62024CJ0373
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 30. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2003/88/ES – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Člen 1(3) – Člen 2(1) – Pojem ‚delovni čas‘ – Dejavnosti tožilcev tožilstva – Direktiva 89/391/EGS – Člen 2(2) – Posebnosti, ki so neločljivo povezane z nekaterimi specifičnimi dejavnostmi v javnih službah – Obdobje razpoložljivosti za delo na delovnem mestu in obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, ki se izvajata zunaj delovnega časa – Člen 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pošteni in pravični delovni pogoji“
V zadevi C‑373/24, [Ramavić] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Općinski sud u Puli-Pola (občinsko sodišče v Pulju, Hrvaška) z odločbo z dne 3. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 24. maja 2024, v postopku
NI
proti
Republika Hrvatska,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi I. Ziemele (poročevalka), predsednica senata, A. Kumin in S. Gervasoni, sodnika,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Republika Hrvatska A. Marjanović, agentka,
–
za hrvaško vlado G. Vidović Mesarek, agentka,
–
za Evropsko komisijo M. Mataija in D. Recchia, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(3) in člena 2 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381), člena 2 Direktive Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 349) in člena 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med NI, namestnico državnega tožilca pri Općinsko odvjetništvo u Puli-Pola (okrajno državno tožilstvo v Pulju, Hrvaška), in Republika Hrvatska (Republika Hrvaška), ki jo zastopa Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci (okrajno državno tožilstvo na Reki, Hrvaška), v zvezi s tem, da se NI plačajo ure, opravljene v obdobjih razpoložljivosti za delo na njenem delovnem mestu in v obdobjih razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti.
Pravni okvir
Pravo Evropske unije
Direktiva 89/391
3
Člen 2 Direktive 89/391 določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za vsa področja dejavnosti, javna in zasebna (industrijske, kmetijske, komercialne, storitvene, izobraževalne, kulturne, razvedrilne, itd.).
2.   Ta direktiva se ne uporablja tam, kjer ji posebne značilnosti nekaterih posebnih dejavnosti javnih služb, kakršne so oborožene sile ali policija, ali nekaterih posebnih dejavnosti v službah civilne zaščite neizogibno nasprotujejo.
V tem primeru se morata varnost in zdravje delavcev zagotoviti, kolikor je mogoče, glede na cilje te direktive.“
Direktiva 2003/88
4
Člen 1 Direktive 2003/88, naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
2.   Ta direktiva se nanaša na:
(a)
minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta, kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas; in
(b)
določene vidike nočnega in izmenskega dela ter vzorcev dela.
3.   Ta direktiva se uporablja za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, skladno s členom 2 Direktive [89/391], brez vpliva na člene 14, 17, 18 in 19 te direktive.
[…]“
5
Člen 2 Direktive 2003/88 določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.
‚delovni čas‘ pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso;
2.
‚čas počitka‘ pomeni vsak čas, ki ni delovni čas;
[…]“
Hrvaško pravo
6
Člen 121a Ustav Republike Hrvatske (ustava Republike Hrvaške) določa:
„Državno tožilstvo je avtonomen in neodvisen pravosodni organ, ki je pooblaščen in zavezan ukrepati proti storilcem kaznivih dejanj in drugih kršitev, sprožiti sodne postopke za zaščito premoženja Republike Hrvaške ter vložiti pravna sredstva za zaščito ustave in pravnega reda.
Hrvaški parlament imenuje generalnega državnega tožilca Republike Hrvaške za obdobje štirih let na predlog vlade Republike Hrvaške in po predhodnem mnenju pristojnega odbora hrvaškega parlamenta.
Državnotožilski svet imenuje namestnike tožilcev, jih razreši in odloči o njihovi disciplinski odgovornosti.
Državnotožilski svet odločitve iz tretjega odstavka tega člena sprejme nepristransko in na podlagi zakonsko določenih meril.
Namestniki državnega tožilca stalno opravljajo funkcijo tožilca.
Državnotožilski svet, ki ga sestavlja enajst članov, je sestavljen iz sedmih namestnikov generalnega državnega tožilca, dveh univerzitetnih profesorjev pravnih znanosti in dveh poslancev, od katerih je eden iz opozicije.
Člani državnotožilskega sveta so izvoljeni za obdobje štirih let, član pa je lahko izvoljen največ dvakrat.
Člani državnotožilskega sveta med seboj izvolijo predsednika.
Vodij tožilstev ni mogoče izvoliti za člane državnotožilskega sveta.
Pristojnost, organizacija, način izbora članov in način delovanja državnotožilskega sveta so urejeni z zakonom.
Ustanovitev, organizacija, mandat in pristojnost državnega tožilstva so urejeni z zakonom.“
7
Člen 10(1) Zakon o radu (zakon o delovnih razmerjih) določa:
„Delovno razmerje temelji na pogodbi o zaposlitvi.“
8
Člen 60 tega zakona določa:
„1.   Delovni čas je čas, v katerem mora delavec opravljati naloge oziroma v katerem je pripravljen (na voljo) opravljati naloge po navodilih delodajalca na kraju, kjer se njegove naloge opravljajo, ali na drugem kraju, ki ga določi delodajalec.
2.   Čas, v katerem je delavec pripravljen odgovoriti na zahtevo svojega delodajalca, da po potrebi opravi naloge, vendar ni na kraju, kjer se te naloge opravijo, ali na katerem koli drugem kraju, ki ga določi delodajalec, se ne šteje za delovni čas.
3.   Čas pripravljenosti in višina plačila sta urejeni s pogodbo o zaposlitvi ali kolektivno pogodbo.
4.   Čas, ki ga delavec porabi za opravljanje nalog na zahtevo svojega delodajalca, se šteje za delovni čas, ne glede na to, ali so te naloge opravljene na kraju, ki ga določi delodajalec, ali na kraju, ki ga izbere delavec.“
9
Člen 52(1) Poslovnik državnog odvjetništva (poslovnik državnega tožilstva) določa:
„Zunaj običajnega delovnega časa se med dnevi tedenskega počitka, dela prostimi dnevi in državnimi prazniki praviloma izvajajo le nujno potrebna dejanja. Opravljanje funkcij v okviru predhodnih postopkov (dežurstvo) na okrožnih državnih tožilstvih in na okrajnih državnih tožilstvih, ki opravljajo te funkcije, se zagotavlja na enega od naslednjih načinov:
–
neprekinjeno v stavbi državnega tožilstva med delovnimi dnevi od 16.00 do 8.00 naslednjega delovnega dne,
–
v stavbi državnega tožilstva od 8.00 do 20.00 – med delovnimi dnevi od 16.00 do 20.00 in od 20.00 z obvezno navzočnostjo na sedežu državnega tožilstva,
–
obvezna prisotnost na kraju sedeža državnega tožilstva na delovni dan po 16.00 do 8.00 naslednjega delovnega dne in neprekinjeno na državne praznike in dela proste dneve.
[…]“
10
Splošno navodilo št. O-8/11‑1 državnega tožilstva Republike Hrvaške z dne 13. oktobra 2011 v zvezi z delovanjem dežurne službe v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, med drugim določa, da Općinsko državno odvjetništvo u Puli-Pola (okrajno državno tožilstvo v Pulju) zagotovi dežurno službo, „ki je vedno pripravljena na domu ali na prebivališču“.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
11
NI je namestnica državnega tožilca pri Općinsko odvjetništvo u Puli-Pola (okrajno državno tožilstvo v Pulju). Tam opravlja svoje funkcije za polni delovni čas 40 ur na teden, in sicer od ponedeljka do petka od 8.00 do 16.00. NI je prav tako dolžna dopolnjevati obdobja razpoložljivosti za delo, tako med običajnim delovnim časom kot zunaj tega delovnega časa, v okviru katerega se lahko od nje zahteva, da opravlja nujne naloge, zlasti v okviru predkazenskih postopkov.
12
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se v teh obdobjih razpoložljivosti za delo od NI lahko zahteva, da je navzoča na svojem stalnem prebivališču (pasivno dežurstvo) ali na kraju sedeža državnega tožilstva (aktivno dežurstvo), in to neprekinjeno, da bi lahko kadar koli opravljala naložene nujne naloge.
13
Ker je NI menila, da je ureditev, ki se zanjo uporablja, zlasti obveznost neprekinjene razpoložljivosti v času njenih obdobij razpoložljivosti za delo, v nasprotju z Direktivo 2003/88 in sodno prakso Sodišča v zvezi s pravico do dnevnega počitka, pravico do tedenskega počitka in prepovedjo dela za obdobje, ki presega 48 ur na teden, je vložila tožbo pri Općinski sud u Puli-Pola (občinsko sodišče v Pulju, Hrvaška), ki je predložitveno sodišče, zaradi plačila ur, opravljenih med letoma 2015 in 2019 v obdobjih razpoložljivosti za delo, od katerih so bile nekatere opravljene zunaj njenih običajnih delovnih ur, v znesku, ki je enak znesku, ki ustreza opravljenim uram.
14
NI zlasti trdi, da ni upravičena do ustrezne varnosti in zaščite pri delu, saj opravlja delovne ure zunaj običajnega delovnega časa, brez omejitve tedenskega delovnega časa in brez omejitev nadur. Poleg tega poudarja, da ne prejema dodatka za nadure in za delovne ure, opravljene ob nedeljah in praznikih, ter navaja, da prejema nižje plačilo za delovne ure, opravljene v obdobjih razpoložljivosti za delo, kot za ure, opravljene med običajnim delovnim časom.
15
Predložitveno sodišče poudarja, da je državno tožilstvo na Hrvaškem avtonomen in neodvisen pravosodni organ, ki mora ukrepati proti storilcem kaznivih dejanj in vložiti sodna pravna sredstva za zaščito dediščine Republike Hrvaške in ustave. NI naj bi se torej kot namestnica državnega tožilca statutarno štela za avtonomno in neodvisno uradnico.
16
Predložitveno sodišče navaja, da avtonomija in neodvisnost NI, povezani z njenim statusom, tej omogočata, da je zaščitena pred zunanjimi pritiski, ki bi lahko vplivali na njene odločitve. Nasprotno pa je za položaj državnih tožilcev, kot je NI, značilno, da so podrejeni hierarhično višjim državnim tožilcem ter ministrstvu za pravosodje in administracijo. Za te državne tožilce velja tudi obvezna ocena njihovega dela in kompetenc, zoper njih se lahko izrečejo disciplinske sankcije in ne morejo opravljati drugih funkcij brez odobritve državnotožilskega sveta.
17
Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da lahko NI po svojem običajnem delovnem času opravlja naloge, za katere je potrebna njena stalna razpoložljivost, tako da lahko po telefonu z njo v stik kadar koli stopijo zlasti organi kazenskega pregona in da lahko takoj pride v prostore državnega tožilstva ali drugam zaradi opravljanja nujnih nalog po pozivu policista, na primer ob prometnih nesrečah ali nesrečah pri delu s smrtnim izidom.
18
Delovne ure, opravljene med dežurstvom, ne glede na to, ali je aktivno ali pasivno, in to zunaj običajnih delovnih ur, naj se ne bi štele za običajni delovni čas ali za nadure in naj se ne bi upoštevale pri uveljavljanju pravice do dnevnega in tedenskega počitka ali pravice do dni dopusta.
19
Zato naj bi opravljanje teh delovnih ur vplivalo na zdravje in varnost pri delu NI, ki naj bi bila izpostavljena dodatnim psihičnim in fizičnim naporom. Zlasti dejstvo, da je med obdobji razpoložljivosti za delo dosegljiva kadar koli, pogosto pozno zvečer ali ponoči, in da je v teh obdobjih pripravljena opraviti delovne ure zunaj običajnega delovnega časa, naj bi pomenilo večji stres, povezan z njenim delom.
20
Predložitveno sodišče meni, da je treba za rešitev spora o glavni stvari in zlasti za plačilo delovnih ur, ki ga zahteva NI, na eni strani ugotoviti, ali je treba šteti, da ima tožeča stranka iz postopka v glavni stvari status „delavca“, tako da spada na področje uporabe Direktive 2003/88, in na drugi strani opredeliti delovne ure, opravljene v okviru obdobij razpoložljivosti za delo. V zvezi z zadnjenavedenim se sprašuje, ali to, da se te ure ne štejejo za „delovni čas“ v smislu te direktive, pomeni kršitev te direktive.
21
V teh okoliščinah je Općinski sud u Puli-Pola (občinsko sodišče v Pulju) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali delovno mesto tožeče stranke kot državne tožilke (namestnice okrajnega državnega tožilca/okrajnega državnega tožilca) spada pod pojem ‚delavec‘ iz člena 1(3) Direktive 2003/88 v povezavi s členom 31 [Listine] oziroma ali je uradnika državnega tožilstva mogoče šteti za delavca, da bi se za vse zaposlene v državnem tožilstvu uporabili enaki delovni pogoji?
2.
Ali je treba, kar zadeva prvo vprašanje, člen 2 Direktive 89/391, na katero Direktiva 2003/88 napotuje v členu 1(3), razlagati tako, da državam članicam omogoča izključitev uradnikov državnega tožilstva (namestnikov okrajnega državnega tožilca/okrajnega državnega tožilca) iz uporabe določb, s katerimi se zagotavlja prenos te direktive, vključno z določbami člena 2, točki 1 in 2, te direktive, s katero sta opredeljena delovni čas in čas počitka?
3.
(a)
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, na drugo vprašanje pa nikalen, se postavlja vprašanje, ali je treba v smislu določb Direktive 2003/88 (zlasti člen 2, točka 1 in druge določbe) pasivno dežurstvo uradnikov državnega tožilstva šteti za delovni čas, ob upoštevanju omejitev, ki veljajo za uradnika državnega tožilstva med pasivnim dežurstvom [(dežurstvo na domu)], zaradi delovnih nalog in odgovornosti, ki jih uradnik opravlja v času pasivnega dežurstva v skladu s [splošnim navodilom državnega tožilstva Republike Hrvaške o delu službe dežurstva št. O-8/11-1 z dne 13. oktobra 2011, kakor je bilo spremenjeno 12. oktobra 2012, in v skladu z določbami Zakon o kaznenom postupku (zakon o kazenskem postopku)], ki znatno omejujejo možnost uradnika državnega tožilstva, da kot delavec opravlja druge dejavnosti, čeprav mora v skladu z navedenim splošnim navodilom delodajalca naloge pasivnega dežurstva opravljati na svojem domu?
(b)
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, na drugo vprašanje pa nikalen, se postavlja vprašanje, ali je treba v smislu določb Direktive 2003/88 (zlasti člen 2, točka 1 in druge določbe) aktivno dežurstvo [na delovnem mestu] uradnikov državnega tožilstva šteti za delovni čas, glede na delovne naloge in odgovornosti, ki jih uradnik državnega tožilstva opravlja med aktivnim dežurstvom v skladu s splošnim navodilom državnega tožilstva Republike Hrvaške o delu v okviru dežurstva in v skladu z določbami [zakona o kazenskem postopku], v skladu s katerimi uradnik državnega tožilstva opravlja naloge aktivnega dežurstva na svojem običajnem delovnem mestu ali na drugem kraju, ki ga določi delodajalec (ogled na kraju samem in druge naloge)?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
22
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(3) Direktive 2003/88 v povezavi s členom 31 Listine razlagati tako, da državni tožilci spadajo na področje uporabe te direktive.
23
Najprej je treba spomniti, da čeprav je pojem „delavec“ v členu 3(a) Direktive 89/391 opredeljen kot vsaka oseba, ki jo zaposli delodajalec, skupaj s pripravniki in vajenci, pri čemer je izključena domača služinčad, Direktiva 2003/88 ni nikjer napotovala na to določbo Direktive 89/391 niti na opredelitev pojma „delavec“, kot izhaja iz nacionalnih zakonodaj in/ali praks (sodba z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, točka 27).
24
Iz tega izhaja, da ima za uporabo Direktive 2003/88 in ob upoštevanju člena 31 Listine pojem „delavec“, ki ga ni mogoče različno razlagati glede na nacionalne pravne ureditve, avtonomen pomen v pravu Unije (sodbe z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, točka 28; z dne 21. februarja 2018, Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 28, in z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov), C‑658/18, EU:C:2020:572, točki 88 in 89).
25
Ta pojem je treba opredeliti glede na objektivna merila, ki so značilna za delovno razmerje, ob upoštevanju pravic in dolžnosti zadevnih oseb (sodba z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov), C‑658/18, EU:C:2020:572, točka 90 in navedena sodna praksa).
26
Tako se mora v okviru opredelitve osebe glede na pojem „delavec“, kar je na koncu naloga nacionalnega sodišča, to sodišče opreti na objektivna merila in skupaj presoditi vse okoliščine zadeve, v kateri odloča, ki vplivajo tako na naravo obravnavanih dejavnosti kot tudi na zadevno razmerje med strankama (sodba z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov), C‑658/18, EU:C:2020:572, točka 91 in navedena sodna praksa).
27
V zvezi s tem je bistvena značilnost delovnega razmerja okoliščina, da oseba neki čas v korist druge osebe in po njenih navodilih opravlja storitve, za katere prejme plačilo. Iz tega izhaja, da se za delovno razmerje zahteva obstoj podrejenosti med delavcem in njegovim delodajalcem. Obstoj take podrejenosti je treba presojati v vsakem posameznem primeru glede na vse vidike in okoliščine, značilne za razmerja med strankami (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 49, in navedena sodna praksa).
28
Zato mora predložitveno sodišče, da bi preverilo, ali državni tožilci, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88, preučiti naloge in funkcije, ki jih opravljajo ti državni tožilci, ter obveznosti, ki jih imajo do svojega delodajalca.
29
Ob tem je Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi spisa v postopku v glavni stvari ter pisnih in ustnih stališč, s katerimi razpolaga, pristojno, da predložitvenemu sodišču da koristne napotke, ki mu omogočajo rešitev spora, o katerem odloča (glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, točka 72 in navedena sodna praksa).
30
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da naloge državnih tožilcev, kot so okrajni državni tožilci, zajemajo opravljanje službenih nalog, predpisanih zlasti z zakonom o kazenskem postopku, v prostorih sodišča ali tožilstva ali na kraju zadevnih dogodkov pod nadzorom hierarhično višjega državnega tožilca.
31
Predložitveno sodišče namreč navaja, da lahko namestnik okrajnega državnega tožilca kadar koli prejme poziv policista, na podlagi katerega mora takoj oditi na kraj zadevnega dogodka. Od njega se lahko tudi zahteva, da opravi prvo zaslišanje obdolženca, od preiskovalnega sodnika zahteva odredbo o preiskavi, potrdi nujna preiskovalna dejanja, ki so bila ustno odrejena, vodi ogled na kraju samem ali pomaga pri njem v primeru prometnih nesreč, nesreč pri delu s smrtnim izidom ali drugih kaznivih dejanj, sodeluje pri zaslišanju prič pred preiskovalnim sodnikom, sprejme varnostne ukrepe ali predlaga pripor obdolženca in se udeleži obravnave v zvezi s tem priporom.
32
V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da je za položaj državnih tožilcev, kot je NI, značilno, da so podrejeni hierarhično višjim državnim tožilcem ter ministrstvu za pravosodje in administracijo, ki opravlja naloge sodne uprave za državno tožilstvo, med katerimi je obravnava pritožb v zvezi z ravnanjem državnih tožilcev ali uveljavljanje poklicne odgovornosti teh tožilcev, zagotovitev, da imajo tožilstva na voljo ustrezne materialne in finančne pogoje, prostore in druge pogoje, potrebne za njihovo delovanje, ter odobritev načrta za zaposlitev novih državnih tožilcev in zaposlitev uradnikov kot osebja v podporo tožilcem.
33
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da so hierarhično nižji državni tožilci podvrženi nadzoru, ki ga izvajajo hierarhično višji državni tožilci, in to v skladu s hierarhično organizacijo državnega tožilstva, v skladu s katero so okrajna državna tožilstva podrejena okrožnim državnim tožilstvom, ki so tako kot specializirana tožilstva podrejena državnemu tožilstvu Republike Hrvaške. Zato bi lahko državnotožilski svet razrešil uradnika državnega tožilstva zaradi disciplinske kršitve, zaradi obsodb za kazniva dejanja, zaradi nezadostnih kompetenc ali celo zaradi izgube sposobnosti.
34
Tako se zdi – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da je namestnik okrajnega državnega tožilca v razmerju podrejenosti do tožilcev hierarhično višjega državnega tožilstva, ki je značilno za obstoj delovnega razmerja.
35
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(3) Direktive 2003/88 v povezavi s členom 31 Listine razlagati tako, da državni tožilci spadajo na področje uporabe te direktive.
Drugo vprašanje
36
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2 Direktive 89/391, na katerega se sklicuje člen 1(3) Direktive 2003/88, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dejavnost državnih tožilcev izključuje s področja uporabe Direktive 2003/88.
37
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu s členom 1(3) Direktive 2003/88 v povezavi s členom 2 Direktive 89/391, na katerega se ta člen 1(3) sklicuje, navedeni direktivi uporabljata za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu ter ureditev nekaterih vidikov organizacije njihovega delovnega časa (sodba z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 20).
38
Vendar člen 2(2) Direktive 89/391 v prvem pododstavku določa, da se ta direktiva ne uporablja, kadar ji posebne značilnosti nekaterih posebnih dejavnosti javnih služb, kakršne so oborožene sile ali policija, ali nekaterih posebnih dejavnosti v službah civilne zaščite neizogibno nasprotujejo, v drugem pododstavku tega člena pa je pojasnjeno, da morata biti v takem primeru varnost in zdravje delavcev zagotovljena, kolikor je mogoče, glede na cilje navedene direktive (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597 točka 53).
39
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba člen 2(2), prvi pododstavek, Direktive 89/391 razlagati tako, da je njegov obseg omejen na to, kar je nujno potrebno za varovanje interesov, katerih zaščito omogoča državam članicam (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 55 in navedena sodna praksa).
40
Merilo, uporabljeno v tej določbi za izključitev nekaterih dejavnosti s področja uporabe te direktive in zato s področja uporabe Direktive 2003/88, ne temelji na pripadnosti delavca enemu od sektorjev javnih služb iz te določbe, obravnavanemu kot celota, temveč izključno na posebni naravi nekaterih posebnih nalog, ki jih opravljajo delavci iz sektorjev, na katere se ta določba nanaša, in sicer naravi, ki upravičuje odstopanje od pravil na področju zaščite varnosti in zdravja delavcev zaradi absolutne nujnosti zagotavljanja učinkovitega varovanja skupnosti (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 56 in navedena sodna praksa).
41
Ena od posebnih značilnosti teh posebnih dejavnosti, ki na podlagi člena 2(2), prvi pododstavek, Direktive 89/391 upravičujejo odstopanje od pravil na področju zaščite varnosti in zdravja delavcev, je ta, da te dejavnosti po naravi ne omogočajo načrtovanja delovnega časa (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 57 in navedena sodna praksa).
42
Člen 2(2), prvi pododstavek, Direktive 89/391 tako omogoča ohranitev učinkovitosti posebnih dejavnosti javnih služb, katerih neprekinjenost je nujno potrebna za zagotovitev učinkovitega izvajanja temeljnih državnih funkcij. To zahtevo po neprekinjenosti je treba presojati ob upoštevanju specifične narave zadevne dejavnosti (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 58 in navedena sodna praksa).
43
V zvezi s tem je Sodišče na eni strani razsodilo, da zahteva po neprekinjenosti služb, dejavnih na področjih zdravja, varnosti in javnega reda, ne preprečuje, da se dejavnosti teh služb, kadar potekajo v običajnih pogojih, lahko organizirajo – vključno z delovnim časom zaposlenih v navedenih službah – tako, da se izjema iz člena 2(2), prvi pododstavek, Direktive 89/391 za take službe uporablja le v okoliščinah, ki so po svoji teži in obsegu izredne, kot so naravne ali tehnološke nesreče, atentati ali hude nesreče, ki zahtevajo sprejetje ukrepov, ki so nujni za zaščito življenja, zdravja in varnosti skupnosti ter katerih pravilna izvedba bi bila ogrožena, če bi bilo treba spoštovati vsa pravila, določena z Direktivo 2003/88. V takih primerih je treba cilju zaščite prebivalstva priznati absolutno prednost pred spoštovanjem določb te direktive, ki se lahko v navedenih službah začasno ne upoštevajo (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 59 in navedena sodna praksa).
44
Na drugi strani je Sodišče razsodilo, da imajo nekatere posebne dejavnosti javnih služb, tudi kadar se opravljajo v običajnih pogojih, tako posebne značilnosti, da njihova narava neizogibno nasprotuje načrtovanju delovnega časa, pri katerem se spoštujejo zahteve, naložene z Direktivo 2003/88 (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 60 in navedena sodna praksa).
45
To zlasti velja za dejavnosti, ki jih lahko, da se učinkovito izpolni zanje določeni cilj v splošnem interesu, opravlja le neprekinjeno en sam delavec, ne da bi bilo mogoče uvesti sistem rotacije, ki bi temu delavcu v rednih časovnih intervalih omogočal pravico do nekaj ur ali dni počitka, potem ko je opravil določeno število delovnih ur ali dni (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 61 in navedena sodna praksa).
46
V tem okviru mora predložitveno sodišče, ki je pristojno za razlago nacionalnega prava, preveriti, v kolikšnem obsegu se sodna praksa, navedena v točkah od 40 do 45 te sodbe, uporablja za dejavnost tožilcev okrajnega državnega tožilstva, kot je NI. Ob tem lahko Sodišče v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 29 te sodbe, temu predložitvenemu sodišču da koristne napotke za presojo, ki jo mora opraviti.
47
V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da dejavnost uradnikov okrajnega državnega tožilstva načeloma spada na področje uporabe člena 2(1) Direktive 89/391, ker gre za administrativno ali storitveno dejavnost v javnem sektorju (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov), C‑658/18, EU:C:2020:572, točka 85).
48
Poleg tega nič v tej odločbi ne kaže na to, da ima dejavnost, ki jo opravljajo uradniki okrajnega državnega tožilstva, posebne značilnosti, ki preprečujejo načrtovanje delovnega časa v skladu z zahtevami iz Direktive 2003/88. Na primer, glede pooblastil in odgovornosti teh tožilcev ni mogoče izključiti, da je mogoče neprekinjenost funkcij tožilstva zagotoviti s sistemom rotacije tožilcev okrajnega državnega tožilstva. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je njihovo obdobje razpoložljivosti za delo načrtovano en mesec vnaprej in da je mogoče, da okrajno ali okrožno državno tožilstvo zagotavlja dežurstvo, ki ga mora običajno opraviti drugo državno tožilstvo. Ne zdi se torej, da bi bil sistem rotacije ali načrtovanja delovnega časa sam po sebi nezdružljiv z značilnostmi navedenih dejavnosti.
49
Tako je razvidno, da so lahko dejavnosti državnih tožilcev, kadar se opravljajo v običajnih razmerah, predmet načrtovanja delovnega časa, pri katerem se spoštujejo zahteve iz Direktive 2003/88.
50
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Direktive 89/391, na katerega se sklicuje člen 1(3) Direktive 2003/88, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dejavnost državnih tožilcev izključuje s področja uporabe Direktive 2003/88, če je mogoče za to dejavnost, kadar se opravlja v običajnih razmerah, delovni čas načrtovati ob spoštovanju zahtev iz Direktive 2003/88.
Tretje vprašanje
51
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2 Direktive 2003/88 razlagati tako, da je treba obdobje razpoložljivosti za delo, dopolnjeno zunaj običajnega delovnega časa državnih tožilcev, ki pomeni obvezno prisotnost teh tožilcev na delovnem mestu, ali obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, ki pomeni obvezno prisotnost na njihovem domu, opredeliti kot „delovni čas“ v smislu tega člena 2.
52
V členu 2, točka 1, Direktive 2003/88 je pojem „delovni čas“ opredeljen kot vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba ta pojem razumeti v nasprotju z obdobjem počitka, saj se ta pojma medsebojno izključujeta (sodba z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 25 in navedena sodna praksa).
53
V zvezi s tem je treba upoštevati dejstvo, da ta člen 2 ne določa vmesne kategorije med pojmoma „delovni čas“ in „čas počitka“ (sodba z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 26 in navedena sodna praksa), ter dejstvo, da med značilnimi elementi pojma „delovni čas“ v smislu te direktive ni intenzivnosti dela, ki ga opravlja delavec, ali njegove uspešnosti. Tako je treba za namene uporabe Direktive 2003/88 obdobje razpoložljivosti za delo, ki ga dopolnijo državni tožilci okrajnega državnega tožilstva, opredeliti bodisi kot „delovni čas“ bodisi kot „čas počitka“ (glej po analogiji sodbo z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 28 in navedena sodna praksa).
54
Poleg tega sta pojma „delovni čas“ in „čas počitka“ pojma prava Unije, ki ju je treba opredeliti glede na objektivne značilnosti, ob upoštevanju sistema in namena Direktive 2003/88. Samo s tako avtonomno razlago je namreč mogoče zagotoviti polno učinkovitost te direktive in enotno uporabo teh pojmov v vseh državah članicah (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 29 in navedena sodna praksa).
55
Zato je treba preučiti, ali so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, sestavni elementi pojma „delovni čas“ izpolnjeni, kadar delavec dopolni obdobje razpoložljivosti za delo na svojem delovnem mestu ali obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, in sicer obdobje, v katerem delavec delodajalcu ostane na voljo, da lahko na zahtevo delodajalca opravlja delo, ne da bi bil prisiljen ostati na svojem delovnem mestu (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 33 in navedena sodna praksa).
56
Kar zadeva obdobja razpoložljivosti za delo, je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da obdobje, v katerem delavec za delodajalca dejansko ne opravlja nobenih nalog, ne pomeni nujno „časa počitka“ za namene uporabe Direktive 2003/88 (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 30 in navedena sodna praksa).
57
V zvezi s tem je Sodišče, na prvem mestu, kar zadeva obdobje razpoložljivosti za delo, ki se dopolni na delovnem mestu, že pojasnilo, da je odločilni dejavnik za to, da bi se štelo, da so podani značilni elementi pojma „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88, to, da mora biti delavec fizično navzoč na kraju, ki ga določi delodajalec, in da mora biti tam delodajalcu na razpolago, da bi lahko takoj opravil ustrezne naloge, če bi bilo to potrebno (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 31 in navedena sodna praksa).
58
Sodišče je ugotovilo, da mora biti delavec, ki je dolžan ostati na svojem delovnem mestu in biti takoj na razpolago delodajalcu, v takem obdobju razpoložljivosti za delo odmaknjen od svojega družbenega in družinskega okolja ter ima le malo svobode pri razpolaganju s časom, v katerem se opravljanje njegovih poklicnih nalog ne zahteva. Zato je treba to celotno obdobje opredeliti kot „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88, neodvisno od dela, ki ga je delavec v navedenem obdobju dejansko opravil (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 32 in navedena sodna praksa).
59
Na drugem mestu, kar zadeva obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, je Sodišče razsodilo, da je treba tako obdobje prav tako v celoti opredeliti kot „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88, če se to obdobje ob upoštevanju objektivnega in bistvenega vpliva zavez, naloženih delavcu, na njegove možnosti, da se posveti svojim osebnim in družbenim interesom, razlikuje od obdobja, v katerem mora biti delavec zgolj na razpolago delodajalcu, da ga ta lahko pokliče (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 33 in navedena sodna praksa).
60
Iz tega izhaja, da pojem „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88 zajema vsa obdobja razpoložljivosti za delo, vključno s tistimi v okviru sistema pripravljenosti, v katerih so zaveze, ki so naložene delavcu, take, da objektivno in bistveno vplivajo na njegovo možnost, da v teh obdobjih prosto razpolaga s časom, v katerem se opravljanje njegovih poklicnih nalog ne zahteva, in da ta čas posveti svojim interesom (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 34 in navedena sodna praksa).
61
V zvezi s tem je Sodišče navedlo, da obdobje razpoložljivosti za delo, v katerem lahko delavec načrtuje svoje osebne in družbene opravke – ob upoštevanju razumnega roka, ki mu je dan na voljo za to, da se vrne k opravljanju svojih poklicnih nalog – ni a priori„delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88. Nasprotno pa je treba obdobje razpoložljivosti za delo, v katerem je rok, ki je delavcu naložen za vrnitev na delo, omejen na nekaj minut, načeloma v celoti šteti za „delovni čas“ v smislu te direktive, saj je delavec v zadnjenavedenem primeru praktično močno odvrnjen od načrtovanja kakršnih koli – tudi kratkotrajnih – sprostitvenih dejavnosti (sodba z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 35 in navedena sodna praksa).
62
Ob tem je treba, kot je poudarilo Sodišče, učinek takega roka za odziv oceniti na podlagi konkretne presoje, pri kateri se po potrebi upoštevajo druge zaveze, ki so delavcu naložene v obdobju razpoložljivosti za delo, tudi v okviru sistema pripravljenosti (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, točka 36 in navedena sodna praksa).
63
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da mora biti namestnik državnega tožilca okrajnega državnega tožilstva, kot je NI, v vseh obdobjih razpoložljivosti za delo vedno pripravljen na opravljanje nalog in funkcij, enakovrednih tistim, ki jih opravlja v običajnem delovnem času na delovnem mestu. Zato se zdi, da se ta v obdobju razpoložljivosti za delo dejansko ne more oddaljiti od svojega kraja dela ali – med obdobjem razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti – od svojega doma in se posvečati lastnim interesom.
64
Vendar mora predložitveno sodišče glede na vse upoštevne elemente in v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 55 do 62, presoditi, ali je treba v obravnavanem primeru obdobje razpoložljivosti za delo, ki ga dopolni državni tožilec okrajnega državnega tožilstva na svojem delovnem mestu, in obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, ki ga ta dopolni na svojem domu, opredeliti kot „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88.
65
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Direktive 2003/88 razlagati tako, da je treba obdobje razpoložljivosti za delo, dopolnjeno zunaj običajnega delovnega časa državnih tožilcev, ki pomeni obvezno prisotnost teh tožilcev na delovnem mestu, ali obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, ki pomeni tako obvezno prisotnost na njihovem domu, opredeliti kot „delovni čas“ v smislu tega člena 2, če so v teh obdobjih razpoložljivosti za delo zahteve, naložene navedenim tožilcem, take, da objektivno in bistveno vplivajo na njihovo možnost, da v navedenih obdobjih prosto razpolagajo s časom, v katerem se njihove poklicne storitve ne zahtevajo, in da ta čas namenijo lastnim interesom.
Stroški
66
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
1.
Člen 1(3) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa v povezavi s členom 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da državni tožilci spadajo na področje uporabe te direktive.
2.
Člen 2 Direktive Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu, na katerega se sklicuje člen 1(3) Direktive 2003/88, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dejavnost državnih tožilcev izključuje s področja uporabe Direktive 2003/88, če je mogoče za to dejavnost, kadar se opravlja v običajnih razmerah, delovni čas načrtovati ob spoštovanju zahtev iz Direktive 2003/88.
3.
Člen 2 Direktive 2003/88 je treba razlagati tako, da je treba obdobje razpoložljivosti za delo, dopolnjeno zunaj običajnega delovnega časa državnih tožilcev, ki pomeni obvezno prisotnost teh tožilcev na delovnem mestu, ali obdobje razpoložljivosti za delo v okviru sistema pripravljenosti, ki pomeni tako obvezno prisotnost na njihovem domu, opredeliti kot „delovni čas“ v smislu tega člena 2, če so v teh obdobjih razpoložljivosti za delo zahteve, naložene navedenim tožilcem, take, da objektivno in bistveno vplivajo na njihovo možnost, da v navedenih obdobjih prosto razpolagajo s časom, v katerem se njihove poklicne storitve ne zahtevajo, in da ta čas namenijo lastnim interesom.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: hrvaščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.