62019CC0862
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené 29. októbra 2020 (
1
)
Vec C‑862/19 P
Česká republika
proti
Európskej komisii
„Odvolanie – Európsky sociálny fond (ESF) – Európsky fond regionálneho rozvoja (EFRR) – Čiastočné zrušenie pomoci pre operačné programy v Českej republike – Smernica 2004/18 ES – Článok 16 písm. b) – Osobitná výnimka – Verejné zákazky na služby týkajúce sa programového materiálu určeného na vysielanie“
1.
Prejednávané odvolanie sa týka výkladu článku 16 písm. b) smernice 2004/18/ES (
2
), podľa ktorého sa táto smernica nevzťahuje na verejné zákazky, ktorých predmetom je „nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného na vysielanie vysielateľmi“.
2.
Orgány Českej republiky priamo zadali viaceré zákazky, ktoré boli spolufinancované z prostriedkov EFRR a ESF (
3
), na výrobu televíznych reklám, ktoré propagovali využívanie európskych fondov. Komisia sa domnievala, že zadanie uvedených zákaziek nemožno zaradiť pod článok 16 písm. b) smernice 2004/18, a preto vykonala príslušnú finančnú opravu, pričom Česká republika napadla toto rozhodnutie žalobou na Všeobecnom súde.
3.
Všeobecný súd rozsudkom z 12. septembra 2019 (
4
) zamietol žalobu Českej republiky, ktorá následne podala odvolanie na Súdnom dvore.
4.
V diskusii sa objavujú dva protichodné názory: a) podľa Českej republiky môže spornú výnimku využiť každý verejný obstarávateľ (
5
), pokiaľ dodrží predmet zákaziek, a b) podľa Komisie sú vyňaté jedine zákazky, ktoré zadali vysielatelia, k čomu v tejto veci nedošlo.
5.
Hoci nemožno poprieť, že je dôležité objasniť, ktorý z uvedených dvoch výkladov treba uprednostniť, všeobecný význam predmetného problému (a jeho riešenia) zanikol, keďže podľa môjho názoru sa nová smernica 2014/24/EÚ (
6
) priklonila k stanovisku Komisie. (
7
)
I. Právny rámec
A.
Smernica 92/50/EHS (
8
)
6.
Článok 1 stanovoval:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚verejné zmluvy na poskytnutie služieb‘ sú odplatné zmluvy uzavreté písomne medzi poskytovateľom služieb a obstarávateľom, s výnimkou:
…
iv)
zmlúv o kúpe, vývoji, produkcii alebo koprodukcii programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania, alebo zmlúv na vysielací čas;
…“
B.
Smernica 2004/18
7.
V odôvodnení 25 bolo uvedené:
„Zadávanie verejných zákaziek na určité audiovizuálne služby v oblasti rozhlasového a televízneho vysielania by malo umožňovať zohľadňovanie kultúrneho alebo spoločenského významu, čo má za následok, že sa na ne nemôžu uplatňovať pravidlá verejného obstarávania. Z týchto dôvodov sa musí prijať výnimka pre verejné zákazky na služby pri nákupe, vývoji, produkcii alebo koprodukcii hotových programov a ďalších prípravných služieb, napríklad služieb týkajúcich sa scenárov alebo umeleckých výkonov potrebných na výrobu programu, a pre zákazky týkajúce sa vysielacích časov. Táto výnimka by sa však nemala vzťahovať na dodávku technického vybavenia potrebného pre produkciu, koprodukciu a vysielanie takýchto programov. Vysielanie by malo byť vymedzené ako prenos a šírenie prostredníctvom akejkoľvek formy elektronickej siete.“
8.
Podľa článku 16:
„Táto smernica sa nevzťahuje na verejné zákazky na služby, ktorých predmetom je:
…
b)
nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného na vysielanie vysielateľmi a zákazky týkajúce sa vysielacích časov;
…“.
C.
Smernica 2014/24
9.
V odôvodnení 23 sa konštatuje:
„Pri zadávaní verejných zákaziek na určité audiovizuálne a rozhlasové mediálne služby poskytovateľmi mediálnych služieb by sa malo umožniť zohľadnenie aspektov kultúrneho alebo sociálneho významu, v dôsledku čoho sa uplatňovanie pravidiel obstarávania stáva nevhodným. Z týchto dôvodov by preto mala urobiť výnimka v prípade verejných zákaziek na služby, ktoré zadávajú samotní poskytovatelia mediálnych služieb, na kúpu, vývoj, produkciu alebo koprodukciu predpripravených programov a iných prípravných služieb, ako sú napríklad služby súvisiace so scenármi alebo umeleckými výkonmi potrebnými na výrobu programu. Zároveň by sa malo spresniť, že uvedené vylúčenie by sa malo vzťahovať rovnako na vysielacie mediálne služby a na služby na požiadanie (nelineárne služby). Uvedené vylúčenie by sa však nemalo uplatňovať na dodanie technického vybavenia potrebného na produkciu, koprodukciu a vysielanie takýchto programov.“
10.
Článok 10 stanovuje:
„Táto smernica sa neuplatňuje na verejné zákazky na poskytnutie služieb, ktorých predmetom je/sú:
…
b)
nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného pre audiovizuálne mediálne služby alebo rozhlasové mediálne služby, ktoré zadávajú poskytovatelia audiovizuálnych alebo rozhlasových mediálnych služieb, alebo zákazky na vysielací čas alebo poskytovanie programov, ktoré sa zadávajú poskytovateľom audiovizuálnych alebo rozhlasových mediálnych služieb. …
…“.
II. Okolnosti predchádzajúce sporu
11.
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 1 až 6 napadnutého rozsudku a možno ich zhrnúť takto:
–
Komisia rozhodnutiami K(2007) 5113 z 12. októbra 2007, K(2007) 6920 z 27. decembra 2007 a K(2008) 5344 z 25. septembra 2008 schválila operačné programy „Vzdelávanie pre konkurencieschopnosť“, „Výskum a vývoj pre inovácie“ a „Technická pomoc“, ktoré Česká republika navrhla v súlade s článkom 32 nariadenia (ES) č. 1083/2006 (
9
),
–
v apríli 2014 Komisia v rámci uvedených operačných programov vykonala audit verejných zákaziek na vysielacie služby spolufinancované Českou republikou z prostriedkov EFRR a ESF. Komisia konštatovala, že ministerstvo pre miestny rozvoj a ministerstvo školstva, mládeže a telovýchovy zadali štyri z týchto zákaziek priamo, bez verejného oznámenia,
–
podľa Komisie bolo toto priame zadanie neprijateľné, keďže na uvedené zákazky sa nemohla uplatniť výnimka stanovená v článku 16 písm. b) smernice 2004/18, ktorá platila len pre verejných obstarávateľov, ktorí boli vysielateľmi,
–
v priebehu konania o finančných opravách, ktoré Komisia začala 17. júna 2016, Česká republika tvrdila, že výnimka sa vzťahuje na každého verejného obstarávateľa,
–
Komisia napokon vykonávacím rozhodnutím C(2017) 4682 final zo 6. júla 2017 zrušila časť pomoci ESF pre operačný program „Vzdelávanie pre konkurencieschopnosť“ a časť pomoci EFRR pre operačné programy „Výskum a vývoj pre inovácie“ a „Technická pomoc“, pričom voči Českej republike prijala príslušné finančné opravy.
III. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
12.
Česká republika napadla rozhodnutie Komisie žalobou na Všeobecnom súde, pričom trvala na svojom výklade článku 16 písm. b) smernice 2004/18. V konaní ju podporovala Poľská republika.
13.
Uvedená žaloba bola zamietnutá napadnutým rozsudkom.
14.
Všeobecný súd poukázal na to, že výnimka, ktorá sa má vykladať striktne, (
10
) už bola stanovená v článku 1 písm. a) bode iv) smernice 92/50, ktorý Súdny dvor vyložil v rozsudku Bayerischer Rundfunk a i. (
11
) v zmysle, ktorý podporuje stanovisko Komisie.
15.
Všeobecný súd konkrétne uviedol, že podľa uvedeného rozsudku je výnimka založená na poslaní verejnej služby vysielateľov, a preto sa netýka verejných obstarávateľov, ktorí neplnia uvedené špecifické poslanie. (
12
)
16.
Podľa Všeobecného súdu na tomto závere nič nemenili tvrdenia Českej republiky. Česká republika okrem toho, že sa domnievala, že rozsudok Bayerischer Rundfunk nie je relevantný pre túto vec, tvrdila, že vzhľadom na kritériá doslovného, systematického a teleologického výkladu toto ustanovenie nedovoľuje obmedziť pôsobnosť výnimky na verejnoprávnych vysielateľov.
17.
Pokiaľ ide o relevantnosť rozsudku Bayerischer Rundfunk, Všeobecný súd uvádza, že hoci v ňom Súdny dvor rozhodoval o iných otázkach, než bola otázka nastolená v tejto veci, spresnil, ktoré verejné zákazky podliehajú právu Únie. Spresnenie Súdneho dvora v tom zmysle, že výnimka sa uplatní len vtedy, ak ide o zákazky obstarávateľa v zmysle smernice 92/50, neznamená, že sa vzťahuje na všetkých verejných obstarávateľov. (
13
)
18.
Všeobecný súd navyše pripomína, že v uvedenom rozsudku sa zdôraznilo, že článok 1 písm. a) bod iv) smernice 92/50 je podobný článku 16 písm. b) smernice 2004/18, z čoho vyplýva, že na toto druhé uvedené ustanovenie treba uplatniť judikatúru vytvorenú v súvislosti s prvým uvedeným ustanovením. (
14
)
19.
Všeobecný súd poznamenáva, že slovné spojenie „určeného na vysielanie“ nebolo uvedené v článku 1 písm. a) bode iv) smernice 92/50. Z preskúmania legislatívnych prác však vyplýva, že uvedený doplnok zodpovedá „vôli normotvorcu výslovne odkázať na verejné zákazky na služby zadávané vysielateľmi, ktoré sa týkajú programového materiálu určeného na vysielanie prostredníctvom akejkoľvek formy elektronickej siete vrátane internetu, čo odzrkadľuje zmysel poslednej vety odôvodnenia 25 uvedenej smernice“. (
15
)
20.
Všeobecný súd konštatuje, že služby, ktoré sú predmetom zákaziek spomenutých v tomto ustanovení, sa zhodujú so službami uvedenými vo výnimke obsiahnutej v poznámke pod čiarou 3 prílohy II B smernice 2004/18, zmenenej nariadením (ES) č. 213/2008 (
16
), v ktorej sa nenachádza slovné spojenie „určeného na vysielanie“.
21.
Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že „z dôvodov vnútornej koherentnosti smernice treba vychádzať z toho, že výnimka stanovená v článku 16 písm. b) smernice 2004/18 a výnimka, ktorá je uvedená v poznámke pod čiarou 3 prílohy II B tejto smernice, majú rovnakú pôsobnosť, spomenuté slovné spojenie ‚určeného na vysielanie‘ nemožno vykladať v tom zmysle, že má za cieľ rozšíriť pôsobnosť spornej výnimky“. (
17
)
22.
Všeobecný súd uznáva, že znenie článku 16 písm. b) smernice 2004/18 „ako také neumožňuje dospieť k jednoznačnému výkladu uvedeného ustanovenia a že potenciálne prichádza do úvahy viacero doslovných výkladov tohto ustanovenia“. (
18
) Vzhľadom na rozdiely zistené v rôznych jazykových verziách tohto ustanovenia tvrdenia založené na doslovnom výklade tohto ustanovenia strácajú význam. (
19
)
23.
V súvislosti so systematickým výkladom Všeobecný súd odmietol tvrdenie, že kritériom, ktoré normotvorca použil pri stanovení výnimiek uvedených v článku 16 smernice, je výlučne kritérium obsahu zákazky: stanovujú sa aj subjektívne obmedzenia, ako je to v prípade spornej výnimky a výnimky uvedenej v písmene d). (
20
)
24.
Všeobecný súd odmieta tvrdenie, že systematika tohto ustanovenia vyžaduje, aby boli všetky zákazky uvedené v tom istom písmene článku 16 smernice 2004/18 vymedzené rovnako, pokiaľ ide o ich predmet, verejného obstarávateľa alebo poskytovateľa. Verejní obstarávatelia, ktorí nie sú vysielateľmi, tak môžu priamo zadávať zákazky týkajúce sa vysielacích časov na rozdiel od toho, ako je to v prípade zákaziek, o ktoré ide v tejto veci. (
21
)
25.
Čo sa týka teleologického výkladu, podľa Všeobecného súdu výnimka zahŕňa len verejné zákazky zadávané vysielateľmi, keďže jej účelom je len konkrétne zaručiť plnenie poslania verejnej služby vysielateľov. (
22
) Nemôžu ju využiť ostatné verejnoprávne subjekty, ktoré plnia iné úlohy verejnej služby v kultúrnej alebo spoločenskej oblasti. (
23
)
26.
V súvislosti s touto poslednou uvedenou otázkou Všeobecný súd uvádza, že tento výklad nezbavuje sporné ustanovenie potrebného účinku, lebo nie sú vyňaté všetky zákazky týkajúce sa programového materiálu určeného na vysielanie, ale len zákazky na služby, ktoré sa týkajú vlastnej úlohy vysielateľov. Výnimka sa má uplatniť len na tieto posledné uvedené zákazky a navyše sa má vykladať striktne. (
24
)
27.
Vzhľadom na to, že cieľ výnimky zodpovedá poslaniu verejnej služby charakteristickej pre vysielateľov, verejní obstarávatelia, ktorí nie sú vysielateľmi, sa nenachádzajú v rovnakej situácii ako vysielatelia, v dôsledku čoho nemožno konštatovať porušenie zásady rovnosti zaobchádzania. (
25
)
28.
Smernica 2014/24, ktorá sa ratione temporis neuplatní, nepripúšťa iný výklad sporného ustanovenia. (
26
)
IV. Konanie na Súdnom dvore
29.
Česká republika podala odvolanie 26. novembra 2019, pričom navrhla zrušiť napadnutý rozsudok a rozhodnutie Komisie a tiež uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
30.
Komisia navrhuje zamietnuť odvolanie a uložiť Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
V. Analýza
A.
Úvodné úvahy
31.
Česká republika uvádza jediný odvolací dôvod, ktorým namieta nesprávne právne posúdenie, ktorého sa Všeobecný súd údajne dopustil pri výklade článku 16 písm. b) smernice 2004/18.
32.
Odvolací dôvod sa delí na štyri časti, ktoré sa týkajú vývoja sporného ustanovenia a jeho doslovného, teleologického a systematického výkladu. (
27
)
33.
Ako už bolo uvedené, konanie na Všeobecnom súde bolo zamerané na otázku, či sa výnimka týkala len verejných obstarávateľov, ktorí sú vysielateľmi – ako to tvrdí Komisia –, alebo či naopak zahŕňala ktorýchkoľvek iných verejných obstarávateľov, ako to tvrdí Česká republika.
34.
Otázka, ktorá je predmetom sporu, nemôže byť jednoznačnejšia a postoje účastníkov konania, ktorí na podporu svojich stanovísk uvádzajú presvedčivé dôvody, tiež nemôžu byť odlišnejšie.
35.
Súdny dvor teda musí posúdiť zložitý výkladový problém v normatívnom kontexte, ktorý je príliš otvorený a nepresný – a z dôvodu rozdielov medzi jednotlivými jazykovými verziami dokonca protichodný –, aby poskytol jednoznačnú odpoveď.
B.
Prvá časť jediného odvolacieho dôvodu: vývoj článku 16 písm. b) smernice 2004/18
1. Stanoviská účastníkov konania
36.
Česká republika v prvom rade tvrdí, že v návrhu Komisie, na základe ktorého bola prijatá smernica 92/50, bola výnimka obmedzená na kúpu programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania. Počas legislatívneho procesu došlo k rozšíreniu uvedenej situácie, ktorá zahŕňala aj vývoj, produkciu alebo koprodukciu programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania. Preto je podľa článku 1 písm. a) bodu iv) smernice 92/50 prevádzkovateľom vysielania ten, kto poskytuje službu spočívajúcu vo vývoji, produkcii alebo koprodukcii programového materiálu, a teda nemôže byť verejným obstarávateľom, takže výnimka bola rozšírená. (
28
)
37.
V druhom rade Česká republika uvádza, že prípravné práce týkajúce sa smernice 2004/18 svedčia o tom, že normotvorca chcel zdôrazniť skôr predmet a využitie zákazky než osobu verejného obstarávateľa alebo poskytovateľa. (
29
)
38.
Česká republika napokon tvrdí, že návrh Komisie (výslovne obmedziť výnimku na verejných obstarávateľov, ktorí sú vysielateľmi) neuspel ani pri vypracovávaní smernice 2014/24, lebo jej článok 10 písm. b) stanovuje výnimku, ktorá nie je viazaná na osobu verejného obstarávateľa. Podľa Českej republiky normotvorca v konečnom dôsledku nielenže opäť odmietol obmedzujúce pokusy Komisie, ale sa rozhodol rozšíriť výnimku. (
30
)
39.
Komisia tvrdí, že zmeny v jednotlivých verziách vyplývajú z potreby zohľadniť technický vývoj (rozšírenie vysielania cez internet) a legislatívny vývoj (uvedenie európskych predpisov pre poskytovateľov komunikačných služieb do praxe), pričom to nemalo za následok podstatnú zmenu ich obsahu. Tento obsah navyše v zásade zodpovedá pôvodnému návrhu Komisie, pokiaľ ide o okruh obstarávateľov, ktorí sa môžu odvolávať na výnimku. (
31
)
2. Posúdenie
40.
Česká republika v tejto časti odvolacieho dôvodu uvádza vlastné úvahy týkajúce sa legislatívneho vývoja predmetného ustanovenia, ale neuvádza, ktoré body napadnutého rozsudku konkrétne považuje za napadnuteľné. Táto časť by sa preto mohla označiť za neprípustnú, keďže nespĺňa požiadavku, aby sa presne uviedli časti napadnutého rozsudku, ktoré údajne vychádzajú z nesprávneho právneho posúdenia. Pre prípad, že by sa nepovažovala za neprípustnú, rozoberiem jej obsah.
41.
Ustanovením, ktoré bezprostredne predchádzalo článku 16 písm. b) smernice 2004/18, je článok 1 písm. a) bod iv) smernice 92/50, na základe ktorého boli z pojmu „verejné zmluvy na poskytnutie služieb“, na ktoré sa vzťahovala uvedená smernica, vyňaté „zml[uvy] o kúpe, vývoji, produkcii alebo koprodukcii programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania, alebo zml[uvy] na vysielací čas“.
42.
Pôvodný návrh Komisie sa týkal len „kúpy programového materiálu“ a vývoj, produkcia alebo koprodukcia v ňom neboli spomenuté. (
32
) Cieľom bolo, aby sa smernica uplatnila na prevádzkovateľov vysielania len vtedy, keď vykonávajú činnosti, ktoré nie sú „špecifické pre vysielanie“. (
33
)
43.
Podľa môjho názoru neskoršie vloženie slovného spojenia „vývoji, produkcii alebo koprodukcii“ zodpovedá myšlienke jednoznačnejšie spresniť činnosti špecifické pre vysielanie. Rovnako ako Komisia zastávam názor, že normotvorca nerozšíril spornú výnimku zo subjektívneho hľadiska, ale stanovil len požiadavku, aby verejní obstarávatelia, ktorí chcú zadať buď nadobudnutie programového materiálu, alebo jeho vývoj, produkciu či koprodukciu, mali postavenie vysielateľa.
44.
Pokiaľ ide o smernicu 2004/18, v návrhu Komisie boli vyňaté zákazky, ktorých predmetom bolo „nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu vysielateľmi a zákazky týkajúce sa vysielacích časov“. (
34
)
45.
Uvedené znenie – ktoré bolo prakticky totožné so znením článku 1 písm. a) bodu iv) smernice 92/50 – bolo uvedené v definitívnej verzii článku 16 písm. b) smernice 2004/18, pričom za pojem „programového materiálu“ bolo vložené slovné spojenie „určeného na vysielanie“.
46.
Vloženie uvedeného slovného spojenia vyvolalo ťažkosti s výkladom tohto ustanovenia. Možno ho vykladať tak, že sa vzťahuje na vysielateľov (nemecká verzia), alebo jednoducho tak, že opisuje programový materiál, ktorého nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia sa zadávajú (španielska verzia a samozrejme verzie, do ktorých také slovné spojenie nebolo vložené). (
35
)
47.
Podľa môjho názoru vloženie slovného spojenia „určeného na vysielanie“ už nie je odôvodnené v zmysle, v akom ho odôvodňuje Všeobecný súd, (
36
) ale spôsobom, ktorý vyjadruje odôvodnenie 25 smernice 2004/18, v ktorom je spomenutá potreba „prijať výnimk[u] pre verejné zákazky na služby pri nákupe, vývoji, produkcii alebo koprodukcii hotových programov“. (
37
)
48.
Domnievam sa, že vzhľadom na to, že ide o „audiovizuálne služby v oblasti rozhlasového a televízneho vysielania“, ako sa uvádza v úvode spomenutého odôvodnenia, „hotové programy“ sú „programy pripravené na vysielanie“, teda na splnenie účelu, na ktorý sú prirodzene určené.
49.
Toto spresnenie je odôvodnené tým, že podľa tohto odôvodnenia sa výnimka vzťahuje len na programy a na „ďalš[ie] prípravn[é] služ[by], napríklad služ[by] týkajúc[e] sa scenárov alebo umeleckých výkonov potrebných na výrobu programu, a… zákazky týkajúce sa vysielacích časov“, ale nie na „dodávku technického vybavenia potrebného pre produkciu, koprodukciu a vysielanie takýchto programov“.
50.
Výnimka sa teda vzťahuje len na programy v pravom zmysle slova a na prípravné činnosti, ale nie na vybavenie nevyhnutné na ich realizáciu.
51.
„Programov[ým] materiál[om] určen[ým] na vysielanie“ podľa článku 16 písm. b) smernice 2004/18 sú v konečnom dôsledku „hotové programy“ spomenuté v odôvodnení 25 tejto smernice. V tomto zmysle treba doplnok k pôvodnému návrhu Komisie chápať tak, že sa vzťahuje na vysielací programový materiál, a nie na vysielateľov tohto materiálu.
52.
Z preskúmania legislatívneho vývoja výnimky v každom prípade nevyplývajú jednoznačné výsledky, aj keď sa prikláňam k stanovisku Komisie. Ak je môj výklad významu článku 1 písm. a) bodu iv) smernice 92/50 správny, slovné spojenie „určeného na vysielanie“ by sa týkalo skôr predmetu vyňatých zákaziek než obstarávajúcich subjektov (ktorými by boli jedine „vysielatelia“).
53.
Tento výklad by a posteriori potvrdzovala smernica 2014/24. Aj keď sa neuplatní ratione temporis, môže byť užitočné zohľadniť jej obsah, keďže táto smernica je posledným štádiom vývoja výnimky.
54.
Podľa návrhu Komisie boli vyňaté zákazky, ktorých predmetom bolo „nadobudnutie, ďalšie vypracovanie, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného pre audiovizuálne mediálne služby, ktoré zadávajú vysielatelia“, ako aj zákazky týkajúce sa „vysielacích časov, ktoré sú zadávané poskytovateľom audiovizuálnych mediálnych služieb“. (
38
)
55.
Komisia nepovažovala za nevyhnutné podrobnejšie opísať dôvody, na ktorých sa zakladal jej návrh, čo by nebolo možné opomenúť, ak by chcela podstatne zmeniť právnu úpravu výnimiek platnú počas účinnosti smernice 2004/18.
56.
Podľa ustanovenia, ktoré normotvorca napokon prijal [článok 10 písm. b) smernice 2014/24], sa táto smernica neuplatňuje na verejné zákazky na poskytnutie služieb, ktorých predmetom je „nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného pre audiovizuálne mediálne služby alebo rozhlasové mediálne služby, ktoré zadávajú poskytovatelia audiovizuálnych alebo rozhlasových mediálnych služieb, alebo zákazky na vysielací čas alebo poskytovanie programov, ktoré sa zadávajú poskytovateľom audiovizuálnych alebo rozhlasových mediálnych služieb“. (
39
)
57.
Na rozdiel od predchádzajúceho znenia (smernica 2004/18) nové ustanovenie podľa môjho názoru rozptyľuje skoršie pochybnosti, lebo obmedzuje výnimku na zákazky zadávané verejnými obstarávateľmi, ktorí majú postavenie poskytovateľov audiovizuálnych alebo rozhlasových mediálnych služieb. (
40
)
58.
Ak by si normotvorca myslel, že novým ustanovením zavádza radikálnu zmenu v porovnaní s predchádzajúcim ustanovením, uviedol by to v odôvodnení 23, v ktorom je výnimka odôvodnená. Je však nesporné, že uvedené odôvodnenie prakticky preberá obsah odôvodnenia 25 smernice 2004/18.
59.
Je tu však jedna výnimka: zatiaľ čo v odôvodnení 25 smernice 2004/18 bola spomenutá potreba „prijať výnimk[u] pre… zákazky… pri nákupe, vývoji, produkcii alebo koprodukcii… programov“ – bez zmienky o prípadných verejných obstarávateľoch –, v odôvodnení 23 smernice 2014/24 sa hovorí o „zadávaní verejných zákaziek na určité audiovizuálne a rozhlasové mediálne služby poskytovateľmi mediálnych služieb“, pričom sa v ňom ďalej uvádza, že by sa „mala urobiť výnimka v prípade verejných zákaziek na služby, ktoré zadávajú samotní poskytovatelia mediálnych služieb, na kúpu, vývoj, produkciu alebo koprodukciu… programov…“. (
41
)
60.
Došlo teda k formulačnej zmene, ktorú podľa môjho názoru nemožno vykladať ako zmenu prístupu, ale skôr ako spresnenie týkajúce sa významu, ktorý výnimka už mala v smernici 2004/18.
61.
Aby som to zhrnul, rozbor vývoja výnimky od smernice 92/50 po smernicu 2014/24, ktorá platí v súčasnosti, pričom medzistupeň tvorila smernica 2004/18, ktorá sa uplatní v tomto konaní, umožňuje prikloniť sa k stanovisku, ktoré obhajuje Komisia a ktoré si Všeobecný súd osvojil v napadnutom rozsudku.
62.
Prvej časti odvolacieho dôvodu, v ktorej sa Česká republika obmedzuje na tvrdenie, že výklad Všeobecného súdu „popiera výsledok legislatívneho procesu a zjavný zámer zákonodarcu“, (
42
) teda nemožno vyhovieť.
C.
Druhá časť jediného odvolacieho dôvodu: doslovný výklad článku 16 písm. b) smernice 2004/18
1. Stanoviská účastníkov konania
63.
Česká republika uvádza, že – v rozpore s tým, čo konštatuje Všeobecný súd – „v nemeckej verzii, ale nielen v nej existuje súvislosť medzi slovom ‚vysielatelia‘ a slovným spojením ‚programového materiálu určeného na vysielanie‘“. (
43
)
64.
Česká republika v každom prípade tvrdí, že aj keby mal Všeobecný súd pravdu, výnimka by sa netýkala len vysielateľov, ktorí majú postavenie verejného obstarávateľa, lebo ak ten, kto vyvíja, produkuje alebo koprodukuje programový materiál, je vysielateľom, tento vysielateľ nemôže byť verejným obstarávateľom, ktorý zadáva verejnú zákazku. (
44
)
65.
Napokon Česká republika spochybňuje výklad článku 10 písm. b) smernice 2014/24, ktorý Všeobecný súd použil v napadnutom rozsudku. (
45
)
66.
Komisia v prvom rade tvrdí, že vloženie slovného spojenia „určeného na vysielanie“ spôsobilo, že väčšina jazykových verzií článku 16 písm. b) smernice 2004/18 je z gramatického hľadiska chybná. Jazykové rozdiely preto odôvodňujú relativizáciu významu doslovného výkladu tohto ustanovenia. (
46
)
67.
V druhom rade Komisia odmieta tvrdenie, že výnimka platí pre prípady, v ktorých vysielateľ poskytuje jednu zo svojich charakteristických služieb, a preto nemôže mať postavenie verejného obstarávateľa. Podľa Komisie ide o neopodstatnené tvrdenie, ktoré by navyše viedlo k absurdným výsledkom odporujúcim fungovaniu trhu s audiovizuálnymi službami. (
47
)
68.
Komisia zastáva názor, že ak by normotvorca chcel uplatniť výnimku v takom zmysle, ako to uvádza Česká republika, bolo by zbytočné doplniť slovo „vysielateľmi“. Okrem toho, ak by sa uvedené slovo vzťahovalo na „programov[ý] materiá[l] určen[ý] na vysielanie“, v prípade vysielania cez internet by vznikla nelogická situácia: verejný obstarávateľ, ktorý nie je vysielateľom, by mohol priamo zadať zákazku na produkciu programu, ktorý má vysielať vysielateľ (televízia alebo rozhlas), ale nemohol by to urobiť, ak by chcel vyrobiť rovnaký program určený na vysielanie cez internet. (
48
)
2. Posúdenie
69.
Na rozdiel od toho, k čomu došlo v prípade prvej časti jej odvolacieho dôvodu, Česká republika v druhej časti spresňuje, ktoré body napadnutého rozsudku považuje za napadnuteľné. Ako však vysvetlím nižšie, jej výhrady nemôžu viesť k tomu, že odvolaciemu dôvodu sa vyhovie, lebo záver, ku ktorému Všeobecný súd v tejto otázke v konečnom dôsledku dospel, je správny.
70.
Nie je ľahké nájsť ustanovenie práva Únie, ktorého význam by sa mohol tak radikálne meniť v závislosti od jazyka, v ktorom bolo toto ustanovenie sformulované.
71.
Zo španielskej verzie článku 16 písm. b) smernice 2004/18 – s prihliadnutím na syntaktickú stavbu vety – vyplýva, že a) „nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného na vysielanie“ sa ako celok vzťahujú na predmet vyňatých zákaziek a že b) uvedený predmet tvoria aj „zákazky týkajúce sa vysielacích časov“.
72.
Predmet vyňatých zákaziek je preto dvojaký: na jednej strane nadobudnutie, vývoj, produkcia alebo koprodukcia programového materiálu určeného na vysielanie a na druhej strane vysielací čas.
73.
Pokiaľ ide o subjekt vykonávajúci činnosti, ktoré tvoria predmet vyňatých zákaziek, ten je tiež dvojaký: na jednej strane vysielatelia, pričom zmienka o nich sa vzťahuje ako celok osobitne na nadobudnutie, vývoj, produkciu alebo koprodukciu programového materiálu určeného na vysielanie, a na druhej strane ktorékoľvek iné subjekty, ale len pokiaľ ide o zákazky, ktorých predmetom je vysielací čas.
74.
Doslovné znenie predmetného ustanovenia v španielskej verzii by teda podporovalo výklad, ktorý presadzuje Komisia a ktorý použil Všeobecný súd.
75.
Ak však vychádzame z nemeckej verzie, treba uprednostniť opačný výklad. (
49
) V tejto verzii vysielatelia (Rundfunk‑ oder Fernsehanstalten) nie sú uvedení ako subjekty, ktoré nadobúdajú, vyvíjajú, produkujú alebo koprodukujú programový materiál určený na vysielanie, ale ako subjekty, ktoré vysielajú tento programový materiál. Predmet vyňatých zákaziek je stále dvojaký (lebo k nadobudnutiu, vývoju, produkcii alebo koprodukcii programového materiálu sa pripája aj vysielací čas), ale subjekt je v oboch prípadoch len jeden, lebo ním môže byť ktorýkoľvek subjekt. Výnimka by bola vymedzená len svojím predmetom, čo práve tvrdí Česká republika.
76.
Francúzska (
50
), anglická (
51
), talianska (
52
) a portugalská (
53
) verzia podľa môjho názoru zodpovedajú nemeckej verzii, aj keď Všeobecný súd sa domnieva, že najmä anglickú a francúzsku verziu možno chápať aj v tom zmysle, ktorý presadzuje Komisia (
54
).
77.
Okrem toho, čo bolo uvedené vyššie – ako zdôraznil Všeobecný súd (
55
) – v bulharskej a slovinskej verzii sa ani len nenachádza slovné spojenie „určeného na vysielanie“ (
56
). Uvedené opomenutie zväčšuje rozdiel vo formuláciách a v prípade potreby prispieva k zmenšeniu významu doslovného výkladu predmetného ustanovenia. (
57
)
78.
Rozdiel medzi jazykovými verziami je totiž taký radikálny, že v dôsledku neho je akýkoľvek pokus využiť doslovné znenie jednej z uvedených verzii predmetného ustanovenia ako kritérium na zistenie jeho skutočného významu márny. (
58
)
79.
K tomuto názoru správne dospel Všeobecný súd, ktorý sa nedopustil nijakého nesprávneho právneho posúdenia, keď poznamenal, že vzhľadom na nejednoznačný (mohol dokonca povedať protichodný) charakter jednotlivých jazykových verzií nemusel uprednostniť výklad, ktorý navrhovala Česká republika, a bolo potrebné použiť ostatné výkladové kritériá. (
59
)
80.
Druhú časť odvolacieho dôvodu teda treba zamietnuť.
D.
Tretia časť jediného odvolacieho dôvodu: teleologický výklad článku 16 písm. b) smernice 2004/18
1. Stanoviská účastníkov konania
81.
Česká republika v prvom rade tvrdí, že cieľ výnimky je uvedený v odôvodnení 25 smernice 2004/18, v ktorom sa nespomínajú vysielatelia, ktorí by v ňom museli byť spomenutí, ak by len oni mohli byť verejnými obstarávateľmi. (
60
)
82.
V druhom rade Česká republika spochybňuje stanovisko Všeobecného súdu, pokiaľ ide o to, že slovné spojenie „určeného na vysielanie“ zodpovedá zámeru výslovne odkázať na zákazky na služby zadané vysielateľmi v súvislosti s programovým materiálom určeným na vysielanie prostredníctvom akejkoľvek formy elektronickej siete vrátane internetu. Podľa Českej republiky by sa uvedený výsledok dal dosiahnuť bez toho, aby bolo potrebné doplniť uvedené slovné spojenie. (
61
)
83.
V treťom rade Česká republika uvádza, že Všeobecný súd vyvodil cieľ výnimky z výkladu rozsudku Bayerischer Rundfunk, ktorý nezohľadňoval kontext tohto rozsudku. (
62
)
84.
Komisia tvrdí, že podľa odôvodnenia 25 smernice 2004/18 je cieľom výnimky zohľadniť určité dôvody kultúrnej a spoločenskej povahy, ktoré majú za následok, že pravidlá verejného obstarávania sa nemôžu uplatňovať.
85.
Podľa jej názoru vysielatelia, ktorí sú verejnými obstarávateľmi – teda verejnoprávne médiá –, poskytujú špecifickú službu všeobecného záujmu, ktorá sa musí poskytovať v súlade so zásadami objektívnosti, nezávislosti, nestrannosti a neutrality. Nachádzajú sa teda vo veľmi špecifickej situácii, ktorú nemožno porovnávať so situáciou ostatných verejných obstarávateľov, ktorí nie sú vysielateľmi, a objednávajú si alebo produkujú programový materiál viac či menej príležitostne, pričom nemusia prísne zohľadňovať (ako je to v prípade verejnoprávnych médií) dôvody spoločenskej, kultúrnej, politickej, vzdelávacej, umeleckej a inej povahy. V prípade týchto iných verejných obstarávateľov postačuje ochrana objektívnosti a pluralizmus, ktoré poskytujú pravidlá verejného obstarávania. (
63
)
86.
Pokiaľ ide o slovné spojenie „určeného na vysielanie“, Komisia tvrdí, že stanovisko Českej republiky je v rozpore s vývojom predmetného ustanovenia. Ako sa konštatuje v napadnutom rozsudku, vloženie tohto slovného spojenia vychádza zo zámeru zaručiť právnu istotu v súvislosti s vysielaním cez internet. (
64
)
87.
Komisia napokon tvrdí, že odkazy Všeobecného súdu na rozsudok Bayerischer Rundfunk spadajú do kontextu analýzy viacerých aspektov, pričom výrok nie je založený len na uvedenom rozhodnutí. Okrem toho sa Komisia stotožňuje s výkladom uvedeného rozsudku, ktorý podal Všeobecný súd. (
65
)
2. Posúdenie
88.
Všeobecný súd po tom, čo zdôraznil, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa výnimky z vecnej pôsobnosti právnych predpisov Únie v oblasti verejného obstarávania majú vykladať striktne, (
66
)dospel k záveru, že cieľom výnimky je zaručiť plnenie poslania verejnej služby verejnoprávnych vysielateľov, pričom sa opieral o rozsudok Bayerischer Rundfunk.
89.
Domnievam sa, že uvedené posúdenie je v podstate správne, dokonca aj so zreteľom na to (ako zdôrazňuje Česká republika), že v odôvodnení 25 smernice 2004/18 nie sú vysielatelia výslovne spomenutí. Pokiaľ ide ďalej o rozsudok Bayerischer Rundfunk, hoci tento rozsudok nie je úplne rozhodujúci pre rozhodnutie o tomto odvolaní, lebo bol vydaný za iných okolností, poskytuje usmernenia na pochopenie výnimky, ktorými sa budem neskôr zaoberať. (
67
)
90.
Keďže výnimky z pôsobnosti práva Únie sa musia vykladať striktne, zdá sa rozumné dospieť k záveru, že „kultúrn[y] alebo spoločensk[ý] význa[m]“, ktorý podľa odôvodnenia 25 smernice 2004/18 odôvodňuje „prijať výnimk[u]“ pre verejné zákazky, ktorých predmetom je určitá činnosť, sa týka len subjektov, ktoré sa vyznačujú tým, že prevažne alebo spravidla vykonávajú uvedenú činnosť.
91.
Je pravda, že de lege ferenda by nič nebránilo tomu, aby sa výnimka vzťahovala nielen na vysielateľov, ale aj na iné verejnoprávne inštitúcie (verejných obstarávateľov), ktoré si chcú príležitostne obstarať služby týkajúce sa nadobudnutia, vývoja, produkcie alebo koprodukcie programového materiálu určeného na vysielanie. Uvedené verejnoprávne inštitúcie môžu mať oprávnený záujem na šírení alebo verejnom prenose určitých programov, ktoré z kultúrnych alebo spoločenských dôvodov považujú za potrebné.
92.
Vzhľadom na požiadavku týkajúcu sa striktného výkladu výnimiek z pôsobnosti práva Únie je však potrebné konštatovať, že výnimka nemá zvýhodňovať zákazky spojené s akýmkoľvek poslaním verejnej služby, „ale konkrétne [s] poslaním verejnej služby, ktoré je vlastné verejnoprávnym vysielateľom“. (
68
)
93.
Domnievam sa, že pri výbere cieľa, ktorý sleduje výnimka, mal prednosť subjektívny, a nie objektívny aspekt. Považovalo sa za „nevhodné“ uplatniť všeobecné pravidlá smernice 2004/18 na najcharakteristickejšie zákazky tých verejných obstarávateľov, ktorí zvyčajne pôsobia v oblasti rozhlasového a televízneho vysielania, pričom v tejto oblasti im bola priznaná väčšia pružnosť.
94.
Uvedený cieľ sa podľa môjho názoru nevzťahuje na ostatné verejnoprávne subjekty, ktoré oveľa zriedkavejšie potrebujú zadať zákazky na služby na nadobudnutie (resp. vývoj, produkciu alebo koprodukciu) audiovizuálnych programov na účely ich vysielania. Neplatia pre ne rovnaké dôvody nevhodnosti na ich vyňatie z pôsobnosti ustanovení smernice 2004/18.
95.
Okrem toho – ako tvrdí Komisia (
69
) – všetky verejnoprávne inštitúcie stále môžu využiť možnosť, ktorú im poskytuje článok 31 ods. 1 písm. b) smernice 2004/18: môžu využiť zadávanie rokovacím konaním bez uverejnenia oznámenia o vyhlásení zadávacieho konania, „ak sa z technických alebo umeleckých dôvodov alebo z dôvodov súvisiacich s ochranou výlučných práv zákazka môže zadať len určitému hospodárskemu subjektu“.
96.
Česká republika tiež tvrdí, že aj keby sa uznal výklad, ktorý použil Všeobecný súd, neexistuje dôvod, pre ktorý by výnimka nemala zahŕňať aj prípady, v ktorých vysielatelia nie sú verejnými obstarávateľmi, ale poskytovateľmi programového materiálu určeného na vysielanie.
97.
V tomto smere súhlasím s Komisiou v tom, že skutočnosť, že vysielatelia môžu mať postavenie poskytovateľov, nič nemení na závere, že – pokiaľ ide o verejných obstarávateľov – výnimka sa vzťahuje len na vysielateľov, a nie na ktorýchkoľvek iných verejných obstarávateľov (
70
), čo je predmetom sporu v tomto konaní o odvolaní.
98.
Domnievam sa teda, že teleologický výklad výnimky, ktorý použil Všeobecný súd, nevychádza z nesprávneho právneho posúdenia. Tretiu časť odvolacieho dôvodu preto treba zamietnuť.
E.
Štvrtá časť jediného odvolacieho dôvodu: systematický výklad článku 16 písm. b) smernice 2004/18
1. Stanoviská účastníkov konania
99.
Podľa Českej republiky je zjavné, že výklad Všeobecného súdu je nesprávny, keďže v predmetnom ustanovení je tiež stanovená výnimka pre zákazky týkajúce sa vysielacích časov: pokiaľ ide o uvedené zákazky, „je nepochybné, že vysielateľ nemá mať postavenie verejného obstarávateľa, ale postavenie poskytovateľa charakteristického plnenia, teda vlastného vysielacieho času“. (
71
)
100.
Cieľ článku 16 písm. b) smernice 2004/18 ako celku preto nemožno obmedziť na vysielateľov, ktorí sú verejnými obstarávateľmi, keďže minimálne jedna časť tohto ustanovenia neumožňuje také obmedzenie. Táto skutočnosť podľa Českej republiky potvrdzuje, že „činnosť vysielateľov má byť predmetom výnimky aj vtedy, keď vysielateľ poskytuje charakteristické plnenie sám a v prípadnom výberovom konaní by teda nemal postavenie verejného obstarávateľa, ale postavenie záujemcu“. (
72
)
101.
Komisia v tejto súvislosti uvádza, že tvrdenia Českej republiky treba z dôvodov uvedených v napadnutom rozsudku zamietnuť. Navyše poukazuje na to, že Česká republika sa v odvolaní nezaoberá významom poznámky pod čiarou 3 prílohy II B smernice 2004/18, ktorá podľa Komisie potvrdzuje názor Všeobecného súdu. (
73
)
102.
Komisia sa domnieva, že tento názor podporuje všeobecný normatívny kontext. Konkrétne smernica 2004/17/ES (
74
) nestanovuje výnimku, hoci verejní obstarávatelia v odvetviach, ktorých sa táto smernica týka, tiež môžu mať záujem na zadávaní zákaziek týkajúcich sa produkcie programového materiálu: nie sú napríklad zriedkavé reklamy spoločností vo verejnom alebo čiastočne verejnom vlastníctve, ktoré propagujú energetické produkty a služby. (
75
)
2. Posúdenie
103.
Tak ako v prvej časti jediného odvolacieho dôvodu, ani v tejto časti Česká republika presne neuvádza časti napadnutého rozsudku, ktoré podľa jej názoru vychádzajú z nesprávneho právneho posúdenia. Na bod 61 uvedeného rozsudku navyše odkazuje len s cieľom podporiť tvrdenie, že Všeobecný súd nerozobral určité posúdenie.
104.
Pre prípad, že Súdny dvor dospeje k názoru, že uvedená vada nemá za následok neprípustnosť tejto poslednej uvedenej časti odvolacieho dôvodu, rozoberiem jej obsah z dvoch hľadísk: a) pokiaľ ide o námietku, že v napadnutom rozsudku bol použitý výklad, ktorý je nezlučiteľný so samotným článkom 16 písm. b) smernice 2004/18, a b) v súvislosti s výkladom výnimky v rámci celej smernice 2004/18.
a) Výnimka v kontexte článku 16 písm. b) smernice 2004/18
105.
Podľa Všeobecného súdu (bod 61 napadnutého rozsudku) nič nebráni tomu, aby jednotlivé zákazky uvedené v každom z jednotlivých písmen článku 16 smernice 2004/18 boli vymedzené na základe ich predmetu, verejného obstarávateľa alebo poskytovateľa.
106.
V tom istom zmysle Všeobecný súd vysvetľuje (bod 59 napadnutého rozsudku), že tak je to aj v prípade všetkých písmen tohto ustanovenia, keďže niektoré zákazky sú vymedzené len ich predmetom (
76
), iné ich poskytovateľom (
77
) a iné napokon tak ich predmetom, ako aj na základe podmienok súvisiacich s verejným obstarávateľom (
78
).
107.
Podľa môjho názoru je odpoveď Všeobecného súdu správna a rozptyľuje akýkoľvek náznak nekoherentosti v normatívnej štruktúre článku 16 smernice 2004/18 vo všeobecnosti a konkrétne v normatívnej štruktúre písmena b) tohto článku.
108.
Inou otázkou je, že podľa uvedenej systematiky výnimka nezahŕňa prípady, v ktorých vysielatelia nevystupujú ako verejní obstarávatelia, ale ako „záujemcovia“. To je v skutočnosti jadrom námietky Českej republiky, ktorá tvrdí, že riešenie Všeobecného súdu je z hľadiska systematického výkladu nesprávne. (
79
)
109.
Zastávam však názor, že uvedená námietka súvisí predovšetkým s teleologickou racionálnosťou výkladu, ktorý použil Všeobecný súd a ktorý som už rozobral.
110.
V rozsahu, v akom je to relevantné pre toto konanie, sa domnievam, že napadnutý rozsudok nenarúša vnútornú systematiku článku 16 smernice 2004/18, teda jeho vnútornú koherentnosť. Preskúmam teda, či je riešenie, ktoré bolo použité v tomto rozsudku, tiež v súlade so smernicou ako celkom.
b) Výnimka vo všeobecnom kontexte smernice 2004/18
111.
Výklad článku 16 písm. b) smernice 2004/18 nemožno oddeliť od ostatných ustanovení tejto smernice. Pri tomto výklade treba konkrétne zohľadniť:
–
na jednej strane odôvodnenie 25, ktorým som sa už zaoberal,
–
na druhej strane poznámku pod čiarou 3 prílohy II B smernice 2004/18, podľa ktorej sú z pojmu „verejná zákazka na služby“ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice vyňaté „zml[uvy] na získanie, vývoj, produkciu alebo koprodukciu programového materiálu zo strany vysielajúcich organizácií a zml[uvy] o vysielacom čase“.
112.
V uvedenej poznámke pod čiarou sa nenachádza slovné spojenie „určeného na vysielanie“, takže jej znenie pripomína význam článku 1 písm. a) bodu iv) smernice 92/50. Pôsobnosť výnimky je teda obmedzená na zákazky zadávané vysielateľmi, ako to tvrdí Komisia a ako to uznal Všeobecný súd.
113.
Ak bude z dôvodu neprekonateľných rozporov medzi jednotlivými jazykovými verziami článku 16 písm. b) smernice 2004/18 pri určovaní pôsobnosti výnimky nevyhnutné relativizovať jeho doslovné znenie, bude potrebné vyložiť odôvodnenie 25 v súlade s poznámkou pod čiarou 3 prílohy II B.
114.
Podľa môjho názoru táto poznámka pod čiarou (ktorá má rovnakú normatívnu hodnotu ako ostatné ustanovenia smernice 2004/18) nenecháva priestor pre pochybnosti: sú vyňaté len zákazky zadávané vysielateľmi. Je táto poznámka pod čiarou nezlučiteľná s odôvodnením 25, alebo sa dá nájsť riešenie, ktoré bude v súlade s oboma ustanoveniami? Ak by to bolo tak, systematický výklad oboch ustanovení by viedol k určeniu ich spoločného významu.
115.
Česká republika správne tvrdí, že v odôvodnení 25 smernice 2004/18 sa v podstate kladie dôraz na predmet, a nie na subjekt vyňatých zákaziek. Ako som však už zdôraznil, (
80
) uvedený predmet sa týka činností, ktoré sú charakteristické a vlastné vysielateľom. Odôvodnenie 25 by preto nepriamo obmedzovalo pôsobnosť výnimky konkrétne na vysielateľov.
116.
Tento názor vyjadril Všeobecný súd v bode 39 napadnutého rozsudku, pričom sa opieral o rozsudok Bayerischer Rundfunk.
117.
Hoci uvedený rozsudok sa netýkal výkladu výnimky, ktorá je predmetom prejednávanej veci (
81
), Súdny dvor sa v ňom zaoberal pôsobnosťou výnimky stanovenej v článku 1 písm. a) bode iv) smernice 92/50. Dospel pritom k záveru, že uvedená smernica sa neuplatňuje „na verejné obstarávanie služieb, ktoré sa týkajú samotného poslania prevádzkovateľov vysielania, t. j. tvorby a realizácie programov, z dôvodov spoločenského a kultúrneho charakteru, ktoré sú uvedené v jedenástom odôvodnení smernice 92/50 a konkrétnejšie v odôvodnení č. 25 smernice 2004/18, v dôsledku ktorých by nebolo vhodné uplatniť pravidlá verejného obstarávania“. (
82
)
118.
Podľa Súdneho dvora uvedená výnimka zodpovedá cieľu, ktorým je „záruka nezávislého a nestranného plnenia poslania verejnej služby verejnoprávnymi prevádzkovateľmi vysielania“. (
83
) Preto normotvorca použil úlohy, ktoré sú vlastné takým prevádzkovateľom, ako kritérium na vymedzenie pôsobnosti výnimky.
119.
Tento výklad odôvodnenia 25 smernice 2004/18 umožňuje zosúladiť jeho obsah s obsahom poznámky pod čiarou 3 prílohy II B a s obsahom jazykových verzií, ktoré obmedzujú pôsobnosť výnimky v závislosti od subjektu verejného obstarávania, a nie od jeho predmetu.
120.
Je jasné, že teoreticky a izolovane by tiež bolo možné podať výklad odôvodnenia 25, ktorý obhajuje Česká republika. Názor, ktorý presadzovala Komisia a ktorý si Všeobecný súd osvojil, však umožňuje najlepšie zabrániť rozporu medzi uvedeným odôvodnením a poznámkou pod čiarou 3 prílohy II B. Z hľadiska systematického výkladu smernice 2004/18 teda treba štvrtú časť jediného odvolacieho dôvodu a spolu s ňou odvolanie ako celok zamietnuť.
VI. O trovách
121.
V súlade s článkom 138 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý sa uplatní na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 rokovacieho poriadku, navrhujem, aby Súdny dvor uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
VII. Návrh
122.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132).
(
3
)	Európsky fond regionálneho rozvoja a Európsky sociálny fond.
(
4
)	Vec T‑629/17, Česká republika/Komisia (neuverejnený, EU:T:2019:596; ďalej len „napadnutý rozsudok“).
(
5
)	Aby som sa vyhol opakovaniu, ďalej ju budem označovať ako „výnimka“ bez ďalších prívlastkov.
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. februára 2014 o verejnom obstarávaní a o zrušení smernice 2004/18/ES (Ú. v. EÚ L 94, 2014, s. 65).
(
7
)	Pozri bod 53 a nasl. nižšie.
(
8
)	Smernica Rady z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, 1992, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322).
(
9
)	Nariadenie Rady z 11. júla 2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1260/1999 (Ú. v. EÚ L 210, 2006, s. 25).
(
10
)	Body 29 a 30 napadnutého rozsudku.
(
11
)	Rozsudok z 13. decembra 2007 (C‑337/06, EU:C:2007:786; ďalej len „rozsudok Bayerischer Rundfunk“).
(
12
)	Bod 39 napadnutého rozsudku.
(
13
)	Body 46 a 47 napadnutého rozsudku.
(
14
)	Bod 48 napadnutého rozsudku.
(
15
)	Bod 49 napadnutého rozsudku.
(
16
)	Nariadenie Komisie z 28. novembra 2007, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2195/2002 o Spoločnom slovníku obstarávania (CPV) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES a 2004/18/ES o postupoch verejného obstarávania, pokiaľ ide o revíziu CPV (Ú. v. EÚ L 74, 2008, s. 1).
(
17
)	Bod 50 napadnutého rozsudku.
(
18
)	Bod 54 napadnutého rozsudku.
(
19
)	Bod 56 napadnutého rozsudku.
(
20
)	Bod 59 napadnutého rozsudku.
(
21
)	Bod 61 napadnutého rozsudku.
(
22
)	Bod 63 napadnutého rozsudku.
(
23
)	Bod 66 napadnutého rozsudku.
(
24
)	Bod 68 napadnutého rozsudku.
(
25
)	Bod 70 napadnutého rozsudku.
(
26
)	Bod 73 napadnutého rozsudku.
(
27
)	Účastníci konania sa zhodujú na skutkových okolnostiach sporu. Česká republika však poznamenáva, že „v prípade všetkých sporných zákaziek bol vysielateľ [Česká televize] zmluvnou stranou v postavení poskytovateľa programového materiálu. Táto skutočnosť je medzi Českou republikou a Komisiou od začiatku nesporná“ (bod 8 odvolania). Komisia tvrdí, že nejde o nespornú okolnosť, a uvádza, že táto okolnosť bola po prvý raz výslovne spomenutá v odvolaní, a preto nemohla byť predmetom diskusie v prvostupňovom konaní a Všeobecný súd ju nepreskúmal (bod 6 vyjadrenia Komisie), v dôsledku čoho ju v tomto konaní nemožno posúdiť. Komisia v každom prípade tvrdí, že aj keby sa na určitých zákazkách popri súkromných produkčných spoločnostiach podieľal vysielateľ, každá zákazka týkajúca sa produkcie programového materiálu bola zadaná priamo spoločnosti, ktorá nebola vysielateľom (bod 8 vyjadrenia Komisie).
(
28
)	Body 14 až 16 odvolania.
(
29
)	Body 17 až 19 odvolania.
(
30
)	Body 20 až 22 odvolania.
(
31
)	Body 16 až 28 vyjadrenia Komisie.
(
32
)	Vyňaté boli „zmluvy o kúpe programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania… a zmluvy o kúpe vysielacieho času vo verejnom záujme…“. KOM(1990) 372 v konečnom znení, článok 1 písm. a) bod iii).
(
33
)	V bode 32 dôvodovej správy k návrhu Komisie sa konštatovalo, že „obstarávanie audiovizuálnej produkcie, napríklad na informačné, vzdelávacie alebo reklamné účely, by v zásade malo byť upravené smernicou. Činnosť prevádzkovateľov vysielania si však vyžaduje osobitnú pozornosť a smernica by mala upravovať ich činnosti len vtedy, keď nie sú špecifické pre vysielanie. Skutočnosť, že prevádzkovatelia vysielania majú možnosť získať programy, od koho chcú, a podľa postupov, pre ktoré sa sami slobodne rozhodnú, má veľký kultúrny a spoločenský význam. Okrem toho sa smernica vzťahuje len na prevádzkovateľov vysielania, ktorí sú právnickými osobami, ktoré sa spravujú verejným právom, a podľa definície uvedenej v smernici sú verejnými obstarávateľmi. Z uvedených dôvodov by kúpa programového materiálu prevádzkovateľmi vysielania mala byť vyňatá z pôsobnosti smernice…. Z toho istého dôvodu je udelenie práv na vysielacie činnosti výslovne vyňaté z definície verejných koncesií na služby.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
34
)	KOM(2000) 275 v konečnom znení, článok 18 písm. b).
(
35
)	Pozri body 70 až 77 nižšie.
(
36
)	Podľa bodu 49 napadnutého rozsudku jeho vloženie zodpovedá vôli normotvorcu odkázať na programový materiál určený na vysielanie prostredníctvom všetkých vysielacích prostriedkov vrátane internetu.
(
37
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
38
)	KOM(2011) 896 v konečnom znení, článok 10 písm. b).
(
39
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
40
)	Nemecká verzia, podľa ktorej sú vyňaté „von Anbietern von audiovisuellen oder Hörfunkmediendiensten vergebene Aufträge über den Erwerb, die Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Sendematerial, das für audiovisuelle Mediendienste oder Hörfunkmediendienste bestimmt ist…“, dokonca ani nepripúšťa takú pochybnosť. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
41
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
42
)	Bod 22 odvolania.
(
43
)	Body 24 až 27 odvolania.
(
44
)	Body 28 až 30 odvolania.
(
45
)	Body 31 a 32 odvolania.
(
46
)	Body 30 až 38 vyjadrenia Komisie.
(
47
)	Bod 39 vyjadrenia Komisie.
(
48
)	Body 43 a 44 vyjadrenia Komisie.
(
49
)	Podľa tejto verzie sa výnimka vzťahuje na verejné zákazky na služby, ktorých predmetom je „Kauf, Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Programmen, die zur Ausstrahlung durch Rundfunk‑ oder Fernsehanstalten bestimmt sind, sowie die Ausstrahlung von Sendungen“.
(
50
)	„[C]oncernant l’achat, le développement, la production ou la coproduction des programmes destinés à la diffusion par des organismes de radiodiffusion et concernant les temps de diffusion“.
(
51
)	„[T]he acquisition, development, production or co‑production of programme material intended for broadcasting by broadcasters and contracts for broadcasting time“.
(
52
)	„[A]venti per oggetto l’acquisto, lo sviluppo, la produzione o coproduzione di programmi destinati alla trasmissione da parte di emittenti radiotelevisive e appalti concernenti il tempo di trasmissione“.
(
53
)	„À aquisição, desenvolvimento, produção ou co‑produção de programas destinados a emissão por parte de organismos de radiodifusão e a tempos de antena“.
(
54
)	Bod 41 napadnutého rozsudku, v ktorom sa uvádza, že táto nejednoznačnosť existuje aj v českej, slovenskej, gréckej, maďarskej, litovskej, poľskej a rumunskej verzii. Česká republika však v bode 25 svojho odvolania tvrdí, že niektoré z uvedených verzií (slovenská, francúzska, grécka, maďarská, anglická, litovská, poľská a rumunská verzia) pripúšťajú len výklad, ktorý obhajuje Česká republika, pričom do tohto zoznamu dopĺňa českú, chorvátsku a holandskú verziu.
(
55
)	Bod 41 napadnutého rozsudku.
(
56
)	Česká republika v bode 27 svojho odvolania vytýka Všeobecnému súdu, že túto okolnosť použil na odôvodnenie odmietnutia jej výkladu. Všeobecný súd v skutočnosti v bode 41 napadnutého rozsudku uznáva, že ide o „poľutovaniahodné“ opomenutie, ako to namietala samotná Česká republika počas pojednávania. Nie je však pravda, že Všeobecný súd oprel svoje odmietnutie doslovného výkladu, ktorý obhajovala Česká republika, o to, čo Česká republika označuje za „zjavnú chybu“. Všeobecný súd uznáva, že je to chyba, ale jeho odmietnutie je odôvodnené tým, že podľa jeho názoru väčšina jazykových verzií pripúšťa nejednoznačný výklad, a preto doslovné kritérium nemôže byť rozhodujúce. „Chyby“ v bulharskej a slovinskej verzii len potvrdzujú, že doslovný výklad nie je z hermeneutického hľadiska veľmi užitočný.
(
57
)	Pre prípad, že by to nestačilo, Komisia upriamila pozornosť na podmienky, za akých bola výnimka prebratá do českého právneho poriadku. Ako Komisia uvádza v bode 83 svojho vyjadrenia, § 18 ods. 2 písm. d) českého zákona č. 137/2006 o verejných zákazkách stanovuje, že „s výnimkou verejných zákaziek v oblasti obrany alebo bezpečnosti nie je obstarávateľ povinný zadávať verejné zákazky podľa tohto zákona aj vtedy, keď… ide o verejné zákazky zadávané verejným obstarávateľom, spočívajúce v nadobudnutí, príprave, výrobe alebo spoločnej výrobe programového obsahu určeného na vysielanie alebo distribúciu, a o verejné zákazky týkajúce sa vysielacieho času“ (kurzívou zvýraznila Komisia). Neuvedenie odkazu na „vysielateľov“ a vloženie slovného spojenia „verejné zákazky zadávané verejným obstarávateľom“ namiesto tohto odkazu podľa názoru Komisie pripúšťajú širší výklad, než aký umožňuje výnimka. Uvedený výklad podľa Komisie naopak nie je možný v rámci predpisov členských štátov prijatých na prebratie smernice, ktoré – tak ako Slovenská republika – vychádzali z jazykovej verzie smernice 2004/18, ktorá podľa Českej republiky pripúšťa len výklad, ktorý obhajuje Česká republika (body 85 a 86 vyjadrenia Komisie).
(
58
)	Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že čisto doslovný výklad jednej alebo viacerých jazykových verzií viacjazyčného textu práva Únie nemožno automaticky uprednostniť pred ostatnými verziami, lebo jednotné uplatňovanie ustanovení práva Únie vyžaduje, aby sa tieto ustanovenia vykladali na základe znení vypracovaných vo všetkých jazykoch. Pozri v tomto zmysle napríklad rozsudok z 26. septembra 2013, Komisia/Španielsko (C‑189/11, EU:C:2013:587, bod 56).
(
59
)	Podľa judikatúry Súdneho dvora v prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu práva Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa všeobecnej štruktúry a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou. Pozri napríklad rozsudok z 24. októbra 2013, Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, bod 39).
(
60
)	Bod 35 odvolania.
(
61
)	Body 38 a 39 odvolania.
(
62
)	Body 40 až 53 odvolania.
(
63
)	Body 46 až 54 vyjadrenia Komisie.
(
64
)	Body 57 až 59 vyjadrenia Komisie.
(
65
)	Body 60 až 66 vyjadrenia Komisie.
(
66
)	Bod 29 napadnutého rozsudku, v ktorom sa nachádza odkaz na rozsudok zo 6. decembra 2017, Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere (C‑408/16, EU:C:2017:940, bod 45).
(
67
)	Pozri body 117 a 118 nižšie.
(
68
)	Bod 66 napadnutého rozsudku.
(
69
)	Bod 72 vyjadrenia Komisie.
(
70
)	Bod 68 vyjadrenia Komisie.
(
71
)	Bod 54 odvolania.
(
72
)	Bod 55 odvolania.
(
73
)	Body 78 a 79 vyjadrenia Komisie.
(
74
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb (Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 19).
(
75
)	Body 80 a 81 vyjadrenia Komisie.
(
76
)	Písmeno c): zákazky, ktorých predmetom sú „rozhodcovské a zmierovacie služby“.
(
77
)	Písmeno d): zákazky, ktorých predmetom sú „finančné služby v súvislosti s emisiou, predajom, nákupom alebo prevodom cenných papierov alebo iných finančných nástrojov, najmä transakcie verejných obstarávateľov na účely získania peňazí alebo kapitálu, a služby centrálnych bánk“.
(
78
)	Písmeno f): zákazky, ktorých predmetom sú „iné služby pri výskume a vývoji ako služby, z ktorých má prospech výhradne verejný obstarávateľ pri ich využívaní na plnenie vlastných úloh, pod podmienkou, že poskytnutú službu v plnom rozsahu uhrádza verejný obstarávateľ“.
(
79
)	Body 54 a 55 odvolania.
(
80
)	Bod 90 a nasl. vyššie.
(
81
)	Konkrétne išlo o to, „či nemeckí verejnoprávni prevádzkovatelia [vysielania]… sú verejnými obstarávateľmi na účely uplatnenia právnej úpravy Spoločenstva v oblasti zadania zákaziek“. Rozsudok Bayerischer Rundfunk, bod 2.
(
82
)	Tamže, bod 62. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
83
)	Tamže, bod 63.