62024CJ0805
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2025. október 16. (
*1
)
„Fellebbezés – Az ukrajnai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedések – 269/2014/EU rendelet – 2. cikk – Pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztása – A 9. cikk (2) bekezdése – Azon kötelezettség, hogy a befagyasztásra vonatkozó korlátozó intézkedés tárgyát képező személyek jelentsék a pénzeszközöket és gazdasági erőforrásokat – Az ilyen kötelezettség jogi minősítése – Jogalap – Az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése – EUSZ 24., EUSZ 26. és EUSZ 29. cikk – A közös kül‑ és biztonságpolitika tagállamok általi végrehajtása”
A C‑805/24. P. sz. ügyben,
Gennady Nikolayevich Timchenko (lakóhelye: Genf [Svájc]),
Elena Petrovna Timchenko (lakóhelye: Genf)
(képviselik őket: S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova és A. Guillerme avocats)
fellebbezőknek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2024. november 21‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M.‑C. Cadilhac, D. Laurent és J. Rurarz, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Bizottság (képviselik: M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer és L. Puccio, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó fél az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök, O. Spineanu‑Matei (előadó), S. Rodin, N. Piçarra és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésükkel a fellebbezők, Gennady Nikolayevich Timchenko és Elena Petrovna Timchenko az Európai Unió Törvényszéke 2024. szeptember 11‑i Timchenko és Timchenko kontra Tanács ítéletének (T‑644/22, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:621) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítélettel a Törvényszék elutasította az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet módosításáról szóló, 2022. július 21‑i (EU) 2022/1273 tanácsi rendelet (HL 2022. L 194., 1. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) 1. cikke 4. pontjának annyiban történő megsemmisítése iránti keresetüket, amennyiben e rendelkezés módosítja az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i 269/2014/EU tanácsi rendelet (HL 2014. L 78., 6. o.; helyesbítések: HL 2014. L 294., 50. o.; HL 2014. L 121., 60. o.) 9. cikkét, azáltal, hogy beilleszti abba, konkrétan e 9. cikk (2) bekezdésébe, azt a kötelezettséget, hogy a befagyasztásra vonatkozó korlátozó intézkedés tárgyát képező személyek jelentsék a pénzeszközöket és gazdasági erőforrásokat.
Jogi háttér és a jogvita előzményei
2
A jelen ügy ténybeli és jogi hátterét a megtámadott ítélet 2–16. pontja ismerteti. A jelen eljárás szempontjából ez a következőképpen foglalható össze és egészíthető ki.
3
A jelen ügy az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatt az Európai Unió által 2014 óta elfogadott korlátozó intézkedések kontextusába illeszkedik.
4
A fellebbezők ilyen korlátozó intézkedések tárgyát képezik. G. N. Timchenko üzletember, E. P. Timchenko pedig a házastársa. Mindketten orosz és finn állampolgársággal rendelkeznek.
A 269/2014 rendelet
5
A 2014. május 12‑i 476/2014/EU tanácsi rendelettel (HL 2014. L 137., 1. o.) módosított 269/2014 rendelet (a továbbiakban: 269/2014 rendelet) 2. cikke, amelynek mind a jelen ítélet 7. pontjában említett jogi aktusok elfogadásának időpontjában, mind pedig a megtámadott rendelet elfogadásának időpontjában ugyanaz volt a változata, kimondja:
„(1)   Az I. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez vagy a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez tartozó, az ezek birtokában lévő vagy ellenőrzése alatt álló minden pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.
(2)   Nem bocsátható rendelkezésre – sem közvetlenül, sem közvetve – semmilyen pénzeszköz vagy gazdasági erőforrás az I. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek, illetve a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek részére, illetve javára.”
6
A megtámadott rendelettel módosított 269/2014 rendelet 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Tilos tudatosan és szándékosan részt venni olyan tevékenységben, amelynek célja vagy hatása a 2. cikkben említett intézkedések kijátszása.
(2)   Az I. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek:
a)
2022. szeptember 1. előtt vagy – attól függően, hogy melyik a későbbi időpont – az I. mellékletben szereplő jegyzékbe vétel időpontjától számított 6 héten belül a hozzájuk tartozó, a tulajdonukban álló, birtokukban lévő vagy ellenőrzésük alatt álló, valamely tagállam joghatósága alá tartozó pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat jelentik azon tagállam illetékes hatóságának, amelyben az említett pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások találhatók; és
b)
együttműködnek az illetékes hatósággal az említett információk ellenőrzése során.
(3)   A (2) bekezdésnek való meg nem felelés az (1) bekezdésben említettek szerint olyan tevékenységekben való részvételnek minősül, amelyek célja vagy hatása a 2. cikkben említett intézkedések kijátszása.
[…]”
A fellebbezőkkel szemben elfogadott korlátozó intézkedések
7
2022‑ben az Európai Unió Tanácsa korlátozó intézkedéseket fogadott el a fellebbezőkkel szemben, köztük pénzeszközeik és gazdasági erőforrásaik befagyasztását, és felvette nevüket az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i 2014/145/KKBP tanácsi határozat (HL 2014. L 78., 16. o.; helyesbítés: HL 2014. L 263., 35. o.) mellékletében és a 269/2014 rendelet I. mellékletében szereplő személyek, szervezetek és szervek jegyzékébe. Ezen intézkedéseket G. N. Timchenko tekintetében az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. február 28‑i (KKBP) 2022/337 tanácsi határozattal (HL 2022. L 59., 1. o.; helyesbítés: HL 2022. L 67., 112. o.), valamint az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. február 28‑i (EU) 2022/336 tanácsi végrehajtási rendelettel (HL 2022. L 58., 1. o.; helyesbítés: HL 2022. L 67., 113. o.) fogadták el, míg E. P. Timchenko tekintetében az Ukrajna területi integritását, szuverenitását vagy függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. április 8‑i (KKBP) 2022/582 tanácsi határozattal (HL 2022. L 110., 55. o.; helyesbítések: HL 2023. L 2023/90041.; HL 2023. L 39., 65. o.; HL 2022. L 141., 131. o.), valamint az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014 rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. április 8‑i (EU) 2022/581 tanácsi végrehajtási rendelettel (HL 2022. L 110., 3. o.; helyesbítések: HL 2023. L 2023/90040.; HL 2023. L 39., 64. o.; HL 2022. L 141., 130. o.) fogadták el. Ezt követően a Tanács meghosszabbította a fellebbezőkkel szemben elfogadott korlátozó intézkedéseket.
A megtámadott ítélet
8
2022. október 14‑i keresetlevelükkel a fellebbezők keresetet indítottak a Törvényszék előtt lényegében a megtámadott rendelet 1. cikke 4. pontjának annyiban történő megsemmisítése iránt, amennyiben az módosítja a 269/2014 rendelet 9. cikkének (2) és (3) bekezdését. Konkrétan azt állították, hogy a Tanács túllépte az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdésében rá ruházott hatáskört, és egyúttal megsértette többek között az EUSZ 29. cikket e rendelet 9. cikke (2) bekezdésének akként történő módosításával, hogy beilleszt az említett rendelet I. mellékletébe felvett természetes személyek tekintetében többek között egy olyan kötelezettséget, hogy a tagállamok illetékes hatóságának jelentsék az Európai Unió területén hozzájuk tartozó, tulajdonukban álló, birtokukban lévő vagy ellenőrzésük alatt álló pénzeszközöket és gazdasági erőforrásokat (a továbbiakban: a vitatott jelentéstételi kötelezettség).
9
A megtámadott ítélet 65. pontjában a Törvényszék ezen ítélet 56–64. pontjára hivatkozva megállapította, hogy mivel a vitatott jelentéstételi kötelezettség a Tanácsnak a közös kül‑ és biztonságpolitikával (KKBP) kapcsolatban az EUSZ 29. cikk alapján hozott határozat – a jelen esetben a 2014/145 határozat – végrehajtására vonatkozó hatáskörébe tartozik, a Tanács jogosult volt e kötelezettséget az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján meghozott uniós rendelet alapján előírni, függetlenül attól, hogy a szóban forgó kötelezettség a fellebbezőkhöz hasonló személyeket terhelő cselekvési kötelezettség, és hogy e kötelezettséget nem maga a 2014/145 határozat írta elő.
10
Közelebbről, a megtámadott ítélet 61. pontjában a Törvényszék elutasította a fellebbezők azon érvét, amely szerint a vitatott jelentéstételi kötelezettség a tagállamok végrehajtási hatáskörébe tartozik, és az EUSZ 24. cikk (2) bekezdésének megsértését jelenti.
11
A Törvényszék, miután egyébiránt elutasította a fellebbezők többi jogalapját, elutasította a keresetüket.
A felek kérelmei
12
A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
hozzon érdemi határozatot, és semmisítse meg a megtámadott rendeletet a 269/2014 rendelet 9. cikkének (2) bekezdését módosító, és a fellebbezőkre háruló vitatott jelentéstételi kötelezettséget előíró részében;
–
a Tanácsot kötelezze az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
13
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőket kötelezze az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
14
Az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
15
Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak, amelyek közül az első az indokolás elégtelenségén, a második pedig a Törvényszék által az EUMSZ 215. cikk, valamint a 2017. március 28‑iRosneft ítéletből (C‑72/15, EU:C:2017:236) eredő ítélkezési gyakorlat alkalmazása és értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul.
Az első jogalapról
A felek érvei
16
Első jogalapjukkal a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy nem indokolta meg kellőképpen a megtámadott ítéletet azon érvelésük megválaszolása érdekében, amely szerint a Tanács túllépte a hatásköreit azáltal, hogy a megtámadott rendelettel módosított 269/2014 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésében szereplő vitatott jelentéstételi kötelezettséget előírta. E jogalap két részből áll.
17
Első jogalapjuk első részében a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy nem fejtette ki világosan és egyértelműen, hogy a vitatott jelentéstételi kötelezettség az EUSZ 29. cikk és az EUMSZ 215. cikk alapján elfogadott korlátozó intézkedésnek minősül‑e, amint az a megtámadott ítélet 56. és 62. pontjából kitűnik, vagy hogy e kötelezettség korlátozó intézkedések alkalmazására vagy végrehajtására irányuló intézkedésnek minősül‑e, amint az ezen ítélet 60. pontjából kitűnik. A Törvényszék érvelése tehát kétértelmű az említett kötelezettség jogi minősítését illetően.
18
Első jogalapjuk második részében a fellebbezők úgy vélik, hogy a Törvényszék elégtelenül indokolta a megtámadott ítélet 57–60. pontját, mivel érvelése nem határozta meg azt a konkrét jogalapot, amelyre a Tanács a vitatott jelentéstételi kötelezettség előírása érdekében támaszkodhatott. A Törvényszék ugyanis nem fejti ki, hogy hogyan jutott arra a következtetésre, amely szerint a Tanács e kötelezettség előírásával nem lépte túl a hatásköreit, holott az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése kizárólag azt teszi lehetővé számára, hogy a KKBP referenciahatározatban már előírt korlátozó intézkedéseket fogadjon el, és hogy az EUSZ 24. cikk értelmében a korlátozó intézkedések végrehajtása az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselője, valamint a tagállamok feladata.
19
A Tanács és a Bizottság vitatja a fellebbezők érveinek megalapozottságát.
A Bíróság álláspontja
20
Emlékeztetni kell arra, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában tette, hogy a KKBP területén a Tanács az EUSZ 29. cikk alapján olyan határozatokat fogadhat el, amelyek meghatározzák, hogy az Unió hogyan viszonyul egy adott földrajzi vagy tematikus természetű kérdéshez, és ez egyes természetes és jogi személyekkel, csoportokkal vagy entitásokkal szembeni korlátozó intézkedéseket is magában foglalhat (lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 87. és 88. pont; 2020. október 6‑iBank Refah Kargaran kontra Tanács ítélet, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, 41. és 44. pont).
21
Egyébiránt az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése lehetővé teszi a Tanács számára, hogy természetes vagy jogi személyekkel, csoportokkal vagy nem állami, illetve államisággal nem rendelkező entitásokkal szemben korlátozó intézkedéseket állapítson meg, amennyiben az EU‑Szerződés V. címének 2. fejezete alapján – amelynek e Szerződés 29. cikke is részét képezi – elfogadott valamely határozat így rendelkezik.
22
Tekintettel arra, hogy a Tanács korlátozó intézkedéseket fogadhat el mind az EUSZ 29. cikk alapján hozott KKBP határozat keretében, mind pedig az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott uniós jogi aktusok keretében, a Bíróság – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 53–55. pontjában lényegében emlékeztetett – pontosította a Tanács hatásköreinek megosztását a Szerződések e két rendelkezése tekintetében.
23
Így az EUSZ 29. cikk alapján a KKBP keretében elfogadott határozatok meghatározzák az Unió álláspontját az elfogadni szándékozott korlátozó intézkedések tekintetében. Az általános szabályok szerint a Tanács feladata, hogy egyhangúlag meghatározza vagy pontosítsa a korlátozó intézkedések tárgyát (lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 88. és 90. pont).
24
Ami az EUMSZ 215. cikk alapján elfogadott rendeleteket illeti, azok céljaikat és tartalmukat tekintve e határozatokhoz kapcsolódnak, és azok uniós szintű érvényesülését szolgáló eszköznek minősülnek. E rendelkezés, amely áthidalást hoz létre az EU‑Szerződés KKBP‑vel kapcsolatos célkitűzései és az EUM‑Szerződés körébe tartozó gazdasági intézkedéseket tartalmazó uniós fellépések között, lehetővé teszi, hogy a Tanács az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselője és a Bizottság által előterjesztett együttes javaslat alapján, minősített többséggel eljárva rendeleteket fogadjon el az érintett KKBP határozat végrehajtásának és a korlátozó intézkedések érvényesülésének biztosítása érdekében, amennyiben azok az EUM‑Szerződés hatálya alá tartoznak, valamint annak érdekében, hogy valamennyi tagállamban biztosítsa azok egységes alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 2012. július 19‑iParlament kontra Tanács ítélet, C‑130/10, EU:C:2012:472, 72. és 76. pont; 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 88–90. pont).
25
Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 63. és 65. pontjával összefüggésben értelmezett 56., 59. és 60. pontjában kifejtette, hogy a megtámadott rendelettel módosított 269/2014 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésében szereplő vitatott jelentéstételi kötelezettséget az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján vezették be, és annak célja az EUSZ 29. cikk alapján a KKBP területén hozott határozat – vagyis a 2014/145 határozat – végrehajtása az e határozatban előírt korlátozó intézkedések Unió területén történő egységes alkalmazásának biztosítása érdekében, különösen az ezen intézkedések kijátszására irányuló stratégiák meghiúsítása érdekében.
26
E pontokból kitűnik, hogy a megtámadott ítélet 53–55. pontjában felidézett és a jelen ítélet 20–24. pontjában összefoglalt ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a vitatott jelentéstételi kötelezettség nem az EUSZ 29. cikk, vagy akár az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott korlátozó intézkedés, hanem olyan, kizárólag ez utóbbi rendelkezés alapján elfogadott intézkedés, amely a 2014/145 határozat 2. cikkében előírt és a 269/2014 rendelet 2. cikkében lényegében megismételt, a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztására vonatkozó korlátozó intézkedés egységes alkalmazásának biztosítására irányul.
27
Ezáltal a Törvényszék világosan és egyértelműen azonosította egyrészt a megtámadott ítélet 56. pontjával összefüggésben értelmezett 60. pontjában a vitatott jelentéstételi kötelezettség jogalapját, vagyis az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdését, másrészt pedig az említett ítélet 60. pontjában e kötelezettség jogi jellegét, azaz hogy a 2014/145 határozat oly módon történő végrehajtására irányuló intézkedésről van szó, amely biztosítja az e határozatban előírt, a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztására vonatkozó korlátozó intézkedés egységes alkalmazását.
28
Egyébiránt a fellebbezők állításával ellentétben a megtámadott ítélet 62. pontjában szereplő azon megállapítás – amely szerint az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdésében a „korlátozó intézkedésekre” való puszta utalás nem jelenti azt, hogy az e rendelkezésben előírt intézkedéseket a cselekvéstől való tartózkodásra vonatkozó kötelezettségekre korlátozná – nem érthető úgy, hogy a Törvényszék a vitatott jelentéstételi kötelezettséget „korlátozó intézkedésnek” minősítette volna és így ellentmondott volna az ezen ítélet 60. pontjában foglalt azon megállapításának, hogy e jelentéstételi kötelezettség célja egy ilyen intézkedés végrehajtása.
29
Kétségtelen, hogy az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdésének szövege kizárólag a „korlátozó intézkedések” kifejezést használja, és a megtámadott ítélet 56. pontjában, csakúgy mint a 63. és 65. pontjában a Törvényszék megállapítja, hogy a vitatott jelentéstételi kötelezettséget kizárólag az EUM‑Szerződés e rendelkezése alapján vezették be.
30
Ez azonban nem jelenti azt, hogy e kötelezettséget feltétlenül „korlátozó intézkedésnek” kellene minősíteni. Amint az ugyanis a 2017. március 28‑iRosneft ítéletnek (C‑72/15, EU:C:2017:236) a megtámadott ítélet 54. pontjában hivatkozott és a jelen ítélet 24. pontjában lényegét tekintve felidézett 89. pontjából kitűnik, a Tanács által az említett rendelkezés alapján elfogadott rendeletben hozott intézkedések irányulhatnak a KKBP határozatban előírt korlátozó intézkedések végrehajtására, amennyiben az ilyen intézkedések az EUM‑Szerződés hatálya alá tartoznak, valamint arra, hogy azokat valamennyi tagállamban egységesen alkalmazzák. E célból a Tanács átveheti a KKBP határozat lényegi tartalmát, valamint az e határozatban előírt korlátozó intézkedések alkalmazásával kapcsolatos fogalommeghatározásokat és pontosításokat is adhat.
31
E körülmények között és figyelembe véve azt is, hogy az EUSZ 26. cikk (2) bekezdésének második albekezdése értelmében a Tanácsnak biztosítania kell az Unió KKBP területén való fellépésének egységességét, koherenciáját és eredményességét, ezen intézmény az ilyen rendeletben elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek a KKBP határozatban meghatározott korlátozó intézkedések egységes, koherens és eredményes alkalmazásának biztosítására irányulnak, anélkül hogy maguk e végrehajtási intézkedések korlátozó intézkedéseknek minősülnének. Márpedig pontosan ez a vitatott jelentéstételi kötelezettség tárgya olyan intézkedésként, amely – amint az lényegében a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjából következik – a 2014/145 határozat 2. cikkében előírt és a 269/2014 rendelet 2. cikkében lényegében megismételt, a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztására vonatkozó korlátozó intézkedéssel kapcsolatos.
32
A Törvényszék, amikor a megtámadott ítélet 62. pontjában megállapította, hogy az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdésében a „korlátozó intézkedésekre” való puszta utalás nem jelenti azt, hogy az e rendelkezésben előírt intézkedéseket a cselekvéstől való tartózkodásra vonatkozó kötelezettségekre korlátozná, azt fejtette ki – amint az egyébiránt e 62. pont második mondatából, valamint ezen ítélet 63. pontjából kifejezetten kitűnik –, hogy az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján hozott intézkedés – mint a jelen ügyben is – a KKBP határozatban előírt korlátozó intézkedés egységes alkalmazásának biztosítására irányuló cselekvési kötelezettséget vonhat maga után.
33
Következésképpen nem megalapozottak az első jogalap első részének alátámasztására és az e jogalap második része egy részének alátámasztására felhozott kifogások, amelyekkel azt róják fel a Törvényszéknek, hogy ellentmondott önmagának, és elégtelenül indokolta az azon jogalapra vonatkozó érvelését, amelyre a Tanács a vitatott jelentéstételi kötelezettség előírása érdekében támaszkodhatott.
34
Az említett jogalap második részének alátámasztására felhozott azon kifogást is el kell utasítani, amely szerint a Törvényszéknek a vitatott jelentéstételi kötelezettség jogalapjára vonatkozó érvelése a megtámadott ítélet 57–60. pontjában elégtelen indokolást tartalmaz, mivel ezen igazságszolgáltatási fórum nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a korlátozó intézkedéseket az EUSZ 24. cikk értelmében az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselője és a tagállamok hajtják végre.
35
A megtámadott ítélet 61. pontjában ugyanis, amelyet az első jogalap második része keretében nem vitattak, a Törvényszék az érvelésére és az ezen ítélet 57–60. pontjában szereplő okokra kifejezetten hivatkozva elutasította a fellebbezők pontosan az EU‑Szerződés e cikkének megsértésére és a tagállamok végrehajtási hatásköreinek megsértésére alapított érvét. E körülmények között nem állapítható meg, hogy a Törvényszék elégtelenül indokolta volna e tekintetben a megtámadott ítéletet.
36
Mindezen indokokra tekintettel az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalapról
37
Második jogalapjukkal a fellebbezők azt állítják, hogy az EUMSZ 215. cikk és a 2017. március 28‑iRosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236) téves értelmezése és alkalmazása miatt a Törvényszék a megtámadott ítélet 63. pontjában tévesen állapította meg, hogy a Tanács előírhatta a megtámadott rendelettel módosított 269/2014 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésében szereplő vitatott jelentéstételi kötelezettséget, függetlenül attól, hogy ezt az ítéletet úgy kell‑e érteni, hogy az e kötelezettséget korlátozó intézkedésnek minősíti (a második jogalap első része) vagy a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztására vonatkozó korlátozó intézkedés alkalmazására vagy végrehajtására irányuló intézkedésnek (a második jogalap második része).
A második jogalap első részéről
– A felek érvei
38
Abban az esetben, ha a Törvényszék a vitatott jelentéstételi kötelezettséget korlátozó intézkedésnek tekinti, a fellebbezők úgy vélik, hogy ezen igazságszolgáltatási fórum a megtámadott ítélet 63. pontjában tévesen állapította meg, hogy a Tanács elfogadhatta azt az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján, jóllehet e kötelezettségről a vonatkozó KKBP határozat kifejezetten nem rendelkezett.
39
Egyrészt ugyanis az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése kizárja az érintett KKBP határozatban előírtakat kiegészítő és azoktól eltérő korlátozó intézkedések elfogadásának lehetőségét. Márpedig a 2014/145 határozat nem említi a vitatott jelentéstételi kötelezettséget. Másrészt magának e kötelezettségnek – amely olyan kötelezettségnek minősül, amelyet az érintett személyeknek teljes mértékben tiszteletben kell tartaniuk, mivel a jelentéstétel hiányát a korlátozó intézkedések kijátszásának kell tekinteni, ami szankcióval büntetendő – a jellege megköveteli, hogy e kötelezettség nemcsak az említett kötelezettséget előíró rendeletben szerepeljen, hanem a KKBP referenciahatározatban is, amelyet egyhangúlag fogadnak el.
40
A Tanács és a Bizottság vitatja a fellebbezők érveit.
– A Bíróság álláspontja
41
A második jogalap első része arra az esetre vonatkozik, ha a Törvényszék a vitatott jelentéstételi kötelezettséget korlátozó intézkedésnek minősítette. Márpedig a jelen ítélet 26–32. pontjában kifejtett indokokból kitűnik, hogy nem ez a helyzet. E körülmények között e részt mint hatástalant el kell utasítani.
A második jogalap második részéről
– A felek érvei
42
Abban az esetben, ha a Törvényszék a vitatott jelentéstételi kötelezettséget a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztására vonatkozó, a többek között a 2014/145 határozat 2. cikkében előírt korlátozó intézkedés alkalmazására vagy végrehajtására irányuló intézkedésnek minősítette, a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 63. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Tanács hatáskörrel rendelkezett arra, hogy a 269/2014 rendeletben ilyen kötelezettséget írjon elő. A Törvényszék ugyanis megsértette az EUSZ 24. cikket, amely szerint és az EUMSZ 291. cikk (2) bekezdése alkalmazásának hiányában az egyes tagállamok, nem pedig a Tanács feladata a KKBP határozatban meghatározott korlátozó intézkedések végrehajtásához szükséges intézkedések elfogadása.
43
Egyébiránt szintén ugyanebben az esetben a fellebbezők lényegében arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 54–59. pontjában tévesen értelmezte és alkalmazta a 2017. március 28‑iRosneft ítéletet (C‑72/15, EU:C:2017:236), így tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Tanács hatáskörrel rendelkezett arra, hogy a 269/2014 rendeletben ilyen kötelezettséget írjon elő. Ebből az ítéletből ugyanis kitűnik, hogy az EUMSZ 215. cikk alapján hozott rendelet kizárólag a valamely KKBP határozatban már meghatározott korlátozó intézkedéseknek közvetlen hatályt, következésképpen kötelező erőt biztosító eszköznek minősül, szükség esetén pontosítva azokat, de anélkül, hogy azokat más intézkedésekkel egészítené ki, vagy módosítaná az így meghatározott intézkedések hatályát. Márpedig a Törvényszék kiterjesztette az említett ítélet hatályát, jelezve, hogy az ilyen rendelet nemcsak érvényre juttatja az ilyen korlátozó intézkedéseket, hanem azokat végre is hajtja.
44
A Tanács és a Bizottság vitatja ezeket az érveket.
– A Bíróság álláspontja
45
Először is, a fellebbezőknek a jelen ítélet 42. pontjában összefoglalt érveit illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 24. cikk (1) bekezdésének második albekezdése, valamint az EUSZ 26. cikk (2) bekezdésének első albekezdése és (3) bekezdése értelmében a Tanács egyhangúlag, az Európai Tanács által meghatározott általános iránymutatások és stratégiai irányvonalak alapján kidolgozza a KKBP meghatározásához és végrehajtásához szükséges határozatokat, és hogy a KKBP‑t az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselője és a tagállamok hajtják végre a Szerződésekkel összhangban, a nemzeti és uniós erőforrások felhasználásával.
46
Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 61. pontjában – összefüggésben értelmezve az e 61. pontban hivatkozott 57–60. pontjával – lényegében helyesen megállapította, a Tanács – amint az a jelen ítélet 30., 31. és 32. pontjából is kitűnik – az EUSZ 24. és EUSZ 26. cikknek, valamint az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezései értelmében jogosult az EUSZ 29. cikk alapján a KKBP területén elfogadott határozatok végrehajtására többek között az ilyen határozatokban előírt korlátozó intézkedések valamennyi tagállamban történő egységes, koherens és eredményes alkalmazásának biztosítása érdekében, amennyiben ezek az intézkedések az EUM‑Szerződés hatálya alá tartoznak.
47
A Tanács azáltal, hogy ily módon az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján a KKBP határozat végrehajtására irányuló rendeletet fogad el, egyáltalán nem sérti a tagállamoknak az EUSZ 24. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében és az EUSZ 26. cikk (3) bekezdésében előírt végrehajtási hatáskörét.
48
Míg ugyanis az ilyen rendelet arra irányul, hogy a KKBP határozatban előírt korlátozó intézkedéseket uniós szinten az egységes, koherens és eredményes alkalmazás biztosítása mellett érvényesítse, addig a tagállamoknak az EU‑Szerződés e rendelkezéseiben említett végrehajtási hatásköre nem a KKBP határozatok végrehajtására és a korlátozó intézkedések uniós szintű alkalmazására vonatkozik, hanem ezen intézkedéseknek az egyes tagállamok illetékes hatóságai által a nemzeti területükön történő végrehajtására.
49
Ez annál is inkább így van, mivel magának az EUSZ 26. cikk (3) bekezdésének a szövege értelmében a KKBP‑t a tagállamok „uniós erőforrások felhasználásával” hajtják végre. Ez azt jelenti, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell a területükön a korlátozó intézkedések végrehajtását, tiszteletben tartva a Tanács által az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott intézkedéseket a KKBP határozatokban meghatározott korlátozó intézkedések uniós szinten történő egységes, koherens és eredményes alkalmazásának biztosítása érdekében.
50
Amennyiben a felperesek úgy vélik, hogy a Tanács nem írhatta elő a vitatott jelentéstételi kötelezettséget olyan végrehajtási hatáskör hiányában, amelyet az EUMSZ 291. cikk (2) bekezdése alapján az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott rendelettel ruháztak volna rá, elegendő megállapítani, hogy a korlátozó intézkedéseket és az olyan intézkedéseket, mint a vitatott jelentéstételi kötelezettség, amelyek a KKBP határozatban meghatározott korlátozó intézkedések uniós szinten történő egységes, koherens és eredményes alkalmazásának biztosítására irányulnak, kétségkívül el lehet fogadni az EUMSZ 291. cikk (2) bekezdése alapján, ha az EUMSZ 215. cikk alapján elfogadott rendelet végrehajtási hatásköröket ruház a Bizottságra vagy a Tanácsra, de azokat kizárólag az utóbbi rendelkezés alapján is el lehet fogadni (lásd ebben az értelemben: 2016. március 1‑jei National Iranian Oil Company kontra Tanács ítélet, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 34. pont).
51
Másodszor, a fellebbezőknek a jelen ítélet 43. pontjában összefoglalt érveit illetően meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 54–59. pontjában helyesen emlékeztetett a 2017. március 28‑iRosneft ítéletből (C‑72/15, EU:C:2017:236) eredő ítélkezési gyakorlatra és alkalmazta azt. Amint ugyanis azt a Törvényszék lényegében megállapította, és amint az a jelen ítélet 29. pontjában már megállapításra került, a 2017. március 28‑iRosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236) 88–90. pontjából kitűnik, hogy a Tanács az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott rendelet keretében jogosult bármely olyan, a vitatott jelentéstételi kötelezettséghez hasonló intézkedést megtenni, amely az EUSZ 29. cikk alapján KKBP határozat végrehajtására, és ennek keretében az ilyen határozatban meghatározott és az érintett rendeletben felidézett, vagy akár pontosított korlátozó intézkedések uniós szintű egységes alkalmazásának biztosítására irányul. A fellebbezők állításával ellentétben a Tanács ezáltal semmilyen új korlátozó intézkedést nem vezet be, és nem módosítja a KKBP határozatban meghatározott korlátozó intézkedések hatályát sem.
52
A fenti indokokra tekintettel a második jogalap második részét mint megalapozatlant, és ennélfogva a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
53
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
54
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
55
A fellebbezőket, mivel pervesztesek lettek, a Tanács és a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság Gennady Nikolayevich Timchenkót és Elena Petrovna Timchenkót kötelezi a saját költségein felül az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.