Sklep III Ips 164/2008
Sodišče: Vrhovno sodišče
Oddelek: Gospodarski oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSRS:2009:III.IPS.164.2008
Evidenčna številka: VS4001202
Datum odločbe: 03.02.2009
Področje: MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE
Institut: zahteva za varstvo zakonitosti - sporazum o mednarodni pristojnosti - vzajemno priznavanje in
izvrševanje sodnih odločb - Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 (Bruseljska uredba I) - prorogirana pristojnost -
dopustnost derogacije - acte clair
Zveza: ZMZPP člen 52, 89. Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Bruseljska uredba I) člen 66.
Objava v zbirki VSRS: GZ 2009-2012
Jedro
Temeljni princip pri presoji veljavnosti sporazuma o mednarodni pristojnosti je, da se dopustnost derogacije
presoja po pravu derogiranega, dopustnost prorogacije pa po pravu prorogiranega sodišča. Pri presoji o
dopustnosti derogacije domačega sodišča je treba upoštevati, da dogovor o prorogaciji tujega sodišča ne sme
voditi k odvzemu možnosti priznanja in izvršbe odločbe tujega prorogiranega sodišča na območju države
derogiranega sodišča, ki bi bilo pristojno v okviru pravil o splošni krajevni pristojnosti. Drugačno
razumevanje načelne dopustnosti sporazuma o mednarodni pristojnosti iz 52. člena ZMZPP bi bilo v
nasprotju z načelom pravičnosti in načelom koneksnosti, ki sta temeljni načeli mednarodnega zasebnega
prava. Zato bi bil sporazum o mednarodni krajevni pristojnosti, po katerem bi bila izključena pristojnost
domačega sodišča (pristojnega sicer v okviru splošne krajevne pristojnosti), učinkovit le tedaj, če bi bila
sodba tujega (prorogiranega) sodišča pri nas lahko priznana in izvršljiva.
Izrek
Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.
2Odločitev o stroških odgovora na zahtevo za varstvo zakonitosti se pridrži za končno odločbo.
                               1 / 4
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje se je s sklepom II Pg 369/98 z dne 27. 6. 2007 izreklo za stvarno nepristojno in
zavrglo tožbo tožeče stranke. Svojo odločitev je utemeljilo s presojo o veljavnosti sporazuma o mednarodni
pristojnosti, upoštevaje Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Bruseljska uredba I), po kateri so v celoti vzpostavljeni pogoji za
vzajemno priznavanje in izvrševanje sodnih odločb med državami članicami EU. V nasprotju s
prvostopenjskim sodiščem pa je pritožbeno sodišče presodilo, da določb Bruseljske uredbe I ni mogoče
uporabiti. Za presojo o veljavnosti sporazuma o mednarodni pristojnosti je pritožbeno sodišče zato
upoštevalo pogoj vzajemnosti priznavanja in izvrševanja tujih sodnih odločb, ki pa ni bil izpolnjen. Zato je
višje sodišče na pritožbo tožeče stranke spremenilo prvostopenjski sklep in odločilo, da je Okrožno sodišče v
Celju pristojno za odločanje v predmetnem sporu.
2. Sklep pritožbenega sodišča izpodbija z zahtevo za varstvo zakonitosti Vrhovno državno tožilstvo Republike
Slovenije. Uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava, ker pritožbeno sodišče ni uporabilo drugega
odstavka 66. člena Bruseljske uredbe I ter naj bi zmotno uporabilo 89. člen Zakona o mednarodnem
zasebnem pravu in postopku (ZMZPP) ter 104. člen avstrijskega Zakona o izvrševanju sodstva in pristojnosti
rednih sodišč v civilnih pravdnih zadevah (Državni uradni list 111; Jurisdiktionsnorm - JN). Vrhovno državno
tožilstvo predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijani sklep višjega sodišča spremeni tako, da pritožbo tožeče
stranke zavrne in potrdi sklep sodišča prve stopnje.
3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena tožeči in toženi stranki, ki sta nanjo odgovorili. Tožeča
stranka predlaga njeno zavrnitev, tožena stranka pa se v celoti strinja z navedbami v zahtevi.
4. Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.
5. Vrhovno sodišče je na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona
o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 45/2008; ZZP-D) uporabilo Zakon o pravdnem postopku s
spremembami, ki so bile uveljavljene pred ZPP-D (Ur. l. RS, št. 73/2007 - uradno prečiščeno besedilo; ZPP).
6. Po ugotovitvah prvostopenjskega sodišča sta pravdni stranki ob sklenitvi pogodbe o gotovinskem kreditu za
razširitev dejavnosti z dne 11. 6. 1992 s prorogacijsko klavzulo sklenili sporazum o mednarodni pristojnosti
sodišča v Republiki Avstriji. Kljub prorogacijskemu sporazumu pa je tožeča stranka vložila tožbo dne 3. 9.
1998 pri Okrožnem sodišču sodišču v Celju, ki je bilo pristojno kot splošno krajevno pristojno, upoštevaje
stalno prebivališče obeh tožencev. Drugače kot prvostopenjsko sodišče, drugostopenjsko sodišče ni uporabilo
določb Bruseljske uredbe I. Zato je po 89. členu ZMZPP presojalo veljavnost sporazuma o mednarodni
pristojnosti glede na dejstva, ki so obstajala ob "vložitvi tožbe oz. vsaj ob vložitvi ugovora toženih strank o
nepristojnosti slovenskega sodišča." Ker je drugostopenjsko sodišče ugotovilo, da ob vložitvi tožbe, ugovora
in vse do 1. 5. 2004 med Republiko Avstrijo in Republiko Slovenijo ni bilo vzajemnosti glede priznavanja in
izvrševanja sodnih odločb, je presodilo, da prorogirana pristojnost sodišča v Republiki Avstriji ne velja.
7. Zahteva za varstvo zakonitosti zmotno interpretira prehodne določbe Bruseljske uredbe I, ki določajo
začetek njene časovne veljavnosti v določbi 66. člena v šestem poglavju. Ker je obravnavana uredba celovito
poenotila in s tem tudi delno spremenila vsa temeljna nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava o
določanju pristojnosti ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb, so prehodne določbe pomembno jamstvo
za varstvo pridobljenih pravic posameznikov.
8. Prvi odstavek 66. člena Bruseljske uredbe I določa, da se le-ta uporablja "samo za pravne postopke, ki so
                               2 / 4
bili začeti po tem, ko je ta uredba začela veljati". Iz besedila drugega odstavka 66. člena obravnavane uredbe
pa jasno sledi, da se ta določba nanaša le na postopke priznanja in izvršitve sodnih odločb, ker je tako izrecno
zapisano.(1) S sklepanjem po nasprotnem razlogovanju prehodne določbe 66. člena Bruseljske uredbe I lahko
izpeljemo pravilo, da se načelna prepoved retroaktivne veljave Bruseljske uredbe I nanaša na vsa pravila o
pristojnosti.(2)
9. Določbe Bruseljske uredbe I za določanje pristojnosti se zato ne uporabljajo v sodnih postopkih, ki so bili
začeti pred datumom začetka njene časovne veljavnosti. V skladu s sodno prakso Sodišča Evropskih
skupnosti je tako odločilni trenutek ("relevant date") za presojanje uporabe pravil o pristojnosti po Bruseljski
uredbi I (tedaj še Bruseljski konvenciji o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
in gospodarskih zadevah), trenutek začetka sodnega postopka (zadeva Sanicentral GmbH v. René Collin,
25/79, odst. 6). Iz navedenega sledi, da mora nacionalno sodišče tožbo zavreči, če jo je tožnik vložil pred
začetkom časovne veljavnosti Bruseljske uredbe I, čeprav bi bilo pristojno po pravilih le-te, a ni pristojno po
dotlej veljavnih nacionalnih pravilih. Enako pa tudi velja, da sodišče, ki po sedaj veljavnih pravilih uredbe
sicer ni pristojno, ostane vendarle še naprej pristojno v skladu z načelom perpetuatio fori, če je bilo pristojno
ob začetku postopka po pravilih nacionalnega prava.(3)
10. Izjema od splošne prepovedi retroaktivne veljave je določena v drugem odstavku 66. člena obravnavane
uredbe, ki pa se nanaša le na postopek priznavanja in izvrševanja sodnih odločb.(4) V tem odstavku so
določeni kriteriji, ki morajo biti izpolnjeni za uporabo uredbe v postopku priznanja in izvršitve sodnih
odločb, ki so bile izdane po 1. 3. 2002 (začetek veljave Bruseljske uredbe I za tedanje članice EU) oziroma
po pristopu Republike Slovenije v EU s 1. 5. 2004. Priznanje in izvršitev sodnih odločb je poseben postopek,
ki že po naravi stvari predpostavlja obstoječo sodno odločbo. Gre za ločen sklop mednarodno zasebno
pravnih pravil, ki so tudi posebej urejena v tretjem poglavju Bruseljske uredbe I. Ločeno pa je zato urejena
tudi njihova uporaba ratione temporis, ki je za postopke priznavanja in izvrševanja sodnih odločb še posebej
določena z drugim odstavkom 66. člena Bruseljske uredbe I.(5) Pravilnost ločitve pravil ratione temporis v
zvezi s pravili o pristojnosti in pravili o priznavanju in izvršitvi sodnih odločb pa potrjuje tudi sodna praksa
Sodišča Evropskih skupnosti (zadeva C, C- 435/06, odst. 67-77). Sodišče Evropskih skupnosti je v tem
primeru pritrdilo uporabi nacionalnega prava za presojo pristojnosti pred časovno veljavnostjo uredbe
(Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih
sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, Bruseljska uredba II), hkrati pa je presojalo možnost
priznavanja in izvršitve sodne odločbe po podobnih kriterijih, kot so vsebovani v drugem odstavku Bruseljske
uredbe I. Iz vsega povedanega sledi, da bi bilo razumevanje dometa drugega odstavka 66. člena Bruseljske
uredbe I, za katero se zavzema Vrhovno državno tožilstvo, izven okvira besedila tega določila in zato v
nasprotju s pravom Evropskih Skupnosti.
11. Čeprav je za razlago prava Evropskih Skupnosti izključno pristojno Sodišče Evropskih skupnosti, pa je
po oceni Vrhovnega sodišča pravilna uporaba drugega odstavka 66. člena Bruseljske uredbe I tako očitna, da
ne dopušča nobenega upravičenega dvoma o drugačni možni odločitvi v obravnavanem primeru (zadeva
CILFIT, 283/81, odst. 16-21). Prav tako predmetna odločitev ne pomeni nevarnosti za neenotno razlago
obravnavane uredbe, saj je Sodišče Evropskih skupnosti že odločalo v zadevah s primerljivim dejanskim
stanjem.
12. Sodišče druge stopnje zato ni zmotno uporabilo materialnega prava, ker ni uporabilo drugega odstavka 66.
člena Bruseljske uredbe I. V času, ki je relevanten za presojo o pristojnosti sodišča po načelu perpetuatio
fori, Republika Slovenija še ni bila polnopravna članica EU. Sodišče druge stopnje prav tako ni zmotno
uporabilo materialnega prava, ker je uporabilo ZMZPP. Odločitev tega sodišča pa je tudi skladna s sodno
                               3 / 4
prakso, ki je citirana v zahtevi za varstvo zakonitosti (prim. odločbi Vrhovnega sodišča RS III Ips 84/2005 in 
III Ips 26/2005), saj je bil za odločitev o pristojnosti slovenskega sodišča uporabljen ZMZPP, ki je bil
veljaven v času odločanju.
13. Predpostavke za dopustnost prorogacije mednarodne pristojnosti ureja 52. člen ZMZPP. Vendar to
določilo ni izčrpno, saj ne ureja vseh predpostavk za veljavnost sporazuma o mednarodni pristojnosti.
Temeljni princip pri presoji veljavnosti sporazuma o mednarodni pristojnosti je, da se dopustnost derogacije
presoja po pravu derogiranega, dopustnost prorogacije pa po pravu prorogiranega sodišča.(6) Pri presoji o
dopustnosti derogacije domačega sodišča je treba upoštevati, da dogovor o prorogaciji tujega sodišča ne sme
voditi k odvzemu možnosti priznanja in izvršbe odločbe tujega prorogiranega sodišča na območju države
derogiranega sodišča, ki bi bilo pristojno v okviru pravil o splošni krajevni pristojnosti. Drugačno
razumevanje načelne dopustnosti sporazuma o mednarodni pristojnosti iz 52. člena ZMZPP bi bilo v
nasprotju z načelom pravičnosti in načelom koneksnosti, ki sta temeljni načeli mednarodnega zasebnega
prava. Zato bi bil sporazum o mednarodni krajevni pristojnosti, po katerem bi bila izključena pristojnost
domačega sodišča (pristojnega sicer v okviru splošne krajevne pristojnosti), učinkovit le tedaj, če bi bila
sodba tujega (prorogiranega) sodišča pri nas lahko priznana in izvršljiva.
14. Kot je že pravilno presodilo pritožbeno sodišče, so za oceno o pristojnosti sodišča Republike Slovenije
odločilna dejstva, ki so obstajala v času, ki je relevanten za presojo po 89. členu ZMZPP. Ker iz dejanskih
ugotovitev sledi, da v tem času vzajemnosti glede priznavanja in izvrševanja sodnih odločb med Republiko
Avstrijo in Republiko Slovenijo ni bilo, obravnavana prorogacija ni dopustna. Materialnopravna presoja
pritožbenega sodišča je zato pravilna. Revizijsko sodišče še dodaja, da se je na vsebinsko enako sodno prakso
Vrhovnega sodišča Republike Avstrije sklicevala tudi tožeča stranka.(7)
15. Ker se je po povedanem izkazalo, da razlogi, ki jih zahteva za varstvo zakonitosti uveljavlja, niso podani,
jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen v zvezi s 291. členom ZPP).
16. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 163. člena ZPP.
---.---Op. št. (1): Tako tudi Caravaca, C., in ostali, Brussels I Regulation, Sellier, European Law Publishers,
München, 2007, str. 729; Stone, P., EU Private International Law : Harmonisation of Laws, Elgar,
Cheltenham, 2006, str. 42. Op. št. (2): Tako tudi Caravaca, C., in ostali, Brussels I Regulation, Sellier,
European Law Publishers, München, 2007, str. 729; Rauscher, T., Europäisches Zivilprozessrecht,
Kommentar, Sellier, München, 2004, str. 15 Op. št. (3): Caravaca, C., in ostali, Brussels I Regulation, Sellier,
European Law Publishers, München, 2007, str. 729. Op. št. (4): Prim. tudi Caravaca, C., in ostali, Brussels I
Regulation, Sellier, European Law Publishers, München, 2007, str. 728, 732. Op. št. (5): Tako tudi Stone, P.,
EU Private International Law : Harmonisation of Laws, Elgar, Cheltenham, 2006, str. 42. Op. št. (6): Wedam
Lukić, D., in ostali, Mednarodno zasebno pravo - komentar zakona, Uradni list, Ljubljana, 1992, str. 91, 92.
Op. št. (7): Prim. Stohanzl, R., Jurisdiktionsnorm und Zivilprozessordnung, Universitäts-buchhandlung,
Dunaj, 1990, str. 195.
Datum zadnje spremembe: 24.09.2014
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               4 / 4