62006CC0456
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
ELEANOR SHARPSTON,
predstavljeni 17. januarja 2008 (
1
)
Zadeva C-456/06
Peek & Cloppenburg KG
proti
Cassina SpA
„Avtorska pravica — Direktiva 2001/29/ES — Člen 4(1) — Javno distribuiranje s prodajo ali drugače izvirnika ali kopij del — Uporaba primerkov pohištva, ki je zaščiteno z avtorskimi pravicami, kot kosov pohištva, razstavljenih v prodajnem prostoru, in kot okras v izložbi — Neobstoj prenosa lastnine ali posesti“
1.
S tem predlogom Bundesgerichtshof (zvezno sodišče), Nemčija, v bistvu prosi Sodišče za pojasnila glede razlage člena 4(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (v nadaljevanju: Direktiva o avtorskih pravicah ali Direktiva). (
2
)
2.
Gre za pohištvo, ki v upoštevnem obdobju ni bilo zaščiteno z avtorsko pravico v državi članici, v kateri je bilo izdelano in v kateri ga je pridobil Peek & Cloppenburg KG (v nadaljevanju: Peek & Cloppenburg), temveč je bilo tako varovano v državi članici, v kateri ga je ta stranka dala na voljo za začasno uporabo v javnih prostorih za počitek ene od svojih trgovin ter ga predstavila v izložbi druge trgovine. Sodišču je bilo zastavljeno vprašanje, ali je taka uporaba pohištva „javno distribuiranje s prodajo ali drugače“ v smislu člena 4(1) Direktive o avtorskih pravicah. V primeru pritrdilnega odgovora je Sodišču postavljeno vprašanje, ali je v okoliščinah tega primera izvrševanje te pravice do distribuiranja v skladu s členom 28 ES.
Pravni okvir
Direktiva o avtorskih pravicah
3.
Namen Direktive o avtorskih pravicah, kot izhaja iz njenega naslova, je usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic, (
3
) vključno s pravico do izdaje dovoljenja za distribuiranje del, zaščitenih s temi pravicami, ali kopij teh del javnosti.
4.
Direktiva vsebuje te uvodne izjave:
„(3)
Predlagano usklajevanje bo pomagalo uresničevati štiri svoboščine notranjega trga in je povezano s spoštovanjem temeljnih pravnih načel, zlasti lastnine, vključno z intelektualno lastnino, ter s svobodo izražanja in javnim interesom.
(4)
Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije […]
[…]
(9)
Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine.
(10)
Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive donose na te investicije.
(11)
Strog, dejanski sistem varstva avtorske in sorodnih pravic je eden glavnih načinov za zagotavljanje, da evropska kulturna ustvarjalnost in proizvodnja prejmeta nujna sredstva, ter za varovanje neodvisnosti in dostojanstva umetniških ustvarjalcev in izvajalcev.
[…]
(15)
Diplomatska konferenca, ki se je odvijala pod pokroviteljstvom Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) decembra 1996, je vodila k sprejetju dveh novih pogodb, ‚Pogodbe WIPO o avtorski pravici‘ in ‚Pogodbe WIPO o izvedbah in fonogramih‘, ki pokrivata varstvo avtorjev oziroma izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. Ta direktiva je namenjena tudi uresničevanju številnih novih mednarodnih obveznosti.
[…]
(21)
Ta direktiva naj določi obseg dejanj, ki jih zajema pravica reproduciranja za različne upravičence. To naj poteka v skladu s pravnim redom Skupnosti. Potrebna je široka opredelitev teh dejanj, ki bo zagotovila pravno varnost na notranjem trgu.
[…]
(23)
S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj.
[…]
(28)
Avtorsko-pravno varstvo pravic po tej direktivi vključuje izključno pravico nadzora distribuiranja dela, utelešenega v materialnem predmetu. Prva prodaja izvirnika ali primerkov dela s strani imetnika pravice ali z njegovim privoljenjem v Skupnosti izčrpa pravico do nadzora ponovne prodaje tega predmeta v Skupnosti. Ta pravica se ne sme izčrpati za izvirnik ali primerek, ki ga proda zunaj Skupnosti imetnik pravic ali z njegovim privoljenjem. Najemno pravico in pravico posojanja za avtorje vzpostavlja Direktiva 92/100/ES. Pravica distribuiranja, ki jo zagotavlja ta direktiva, ne vpliva na določbe v zvezi z najemno pravico in pravico posojanja, ki ju vsebuje Poglavje I navedene direktive.
[…]
(60)
Varstvo, ki ga predvideva ta direktiva, naj ne vpliva na nacionalne predpise ali predpise Skupnosti na drugih področjih, na primer industrijski lastnini, varstvu podatkov, pogojnem dostopu, dostopu do javnih dokumentov ter pravilu kronologije uporabe v medijih, ki lahko vplivajo na varstvo avtorske ali sorodnih pravic.“
5.
Člen 4 določa:
„1.   Države članice predvidijo za avtorje v zvezi z izvirnikom ali primerki del izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje s prodajo ali drugače.
2.   Pravica distribuiranja se v Skupnosti ne izčrpa v zvezi z izvirnikom ali primerki dela, razen kadar se prva prodaja ali drug prenos lastništva tega predmeta v Skupnosti izvrši s strani imetnika pravic ali z njegovim privoljenjem.“
6.
Člen 9 določa, da ta direktiva ne vpliva na predpise, ki med drugim zadevajo pravice iz modela. Zgodovinsko so bile te pravice v nekaterih državah članicah vključene na področje avtorske pravice, v drugih so bile varovane s posebno nacionalno ureditvijo, v ostalih pa sploh niso bile varovane. (
4
)
Mednarodne konvencije
7.
Člen 4(1) Direktive o avtorski pravici je podoben členu 6(1) Pogodbe WIPO (
5
) o avtorski pravici (WCT). (
6
) Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba sekundarno zakonodajo Skupnosti, kolikor je to mogoče, razlagati na način, ki je skladen z mednarodnimi sporazumi, ki jih je sklenila Skupnost. (
7
)
8.
WCT je začela veljati 6. decembra 2001. Skupnost je, čeprav je podpisnica, še ni ratificirala. (
8
) Ta pogodba je kljub temu pomembna za razlago Direktive o avtorski pravici, ker uvodna izjava 15 Direktive določa, da je Direktiva „namenjena tudi uresničevanju številnih novih mednarodnih obveznosti“, ki izhajajo iz WCT.
9.
Člen 6 WTC z naslovom Pravica do distribuiranja določa:
„(1)   Avtorji književnih in umetniških del uživajo izključno pravico dovoljevati, da izvirnik in primerki njihovih del postanejo dostopni javnosti s prodajo ali drugačnim prenosom lastninske pravice.
(2)   Nič v tej pogodbi ne vpliva na svobodo pogodbenic, da določijo morebitne pogoje, pod katerimi se šteje, da je po prvi prodaji ali drugačnem prenosu lastninske pravice izvirnika ali primerka dela z dovoljenjem avtorja pravica iz odstavka 1 izčrpana.“
Nacionalna zakonodaja
10.
V Nemčiji je bil člen 4 Direktive o avtorski pravici prenesen s členoma 15 in 17 nemškega Urheberrechtsgesetz (zakon o avtorski pravici, v nadaljevanju: UrhG). (
9
)
11.
Člen 15(1) določa, da avtorjeva izključna pravica zajema pravico distribuiranja, določeno v členu 17.
12.
Člen 17(1) določa pravico do distribuiranja kot „pravico ponuditi javnosti ali dati v promet izvirno delo ali njegovo kopijo“.
Dejansko stanje v postopku v glavni stvari
13.
Spodaj navedena dejstva so vzeta iz predložitvene odločbe, razen kjer je navedeno drugače.
14.
Cassina SpA (v nadaljevanju: Cassina), družba s sedežem v Italiji, proizvaja pohištvo, vključno s pohištvom, ki ga je oblikoval Charles Edouard Jeanneret (Le Corbusier). Predložitvena odločba temelji na predpostavki, (
10
) da ima družba Cassina po nemškem zakonu o avtorski pravici (
11
) izključno pravico, da proizvaja in prodaja oblikovalsko pohištvo Le Corbusier na podlagi licenčne pogodbe med to družbo in imetnikom avtorske pravice za to pohištvo in da je ta pravica v skladu s pravico do distribuiranja, podeljeno s členom 17 UrhG.
15.
Družba Peek & Cloppenburg, komanditna družba s sedežem v Nemčiji, prodaja oblačila v industrijskih prodajalnah po vsej Nemčiji. V svoji trgovini v Frankfurtu na Majni je uredila prostore za počitek strank, ki so opremljeni z naslanjači in kavči ter dizajnersko mizico Le Corbusier. Za dekoracijo je v izložbeno okno svoje industrijske prodajalne v Düsseldorfu postavila tudi naslanjač.
16.
Družba Peek & Cloppenburg je to pohištvo pridobila od italijanskega podjetja Dimensione, ki ga je izdelalo. Družba Cassina je navedla, da se je morala umetniška vrednost dela do nedavno razlikovati od njegovega tržnega značaja, da je bilo delo zaščiteno z italijanskim zakonom o avtorski pravici. Zato modeli, kot je oblikovalsko pohištvo Le Corbusier, niso bili varovani z avtorsko pravico. Zakon je bil leta 2001 spremenjen zaradi prenosa Direktive 98/71/ES o pravnem varstvu modelov (
12
), tako da je vključeval dela industrijskega oblikovanja, ki so umetniškega in ustvarjalnega značaja. Prehodna določba je za 10 let izključila možnost uveljavljanja nove pravice proti osebi, ki je pred spremembo zakonito proizvajala in distribuirala delo, varovano s pravico. (
13
)
17.
Družba Cassina je proti družbi Peek & Cloppenburg pri Landgericht (deželno sodišče) vložila tožbo, s katero je zahtevala povrnitev škode, izdajo začasne odredbe in podatke v zvezi s poreklom kosov pohištva. Landgericht je tožbi družbe Cassina ugodilo. O reviziji družbe Peek & Cloppenburg zdaj odloča Bundesgerichtshof.
18.
Navedeno sodišče ugotavlja (na podlagi predpostavke, da so dejstva taka, kot domneva), da bo odločitev o sporu odvisna od tega, ali je družba Peek & Cloppenburg s postavitvijo pohištva v svoje javno dostopne prodajne prostore in v izložbena okna svojih prodajnih prostorov v Nemčiji posegla v pravico družbe Cassina do distribuiranja. Člen 17(1) UrhG je treba razlagati na način, ki je v skladu z Direktivo o avtorski pravici. Gre torej za vprašanje, ali ta dejanja pomenijo „javno distribuiranje s prodajo ali drugače“ v smislu člena 4(1) te direktive. Če na to vprašanje odgovorimo pritrdilno, se bo pojavilo vprašanje, ali člena 28 in 30 ES omejujeta izvrševanje pravice do distribuiranja, če bi to sicer lahko vodilo k delitvi nacionalnih trgov. Delitev nacionalnih trgov držav članic bi bila lahko posledica položaja, v katerem bi se funkcionalnim umetniškim ali obrtniškim izdelkom lahko priznalo varstvo avtorske pravice v Nemčiji, tudi če bi bili lahko zakonito izdelani v Italiji.
Postopek pred Sodiščem
19.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
(a)
Ali je treba primere, v katerih je tretjim osebam omogočena uporaba primerkov z avtorsko pravico zaščitenih del, ne da bi bil s prepustitvijo v uporabo povezan prenos dejanske pravice do razpolaganja s temi primerki, šteti za kakršno koli distribuiranje na drugačen način od prodaje v smislu člena 4(1) [Direktive o avtorski pravici]?
(b)
Ali gre za distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive [o avtorski pravici] tudi, če se primerki z avtorsko pravico zaščitenih del javno prikazujejo, ne da bi bila tretjim osebam dana možnost njihove uporabe?
2.
V primeru pritrdilnega odgovora:
Ali spoštovanje načela prostega pretoka blaga v zgoraj navedenih primerih lahko ovira uresničevanje pravice do distribuiranja, če razstavljeni primerki v državi članici, v kateri so bili izdelani in dani v promet, niso zaščiteni z avtorsko pravico?“
20.
Pisna stališča so predložile družba Cassina in družba Peek & Cloppenburg, poljska vlada in Komisija, ki so se vse razen poljske vlade udeležile obravnave.
Presoja
Vprašanje 1(a)
21.
Predložitveno sodišče v prvem delu prvega vprašanja v bistvu sprašuje, ali gre takrat, ko so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva (
14
) začasno dani v uporabo tretjim osebam, ne da bi bile te upravičene razpolagati z njimi, za javno distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive o avtorski pravici.
22.
To vprašanje se nanaša na pohištvo, ki je dano v uporabo javnosti v prostorih za počitek velike trgovine, vendar pa ga ni mogoče kupiti.
23.
Družba Cassina in poljska vlada menita, da je treba na prvo vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti pritrdilno. Družba Peek & Cloppenburg in Komisija sta nasprotnega mnenja.
24.
Družba Cassina in poljska vlada sta navedli te ugotovitve.
25.
Prvič, besedilo člena 4(1) („javno distribuiranje s prodajo ali drugače“ (
15
)) je oblikovano široko. Široka razlaga se zahteva tudi s cilji Direktive. Uvodne izjave v njeni preambuli kažejo, da je njen namen varstvo imetnikov pravic, (
16
) da se zanje zagotovi pravično nadomestilo, (
17
) in pospeševanje pravne varnosti. (
18
)
26.
Drugič, ta razlaga bi bila v skladu s širokim pojmom pravice do distribuiranja, ki se je uporabljal v drugih instrumentih avtorske pravice pred Direktivo o avtorski pravici, kot so direktive o pravici dajanja v najem in pravici posojanja, (
19
) o pravnem varstvu računalniških programov (
20
) in o pravnem varstvu baz podatkov. (
21
)
27.
Tretjič, Sodišče je v številnih primerih podalo široko razlago „distribuiranja“. (
22
)
28.
Končno, ozka opredelitev bi bila v nasprotju z Uredbo Sveta št. 1383/2003 (
23
) v zvezi z dolžnostmi carinskih organov glede ponarejenega blaga. Čeprav se ta uredba uporablja za proizvode, ki prihajajo iz držav zunaj EU, bi bila oslabljena, če zaradi ozke razlage „distribuiranja“ piratsko blago (opredeljeno kot kopija, narejena brez soglasja imetnika pravice) iz tretjih držav ne bi moglo biti sproščeno v prosti promet ali ponovno izvoženo, medtem ko bi bilo lahko piratsko blago iz drugih držav članic uvoženo brez sankcij.
29.
Te trditve me ne prepričajo.
30.
Kot je sodišče ugotovilo v sodbi v zadevi SGAE, je treba besedila prava Skupnosti razumeti, kolikor mogoče, glede na mednarodno pravo, zlasti če se želi s temi besedili uresničiti mednarodni sporazum, ki ga je sklenila Skupnost. (
24
) Kot izhaja iz uvodne izjave 15 Direktive o avtorski pravici, je njen namen izpolnitev več mednarodnih obveznosti, ki izvirajo iz WCT. Člen 6(1) te Pogodbe pravico do distribuiranja določa kot pravico do dovoljenja dajanje na voljo javnosti izvirnikov in kopij varovanih del „s prodajo ali drugim prenosom lastništva“. Strinjam se z družbo Peek & Cloppenburg in Komisijo, da ta izraz ni nedvoumen in seveda ne bi zajemal dajanja na voljo za začasno uporabo.
31.
To razlago, kot zatrjuje Komisija, potrjujeta sistematika Direktive o avtorski pravici ter zlasti člen 4, bran kot celota. Člen 4(2) določa, da se pravica do distribuiranja izčrpa s „prv[o] prodaj[o] ali drug[im] prenos[om] lastništva“. Pričakovati je, da bi moral biti obseg izčrpanja opredeljen z dejanji, ki bi bila generično podobna dejanjem, ki pomenijo distribuiranje. Tak pristop še bolj vsiljuje besedilo osemindvajsete uvodne izjave Direktive.
32.
Nisem prepričana, da si je mogoče pomagati z drugimi direktivami, ki jih navaja družba Cassina. Res je, da se tako direktiva o pravnem varstvu računalniških programov kot direktiva o pravnem varstvu baz podatkov nanašata na „kakršno koli javno distribuiranje“ (
25
) pri opredelitvi imetnikove izključne pravice. Vendar ker samo „javno distribuiranje“ ni opredeljeno, se mi ta trditev ne zdi mogoča. Podobno se tudi direktiva o pravici dajanja v najem in pravici posojanja navezuje zgolj na „izključno pravico do dajanja na voljo javnosti [določenih] predmetov […], vključno z njihovimi kopijami, s prodajo ali kako drugače“. (
26
) Tudi to ne prispeva k razjasnitvi zadeve.
33.
Nedvomno je res, da Direktiva o avtorski pravici skuša zagotoviti visoko stopnjo varstva intelektualne lastnine. (
27
) Vendar pa bi po mojem mnenju ugotovitev, da je treba pri vsakem dvomu glede obsega „javnega distribuiranja“ avtomatsko odločiti v korist imetnika pravice, pomenila preveliko poenostavitev. To še toliko bolj drži, kadar bi bila tako kot v obravnavanem primeru taka konstrukcija v nasprotju tako z izrecnim besedilom WCT, ki je (kot sem pojasnila) pomembno za razlago Direktive o avtorski pravici, kot z načelom prostega pretoka blaga. Najprej je treba opozoriti, da je namen Direktive tudi uresničevanje štirih svoboščin notranjega trga. (
28
)
34.
Čeprav je nacionalno sodišče v zvezi s pravili glede prostega pretoka blaga zastavilo posebno vprašanje, je to vprašanje zastavljeno zgolj ob predpostavki, da je odgovor na prvi vprašanji pritrdilen. Vendar pa menim, da so ta pravila lahko pomembna na prejšnji stopnji analize, namreč pri določitvi, ali je treba na prva vprašanja tako odgovoriti. Kot navaja Komisija, sta člena 28 in 30 ES pomembna za pravilno razlago člena 4(1) Direktive o avtorski pravici v primerih, ki se – tako kot ta – nanašajo na reproduciranje dela, varovanega z avtorsko pravico v eni državi članici, in ne v drugi, kjer možnost avtorja, da prepreči uporabo tega reproduciranja, lahko vpliva na trgovino znotraj Skupnosti. Glede na to ugotavljam, da pred Direktivo 98/71 (
29
) pravno varstvo modelov ni bilo usklajeno (
30
) in da sklicevanje v obravnavanem primeru temelji na predpostavki, da kosi pohištva v času, ko jih je kupila družba Peek & Cloppenburg, niso bili varovani niti z avtorsko pravico niti kot modeli.
35.
Razlaganje člena 4(1) Direktive tako, da „javno distribuiranje“ vključuje dajanje na voljo varovanih predmetov za začasno uporabo, torej da bi lahko imetnik pravice preprečil tako uporabo, bi lahko omejilo prost pretok blaga. Člen 30 ES določa, da so te prepovedi lahko med drugim utemeljene z varstvom industrijske in poslovne lastnine. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je tovrstno omejevanje dopustno zgolj v obsegu, v katerem je utemeljeno z dejstvom, da varuje pravice, ki tvorijo poseben predmet te lastnine. (
31
)
36.
Široka razlaga člena 4(1) Direktive, kot jo zagovarjata družba Cassina in poljska vlada, bi bila zato v skladu s členom 30 ES le, če bi izvrševanje pravice do distribuiranja, podeljene s členom 4(1), ki se ga tako razlaga, varovalo poseben predmet avtorske pravice. Sodišče se je, kot poudarja Komisija, pri presoji zakonitosti odstopanj od prostega pretoka blaga, ki jih upravičuje varstvo avtorske pravice, osredotočilo na to, ali je domnevna kršitev gospodarske narave, ki ustvarja prihodke, za katere je prikrajšan imetnik pravice. Domnevna kršitev pa ima v primerih, kot je ta v obravnavani zadevi, nasprotno, drugačne lastnosti. Ne zdi se mi povsem očitno, da to, da se imetniku pravice dovoli, da v takih okoliščinah osebi, ki je zakonito kupila varovano blago v drugi državi članici, prepreči dajanje na voljo za začasno javno uporabo, varuje pravice, ki so poseben predmet avtorske pravice.
37.
Prav tako se ne strinjam s splošnejšo trditvijo družbe Cassina, da je treba, odkar je Sodišče pojem pravice do distribuiranja v več zadevah v zvezi z avtorsko pravico razlagalo široko, to pravico razlagati tako tudi v okviru člena 4(1) Direktive. Od treh zadev, ki jih je družba Cassina navedla v podporo te trditve, (
32
) se sodbi Warner Brothers in Metronome Musik nanašata na skladnost s členom 30 ES nacionalne zakonodaje oziroma zakonodaje Skupnosti, (
33
) ki dajeta (med drugim) avtorju ali producentu glasbenega ali filmskega dela izključno pravico, da dovoli dajanje v najem posnetkov tega dela. Vprašanje je bilo zlasti, ali je taka pravica v bistvu v nasprotju s splošnim načelom, da se imetnikova pravica do distribuiranja izčrpa s prvo prodajo. Sodišče je ugotovilo, da glede na posebno naravo upoštevnih trgov taka pravica ni v nasprotju s tem načelom. Ni mi jasno, kako lahko analiza Sodišča v tisti zadevi pomaga pri opredelitvi „javnega distribuiranja“ v popolnoma drugačnih okoliščinah. Sodba Foreningen af danske Videogramdistributører se je nanašala na vprašanje, ali se ta izključna pravica do dajanja v najem v Skupnosti izčrpa, ko imetnik pravice dovoli dajanje v namen znotraj ene države članice. Sodišče je presodilo, da se glede na posebno naravo izključne pravice do dajanja v najem ta pravica ne izčrpa. Ponovno mi ni jasno, kako lahko ta presoja pomaga Sodišču v obravnavani zadevi.
38.
Družba Cassina trdi, da če bi Sodišče pravico do distribuiranja, podeljeno s členom 4(1) Direktive o avtorski pravici, razlagalo bolj ozko, kot je razlagalo pravico do distribuiranja, ki je bila sporna v teh zadevah, ki so se nanašale na intelektualno lastnino na neopredmetenih sredstvih, kot je glasba, bi bila neopredmetena dela neupravičeno bolje varovana kot opredmetena dela. Vendar pa tudi če bi bilo tako, menim, da to ni dober argument za široko razlago člena 4(1). Neopredmetena dela se lahko zaradi svojih lastnosti prodajajo drugače kot opredmetena dela. Prav zato sta se najprej Sodišče v svoji sodni praksi in nato normodajalec Skupnosti v Direktivi o pravici dajanja v najem in pravici posojanja odločila za širše varstvo avtorske pravice za neopredmetena dela.
39.
Končno, težko razumem trditev družbe Cassina, ki se opira na Uredbo št. 1383/2003 (
34
). Kot priznava Cassina, se ta uporablja le za blago, vneseno iz tretjih držav na carinsko ozemlje Skupnosti. Poleg tega obravnavani primer temelji na predpostavki, da zadevni kosi pohištva niso bili piratski, ampak zakonito proizvedeni in pridobljeni v Italiji.
40.
Zato v odgovor na vprašanje 1(a) ugotavljam, da kadar so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva začasno dani v uporabo tretjim osebam, ne da bi bile te upravičene razpolagati z njimi, ne gre za javno distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive o avtorski pravici.
Vprašanje 1(b)
41.
Z drugim delom prvega vprašanja predložitveno sodišče sprašuje, ali gre takrat, kadar so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva (
35
) razstavljeni v izložbi trgovine, ne da bi bila tretjim osebam dana možnost, da jih uporabljajo ali pridobijo, za javno distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive o avtorski pravici.
42.
Po mojem mnenju odgovor na to vprašanje izhaja a fortiori iz odgovora, ki sem ga predlagala za prvi del prvega vprašanja iz zgoraj predstavljenih razlogov.
43.
Zato menim, da v primeru, ko so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva razstavljeni v izložbi trgovine, ne da bi bila tretjim osebam dana možnost, da jih uporabljajo ali pridobijo, ne gre za javno distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive o avtorski pravici.
Vprašanje 2
44.
Drugo vprašanje nacionalnega sodišča je zastavljeno le v primeru, če je odgovor na prvi vprašanji pritrdilen, to je, kadar gre za javno distribuiranje v smislu člena 4(1) Direktive o avtorski pravici in so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva začasno dani v uporabo tretjim osebam, ne da bi bile te upravičene razpolagati z njimi, ali so razstavljeni v izložbi trgovine, ne da bi bila tretjim osebam dana možnost, da jih uporabljajo ali pridobijo. V tem primeru predložitveno sodišče sprašuje, ali varstvo, zagotovljeno za prost pretok blaga, lahko ovira uresničevanje pravice do distribuiranja, če razstavljeni primerki v državi članici, v kateri so bili izdelani in dani v promet, niso zaščiteni z avtorsko pravico.
45.
Menim, da je treba na oba dela prvega vprašanja nacionalnega sodišča odgovoriti nikalno, zato nimam namena predlagati odgovora na drugo vprašanje. Kljub temu pa bom v povezavi s tem povedala nekaj besed.
46.
Iz predložitvene odločbe izhaja, da je predložitveno sodišče zaskrbljeno, da bi v primeru, kot je obravnavani – ki se nanaša na dela, ki so, čeprav so bila zakonito proizvedena v Italiji brez soglasja imetnika pravice, v Nemčiji zaščitena z avtorsko pravico –, izvrševanje pravice do javnega distribuiranja v Nemčiji v smislu člena 4(1) lahko povzročilo delitev nacionalnih trgov. Če bi prišlo do tega, izvrševanja te pravice, ki je prima facie v nasprotju s členom 28 ES, ne bi bilo mogoče upravičiti na podlagi člena 30 ES.
47.
Družba Cassina in poljska vlada menita, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti nikalno. Družba Peek & Cloppenburg in Komisija sta nasprotnega mnenja.
48.
Družba Cassina trdi, da pravica do tega, da se v Nemčiji prepove uporaba v Italiji zakonito pridobljenega pohištva, ni taka, da bi omejevala trgovino med državami članicami. Tudi če bi jo, bi bilo to utemeljeno s členom 30 ES. Nedvomno ta določba ne more upravičiti ukrepov, katerih posledica je delitev nacionalnih trgov. Imetnik pravice intelektualne ali industrijske lastnine se zato za izpodbijanje uvoza blaga, ki je bilo zakonito sproščeno na trg v drugi državi članici, s soglasjem imetnika pravice ali brez, nanjo ne more sklicevati. Družba Cassina navaja, da v tem primeru ni tako, ker se ni strinjala s tem, da se pohištvo sprosti v promet v Italiji.
49.
Poljska vlada ugotavlja, da namen varstva avtorske pravice ni usklajen na ravni Skupnosti. Zaradi neobstoja usklajenosti je namen varstva predmet nacionalnega zakona.
50.
Nobena od teh navedb se mi ne zdi posebno koristna. Predlog za sprejetje predhodne odločbe nasploh, zlasti njegovo drugo vprašanje temelji na predpostavki, da so bili kosi pohištva zakonito izdelani v Italiji. Trditve družbe Cassina zato niso pravilne. Trditev poljske vlade se mi zdi napačna: čeprav je namen varstva predmet nacionalnega zakona, mora biti ta zakon seveda v skladu s členoma 28 in 30 ES.
51.
Komisija trdi, da si ni mogoče predstavljati, da bi bilo treba pravico do distribuiranja, določeno v členu 4(1), razlagati tako, da načelo prostega pretoka blaga prepoveduje izvrševanje te pravice. Komisija zato izhaja s stališča, da se želi z drugim vprašanjem ugotoviti, ali člena 28 in 30 ES onemogočata, da bi se določbo nacionalnega prava razlagalo tako, da dejanja, kot so ta v obravnavanem postopku, pomenijo distribuiranje, varovano z avtorsko pravico.
52.
Vendar pa se mi tudi ta argument zdi napačen. Drugo vprašanje je bilo izrecno postavljeno ob predpostavki, da zadevna dejanja pomenijo distribuiranje v smislu člena 4(1). V tem primeru bo potem nacionalno pravo, ki prenaša to določbo, nujno (ker je člen 4 zavezujoč) imelo enak učinek. Zato ne razumem, kakšno razliko opisuje Komisija.
53.
Ob upoštevanju navedenega menim, da člen 4(1) Direktive in nacionalno pravo, s katerim je prenesena, delita enako usodo: če en ne spoštuje pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga, jih tudi drugi ne. Pri prvem delu prvega vprašanja sem že razložila, zakaj po mojem mnenju člena 28 in 30 ES nalagata ozko razlaganje „javnega distribuiranja“ iz člena 4(1). (
36
)
54.
Preučitev drugega zastavljenega vprašanja po mojem mnenju tako potrjuje, da je odgovor, ki ga predlagam glede prvega vprašanja, pravilen. Iz mojih prejšnjih ugotovitev v zvezi s prvim vprašanjem izhaja, da v veliki meri sprejemam trditev družbe Peek & Cloppenburg, (
37
) da preširoka razlaga „javnega distribuiranja“ iz člena 4(1) ne bi bila v skladu z načelom prostega pretoka blaga iz člena 28 ES in ne bi bila utemeljena v skladu s členom 30 ES. Odstopanje je s členom 30 ES dopustno le, če izvrševanje pravice do distribuiranja varuje poseben predmet avtorske pravice. V obravnavanem primeru ta pogoj ni izpolnjen: zadevna dejanja se ne nanašajo na prodajo ali ponovno prodajo ali kakršno koli podobno transakcijo, temveč pomenijo zgolj (največ) začasno uporabo za namen, za katerega je bilo pohištvo oblikovano.
55.
Na koncu ponavljam, da dejstvo, da je bilo pohištvo najprej dano na trg v Skupnosti brez soglasja imetnika pravice, za obravnavani primer ni pomembno. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je glede na zdajšnje stanje prava Skupnosti in glede na neobstoj določb Skupnosti, ki bi usklajevale nacionalne zakone, naloga držav članic, da določijo pogoje in podrobna pravila za varovanje literarne in umetniške lastnine, s spoštovanjem veljavnih mednarodnih konvencij. (
38
) Kot sem navedla, pravno varstvo modelov pred prenosom Direktive 98/71 (
39
) ni bilo usklajeno; tudi Bernska konvencija ni zahtevala tega varstva. (
40
) Dejstvo, da je bilo v tem času pravno varstvo modelov v Nemčiji in Italiji različno, je zgolj posledica teh okoliščin.
Predlog
56.
Iz teh razlogov menim, da je treba na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je zastavilo Bundesgerichtshof, odgovoriti:
Kadar so kosi z avtorsko pravico zaščitenega pohištva začasno dani v uporabo tretjim osebam, ne da bi bile te upravičene z njimi razpolagati, ali razstavljeni v izložbi trgovine, ne da bi bila tretjim osebam dana možnost, da jih uporabljajo ali pridobijo, ne gre za „javno distribuiranje s prodajo ali drugače“ v smislu člena 4(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL L 167, str. 10.
(
3
)	V okviru prava ES avtorska pravica („droit d’auteur“) zajema izključne pravice, podeljene avtorjem, skladateljem, umetnikom itd., medtem ko sorodne pravice („droits voisins“) zajemajo podobne pravice, podeljene izvajalcem (glasbeniki, igralci itd.) in podjetnikom (založniki, filmski producenti itd.).
(
4
)	Na mednarodni ravni je s členom 2(7) Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del z dne 9. septembra 1886 pogodbenim strankam omogočeno, „da določijo v svojih zakonih področje uporabe zakona, ki se nanaša na dela uporabne umetnosti ter na industrijske risbe in modele, kakor tudi na pogoje, pod katerimi bodo takšna dela, risbe in modeli zavarovani […]“. Na ravni Skupnosti je bila delna uskladitev pravic iz modela uvedena z Direktivo 98/71/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 1998 o pravnem varstvu modelov (UL L 289, str. 28).
(
5
)	Svetovna organizacija za intelektualno lastnino.
(
6
)	Sklenjena v Ženevi 20. decembra 1996.
(
7
)	Sodba z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-61/94, Recueil, str. I-3989, točka 52).
(
8
)	Zdi se, da jo bo Skupnost ratificirala šele potem, ko bodo po prenosu Direktive o avtorski pravici vse države članice ratificirale WCT. Skupnost in takratne države članice so ob koncu Diplomatske konference v zvezi z vprašanji o določenih avtorski in sorodnih pravicah v Ženevi, od 2. do 20. decembra 1996, izrazile namen, da bodo sočasno deponirale listine o ratifikaciji. Glej M. Ficsor, The Law of Copyright and the Internet (2002), str. 68, točka 2.41.
(
9
)	Zakon z dne 9. septembra 1965 (BGBl. I, str. 1273), kot je bil nazadnje spremenjen z zakonom z dne 10. novembra 2006 (BGBl. I, p. 2587).
(
10
)	Dokončno mora to preveriti nacionalno sodišče.
(
11
)	Po mnenju družbe Cassina, ki ji družba Peek & Cloppenburg glede tega ne nasprotuje, iz ustaljene sodne prakse v Nemčiji izhaja, da je dizajnersko pohištvo Le Corbusier varovano z avtorsko pravico.
(
12
)	Navedena v opombi 4.
(
13
)	Ugotoviti je treba, da družba Cassina spodbija skladnost italijanske zakonodaje s pravom Skupnosti (in vsekakor z italijansko ustavo). Vendar pa je predložitveno sodišče zastavilo vprašanja na podlagi predpostavke, da je bilo pohištvo, ki je sporno v obravnavanem primeru, v Italiji zakonito izdelano in pridobljeno, povzetek italijanskega prava, ki ga je predložila družba Cassina, pa pojasnjuje, kako je do tega prišlo.
(
14
)	Po mojem mnenju bi bilo pri odgovorih na vprašanja za predhodno odločanje v obravnavani zadevi bolje ostati v okviru njihovih posebnih okoliščin. Če bi bili podani bolj splošni odgovori, bi obstajala nevarnost, da bi ti lahko določili rešitev sporov, ki bi nastala v drugačnih okoliščinah, v katerih so pomembni drugi dejavniki, o katerih se pred Sodiščem v tej zadevi ni razpravljajo. Zato sem vprašanja postavila ožje kot predložitveno sodišče.
(
15
)	Moj poudarek.
(
16
)	Glej uvodni izjavi 9 in 11.
(
17
)	Glej uvodni izjavi 10 in 11.
(
18
)	Uvodni izjavi 21 in 23.
(
19
)	Direktiva Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine, UL L 346, str. 61.
(
20
)	Direktiva Sveta 91/250/EGS z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov, UL L 122, str. 42.
(
21
)	Direktiva 96/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 1996 o pravnem varstvu baz podatkov, UL L 77, str. 20.
(
22
)	Sodbe z dne 17. maja 1988 v zadevi Warner Brothers (158/86, Recueil, str. 2605); z dne 28. aprila 1998 v zadevi Metronome Musik (C-200/96, Recueil, str. I-1953) in z dne 22. septembra 1998 v zadevi Foreningen af danske Videogramdistributører (C-61/97, Recueil, str. I-5171).
(
23
)	Uredba Sveta (ES) št. 1383/2003 z dne 22. julija 2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice, UL L 196, str. 7.
(
24
)	Sodba z dne 7. decembra 2006 (C-306/05, ZOdl., str. I-11519, točka 35) in tam navedena sodna praksa. Glej tudi sodbo Komisija proti Nemčiji, navedeno v opombi 7, točka 52.
(
25
)	Člena 4(c) oziroma 5(c).
(
26
)	Člen 9(1).
(
27
)	Glej uvodne izjave 4, 9 in 11.
(
28
)	Glej uvodno izjavo 3.
(
29
)	Navedena v opombi 4.
(
30
)	Glej točko 6 in opombo 4 zgoraj.
(
31
)	Glej na primer sodbo Foreningen af danske Videogramdistributører, navedeno v opombi 22, točka 13.
(
32
)	Glej opombo 22.
(
33
)	Direktiva o pravici dajanja v najem in pravici posojanja, navedena v opombi 19.
(
34
)	Navedena v opombi 23.
(
35
)	Glej opombo 14.
(
36
)	Glej točki 35 in 36 zgoraj.
(
37
)	Podredno, glede na predlagani odgovor na prva vprašanja.
(
38
)	Sodba z dne 20. oktobra 1993 v združenih zadevah Phil Collins (C-92/92 in C-326/92, Recueil, str. I-5145, točka 19).
(
39
)	Navedena v opombi 12.
(
40
)	Glej opombo 4.