62015CC0454
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MICHALA BOBKA,
predstavljeni 8. septembra 2016 (
1
)
Zadeva C‑454/15
Jürgen Webb-Sämann
proti
Christopherju Seagonu (kot upravitelju družbe Baumarkt Praktiker DIY GmbH v postopku zaradi plačilne nesposobnosti)(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Hessisches Landesarbeitsgericht (delovno sodišče dežele Hessen, Nemčija))
„Socialna politika — Direktiva 2008/94 — Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca — Predpisi o socialni varnosti — Področje uporabe — Obveznost države članice, da zagotovi sprejetje ukrepov, potrebnih za varstvo priznanih ali prihodnjih pravic delavcev iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja“
I – Uvod
1.
J. Webb-Sämann (tožeča stranka) je bil zaposlen s skrajšanim delovnim časom pri družbi Baumarkt Praktiker DIY GmbH oziroma njenem pravnem predhodniku (v nadaljevanju: glavni insolventni dolžnik). Delodajalec je od plače tožeče stranke nekatere zneske zadržal in jih pretvoril v pokojninske prispevke. Oktobra 2013 je bil zoper glavnega insolventnega dolžnika uveden postopek zaradi plačilne nesposobnosti. Izkazalo se je, da glavni insolventni dolžnik v obdobju od januarja do septembra 2013 pokojninskih prispevkov tožeče stranke ni vplačal v ustrezni pokojninski sklad.
2.
V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe se postavlja vprašanje, ali člen 8 Direktive 2008/94/ES (
2
) v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zahteva, da so zneski, ki jih delodajalec odtegne od plače delavca, da bi jih vložil v dodatni pokojninski sklad, vendar jih dejansko ni vplačal na ločen račun, ločeni in izločeni iz postopkov zaradi plačilne nesposobnosti.
II – Pravni okvir
A – Pravo EU
1. Direktiva 2008/94
3.
V uvodni izjavi 3 Direktive 2008/94 je navedeno, da [je] „[v] primeru plačilne nesposobnosti delodajalca treba zavarovati delavce in jim zagotoviti minimalno raven zaščite, zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev ter, kakor tudi hkrati upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen. V ta namen bi morale države članice ustanoviti organ, ki zagotavlja plačilo neporavnanih terjatev delavcev.“
4.
V členu 1 je opisano področje uporabe Direktive, in sicer je navedeno, da se ta uporablja „za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni […]“.
5.
Členi od 3 do 5 Direktive so navedeni v poglavju II z naslovom „Predpisi o jamstvenih ustanovah“. Člen 3 Direktive od držav članic zahteva ustanovitev jamstvenih ustanov, da plačajo „neporavnane terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij […]“. Take ustanove morajo biti v skladu s členom 5(a) Direktive neodvisne od delodajalčevih obratnih sredstev in nedostopne za stečajni postopek.
6.
V členu 4 je navedeno, da imajo države članice možnost omejiti obveznost jamstvenih ustanov v zvezi neporavnanimi terjatvami delavcev. To lahko država članica stori tako, da navede trajanje obdobja, v katerem mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve. Nato so v členu 4 navedeni najnižji pragi, pod katere omejitve obveznosti jamstvenih ustanov ne smejo iti.
7.
Členi od 6 do 8 sestavljajo poglavje III Direktive, ki vsebuje predpise o socialni varnosti. Člen 6 določa, da [se] „[d]ržave članice lahko odločijo, da se [členi o obveznostih jamstvenih ustanov] ne uporabljajo za prispevke obveznega socialnega zavarovanja ali dodatnega podjetniškega ali medpodjetniškega pokojninskega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja“.
8.
Člen 8 določa, da „[d]ržave članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustili delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, vključno z družinskimi prejemki, iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja“.
2. Direktiva 2003/41/ES
9.
V uvodni izjavi 9 Direktive 2003/41 (
3
) je navedeno, da „bi morale države članice v celoti obdržati odgovornost za organizacijo njihovih pokojninskih sistemov […]“. V uvodni izjavi 18 je ugotovljeno, da je „[v] primeru stečaja pokroviteljskega [ustanoviteljskega] podjetja član soočen tako s tveganjem izgube delovnega mesta kot tudi pridobljenih pravic do pokojnine. Zaradi tega je treba zagotoviti nedvoumno razmejitev med tem podjetjem in institucijo ter določiti minimalna preudarna načela za zaščito članov.“
10.
Člen 8 zahteva, da vsaka država članica zagotavlja „pravno ločitev med ustanoviteljskim podjetjem in institucijo za poklicno pokojninsko zavarovanje, da bi v interesu članov in upravičencev zavarovala premoženje institucije v primeru stečaja ustanoviteljskega podjetja“.
B – Nemško pravo
11.
Člen 47 Insolvenzordnung (nemški zakon o postopkih zaradi plačilne nesposobnosti (
4
)) omogoča, da se premoženje izloči iz postopkov zaradi plačilne nesposobnosti, če oseba dokaže, da ima stvarno ali osebno pravico do navedenega premoženja in da to ne bi smelo biti del postopka zaradi plačilne nesposobnosti.
12.
Skladno s pisnim odgovorom nemške vlade v tej zadevi člen 165(1) Sozialgesetzbuch, Drittes Buch (zakonik o socialni varnosti, knjiga III (
5
)) določa, da imajo zaposleni v insolventnih družbah pravico do nadomestila, če so bili zaposleni na nacionalnem ozemlju in so ob uvedbi postopkov zaradi plačilne nesposobnosti še imeli pravico do plače za zadnje tri mesece zaposlitve.
13.
Člen 165(2), tretji stavek, določa, da če je delavec preoblikoval del svoje plače v pokojninske prispevke, se za izračun nadomestila delavcem v insolventnih podjetjih šteje, da tega preoblikovanja ni bilo, če delodajalec navedenih prispevkov ni vplačal v ustrezni pokojninski sklad ali zavarovalnico.
14.
Nemška vlada se v pisnem odgovoru Sodišču sklicuje tudi na člen 7 Betriebsrentengesetz (zakon o izboljšanju poklicnega pokojninskega zavarovanja) (
6
), ki varuje pridobljene pravice delavcev na podlagi poklicnega pokojninskega zavarovanja, s tem da jim daje pravico, da od Pensions-Sicherung-Verein (združenje za jamstvo pokojnin) izterjajo znesek, ki bi ga moral delodajalec vplačati v njihov pokojninski ali jamstveni sklad, če ne bi bil uveden postopek zaradi plačilne nesposobnosti.
III – Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanje za predhodno odločanje
15.
Tožeča stranka je bila od 18. novembra 1996 s skrajšanim delovnim časom zaposlena pri glavnem insolventnem dolžniku.
16.
Kot je razvidno iz spisa pri Sodišču, so imeli zaposleni pri glavnem insolventnem dolžniku na podlagi kolektivne pogodbe štiri možnosti odtegljajev od svojih plač za pokojninske prispevke: (i) pretvorba nadomestila za prehrano v prispevek za dodatno pokojninsko shemo v znesku 275 EUR letno; (ii) enkratno letno plačilo v višini 300 EUR (160,08 EUR za zaposlene s skrajšanim delovnim časom); (iii) pretvorba 50 EUR od plače mesečno in (iv) pretvorba regresa za letni dopust v višini 500 EUR letno.
17.
Zaposleni so lahko izbrali eno ali več teh možnosti. Delodajalec bi nato ustrezne zneske od plač zaposlenih zadržal in jih pretvoril v pokojninske prispevke, da bi jih nato prenesel v pokojninski sklad.
18.
Iz pisnih stališč tožeče stranke je razvidno, da je ta izbrala vse štiri možnosti.
19.
Nad premoženjem glavnega insolventnega dolžnika je bil 1. oktobra 2013 uveden postopek zaradi njegove plačilne nesposobnosti. Christopher Seagon (tožena stranka) je bil imenovan za upravitelja v insolventnem postopku.
20.
Tožeča stranka pred predložitvenim sodiščem navaja, da bi moral glavni insolventni dolžnik v obdobju od januarja do junija 2013 (
7
) zneske, odtegnjene od njene plače in pretvorjene v pokojninske prispevke v višini 1.017,56 EUR, plačati na račun njenega poklicnega pokojninskega sklada, ki je Hamburger Pensionskasse (pokojninski sklad v Hamburgu). (
8
)
21.
Tožeča stranka trdi, da je, ker glavni insolventni dolžnik ni prenesel denarja na pokojninski sklad, upravičena, da se navedeni zneski izločijo iz postopka zaradi plačilne nesposobnosti na podlagi člena 47 nemškega zakona o postopkih zaradi plačilne nesposobnosti. Trdi, da se navedeni zneski zanjo fiduciarno upravljajo (na podlagi fiduciarnega dogovora).
22.
Tožeča stranka trdi, da bi, če se navedeni zneski ne izločijo iz postopka zaradi plačilne nesposobnosti, to pomenilo kršitev člena 8 Direktive 2008/94.
23.
Upravitelj trdi, da med tožečo stranko in glavnim insolventnim dolžnikom ni bilo fiduciarnega dogovora. Poleg tega trdi, da spornih zneskov, ker so ostali v premoženju delodajalca, ni mogoče izločiti iz postopka zaradi plačilne nesposobnosti na podlagi člena 47 nemškega zakona o postopkih zaradi plačilne nesposobnosti.
24.
Arbeitsgericht (delovno sodišče) je tožbo tožeče stranke zavrnilo. Menilo je, da tožeča stranka, ker ni zahtevala izplačila sebi, temveč na svoj pokojninski račun, nima podlage za tožbo. Nadalje je ugotovilo, da tožeča stranka ni dokazala, da je z insolventnim dolžnikom sklenila fiduciarni dogovor. Vendar pa, tudi če bi to lahko dokazala, izločitvena pravica ne bi nastala, ker zneski izločitve niso določljivi med drugimi sredstvi v postopku zaradi plačilne nesposobnosti.
25.
Tožeča stranka je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. Trdi, da je bil za zneske, odtegnjene od njene plače za vplačilo v pokojninski sklad, sklenjen fiduciarni dogovor z glavnim insolventnim dolžnikom.
26.
Glede na trditve tožeče stranke je Hessisches Landesarbeitsgericht (delovno sodišče dežele Hessen) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali nacionalna razlaga, v skladu s katero zapadle terjatve iz naslova plače, ki so bile delodajalcu prepuščene, da bi jih na določen datum plačal v pokojninski sklad, vendar jih ta ni plačal na ločen račun, ne spadajo na področje uporabe izločitvene pravice (Aussonderungsrecht) iz člena 47 zakona o postopkih zaradi plačilne nesposobnosti, pomeni kršitev člena 8 Direktive 2008/94/ES oziroma kršitev prava Unije?“
27.
Pisna stališča so predložile tožeča stranka, tožena stranka in Komisija. Sodišče je v skladu s členom 61(1) svojega poslovnika nemški vladi poslalo vprašanje, na katero je morala pred obravnavno pisno odgovoriti. Na obravnavi 4. julija 2016 so ustno stališče podale tožeča stranka, tožena stranka, Komisija in nemška vlada.
IV – Presoja
28.
V teh sklepnih predlogih se bom problematike, ki jo poraja vprašanje za predhodno odločanje nacionalnega sodišča, lotil v treh korakih.
29.
Prvič, v odgovoru na stališča, ki so jih predložile stranke, se bom najprej lotil razprave, katere konkretne določbe prava EU so upoštevne za odgovor na postavljeno vprašanje. Strinjam se z ugotovitvijo predložitvenega sodišča, da je v obravnavani zadevi člen 8 Direktive 2008/94 najbolj upoštevna določba.
30.
Drugič, predlagal bom odgovor na konkretno vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče. Menim, da člen 8 Direktive 2008/94 ne zahteva, da se zneski, ki jih plačilno nesposoben delodajalec odtegne od plače delavca, da bi jih vplačal v dodatni pokojninski sklad (
9
), vendar jih dejansko ni vplačal na ločen račun ali prenesel v pokojninski sklad, izločijo iz postopkov zaradi plačilne nesposobnosti.
31.
Tretjič, da bi nacionalnemu sodišču zagotovil celovit in koristen odgovor, bom dodal nekaj sklepnih usmeritev o rezultatu, ki ga morajo doseči države članice na podlagi tega člena 8. Navedel bom tudi nekaj praktičnih ugotovitev o pomenu sredstev, ki jih izberejo države članice in ki dejansko lahko dosežejo navedeni rezultat.
A – Upoštevno pravo in določbe EU
1. Upoštevno sekundarno pravo EU
32.
Tožeča stranka se v stališčih sklicuje na Direktivo 2003/41. Še zlasti se osredotoča na člen 8 navedene direktive, na podlagi katere vsaka država članica zagotavlja pravno ločitev med delodajalcem (
10
) in pokojninskim skladom, tako da je premoženje pokojninskega sklada zavarovano v primeru stečaja ali insolventnosti delodajalca.
33.
Čeprav pravna ločitev delodajalca in pokojninskega sklada v določeni meri varuje pravice delavcev do pokojnine, to samo ne zadostuje za odgovor na problematiko, izpostavljeno v obravnavani zadevi. (
11
) Obstoj pravne ločitve pokojninskega sklada in delodajalca ne reši težave, ki nastane, če delodajalec pokojninskih prispevkov dejansko ne plača pokojninskemu skladu, razen če bi zahtevo po pravni ločitvi med delodajalcem in pokojninskim skladom razlagali precej široko, in sicer tako, da pomeni zahtevo po takojšnji in samodejni ločitvi njunega premoženja. Navedena široka razlaga ne izhaja iz besedila člena 8 Direktive 2003/41. Zato menim, da je ločitev delodajalca in pokojninskega sklada pomembna le, če je denar dejansko v pokojninskem skladu.
34.
Navedeno ponazarja dejansko stanje, kot je navedeno v obravnavani zadevi. Očitno je, da je bila zahteva pravne ločitve med glavnim insolventnim dolžnikom (delodajalec) in pokojninskim skladom v Hamburgu za namene varovanja premoženja slednjega dejansko izpolnjena. Zneski, ki so dejansko v pokojninskem skladu v Hamburgu, so varni pred postopki zaradi plačilne nesposobnosti zoper delodajalca. (
12
) Vendar ostaja odprto vprašanje, kaj je z zneski, ki so še vedno pri delodajalcu, pa bi morali biti preneseni v pokojninski sklad.
35.
Zato se strinjam s predložitvenim sodiščem, da je Direktiva 2003/41 postranskega pomena za rešitev praktične težave v tej zadevi. Ustrezno analizo težave je treba opraviti na podlagi Direktive 2008/94.
2. Upoštevne določbe Direktive 2008/94
36.
Ena od trditev, ki jih je Komisija navedla v pisnih stališčih, je, da je v obravnavani zadevi upoštevna določba člen 3 Direktive 2008/94, in ne člen 8. Čeprav je Komisija na obravnavi odstopila od te trditve, pa sta na obravnavi podoben argument navedli tudi tožena stranka in nemška vlada. Zato menim, da je treba na splošno razmejiti člena 3 in 8 Direktive ter nato na tej podlagi določiti, pod katero od navedenih določb spada obravnavana zadeva.
a) Razmejitev med členoma 3 in 8 Direktive 2008/94
37.
Menim, da se člena 3 in 8 v določeni meri prekrivata. Oba člena zagotavljata dodatno varstvo. Uporabljata se lahko vzporedno, kot je na obravnavi navedla Komisija.
38.
V členu 6 Direktive 2008/94 je navedeno, da lahko države članice določijo, da obveznosti jamstvenih skladov ne bodo vključevale prispevkov obveznega ali dodatnega pokojninskega zavarovanja. To kaže, da pokojninski prispevki načeloma spadajo na področje uporabe člena 3, razen če jih države članice ne izključijo.
39.
Člen 8 obravnava interese delavcev v zvezi z njihovo upravičenostjo do prejemkov za starost iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja. Logično je, da pokojninski prispevki v končni fazi zagotavljajo sredstva za prihodnje pokojninske pravice delavcev. Zato obstaja naravna povezava med členoma 3 in 8.
40.
Vseeno imata člena 3 in 8 nekoliko drugačne namene in cilje. Zato njuni področji uporabe in vsebini nista popolnoma medsebojno zamenljivi. To navsezadnje pojasnjuje, zakaj se v Direktivi ni uporabil samo en člen, ampak ločeni določbi, ter zakaj sta člena 3 in 8 v različnih poglavjih Direktive. Razlika med obema določbama je naslednja.
41.
Prvič, namen člena 3 je prek samostojne jamstvene ustanove jamčiti plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz njihovih delovnih razmerij. Ena takih terjatev je lahko terjatev za vplačilo pokojninskih prispevkov, ki jih je delavec zaslužil kot del svoje plače in bi jih moral delodajalec plačati v pokojninski sklad. To je razvidno iz besedila člena 6, kot je pojasnjeno v točki 38 teh sklepnih predlogov, ki kaže na to, da člen 3 načeloma vključuje pokojninske prispevke. Vendar pa se člen 3 nanaša na „neporavnane terjatve“ na splošno. Tako vključuje različne druge terjatve za plačila, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi, kot sta odpravnina (če je določena z nacionalno zakonodajo) in plača, in ne samo pokojninske prispevke.
42.
Na drugi strani ima člen 8 ožje stvarno področje uporabe. V nasprotju s členom 3 je stvarno področje uporabe člena 8 omejeno na dodatne pokojninske sklade, ne pa na neporavnane terjatve na splošno.
43.
Drugič, kar v bistvu jamči člen 3, je, da delavci prejmejo, kar so že zaslužili. To je razvidno iz uporabe izraza „neporavnane terjatve“, ki kaže to, da so terjatve, na katere se nanaša, nastale v preteklosti, ko je delovno razmerje še trajalo, in še niso poravnane.
44.
Nasprotno se člen 8 osredotoča na drugo časovno obdobje. Državam članicam nalaga obveznost, da zagotovijo varstvo interesov delavcev v zvezi s „priznano ali prihodnjo upravičenostjo do starostnih prejemkov“ iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja. Uporaba besed „priznano“ in „prihodnjo“ kaže to, da se člen 8 nanaša na upravičenja, ki so pridobljena sedaj ali bodo pridobljena v prihodnosti. (
13
)
45.
Tretjič, cilja členov 3 in 8 se uresničita na različne načine. Medtem ko se cilj člena 3 izpolni s plačili delavcem, člen 8 državam članicam dovoljuje, da „zagotovijo potrebne ukrepe“, ne da bi določil, kateri so ti ukrepi. Mogoče ga je izpolniti na številne načine, ne le s plačili delavcem. (
14
)
46.
Četrtič in nazadnje, interesi, ki jih varujeta člena 3 in 8, so različni. Mogoče je trditi, da člen 3 poskrbi za kratkoročni „pretres“ delavca v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca. Na to opozarja mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora k predlogu Komisije za sprejetje Direktive 80/987, v katerem se odbor sklicuje na to, da med postopki zaradi plačilne nesposobnosti v zvezi z njihovimi delodajalci „delavci nujno potrebujejo svoje plače, da bi lahko poravnali svoje tekoče stroške in stroške svojih družin“. (
15
) Podobno je generalna pravobranilka J. Kokott v sklepnih predlogih v zadevi Robins ugotovila, da je verjetno, da neplačevanje plač v smislu člena 3 traja „krajši čas“, delavci pa se „lahko na to odzovejo sorazmerno hitro“. (
16
)
47.
Na drugi strani je namen člena 8 varovati dolgoročne pravice delavcev do pokojnine. V poročilu Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS je potrjena ta razlika med členoma 3 in 8 z navedbo, da namen člena 8 „ni več vprašanje zagotavljanja plačila, ampak upravičenosti do starostnih prejemkov“. (
17
) Kot je navedla generalna pravobranilka J. Kokott v zadevi Robins, „zmanjšanje pravic do pokojnine vpliva na celotno trajanje prejemanja pokojnine“ (
18
) in praviloma ne obstaja možnost, da delavec ta manko naknadno izravna. (
19
) Zato zgolj vračanje pokojninskih „prispevkov“, kot je predvideno v skladu s členoma 6 in 3 Direktive, ne zadostuje za zagotovitev varstva „upravičenosti“ iz člena 8, ker to dolgoročno ne „zagotavlja spoštovanja obveznosti za plačilo sedanjih ali prihodnjih pravic“. (
20
)
b) Upoštevna določba za obravnavano zadevo
48.
Čeprav se člena 3 in 8, kot sem navedel v prejšnjem oddelku, nekoliko razlikujeta glede področja uporabe, koncepta in osredotočenosti, seveda priznam, da lahko zadeva hkrati spada na področje uporabe obeh teh določb. Prav zato gre pri pokojninskih prispevkih, ki jih je mogoče opredeliti kot „neporavnane terjatve“ v smislu člena 3, poleg tega pa se z njimi v končni fazi financira priznana in prihodnja upravičenost do starostnih prejemkov iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja v smislu člena 8.
49.
Zato menim, da obravnavana zadeva spada na področje uporabe člena 3 in člena 8 Direktive 2008/94. Ker se Nemčija očitno ni odločila, da bi na podlagi člena 6 Direktive pokojninske prispevke izključila s področja uporabe obveznosti svojih jamstvenih skladov, ustanovljenih na podlagi člena 3, ima tožeča stranka pravico do plačila svojih neporavnanih terjatev iz naslova pokojninskih prispevkov za obdobje, ki ga določa nemško pravo, s katerim se prenašajo členi od 3 do 5. (
21
) Na podlagi nemškega prava, na katero se v pisnem odgovoru na vprašanje Sodišča sklicuje nemška vlada, je to trimesečno obdobje.
50.
Poleg tega se obravnavana zadeva nanaša na dodatni pokojninski sklad, ki je bil nezadostno financiran, ker delodajalec vanj ni vplačal prispevkov tožeče stranke, kar bo vplivalo na interese tožeče stranke glede njene prihodnje upravičenosti do pokojnine in zato zadeva spada na področje uporabe člena 8. Da nezadostno financiranje pokojninskega sklada spada na področje uporabe člena 8 Direktive, je Sodišče že potrdilo v sodbi Hogan. (
22
)
51.
Kot razumem, je v obravnavani zadevi tožeča stranka na podlagi nemškega prava, s katerim se prenašajo členi od 3 do 5 Direktive, že prejela plačilo, vključno s pokojninskimi prispevki za tri mesece pred začetkom postopka zaradi plačilne nesposobnosti zoper glavnega insolventnega dolžnika. (
23
) Vendar v obravnavani zadevi glavni insolventni dolžnik pokojninskih prispevkov za tožečo stranko ni vplačal v njen pokojninski sklad za obdobje devetih mesecev. Zato je vprašanje, ali varstvo priznane in prihodnje upravičenosti do pokojnine iz člena 8 kakor koli vpliva na ali je upoštevno za preostalih šest mesecev nevplačanih pokojninskih prispevkov tožeče stranke. Temu vprašanju bom namenil preostanek teh sklepnih predlogov.
B – Odgovor na konkretno vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče
52.
Nacionalno sodišče sprašuje, ali člen 8 Direktive 2008/94 v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zahteva, da se zneski, ki jih delodajalec odtegne od plače delavca, da bi jih vložil v dodatni pokojninski sklad, vendar jih dejansko ni vplačal na ločen račun, izločijo iz premoženja delodajalca v okviru postopkov zaradi plačilne nesposobnosti. Povedano drugače, postavlja se vprašanje, ali je člen 8 tako daljnosežen, da zahteva spremembo ali razveljavitev upoštevnih določb nacionalnih zakonov o postopkih zaradi plačilne nesposobnosti, ki ne vsebujejo posebnih pravil o obravnavi tega posebnega položaja.
53.
Moj kratek odgovor na to konkretno vprašanje je nikalen. Vseeno mu je treba dodati še opozorilo. Glavni razlog za nikalen odgovor je preprost, in sicer da je težko razlagati instrument minimalne uskladitve, kot je Direktiva 2008/94, in še zlasti namerno ohlapno določbo navedene direktive, kot je člen 8 (ki državi članici pušča široko polje proste presoje glede sredstev, s katerimi se izvaja), tako, da dejansko narekuje uvedbo zelo specifične določbe, kot je pravilo o izločitvi neplačanih pokojninskih prispevkov iz postopkov zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, v pravni red države članice.
1. Direktiva 2008/94 kot instrument minimalne uskladitve
54.
Direktivo 2008/94 težko razumemo kot vsestransko rešitev za vse negativne učinke plačilne nesposobnosti delodajalca na njegove delavce. Določa le minimalne standarde EU, pod katere varstvo delavcev v državah članicah ne sme iti, vendar pa lahko države članice zunaj okvira teh standardov svobodno urejajo, kot se jim zdi potrebno. (
24
)
55.
To potrjujeta dva vidika Direktive. Prvič, v uvodni izjavi 3 Direktive 2008/94 je jasno navedeno, da je njen namen „zagotoviti minimalno raven zaščite“ delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca. Dalje je navedeno, da je treba hkrati upoštevati, „da mora biti gospodarski in socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen“.
56.
Drugič, v členu 11 Direktive 2008/94 je navedeno, da Direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši. Povedano drugače, Direktiva 2008/94 določa spodnji prag varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, nad katerim lahko države članice to varstvo prosto oblikujejo ali razširijo, če se tako odločijo. (
25
) To potrjujeta prvotni predlog Direktive 80/987, ki ga je podala Komisija, in poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987. V obeh navedenih dokumentih je pri razpravi o členu, ki je (postal) člen 11 Direktive 2008/94, navedeno, da navedeni člen kaže, da Direktiva ponuja le minimalno varstvo delavcev. (
26
)
57.
To, da je Direktiva direktiva minimalne uskladitve pomeni, da se njenih določb ne sme razlagati tako, da se z njo preveč predpisuje. Namesto tega je pri razlagi Direktive 2008/94 potreben uravnotežen pristop, ki upošteva minimalno varstvo delavcev, za katero si prizadeva. Ob upoštevanju navedenega se bom lotil razlage samega člena 8.
2. Ohlapnost člena 8 Direktive 2008/94
58.
Besedilo člena 8 je še posebej nejasno. Državam članicam nalaga obveznost, da dosežejo rezultat, in sicer da zagotovijo varstvo interesov delavcev glede priznane ali prihodnje upravičenosti do starostnih prejemkov. Vendar navedena določba očitno ne predpisuje načina, kako to varstvo zagotoviti.
59.
Zdi se, da gre za namerni ukrep zakonodajalca, kar je razvidno iz pripravljalnih dokumentov k Direktivi 2008/94 in njeni predhodnici, Direktivi 80/987. Prvotna direktiva, tj. Direktiva 80/987, je bila ena od treh direktiv, sprejetih kot del akcijskega programa socialnih ukrepov za obdobje od leta 1974 do 1976, katerega namen je bil reševanje družbenih posledic prestrukturiranja podjetij zaradi povečane konkurence, ko so bile odpravljene ovire za trgovino. Preostali direktivi sta bili Direktiva 77/187/EGS o pravicah delavcev v primeru prenosa podjetij (
27
) (zdaj Direktiva 2001/23/ES (
28
)) in Direktiva 75/129/EGS o kolektivnem odpuščanju. (
29
)
60.
Vse tri direktive so del istega zakonodajnega svežnja. Zato preučitev direktiv 77/187 in 75/129 pri razlagi Direktive 80/987 in zdaj Direktive 2008/94 zagotavlja koristne spremne informacije.
61.
V predlogu Direktive 80/987, ki ga je podala Komisija, je pri obravnavi (zdaj) člena 8 Direktive 2008/94 konkretno sklicevanje na Direktivo 77/187. Komisija navaja, da člen 8 sledi rešitvi iste težave, ki je že sprejeta z Direktivo 77/187 o prenosu podjetij. (
30
) Besedilo člena 8 Direktive 80/987 je skoraj enako besedilu člena 3(3) Direktive 77/187 (postal člen 3(4)(b) Direktive 2001/23).
62.
Komisija je v okviru sprejemanja Direktive 77/187 opustila svoj prvotni poskus zakonskega urejanja prenosa pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja z uskladitvijo na podlagi člena 3. Razlog, naveden v zvezi s tem, je bil: „zahteve, oblike in narava [pokojninskih] obveznosti se močno razlikujejo ter imajo tako različne ureditve, da v Direktivi ni mogoče določiti posebnih pravil Skupnosti. Ta pravila tudi niso potrebna za izpolnjevanje ciljev Direktive. Zato se predlagana Direktiva omejuje na zahtevo, da države članice zagotovijo, da delavci ne izgubijo pravic, prepušča pa jim izbiro, kako in s kakšnimi sredstvi bodo to dosegle.“ (
31
)
63.
To kaže, da je Komisija državam članicam pustila široko polje proste presoje, kar zadeva sredstva, s katerimi bodo varovale pravice delavcev iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja na podlagi Direktive 77/187. Enak pristop je bil uporabljen pri členu 8 Direktive 80/987 (postal člen 8 Direktive 2008/94).
64.
Ta ugotovitev je podprta tudi s spremembo besedila člena 8 Direktive 80/987. V predlogu Komisije je bilo prvotno navedeno, da „[d]ržave članice sprejmejo potrebne ukrepe […]“. (
32
) Svet je to besedilo spremenil, tako da se v končni različici Direktive 80/987 glasi: „Države članice zagotovijo potrebne ukrepe […]“. Državam članicam verjetno to daje še več možnosti za zagotavljanje varstva pravic delavcev v okviru pokojninskih sistemov. (
33
) V skladu s slednjenavedeno dikcijo na primer ni treba, da same sprejmejo ukrepe, ampak lahko zahtevajo, da to stori drug organ ali celo delodajalec. (
34
)
65.
Nazadnje, Sodišče je tudi priznalo „široko polje proste presoje“, ki jo državam članicam daje člen 8 pri določanju sredstev, s katerimi naj izpolni njegov cilj. (
35
)
3. Vmesni sklep
66.
Naj povzamem, Direktiva 2008/94 je instrument minimalne uskladitve. Besedilo člena 8 je posebej široko in državam članicam namerno daje „široko polje proste presoje“. Zato ne menim, da bi moralo Sodišče določiti posebna sredstva, s katerimi države članice izpolnjujejo cilj člena 8.
67.
Države članice se seveda lahko odločijo, da bodo cilj člena 8 izpolnjevale z uvedbo pravila o izločitvi pokojninskih prispevkov iz postopkov zaradi plačilne nesposobnosti, kot v obravnavani zadevi predlaga tožeča stranka. Vendar država članica k temu ni zavezana, če varstvo iz člena 8 zagotavlja na drug način.
68.
To je podprto tudi s poročilom Komisije o prenosu Direktive 80/987, v katerem so navedeni ti primeri izpolnjevanja cilja člena 8: uvedba obveznosti za ustanovitev rezervnega sklada, nadzor naložb, aktuarski nadzor, neodvisnost sklada v vseh okoliščinah, zavarovanje itd. (
36
) To kaže na to, da je člen 8 mogoče v celoti spoštovati z najrazličnejšimi metodami, od katerih nobena ni obvezna.
69.
Ta odgovor predložitvenemu sodišču je smiseln tudi s praktičnega vidika. Namen Direktive 2008/94 ni v celoti urejati in usklajevati nacionalno pokojninsko ali insolvenčno pravo. Poleg tega sta pokojninsko in insolvenčno pravo na nacionalni ravni zelo zapletena in tehnična. Države članice tako ohranijo nadzor nad načinom, kako so organizirani postopki zaradi plačilne nesposobnosti in razvrščeni upniki. (
37
) Razlaga člena 8 v smislu zahteve po izključitvi zneskov, da bi se delavcem zagotovili pokojninski prispevki, bi verjetno močno posegla v način, kako države članice prednostno obravnavajo upnike v postopkih zaradi plačilne nesposobnosti. (
38
) Nič ne kaže na to, da je bil namen člena 8 Direktive 2008/94 doseganje tako daljnosežnih učinkov. (
39
)
70.
Zato Sodišču predlagam, naj na konkretno vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako: člen 8 Direktive 2008/94 ne zahteva, da se neporavnane terjatve iz naslova plače, ki so bile delodajalcu prepuščene, da bi jih na določen datum vplačal v pokojninski sklad, vendar jih ta ni plačal na ločen račun, v zvezi s premoženjem delodajalca izločijo iz postopkov zaradi njegove plačilne nesposobnosti.
C – Dodatno pojasnilo v zvezi s členom 8
71.
Poleg odgovora na posebno in konkretno vprašanje predložitvenega sodišča menim, da je treba v obravnavani zadevi dati več sklepnih pripomb. Te zadevajo nameravani rezultat na podlagi člena 8 in učinkovitost metod, ki jih izberejo države članice za doseganje navedenega rezultata.
1. Rezultat, ki ga zahteva člen 8
72.
V okviru zgornje razprave o Direktivi 2008/94 kot instrumentu minimalne uskladitve menim, da člen 8 od držav članic ne zahteva zagotavljanja popolnega varstva pravic delavcev do pokojnine v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca. (
40
) Iz njegovega ozadja, besedila in razlage Sodišča je jasno, da vseh terjatev ni mogoče v celoti izterjati na podlagi člena 8.
73.
Vendar menim, da so države članice na podlagi člena 8 odgovorne čim bolj zagotavljati varstvo interesov delavcev glede njihove priznane ali prihodnje upravičenosti do pokojnine na način in v zneskih, ki so razumni in sorazmerni.
74.
Kaj je razumno in sorazmerno, pa ni mogoče abstraktno določiti. Konkretni kontekst in dejansko stanje v zadevi sta zelo pomembna. V teh sklepnih predlogih so navedena splošna in ponazorilna merila za presojo, kaj je razumno in sorazmerno. Taka presoja lahko vključuje premisleke glede zneska, ki so ga delavci že prispevali v pokojninski sklad, zneska, za katerega bo njihova pravica do pokojnine zmanjšana kot posledica plačilne nesposobnosti, obdobje nezadostnega financiranja sklada, verjetnosti ponovne zaposlitve delavca in sposobnosti nadaljnjega plačevanja prispevkov v pokojninski sklad.
75.
Sodišče je v sodbi Hogan ugotovilo, da je država članica odgovorna za varstvo vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic delavcev do starostnih prejemkov. (
41
) Te številke morda ne bi smeli šteti za fiksno določeno za vse morebitne prihodnje primere. Namesto tega bi jo bilo treba razumeti kot minimalni prag, določen glede na te posebne okoliščine.
76.
Nacionalno sodišče je tisto, ki v obravnavani zadevi odloča o uporabi teh smernic ter o presoji sorazmernosti in razumnosti. Iz informacij, predloženih Sodišču, izhaja, da manjkajoči znesek pokojninskih prispevkov v pokojninskem skladu tožeče stranke obsega obdobje devetih mesecev. Nemška vlada je trdila, da je tožeči stranki plačala polno nadomestilo za tri od navedenih mesecev. Po navedbah tožeče stranke se bo v zvezi z zavarovalno pokojninsko dobo (domnevno vsaj) od leta 1996, ko se je delavec zaposlil pri insolventnem dolžniku, njena mesečna pravica do pokojnine znižala za 5 do 7 EUR mesečno. Na podlagi navedenega bi se zdelo, da je položaj tožeče stranke daleč nad minimalnim pragom, ki ga je Sodišče določilo v sodbi Hogan, vendar pa mora nacionalno sodišče to vseeno preveriti.
2. Učinkovitost metod, ki jih izberejo države članice
77.
Čeprav so države članice v veliki meri proste, se zdi, da uporabljajo dve glavni metodi varstva pokojninskih pravic delavcev v skladu s členom 8. (
42
)
78.
Pri prvi metodi se ustanovijo jamstvene ustanove, ki prevzamejo obveznosti insolventnega delodajalca v zvezi s pokojninskimi prispevki njegovih delavcev. Pri drugi metodi se uvede stroga pravna ločitev med premoženjem delodajalca in premoženjem pokojninskega sklada, pri čemer se zagotovi, da so sredstva pokojninskega sklada zadostna.
79.
Nemška vlada je na obravnavi navedla, da Nemčija uporablja obe navedeni metodi odvisno od vrste pokojninskega sklada, ki so ga izbrali delavci. V obravnavani zadevi je pokojninski sklad tožeče stranke „Pensionkasse“. Zdi se, da je na podlagi nemškega prava zavarovan po drugi metodi. (
43
)
80.
Iz razlogov, navedenih v točki 76 teh sklepnih predlogov, se zdi, da zadeva, kot je obravnavana, ni pod pragom zahtev iz člena 8. Vendar je treba sklepno ugotovitev podati na splošno v zvezi z drugo metodo.
81.
Ločitev premoženja delodajalca od premoženja pokojninskega sklada sama ne zadostuje za izpolnitev cilja člena 8. Na to sem opozoril zgoraj v zvezi z Direktivo 2003/41, ko sem poudaril, da samo ločevanje premoženja delodajalca od premoženja pokojninskega sklada ne rešuje težave obravnavane zadeve. Generalni pravobranilec C. O. Lenz je zadevi Komisija/Italija tudi navedel, da „varstvo, ki se omeji na nedotakljivost skladov […] in ne poskrbi za to, da so vplačila v te sklade zadostna, očitno ni zadostno“. (
44
)
82.
Da bi država članica pravilno izpolnila svoje obveznosti, mora poskrbeti, da premoženje pokojninskega sklada zadostuje za izpolnjevanje njegovih obveznosti, in preprečiti ponavljajoče se nezadostno financiranje v višini neobvladljivih zneskov. (
45
) Za to je potreben strog nadzor in zagotavljanje zadostnega zavarovanja pokojninskih skladov. Navedeni nadzor je mogoče doseči na različne načine. Delavcem bi lahko redno (npr. mesečno ali četrtletno) odobrili dostop do informacij v zvezi z vplačili njihovih pokojninskih prispevkov v pokojninski sklad. Druga možnost pa je, da bi lahko država sama zagotavljala redni javni nadzor pokojninskih skladov ali pa bi bila delodajalec oziroma pokojninski sklad aktivno zavezana, da poročata o plačilih pokojninskih prispevkov.
83.
Če povzamem, države članice obdržijo široko polje proste presoje glede želenega načina izvajanja obveznosti na podlagi člena 8. Toda, ko en način izberejo, ga morajo učinkovito spoštovati in izvajati. To izvajanje mora vključevati redni nadzor, da se preprečijo primeri resne in dlje trajajoče podkapitaliziranosti.
84.
Naj sklenem, da člen 8 Direktive 2008/94 ne zahteva, da se neporavnane terjatve iz naslova plače, ki so bile prepuščene delodajalcu, da bi jih na določen datum plačal v pokojninski sklad, vendar jih ta ni plačal na ločen račun, v zvezi s premoženjem delodajalca izločijo iz postopkov zaradi njegove plačilne nesposobnosti. Vendar pa je treba hkrati zadostno in učinkovito izpolnjevati cilj člena 8 z drugimi sredstvi.
V – Predlog
85.
Glede na navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Hessisches Landesarbeitsgericht (višje delovno sodišče v Hessnu), odgovori:
Člen 8 Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca ne zahteva, da se neporavnane terjatve iz naslova plače, ki so bile delodajalcu prepuščene, da bi jih na določen datum plačal v pokojninski sklad, vendar jih ta ni plačal na ločen račun, v zvezi s premoženjem delodajalca izločijo iz postopkov zaradi njegove plačilne nesposobnosti. Vendar pa je treba hkrati zadostno in učinkovito izpolnjevati cilj člena 8 z drugimi sredstvi.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL L 283, str. 36).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. junija 2003 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 350).
(
4
)	Zakon o postopkih zaradi insolventnosti z dne 5. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 2866), nazadnje spremenjen s členom 16 zakona z dne 20. novembra 2015 (BGBI. 2015 I, str. 2010).
(
5
)	Knjiga III zakonika o socialni varnosti, člen 1 zakona z dne 24. marca 1997 (BGBl. 1997 I, str. 594, 595), nazadnje spremenjen s členom 3 zakona z dne 3. marca 2016 (BGBl. 2016 I, str. 369).
(
6
)	Zakon o poklicnem pokojninskem zavarovanju z dne 19. decembra 1974 (BGBl. 1974 I, str. 3610), nazadnje spremenjen s členom 1 zakona z dne 21. decembra 2015 (BGBI. 2015 I, str. 2553).
(
7
)	Čeprav je to dejansko vprašanje za nacionalno sodišče, bom zaradi jasnosti navedel, da delodajalec ni plačal prispevkov za devet mesecev (to je od januarja do septembra 2013). Vendar pa tožeča stranka terja nevplačane prispevke le za šest mesecev. Razlog je v tem, da je tožeča stranka glede na pisni odgovor nemške vlade na vprašanje Sodišča na podlagi člena 165 zakonika o socialni varnosti prejela nadomestilo za tri mesece (vključno z nevplačanimi pokojninskimi prispevki) za mesece od julija do septembra 2013. Na obravnavi je tožena stranka to tudi potrdila.
(
8
)	Končni znesek na podlagi sorazmernega izračuna pokojninskih prispevkov tožeče stranke od januarja do junija 2013, kot ga je navedlo predložitveno sodišče.
(
9
)	V teh sklepnih predlogih izraza „pokojninski sklad“ in „sistem pokojninskega zavarovanja“ uporabljam kot splošna izraza, ki sta zamenljiva. Zavedam se, da ima v nemškem pravu izraz „Pensionkasse“ (ali v angleščini „pension fund“) poseben pravni pomen. Moja uporaba navedenih izrazov ni namenjena izključnemu obravnavanju te vrste sklada v nemškem pravu, ampak vseh vrst dodatnih sistemov pokojninskega zavarovanja, če ni drugače določeno.
(
10
)	Izraz iz člena 8 Direktive 2003/41 je „ustanoviteljsko podjetje“. V členu 6(c) „ustanoviteljsko podjetje“ pomeni „podjetje ali drug subjekt, ki plačuje prispevke v institucijo za poklicno pokojninsko zavarovanje, ne glede na to, ali to podjetje ali ta subjekt vključuje eno ali več pravnih ali fizičnih oseb, ki delujejo kot delodajalci ali samozaposleni, ali pa sestoji iz poljubne kombinacije teh možnosti.“ Sam tukaj uporabljam skrajšan izraz „delodajalec“, ker je v okviru Direktive 2003/41 najbolj neposredno upošteven za obravnavano zadevo.
(
11
)	Glej tudi točko 81 in naslednje v teh sklepnih predlogih spodaj.
(
12
)	Tudi to mora navsezadnje potrditi nacionalno sodišče.
(
13
)	To je potrjeno tudi v poročilu Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (Direktiva 80/987 je predhodnica Direktive 2008/94: UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217). Besedilo člena 8 ostane v Direktivi 2008/94 nespremenjeno. V poročilu je v zvezi s členom 8 navedeno, da je glavni cilj „varstvo prihodnjih terjatev“ (COM(95) 164 final, str. 48).
(
14
)	Glej točko 67 in naslednje teh sklepnih predlogov spodaj.
(
15
)	Mnenje o predlogu Direktive Sveta o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL 1979, C 105, str. 14, točka 1.3).
(
16
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2006:476, točka 61).
(
17
)	Poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(95) 164 final, str. 46).
(
18
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2006:476, točka 65).
(
19
)	V akademski literaturi je bilo omenjeno, da je lahko izguba pravic do poklicne pokojnine za številne delavce najresnejša posledica plačilne nesposobnosti delodajalca: Watson, EU Social and Employment Law, OUP, 2014, točka 13.45.
(
20
)	Poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(95) 164 final, str. 52), ki obravnava grško zakonodajo, ki varuje samo (vsaj ob nastanku poročila) vračanje prispevkov.
(
21
)	Člen 165 zakonika o socialni varnosti, knjiga III, kot ga je v pisnem odgovoru in na obravnavi opredelila nemška vlada.
(
22
)	Sodba z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točke od 37 do 40). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Komisija/Italija (22/87, EU:C:1988:500, točka 49).
(
23
)	To je za mesece od julija do septembra 2013. Podlaga za to je bil člen 165 zakonika o socialni varnosti, knjiga III, s katerim se prenaša člen 3 Direktive 2008/94, kar je nemška vlada potrdila na obravnavi.
(
24
)	Glej sodbo z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 40), v okviru Direktive 80/987, ki je bila predhodnica Direktive 2008/94. Glej tudi sodbe z dne 11. septembra 2003, Walcher (C‑201/01, EU:C:2003:450, točka 38); z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, točka 26); z dne 14. julija 1998, Regeling (C‑125/97, EU:C:1998:358 točka 20); z dne 10. julija 1997, Maso in drugi (C‑373/95, EU:C:1997:353, točka 56); z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (združeni zadeviC‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 3), in z dne 2. februarja 1989, Komisija/Italija (22/87, EU:C:1989:45, točka 23).
(
25
)	Glej med drugim sodbi z dne 10. julija 2014, Julian Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055, točki 44 in 45), in z dne 18. aprila 2013, Mustafa (C‑247/12, EU:C:2013:256, točka 42 in navedena sodna praksa).
(
26
)	Glej predlog Komisije za sprejetje Direktive Sveta o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(78) 141 final, str. 7) in poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(95) 164 final, str. 59).
(
27
)	Direktiva Sveta z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL L 61, str. 26).
(
28
)	Direktiva Sveta z dne 12. marca 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 98).
(
29
)	Direktiva Sveta z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnim odpuščanjem (UL L 48, str. 29).
(
30
)	Komisijin Predlog Direktive Sveta o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(78) 141 final, str. 7).
(
31
)	Spremenjen predlog za sprejetje Direktive Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o varstvu pravic in ugodnosti delavcev v primeru združitev, prevzemov in konsolidacije (COM(75) 429 final, str. 8).
(
32
)	Komisijin Predlog Direktive Sveta o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(78) 141 final, člen 7 prvotnega osnutka).
(
33
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Komisija/Italija (22/87, EU:C:1988:500, točka 50).
(
34
)	Glej enako ugotovitev v sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 37).
(
35
)	Glej na primer sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 36), in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 42).
(
36
)	Glej tudi poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(95) 164 final, str. 48).
(
37
)	Glej podoben premislek v mojih sklepnih predlogih v zadevi ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:427, točka 28).
(
38
)	V nekaterih državah se bodo delavci obravnavali kot prednostni upniki, vendar za zavarovanimi upniki.
(
39
)	Uvodna izjava 9 Direktive 2003/41.
(
40
)	Sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 57), in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točki 43 in 51 in naslednje).
(
41
)	Sodba z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točki 43 in 51 ter naslednje).
(
42
)	Glej na splošno poročilo Komisije o prenosu Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (COM(95) 164 final, stran 46 in naslednje) ter delovni dokument služb Komisije o izvajanju člena 8 in z njim povezanih določb Direktive Sveta 80/987 o dodatnem pokojninskem podjetniškem ali medpodjetniškem zavarovanju izven obveznega socialnega zavarovanja (SEC/2008/475 final).
(
43
)	Kot je na obravnavi potrdila nemška vlada, to velja poleg nadomestila na podlagi člena 165 zakonika o socialni varnosti, knjiga III. Pri drugih vrstah pokojninskih skladov se lahko uporablja člen 7 zakona o izboljšanju poklicnega pokojninskega zavarovanja, ki spada v prvo metodo.
(
44
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Komisija/Italija (22/87, EU:C:1988:500, točka 48).
(
45
)	Začasno podkapitaliziranost sklada dovoljuje člen 16 Direktive 2003/41, vendar je Komisija navedla, da mora država članica, če dovoli začasno pokapitaliziranost sistema pokojninskega zavarovanja, sprejeti nadaljnje ukrepe za izpolnjevanje priznanih in prihodnjih pravic delavcev do starostnih prejemkov v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca: delovni dokument služb Komisije o izvajanju člena 8 ter z njim povezanih določb Direktive Sveta 80/987 o dodatnem pokojninskem podjetniškem ali medpodjetniškem zavarovanju izven obveznega socialnega zavarovanja (SEC/2008/475 final).