SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
z dne 10. novembra 2004
Zadeva T-165/03
Eduard Vonier
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Uradniki – Javni natečaj – Nevpis na čakalni seznam – Nacionalni seminar – Sestava komisije – Ustni preizkus – Zasebno življenje – Jezikovno znanje“
Celotno besedilo v nemškem jeziku II - 0000
Predmet:         Tožba, katere predmet je po eni strani razglasitev ničnosti odločbe z dne 30. julija 2002, s katero je komisija javnega natečaja
COM/A/6/01 odločila, da tožeče stranke ne vpiše na čakalni seznam administratorjev na področju zunanjih zadev, in po drugi
strani zahtevek za plačilo odškodnine za domnevno utrpelo škodo.
Odločitev:         Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Povzetek
1.     Uradniki – Javni natečaj – Komisija – Sestava – Nadomeščanje predsednika – Pogoji – Nespoštovanje – Posledice
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člen 3)
2.     Uradniki – Javni natečaj – Komisija – Sestava – Ustrezna stalnost za zagotovitev usklajenega ocenjevanja kandidatov – Odsotnost
– Bistvena kršitev postopka – Posledice
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člen 3)
3.     Uradniki – Javni natečaj – Javni natečaj na podlagi kvalifikacij in preizkusov – Vsebina preizkusov – Sodni nadzor – Omejitve
4.     Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Spoštovanje zasebnega in družinskega življenja – Omejitve izvrševanja temeljnih
pravic na podlagi splošnega interesa
5.     Postopek – Vloga, s katero se začne postopek – Zahteve obličnosti – Opredelitev predmeta spora – Kratek povzetek tožbenih
razlogov – Zahteva za povrnitev škode, ki jo povzroči institucija Skupnosti
(Statut Sodišča, člen 21, prvi pododstavek; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1)(c))
6.     Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Kumulativni pogoji
1.     Oseba, ki nadomešča predsednika komisije, lahko deluje v vlogi predsednika samo, če je nosilec funkcije odstopil ali če je
očitno, da se zaradi dogodkov, ki niso odvisni od volje uprave, ne more udeležiti zasedanja.
Vendar zaradi kršitve tega pravila odločbe komisije niso nezakonite, če ni bilo bistvene kršitve postopka, če kršitev ni vodila
do kršitve načela enakega obravnavanja kandidatov, predvsem če se komisija številčnega javnega natečaja, ki poteka na dveh
področjih in za katerega se morata oblikovati dva ločena čakalna seznama za zaposlitev, za ustne preizkuse razdeli na dva
dela, pri čemer prvi izprašuje kandidate z enega področja in drugi kandidate z drugega.
(Glej točke 37, 38, 40 in 41.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 17. marec 1994, Smets proti Komisiji, T‑44/91, RecFP, str. I-A-97 in II-319, točka 58;
Sodišče prve stopnje, 7. februar 2002, Félix proti Komisiji, T-193/00, RecFP, str. I-A-23 in II-101, točka 37.
2.     Da bi se lahko zagotovilo, da bo presoja komisije glede kandidatov, ki se jih ocenjuje na podlagi ustnih preizkusov, temeljila
na enakosti in objektivnosti, mora sestava komisije ostati čim bolj stalna, tako da so merila ocenjevanja enotna in se uporabljajo
usklajeno.
V zvezi s tem, glede na pomen načela enakega obravnavanja v postopkih zaposlovanja, če komisija natečaja ne spoštuje stalnosti
sestave, lahko to pomeni bistveno kršitev postopka. Odločba, ki izhaja iz te kršitve, mora biti razglašena za nično, ne da
bi bil udeleženi dolžan dokazati posebno negativen učinek na njegove pravice ali dokazati, da bi bil izid natečaja lahko drugačen,
če bi bile spoštovane bistvene določbe postopka.
(Glej točko 39.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 23. marec 2000, Gogos proti Komisiji, T‑95/98, RecFP, str. I-A-51 in II-219, točka 41;
zgoraj navedena sodba Félix proti Komisiji, točka 37.
3.     Sodišče prve stopnje ne sme kritizirati vsebine natečajnega preizkusa, razen če ta vsebina presega okvir, naveden v razpisu
natečaja, ali če ni v skladu s cilji preizkusa.
(Glej točko 51.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 20. januar 2004, Briganti proti Komisiji, T‑195/02, še neobjavljena v Recueil, točka 50.
4.     Pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, ki jo določata člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih
pravic in člen 7 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, je sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje
zagotavlja sodišče Skupnosti. Vendar pa ta pravica ni absolutna. Lahko je omejena, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem
splošnega interesa, ki jih zasleduje Skupnost, in če glede na zasledovani cilj ne pomenijo čezmeren in neutemeljen poseg,
ki bi škodoval bistvu te pravice.
(Glej točko 56.)
Napotitev na: Sodišče, 5. oktober 1994, X proti Komisiji, C-404/92 P, Recueil, str. I-4737, točka 18; Sodišče prve stopnje,
15. maj 1997, N proti Komisiji, T‑273/94, RecFP, str. I-A-97 in II-289, točka 73.
5.     Na podlagi člena 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje mora vsaka tožba
navesti predmet spora in vsebovati kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta pojasnila morajo biti dovolj jasna in določna, da
omogočijo toženi stranki pripravo obrambe, Sodišču prve stopnje pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih trditev.
Posledično je za dopustnost tožbe potrebno, da izhajajo bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih temelji, vsaj na
kratko, vendar usklajeno in razumljivo, iz besedila same vloge.
Zahteva za povrnitev škode, ki jo je domnevno povzročila institucija Skupnosti, mora za izpolnitev teh pogojev vsebovati dejavnike,
iz katerih je mogoče razbrati ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih tožeča stranka meni,
da obstaja vzročna zveza med tem ravnanjem in škodo, ki jo je domnevno utrpela, ter vrsto in obseg te škode.
(Glej točki 74 in 75.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 29. januar 1998, Affatato proti Komisiji, T‑157/96, RecFP, str. I-A-41 in II-97, točki
44 in 45.
6.     Če je nepogodbena obveznost Skupnosti podvržena vrsti pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki je očitana institucijam Skupnosti,
glede resničnosti škode in glede obstoja vzročne zveze med ravnanjem institucije in zatrjevano škodo, neizpolnitev enega od
teh pogojev zadošča za to, da je treba odškodninsko tožbo zavrniti v celoti, ne da bi bilo treba preučiti druge pogoje te
odgovornosti.
(Glej točko 78.)
Napotitev na: Sodišče, 14. oktober 1999, Atlanta proti Evropski skupnosti, C‑104/97 P, Recueil, str. I-6983, točka 65.