Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 5. marca 2026(1)
Zadeva C‑70/25 [Tukowiecka](i)
N.O.
proti
PKO BP S.A.
(predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Koszalinie (občinsko sodišče v Koszalinu, Poljska))
„ Predhodno odločanje – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva (EU) 2015/2366 – Člen 73(1) in člen 74(1) – Neodobrene plačilne transakcije – Pravica do takojšnjega povračila – Huda malomarnost – Zavrnitev ponudnika plačilnih storitev, da nemudoma povrne znesek neodobrene transakcije v primeru izgube, ki je posledica plačnikove hude kršitve obveznosti
iz člena 69 – Obseg izključitve pravice do takojšnjega povračila “
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Koszalinie (občinsko sodišče v Koszalinu, Poljska), se nanaša na razlago člena 73(1) in člena 74(1) Direktive (EU) 2015/2366,(2) ki se nanašata na ureditev odgovornosti v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami. Postavlja se zlasti vprašanje, pod katerimi pogoji lahko ponudnik plačilnih storitev zavrne takojšnje povračilo takih transakcij s sklicevanjem na hudo malomarnost plačnika v zvezi z obveznostmi, ki jih ima na podlagi
člena 69 te direktive, v okviru goljufij s spletnim zvabljanjem, ki vztrajno naraščajo.
2.        V tej zadevi ima Sodišče priložnost, da natančneje opredeli ravnovesje med interesi plačnika in ponudnika plačilnih storitev. Sodišče je naprošeno tudi, da opredeli vidike, ki lahko pomembno vplivajo tako na porazdelitev tveganj med ponudniki plačilnih storitev in plačniki kot na raven zaščite, ki jo je treba zagotoviti uporabnikom teh storitev.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
3.        V uvodnih izjavah 6 in 71 Direktive 2015/2366 je navedeno:
„(6)       Treba bi bilo vzpostaviti nova pravila za zapolnitev regulativnih vrzeli, ob hkratnem zagotavljanju večje pravne jasnosti in dosledne uporabe zakonodajnega okvira po vsej Uniji […], ter zagotovili visoko raven varstva potrošnikov pri uporabi teh plačilnih storitev po vsej Uniji. To bi moralo zagotoviti učinkovitost v celotnem plačilnem sistemu ter omogočiti večjo izbiro in preglednost plačilnih storitev, obenem pa okrepiti zaupanje potrošnikov v harmonizirani trg plačil.
[...]
(71)      V primeru neodobrene plačilne transakcije bi moral ponudnik plačilnih storitev plačniku nemudoma povrniti znesek navedene transakcije. A če obstaja pomemben sum, da gre za neodobreno transakcijo kot posledico goljufivega ravnanja uporabnika plačilnih storitev, in kadar ta sum temelji na objektivnih razlogih, o katerih je obveščen zadevni nacionalni organ, bi moral imeti ponudnik plačilnih storitev možnost, da v razumnem času opravi preiskavo, preden plačniku vrne navedeni znesek. Za zaščito plačnika pred morebitnimi negativnimi posledicami datum valute knjiženja povračila v dobro ne sme biti poznejši od datuma obremenitve z zneskom. Da bi uporabnike plačilnih storitev spodbudili, naj ponudnika plačilnih storitev nemudoma obvestijo o kraji ali izgubi plačilnega instrumenta in tako zmanjšajo tveganje neodobrenih plačilnih transakcij, bi moral biti uporabnik odgovoren le za zelo omejeni znesek, razen če je ravnal goljufivo ali hudo malomarno. V zvezi s tem se zdi 50 EUR primerno visok znesek, da se zagotovi usklajena in visoka raven zaščite uporabnikov v Uniji. Če plačnik ni seznanjen z izgubo, krajo ali zlorabo plačilnega instrumenta, za to ne bi smel biti odgovoren. Poleg tega se od uporabnikov plačilnih storitev potem, ko ponudnika plačilne storitve obvestijo, da bi bil lahko njihov plačilni instrument zlorabljen, ne bi smelo zahtevati, da krijejo kakršne koli nadaljnje izgube, ki so posledica nedovoljene uporabe navedenega instrumenta. [...]“
4.        Člen 69 te direktive, naslovljen „Obveznosti uporabnika plačilnih storitev v zvezi s plačilnimi instrumenti in osebnimi varnostnimi elementi“, določa:
„1.      Uporabnik plačilnih storitev, ki ima pravico uporabljati plačilni instrument:
(a)      uporablja plačilni instrument v skladu s pogoji, ki urejajo izdajo in uporabo plačilnega instrumenta, ki morajo biti objektivni, nediskriminatorni in sorazmerni;
(b)      brez nepotrebnega odlašanja obvesti ponudnika plačilnih storitev ali subjekt, ki ga določi slednji, če ugotovi, da je bil plačilni instrument izgubljen, ukraden, zlorabljen ali uporabljen brez dovoljenja.
2.      Za namene točke (a)
odstavka 1 uporabnik plačilnih storitev, zlasti takoj po prejemu plačilnega instrumenta, sprejme vse razumne ukrepe, da zavaruje osebne varnostne elemente.“
5.        Člen 71 navedene direktive, naslovljen „Obveščanje o neodobrenih ali nepravilno izvršenih plačilnih transakcijah in njihov popravek“, v odstavku 1 določa:
„Ponudnik plačilnih storitev uporabniku plačilnih storitev zagotovi popravek neodobrene ali nepravilno izvršene plačilne transakcije samo, če ta ponudnika plačilnih storitev obvesti takoj, ko ugotovi, da je prišlo do takšnih transakcij, ki so vzrok za terjatev, tudi terjatev v skladu s členom 89, in najpozneje 13 mesecev po datumu obremenitve.
[...]“
6.        Člen 72 iste direktive, naslovljen „Breme dokazovanja pristnosti in izvršitve plačilne transakcije“, v odstavku 2 določa:
„Kadar uporabnik plačilne storitve trdi, da ni odobril izvršene plačilne transakcije, zgolj uporaba plačilnega instrumenta, ki jo evidentira ponudnik plačilnih storitev, vključno s ponudnikom storitev odreditve plačil, če je ustrezno, ni nujno zadosten dokaz, da je plačnik odobril plačilno transakcijo ali da je goljufal ali da naklepno ali iz hude malomarnosti ni izpolnil ene ali več obveznosti iz člena 69. Ponudnik plačilnih storitev, vključno, kadar je ustrezno, s ponudnikom storitev odreditve plačil priskrbi dokaze, da je uporabnik plačilne storitve goljufal ali ravnal hudo malomarno.“
7.        Člen 73 Direktive 2015/2366, naslovljen „Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo da, brez poseganja v člen 71, v primeru neodobrene plačilne transakcije plačnikov ponudnik plačilnih storitev plačniku nemudoma povrne znesek neodobrene plačilne transakcije, v vsakem primeru pa najpozneje do konca naslednjega delovnega dne, potem ko je transakcijo opazil oziroma je bil o njej obveščen, razen kadar plačnikov ponudnik plačilnih storitev utemeljeno sumi, da gre za goljufijo, in o razlogih za sum pisno obvesti zadevni nacionalni organ. Plačnikov ponudnik plačilnih storitev, kadar je ustrezno, na obremenjenem plačilnem računu vzpostavi takšno stanje, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena. Tako je zagotovljeno tudi, da datum valute knjiženja v dobro na plačilnem računu plačnika ni poznejši od datuma, ko je bil znesek knjižen v breme.“
8.        Člen 74 te direktive, naslovljen „Odgovornost plačnika za neodobrene plačilne transakcije“, v odstavku 1 določa:
„Z odstopanjem od člena 73 je plačnik lahko obvezan, da krije izgubo v zvezi s kakršno koli neodobreno plačilno transakcijo, ki je posledica uporabe izgubljenega ali ukradenega plačilnega instrumenta ali zlorabe plačilnega instrumenta, v višini do največ 50 EUR.
Prvi pododstavek se ne uporablja, če:
(a) izgube, kraje ali zlorabe plačilnega instrumenta ni bilo mogoče odkriti pred izvedbo plačila, razen če je plačnik sam ravnal goljufivo; ali
(b) [je] izguba […] posledica dejanj ali neukrepanja zaposlenih, zastopnikov ali podružnic ponudnika plačilnih storitev ali zunanjih izvajalcev.
Plačnik krije vse izgube v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami, če nastanejo, ker je plačnik ravnal goljufivo ali ker naklepno ali iz hude malomarnosti ni izpolnil ene ali več obveznosti iz člena 69. V takih primerih se najvišji znesek iz prvega pododstavka ne uporablja.
Kadar plačnik ni goljufal in ni naklepno opustil svojih obveznosti iz člena 69, lahko države članice zmanjšajo odgovornost iz tega odstavka, zlasti ob upoštevanju značilnosti osebnih varnostnih elementov in posebnih okoliščin, v katerih je bil plačilni instrument izgubljen, ukraden ali zlorabljen.“
B.      Poljsko pravo
9.        Člen 46
ustawa o usługach płatniczych (zakon o plačilnih storitvah) z dne 19. avgusta 2011(3) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.      Ob upoštevanju člena 44(2) plačnikov ponudnik plačilnih storitev v primeru neodobrene plačilne transakcije plačniku nemudoma, najpozneje pa do konca delovnega dne po dnevu, ko je bilo ugotovljeno, da je bila neodobrena transakcija knjižena v breme plačnikovega računa, ali po dnevu prejema ustreznega obvestila, povrne znesek neodobrene plačilne transakcije, razen če ima utemeljene in ustrezno dokazane razloge za sum goljufije in o tem pisno obvesti organe kazenskega pregona. Če plačnik uporablja plačilni račun plačnikov ponudnik plačilnih storitev na obremenjenem plačilnem računu vzpostavi takšno stanje, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena. Datum valute knjiženja v dobro na plačilnem računu plačnika ne sme biti poznejši od datuma, ko je bil znesek knjižen v breme.
[...]
3.      Plačnik za neodobrene plačilne transakcije odgovarja v polnem obsegu, če jih je povzročil naklepno ali če je do njih prišlo zaradi kršitve ene ali več obveznosti iz člena 42, ki je bila naklepna ali posledica hude malomarnosti.“
III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
10.      N.O. (v nadaljevanju: tožeča stranka), ki je fizična oseba z bančnim računom pri banki PKO BP S.A. (v nadaljevanju: banka), je bila žrtev spletnega zvabljanja, ko je na dražbeni platformi prodajala nek artikel. Tretja oseba, ki se je izdajala za kupca, ji je poslala lažno povezavo, ki je ponazarjala vmesnik platforme in nato še banke. Tožeča stranka je zaradi te preslepitve posredovala svoje podatke za prijavo, s pomočjo katerih je lahko goljuf na njenem bančnem računu izvedel neodobreno plačilno transakcijo. Ko je naslednji dan ugotovila, da je prišlo do goljufije, je goljufijo takoj prijavila banki in policiji, storilec pa ni bil identificiran. Banka je kljub temu zavrnila povračilo zneska sporne transakcije, ker je menila, da tožeča stranka iz hude malomarnosti ni izpolnila obveznosti, da plačilni instrument hrani z ustrezno skrbnostjo in ga ne daje na voljo nepooblaščenim osebam.
11.      Tožeča stranka je po tej zavrnitvi pri Sąd Rejonowy w Koszalinie (občinsko sodišče v Koszalinu), ki je predložitveno sodišče, zoper banko vložila tožbo za plačilo 3000 poljskih zlotov (PLN) (približno 705 EUR).
12.      Tožeča stranka je v utemeljitev svojega predloga navedla, da bi morala biti uporaba načela takojšnjega vračila zneska neodobrene transakcije izključena samo v primeru, opredeljenem
v
členu 73(1) Direktive 2015/2366, torej kadar ponudnik plačilnih storitev utemeljeno sumi, da gre za goljufijo plačnika, in če ta o razlogih za sum obvesti pristojni nacionalni organ. Kadar – kot v obravnavanem primeru – takšni razlogi niso podani, mora ta ponudnik plačniku nemudoma, najpozneje pa do konca naslednjega delovnega dne, povrniti znesek neodobrene transakcije. Navedeni ponudnik naj bi šele po tem povračilu in izvedbi postopka za razjasnitev okoliščin dogodka lahko od plačnika zahteval, naj nosi izgubo, ki je nastala zaradi plačnikove hude malomarnosti. Če plačnik zavrne vračilo zneska neodobrene transakcije, bi morala banka zahtevek za plačilo uveljavljati v sodnem postopku.
13.      Banka pa je trdila, da je ponudnik plačilnih storitev na podlagi poljske zakonodaje, s katero je bil prenesen člen 74(1) Direktive 2015/2366, izvzet iz obveznosti takojšnjega povračila zneska neodobrene transakcije, določene v členu 73(1) te direktive, če ugotovi, da je imelo ravnanje plačnika znake hude malomarnosti. Banka je tudi trdila, da lahko samostojno oceni vse upoštevne pogoje za obstoj odgovornosti za neodobreno transakcijo in da v primeru, če ugotovi malomarnost plačnika, nima obveznosti povračila.
14.      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče pojasnilo, da mora glede na to, da je bilo v postopku ugotovljeno, da sporna transakcija ni bila odobrena, za odločitev o zadevi preučiti člen 46 zakona o plačilnih storitvah, s katerim sta bila prenesena člena 73 in 74 Direktive 2015/2366, da bi rešilo pravni spor med tožečo stranko in banko glede obsega obveznosti ponudnika plačilnih storitev, da nemudoma povrne znesek neodobrene transakcije.
15.      V zvezi s tem navedeno sodišče meni, da Direktiva 2015/2366 in nacionalne določbe za njen prenos določajo splošno pravilo, v skladu s katerim tveganje odgovornosti v zvezi z izvedbo neodobrenih plačilnih transakcij v celoti nosijo ponudniki plačilnih storitev. Poleg tega navedeno sodišče ugotavlja, da določbe navedene direktive in poljske zakonodaje zagotavljajo plačnikom pravico do povračila zneskov neodobrenih transakcij, pri kateri gre za pravico, da tako izgubljena sredstva nemudoma prejmejo nazaj. Ta pravica naj bi bila izključena le v primeru utemeljenih razlogov za sum, da je plačnik storil goljufijo, o kateri so obveščeni pristojni nacionalni organi.
16.      Poleg tega isto sodišče ugotavlja, da pred poljskimi sodišči banke proti potrošnikom ne uveljavljajo zahtevkov za povračilo zneskov neodobrenih transakcij, utemeljenih s tem, da so ugotovile hudo malomarnost plačnika. Nasprotno, potrošniki naj bi zoper banke sprožili številne postopke zaradi nepovračila zneskov neodobrenih transakcij. To po mnenju predložitvenega sodišča pomeni, da je to, da ponudniki plačilnih storitev uveljavljajo izjeme od pravice do povračila, pri neodobrenih transakcijah postalo pravilo. Ponudniki plačilnih storitev namreč načeloma ne vračajo zneskov neodobrenih transakcij in tako breme uveljavljanja s tem povezanih zahtevkov v sodnem postopku prevalijo na plačnike, zlasti potrošnike.
17.      Ker z razlago Direktive 2015/2366, kot jo predlaga banka, ni dosežen cilj varstva plačnika na podlagi splošnega pravila o povračilu zneskov neodobrenih transakcij, je treba po mnenju navedenega sodišča navedene določbe te direktive razlagati tako, da nasprotujejo možnosti ponudnika plačilnih storitev, da zavrne takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije, če je plačniku v zvezi s to transakcijo, pri kateri iz hude malomarnosti ni izpolnil svojih obveznosti, nastala škoda. Navedeno sodišče dodaja, da bi bila posledica predlagane razlage to, da bi se breme vodenja zadeve, začetka postopka, plačila sodnih taks, predložitve dokazov in priprave dokumentov preneslo s plačnika, ki je pogosto potrošnik, na gospodarski subjekt, torej ponudnika plačilnih storitev.
18.      V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy w Koszalinie (občinsko sodišče v Koszalinu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba določbe člena 73(1) v povezavi s členom 74(1) Direktive [2015/2366] razumeti tako, da lahko ponudnik plačilnih storitev zavrne takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije plačniku, če je plačniku v zvezi z neodobreno plačilno transakcijo, pri kateri iz hude malomarnosti ni izpolnil obveznosti iz člena 69, nastala izguba?“
19.      Pisna stališča so Sodišču predložili banka, poljska, češka in italijanska vlada ter Evropska komisija.
IV.    Vprašanje za predhodno odločanje
20.      Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 73(1) in člen 74(1) Direktive 2015/2366 razlagati tako, da lahko ponudnik plačilnih storitev zavrne takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije plačniku, ker ta iz hude malomarnosti ni izpolnil obveznosti, ki jih ima na podlagi
člena 69 te direktive.
21.      Sodišče je zaprošeno, naj v odgovor na to vprašanje ugotovi, ali člen 74(1), tretji pododstavek, navedene direktive pomeni izjemo od obveznosti ponudnika plačilnih storitev, da plačniki povrne znesek, na podlagi katere bi lahko obveznost takojšnjega vračila iz člena 73(1) iste direktive trajno ali začasno ugasnila, ali pa gre za ločeno pravico, ki jo lahko ta ponudnik pozneje uveljavlja v razmerju do plačnika.
22.      V zvezi s tem je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za razlago določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi kontekst in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je.(4)
23.      Na prvem mestu, kar zadeva besedilo določb, za katere je naprošena razlaga, ugotavljam, da iz njihovih naslovov izhaja, da je z njimi urejena odgovornost ponudnika plačilnih storitev in plačnika v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami. Naslov člena 73 Direktive 2015/2366 je namreč „Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije“, naslov člena 74 te direktive pa „Odgovornost plačnika za neodobrene plačilne transakcije“.
24.      Člen 73(1) navedene direktive načeloma določa takojšnje povračilo plačniku v primeru neodobrenih plačilnih transakcij s prekluzivnim rokom, v katerem mora ponudnik plačilnih storitev to povračilo izvesti,(5) obenem pa določa izjemo od pravila takojšnjega povračila, in sicer kadar ta ponudnik „utemeljeno sumi, da gre za goljufijo“. Pri tej izjemi mora torej – prvič – obstajati precej razlogov za sum, da gre za goljufijo, in – drugič – navedeni ponudnik mora izpolniti formalni pogoj, torej da o razlogih za sum pisno obvesti pristojni nacionalni organ.(6)
25.      Prav tako je treba ugotoviti, da je člen 74(1) iste direktive oblikovan kot izjema od njenega člena 73.(7) Sicer pa člen 74(1) Direktive 2015/2366 v prvem in drugem pododstavku ureja nekrivdno odgovornost plačnika, ki je omejena, medtem ko iz tretjega pododstavka tega člena izhaja, da je krivdna odgovornost plačnika načeloma neomejena. Natančneje, ta določba določa, da je plačnik odgovoren maksimalno do zneska 50 EUR ali neomejeno, če je ravnal goljufivo oziroma
če naklepno ali iz hude malomarnosti ni izpolnil svojih obveznosti v zvezi s plačilnimi instrumenti na podlagi člena 69
te direktive.
26.      Natančneje, kar zadeva vprašanje takojšnjega povračila v primeru neodobrenih plačilnih transakcij, ugotavljam, da člen 73(1) navedene direktive ne določa nobene druge izjeme, na katero bi se ponudnik plačilnih storitev lahko skliceval, kot bi lahko bil na primer sum ali možnost, da plačnik
ni izpolnil – vključno iz malomarnosti – ene ali več obveznosti iz člena 69
iste direktive. Poleg tega je v zvezi z njenim
členom 74(1) očitno, da se ta določba ne nanaša na takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije, ampak se osredotoča na porazdelitev odgovornosti med plačnikom in ponudnikom plačilnih storitev, da bi se pozneje v postopku ugotovilo, kdo je odgovoren in posledično kdo nosi izgube, nastale zaradi takih transakcij.
27.      Na prvi pogled torej iz jezikovne razlage člena 73(1) Direktive 2015/2366 izhaja, da ta člen s tem, da izrecno določa odstopanja od obveznosti takojšnjega povračila zneska neodobrene transakcije, ne omogoča razširitve seznama odstopanj na druge primere, ki jih ta člen ne določa, tudi v primeru, če izguba nastane
„ker […] plačnik […] iz hude malomarnosti ni izpolnil ene ali več obveznosti iz člena 69“ te direktive v skladu s členom 74(1), tretji pododstavek, navedene direktive.
28.      Vendar je treba v zvezi s členom 74(1) iste direktive ugotoviti, da ni mogoče z gotovostjo sklepati – še posebej pa ne samo na podlagi njegovega besedila – ali se „odstopanje“ iz te določbe nanaša izključno na vsebino obveznosti, ali pa tudi na načelo, v skladu s katerim mora biti vračilo takojšnje. Možni sta torej dve različni razlagi, kar potrjujejo nasprotna stališča strank iz zadeve v glavni stvari.(8) Po prvi razlagi ponudnik plačilnih storitev ob kršitvi plačnika nima nobene obveznosti povračila plačniku in se torej lahko pri uveljavljanju odstopanja iz člena 74 Direktive 2015/2366 sklicuje na odgovornost plačnika za hudo malomarnost, s čimer se izogne svoji obveznosti takojšnjega povračila iz člena 73(1) te direktive. Druga razlaga pa temelji na predpostavki, da člen 73(1) in člen 74(1) navedene direktive urejata dve ločeni fazi postopka vračila neodobrene plačilne transakcije. Po tej razlagi naj „odstopanje“ iz tega člena 74(1) ne bi učinkovalo ab initio, zaradi česar bi moral ponudnik plačilnih storitev plačniku najprej povrniti znesek, po tem povračilu pa bi lahko zoper plačnika, ki je za kršitev odgovoren, uveljavljal pravico do odškodnine.
29.      Iz razlogov, ki jih bom navedel v nadaljnjih točkah teh sklepnih predlogov, je po mojem mnenju ustrezna ta druga razlaga člena 73(1) in člena 74(1) Direktive 2015/2366.
30.      Na drugem mestu, to razlago namreč potrjuje tudi kontekst, v katerega sodijo določbe, na katere se nanaša vprašanje predložitvenega sodišča za predhodno odločanje.
31.      V zvezi s tem ugotavljam, da je v uvodni izjavi 71 Direktive 2015/2366 naveden le en primer, v skladu s katerim je ponudniku plačilnih storitev – ko ga plačnik obvesti o neodobreni transakciji – omogočeno, da odloži takojšnje vračilo plačniku, in sicer „če obstaja pomemben sum, da gre za neodobreno transakcijo kot posledico goljufivega ravnanja uporabnika plačilnih storitev, in kadar ta sum temelji na objektivnih razlogih, o katerih je obveščen zadevni nacionalni organ“. Tako kot v členu 73(1) te direktive tudi v tej uvodni izjavi 71 ni navedena nobena druga izjema, na katero bi se ponudnik plačilnih storitev lahko skliceval, na primer sum ali ugotovitev, da uporabnik plačilnih storitev s svojim ravnanjem ni izpolnil ene ali več obveznosti iz člena 69 navedene direktive, zlasti iz hude malomarnosti.
32.      Poleg tega je treba poudariti, da to razlago potrjuje analiza pripravljalnega gradiva, na podlagi katerega je bil sprejet člen 73(1) Direktive 2015/2366. V prejšnji različici Direktiva 2007/64/ES(9), ki je bila razveljavljena z Direktivo 2015/2366, ni določala nobene izjeme od obveznosti takojšnjega vračila neodobrene plačilne transakcije. Vendar je bilo treba po mnenju zakonodajalca Unije upoštevno določbo –
v obravnavani zadevi je to
člen 73(1) Direktive 2015/2366 – spremeniti, da se postopek takojšnjega povračila za neodobrene transakcije dodatno uredi tako, da se izrecno določi posebna izjema od obveznosti povračila, kadar bi ponudnik plačilnih storitev utemeljeno sumil, da gre za goljufijo.(10)
33.      Ugotavljam tudi, da člen 107(1) te direktive določa, da je harmonizacija, ki jo je zakonodajalec Unije določil na področju, ki ga zajemajo upoštevne določbe v tej zadevi, popolna, zato ne dopušča sprejetja nacionalnih ukrepov, ki se razlikujejo od tistih, ki jih je sprejel navedeni zakonodajalec.(11) Natančneje, člena 73 in 74 navedene direktive ne spadata med določbe, v zvezi s katerimi je zakonodajalec Unije želel državam članicam pustiti določen manevrski prostor. Poleg tega se člen 107(3) iste direktive izrecno sklicuje na obveznosti ponudnikov plačilnih storitev, s tem da državam članicam nalaga, naj zagotovijo, da ponudniki plačilnih storitev od določb nacionalnega prava,
s katerimi je prenesena Direktiva 2015/2366 oziroma so z njo povezane, ne odstopajo na škodo uporabnikov plačilnih storitev, , razen kadar je to v direktivi izrecno določeno.
34.      Na tretjem mestu, tako razlago potrjujejo cilji Direktive 2015/2366.
35.      V zvezi s tem opozarjam, da je cilj Direktive 2015/2366 – kot je razvidno iz njene uvodne izjave 6 – harmonizirati pravila glede opravljanja plačilnih storitev z zagotovitvijo večje „pravne jasnosti“ in „dosledne uporabe zakonodajnega okvira po vsej Uniji“, hkrati pa zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov pri uporabi plačilnih storitev po vsej Uniji.
36.      Čeprav je glavni cilj te direktive harmonizacija pravil o plačilnih storitvah in pravilno delovanje notranjega trga za te storitve(12) – kar je razvidno iz tega, da temelji na členu 114 PDEU – je eden od ciljev te direktive tudi potreba po zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov pri uporabi navedenih storitev.(13)
37.      Na podlagi navedenega je po mojem mnenju mogoče sklepati, da čeprav sta člen 73(1) in člen 74(1) Direktive 2015/2366 tesno povezana, pa ti dve določbi urejata različne vidike postopka povračila zneskov neodobrenih plačilnih transakcij, pri čemer prvi določa takojšnje povračilo za neodobreno transakcijo, drugi pa ureja poznejšo porazdelitev odgovornosti med ponudnikom in plačnikom.
38.      Ponudnik plačilnih storitev mora torej v skladu s členom 73(1) Direktive 2015/2366 najprej nemudoma povrniti znesek neodobrene plačilne transakcije, razen če utemeljeno sumi, da je ta posledica goljufivega ravnanja uporabnika plačilnih storitev. Vendar pa to povračilo ni dokončno. Če namreč ponudnik plačilnih storitev pozneje, po odobritvi tega začasnega povračila, dokaže, da plačnik naklepno ali iz hude malomarnosti ni izpolnil ene od obveznosti iz člena 69 te direktive, lahko od njega zahteva, da nosi izgube, ki so nastale zaradi njegove hude malomarnosti. Če bi plačnik zavrnil vračilo zneska neodobrene transakcije, bi moral ta ponudnik torej vložiti tožbo proti plačniku, ker je ta zadnjenavedeni odgovoren na podlagi člena 74(1), tretji pododstavek, navedene direktive.
39.      Z nasprotno razlago, po kateri bi lahko ponudnik plačilnih storitev zavrnil ali odložil vračilo že samo zaradi suma, da plačnik obveznosti iz člena 69 te direktive
ni izpolnil zaradi hude malomarnosti, bi bila temu ponudniku plačilnih storitev dana možnost, da se izogne obveznosti takojšnjega vračila neodobrene transakcije iz člena 73(1) te direktive. Takšna razlaga bi vodila do neupravičene razširitve okoliščin, v katerih je lahko navedeni ponudnik oproščen te obveznosti, preko primerov, ki so izrecno določeni v besedilu te določbe, in bi bila v nasprotju z načelom restriktivne razlage izjem od akta prava Unije.
Taka razlaga bi omogočila razširitev področja uporabe prepovedi takojšnjega povračila na primere, ki v besedilu te določbe niso izrecno določeni, in bi bila v nasprotju z načelom ozke razlage izjem pravnega akta Unije. S tako razlago bi se neposredno poseglo v pravico potrošnika do tega povračila in bi bil posledično
navedeni določbi odvzet smisel in polni učinek.
40.      V zvezi s tem je zakonodajalec Unije želel z odločitvijo, da morajo za to, da obveznost takojšnjega povračila začasno ugasne, veljati strogi pogoji, zagotoviti, da to povračilo ostane pravilo in ne postane izjema. Tak mehanizem pa bi bil popolnoma neučinkovit, če bi zgolj izvensodno zatrjevanje ponudnika plačilnih storitev, da je prišlo do kršitve obveznosti na podlagi člena 69 Direktive 2015/2366, zadostovalo za to, da bi njegova obveznost takojšnjega povračila začasno ugasnila. Poleg tega bi bilo vsaj paradoksalno zahtevati, da mora biti za to, da obveznost takojšnjega povračila v primeru goljufije začasno ugasne, podan utemeljen sum in uvedba uradnega postopka pri pristojnem nacionalnem organu, obenem pa dopuščati možnost, da lahko ta obveznost v primeru ravnanja ali opustitve, ki je posledica hude malomarnosti, z enakimi učinki začasno ugasne brez kakršne koli druge formalne zahteve.
41.      S sklepanjem, da lahko ponudnik plačilnih storitev zavrne ali odloži takojšnje vračilo zneska neodobrene transakcije s sklicevanjem na obstoj hude malomarnosti, ki jo je mogoče pripisati plačniku, bi bil lahko ogrožen tudi cilj zagotavljanja visoke ravni varstva potrošnikov, ki se ga skuša doseči z Direktivo 2015/2366. Ne glede na to, da bi bil plačnik v takem primeru prikrajšan za takojšnje vračilo zadevnega zneska, bi bil tudi prisiljen sprožiti sodni postopek zoper ponudnika plačilnih storitev, če bi se zadnjenavedeni za zavrnitev vračila skliceval na neizpolnitev obveznosti iz člena 69 te direktive zaradi hude malomarnosti. Zakonodajalec Unije pa je s tem, da je možnost takega ponudnika storitev, da neodobrene plačilne transakcije ne povrne nemudoma, omejil izključno na primer goljufije, želel odpraviti prakso, pri kateri so ponudniki plačilnih storitev plačniku očitali goljufivo ravnanje z namenom zavrnitve povračila, zaradi česar je moral zadnjenavedeni vračilo zneskov neodobrenih transakcij zahtevati po sodni poti.(14) Iz spremembe člena 73(1) navedene direktive namreč izhaja, da ni plačnik temveč ponudnik plačilnih storitev tisti, ki mora zahtevati, da se upoštevajo izgube zaradi neodobrene plačilne transakcije kot posledice hude malomarnosti plačnika, in ki – če je ustrezno – sproži sodni postopek za povrnitev zadevnih zneskov. Tak pristop je poleg tega skladen tudi s členom 72(2) iste direktive, v skladu s katerim ponudnik plačilnih storitev nosi dokazno breme pri dokazovanju, da je plačnik storil hudo malomarnost.
42.      Poleg tega se mi zdi primerno dodatno pojasniti nekatere vidike, povezane z navedeno analizo upoštevnih določb Direktive 2015/2366 v zvezi z obravnavano zadevo.
43.      Prvič, želim poudariti, da se obravnavana zadeva razlikuje od več zadev, predloženih Sodišču, ki se nanašajo na oblikovanje različnih določb v zvezi s porazdelitvijo odgovornosti med plačnikom in ponudnikom storitev v primeru neodobrenih transakcij iz prejšnjih različic Direktive 2015/2366,(15) zlasti zadeve, v kateri je bila izdana sodba Veracash.(16)
44.      V zvezi s tem naj pojasnim, da se je – v nasprotju z obravnavano zadevo, v kateri ni sporno, da je plačnik o neodobreni plačilni transakciji nemudoma obvestil ponudnika plačilnih storitev – zadeva, v kateri je bila izdana sodba Veracash, nanašala na posledice plačnikove
neizpolnitve obveznosti, da bi ponudnika plačilnih storitev nemudoma obvestil o tem, da je zaznal tako transakcijo.
45.      Sodišče je v navedeni sodbi sicer res razsodilo, da za obveznost ponudnika plačilnih storitev, da v skladu s členom 60(1) Direktive 2007/64 nemudoma povrne znesek neodobrene transakcije, veljajo izjeme, določene v
členu 61(2) te direktive, in sicer da plačnik krije vse izgube v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami, če nastanejo, ker je goljufal oziroma naklepno ali iz velike malomarnosti ni izpolnil ene ali več svojih obveznosti iz člena 56 navedene direktive.(17) Takšna razlaga bi namreč lahko nakazovala, da člen 61(2) iste direktive pomeni izjemo od obveznosti ponudnika plačilnih storitev, da plačniku nemudoma povrne znesek neodobrene transakcije, kot je določeno v členu 60(1) navedene direktive, zaradi česar bi se lahko ta ponudnik tej obveznosti izognil s sklicevanjem na odgovornost plačnika za goljufijo ali hudo malomarnost.
46.      Vendar je treba ugotoviti, da take razlage ni mogoče sprejeti za člen 73(1) in člen 74(1) Direktive 2015/2366, ki sta nadomestila člen 60(1) in člen 61(2) Direktive 2007/64. Kot je navedeno v točki 32 teh sklepnih predlogov, čeprav člen 60(1) Direktive 2007/64 ni določal nobene izjeme od obveznosti takojšnjega povračila neodobrene plačilne transakcije,
je zakonodajalec Unije menil, da je treba
to določbo spremeniti tako, da se v členu 73(1) Direktive 2015/2366 določi izrecna izjema od obveznosti takojšnjega povračila, ki se uporablja samo takrat, kadar ima ponudnik plačilnih storitev utemeljene razloge za sum, da je prišlo do goljufije. Zakonodajalec Unije pa je s tako spremembo želel jasno opredeliti, da člen 73(1) in člen 74(1) te direktive urejata dve ločeni fazi postopka vračila neodobrene plačilne transakcije, v smislu, da prva določa načelo takojšnjega vračila za neodobreno transakcijo, druga pa ureja poznejšo porazdelitev odgovornosti med ponudnikom storitev in plačnikom.(18)
47.      Drugič, ugotavljam, da se je italijanska vlada v pisnih stališčih zavzemala za razlago člena 73(1) Direktive 2015/2366, po kateri ta določba, čeprav nalaga takojšnje vračilo, ponudniku plačilnih storitev vseeno omogoča, da pozneje in neposredno izterja znesek, ki ga je kot neodobreno plačilno transakcijo vrnil stranki, ne da bi moral nujno vložiti tožbo, kadar bi lahko po preučitvi vseh upoštevnih okoliščin utemeljeno ugotovil, da je bila neodobrena transakcija posledica naklepnega ravnanja ali hude malomarnosti plačnika.(19)
48.      Čeprav je razlaga, za katero se zavzema italijanska vlada, namenjena uravnoteženju interesov zadevnih strank, pa bi to pomenilo, da bi za vračilo, določeno na podlagi člena 73(1) Direktive 2015/2366, veljale dodatne omejitve in pogoji, za katere ni podlage v besedilu te določbe, kar bi pomenilo odstopanje od ozkega okvira, ki ga določa ta direktiva. Poleg tega bi se plačnik v praksi znašel v enakem položaju, kot če vračila ne bi bilo, in bi bil zato prisiljen za izterjavo zadevnega zneska proti izvajalcu plačilnih storitev vložiti tožbo. Kot je bilo ugotovljeno v točkah 37in 38 teh sklepnih predlogov, bi se s tako razlago omogočilo izogibanje tej določbi in ji odvzelo polni učinek, obenem pa bi se zmanjšal obseg zaščite potrošnikov.
49.      Poleg tega ugotavljam – kot je navedeno v točki 33 teh sklepnih predlogov – da člen 73(1) navedene direktive spada med tiste določbe, za katere velja popolna harmonizacija. Zato odgovornosti ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije ni mogoče zmanjšati na podlagi nacionalnih določb, ki določajo ureditev odgovornosti, ki je bolj omejena. Posledično države članice ne smejo odstopati od ureditve, uvedene z Direktivo 2015/2366, v zvezi z obveznostjo ponudnikov plačilnih storitev, da nemudoma povrnejo znesek neodobrene transakcije, s tem da uvedejo druga odstopanja, ki niso izrecno določena v členu 73(1) te direktive.
50.      Tretjič, ugotavljam da predlagana razlaga, v nasprotju s trditvami češke in italijanske vlade, ne vodi v izogibanje mehanizmu izvensodnega reševanja sporov, ki je določeno v
členu 102 Direktive 2015/2366.(20)
51.      V zvezi s tem opozarjam, da člen 102 navedene direktive določa postopek izvensodnega reševanja sporov, po katerem se lahko uporabnik plačilnih storitev obrne na organ za izvensodno reševanje pritožb, vloženih proti ponudnikom plačilnih storitev. Čeprav je namen takega mehanizma dejansko olajšati reševanje sporov med uporabniki in ponudniki plačilnih storitev, se ne uporablja samo za takojšnje povračilo iz člena 73 navedene direktive, ampak tudi za vse vrste sporov v zvezi s pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz naslovov III in IV te direktive.
52.      Nazadnje, čeprav sprejeta rešitev lahko poraja določene pomisleke in ni brez težav v praksi,(21) pa bi nasprotna razlaga povzročila še večje težave, zlasti za uporabnike plačilnih storitev.(22) Sicer pa se zdi, da je zakonodajalec Unije člen 73(1) Direktive 2015/2366 spremenil prav zaradi skrbi za zadnjenavedene. Če pa bi bilo sedanje besedilo te določbe pomanjkljivo, bi bil
za njeno spremembo vsekakor
pristojen zgolj zakonodajalec Unije.
53.      Na podlagi navedenega predlagam, da se na postavljeno vprašanje odgovori, da je treba člen 73(1) in člen 74(1) Direktive 2015/2366 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da ponudnik plačilnih storitev lahko zavrne takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije plačniku z utemeljitvijo, da je plačnik izgubo, povezano s to plačilno transakcijo, utrpel zato, ker zaradi hude malomarnosti ni izpolnil obveznosti, ki jih ima na podlagi
člena 69 te direktive.
V.      Predlog
54.      Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Sąd Rejonowy w Koszalinie (občinsko sodišče v Koszalinu, Poljska), odgovori:
Člen 73(1) in člen 74(1) Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta temu, da ponudnik plačilnih storitev lahko zavrne takojšnje povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije plačniku z utemeljitvijo, da je plačnik izgubo, povezano s to plačilno transakcijo, utrpel zato, ker zaradi hude malomarnosti ni izpolnil obveznosti, ki jih ima na podlagi
člena 69 te direktive.
1 Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (UL 2015, L 337, str. 35).
3 Dz. U iz leta 2024, pozicija 30.
4      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, točka 34 in navedena sodna praksa).
5      Člen 73(1) Direktive 2015/2366 v zvezi s tem določa, da mora biti povračilo izvršeno „najpozneje do konca naslednjega delovnega dne“.
6      Čeprav ta vidik v tej zadevi ni upošteven, naj pojasnim, da obstaja še en primer, v katerem ponudnik plačilnih storitev plačniku ni dolžan takoj povrniti zneska neodobrene transakcije, in sicer kadar ga plačnik o tem ne obvesti ali to stori prepozno. Natančneje, člen 71 Direktive 2015/2366, na katerega napotuje člen 73(1) te direktive, določa rok za obvestilo o neodobreni transakciji, in sicer določa, da ponudnik plačilnih storitev uporabniku plačilnih storitev zagotovi popravek neodobrene ali nepravilno izvršene plačilne transakcije samo, če ta ponudnika plačilnih storitev obvesti takoj, ko ugotovi, da je prišlo do takšnih transakcij, ki so vzrok za terjatev, in najpozneje 13 mesecev po datumu obremenitve. Glej v zvezi s tem sodbo z dne 1. avgusta 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, točka 48).
7      Člen 74 Direktive 2015/2366 namreč vsebuje naslednje besedilo: „[z] odstopanjem od člena 73“.
8            Glej točki 12 in 13 teh sklepnih predlogov.
9      S členom 73/(1) Direktive 2015/2366 je bil nadomeščen člen 60(1) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL 2007, L 319, str. 1). Zadnjenavedena določba se je glasila: „Države članice brez poseganja v člen 58 zagotovijo, da v primeru neodobrenih plačilnih transakcij plačnikov ponudnik plačilnih storitev plačniku takoj povrne znesek neodobrene plačilne transakcije in, če je ustrezno, vzpostavi tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena.“
10      Iz tega pripravljalnega gradiva je razvidno, da čeprav prvotni predlog Komisije ni vključeval izjeme od obveznosti takojšnjega povračila, kadar ima ponudnik storitev utemeljene razloge za sum goljufije, je bila ta sprememba uvedena med medinstitucionalnimi pogajanji, nato pa vključena v končno besedilo Direktive 2015/2366. Glej v zvezi s tem Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o plačilnih storitvah na notranjem trgu, o spremembah direktiv 2002/65/ES, 2013/36/EU in 2009/110/ES ter o razveljavitvi Direktive 2007/64/ES [COM (2013) 0547 final], zlasti str. 13; besedilo, dogovorjeno na medinstitucionalnih pogajanjih, PE 604.827 [zadeva v rednem zakonodajnem postopku 2013/0264(COD), potrjeno 16. junija 2015], zlasti člen 65, ter dopolnilno poročilo o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o plačilnih storitvah na notranjem trgu, o spremembah direktiv 2002/65/ES, 2013/36/EU in 2009/110/ES ter o razveljavitvi Direktive 2007/64/ES, A8–0266/2015 (sprejeto 28. septembra 2015), zlasti člen 73. Komisija je enak pristop uporabila v svojem predlogu uredbe o plačilnih storitvah na notranjem trgu. V določbi o odgovornosti ponudnika storitev za neodobrene plačilne transakcije je določeno, da lahko ponudnik storitev zavrne povračilo le, če utemeljeno sumi, da gre za goljufijo, ki jo je storil plačnik. V tem primeru mora ponudnik storitev navesti razloge za zavrnitev povračila in organe, na katere se lahko plačnik obrne.  Glej v zvezi s tem predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o plačilnih storitvah na notranjem trgu in spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), z dne 28. junija 2023, zlasti str. 11, člen 56(1) in (2).
11      V zvezi z Direktivo 2007/64 glej sodbo z dne 2. septembra 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, točka 42).
12      V zvezi z Direktivo 2007/64 glej sodbo z dne 2. septembra 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, točka 44).
13      Glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2020, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, točki 56 in 102). Glej v zvezi z Direktivo 2007/64 tudi sodbo z dne 11. julija 2024, Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, točka 79 in navedena sodna praksa).
14      Glej v zvezi s tem Guimarães, M. R., in Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, Zv. 30, št. 1, 2022, str. od 29 do 72, zlasti str. 47.
15      Glej na primer sodbo z dne 2. septembra 2021, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, točka 63).
18      Glej točki 37 in 38 teh sklepnih predlogov.
19      Po mnenju te vlade za razlago, po kateri ponudniku plačilnih storitev ne bi bila dovoljena razveljavitev, zaradi česar bi bil prisiljen, da v primeru hude malomarnosti stranke povrnitev za vrnjene zneske izterja po sodni poti, ni podlage v besedilu Direktive 2015/2366, povzročila pa bi tudi nerazumno neravnovesje v plačilnem sistemu. Še posebej navaja, da ker nobena določba navedene direktive ponudnikom plačilnih storitev ne prepoveduje, da znesek neodobrene plačilne transakcije, ki je bil vrnjen zato, ker je stranka ravnala naklepno ali hude malomarnosti, izterjajo neposredno s plačilnega računa stranke, bi bilo treba presojo o tem, ali bi bilo treba tako direktno bremenitev dovoliti, prepustiti nacionalnim zakonodajalcem.
20      Po mnenju navedenih dveh vlad bi bil lahko uporabnikom plačilnih storitev po takšnem postopku znesek neodobrene plačilne transakcije povrnjen učinkoviteje, hitreje in ceneje kot v tradicionalnem sodnem sistemu. V tem smislu trdita, da bi ta mehanizem izgubil ves smisel, če bi bil ponudnik plačilnih storitev dolžan povrniti znesek neodobrene plačilne transakcije tudi v primeru hude malomarnosti uporabnika plačilnih storitev.
21      V zvezi z obveznostjo ponudnika plačilnih storitev, da izvrši povračilo „do konca naslednjega delovnega dne“ po tem, ko ga plačnik obvesti o neodobreni plačilni transakciji, se je mogoče upravičeno vprašati, ali bi bil ponudnik v tako kratkem času sploh zmožen zbrati vse dokaze, na podlagi katerih bi lahko utemeljeno sumil, da gre za goljufijo. Prav tako je pomembno ugotoviti, da čeprav razlikovanje med goljufivim in malomarnim ravnanjem teoretično ni problematično, se v praksi tako razlikovanje izkaže za manj očitno, še posebej kadar mora ponudnik storitev v izredno kratkem času ugotoviti, da gre za goljufivo ravnanje (ali vsaj sumiti, da gre za takšno ravnanje), če želi biti oproščen obveznosti takojšnjega povračila. Vprašati se je mogoče tudi, ali ne bi ponudniki plačilnih storitev zaradi tveganja, da bodo morali izvesti taka povračila, poskušali omejiti razpoložljivosti nekaterih plačilnih sredstev ali njihovo uporabo pogojevati s strožjimi in dragimi zahtevami za uporabnike, kar bi bilo v nasprotju s splošnim ciljem razvoja integriranega trga elektronskih plačil, ki se ga skuša doseči z Direktivo 2015/2366. Kot poudarja italijanska vlada, bi tak sistem lahko plačnika tudi odvračal od izpolnjevanja svojih obveznosti skrbnega ravnanja, ki jih nalaga člen 69 te direktive.
22      Zdi se namreč, da ponudniki plačilnih storitev v nekaterih državah članicah privzeto ravnajo tako, da zavrnejo takojšnje povračilo plačnikom, ker naj bi ti po svoji krivdi prispevali k temu, da je prišlo do neodobrenih plačilnih transakcij. Zakonodajalec Unije pa je prav zato, da bi tako ravnanje preprečil, s spremembo člena 73(1) Direktive 2015/2366 želel okrepiti varstvo potrošnikov, s tem da je določil, da je obveznost ponudnikov plačilnih storitev glede takojšnjega povračila za neodobrene transakcije lahko omejena samo, če gre za izrecno določene in ozko opredeljene izjeme. Glej v zvezi s tem ugotovitev predložitvenega sodišča, povzeto v točki 16 teh sklepnih predlogov. V zvezi s pravno teorijo glej tudi Guimarães, M. R., in Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, Zv. 30, št. 1, 2022, str. od 29 do 72, zlasti str. 47.