pe de o parte, ar înlătura astfel riscul de a fi lezată prin declararea incompatibilității schemei de ajutor cu piața comună, ca urmare a unei negări a protecției încrederii sale legitime. Pe de altă parte, recurenta ar putea să profite în viitor de schema de ajutor. Deși între timp Regatul Spaniei a eliminat această schemă de ajutor ca urmare a deciziei în litigiu, anularea articolului 1 alineatul (1) din decizie ar permite totuși reintroducerea sa sau introducerea unei acțiuni în despăgubire împotriva statului spaniol.
85.
O acțiune este admisibilă numai dacă reclamantul are un interes de a exercita acțiunea, având în vedere obiectul acțiunii. Aceasta presupune ca acțiunea părții să poată, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu părții care a formulat‑o (
41
).
86.
În opinia noastră, pentru constatarea unui astfel de beneficiu, nu ar trebui stabilite cerințe exorbitante, în special atunci când condițiile stricte ale celei de a doua sau ale celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE sunt deja îndeplinite, ceea ce se consideră că este cazul în contextul acestei examinări subsidiare. Condiția unui interes de a exercita acțiunea ar trebui să protejeze toate părțile din procedură, pentru a evita ca acestea să fie implicate într‑un litigiu care nu poate aduce niciun beneficiu recurentei. Totuși, nu aceasta este situația în speță.
87.
Este adevărat că nu observăm niciun beneficiu în ceea ce privește achizițiile de titluri de participare deja finalizate pentru care articolul 1 alineatul (2) din decizia în litigiu conferă recurentei o protecție a încrederii legitime. În această privință, o anulare a articolului 1 alineatul (1) atacat nu ar schimba cu nimic situația sa juridică (
42
). Cu toate acestea, situația s‑ar prezenta diferit în cazul în care Curtea de Justiție ar recunoaște o calitate procesuală activă numai în temeiul celei de a doua posibilități prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, pentru motivul că, prin decizia în litigiu, recurenta este expusă riscului unei recuperări a ajutoarelor.
88.
În orice caz, acțiunea ar fi putut conferi un beneficiu recurentei în măsura în care, în cazul anulării articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, ordinea juridică spaniolă nu ar mai cuprinde interdicția de a aplica schema de ajutor favorabilă recurentei.
89.
Astfel, în ceea ce privește acțiunea sa, recurentei i s‑ar recunoaște un interes de a exercita acțiunea. În cazul în care Curtea de Justiție ar recunoaște recurentei și o calitate procesuală activă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, acțiunea ar fi fost admisibilă. Prin urmare, ordonanța atacată nu ar putea fi confirmată prin înlocuirea motivării deciziei pentru motivul că recurenta nu ar fi avut un interes de a exercita acțiunea. Dimpotrivă, recursul ar fi fondat, iar ordonanța atacată ar trebui anulată.
E – Rezumat
90.
Întrucât, în opinia noastră, toate motivele recurentei sunt neîntemeiate, recursul, astfel cum solicită Comisia, trebuie respins.
V – Cheltuielile de judecată
91.
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Având în vedere cererea Comisiei privind cheltuielile de judecată, în temeiul articolului 138 alineatul (1) coroborat cu articolul 184 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, recurenta, în calitate de parte care cade în pretenții, este obligată la plata cheltuielilor de judecată.
VI – Concluzie
92.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă recurenta la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Decizia Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a Fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48).
(
3
)	Hotărârea din 9 iunie 2011, Comitato „Venezia vuole vivere”/Comisia (C-71/09 P, C-73/09 P și C-76/09 P, Rep., p. I-4727, punctul 118 și jurisprudența citată).
(
4
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate la 17 ianuarie 2013 în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (C‑583/11 P, punctul 30 și urm.).
(
5
)	Prin Tratatul de la Lisabona, noțiunea utilizată în versiunea în limba germană a articolului 249 al patrulea paragraf CE „Entscheidung” a fost înlocuită în articolul 288 al patrulea paragraf TFUE cu noțiunea „Beschluss”, iar în prezentele concluzii sunt utilizate ca sinonime.
(
6
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citată la nota de subsol 4, punctele 50-52).
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 11 iulie 1968, Zuckerfabrik Watenstedt/Consiliul (6/68, Rec., p. 612, 620), Hotărârea din 5 mai 1977, Koninklijke Scholten Honig/Consiliul și Comisia (101/76, Rec., p. 797, punctele 20-22), și Hotărârea din 17 iunie 1980, Calpak și Società Emiliana Lavorazione Frutta/Comisia (789/79 și 790/79, Rec., p. 1949, punctul 9), precum și Ordonanța din 28 iunie 2001, Eridania și alții/Consiliul (C-352/99 P, Rec., p. I-5037, punctul 42), și Ordonanța din 8 aprilie 2008, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Comisia (C-503/07 P, Rep., p. I-2217, punctul 71); a se vedea, în același sens, și Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Jégo‑Quéré (C-263/02 P, Rec., p. I-3425, punctul 43), și Hotărârea din 17 martie 2011, AJD Tuna (C-221/09, Rep., p. I-1655, punctul 51).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 1962, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes și alții/Consiliul (16/62 și 17/62, Rec., p. 963, 978), precum și Ordonanța din 5 noiembrie 1986, UFADE/Consiliul și Comisia (117/86, Rec., p. 3255, punctul 9), și Ordonanța din 12 iulie 1993, Gibraltar și Gibraltar Development/Consiliul (C-168/93, Rec., p. I-4009, punctul 11); a se vedea de asemenea Hotărârea AJD Tuna (citată la nota de subsol 7, punctul 50 și urm.).
(
9
)	A se vedea Hotărârea Koninklijke Scholten Honig/Consiliul și Comisia (citată la nota de subsol 7, punctele 8-11).
(
10
)	Hotărârea din 21 mai 1987, Albako Margarinefabrik (249/85, Rec., p. 2345, punctul 17).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 10 noiembrie 1992, Hansa Fleisch Ernst Mundt (C-156/91, Rec., p. I-5567, punctul 12 și urm.).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, Carp (C-80/06, Rep., p. I-4473, punctul 21), și Ordonanța Saint‑Gobain Glass Deutschland/Comisia (citată la nota de subsol 7, punctul 71); a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2011, Microban International și Microban (Europe)/Comisia (T-262/10, Rep., p. II-7697, punctul 23 și urm.), și Ordonanța Tribunalului din 4 iunie 2012, Eurofer/Comisia (T‑381/11, punctul 43).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 2 februarie 1988, Kwekerij van der Kooy și alții/Comisia (67/85, 68/85 și 70/85, Rec., p. 219, punctul 15), Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia (C-15/98 și C-105/99, Rec., p. I-8855, punctul 33), Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia (C-298/00 P, Rec., p. I-4087, punctul 37), și Hotărârea din 17 septembrie 2009, Comisia/Koninklijke FrieslandCampina (C-519/07 P, Rep., p. I-8495, punctul 53); a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Comitato „Venezia vuole vivere”/Comisia (citată la nota de subsol 3, punctul 64).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Italia/Comisia (citată la nota de subsol 13, punctul 39).
(
15
)	Versiunea în limba engleză a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE are, în esență, următorul cuprins: „… against a regulatory act which … does not entail implementing measures”.
(
16
)	Versiunea în limba franceză a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE are, în esență, următorul cuprins: „[…] contre les actes réglementaires … qui ne comportent pas de mésures d’exécution”.
(
17
)	Secretariatul Convenției Europene, Raport final din 25 martie 2003 al Cercului de dezbateri privind funcționarea Curții de Justiție (Documentul CONV 636/03, punctul 21).
(
18
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citată la nota de subsol 4, punctul 39 și urm. și punctul 44).
(
19
)	Secretariatul Convenției Europene, Raport final al Cercului de dezbateri privind funcționarea Curții de Justiție (citat la nota de subsol 17, punctul 21).
(
20
)	Concluziile avocatului general Jacobs prezentate la 21 martie 2002 în cauza Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul (C-50/00 P, Rec., p. I-6677, punctul 43).
(
21
)	A se vedea Ordonanțele Tribunalului din 4 iunie 2012, Hüttenwerke Krupp Mannesmann și alții/Comisia (T‑379/11, punctul 52), și Eurofer/Comisia (citată la nota de subsol 12, punctul 60).
(
22
)	A se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului Microban International și Microban (Europe)/Comisia (citată la nota de subsol 12, punctul 34), limitată totuși la măsurile de executare ale statelor membre.
(
23
)	A se vedea punctul 21 de mai sus.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 14 aprilie 2011, Comisia/Polonia (C-331/09, Rep., p. I-2933, punctul 54 și jurisprudența citată).
(
25
)	Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).
(
26
)	A se vedea punctele 25 și 27 de mai sus.
(
27
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citată la nota de subsol 4, punctul 68 și urm.).
(
28
)	Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post/Comisia (C-463/10 P și C-475/10 P, Rep., p. I-9639, punctul 66 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea, printre altele, Hotărârea din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia (25/62, Rec., p. 213), Hotărârea din 13 decembrie 2005, Comisia/Aktionsgemeinschaft Recht și Eigentum (C-78/03 P, Rec., p. I-10737, punctul 33), și Hotărârea Deutsche Post/Comisia (citată la nota de subsol 27, punctul 71).
(
30
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citată la nota de subsol 4, punctul 89 și urm.).
(
31
)	Hotărârea Comitato „Venezia vuole vivere”/Comisia (citată la nota de subsol 3, punctul 53); a se vedea de asemenea Hotărârea Italia și Sardegna Lines/Comisia (citată la nota de subsol 13, punctul 34), și Hotărârea Italia/Comisia (citată la nota de subsol 13, punctul 39).
(
32
)	Hotărârea Comitato „Venezia vuole vivere”/Comisia (citată la nota de subsol 3, punctul 56).
(
33
)	A se vedea cauza Deutsche Telekom/Comisia (T‑207/10).
(
34
)	A se vedea Hotărârea Italia și Sardegna Lines/Comisia (citată la nota de subsol 13, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
35
)	A se vedea Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate la 16 decembrie 2010 în cauza Comitato „Venezia vuole vivere”/Comisia (C-71/09 P, C-73/09 P și C-76/09 P, Rep., p. I-4727, punctele 71-78).
(
36
)	A se vedea considerațiile prezentate în detaliu la punctul 54 de mai sus.
(
37
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citate la nota de subsol 4, punctul 106 și urm.).
(
38
)	A se vedea considerațiile prezentate în detaliu în Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citate la nota de subsol 4, punctul 115 și urm.).
(
39
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul (citate la nota de subsol 4, punctul 118 și urm.).
(
40
)	A se vedea considerațiile prezentate în detaliu la punctul 53 de mai sus.
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia (C-362/05 P, Rep., p. I-4333, punctul 42), și Ordonanța din 5 martie 2009, Comisia/Provincia di Imperia (C-183/08 P, Rep., p. I-27*, punctul 19).
(
42
)	A se vedea însă, într‑un sens diferit, Hotărârea Tribunalului din 21 mai 2010, Franța/Comisia (T-425/04, T-444/04, T-450/04 și T-456/04, Rep., p. II-2099, punctul 122 și urm.).