62022CJ0270
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 30. novembra 2023 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 1999/70/ES – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Določba 4 – Javni sektor – Učitelji – Zaposlitev delavcev, zaposlenih za določen čas, kot uradnikov v javnem sektorju prek natečaja na podlagi kvalifikacij – Določitev delovne dobe“
V zadevi C‑270/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale ordinario di Ravenna (sodišče v Raveni, Italija) z odločbo z dne 21. aprila 2022, ki je na Sodišče prispela 22. aprila 2022, v postopku
G.D.,
A.R.,
C.M.
proti
Ministero dell’Istruzione,
Instituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi A. Arabadjiev, predsednik senata, T. von Danwitz (poročevalec), P. G. Xuereb, A. Kumin, sodniki, in I. Ziemele, sodnica,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za G.D., A.R. in C.M. D. Naso, avvocato,
–
za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. Fiandaca in F. Sclafanijem, avvocati dello Stato,
–
za Evropsko komisijo D. Recchia in N. Ruiz García, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. D., A. R. in C. M. na eni strani ter Ministero dell’Istruzione (ministrstvo za izobraževanje, Italija) in Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (nacionalni inštitut za socialno varnost (INPS), Italija) na drugi strani v zvezi z izračunom delovne dobe navedenih oseb ob njihovi zaposlitvi za nedoločen čas pri tem ministrstvu.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodni izjavi 14 Direktive 1999/70 je navedeno:
„Podpisnice so želele skleniti okvirni sporazum o delu za določen čas, ki bi opredelil splošna načela in minimalne zahteve za pogodbe o zaposlitvi in delovnih razmerjih za določen čas; podpisnice so izrazile željo po izboljšanju kakovosti dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije in vzpostavitvijo okvira, ki bi preprečeval zlorabe, izhajajoče iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“.
4
V tretjem odstavku preambule okvirnega sporazuma je navedeno:
„[Okvirni sporazum] določa splošna načela in minimalne zahteve v zvezi z delom za določen čas, pri čemer upošteva, da se mora podrobna uporaba ravnati po posebnih nacionalnih, sektorskih in sezonskih razmerah. Kaže pripravljenost socialnih partnerjev, da vzpostavijo splošni okvir za zagotavljanje enake obravnave delavcev, zaposlenih za določen čas, tako da jih ščitijo pred diskriminacijo, in za uporabo pogodb o zaposlitvi za določen čas po načelih, ki so sprejemljiva za delodajalce in delavce.“
5
V določbi 1 okvirnega sporazuma je navedeno:
„Namen okvirnega sporazuma je:
(a)
izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
(b)
vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
6
Določba 2 tega okvirnega sporazuma določa:
„1.
Ta sporazum se uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.
2.
Po posvetovanju s socialnimi partnerji lahko države članice in/ali socialni partnerji določijo, da se ta sporazum ne uporablja za:
(a)
začetno poklicno usposabljanje in vajeniške programe,
(b)
pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja, ki so bila sklenjena v okviru posebnega javnega ali javno podprtega usposabljanja, programov povezovanja in poklicnega prekvalificiranja.“
7
Določba 3 navedenega okvirnega sporazuma določa:
„1.
V tem sporazumu izraz ‚delavec, zaposlen za določen čas‘ pomeni osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, sklenjeno neposredno med delodajalcem in delavcem in pri katerem je konec pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja določen z objektivnimi pogoji, kakršni so potek določenega datuma, dokončanje določene naloge ali nastop posebnega dogodka.
2.
V tem sporazumu izraz ‚primerljiv delavec, zaposlen za nedoločen čas‘ pomeni osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje za nedoločen čas v istem podjetju, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer se upošteva izobrazba/strokovnost. Če v istem podjetju ni primerljivega delavca, zaposlenega za nedoločen čas, se za primerjavo uporabi veljavna kolektivna pogodba ali, če take pogodbe ni, nacionalno zakonodajo, kolektivne pogodbe ali običaji.“
8
Določba 4 istega okvirnega sporazuma določa:
„1.
Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.
2.
Kjer je to primerno, se uporabi načelo pro rata temporis.
3.
Način uporabe te določbe opredelijo države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji, pri čemer upoštevajo evropsko zakonodajo, nacionalno zakonodajo, kolektivne pogodbe in običaje.
4.
Obdobje pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela [Merila za dobo zaposlitve pri delodajalcu], ki se nanašajo na posebne pogoje zaposlovanja, so enak[a] za delavce, zaposlene za določen čas in tudi za nedoločen čas, razen kjer so različne kvalifikacije, pridobljene z opravljanjem dela določeno obdobje [različna merila za dobo zaposlitve pri delodajalcu], upravičljiv[a] iz objektivnih razlogov.“
Italijansko pravo
9
Člen 4(3) decreto del Presidente della Repubblica n. 399 – Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio 1988–1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (uredba predsednika republike št. 399, ki določa pravila, ki izhajajo iz sporazuma 1988–1990 z dne 9. junija 1988 o šolskem osebju) z dne 23. avgusta 1988 (GURI št. 213 z dne 10. septembra 1988, redni dodatek št. 85, v nadaljevanju: predsedniška uredba št. 399/1988), določa:
„Ob koncu 16. leta dela za učitelje na srednjih šolah z univerzitetno izobrazbo, 18. leta za upravne koordinatorje, učitelje v vrtcih in na razredni stopnji, učitelje na predmetni stopnji in učitelje na srednjih šolah, ki so višješolski diplomanti, 20. leta za pomožno in podporno osebje ter 24. leta za profesorje glasbenih konservatorijev in akademij se delovna doba, ki se upošteva izključno v ekonomske namene, v celoti upošteva za nadaljnje uvrstitve v plačno lestvico.“
10
Člen 485 decreto legislativo no 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado“ (zakonska uredba št. 297 o potrditvi enotnega besedila zakonskih določb, ki veljajo na področju poučevanja ter se nanašajo na vse vrste šol in vse stopnje“) z dne 16. aprila 1994 (GURI št. 115 z dne 19. maja 1994, redni dodatek št. 79, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 297/1994), določa:
„1.   Šolskim delavcem, ki so kot učitelji za določen čas zaposleni v šolah za osnovnošolsko izobraževanje na predmetni stopnji, za srednješolsko izobraževanje in umetniško izobraževanje, se službovanje, opravljeno na navedenih državnih in uradno priznanih šolah, vključno s tistimi v tujini, v pravne in ekonomske namene prizna kot delo, opravljeno za nedoločen čas, v celoti za prva štiri leta in dve tretjini v morebitnem poznejšem obdobju, v izključno ekonomske namene pa preostala tretjina. Ekonomske pravice, ki izhajajo iz navedenega priznanja, se ohranijo in določijo pri vseh plačilnih razredih po tistem, v katerega so navedeni subjekti dodeljeni ob samem priznanju.
2.   Osebju iz tega odstavka se iz istih razlogov in v enakem obsegu, kot so določeni v odstavku 1, prizna delo, opravljeno v šolah državnih ustanov za izobraževanje deklic, in delo, ki ga kot učitelji, zaposleni za določen ali nedoločen čas, opravljajo v državnih ali akreditiranih osnovnih šolah na razredni stopnji, vključno z osnovnimi šolami zgoraj navedenih ustanov in s tistimi v tujini, ter v [tako imenovanih] ljudskih, subvencioniranih ali pomožnih šolah.
3.   Za iste namene in z enakimi omejitvami, kot so določene v odstavku 1, se šolskemu osebju v osnovnih šolah na razredni stopnji prizna delo, opravljeno v državnih osnovnih šolah ali državnih ustanovah in ustanovah, akreditiranih za izobraževanje deklic, v državnih ali podobnih osnovnih šolah na predmetni stopnji, srednjih in umetniških šolah, v [navedenih] ljudskih, subvencioniranih ali pomožnih šolah kot učitelji, zaposleni za določen čas, ter delo, opravljeno v državnih ali občinskih vrtcih kot učitelji, zaposleni za nedoločen čas.“
11
Člen 489 zakonske uredbe št. 297/1994 določa:
„1.   Za namene priznanja iz prejšnjih členov se šteje, da se je poučevanje opravljalalo celo šolsko leto, če je trajalo tako, kot je za veljavnost leta določil izobraževalni sistem, ki je veljal v času, ko je bilo opravljeno.
2.   Obdobja plačanega dopusta in porodniškega dopusta se vključijo v izračun obdobja, ki ga je treba priznati.“
12
Člen 11(14) legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico“ (zakon št. 124 o nujnih določbah v zvezi s šolskim osebjem) z dne 3. maja 1999 (GURI št. 107 z dne 10. maja 1999, v nadaljevanju: zakon št. 124/1999) določa:
„Odstavek 1 člena 489 [zakonske uredbe št. 297/1994] je treba razlagati tako, da se šteje, da se je poučevanje, ki ga opravlja učitelj, zaposlen za določen čas, od šolskega leta 1974–1975, opravljalo celo šolsko leto, če je trajalo vsaj 180 dni ali če se je opravljalo neprekinjeno od 1. februarja do konca zaključnega ocenjevanja učencev.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
13
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so delale kot učitelji na podlagi več pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so bile različnih vrst in z različno dolgim trajanjem, preden so se po natečaju na podlagi kvalifikacij zaposlile za nedoločen čas, in sicer 1. septembra 2015 G. D. in C. M., vzgojiteljici v vrtcu, ter 1. septembra 2011 A. R., diplomirani profesor na srednji šoli.
14
Ministrstvo za izobraževanje je v okviru priznanja delovne dobe, dosežene na podlagi prejšnjih pogodb za določen čas, v skladu s členom 485 zakonske uredbe št. 297/1994 vzpostavilo kariero tožečih strank iz postopka v glavni stvari, pri čemer je za G. D. upoštevalo delovno dobo 5 let in 4 mesece, za C. M. 8 let in 8 mesecev ter za A. R. 13 let in 4 mesece.
15
Ker so tožeče stranke v postopku v glavni stvari menile, da je to ministrstvo v nasprotju z določbo 4 okvirnega sporazuma upoštevalo delovno dobo, ki je krajša od njihove dejanske delovne dobe, so pri predložitvenem sodišču Tribunale ordinario di Ravenna (sodišče v Raveni, Italija) vložile zahtevek, naj se jim prizna trajanje delovne dobe, in sicer 5 let, 11 mesecev in 8 dni za G. D., 10 let, 5 mesecev in 18 dni za C. M. ter 18 let, 6 mesecev in 1 dan za A. R., poleg povišanj plač ter ureditve ustreznih prispevkov in odtegljajev za socialno varnost.
16
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so v utemeljitev svojega zahtevka predlagale, da se za izračun njihove delovne dobe vsak delovni dan upošteva kot delovni dan učitelja, zaposlenega za nedoločen čas, pri čemer so se sklicevale na uporabo sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) št. 31149 z dne 28. novembra 2019.
17
Predložitveno sodišče navaja, da je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) v tej sodbi na podlagi sodbe z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), razsodilo, da je člen 485 zakonske uredbe št. 297/1994 v nasprotju z določbo 4 okvirnega sporazuma in da se zato ta člen ne uporabi, kadar je delovna doba učiteljev, zaposlenih za določen čas, ki so se nato zaposlili za nedoločen čas, ki izhaja iz uporabe meril iz člena 485 v povezavi s členom 489 te zakonske uredbe, kot je bil dopolnjen s členom 11(14) zakona št. 124/1999, krajša od tiste, ki bi bila priznana primerljivemu učitelju, ki je že od začetka zaposlen za nedoločen čas.
18
Predložitveno sodišče dodaja, prvič, da je ta sodna praksa Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) privedla do različne nacionalne sodne prakse in, drugič, da je po njegovem mnenju Sodišče v sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), dokončno priznalo združljivost tega člena 485, ki je bil predmet zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba, z določbo 4 okvirnega sporazuma, čeprav je nekatere točke navedene sodbe mogoče razlagati drugače in Sodišče ni upoštevalo vseh vidikov zadevne nacionalne zakonodaje v tej zadevi.
19
Če ne bi bilo tako, predložitveno sodišče najprej meni, da je nacionalna ureditev v zvezi z vzpostavitvijo kariere učiteljev iz postopka v glavni stvari omogočila vzpostaviti zapleteno ravnovesje med nasprotujočimi si interesi stalnih in prekarnih učiteljev ter različnimi kategorijami začasnih učiteljev in da ta ureditev zagotovo ne vodi do diskriminatornih rezultatov. Natančneje, vključitev delovne dobe, ki naj bi jo navedeni sistem omogočal po določenem obdobju, in sicer 16 let za A.R. ter 18 let za G.D. in C.M., naj bi se na koncu pogosto izkazala za ugodno za učitelje, ki so bili zaposleni za določen čas in nato za nedoločen čas.
20
Dalje, to sodišče se sprašuje o primerljivosti po eni strani poučevanja, ki se opravlja za nedoločen čas ali celo za določen čas, vendar v daljšem obdobju, ki pomeni pedagoško kontinuiteto, in po drugi strani poučevanja, ki se opravljaja za določen čas vendar razdrobljeno, ob kratkotrajnih in občasnih nadomeščanjih, za izpolnjevanje vseh potreb, kot so bile nekatere naloge, ki so jih tožeče stranke v postopku v glavni stvari opravljale v obdobju pred zaposlitvijo za nedoločen čas, ki po mnenju navedenega sodišča niso omogočale pridobitve enakih izkušenj.
21
Prav tako naj bi bilo treba preveriti upoštevnost takih elementov za presojo, ali je morebitno manj ugodno obravnavanje v smislu določbe 4 okvirnega sporazuma mogoče upravičiti z „objektivnimi razlogi“, kot so navedeni v tej določbi.
22
Nazadnje, ker se je italijanski zakonodajalec odločil, da pri izračunu delovne dobe za eno šolsko leto ne bo upošteval urnika dela, se predložitveno sodišče sprašuje o vplivu načela pro rata temporis iz navedene določbe na ta ugoden vidik nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari.
23
V teh okoliščinah je Tribunale ordinario di Ravenna (sodišče v Raveni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je v sodbi [z dne 20. septembra 2018,] Motter [(C‑466/17, EU:C:2018:758),] določeno, da je treba odstopiti od uporabe nacionalnih predpisov s področja vzpostavitve kariere učiteljev, če za učitelja, ki je bil pred tem prekarni delavec, ‚in concreto‘ niso ugodnejši od vzpostavitve kariere v skladu s členom 485 zakonske uredbe št. 297/1994 in povezanimi predpisi? Oziroma, ali je v sodbi [z dne 20. septembra 2018,] Motter [(C‑466/17, EU:C:2018:758),] na splošno in abstraktno ter tako, da se lahko uporablja za vse konkretne primere, določena skladnost vzpostavitve kariere glede na nacionalne predpise z določbo 4 [okvirnega sporazuma], kar pomeni, da nacionalno sodišče ne odstopi od uporabe člena 485 zakonske uredbe št. 297/1994 in povezanih predpisov, ker je ugotovljeno, da so glede tega skladni s pravom [Unije]?
2.
Ali je treba, podredno glede na prvo vprašanje (in sicer le, če bi se štelo, da pravo Unije zahteva selektiven odstop od uporabe člena 485 [zakonske uredbe št. 297/1994], ki bi se torej moral šteti za ‚ugodnejši‘ predpis), določbo 4 [okvirnega sporazuma] razlagati tako, da določa, da mora biti v nacionalni zakonodaji za izračun delovne dobe učitelja, pridobljene z delovnim razmerjem za določen čas, ki je bil nato zaposlen za nedoločen čas, izenačeno začasno delo, ki ga je opravljal učitelj, zaposlen za določen čas, brez kakršnega koli minimalnega praga za upoštevanje delovnih dni v posameznem šolskem letu? Ali je, nasprotno, z določbo 4 skladna nacionalna zakonodaja, ki izključuje upoštevnost dela učiteljev, zaposlenih za določen čas, ki je bilo začasno (kratka in občasna nadomeščanja), če se ni opravljalo vsako šolsko leto vsaj 180 dni ali od 1. februarja do konca ocenjevalnega obdobja [(člen 11(14) zakona št. 124/1999)]?
3.
Ali podredno glede na prvo vprašanje (in sicer le, če bi se štelo, da pravo Unije zahteva selektiven odstop od uporabe člena 485 [zakonske uredbe št. 297/1994], ki bi se torej moral šteti za ‚ugodnejši‘ predpis) zgoraj navedena določba 4 nalaga, da mora biti število ur dela za določen čas, ki je manjše od števila ur dela, določenega za delo za nedoločen čas, enako upoštevno za delovno dobo, ko učitelj sklene delovno razmerje za nedoločen čas? Če ni tako, katero minimalno število ur (na primer krajši delovni čas v primeru delovnega razmerja za nedoločen čas) mora biti preseženo, da ga mora nacionalno pravo priznati v skladu z [navedeno] določbo 4?
Ali je z drugega teoretičnega vidika z določbo 4 skladna nacionalna zakonodaja, ki za priznanje delovne dobe, pridobljene pred sklenitvijo delovnega razmerja za nedoločen čas, učitelju, ki je sklenil delovno razmerje za nedoločen čas, ne upošteva dela, ki ga je opravljal v časovnih intervalih, krajših od praga tedenskega števila ur dela za delo s krajšim delovnim časom, ki jih opravi primerljivi učitelj?
Ali je, podredno zadnjemu podvprašanju, z zgoraj navedeno določbo 4 skladna nacionalna zakonodaja, ki za priznanje delovne dobe, pridobljene pred sklenitvijo delovnega razmerja za nedoločen čas, učitelju, ki je sklenil delovno razmerje za nedoločen čas, določa upoštevnost ‚pro rata temporis‘ dela, opravljenega v časovnih intervalih, krajših od praga tedenskega števila ur za delo s krajšim delovnim časom, ki jih opravi primerljivi učitelj?“
Predlog za obravnavanje po hitrem postopku
24
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 105 Poslovnika Sodišča.
25
To sodišče se je v utemeljitev svojega predloga sklicevalo na pravno negotovost v zvezi z obsegom razlage prava Unije od sodbe št. 31149, ki jo je izdalo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) z dne 28. novembra 2019, ter na nevarnost posega v zahteve po enotnosti razlage tega prava in veliko število sporov, predloženih italijanskim sodiščem, na katere postavljena vprašanja vplivajo.
26
V zvezi s tem člen 105(1) Poslovnika določa, da lahko predsednik Sodišča, če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
27
Najprej, glede pravne negotovosti v zvezi z obsegom prava Unije do odgovora Sodišča na postavljena vprašanja je treba opozoriti, da je hitri postopek iz tega člena 105(1) postopkovni instrument, namenjen reševanju položaja izjemne nujnosti (sklepi predsednika Sodišča z dne 31. avgusta 2010, UEFA in British Sky Broadcasting, C‑228/10, EU:C:2010:474, točka 6; z dne 20. decembra 2017, M. A. in drugi, C‑661/17, EU:C:2017:1024, točka 17, in z dne 18. januarja 2019, Adusbef in drugi, C‑686/18, EU:C:2019:68, točka 11).
28
Zgolj z interesom posameznikov, ki je sicer legitimen, da se čim prej določi obseg pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, pa ni mogoče dokazati obstoja izjemne okoliščine v smislu navedenega člena 105(1) (sklep predsednika Sodišča z dne 8. marca 2018, Vitali, C‑63/18, EU:C:2018:199, točka 18 in navedena sodna praksa).
29
Dalje, v zvezi z nevarnostjo posega v zahteve po enotnosti razlage prava Unije iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je pomembnost tega, da se v Evropski uniji zagotovi enotna uporaba vseh določb, ki so del njenega pravnega reda, svojstvena vsem predlogom, vloženim na podlagi člena 267 PDEU, in sama po sebi ne more zadostovati za ugotovitev nujnosti, ki bi upravičevala obravnavanje predloga za sprejetje predhodne odločbe po hitrem postopku (glej v tem smislu sklep predsednika Sodišča z dne 17. septembra 2018, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2018:769, točka 16 in navedena sodna praksa).
30
Nazadnje, v zvezi z dejstvom, da so postavljena vprašanja predmet številnih sporov v Italiji, je treba opozoriti, da veliko število oseb ali pravnih položajev, na katere bi se postavljeno vprašanje lahko nanašalo, ne more pomeniti izjemne okoliščine, ki bi upravičila uporabo hitrega postopka (sklep predsednika Sodišča z dne 17. septembra 2018, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2018:769, točka 15 in navedena sodna praksa).
31
V teh okoliščinah je predsednik Sodišča 30. junija 2022 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalne pravobranilke odločil, da temu predlogu ne ugodi.
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
32
Italijanska vlada trdi, da vprašanja za predhodno odločanje niso dopustna. Ta vlada namreč trdi, da je problem, ki se izpostavlja s prvim vprašanjem, hipotetičen, ker naj bi edini dvom predložitvenega sodišča v zvezi z razlago načela, potrjenega v sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), izhajal iz sodne prakse Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) in s tem iz razhajanja v nacionalni sodni praksi, ki ga je mogoče odpraviti v notranjem pravnem redu. Navedena vlada dodaja, da je treba drugo in tretje vprašanje obravnavati le, če bi odgovor na prvo vprašanje pomenil „preseganje“ tega načela. Tudi drugo in tretje vprašanje naj bi se torej nanašali na hipotetičen problem. Nazadnje, drugo vprašanje naj se poleg tega ne bi nanašalo na vprašanje diskriminacije med učitelji, zaposlenimi za določen čas, in učitelji, zaposlenimi za nedoločen čas, ampak med dvema kategorijama učiteljev, zaposlenih za določen čas, glede na to, ali so dosegli pragove, določene z nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari, ali ne.
33
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (sodba z dne 19. decembra 2019, Darie, C‑592/18, EU:C:2019:1140, točka 24 in navedena sodna praksa).
34
Iz tega izhaja, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega so odgovorna sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preverja, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 19. decembra 2019, Darie, C‑592/18, EU:C:2019:1140, točka 25 in navedena sodna praksa).
35
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe pojasnjuje, da kljub razlagi določbe 4 okvirnega sporazuma, ki jo je Sodišče podalo v sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), obstaja razhajanje v sodni praksi nacionalnih sodišč glede skladnosti nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari s to določbo. To sodišče dodaja, da Sodišče v tej sodbi ni upoštevalo vseh vidikov te nacionalne zakonodaje in da še vedno obstajajo dvomi o razlagi navedene določbe v položajih, kakršen je položaj tožečih strank v postopku v glavni stvari, zaradi česar bi bilo treba za rešitev spora, o katerem odloča, odgovoriti na prvo vprašanje ter po potrebi na drugo in tretje vprašanje, postavljeni podredno.
36
Problem, ki izhaja iz postavljenih vprašanj, torej ni hipotetičen.
37
Razlaga iste določbe, ki se zahteva v okviru drugega vprašanja, ima poleg tega zvezo z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari. Ta se namreč nanaša na to, da tožeče stranke v postopku v glavni stvari izpodbijajo metodo izračuna delovne dobe, ki jim je bila priznana ob njihovi zaposlitvi za nedoločen čas v javni upravi, za obdobje, v katerem so delale kot učitelji na podlagi pogodb za določen čas, v primerjavi z delovno dobo, ki bi jo imele, če bi bile od samega začetka zaposlene za nedoločen čas. Poleg tega predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje dejanske in pravne elemente, ki so potrebni za odgovor na to vprašanje.
38
Iz tega izhaja, da so vprašanja za predhodno odločanje dopustna.
Vsebinska presoja
39
Uvodoma je treba navesti, kot ugotavlja predložitveno sodišče, da je bil člen 485 zakonske uredbe št. 297/1994, ki se uporablja za tožeče stranke iz postopka v glavni stvari in za katerega te trdijo, da krši določbo 4 okvirnega sporazuma, obravnavan v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758).
40
Sodišče je v tej sodbi razsodilo, da ta določba 4 načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki za uvrstitev delavca v plačilni razred, ko je bil ta na podlagi kvalifikacij imenovan za uradnika, upošteva delovno dobo, ki jo je dopolnil na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, in sicer v celoti do vklučno četrtega leta in nato deloma, v višini dveh tretjin.
41
Predložitveno sodišče pa poudarja, da Sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), ni imelo na voljo vseh elementov nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari. V zvezi s tem sta v predložitveni odločbi navedena mehanizem uskladitve, določen v členu 4(3) predsedniške uredbe št. 399/1988, in pravilo, ki izhaja iz člena 489 zakonske uredbe št. 297/1994, kot je bil dopolnjen s členom 11(14) zakona št. 124/1999, v skladu s katerim se obdobja poučevanja, ki jih opravi učitelj, zaposlen za določen čas, in so krajša od enega šolskega leta, za izračun delovne dobe ne štejejo za polno šolsko leto, razen če ta obdobja trajajo vsaj 180 dni ali so bila opravljena neprekinjeno med 1. februarjem in koncem zaključnega ocenjevanja učencev.
42
Poleg tega je treba v delu, v katerem se to sodišče sprašuje, ali je Sodišče v navedeni sodbi dokončno presodilo združljivost te nacionalne zakonodaje z določbo 4 okvirnega sporazuma, tako da nacionalno sodišče v konkretnem primeru ne bi več moglo ugotoviti, da je ta ureditev morda v nasprotju s to določbo, niti po potrebi navedene nacionalne zakonodaje ne uporabiti, tak pristop zavrniti.
43
V okviru postopka, začetega na podlagi člena 267 PDEU, morajo namreč nacionalne določbe razlagati sodišča držav članic, in ne Sodišče, ki mu prav tako ni treba odločati o združljivosti pravnih pravil nacionalnega prava z določbami prava Unije. Sodišče je pristojno le za to, da nacionalnemu sodišču da vse elemente razlage iz prava Unije, ki mu omogočajo presojo združljivosti takih pravil z ureditvijo Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 21. junija 2022, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, točka 240 in navedena sodna praksa).
44
Poleg tega načelo primarnosti nacionalnemu sodišču, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, nalaga obveznost, da v primeru, ko nacionalne zakonodaje ne more razlagati v skladu z zahtevami tega prava, zagotovi polni učinek zahtev navedenega prava v sporu, o katerem odloča, pri čemer lahko po potrebi po uradni dolžnosti odloči, da ne bo uporabilo nacionalne zakonodaje ali prakse, tudi poznejše, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom (glej v tem smislu sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, točka 37 in navedena sodna praksa).
45
Glede na ločitev nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem je Sodišče predložitvenemu sodišču v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), zgolj zagotovilo elemente razlage določbe 4 okvirnega sporazuma glede na pravni in dejanski okvir, ki ga je opisalo to sodišče, in s pridržkom preverjanj, ki so v izključni pristojnosti navedenega sodišča, kot je opozorjeno v točkah 35, 48, 49 in 53 te sodbe. Sodišče je v izreku navedene sodbe uporabilo tudi izraz „načeloma“.
46
Ob upoštevanju navedenega je iz navedb predložitvenega sodišča razvidno, da nekatera obdobja poučevanja, ko so tožeče stranke iz postopka v glavni stvari delo opravljale za določen čas, niso dosegla pragov, določenih z nacionalno zakonodajo, na katero je bilo opozorjeno v točki 41 te sodbe, in sicer da bi dosegla trajanje 180 dni na šolsko leto ali da bi se delo opravljalo neprekinjeno od 1. februarja do konca zaključnega ocenjevanja učencev, drugače kot tožeča stranka iz zadeve, v kateri je bila dne 20. septembra 2018 izdana sodba Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), ki je v obdobju pred zaposlitvijo za nedoločen čas kot uradnice sklepala pogodbe o zaposlitvi za določen čas za eno leto, kot je navedeno v točki 8 te sodbe.
47
To sodišče pa navaja, da se v skladu s to zakonodajo, če delo, ki ga opravljajo učitelji, zaposleni za določen čas, dosega te pragove, to delo šteje za opravljanje dela celotno šolsko leto ne glede na dejansko število delovnih ur, in tudi če je število opravljenih ur na teden manjše od tedenskega števila ur v sistemu dela s polnim delovnim časom ali s krajšim delovnim časom. Nasprotno pa naj se delo, ki ne dosega navedenih pragov, ne bi upoštevalo, delo, ki dosega iste pragove, pa naj bi se v skladu s členom 485 zakonske uredbe št. 297/1994 v celoti upoštevalo le do vključno četrtega leta, nato pa v višini dveh tretjin, medtem ko naj bi bila preostala tretjina zadržana za določeno število let, po tem obdobju pa se ponovno upošteva.
48
V teh okoliščinah je treba za koristen odgovor navedenemu sodišču šteti, da predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 4 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki za priznanje delovne dobe delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas kot uradnika ne upošteva obdobij službovanja, dopolnjenih na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki v šolskem letu ne dosegajo 180 dni ali ki med 1. februarjem in koncem zaključnega ocenjevanja učencev niso bila opravljena neprekinjeno, ne glede na dejansko število delovnih ur, upoštevanje obdobij, ki dosegajo te pragove in ki presegajo štiri leta, pa omejuje na dve tretjini, pri čemer se preostala tretjina po določenem številu let službovanja ponovno upošteva.
49
Opozoriti je treba, da določba 1(a) okvirnega sporazuma določa, da je eden od njegovih ciljev izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije. Poleg tega je v tretjem odstavku preambule okvirnega sporazuma določeno, da ta „kaže pripravljenost socialnih partnerjev, da vzpostavijo splošni okvir za zagotavljanje enake obravnave delavcev, zaposlenih za določen čas, tako da jih ščitijo pred diskriminacijo“. V uvodni izjavi 14 Direktive 1999/70 je v zvezi s tem navedeno, da je cilj okvirnega sporazuma med drugim izboljšanje kakovosti dela za določen čas z določitvijo minimalnih zahtev za zagotavljanje uporabe načela prepovedi diskriminacije (sodba z dne 5. junija 2018, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, točka 39 in navedena sodna praksa).
50
Namen okvirnega sporazuma, zlasti njegove določbe 4, je uveljavitev uporabe navedenega načela za delavce, zaposlene za določen čas, da bi se preprečilo, da delodajalec tako delovno razmerje uporabi za prikrajšanje delavcev za pravice, ki so priznane delavcem, zaposlenim za nedoločen čas (sodba z dne 5. junija 2018, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, točka 40 in navedena sodna praksa).
51
Glede na cilje, ki jih uresničuje okvirni sporazum, kot so navedeni v prejšnjih dveh točkah, je treba določbo 4 okvirnega sporazuma razumeti tako, da izraža načelo socialnega prava Unije, ki ga ni mogoče razlagati ozko (sodba z dne 5. junija 2018, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, točka 41 in navedena sodna praksa).
52
Poleg tega je treba spomniti, da določba 4 okvirnega sporazuma, ki ima neposredni učinek, v točki 1 določa, da je glede pogojev za zaposlitev delavce, zaposlene za določen čas, prepovedano obravnavati manj ugodno kot primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, zgolj zato, ker so zaposleni za določen čas, razen če je različno obravnavanje upravičljivo iz „objektivnih razlogov“ (glej v tem smislu sodbi z dne 8. septembra 2011, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, točki 56 in 64, in z dne 5. junija 2018, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, točka 42 in navedena sodna praksa).
53
Točka 4 te določbe 4 določa enako prepoved za merila glede delovne dobe, ki se nanašajo na posebne pogoje zaposlitve (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2011, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, točka 64 in navedena sodna praksa).
54
Poleg tega je iz besedila in cilja navedene določbe 4 razvidno, da se ta ne nanaša na izbiro sklepanja pogodb o zaposlitvi za določen čas namesto pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas, temveč na pogoje zaposlitve delavcev, ki so sklenili prvonavedeno vrsto pogodbe, v primerjavi s pogoji zaposlitve, ki veljajo za delavce, zaposlene na podlagi drugonavedene vrste pogodbe, saj pojem „pogoji zaposlitve“ zajema ukrepe, ki izhajajo iz delovnega razmerja, ki obstaja med delavcem in njegovim delodajalcem (glej v tem smislu sodbo z dne 8. oktobra 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu in drugi, C‑644/19, EU:C:2020:810, točka 39 in navedena sodna praksa).
55
V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da pravila, kakršna so ta iz postopka v glavni stvari, v zvezi z obdobji službovanja, ki jih je treba dopolniti, da bi se bilo mogoče uvrstiti v določen plačilni razred, spadajo pod pojem „pogoji zaposlitve“ v smislu iste določbe (sodba z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 26 in navedena sodna praksa).
56
Zato je treba v skladu s tem, na kar je bilo opozorjeno v točkah 52 in 53 te sodbe, in za odgovor predložitvenemu sodišču preučiti, ali zakonodaja iz postopka v glavni stvari povzroča različno obravnavanje primerljivih položajev, in nato po potrebi ugotoviti, ali je tako razlikovanje mogoče upravičiti z „objektivnimi razlogi“.
57
Med strankami v postopku ni sporno in poleg tega iz točke 27 sodbe z dne 20. septembra 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758), izhaja, da se lahko učiteljem, zaposlenim za nedoločen čas na podlagi natečaja, pri uvrstitvi v plačilni razred v celoti upošteva njihova delovna doba. Zlasti se zdi, da so ti učitelji pri izračunu delovne dobe upravičeni do upoštevanja vsakega dneva izkušenj, ne glede na dejansko opravljene ure ali količino dela, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Poleg tega to sodišče ne navaja, da bi bila obdobja dopustov ali odsotnosti, na primer zaradi bolezni, izključena iz takega izračuna.
58
Nasprotno pa iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da se obdobja službovanja, ki so ga tožeče stranke v postopku v glavni stvari v enem šolskem letu opravljale za določen čas kot učitelji, zaposleni za določen čas, ki so postali javni uslužbenci na podlagi natečaja na podlagi kvalifikacij, in ki ne dosegajo pragov, določenih v členu 489 zakonske uredbe št. 297/1994, kot je bil dopolnjen s členom 11(14) zakona št. 124/1999, ne upoštevajo pri priznanju njihove delovne dobe. Poleg tega se tista, ki dosegajo te pragove, v celoti upoštevajo le štiri leta, glede nadaljnjih let pa je upoštevanje v skladu s členom 485 te zakonske uredbe omejeno na dve tretjini.
59
V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da se lahko tretjina delovne dobe, ki se po prvih štirih letih ni upoštevala in je bila zadržana, po potrebi po določenem obdobju upošteva za namene kasnejše uvrstitve učiteljev, zaposlenih za določen čas, ki so bili imenovani za javnega uslužbenca, v plačno lestvico na podlagi člena 4(3) predsedniške uredbe št. 399/1988. Vendar je ponovno upoštevanje mogoče šele po posebej dolgem obdobju, in sicer med 16. in 24. letom službovanja, odvisno od zadevnih učiteljev, in natančneje, po 16 letih službovanja za A. R. in po 18 letih službovanja za G. D. in C. M., če so še vedno zaposlene na ministrstvu za izobraževanje.
60
Iz tega sledi, da nacionalna zakonodaja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, uvaja različno obravnavanje v škodo teh učiteljev, zaposlenih za določen čas, v primerjavi z učitelji, zaposlenimi za nedoločen čas na podlagi javnih natečajev, za katere te omejitve ne veljajo.
61
Da bi tako različno obravnavanje pomenilo diskriminacijo, ki je prepovedana z določbo 4 okvirnega sporazuma, se mora nanašati na primerljive položaje in ne sme biti upravičeno z objektivnimi razlogi (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 28).
62
Prvič, v zvezi s primerljivostjo zadevnih položajev je treba za presojo, ali delavci opravljajo enako ali podobno delo v smislu okvirnega sporazuma, v skladu z določbo 3, točka 2, in določbo 4, točka 1, tega sporazuma preizkusiti, ali je mogoče šteti, da so ti delavci ob upoštevanju vseh okoliščin, kot so narava dela, pogoji glede usposabljanja in delovni pogoji, v primerljivem položaju (sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 29, in z dne 30. junija 2022, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, točka 34 in navedena sodna praksa).
63
Če se ugotovi, da so v obdobju zaposlitve delavci, zaposleni za določen čas, opravljali enake naloge ali zasedali enako delovno mesto kot delavci, ki so bili pri istem delodajalcu zaposleni za nedoločen čas, je treba načeloma šteti, da je položaj teh dveh kategorij delavcev primerljiv (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov), C‑658/18, EU:C:2020:572, točka 144 in navedena sodna praksa).
64
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari v času svojega dela pred zaposlitvijo za nedoločen čas opravljale različne pedagoške naloge, od katerih so bile nekatere kratkotrajne in so vključevale majhno število ur. Namen takih nalog naj bi bil zadovoljiti različne potrebe po nadomeščanju zaradi pomanjkanja učiteljev, zaposlenih za nedoločen čas, kot je poudarila italijanska vlada.
65
Iz tega predloga je med drugim razvidno, da je G. D., vzgojiteljica v vrtcu, opravila več posameznih dni dela in da je C. M., prav tako vzgojiteljica v vrtcu, v prvem letu delala pet mesecev in štiri dni, kar ustreza 62 različnim pogodbam s povprečno dvema delovnima dnevoma na pogodbo v različnih šolah. Kar zadeva A. R., srednješolskega profesorja, ta naj ne bi predložil dokaza o številu opravljenih delovnih ur, vendar naj bi se številne pogodbe, v katerih je navedeno to število ur, nanašale na del polnega delovnega časa z zelo majhnim številom ur, na primer pet ur tedensko za vrsto pogodb v letu 2003.
66
Vendar se zdi, da iz navedenega predloga izhaja, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari v času teh različnih razporeditev pri istem delodajalcu opravljale enake naloge in zasedale enako delovno mesto kot učitelji, zaposleni za nedoločen čas, ki so jih nadomestile. V zvezi s tem predložitveno sodišče ne navaja, da bi bile tem tožečim strankam dodeljene naloge, ki bi bile bistveno drugačne od nalog zadnjenavedenih učiteljev. Tako je očitno, da je mogoče glede na naravo dela in delovne pogoje šteti, da so bile navedene tožeče stranke v položaju, ki je primerljiv s položajem učiteljev, zaposlenih za nedoločen čas, ki so jih nadomestile.
67
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je torej treba naloge, ki so jih tožeče stranke v postopku v glavni stvari opravljale v okviru svojega službovanja pred zaposlitvijo za nedoločen čas, načeloma šteti za primerljive z nalogami učiteljev, zaposlenih za nedoločen čas, saj dejstvo, da nimajo opravljenega javnega natečaja, ne postavlja pod vprašaj primerljivosti položaja učiteljev, zaposlenih za določen čas, in učiteljev, zaposlenih za nedoločen čas (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točke od 33 do 35).
68
Kar zadeva kratkotrajnost in občasnost nekaterih vlog, ki so jih tožeče stranke v postopku v glavni stvari opravile v tem okviru, po eni strani nič ne kaže na to, da bi bile te vloge take, da bi bistveno spremenile opravljane naloge ali zasedena delovna mesta ali celo naravo ali pogoje opravljenega dela. Po drugi strani noben element spisa, predloženega Sodišču, ne dokazuje, da bi kratkotrajnost in občasnost nekaterih delovnih nalog, ki jih po potrebi opravlja učitelj, zaposlen za nedoločen čas, povzročili, da se tako pridobljene izkušnje ne bi upoštevale pri izračunu njegove delovne dobe. Vendar mora to presoditi predložitveno sodišče, ki edino razpolaga z vsemi upoštevnimi elementi.
69
Drugič, v zvezi z vprašanjem, ali je različno obravnavanje, navedeno v točki 60 te sodbe, primerljivih položajev, opredeljenih v točki 67 te sodbe, mogoče upravičiti z „objektivnimi razlogi“ v smislu določbe 4 okvirnega sporazuma, je treba opozoriti, da je treba ta pojem razumeti tako, da ne dopušča, da bi se različno obravnavanje delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, upravičilo zgolj s tem, da je to različno obravnavanje določeno s splošnim in abstraktnim nacionalnim predpisom. Navedeni pojem zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi (glej v tem smislu sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točki 36 in 37, in z dne 30. junija 2022, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, točki 41 in 42 ter navedena sodna praksa).
70
Na podlagi objektivnih in preglednih meril mora biti mogoče preveriti, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, da se z njim lahko doseže želeni cilj, in ali je nujno za dosego tega cilja. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebnega značaja nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti, ali pa so, odvisno od primera, posledica zasledovanja legitimnega cilja socialne politike države članice (glej v tem smislu sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 37, in z dne 30. junija 2022, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, točka 41 ter navedena sodna praksa).
71
Poleg tega sklicevanje zgolj na začasnost dela uslužbencev v javni upravi ni v skladu z zahtevami in torej ne more biti „objektivni razlog“ v smislu določbe 4 okvirnega sporazuma (glej v tem smislu sodbi z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 38, in z dne 30. junija 2022, Comunidad de Castilla y León, C‑192/21, EU:C:2022:513, točka 43 ter navedena sodna praksa).
72
V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče in italijanska vlada za utemeljitev različnega obravnavanja, ki je predmet postopka v glavni stvari, sklicujeta na nujnost, prvič, da se odrazijo razlike v poklicni praksi med učitelji, zaposlenimi za nedoločen čas, ki so bili že na začetku zaposleni na podlagi javnih natečajev, ki jim Costituzione della Repubblica Italiana (ustava Italijanske republike) pripisuje poseben pomen, in učitelji, ki so se za nedoločen čas zaposlili po tem, ko so pridobili poklicne izkušnje na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, in drugič, preprečiti obrnjeno diskriminacijo prvonavedenih. Zlasti navajata raznolikost predmetov, pogojev in urnikov, v katerih morajo drugonavedeni delovati, ter neobstoj začetnega preverjanja njihovih usposobljenosti z natečajem.
73
V skladu s sodno prakso Sodišča lahko vsak od teh ciljev pomeni „objektivni razlog“ v smislu določbe 4, točki 1 in/ali 4, okvirnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točki 47 in 51 ter navedena sodna praksa).
74
Vendar prav tako ni sporno, da preprečevanje obrnjene diskriminacije ne more pomeniti takega objektivnega razloga, če zadevna nacionalna ureditev popolnoma in v vseh okoliščinah izključuje upoštevanje vseh obdobij službovanja, ki so jih delavci dopolnili na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, pri določitvi njihove delovne dobe ob zaposlitvi za nedoločen čas in s tem ravni njihove plače (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2012, Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, točka 62, ter sklep z dne 4. septembra 2014, Bertazzi in drugi, C‑152/14, EU:C:2014:2181, točka 16).
75
V obravnavanem primeru je Sodišče v zvezi s cilji, na katere se sklicujeta predložitveno sodišče in italijanska vlada, priznalo, da se lahko upravičeno šteje, da je njihov namen odgovoriti na resnično potrebo, kar pa mora preveriti to sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točki 48 in 51).
76
Za nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari je načeloma mogoče šteti, da je primerna za dosego teh ciljev, ker omejuje upoštevanje delovne dobe pri zaposlitvi za nedoločen čas, pridobljene v okviru začasnih, raznolikih pedagoških nalog, ki nimajo pedagoške kontinuitete ali začetnega preverjanja usposobljenosti z natečajem.
77
V zvezi z nujnostjo te nacionalne zakonodaje za dosego zastavljenih ciljev iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da pravilo iz člena 489 zakonske uredbe št. 297/1994, kot je bil dopolnjen s členom 11(14) zakona št. 124/1999, samodejno deluje bodisi v korist bodisi v škodo zadevnih učiteljev, zaposlenih za določen čas.
78
Kot namreč poudarjata predložitveno sodišče in italijanska vlada, je delo, ki ga ti opravljajo v obdobju 180 dni na leto, kar je približno dve tretjini šolskega leta, izenačeno z opravljanjem dela v celotnem šolskem letu. Enako velja, če se je to delo opravljalo od 1. februarja do konca zaključnega ocenjevanja učencev.
79
Če pa to delo ne doseže tega trajanja ali se ne opravlja neprekinjeno med 1. februarjem in tem datumom, se ne upošteva, niti v omejenem obsegu. Poleg tega to pravilo o izključitvi dopolnjuje pravilo, po katerem se v skladu s členom 485 te zakonske uredbe upoštevna obdobja štejejo le prva štiri leta in po tem v mejah dveh tretjin.
80
V zvezi s tem je Sodišče sicer pritrdilo, da za nacionalno ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki upoštevanje delovne dobe nad štirimi leti, dopolnjene na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, omejuje na dve tretjini, ni mogoče šteti, da presega to, kar je potrebno za doseganje predhodno preučenih ciljev in za dosego ravnotežja med legitimnimi interesi delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ob upoštevanju meritokratskih vrednot in zahtev po nepristranskosti in učinkovitosti javne uprave, na katerih temelji zaposlovanje prek natečaja (sodba z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 51).
81
Vendar omejitev upoštevanja delovne dobe nad štirimi leti, dopolnjene na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, na dve tretjini, v povezavi s tako izključitvijo, zaradi katere je učitelj, zaposlen za določen čas, v celoti prikrajšan za delovno dobo, ki je pod upoštevnimi pragovi, ki jih je določil italijanski zakonodajalec, presega to, kar je nujno, da se upoštevajo razlike med izkušnjami učiteljev, zaposlenih na podlagi natečaja, in tistih, zaposlenih na podlagi kvalifikacij, in da se prepreči obrnjena diskriminacija prvih.
82
Okoliščina, da se dejansko število delovnih ur, ki so jih opravili drugonavedeni, ki je lahko zmanjšano in nižje od tedenskega delovnega časa v sistemu s polnim ali celo s krajšim delovnim časom, ne upošteva pri izračunu njihove delovne dobe, te ugotovitve ne more omajati.
83
Kot je bilo navedeno v točkah 57 in 68 te sodbe, se namreč zdi, da delovna doba učiteljev, zaposlenih za nedoločen čas, prav tako ni odvisna od količine dejansko opravljenega dela in je lahko poučevanje, ki ga opravljajo, tudi prekinjeno. Zdi se torej, da merilo, ki ga določa nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari za izračun delovne dobe učiteljev, tudi v primeru učiteljev, ki so zaposleni za nedoločen čas, ne temelji na številu dejansko opravljenih ur, temveč na trajanju delovnega razmerja med zadevnim učiteljem in njegovim delodajalcem, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
84
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba določbo 4 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki za priznanje delovne dobe delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas kot uradnika ne upošteva obdobij službovanja, dopolnjenih na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki v šolskem letu ne dosegajo 180 dni ali ki med 1. februarjem in koncem zaključnega ocenjevanja učencev niso bila opravljena neprekinjeno, ne glede na dejansko število delovnih ur, upoštevanje obdobij, ki dosegajo te pragove in ki presegajo štiri leta, pa omejuje na dve tretjini, pri čemer se preostala tretjina po določenem številu let službovanja ponovno upošteva.
Stroški
85
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Določbo 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP,
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki za priznanje delovne dobe delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas kot uradnika ne upošteva obdobij službovanja, dopolnjenih na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki v šolskem letu ne dosegajo 180 dni ali ki med 1. februarjem in koncem zaključnega ocenjevanja učencev niso bila opravljena neprekinjeno, ne glede na dejansko število delovnih ur, upoštevanje obdobij, ki dosegajo te pragove in ki presegajo štiri leta, pa omejuje na dve tretjini, pri čemer se preostala tretjina po določenem številu let službovanja ponovno upošteva.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.