62007CO0503
SKLEP SODIŠČA (šesti senat)
z dne 8. aprila 2008 (
1
)
V zadevi C-503/07 P,
katere predmet je pritožba na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, ki jo je 14. novembra 2007 vložil
Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH, s sedežem v Aachnu (Nemčija), ki ga zastopata H. Posser in S. Altenschmidt, odvetnika (Rechtsanwälte),
tožeča stranka,
druge stranke v postopku so:
Fels-Werke GmbH, s sedežem v Goslarju (Nemčija),
Spenner-Zement GmbH & Co. KG, s sedežem v Erwittu (Nemčija),
tožeče stranke na prvi stopnji,
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa M. U. Wölker, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi M. L. Bay Larsen, predsednik senata, M. P. Kūris, sodnik, in C. Toader (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: J. Mazák,
sodni tajnik: R. Grass,
na podlagi zahteve tožeče stranke, da naj se obravnavana zadeva predloži v hitri postopek na podlagi člena 62a Poslovnika Sodišča,
po opredelitvi generalnega pravobranilca,
sprejema naslednji
Sklep
1
Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH (v nadaljevanju: Saint-Gobain Glass Deutschland) predlaga razveljavitev sklepa Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 11. septembra 2007 v zadevi Fels-Werke in drugi proti Komisiji (T-28/07, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je bila tožba za razglasitev ničnosti dela Odločbe Komisije K(2006) 5609 z dne 29. novembra 2006 o nacionalnem načrtu razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ga je predložila Zvezna republika Nemčija za obdobje med letoma 2008 in 2012 (v nadaljevanju: sporna odločba), zavržena kot nedopustna.
Pravni okvir
2
S členom 1 Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL L 275, str. 32) z začetkom veljavnosti 1. januarja 2005 se vzpostavlja tak sistem, da bi pospešil stroškovno in gospodarsko učinkovito zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, zlasti ogljikovega dioksida.
3
V skladu s členom 2 Direktive 2003/87 se Direktiva nanaša na emisije iz dejavnosti iz Priloge I, med katerimi so naprave za proizvodnjo stekla.
4
V členu 11 Direktive 2003/87 je predvideno prvo obdobje dodelitve pravic od leta 2005 do leta 2007 (v nadaljevanju: prvo obdobje dodelitve), nato drugo obdobje dodelitve pravic od leta 2008 do leta 2012 (v nadaljevanju: drugo obdobje dodelitve).
5
Pogoji in postopki, pod katerimi pristojni nacionalni organi na podlagi nacionalnega načrta razdelitve (v nadaljevanju: NNR) dodelijo pravice upravljavcem naprav v teh dveh obdobjih razdelitve, so opredeljeni v členih 9 in 11 Direktive 2003/87.
6
V členu 9(1), prvi pododstavek, Direktive 2003/87 je določeno:
„Za vsako obdobje iz člena 11(1) in (2) vsaka država članica pripravi [NNR], v katerem navede skupno količino pravic, ki jih namerava dodeliti za to obdobje, in kako jih namerava dodeliti. [NNR] temelji na objektivnih in preglednih merilih, vključno s tistimi iz Priloge III, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti […]“
7
Člen 9(1), drugi pododstavek, Direktive 2003/87 določa, da so države članice obvezane, da za vsako obdobje dodeljevanja objavijo [NNR], ter o njem obvestijo Komisijo Evropskih skupnosti in druge države članice.
8
V členu 9(3) navedene direktive je določeno:
„V treh mesecih od obvestila države članice o [NNR] v skladu z odstavkom 1 lahko Komisija ta [NNR] ali kateri koli njegov del zavrne, na podlagi njegove nezdružljivosti z merili iz Priloge III ali s členom 10. Država članica sprejme odločitev po členu 11(1) ali (2) le, če predlagane spremembe sprejme Komisija. Komisija obrazloži vsako odločitev o zavrnitvi.“
9
V skladu s členom 10 Direktive 2003/87 morajo države članice za prvo obdobje dodelitve vsaj 95 % pravic dodeliti brezplačno.
10
V členu 11 Direktive 2003/87 o dodelitvi in izdaji pravic je določeno:
„1.   Za triletno obdobje od 1. januarja 2005 vsaka država članica odloči o skupni količini pravic, ki jih bo dodelila za to obdobje, in dodelitvi teh pravic upravljavcu posamezne naprave. To odločitev sprejme vsaj tri mesece pred začetkom obdobja na podlagi svojega [NNR], pripravljenega na podlagi člena 9 in v skladu s členom 10, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti.
2.   Za petletno obdobje od 1. januarja 2008 in vsako nadaljnje petletno obdobje vsaka država članica odloči o skupni količini pravic, ki jih bo dodelila za to obdobje, in začne postopek dodeljevanja teh pravic upravljavcu posamezne naprave. To odločitev sprejme vsaj 12 mesecev pred začetkom zadevnega obdobja na podlagi svojega [NNR], pripravljenega na podlagi člena 9 in v skladu s členom 10, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti.
3.   Odločbe, sprejete na podlagi odstavka 1 ali 2, morajo biti v skladu z zahtevami Pogodbe[ES], zlasti členov 87 in 88 Pogodbe. Pri odločanju o dodelitvi države članice upoštevajo, da je treba zagotoviti dostop do pravic za nove udeležence.
[…]“
11
V Prilogi III k Direktivi 2003/87 je naštetih enajst meril za NNR.
12
Merili številka 5 in številka 10 navedene priloge se glasita:
„5.
[NNR] ne razlikuje med družbami ali sektorji, tako da bi neupravičeno dajal prednost nekaterim podjetjem ali dejavnostim, v skladu z zahtevami Pogodbe, zlasti členov 87 in 88 Pogodbe.
[…]
10.
Načrt vsebuje seznam naprav, zajetih v tej direktivi, skupaj s količinami pravic, namenjenih za dodelitev vsaki od njih.“
13
V skladu s členom 13(1) Direktive 2003/87 pravice veljajo za emisije v obdobju, za katero so izdane.
Dejansko stanje
14
Iz izpodbijanega sklepa izhaja, da tožeča stranka upravlja napravo za proizvodnjo stekla v Porzu. Z odločbo z dne 16. decembra 2004, ki jo je sprejel Umweltbundesamt (zvezni urad za okolje), so ji bile za prvo obdobje dodelitve na podlagi nemškega NNR (v nadaljevanju: nemški NNR I) in člena 8 zakona o dodelitvi pravic do emisije za del te naprave, ki je začela obratovati v letih 2003 in 2004, dodeljene pravice do emisije za obdobje od leta 2005 do leta 2007 (Zuteilungsgesetz 2007) z dne 26. avgusta 2004 (BGBI. 2004 I, str. 2211, v nadaljevanju: ZuG 2007).
15
Na podlagi drugega stavka člena 8(1) ZuG 2007 je zadevna naprava oproščena uporabe izpolnitvenega faktorja za 12 let od leta začetka obratovanja.
16
V skladu s členom 2 ZuG 2007, razen če veljajo posebna nasprotna pravila, se ustrezne določbe navedenega zakona uporabljajo le v prvem obdobju dodelitve.
17
Poleg tega je v členu 7 zakona z dne 8. julija 2004, s katerim je bila prenesena Direktiva 2003/87/ES o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti (Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie 2003/87/EG über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft, BGBI. 2004 I, str. 1578, v nadaljevanju: TEHG) predvsem določeno, da je sprejeti NNR za vsako obdobje dodelitve temelj zakona o dodelitvi in da se dodelitev izvaja na podlagi tega zakona.
18
Na podlagi člena 9(1) TEHG ima vsak upravljavec naprave pravico do pridobitve pravic do emisije skladno s pogoji, ki so določeni z zakonom o dodelitvi. Na podlagi drugega odstavka te določbe je izvajanje dodelitve odvisno od dejavnosti, ki poteka v določenem obdobju dodelitve.
19
Nazadnje, v členu 10(1) TEHG je določeno, da se za vsako dodelitev vloži pisna zahteva pri pristojnih organih.
20
Zvezna republika Nemčija je 4. julija 2006 Komisiji priglasila NNR za drugo obdobje dodelitve (v nadaljevanju: nemški NNR II) v skladu s členom 9(1) Direktive 2003/87.
21
Nemški NNR II po zgledu nemškega NNR I v poglavju 6.1 vsebuje pravilo splošne dodelitve, veljavno za obstoječe naprave („Bestandsanlagen“), ki so začele obratovati pred 31. decembrom 2002. Pri napravah v industrijskem sektorju se upošteva izpolnitveni faktor 0,9875.
22
Poleg tega je v poglavju 6.2 nemškega NNR II pod naslovom „Dodelitve na podlagi člena 8 ZuG 2007“ določeno, da se na podlagi te zadnje določbe pri izračunu števila pravic do emisije za naprave, ki so začele obratovati med 1. januarjem 2003 in 31. decembrom 2004, v 12 letih od začetka obratovanja ne upošteva noben izpolnitveni faktor.
23
Komisija je s sporno odločbo delno zavrnila nemški NNR II. Komisija je v členu 1(2) te odločbe ugotovila, da so pravila dodelitve, opisana v poglavju 6.2 nemškega NNR II, predvsem pod naslovom „Dodelitve na podlagi člena 8 ZuG 2007“, nezdružljiva z merilom številka 5 iz Priloge III k Direktivi 2003/87, ker neupravičeno dajejo prednost zadevnim napravam glede na druge primerljive že obstoječe naprave, za katere se uporablja splošna metoda dodelitve.
24
Komisija je namreč menila, da brezplačna dodelitev pravic do emisije za nekatere dejavnosti z milejšim in s tem ugodnejšim izpolnitvenim faktorjem pomeni selektivno gospodarsko prednost za nekatera podjetja, ki bi lahko izkrivljala ali pretila z izkrivljanjem konkurence in bi lahko ovirala trgovanje med državami članicami, kar bi posledično lahko pomenilo državno pomoč v nasprotju s členoma 87 ES in 88 ES.
25
Komisija je dopustila samo, da se v danem obdobju dodelitve dodelitev pravic do emisije že obstoječim napravam lahko izvede po metodah, drugačnih od tistih, ki se uporabljajo za „nove udeležence“ v smislu člena 3(h) Direktive 2003/87, ki bi se s to direktivo tako priznale kot posebna kategorija. Utemeljitev takšne neenake obravnave bi vsekakor zastarala v naslednjem obdobju dodelitve, ko bi se začetni „novi udeleženec“ spremenil v že obstoječo napravo, za katero bi bili na voljo podatki, primerljivi s podatki že obstoječih naprav.
26
Komisija je v členu 2(2) sporne odločbe izjavila, da ne bo ugovarjala nemškemu NNR II, če bo Zvezna republika Nemčija ob izogibanju razlikovanju uvedla in ji uradno sporočila naslednje spremembe:
„2.   Jamstva dodelitve iz prvega obdobja dodelitve, opisana v poglavju 6.2 [nemškega NNR II] pod naslovoma ‚Dodatne nove naprave v skladu s členom 11 ZuG 2007‘ in ‚Dodelitve na podlagi člena 8 ZuG 2007‘ […], se pri dodelitvi pravic do emisije ne smejo uporabiti tako, da se daje prednost zadevnim napravam glede na druge primerljive že obstoječe naprave, za katere se uporablja splošna metoda dodelitve, kot je določena v navedenem NNR; z drugimi besedami, pri zadevnih napravah je treba uporabiti enak izpolnitveni faktor kot pri drugih primerljivih že obstoječih napravah.“
Izpodbijani sklep
27
Tožeča stranka je z vlogo, ki je bila 7. februarja 2007 vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje, vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe.
28
Tožeča stranka je z ločenim aktom, vloženim istega dne, tudi zahtevala obravnavo po hitrem postopku na podlagi člena 76a Poslovnika Sodišča prve stopnje. Z dopisom z dne 23. februarja 2007 je Komisija ugovarjala obravnavi zadeve po hitrem postopku. Sodišče prve stopnje je zahtevi po hitrem postopku ugodilo s sklepom z dne 7. junija 2007.
29
Komisija je z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 23. marca 2007, na podlagi člena 114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje uveljavljala ugovor nedopustnosti proti tej tožbi. Tožeča stranka je 12. aprila 2007 predložila stališča glede tega ugovora.
30
Tožeča stranka je z vlogo Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
—
razglasi ničnost člena 1(2) sporne odločbe, ker jamstva za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja, kot so opisana v poglavju 6.2 nemškega NNR pod naslovoma „Dodatne nove naprave v skladu s členom 11 ZuG 2007“ in „Dodelitve na podlagi člena 8 ZuG 2007“, razglaša za nezdružljiva z Direktivo 2003/87/ES;
—
razglasi ničnost člena 2(2) sporne odločbe, ker ta določba Zvezni republiki Nemčiji nalaga obveznosti („Vorgaben“) za uporabo jamstev za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja, opisanih v poglavju 6.2 nemškega NNR II pod naslovoma „Dodatne nove naprave v skladu s členom 11 ZuG 2007“ in „Dodelitve na podlagi člena 8 ZuG 2007“ in ker ta določba zapoveduje uporabo izpolnitvenega faktorja, ki velja za druge primerljive že obstoječe naprave;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
31
Z izpodbijanim sklepom je Sodišče prve stopnje zavrglo njeno tožbo kot nedopustno, ker je menilo, zlasti glede tožeče stranke, ki ni naslovnik sporne odločbe, da je ta odločba v smislu člena 230, četrti odstavek, ES ne zadeva posamično.
32
V podporo tej ugotovitvi je Sodišče prve stopnje v točki 59 izpodbijanega sklepa ugotovilo predvsem, da je sporna odločba splošni akt, ker se nanaša na objektivno določene položaje in ima pravne učinke za skupine oseb, ki so določene splošno in abstraktno. Člen 1(2) in člen 2(2) sporne odločbe naj bi se namreč nanašala na vse upravljavce naprav, ki so na splošno in abstraktno zajeti v pravilih v poglavju 6.2 nemškega NNR II in so dejavni v gospodarskih sektorjih, ki so vključeni v sistem trgovanja s pravicami do emisije toplogrednih plinov na podlagi Priloge I k Direktivi 2003/87. Zato naj bi bili po teh določbah in s pridržkom obstoja njihovih posebnih značilnosti ti upravljavci prizadeti enako in postavljeni v enak položaj.
33
Sodišče prve stopnje je nato spomnilo, da naj bi v skladu z ustaljeno sodno prakso akt fizično ali pravno osebo, ki ni naslovnik tega akta, v smislu člena 230, četrti odstavek, ES posamično zadeval le, če jo zadeva zaradi nekaterih njenih značilnosti ali dejanskega stanja, ki jo opredeljuje glede na vse druge subjekte, in jo torej individualizira podobno kot samega naslovnika akta (sodbe Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197, 223; z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu, C-309/89, Recueil, str. I-1853, točka 20; z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 36, in z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Jégo-Quéré, C-263/02 P, Recueil, str. I-3425, točka 45).
34
V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje opozorilo, da zgolj okoliščina, da bi splošni akt lahko imel različne konkretne učinke za različne pravne subjekte, za katere se uporablja, teh ne označuje v primerjavi z vsemi drugimi zadevnimi osebami, ker se ta akt uporablja na temelju objektivno določenega položaja.
35
Vendar je v točki 61 izpodbijanega sklepa Sodišče prve stopnje presodilo, da so bile v tem primeru tožeče stranke, ne da bi bile individualizirane po svojih značilnostih, enako prizadete kot vsi drugi upravljavci naprav, ki so v enakem položaju in morajo upoštevati iste nacionalne predpise in predpise Skupnosti. Zato bi tožeče stranke lahko trdile, da jih sporna odločba zadeva posamično le zaradi svojega objektivnega statusa upravljavcev, na katere se nanašajo pravila v poglavju 6.2 nemškega NNR II, in dejavnosti v sektorjih, ki jih pokriva Priloga I k Direktivi 2003/87.
36
Poleg tega je Sodišče prve stopnje v isti točki izpodbijanega sklepa presodilo, da noben argument tožečih strank te presoje ne prereka.
37
V točki 65 izpodbijanega sklepa je zlasti menilo, da ni mogoče sprejeti argumenta, da je Saint-Gobain Glass Deutschland del zaprtega krog oseb, ker pripada skupini upravljavcev, ki je zahtevala in pridobila pravice do emisije v letih 2003 in 2004 na podlagi člena 8(1) ZuG 2007. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje najprej ugotovilo, da Saint-Gobain Glass Deutschland ni navedel dodatnih pojasnil niti ni predložil dokazov o sestavi tega domnevnega zaprtega kroga upravljavcev. Tako ni vložil v spis nobenega seznama podjetij, za katere se uporablja člen 8(1) ZuG 2007, kot sta to storili drugi tožeči stranki.
38
Poleg tega je Sodišče prve stopnje spomnilo, da možnost, da se ob sprejetju izpodbijanega ukrepa bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da ukrep posamično zadeva te subjekte, ker se uredba uporablja na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v spornem aktu (sodba Sodišča z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C-451/98, Recueil, str. I-8949, točka 52).
39
Ob upoštevanju tega je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Saint-Gobain Glass Deutschland ni dokazal, da ga sporna odločba zaradi domnevne pripadnosti zaprtemu krogu upravljavcev posamično zadeva.
40
Sodišče prve stopnje je poleg tega menilo, da niti iz ciljev Direktive 2003/87, razloženih glede na njeno peto uvodno izjavo, niti iz merila številka 5 iz Priloge III, niti iz katere koli druge določbe navedene direktive ne izhaja jamstvo za upravljavce naprav, da se zanje uporabi določena metoda dodelitve ali da celo pridobijo določeno količino pravic do emisije toplogrednih plinov, zlasti ker se to domnevno jamstvo nanaša na več obdobij dodelitve. S členom 11(1) in (2) Direktive 2003/87, branim v povezavi s členom 9(1) in členom 13(1) te direktive, naj bi se nasprotno jasno razlikovalo med prvim in drugim obdobjem dodelitve in omejevalo veljavnost dodeljenih pravic do emisije na eno samo obdobje dodelitve, kar naj bi za države članice impliciralo nujnost sprejetja ločenih odločb dodelitve za posamezno obdobje.
Predlogi strank
41
S pritožbo Saint-Gobain Glass Deutschland Sodišču predlaga, naj:
—
razveljavi izpodbijani sklep, vsaj kolikor zadeva tožečo stranko;
—
razglasi ničnost člena 1(2) sporne odločbe, ker se s to določbo razglasijo jamstva za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja, kot so opisana v poglavju 6.2 nemškega NNR II, za nezdružljiva z Direktivo 2003/87;
—
razglasi ničnost člena 2(2) sporne odločbe, ker se, prvič, s to določbo Zvezni republiki Nemčiji določijo omejitve uporabe jamstev za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja, opisanih v poglavju 6.2 nemškega NNR II, in drugič, ker se s to določbo zahteva uporaba istega izpolnitvenega faktorja kot za druge primerljive že obstoječe naprave;
—
podredno razveljavi izpodbijani sklep in zadevo predloži Sodišču prve stopnje,
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
42
Komisija predlaga predvsem ugotovitev nedopustnosti pritožbe in podredno zavrnitev pritožbe kot neutemeljene. Predlaga tudi, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pritožba
43
Saint-Gobain Glass Deutschland v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, nanašata pa se na kršitev postopkovnega prava in kršitev člena 230, četrti odstavek, ES.
44
V skladu s členom 119 Poslovnika lahko Sodišče pritožbo, če je očitno nedopustna ali očitno neutemeljena, na podlagi poročila sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli zavrne z obrazloženim sklepom.
45
Sodišče ocenjuje, da gre v tej zadevi za tovrstni primer in da ob upoštevanju sprejetja tega sklepa ni treba odločiti o predlogu za hitri postopek.
Dopustnost pritožbe
46
Komisija meni, da tožeča stranka ne bi imela več pravnega interesa, če razglasitev ničnosti določb sporne odločbe v pritožbi ne bi imela pravnega učinka zaradi sprejetja Odločbe Komisije C(2007) 5258 z dne 26. oktobra 2007, s katero se dovoljujejo spremembe predpisov, ki jih je sprejela Zvezna republika Nemčija, in zlasti nadomestitev sistema, ki temelji na enem samem izpolnitvenem faktorju, z drugim sistemom.
47
Komisija je Sodišče na njegovo zahtevo na podlagi člena 54a Poslovnika obvestila o tej končni odločbi.
48
V zvezi s tem je treba spomniti, da Sodišče lahko razglasi pritožbo za nedopustno takrat, ko pritožba zaradi dejstva, ki je nastalo po sodbi Sodišča prve stopnje, postane neškodljiva za pritožnika. Obstoj pravnega interesa pritožnika predpostavlja, da ima lahko stranka, ki je vložila tožbo, zaradi izida tožbe koristi (glej sodbo z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Rendo in drugi proti Komisiji, C-19/93 P, Recueil, str. I-3319, točka 13, in sklep z dne 25. januarja 2001 v zadevi Lech-Stahlwerke proti Komisiji, C-111/99 P, Recueil, str. I-727, točka 18).
49
V tem primeru je treba ugotoviti, da odločba, na katero se sklicuje Komisija, da bi dokazala odsotnost pravnega interesa tožeče stranke, prvič, ne nadomešča sporne odločbe in, drugič, se z njo sklicuje samo na spremembe v povezavi s členom 1(2) sporne odločbe.
50
Vendar tožeča stranka ugovarja tudi ugotovitvam v zvezi z nezdružljivostjo jamstev za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja z Direktivo 2003/87 iz člena 2(2) sporne odločbe, ker se, prvič, s to določbo državi članici naslovnici določijo omejitve za uporabo jamstev za dodelitev pravic iz prvega obdobja trgovanja, opisanih v poglavju 6.2 nemškega NNR II, in, drugič, ker se s to določbo za to državo zahteva uporaba istega izpolnitvenega faktorja kot za druge primerljive že obstoječe naprave.
51
Sodišče v teh okoliščinah in ker niso bili predloženi dodatni podatki, ne more ugotoviti, kot ga k temu poziva Komisija, da Saint-Gobain Glass Deutschland nima pravnega interesa v tej pritožbi.
52
Zato je treba zavreči ugovor nedopustnosti, na katerega se sklicuje Komisija.
Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev postopkovnega prava
Trditve strank
53
Saint-Gobain Glass Deutschland trdi, da je Sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom prekršilo tako pravico do pravičnega postopka kot pravico do izjave. V zvezi s tem je navedel, da mora biti strankam v sporu zaradi rešitve spora odobrena možnost, da se izrečejo o vseh vprašanjih glede dejstev ali o upoštevnih pravnih vprašanjih.
54
Tožeča stranka trdi, da naj bi Sodišče prve stopnje v glavnem utemeljilo svoj sklep na dejstvu, da ni navedla dodatnih pojasnil niti ni predložila dokazov o sestavi tega zaprtega kroga upravljavcev, na katerega se je sklicevala, da bi ji bil priznan status osebe, ki jo sporna odločba posamično zadeva. Vendar Saint-Gobain Glass Deutschland trdi, da Sodišče prve stopnje od njega sploh ni zahtevalo seznama zadevnih upravljavcev. Iz tega naj bi sledilo, da Sodišču prve stopnje ni mogel navesti razlogov, zakaj ni predložil tovrstnega seznama.
55
V zvezi s tem tožeča stranka meni, da ni imela nobenega razloga za predložitev zadevnega seznama, ne da bi jo Sodišče prve stopnje k temu posebej pozvalo. Poleg tega pripadnost zaprtemu krogu upravljavcev, ki jih je prizadelo sprejetje sporne odločbe, izhaja neposredno iz strukture nacionalne ureditve in torej ni odvisna od predložitve seznama zadevnih upravljavcev.
56
Saint-Gobain Glass Deutschland tudi trdi, da je bilo neizvedljivo predložiti tovrstni seznam, ker Umweltbundesamt zaradi pomislekov o varstvu podatkov ni mogel ugoditi zahtevi v tem smislu. Po drugi strani bi Sodišče prve stopnje lahko sprejelo ukrep procesnega vodstva ali pripravljalni ukrep. Če bi Sodišče prve stopnje vložilo tovrstni zahtevek, bi Zvezna republika Nemčija predložila tovrstni seznam, s katerim bi lahko dokazala pripadnost tožeče stranke zaprtemu krogu upravljavcev.
57
Komisija meni, da Sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom ni kršilo procesnega prava.
Presoja Sodišča
58
V nasprotju z mnenjem tožeče stranke je takoj treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje le podredno poudarilo, da tožeča stranka ni predložila seznama upravljavcev, ki jih je prizadela sporna odločba, da bi dokazala, da jo je sporna odločba posamično zadeva.
59
Sprva je Sodišče prve stopnje v točki 61 izpodbijanega sklepa menilo, da sporna odločba ni posamično zadevala tožečih strank in da nobeden od njihovih navedenih argumentov ni prerekal te presoje.
60
Sodišče prve stopnje je v odgovoru na nekatere argumente, ki jih je navedel Saint-Gobain Glass Deutschland in temeljijo na njegovi domnevni pripadnosti zaprtemu krogu upravljavcev, ki jih zadeva sporna odločba, v točki 65 izpodbijanega sklepa zlasti spomnilo, da možnost, da se bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se izpodbijani ukrep navedene odločbe uporablja, nikakor ne pomeni, da jih je treba obravnavati, kot da jih ta ukrep zadeva posamično, dokler ni sporno, da se ta uporaba izvaja na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v spornem aktu.
61
V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Saint-Gobain Glass Deutschland ni navedel dodatnih pojasnil niti ni predložil dokazov o sestavi tega domnevnega zaprtega kroga upravljavcev. Sodišče prve stopnje zato samo podredno navaja, da tožeča stranka ni predložila seznama upravljavcev, v nasprotju s tem, kar sta storili drugi tožeči stranki.
62
V skladu z uveljavljeno sodno prakso očitki, ki se nanašajo na odvečne razloge odločbe Sodišča prve stopnje, ne morejo povzročiti razveljavitve te odločbe in so torej brezpredmetni (sodba z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 148, in sklep z dne 23. februarja 2006 v zadevi Piau proti Komisiji, C-171/05 P, točka 86).
63
V teh okoliščinah je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmetnega.
Drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 230, četrti odstavek, ES
Trditve strank
64
S tem Saint-Gobain Glass Deutschland v bistvu trdi, da je Sodišče prve stopnje z aktom Skupnosti napačno uporabilo pojem posamičnega zadevanja.
65
Tožeča stranka trdi, da je bil krog zadevnih upravljavcev dokončno določen in/ali določljiv na podlagi nemške ureditve in ga vsekakor ne bi bilo mogoče razširiti. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ni moglo trditi, da se prepoved ohranitve veljavnosti jamstva za dodelitev uporablja na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v spornem aktu.
66
Tožeča stranka trdi, da naj bi bili upravljavci natančno določeni v sporni odločbi, tako da bi objektivno referenco na področje uporabe člena 8 ZuG 2007 brez nadaljnjega lahko nadomestili s seznamom, na katerem so upravljavci navedeni poimensko, ne da bi spremenili obseg te odločbe.
67
S sklicevanjem na sodbo z dne 13. maja 1971 v združenih zadevah International Fruit Company in drugi proti Komisiji (od 41/70 do 44/70, Recueil, str. 411, točka 21) tožeča stranka trdi, da bi lahko Sodišče prve stopnje sporno odločbo obravnavalo kot sveženj posamičnih odločb, ker naj bi Komisija s to odločbo upravljavcem, na katere se jamstvo za dodelitev iz člena 8 ZuG 2007 nanaša, prepovedala ohranitev veljavnosti navedenega jamstva za dodelitev. In fine, odločba Komisije o nemškem NNR II naj bi pomenila tako splošno odločbo kot tudi sveženj posamičnih odločb, saj se z njo prepoveduje uporaba jamstev za dodelitev iz člena 8 ZuG 2007.
68
Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog treba zavrniti kot neutemeljenega. V zvezi s tem meni, da je Sodišče prve stopnje pravilno uporabilo člen 230, četrti odstavek, ES.
69
Poleg tega naj sporne odločbe ne bi bilo mogoče opredeliti kot sveženj posamičnih odločb, ker se Komisija ni izrekla o posamičnih zahtevah in ker vsekakor v priglašenem NNR ni imela zadostnih podatkov o zadevnih napravah, da bi se lahko izrekla v smislu, ki ga poskuša tožeča stranka dokazati.
Presoja Sodišča
70
Tako je treba ugotoviti, kakor je Sodišče prve stopnje pravilno storilo, da možnost, da se bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da jih je treba obravnavati, kot da jih ta ukrep zadeva posamično, dokler ni sporno, kot v tem primeru, da se ta uporaba izvaja na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v zadevnem aktu (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 52, ter sklepa z dne 24. maja 1993 v zadevi Arnaud in drugi proti Svetu, C-131/92, Recueil, str. I-2573, točka 13, in z dne 21. junija 1993 v zadevi Chiquita Banana in drugi proti Svetu, C-276/93, Recueil, str. I-3345, točka 8).
71
Glede trditev tožeče stranke, namenjenih dokazovanju, da ima sporna odločba hibridni značaj, ker naj bi pomenila splošni akt in sveženj posamičnih odločb hkrati, je treba, prvič, ugotoviti, kot je to storilo Sodišče prve stopnje v točki 59 izpodbijanega sklepa, da ima sporna odločba, katere naslovnik je Zvezna republika Nemčija, splošen obseg, ker se nanaša na objektivno določene položaje in ima pravne učinke za skupine oseb, ki so določene splošno in abstraktno.
72
Drugič, dejstvo, da je imela sporna odločba za posledico prepoved ohraniti v veljavi jamstvo za dodelitev, do katerega bi bili nekateri upravljavci na podlagi člena 8 ZuG 2007 upravičeni, tej odločbi ne podeljuje značaja svežnja posamičnih odločb.
73
S tem da mora NNR, ki ga je država članica predložila Komisiji, vsebovati seznam naprav, ki jih pokriva sistem za trgovanje s pravicami, in navedbo pravic, ki jih ta država namerava dodeliti navedenim napravam, ni mogoče sklepati, v nasprotju s trditvami tožeče stranke v tej pritožbi, da se je Komisija s sporno odločbo izrekla o posamičnih zahtevah, kot je bilo značilno za zadevo International Fruit Company in drugi proti Komisiji, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba.
74
Tovrstno ugotovitev potrjuje dejstvo, da se seznam iz Priloge III, točka 10, k Direktivi 2003/87 nanaša na zadevne naprave in ne na seznam, na katerem so poimensko navedeni upravljavci, ki so jim bile pravice dodeljene.
75
Poleg tega je vsaka država članica in ne Komisija dolžna v skladu s členom 11(2) in (3) te direktive odločiti o skupni količini pravic, ki jih bo dodelila v zadevnem obdobju, o začetku postopka dodelitve teh pravic upravljavcu posamezne naprave in o dodelitvi navedenih pravic. Tovrstna odločba se sprejme na podlagi njenega NNR, pripravljenega na podlagi člena 9, in v skladu s členom 10 navedene direktive.
76
Nazadnje, kot je poudarilo Sodišče prve stopnje v točki 67 izpodbijanega sklepa, niti iz ciljev Direktive 2003/87, branih glede na njeno peto uvodno izjavo, niti iz merila 5 iz Priloge III niti iz katere koli druge določbe navedene direktive ne izhaja jamstvo za upravljavce naprav, da se zanje uporabi določena metoda dodelitve ali da celo pridobijo določeno količino pravic do emisije toplogrednih plinov. Poleg tega spremembe, ki jih je v NNR II Zvezna republika Nemčija uvedla pozneje in jih je Komisija sprejela, potrjujejo to ugotovitev.
77
V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava pri uporabi člena 230 ES, ker je štelo, da ima sporna odločba splošen obseg in zato tožeče stranke ne zadeva posamično.
78
Vsekakor je treba poudariti, da pritožniki glede na to, da niso mogli predlagati razglasitve ničnosti sporne odločbe, ohranijo možnost izpodbijanja nacionalnih ukrepov, sprejetih na podlagi izpodbijane odločbe, in v teh okoliščinah možnost sklicevanja na nezakonitost te odločbe pred nacionalnimi sodišči, ki odločajo ob upoštevanju člena 234 ES (v tem smislu glej sodbi z dne 27. septembra 1983 v zadevi Universität Hamburg, 216/82, Recueil, str. 2771, točka 10, in z dne 17. novembra 1998 v zadevi Kruidvat proti Komisiji, C-70/97 P, Recueil, str. I-7183, točki 48 in 49).
79
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba ta pritožbeni razlog zavreči kot očitno neutemeljen in zato zavrniti pritožbo v celoti.
Stroški
80
Na podlagi člena 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se družbi Saint-Gobain Glass Deutschland naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) sklenilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Družbi Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
(
1
)	Jezik postopka: nemščina.