Ideiglenes változat
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 12.(1)
C‑559/23. P. sz. ügy
International Management Group (IMG)
kontra
Európai Bizottság
„ Fellebbezés – A fellebbezésnek a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset elévülése miatt elfogadhatatlanságára vonatkozó kifogás – Az elfogadhatatlansági kifogásról a kereset megalapozatlanként történő elutasítását megelőzően történő határozathozatal Törvényszék általi elmulasztása – Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) külső vizsgálata – Az OLAF vizsgálati jelentésének a nemzeti igazságügyi hatóságokkal való közlése – A vizsgálati jelentésnek a sajtóban történő, engedély nélküli közzététele – A fellebbező által állítólagosan elszenvedett vagyoni és nem vagyoni kár – Okozati összefüggés – Az Európai Uniónak vagy az érintett nemzeti hatóságoknak betudható, kárt okozó esemény – Bizonytalanság – Bizonyítási teher ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen fellebbezést az Európai Unió Törvényszékének 2023. június 28‑i IMG kontra Bizottság ítélete(2) ellen nyújtották be, amellyel a Törvényszék mint megalapozatlant elutasította az International Management Group (IMG) által az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti, amiatt indított keresetet, hogy a sajtóban engedély nélkül közzétették az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) által készített, az IMG‑re vonatkozó vizsgálati jelentést.
2.        E fellebbezés vizsgálata során a Bíróságnak többek között helyben kell hagynia vagy felül kell bírálnia a Törvényszék álláspontját, amennyiben a Törvényszék a megtámadott ítéletben megállapította, hogy a kárt okozó esemény elkövetőjével kapcsolatos bizonytalanság miatt „az erre utaló valószínűsítő körülmények hiányában”(3) ki kell zárni az Unió szerződésen kívüli felelősségét, mivel a kárt okozó eseményt Unión belüli forrás, nevezetesen az OLAF vagy az Európai Bizottság, illetve Unión kívüli forrás, nevezetesen az érintett nemzeti igazságügyi hatóságok is okozhatták.
3.        A jelen indítványban azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet azzal az indokkal, hogy a Törvényszék a Bizottságra és az OLAF‑ra háruló titoktartási kötelezettség állítólagos megsértésére vonatkozó értékelése keretében megsértette a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat. Ki fogom fejteni azokat az okokat, amelyek miatt ez a téves jogalkalmazás a Törvényszéknek a gondossági kötelezettség utóbbiak általi állítólagos megsértésére vonatkozó következtetését is érinti.
II.    A jogvita előzményei
4.        A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–12. pontja foglalja össze.
5.        Az IMG‑t alapszabálya értelmében nemzetközi szervezetként hozták létre. Tevékenységei keretében, többek között az Unió költségvetésének az uniós költségvetési szabályozásban előírt, úgynevezett „közvetett vagy közös irányítás” útján történő végrehajtási módja alkalmazásával az IMG számos megállapodást kötött a Bizottsággal.
6.        Az OLAF főigazgatója külső vizsgálatot indított a fellebbező jogállására vonatkozóan.(4) E vizsgálatot követően a 2014. december 9‑én elkészült végleges vizsgálati jelentésében (a továbbiakban: az OLAF jelentése) lényegében úgy ítélte meg, hogy az IMG nem minősül az uniós költségvetési szabályozás értelmében vett „nemzetközi szervezetnek”, és azt javasolta a Bizottságnak, hogy szabjon ki közigazgatási és pénzügyi szankciókat az IMG‑vel szemben, továbbá téríttesse vissza a számára e minőségben folyósított összegeket.
7.        Az OLAF jelentését 2014. december 12‑én hivatalosan megküldték a Bizottságnak, valamint a francia és a belga igazságügyi hatóságoknak. 2015. február 13‑án e jelentés tartalmára vonatkozó információkat tett közzé a Der Spiegel magazin. 2015. február 18‑án a fellebbező levelet küldött az OLAF‑nak, amelyben az említett jelentés tartalmára vonatkozó információk sajtónak történő lehetséges kiszivárogtatásáról számolt be.
8.        2015. március 13‑án az OLAF főigazgatója levelet küldött az Európai Parlament elnökének, amelyben jelezte, hogy arról tájékoztatták, hogy az OLAF jelentését a Parlament Költségvetési Ellenőrző Bizottságán belül terjesztették. E levélben az OLAF főigazgatója emlékeztetett arra, hogy e jelentést hivatalosan nem tették hozzáférhetővé a Parlament számára, és felszólította ezen intézmény elnökét, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket e dokumentum terjesztésének megszüntetése érdekében.
9.        2015. március 20‑i levelében az OLAF azt válaszolta a fellebbezőnek, hogy jelentését kizárólag az illetékes nemzeti hatóságoknak és a Bizottság Főtitkárságának küldte meg.
10.      2015. december 11‑én az OLAF jelentését mellékletei nélkül közzétették a New Europe újság internetes oldalán. A fellebbezőt tájékoztatták arról, hogy két – a Bizottság főtitkára, illetve az OLAF általi – vizsgálatot indítottak e kiszivárogtatás forrásának azonosítása érdekében.
11.      2017. január 30‑án a Bizottság főtitkára levelet küldött a fellebbezőnek, amelyben tájékoztatta, hogy a vizsgálatokat lezárták, és azok nem tették lehetővé a kiszivárogtatás forrásának azonosítását.
12.      2018. június 5‑én a fellebbező megkapta az OLAF jelentését és annak mellékleteit.
III. Az uniós bíróságok előtti eljárás
A.      A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
13.      A Törvényszék Hivatalához 2020. december 21‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező az EUMSZ 268. cikk alapján keresetet indított azon vagyoni és nem vagyoni kár megtérítése iránt, amelyet álláspontja szerint a Bizottság és az OLAF magatartásának jogellenessége miatt szenvedett el az OLAF jelentését követően. A Törvényszék a megtámadott ítélettel a keresetet teljes egészében elutasította.
B.      A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
14.      A fellebbező 2023. szeptember 7‑én fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélet ellen. Kereseti kérelmeiben azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül ezt az ítéletet, adjon helyt a Törvényszék előtt előterjesztett kérelmeinek, állapítsa meg a Bizottság szerződésen kívüli felelősségét, kötelezze a Bizottságot az általa elszenvedett kár megtérítésére, amelynek becsült – még nem véglegesített – értékét a nem vagyoni kár tekintetében 2015. december közepétől a nem vagyoni kár tárgyában meghozandó ítélet kihirdetéséig számított havi 10 000 euróban, a vagyoni kár tekintetében 2,1 millió euróban jelöli meg, továbbá kéri, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot mindkét eljárás valamennyi költségének viselésére.
15.      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság a fellebbezést mint elfogadhatatlant vagy másodlagosan mint megalapozatlant utasítsa el, és a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
IV.    Elemzés
16.      Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező öt jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első azon okozati összefüggés téves értékelésén alapul, amelytől az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása függ, a második a káresemény OLAF‑nak vagy Bizottságnak való betudhatóságára vonatkozó feltétel téves értékelésén, a harmadik a gondoskodási kötelezettség megsértésén alapuló jogellenesség fennállására vonatkozó téves értékelésen. a negyedik a gondossági kötelezettség megsértésén alapuló jogellenesség fennállására vonatkozó téves értékelésen, és végül az ötödik a Törvényszéknek a Bizottság Jogi Szolgálata véleményének az iratok közül történő eltávolítására vonatkozó értékelését érintő téves jogalkalmazáson.
17.      A Bizottság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a fellebbező kártérítési keresete annak benyújtásakor már elévült, így a fellebbezés elfogadhatatlan. Másodlagosan a Bizottság úgy véli, hogy a fellebbezést el kell utasítani mint megalapozatlant.
A.      A fellebbezés elfogadhatóságáról
18.      A jelen fellebbezés két nehézséget vet fel az elfogadhatóságát illetően.
1.      Az IMG arra való jogosultságáról, hogy az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti keresetet indítson
19.      Az IMG kontra Bizottság ügyben (C‑790/24 P), amelyben szintén a mai napon ismertetem indítványomat, a Bíróságnak a 2024. szeptember 4‑i IMG kontra Bizottság ítélettel(5) szemben benyújtott fellebbezésről kell határoznia, amely ítélettel a Törvényszék megerősítette a Bizottság 2021. június 8‑i azon határozatának jogszerűségét, amellyel a Bizottság megtagadta, hogy a fellebbező esetében 2014. december 16‑ra visszaható hatállyal elismerje a nemzetközi szervezeti jogállást.
20.      Abban az esetben, ha vizsgálatának végén az uniós bíróság megerősítené e határozat jogszerűségét, úgy vélem, hogy ez a körülmény nem befolyásolhatja a 2020. december 21‑én benyújtott jelen kártérítési kereset elfogadhatóságát azon az alapon, hogy az IMG az uniós bíróság határozathozatalának időpontjában elveszítette a perképességét.
21.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis kitűnik, hogy a „jogi személy” fogalma főszabály szerint magában foglalja a valamely tagállam vagy harmadik ország jogszabályai alapján létrejött jogi személyiség, valamint az e jogszabályok által elismert perképesség fennállását.(6)
22.      Márpedig, még ha az IMG‑t nem is nemzetközi szervezetként hozták volna létre, vagy elveszítette volna e minőségét, az a tény, hogy nem, vagy már nem a nemzetközi jog alanya, nem fosztja meg az egy vagy több állam jogrendjében fennálló jogi személyi minőségétől és perképességétől. A Bizottság egyébként a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre nem vitatta ezt a képességet. Az IMG olyan belső szerkezettel (költségvetéssel, személyzettel, infrastruktúrával) rendelkezik, amely biztosítja számára az ahhoz szükséges önállóságot, hogy a jogviszonyokban felelős szervezetként járjon el, és alapító okiratának rendelkezései, valamint a több állammal kötött székhely‑megállapodások rendelkezései elismerik számára a nemzeti jogrendben fennálló perképességet.
23.      A jelen ügyben a fellebbező helyzete hasonló az 1982. október 28‑i Groupement des Agences de voyages kontra Bizottság ítélet(7) alapjául szolgáló ügyben szóban forgó helyzethez, mivel a Bizottság több éven keresztül költségvetési végrehajtási feladatokkal bízta meg a fellebbezőt a „nemzetközi szervezettel” történő közvetett irányítás módja szerint, így ezen időszak alatt úgy tekintették, hogy rendelkezik ilyen minőséggel. Hozzáteszem, hogy az uniós bíróságok előtt a Bizottság az IMG‑t perképességgel rendelkező jogi személyként kezelte, mivel e tekintetben nem emelt semmilyen elfogadhatatlansági kifogást, noha az uniós bíróság előtt tizenhárom eljárást indítottak. Ez utóbbi sem állapította meg, hogy a fellebbező ne rendelkezne perképességgel, holott imperatív jogalapról van szó.
24.      Hozzáteszem, hogy a – többek között a Kurdistan Workers’ Partyra (PKK) vonatkozó – 2007. január 18‑i PKK és KNK kontra Tanács ítélet(8) 112. pontjában a Bíróság kimondta, hogy ha az uniós jogalkotó úgy ítéli meg, hogy valamely szervezet, amelyek létezését kétségbe vonják, továbbra is kellő mértékben fennáll ahhoz, hogy korlátozó intézkedések tárgyát képezze, a koherencia és az igazságosság annak elismerésére kötelez, hogy ez a szervezet továbbra is kellő mértékben fennáll ahhoz, hogy vitassa ezt az intézkedést. Minden egyéb értékelés ugyanis azt eredményezné, hogy anélkül lehetne felvenni bármely szervezetet a vitatott listára, hogy e felvétel ellen keresetet lehetne indítani.
25.      Hasonlóképpen, ha úgy tekintjük, hogy az OLAF és a Bizottság köteles volt biztosítani az OLAF jelentése következtetéseinek bizalmas jellegét, a koherenciához és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog szükséges tiszteletben tartásához kapcsolódó követelmények megkövetelik annak elismerését, hogy a fellebbező kellő mértékben fennáll ahhoz, hogy kártérítést követelhessen azon kárért, amelyet álláspontja szerint e következtetéseknek a sajtóban történő, engedély nélküli közzététele miatt szenvedett el.(9)
26.      Mindezen okokból úgy vélem, hogy az IMG jogosult az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti kereset megindítására, azon következtetésektől függetlenül, amelyeket az uniós bíróságnak a nemzetközi szervezeti jogállásával kapcsolatban le kell majd vonnia.
2.      A Törvényszék azon döntéséről, hogy a kártérítési kereset elévüléséről való állásfoglalás nélkül érdemben határoz a keresetről
27.      Válaszbeadványában a Bizottság a fellebbezéssel szembeni elfogadhatatlansági kifogást hoz fel azzal az indokkal, hogy az IMG által benyújtott kártérítési kereset az általa a Törvényszék előtt felhozott elfogadhatatlansági kifogásban kifejtett okok miatt elévült.
28.      Elsősorban a Bizottság azt állítja, hogy az elévülési idő 2020. december 11‑én, vagyis öt évvel az OLAF jelentésének a New Europe újság internetes oldalán történő közzétételét követően járt le, míg a fellebbező keresetét 2020. december 21‑én, azaz tíz nappal később nyújtotta be. E tekintetben a Bizottság emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a távolságra tekintettel járó határidő nem alkalmazható az elévülési idő tekintetében, amely anyagi jogi határidő.
29.      Másodsorban a Bizottság azt állítja, hogy az elévülési idő kezdő időpontja megelőzi ezt a közzétételt. A fellebbező által hivatkozott kár ugyanis legkésőbb az OLAF jelentésének kiszivárgásakor következett be. Márpedig az IMG által hivatkozott jogellenességek a jogállásának kérdésére vonatkoznak, és az IMG‑t jóval 2015. december 11. előtt tájékoztatták az OLAF és a Bizottság által ezzel kapcsolatban felvetett kétségekről.
30.      A fellebbező vitatja ezt az értékelést. Először is hangsúlyozza, hogy a Bizottság nem terjesztett elő csatlakozó fellebbezést, és elfogadhatatlansági kifogást sem emelt. Másodszor azt állítja, hogy az általa megtéríteni kért kár folyamatos kár, amely legkorábban az OLAF jelentésének engedély nélküli terjesztésekor következett be. E tekintetben jelzi, hogy nem volt lehetősége megismerni e jelentést annak közzététele előtt, mivel e jelentést 2018 júniusában közölték vele, a 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet(10) alapjául szolgáló egyesített ügyekben 2018. szeptember 27‑én tartott tárgyalást megelőzően.
31.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az elévülés olyan elfogadhatatlansági oknak minősül, amelyet az eljárási határidőkkel ellentétben nem kell hivatalból figyelembe venni, hanem kizárólag az alperes kérelmére eredményezi a felelősség megállapítása iránti igény elenyészését, és az uniós bíróság nem vizsgálhatja hivatalból az elévülési idő betartását, hanem arra az érintett félnek kell hivatkoznia.(11)
32.      A jelen ügyben a megtámadott ítélet 22. pontjából kitűnik, hogy a Bizottság azt kérte a Törvényszéktől, hogy a fellebbező keresetét mint elfogadhatatlant utasítsa el azzal az indokkal, hogy az elévült. Mindazonáltal a Törvényszék, miután ezen ítélet 23. pontjában emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az uniós bíróság jogosult mérlegelni az egyes ügyek körülményei alapján, hogy a megfelelő igazságszolgáltatás indokolja‑e a kereset anélkül történő érdemi elutasítását, hogy előzetesen határozna annak elfogadhatóságáról, az említett ítélet 24. pontjában úgy döntött, hogy megvizsgálja a fellebbező kártérítési kérelmének megalapozottságát anélkül, hogy előzetesen határozna a keresetének elévülésére alapított elfogadhatatlansági kifogásról.(12) A Bizottság következésképpen annak vizsgálatára kéri a Bíróságot, hogy a fellebbező kártérítési keresete elévült‑e.
33.      A 2010. március 25‑i Sviluppo Italia Basilicata kontra Bizottság ítéletben(13) és a 2022. március 24‑i GVN kontra Bizottság ítéletben(14) hasonló helyzetben elfogadott megoldáshoz hasonlóan úgy kell tekinteni, hogy a Bizottság ezen érvelése nem a jelen fellebbezés elfogadhatóságának megkérdőjelezésére irányul. Ez a megoldás egyébként nem képzelhető el, mivel a Törvényszék a keresetet mint megalapozatlant elutasította, és a fellebbező, aki pervesztes lett, fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélettel szemben, amint arra az Európai Unió Bírósága alapokmánya 56. cikkének második bekezdése értelmében jogosult volt.
34.      A Bizottság említett érvelését úgy kell tekinteni, mint amely a Törvényszék azon döntésének vitatására irányul, hogy a keresetet érdemben elutasítja anélkül, hogy a Bizottság által hivatkozott elfogadhatatlansági okról határozna.
35.      Márpedig a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Törvényszék feladata mérlegelni, hogy a megfelelő igazságszolgáltatás indokolja‑e a kereset anélkül történő érdemi elutasítását, hogy határozna a jelen esetben a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági okokról, és ezenkívül úgy ítéli meg, hogy nem tekinthető úgy, hogy az ilyen mérlegelés sérelmet okozna a Bizottságnak. Ennélfogva a fellebbező állításával ellentétben a Bizottság nem nyújthatott be csatlakozó fellebbezést.(15)
36.      Így a Törvényszék a megtámadott ítélet 24. pontjában az eljárásgazdaságosság érdekében úgy ítélte meg, hogy a fellebbező kártérítési kérelme megalapozottságának vizsgálata előtt nem szükséges előzetesen határozni a kereset elévülésére alapított elfogadhatatlansági kifogásról.
37.      Mivel a Bizottság fellebbező kártérítési kérelmének elévülésére vonatkozó érvelése nem a megtámadott ítélet rendelkező részének megkérdőjelezésére irányul, azt a jelenlegi formájában hatástalannak kell tekinteni, következésképpen mint ilyet el lehet utasítani.(16)
B.      Az ügy érdeméről
38.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az Unió EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében vett szerződésen kívüli felelősségének megállapításához a következő elemek bizonyítása szükséges:
–        a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető valamely jogszabály kellően súlyos megsértésének fennállása;
–        a kár tényleges jellege; valamint
–        az aktus kibocsátóját terhelő kötelezettség megsértése és a sérelmet szenvedett személyek kára közötti közvetlen okozati összefüggés fennállása.(17)
39.      Ebből az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy amennyiben e feltételek valamelyike nem teljesül, a keresetet teljes egészében el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne az Unió szerződésen kívüli felelősségére vonatkozó többi feltételt megvizsgálni. Ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az uniós bíróság nem köteles az említett feltételeket meghatározott sorrendben vizsgálni.(18)
40.      A megtámadott ítéletben a Törvényszék először is úgy ítélte meg, hogy okozati összefüggés állhat fenn egyrészt a titoktartási kötelezettség megsértése, valamint a gondossági és a gondoskodási kötelezettség megsértése, másrészt pedig a fellebbező által elszenvedett kár között, kizárva, hogy ilyen összefüggés állhatna fenn a fellebbező által szintén hivatkozott, a vizsgálat megindítását, lefolytatását és következtetéseit érintő állítólagos szabálytalanságok tekintetében (a megtámadott ítélet 42. pontja).
41.      Másodszor, a Törvényszék megállapította, hogy az Unió felelőssége nem állapítható meg a titoktartási kötelezettség állítólagos megsértése miatt, mivel bizonytalanság áll fenn a kiszivárogtatás eredetét illetően (a megtámadott ítélet 67. pontja), sem a gondoskodási kötelezettség megsértése miatt, mivel az a jelen ügyben nem alkalmazható (ezen ítélet 73. pontja), sem pedig a gondossági kötelezettség alapján, mivel az nem kötelezi a Bizottságot arra, hogy elmarasztalja az OLAF vizsgálatával kapcsolatos információk sajtónak történt kiszivárogtatását és elhatárolódjon a közzétett információktól, mivel a kiszivárogtatás nem tudható be neki (a megtámadott ítélet 92. pontja).
42.      A Törvényszék ezért elutasította a fellebbező keresetét.
1.      Az első, az okozati összefüggés téves értékelésére alapított jogalapról, amely összefüggéstől az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása függ
43.      Első jogalapjával a fellebbező a megtámadott ítélet 37–42. pontját vitatja, amelyekben a Törvényszék az OLAF magatartását érintő, a fellebbező által hivatkozott jogellenességek és a fellebbező által állítólagosan elszenvedett károk közötti kellően közvetlen okozati összefüggés fennállását vizsgálta.
a)      A megtámadott ítélet
44.      A megtámadott ítélet 37–39. pontjában kifejtett indokok alapján a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező által hivatkozott, az OLAF hatáskörére, valamint jelentésének tartalmára és vizsgálatának szabályszerűségére vonatkozó első három jogellenesség nem áll kellően közvetlen kapcsolatban a fellebbező által állítólagosan elszenvedett károkkal.
45.      Ezzel szemben a negyedik jogellenességet illetően a Törvényszék ezen ítélet 40. pontjában megállapította, hogy az az OLAF és a Bizottság titoktartási kötelezettségének megsértésére vonatkozik, valamint arra, hogy a Bizottság az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatását követően megsértette gondossági és gondoskodási kötelezettségét. A Törvényszék az említett ítélet 41. pontjában úgy ítélte meg, hogy az a tény, hogy e kiszivárogtatás miatt a fellebbező partnerei és szokásos adományozói tudomást szereztek az e jelentésben szereplő bizalmas információkról, kétségeket ébreszthetett bennük a fellebbező tisztességét, valamint jogképességét és jogi személyiségét illetően, és így az okozhatta a fellebbező által megtéríteni kért kárt .
46.      Következésképpen a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy kellően közvetlen okozati összefüggés áll fenn a fellebbező által hivatkozott negyedik jogellenesség és e kár között. Ennélfogva, amint az a megtámadott ítélet 42. pontjából kitűnik, a Törvényszék úgy döntött, hogy a Bizottságnak és az OLAF‑nak felrótt magatartás jogszerűségét kizárólag a titoktartási, a gondossági és a gondoskodási kötelezettség tekintetében vizsgálja.
b)      A felek érvei
47.      Az első jogalap két részre oszlik.
48.      Az első jogalap első részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy kizárta a közvetlen okozati összefüggés fennállását egyrészt a fellebbező által hivatkozott, az OLAF jelentésének tartalmát érintő első három szabálytalanság, vagyis a vizsgálat megindítását, lefolytatását és e jelentés elkészítését érintő jogellenességek, másrészt pedig a fellebbező szerint őt ért kár között, infra petita határozott.
49.      E jogalap második részében a fellebbező a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 42. pontjában szereplő azon értékelését vitatja, amely szerint az azon okozati összefüggésre vonatkozó feltétel, amelytől az Unió felelősségének megállapítása függ, kizárólag a titoktartási kötelezettségnek, valamint a gondossági és a gondoskodási kötelezettségnek az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatását követő állítólagos megsértése tekintetében teljesül. A fellebbező ugyanis azt állítja, hogy az általa elszenvedett kár nem csupán e jelentésnek a sajtó számára történő hozzáférhetővé tételéből ered, hanem több olyan elválaszthatatlan körülményből is, amelyek a vizsgálat megindítását, lefolytatását és az azzal kapcsolatos következtetések megszövegezését érintették, amelyek nélkül a hivatkozott kár nem következett volna be.
50.      A Bizottság úgy véli, hogy az első jogalap megalapozatlan. Különösen azt állítja, hogy a fellebbező által az OLAF jelentését érintő első három jogellenesség figyelembevételével kapcsolatban megfogalmazott kifogások a megsemmisítés iránti kereset tárgyához tartoznak, amely keresetre a saját elévülési ideje vonatkozik.
c)      Értékelés
1)      Az első jogalap első részéről, amely azon alapul, hogy a Törvényszék infra petita határozott
51.      Azt javaslom a Bíróságnak, hogy ezt a részt mindenekelőtt utasítsa el mint megalapozatlant.
52.      A megtámadott ítélet 37–39. pontjában ugyanis a Törvényszék indokolással ellátva kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt nem állapítható meg kellően közvetlen okozati összefüggés egyrészt az OLAF‑nak a vizsgálata megindításának feltételeit, lefolytatását és a jelentés elkészítését illetően felrótt magatartások, másrészt pedig az IMG által hivatkozott károk között.
53.      Először is, ami az OLAF‑nak a vizsgálata megindítására vonatkozó hatáskörének hiányát (első jogellenesség) illeti, a Törvényszék ezen ítélet 37. pontjában megállapította, hogy a vizsgálat megindításáról szóló határozat nem nyilvános, és úgy ítélte meg, hogy e hiány nem áll kellően közvetlen kapcsolatban a fellebbező által hivatkozott károkkal.
54.      Másodszor, ami a „nemzetközi szervezet” fogalmának téves értelmezését (második jogellenesség), valamint az OLAF vizsgálatának lefolytatására vonatkozó szabályok és elvek OLAF általi megsértését (harmadik jogellenesség) illeti, a Törvényszék az említett ítélet 39. pontjában megállapította, hogy e jogellenességek a vizsgálat lefolytatására és a jelentés elkészítésére vonatkoznak. A Törvényszék rámutatott arra, hogy mivel az OLAF jelentései főszabály szerint bizalmas jellegűek, azok csak közvetett módon okozhatnak kárt, azt követően, hogy a Bizottság vagy valamely nemzeti hatóság a jelentés megküldését követően annak tartalmán alapuló határozatot fogad el, és úgy ítélte meg, hogy az említett jogellenességek nem függnek össze az OLAF jelentése sajtónak történő kiszivárogtatásával.
55.      Következésképpen annak megállapításával, hogy az IMG által hivatkozott első három jogellenesség nem áll kellően közvetlen kapcsolatban a fellebbező által állítólagosan elszenvedett károkkal, a Törvényszék véleményem szerint nem követte el az első jogalap első részének alátámasztása érdekében hivatkozott szabálytalanságot.
2)      Az első jogalap második részéről, amely az okozati összefüggés fennállásának téves értékelésén alapul
56.      Véleményem szerint a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 42. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a hivatkozott kárt kizárólag az OLAF jelentésének a sajtóban történő közzététele okozta, a jelentés tartalmát érintő szabálytalanságok kivételével.
57.      A jogi okozati összefüggés szigorú értelemben véve két tény, a kárt okozó esemény és a kár közötti viszonyt jelöli.(19) Amint arra a jogtudomány rámutat, valamely kár bekövetkezését általában számos tény és esemény előzi meg. Az uniós bíróságnak tehát azt kell meghatároznia, hogy e tények vagy események közül melyeket kell jogi szempontból a kár okának tekinteni.(20) E célra két elmélet létezik, nevezetesen a megfelelő okozati összefüggés elmélete és a feltételek egyenértékűségének elmélete.
58.      A feltételek egyenértékűségének elmélete szerint minden olyan eseményt, amely elengedhetetlen volt a kár bekövetkezéséhez, a kár jogi okának kell tekinteni. Ezzel szemben a megfelelő okozati összefüggés elmélete szerint nem minden, a kár bekövetkezésében szerepet játszó esemény képezi szükségszerűen annak jogi okát. Okként csak azok az események vehetők figyelembe, amelyeknek a dolgok szokásos menete és az élet rendje szerint általában a káros eredményre kell vezetniük.(21)
59.      Az EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti okozati összefüggés megállapítására vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat értelmében, amelyet a Bíróság a 2025. december 18‑i WS és társai kontra Frontex (Közös visszaküldési művelet) ítélet(22) 148–152. pontjában felidézett, az Unió nem kötelezhető a jogellenes cselekmény bármely – akár távoli – káros következményének jóvátételére.(23) Így a Bíróság az uniós intézmények magatartása és a kár közötti kellően közvetlen okozati összefüggés fennállásának megállapítását követeli meg, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 33. pontjában helytállóan emlékeztetett.(24) Ezenkívül nem elegendő, hogy a kifogásolt magatartás az állítólagos kár egyik oka legyen, vagy hogy az e kár bekövetkezésének szükséges feltételét képezte. Azt is bizonyítani kell, hogy a kifogásolt magatartás az állítólagos kár meghatározó oka.(25) A jogtudomány szerint a kárnak „azonnali és előrelátható” okozati összefüggésben kell állnia a vitatott magatartással.(26) Úgy tűnik tehát, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata inkább a megfelelő okozati összefüggés elméletéből merít.
60.      A jelen ügyben nem vitatott, hogy az IMG által állítólagosan elszenvedett kárt több olyan ok okozta, amelyek az OLAF jelentésében szereplő információkhoz, következtetésekhez és ajánlásokhoz, valamint e jelentésnek a sajtóban történő engedély nélküli közzétételéhez kapcsolódtak. Mindazonáltal nem mindegyik járult hozzá kellően közvetlenül e kár bekövetkezéséhez. Így, noha az OLAF által a vizsgálat menete során állítólagosan elkövetett hibák hozzájárulhattak az IMG által hivatkozott kár bekövetkezéséhez, nem minősülnek e kár „meghatározó okának”. A dolgok rendes és előrelátható menete szerint csak e jelentésnek a sajtó részére történő hozzáférhetővé tétele vezethetett a lehető legbiztosabb módon az IMG által állítólagosan elszenvedett kár bekövetkezéséhez,(27) és a Törvényszék a 2007. szeptember 12‑i Nikolaou kontra Bizottság ítéletben(28) ebben az értelemben is határozott. Az OLAF jelentése tartalma sajtó részére történő hozzáférhetővé tételének hiányában a fellebbező által hivatkozott kár nem következett volna be. A Törvényszék elemzésének alapjául szolgáló előfeltevésnek megfelelően ugyanis az OLAF által készített jelentések bizalmas jellegűek. Így egyetértek a Törvényszék által a megtámadott ítélet 38. pontjában megfogalmazott azon megállapítással, amely szerint, noha a fellebbező által hivatkozott, a „nemzetközi szervezet” fogalmának téves értelmezésével, illetve több eljárási szabály megsértésével kapcsolatos második és harmadik jogellenesség érintette az OLAF jelentésének tartalmát és az OLAF által lefolytatott vizsgálat szabályszerűségét, e jogellenességek nem függnek össze az OLAF jelentése sajtónak történő kiszivárogtatásával.
61.      E tényezők összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az első jogalapot mint megalapozatlant utasítsa el.
2.      A második, a káresemény OLAF‑nak vagy Bizottságnak való betudhatóságára vonatkozó feltétel téves értékelésére alapított jogalapról
62.      Második jogalapjával a fellebbező a megtámadott ítélet 47–69. pontjában kifejtett érvelést vitatja, amelynek végén a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának első feltétele nem teljesül, mivel az Unió magatartásának a titoktartási kötelezettségének megsértéséből eredő jogellenessége a kiszivárogtatás forrásával kapcsolatos bizonytalanság miatt nem tudható be az Uniónak.
a)      A megtámadott ítélet
63.      A Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 48. pontjában rámutatott arra az elvre, amely szerint a fellebbezőnek kell bizonyítania az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításához szükséges feltételek teljesülését, ezen ítélet 49. pontjában hangsúlyozta, hogy ezen elv alól létezik kivétel. A 2008. július 8‑i Byk kontra Bizottság ítéletre(29) és a 2019. július 11‑i BP kontra FRA ítéletre(30) hivatkozva a Törvényszék ily módon emlékeztetett arra, hogy abban az esetben, ha a káreseményt több különböző tényező is okozhatta, és az uniós intézmény nem szolgáltatott olyan bizonyítékot, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy ezen esemény mely tényező következménye, annak ellenére, hogy ő volt a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy e tekintetben bizonyítékot szolgáltasson, így a fennálló bizonytalanságot a terhére kell figyelembe venni.
64.      A Törvényszék e megfontolásokra tekintettel vizsgálta meg a megtámadott ítélet 50–68. pontjában, hogy a titoktartási kötelezettség abból eredő megsértése, hogy az OLAF jelentését 2015. február 13‑án a Der Spiegel magazinban, majd 2015. december 11‑én a New Europe újság internetes oldalán kiszivárogtatták, mennyiben tudható be a Bizottságnak vagy az OLAF‑nak.
65.      Ezen ítélet 62. pontjában a Törvényszék a bizonyítási teherre vonatkozó szabály ilyen kiigazítását a jelen ügyben alkalmazhatatlannak ítélte, mivel a sajtóban való első kiszivárogtatás időpontjában, azaz 2015. február 13‑án már nem csak a Bizottságnak és az OLAF‑nak volt a birtokában a jelentés, mivel azt a 883/2013/EU, Euratom rendelet(31) 11. cikkének (3) bekezdése alapján 2014. december 12‑én jogszerűen megküldték a belga és a francia igazságügyi hatóságoknak. A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság lett volna a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy olyan bizonyítékot szolgáltasson, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a kiszivárgás és az az által okozott kár milyen oknak tudható be.
66.      Az említett ítélet 64. és 65. pontjában a Törvényszék továbbá megkülönböztette a jelen ügy tényállását a 2008. július 8‑i Franchet és Byk kontra Bizottság ítélet(32) alapjául szolgáló ügy tényállásától. A Törvényszék ugyanis hangsúlyozta, hogy bár ez utóbbi ügyben a kifogásolt kiszivárogtatások több okból is eredhettek (mivel mind a Bizottság, mind a francia igazságügyi hatóságok birtokában voltak a szóban forgó bizalmas információknak), emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a Törvényszék előtt nem hivatkozott annak lehetőségére, hogy ez a forrás az uniós intézményeken kívüli lehetett. Márpedig a Törvényszék a megtámadott ítélet 56. és 65. pontjában megállapította, hogy a Bizottság a jelen ügyben hivatkozott erre a lehetőségre.
67.      A megtámadott ítélet 66. pontjában a Törvényszék arra is rámutatott, hogy sem az európai ombudsmannak a 2017. december 14‑i 220/2015/ANA határozatban foglalt következtetései, sem a Bizottság által lefolytatott belső vizsgálat nem tette lehetővé a kiszivárgás eredetének megállapítását.
68.      E körülmények következtében állapította meg ezen ítélet 67. pontjában a Törvényszék, hogy „a kiszivárgás eredetével kapcsolatos bizonytalanság – az erre utaló valószínűsítő körülmények hiányában – nem vezethet az azért való felelősség Bizottságnak és OLAF‑nak való betudásához”.(33) Ennélfogva a Törvényszék az említett ítélet 68. pontjában kimondta, hogy a titoktartási kötelezettség állítólagos megsértése nem róható fel az Uniónak, és nem kell megvizsgálni, hogy az a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértésének minősül‑e.
b)      A felek érvei
69.      A második jogalap három részből áll.
70.      Elsősorban a fellebbező azt állítja, hogy a felperesre háruló bizonyítási teher szabályának kiigazítása, amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 49. pontjában hivatkozik, megköveteli, hogy az alperes intézmény magyarázatot adjon vagy hihető feltételezést fogalmazzon meg azon körülményeket illetően, amelyek között a kiszivárogtatás bekövetkezhetett. Nem elegendő pusztán ezen intézménynek arra a lehetőségre való hivatkozása, hogy a kiszivárogtatás alapjául szolgáló jogellenesség az Unión kívül eső személy cselekménye. Ennélfogva a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és figyelmen kívül hagyta az 1986. október 8‑i Leussink kontra Bizottság ítéletből(34) eredő tanulságokat, amikor kizárólag a Bizottság ezen hivatkozása alapján úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem volt a legalkalmasabb helyzetben a kiszivárogtatás bizonyítására, és hogy következésképpen a Törvényszék előtt folyamatban lévő ügy különbözik a 2008. július 8‑i Franchet és Byk kontra Bizottság ítélet(35) alapjául szolgáló ügytől.
71.      Másodsorban a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék elmulasztott figyelembe venni bizonyos, annak bizonyítását lehetővé tevő valószínűsítő körülményeket, hogy a kiszivárogtatás az uniós intézményeken belüli volt.
72.      Harmadsorban, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a Bizottság 2017. január 30‑i levelének, valamint az európai ombudsman 2017. december 14‑i 220/2015/ANA határozatának – amelyeket a Törvényszék a megtámadott ítélet 66. pontjában idézett fel – elferdítését követően állapította meg, hogy nincs bizonyíték arra, hogy az OLAF okozta a kiszivárogtatást. A fellebbező e tekintetben hozzáteszi, hogy az ügy irataiban semmi nem utal arra, hogy az OLAF és a Bizottság által folytatott vizsgálatok keretében a kiszivárogtatás okát illetően kérdést intéztek volna azon nemzeti hatóságokhoz, amelyeknek az OLAF jelentését megküldték. Ráadásul a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni, hogy e vizsgálatokat gondosan folytatták‑e le, és nem válaszolt a fellebbező azon érvére, amely szerint nem ez volt a helyzet.
73.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket, és úgy véli, hogy ez a jogalap megalapozatlan.
c)      Értékelés
74.      A második jogalap három részét együttesen fogom vizsgálni, mivel azok azon mód megkérdőjelezésére irányulnak, ahogyan a Törvényszék a kártérítési kereset keretében érvényesülő, a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat alkalmazta annak érdekében, hogy kizárja az OLAF‑nak és a Bizottságnak a titoktartási kötelezettség állítólagos megsértéséért való felelősségét.
75.      Emlékeztetek arra – amint azt a megtámadott ítélet 48. pontjában a Törvényszék is tette –, hogy a Bíróság azon ítélkezési gyakorlata szerint, amely az Unió EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján fennálló szerződésen kívüli felelősségének megállapításával kapcsolatos bizonyítási teherre és bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokkal foglalkozik, főszabály szerint az e felelősségre hivatkozó félnek kell meggyőző bizonyítékokkal bizonyítania, hogy e felelősség megállapításának feltételei teljesülnek.(36)
76.      Az uniós bíróság azonban kiigazította e szabályokat azáltal, hogy a kár pontos okaival kapcsolatos bizonytalanság következményeit a kárt okozó esemény elkövetőjére hárította, mégpedig a károsultnak nyújtandó kártérítés és a méltányosság érdekében.(37)
77.      Ezt a szabályt a Bíróság az 1986. október 8‑i Leussink kontra Bizottság ítéletében(38) alakította ki egy olyan közúti baleset bekövetkezésének sajátos összefüggésében, amelyet a Bizottság egy tisztviselője szenvedett el kiküldetése során, a Bizottság egy gépjárművében, amelyet a Bizottság gépkocsivezetője vezetett. Mivel megállapítást nyert, hogy e baleset vagy a jármű karbantartásának vagy ellenőrzésének elmulasztásából, vagy a használat során tanúsított gondatlanságból eredhetett,(39) és a Bizottság nem terjesztett elő egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely lehetővé tette volna annak megállapítását, hogy ezen okok közül melyiknek tudható be e baleset, jóllehet a Bizottság volt a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy e tekintetben bizonyítékokat szolgáltasson, a Bíróság kimondta, hogy ezt a bizonytalanságot ennélfogva a terhére kell figyelembe venni, és megállapította, hogy a baleset a Bizottság felelősségét megalapozó gondatlanságnak tudható be.(40) Amint arra Slynn főtanácsnok az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványában rámutatott, a Bizottság nem terjesztett elő egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely alkalmas lett volna annak bizonyítására, hogy teljes mértékben eleget tett az őt terhelő kötelezettségeknek, így például a jármű szervízben történő felülvizsgálatának bizonyítékát vagy a jármű műszaki vizsgálatának eredményeit, és nem tudta megdönteni a gondossági kötelezettsége megsértésére vonatkozó vélelmet.
78.      Az uniós bíróság e betudhatósági mechanizmust alkalmazta az OLAF birtokában lévő bizalmas információk hozzáférhetővé tétele miatt indított kártérítési keresetek keretében. 2007. szeptember 12‑i Nikolaou kontra Bizottság ítéletében(41) a Törvényszék ugyanis elismerte, hogy a jogellenes hozzáférhetővé tétel sértettjei számára nehéz, sőt lehetetlen lehet azonosítani a felelős személyt és a hozzáférhetővé tétel forrását, és így bizonyítani a Bizottság felelősségének megállapításához szükséges feltételeket.(42) Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben megállapítást nyert, hogy a kiszivárogtatott információk az OLAF‑on belüli forrásból származtak. Úgy tűnt tehát, hogy ez a szervezet van a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy bizonyítékot szolgáltasson a kiszivárgás pontos okait illetően. Megállapítva, hogy a Bizottság az OLAF felelősségének kizárására szorítkozott, nem terjesztett elő semmilyen konkrét érvet vagy bizonyítékot annak alátámasztására, hogy az OLAF‑on belül a kiszivárogtatások megakadályozására alkalmas ellenőrzési rendszer állt fenn, vagy annak bizonyítására, hogy a szóban forgó vizsgálatra vonatkozó információkat a bizalmas jellegüket biztosító módon kezelték, és a Bizottság semmilyen magyarázattal nem szolgált, sőt hihető feltételezést sem adott elő azon körülményeket illetően, amelyek között a kiszivárgásra sor kerülhetett,(43) a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az azon körülményekkel kapcsolatos esetleges bizonytalanságot, amelyek között a bizalmas kezelésre vonatkozó szabályok megsértésére sor került, a Bizottság terhére kell figyelembe venni.(44)
79.      Hasonlóképpen, a 2008. július 8‑i Franchet és Byk kontra Bizottság ítéletben(45) a Törvényszék vélelmezte, hogy a bizalmas információk kiszivárogtatásának forrását az OLAF‑nak kell betudni, holott mind e hivatal, mind a francia hatóságok birtokában voltak a jogellenesen terjesztett információknak. A Törvényszék először alaposan megvizsgálta az ügy irataiban szereplő különböző ténybeli valószínűsítő körülményeket, valamint azt a kontextust, amelybe a kár illeszkedett, majd ezt követően figyelembe vette azt a tényt, hogy a Bizottság nem hivatkozott az Unión kívüli hatóságoknak, azaz a francia hatóságoknak a felelősségére.(46)
80.      A Közszolgálati Törvényszék ugyanebben az értelemben határozott a 2010. május 11‑i Nanopoulos kontra Bizottság ítéletben.(47)
81.      Ezen ítélkezési gyakorlatra tekintettel a bizonyos szabályok – köztük a titoktartási kötelezettség – megsértésének betudására vonatkozó vélelem és a bizonyítási teher ezzel járó kiigazítása két feltétel teljesülését feltételezi. Először is, a felperesnek valószínűsítő körülmények csoportja alapján valószínűsítenie kell, hogy a káresemény egy azonosított elkövetőnek tudható be. Másodszor, ha bizonyos valószínűség megállapítást nyer, az alperes intézménynek érvekkel vagy konkrét bizonyítékokkal, valamint magyarázatokkal vagy hihető feltételezésekkel bizonyítania kell, hogy a kár nem tudható be neki. Így olyan helyzetben, amelyben a felperes által előterjesztett valószínűsítő körülmények lehetővé teszik az uniós bíróság számára, hogy valószínű vagy hihető okozati összefüggés fennállására következtessen, e szabály lehetővé teszi az e felperesre háruló bizonyítási teher enyhítését, és azt, hogy az alperes intézménytől – amely a kár jellegére tekintettel a legalkalmasabb helyzetben lévőnek tűnik arra, hogy bizonyítékkal szolgáljon –, megköveteljék annak bizonyítását, hogy nem sértette meg az őt terhelő kötelezettségeket.
82.      Márpedig ez azt is feltételezi, hogy a Törvényszék teljes mértékben gyakorolja a számára elismert hatásköröket. A szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset sajátos célja ugyanis a magánszemély jogainak védelméhez kapcsolódik.(48) Ha ez utóbbi a jogszerűség felülvizsgálatára szolgáló egyik jogorvoslati lehetőség útján nem kérheti a kárát okozó aktus vagy magatartás megsemmisítését, minden esetben lehetősége kell legyen arra, hogy kártérítést követeljen, amennyiben a jogait megsértették.(49) A jogorvoslati lehetőségek egymáshoz való viszonyának célja éppen annak elkerülése, hogy ezt a személyt elégtelenül vagy túlzott mértékben kártalanítsák.(50) A Hamoudi kontra Frontex ítéletben(51) a Bíróság egyértelműen felidézte a Törvényszéket a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset keretében annak érdekében terhelő követelményeket, hogy a magánszemélyek számára biztosítsa a szükséges hatékony bírói jogvédelmet. Így a Törvényszéknek:
–        figyelembe kell vennie az előtte folyamatban lévő ügy sajátos körülményeit annak megállapítása érdekében, hogy a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályok túlzott vagy akár teljesíthetetlen bizonyítási terhet rónak‑e a felperesre, amely esetben e szabályokat meg kell változtatni,
–        el kell végeznie a tényállás alapos vizsgálatát, és
–        el kell rendelnie a szükséges bizonyításfelvételt.
83.      Amint arra a Bíróság ezen ítélet 81. pontjában rámutatott, „a Törvényszék nem érheti be annyival, hogy a felperesek állításait kellő bizonyítékok hiányában elutasítja, miközben […] a Törvényszék az, amely képes az ezen állítások pontosságát illetően esetlegesen fennálló bizonytalanságot eloszlatni, illetve kifejteni, hogy az ilyen dokumentum, függetlenül a tartalmától, miért nem lehet semmiképpen releváns a jogvita megoldása szempontjából”.(52)
84.      A jelen ügyben úgy vélem, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az ítélkezési gyakorlatban a bizonyítási teherre vonatkozóan kialakított szabályokat.
85.      Elsősorban a Törvényszék a megtámadott ítélet 62. pontjában véleményem szerint tévesen állapította meg, hogy a bizonyítási teher kiigazítására vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében nem a Bizottság volt a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy a kiszivárgás okára vonatkozó bizonyítékokkal szolgáljon.
86.      Először is a Törvényszék nem vette figyelembe azt a sajátos kontextust, amelybe ez a kereset illeszkedik, noha az uniós bíróság hasonló ügyekben korábban már kimondta, hogy a jogellenes hozzáférhetővé tétel sértettjei számára nehéz vagy akár lehetetlen lehet azonosítani mind a felelős személyt, mind pedig e hozzáférhetővé tétel eredetét, és így bizonyítani az e felelősség megállapításához szükséges feltételeket. Amint azt Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, „a bizonyítási teher megosztása és a meggyőző erő egy adott következtetés levonásához szükséges mértéke alapvetően függ a tények egyedi jellegétől, a felhozott állítás jellegétől és az [emberi jogok európai egyezménye szerinti] adott jogtól”.(53)
87.      Ezt követően, ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 62. pontjában állít, számomra tagadhatatlannak tűnik, hogy a szóban forgóhoz hasonló körülmények között az OLAF és/vagy a Bizottság volt – a fellebbezőhöz képest – a legalkalmasabb helyzetben ahhoz, hogy megállapítsa, hogy az állítólagosan elszenvedett kár a saját cselekményének vagy mulasztásának, vagy inkább azon francia és belga igazságügyi hatóságok cselekményének vagy mulasztásának a következménye‑e, amelyekkel az OLAF jelentését jogszerűen közölték. E tekintetben a két belső vizsgálat OLAF, illetve Bizottság általi lefolytatása, amely vizsgálatokra a Törvényszék a megtámadott ítélet 66. pontjában röviden hivatkozik, azt mutatja, hogy ez utóbbiak a priori olyan eszközökkel rendelkeztek, amelyekkel a fellebbező a káresemény tárgyára és jellegére figyelemmel nem rendelkezett.
88.      Végül, számomra úgy tűnik, hogy a Törvényszék indokolása ellentmondásos. Ugyanis, bár a megtámadott ítélet 62. pontjában a Törvényszék azt állította, hogy nem a Bizottság volt a legalkalmasabb helyzetben arra, hogy olyan bizonyítékokkal szolgáljon, amelyek lehetővé tennék annak megállapítását, hogy a kiszivárgás milyen oknak tudható be, ezen ítélet 65. pontjában döntő jelentőséget tulajdonított a Bizottság azon állításának, amely szerint a kiszivárgás eredete az uniós intézményeken kívüli is lehet.
89.      Másodsorban, egy olyan helyzetben, mint amelyről szó van, amelyben több lehetséges elkövető volt, a Törvényszék nem követelte meg a Bizottságtól, hogy konkrét bizonyítékokkal jelölje meg az OLAF jelentésében szereplő információk és az érintett nemzeti hatóságoknak továbbított információk bizalmas jellegének biztosítása érdekében elfogadott intézkedéseket. Ezek az intézkedések azonban több szempontból is alapvető fontosságúak. Mindenekelőtt azok feltehetően büntetőeljárást eredményező tényekkel kapcsolatos információkra vonatkoznak, és az OLAF nem „pusztán visszaélést bejelentő személyként” jár el, hanem vizsgálati jogkörrel felruházott hivatalként, amint azt a Bíróság a 2024. január 11‑i Planistat Europe és Charlot kontra Bizottság ítéletben(54) hangsúlyozta. Továbbá ezen információknak a sajtóban való közzététele önmagában bizonyos vagyoni és nem vagyoni károkkal járhat az érintett személyek számára. Végül, ez utóbbiak nem címzettjei a rájuk vonatkozó vizsgálati jelentésnek, és az állandó ítélkezési gyakorlat szerint nem indíthatnak megsemmisítés iránti keresetet e jelentés ellen, mivel az nem vált ki kötelező joghatásokat.(55)
90.      Harmadsorban, a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni mind az IMG, mind a Bizottság által elé terjesztett bizonyítékokat. Nem értékelte ugyanis sem azon bizonyítékok relevanciáját és bizonyító erejét, amelyekre a fellebbező az OLAF és a Bizottság felelősségét alapította, sem az utóbbi által a felelősségre vonatkozó ezen vélelem megdöntése érdekében megfogalmazott állításokat.
91.      Ugyanakkor első fokon eljáró bíróságként a Törvényszéknek kellett a lehető leghelytállóbban és legpontosabban megállapítania vagy meghatároznia, hogy a kárt okozó esemény az Unión belüli szereplőnek, nevezetesen az OLAF‑nak vagy a Bizottságnak tudható‑e be, amely esetben az uniós bíróság rendelkezik hatáskörrel, vagy az Unión kívüli szereplőnek, nevezetesen a francia vagy belga igazságügyi hatóságoknak, amely esetben kizárólag a nemzeti bíróság rendelkezik hatáskörrel.(56) E célból meg kellett határoznia, hogy azok a különböző ténybeli valószínűsítő körülmények, amelyekre a fellebbező a kiszivárogtatás OLAF‑nak vagy Bizottságnak való betudhatóságának bizonyítása érdekében hivatkozott, valamint az a kontextus, amelyben ezen információk sajtóban való közzétételére sor került, elegendő mértékű valószínűség vagy bizonyosság elérését teszi‑e lehetővé ahhoz, hogy ez utóbbiak felelősségét vélelmezni lehessen. Meg kell azonban állapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 54. pontjában az Európai Parlament elnökének címzett levél említésére szorítkozott, amely levélben az OLAF főigazgatója felszólította ez utóbbit, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy véget vessen az OLAF jelentése terjesztésének. Márpedig, noha ez a körülmény az intézményen belüli kiszivárogtatás fennállására engedhet következtetni, a Törvényszék nem állapította meg sem annak relevanciáját, sem bizonyító erejét, és abból semmilyen következtetést nem vont le.
92.      Ebből következik, hogy a Törvényszék indokolása nem teszi lehetővé azon okok megismerését, amelyek miatt a kiszivárgás eredetét nem lehet a Bizottságnak betudni, és következésképpen az Unió felelősségét ki kell zárni ahelyett, hogy azt megállapítanák.
93.      Hozzá kell tenni, hogy a szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó jogban a bizonytalanságot bizonyítani kell, kivéve, ha ez az igazságszolgáltatás megtagadását jelentené, amely ellentétes az Európai Unió Alapjogi Chartájának 41. és 47. cikkével.(57) Általánosságban úgy vélem, hogy mivel a Bizottság felelős az OLAF jelentéseinek bizalmas kezeléséért, a bizalmas információk kárt okozó kiszivárgása esetén nem elégedhet meg annak kijelentésével, hogy mivel a kiszivárogtatás elkövetőjét nem azonosították, nem állapítható meg a Bizottság felelőssége. Épp ellenkezőleg, úgy vélem, hogy mivel a Bizottságot titoktartási kötelezettség terheli, e kötelezettség megsértésének neki betudhatónak kell lennie, kivéve, ha az ellenkezőjét bizonyítja. Számomra úgy tűnik, hogy ezen a területen a Bíróságnak túl kell mennie a bizonyítási teher enyhítésén, és a jogsértés betudhatóságát illetően meg kell fordítania a bizonyítási terhet.
94.      Egyetértek azzal az elgondolással is, amely szerint az Unió nem kötelezhető az olyan károk megtérítésére, amelyeket nem ő okozott. A kártérítés terhét annak a hatóságnak kell viselnie, amely a szóban forgó bizalmas információkat hozzáférhetővé tette vagy azok hozzáférhetővé tételét lehetővé tette.(58) A Bizottság és az OLAF felelőssé tétele egy olyan kárért, amelyet esetleg nem követtek el, olyan megoldást jelent, amely igazságtalan jellegű. Ugyanakkor az OLAF és a Bizottság felelősségének hipotetikus alapon történő kizárása abban az esetben, ha az e hozzáférhetővé tétel forrásául szolgáló szervezetet nem azonosították, számomra szintén igazságtalannak tűnik, mivel az ilyen megoldás a fellebbező hatékony bírói jogvédelmében mutatkozó hiányossághoz vezethet, mivel fennállna a kockázata annak, hogy a fellebbező nem vagy nem megfelelő mértékben részesül kártérítésben, noha a kára ténylegesnek és biztosnak tűnik.
95.      E megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 67. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy „az erre utaló valószínűsítő körülmények hiányában” bizonytalanság áll fenn a kiszivárogtatás eredetét illetően, és megállapította, hogy azt nem lehet a Bizottságnak és az OLAF‑nak betudni, miközben nem vizsgálta meg kellőképpen azokat a bizonyítékokat, amelyeket a fellebbező és a Bizottság terjesztett elő a káresemény elkövetőjének azonosítása érdekében.
96.      E téves jogalkalmazás szükségképpen hibássá tette a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 92. pontjában szereplő, a Bizottság esetleges eljárási kötelezettségére vonatkozó értékelését, amely kötelezettségre a fellebbező a jelen ügyben a negyedik jogalapjának alátámasztása érdekében hivatkozik.
97.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a második jogalapnak mint megalapozottnak.
3.      A harmadik, a gondoskodási kötelezettség megsértésén alapuló jogellenesség fennállásának téves értékelésére alapított jogalapról
98.      Harmadik jogalapjával a fellebbező a megtámadott ítélet 71–74. pontjában kifejtett érvelést vitatja, amelynek végén a Törvényszék elutasította a jogellenesség fennállását, amennyiben az a gondoskodási kötelezettség megsértésén alapulna.
a)      A megtámadott ítélet
99.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában emlékeztetett a gondoskodási kötelezettségnek a Bíróság által a 2020. november 12‑i Fleig kontra EKSZ ítéletben(59) kifejtett terjedelmére. A megtámadott ítélet 72. pontjában a Törvényszék hangsúlyozta, hogy e kötelezettség kifejezetten az uniós intézményeknek a tisztviselőikkel és alkalmazottaikkal szemben fennálló kötelezettségeire vonatkozik, és ebből ezért ezen ítélet 73. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy ez a kötelezettség a jelen ügyben nem alkalmazható.
b)      A felek érvei
100. A fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a gondoskodási kötelezettség terjedelmét az uniós intézményeknek a tisztviselőikkel és alkalmazottaikkal szemben fennálló kötelezettségeire korlátozta. E célból a fellebbező több olyan ítéletre hivatkozik, amelyekben a Bíróság megerősítette e kötelezettség fennállását az uniós jog más területein, ahol az uniós intézmények igazgatási és irányítási jogkörrel rendelkeznek, mint például az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) igazgatása, a kiviteli engedélyek rendszere, a közös kereskedelempolitika és a dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés.
101. A Bizottság azt állítja, hogy e jogalap hatástalan.
c)      Értékelés
102. Az említett jogalapot véleményem szerint mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
103. Az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből és az eljárási szabályzat 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából az következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni többek között a megsemmisítés iránti kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés vagy az érintett jogalap elfogadhatatlannak minősül. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, ha az azt alátámasztó érvelés nem kellően egyértelmű és pontos ahhoz, hogy a Bíróság elvégezhesse a jogszerűség vizsgálatát, többek között azért, mert az érvelést alátámasztó alapvető elemek nem tűnnek ki elég koherens és érthető módon a fellebbezés szövegéből, amely e tekintetben homályosan és többértelműen fogalmaz.(60)
104. A jelen ügyben, noha a fellebbező megjelöli a megtámadott ítélet kifogásolt pontjait, meg kell állapítani, hogy érvelése nem pontos, koherens és egyértelmű. A fellebbező ugyanis fellebbezésének 55. pontjában csupán átmásolja Van Gerven főtanácsnok Nölle ügyre vonatkozó indítványának(61) 42. lábjegyzetét és megismétli az utóbbi által hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, noha az ítélkezési gyakorlatra való ezen hivatkozások nem a gondoskodási kötelezettségre, hanem a megfelelő ügyintézés elvére vonatkoznak, amint arra a Bizottság helyesen rámutat. Egyébiránt, bár a fellebbező a harmadik jogalapjának alátámasztására ezen indítvány 28. pontjára hivatkozik, amelyben Van Gerven főtanácsnok ténylegesen megemlítette a „gondoskodás elvét”, meg kell állapítani, hogy a Bíróság az 1991. október 22‑i Nölle ítéletben(62) inkább a gondossági kötelezettségre hivatkozott.
105. Mivel a fellebbező nem fejti ki azokat az okokat, amelyek miatt az ilyen hivatkozások a helyzete szempontjából relevánsak lennének, azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik jogalapot mint elfogadhatatlant utasítsa el.
4.      A negyedik, a gondossági kötelezettség megsértésén alapuló jogellenesség fennállásának téves értékelésére alapított jogalapról
106. A megtámadott ítélet 78–101. pontja ellen irányuló negyedik jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor lényegében úgy ítélte meg, hogy a Bizottság az őt terhelő gondossági kötelezettség alapján nem volt köteles nyilvánosan elmarasztalni az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatását, és sajtóközlemény közzétételével véget vetni a hamis információk abból eredő terjesztésének.
a)      A megtámadott ítélet
107. A megtámadott ítélet 80. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a Bizottság az eljárás elmulasztásával kellően súlyosan megsértett‑e egy, a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabályt, az ezen ítélet 76–79. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel meg kell határozni először is az eljárásra vonatkozó jogi kötelezettség fennállását, másodszor az érintett uniós intézmény mérlegelési jogkörének fennállását, harmadszor pedig az e jogkörre vonatkozó korlátok ezen intézmény általi nyilvánvaló és súlyos megsértését.
108. A Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 82–84. pontjában emlékeztetett a gondossági kötelezettség terjedelmére, ezen ítélet 86–93. pontjában megvizsgálta, hogy e kötelezettség magában foglal‑e a fellebbező által hivatkozotthoz hasonló, tevőleges jogi kötelezettséget. A 883/2013 rendelet releváns rendelkezéseinek az említett ítélet 87–90. pontjában való felidézését követően a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az azokból eredő és a Bizottságot terhelő, az OLAF vizsgálataival kapcsolatos titoktartási kötelezettség ellenére e titoktartási kötelezettség megsértése hiányában, és amennyiben az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatása nem tudható be a Bizottságnak, a gondossági kötelezettség nem ír elő számára ilyen eljárási kötelezettséget.
109. A megtámadott ítélet 94. pontjában a Törvényszék következésképpen megállapította, hogy a fellebbező nem bizonyította, hogy a Bizottságot a jelen ügyben tevőleges kötelezettség terhelte volna, és így ezen ítélet 95. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy az állítólagos mulasztás nem alkalmas arra, hogy megalapozza az Unió felelősségét.
110. A megtámadott ítélet 96–101. pontjában a Törvényszék „[m]indenesetre”, feltételezve, hogy ilyen tevőleges jogi kötelezettség áll fenn, megvizsgálta, hogy a Bizottság nyilvánvalóan és súlyosan megsértette‑e mérlegelési jogkörének korlátait. Mivel úgy ítélte meg, hogy nem ez a helyzet, ezen ítélet 102. és 103. pontjában kimondta, hogy a negyedik jogellenesség nem súlyos, és így az Unió felelőssége megállapításának első feltétele nem teljesül.
b)      A felek érvei
111. A negyedik jogalap négy részből áll.
112. E jogalap első részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 93. és 94. pontjában szereplő értékelései tévesek, mivel a Törvényszék előfeltevésével ellentétben a Bizottság felelős az OLAF jelentésének hozzáférhetővé tételéért.
113. Az említett jogalap második részében az IMG azt állítja, hogy a Törvényszék nem válaszolt azon kifogására, amely szerint e jelentés nyilvános terjesztésének időpontjától kezdve a Bizottság megsértette a 883/2013 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése alapján őt terhelő titoktartási kötelezettséget, függetlenül attól, hogy felelős‑e ezen hozzáférhetővé tételért. A fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék azt vizsgálta, hogy a Bizottság a káreseményt illetően fennálló felelősségére tekintettel mennyiben volt köteles eljárni. Márpedig álláspontja szerint ezen információk bizalmas jellegét annál is inkább biztosítani kell, mivel olyan előzetes következtetésekről van szó, amelyeket nem teljes mértékben kontradiktórius eljárás eredményeként vontak le, és amelyek közzététele kárt okozhat az érintett személyeknek.
114. Ugyanezen jogalap harmadik részében a fellebbező a megtámadott ítélet 98–100. pontjában kifejtett azon indokokat vitatja, amelyek alapján a Törvényszék ezen ítélet 101. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „még azt feltételezve is, hogy a Bizottságot a jelen ügyben tevőleges jogi kötelezettség terhelte, nem lehet úgy tekinteni, hogy a gondossági kötelezettség [fellebbező] által hivatkozott megsértése magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértésének minősülne”.
115. A fellebbező szerint ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 98. pontjában megállapított, nem szükséges a Bizottságot terhelő, az OLAF jelentése bizalmas jellegének biztosítására irányuló kötelezettség terjedelmének valamely rendelkezésben történő pontosítása ahhoz, hogy az ezen intézmény mérlegelési jogköre korlátainak nyilvánvaló és súlyos megsértéséhez vezethessen. A fellebbező úgy véli, hogy ha ez lenne a helyzet, akkor valójában egyáltalán nem lehetne ilyen jogsértésre hivatkozni és az Unió felelősségét megállapíttatni, mivel az uniós jogi rendelkezések nem feltétlenül határozzák meg azok terjedelmét, és az uniós bíróság feladata annak meghatározása.
116. Ezenkívül a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az 1995. március 15‑i Cobrecaf és társai kontra Bizottság ítéletéből,(63) valamint az 1999. július 9‑i New Europe Consulting és Brown kontra Bizottság ítéletéből(64) eredő ítélkezési gyakorlatot, amelyből az következik, hogy a gondossági kötelezettség akkor is terheli a Bizottságot, ha nem felelős valamely bizalmas dokumentum kiszivárogtatásáért. Ezekben az ítéletekben ugyanis az uniós bíróság megvizsgálta, hogy a Bizottság gondosan járt‑e el az általa elkövetett hiba kijavítása érdekében, aminek hiányában megállapítható lett volna a felelőssége. A fellebbező elismeri, hogy a jelen ügyben, mivel az OLAF jelentésének bizalmas jellegét megsértették, a tiszteletben tartás biztosítására vonatkozó kötelezettség okafogyottá vált, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 100. pontjában rámutatott. Ilyen esetben azonban az szükséges, hogy ne súlyosbítsák tovább az OLAF jelentése bizalmas jellegének megsértéséből esetlegesen eredő kárt, oly módon, hogy nyilvánosan elmarasztalják a jelentés kiszivárogtatását, és tájékoztatást nyújtanak az azt követően hozott intézkedésekről.
117. A negyedik jogalap negyedik részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem határozott a Bizottság és az OLAF amiatt fennálló – szükség esetén in solidum – felelősségéről, hogy nem tették meg az OLAF jelentése bizalmas jellegének biztosításához szükséges óvintézkedéseket, sem pedig a sajtóval és a közvéleménnyel, következésképpen pedig a fellebbező partnereivel és adományozóival szembeni szükséges korrekciós intézkedéseket.
118. A Bizottság vitatja ezeket az érveket, és úgy véli, hogy a negyedik jogalap megalapozatlan.
119. Álláspontja szerint a negyedik jogalap zavaros és homályos. E jogalap első része az indokolási kötelezettség megsértésén alapul, noha az nem szerepel az említett jogalap címében, ugyanezen jogalap harmadik része pedig az indokolás mellékes része ellen irányul. Hangsúlyozza, hogy bár a Bizottság és az OLAF nem tanúsította a fellebbező által elvárt magatartást, az OLAF jelentésének kiszivárogtatását követően mindazonáltal reagáltak, belső vizsgálatok lefolytatása, az OLAF pedig az Európai Parlament elnökének annak érdekében történő levélírás formájában, hogy az fogadjon el intézkedéseket. Egyébiránt a Bizottság emlékeztet arra, hogy nem követte az OLAF által e jelentésben megfogalmazott ajánlásokat.
c)      Értékelés
120. Úgy vélem, hogy nem kell megvizsgálni a negyedik jogalap első részét, amellyel az IMG a Törvényszék által a megtámadott ítélet 93. és 94. pontjában tett megállapítások megalapozottságát vitatja, sem pedig e jogalap negyedik részét, amelyben azt rója fel a Törvényszéknek, hogy nem határozott a Bizottság és az OLAF – szükség esetén in solidum – felelősségéről, mivel azok szorosan kapcsolódnak a második jogalaphoz, amelynek tekintetében azt javaslom a Bíróságnak, hogy adjon helyt annak.
121. A Törvényszék által a megtámadott ítélet 92–94. pontjában végzett elemzés ugyanis olyan előfeltevésen – a káresemény OLAF‑nak és a Bizottságnak való betudhatóságának hiányán – alapul, amely számomra a második jogalap vizsgálata keretében a jelen indítvány 74–97. pontjában kifejtett okokból tévesnek tűnik.
122. Ami a negyedik jogalap második részét illeti, úgy vélem, hogy az megalapozatlan.
123. A fellebbező állításával ellentétben ugyanis, amint arról a megtámadott ítélet 93. pontjának első mondata tanúskodik, a Törvényszék igenis állást foglalt a titoktartási kötelezettség és a gondossági kötelezettség terjedelmére vonatkozó érvéről. A fellebbező szerint az OLAF által lefolytatott vizsgálatok bizalmas jellegére vonatkozó, a 883/2013 rendelet 10. cikkének (3) bekezdésében előírt kötelezettség eredménykötelezettségnek minősül, amely megköveteli a Bizottságtól, hogy gondosan járjon el azáltal, hogy nyilvánosan elmarasztalja az engedély nélküli közzététel eseteit és véget vet a hamis információk terjesztésének, függetlenül attól, hogy a Bizottság‑e a káresemény elkövetője. Márpedig ezen ítélet 92. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy e titoktartási kötelezettség Bizottság általi megsértése hiányában, és amennyiben az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatása nem tudható be a Bizottságnak, a Bizottságot terhelő gondossági kötelezettség nem ír elő a fellebbező által hivatkozotthoz hasonló eljárási kötelezettséget. Ezt követően az említett ítélet 93. pontjában a Törvényszék leszögezte, hogy „[a] gondossági kötelezettség terjedelme nem az, amit a [fellebbező] annak tulajdonít”, hozzátéve, hogy a titoktartási kötelezettség megsértését az OLAF jelentése sajtónak való kiszivárogtatása jelenti, nem pedig a fellebbező által kifogásolt bizottsági mulasztások. Következésképpen a Törvényszék indokolással ellátott választ adott a fellebbező által az elsőfokú eljárásban felhozott érvre.
124. Ami a negyedik jogalap harmadik részét illeti, az véleményem szerint hatástalan.
125. Az ugyanis a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 96–101. pontjában szereplő értékelése ellen irányul. Megjegyzem, hogy a Törvényszék ezen ítélet 96. pontjának elején a „mindenesetre” kifejezést használta, ami arra utal, hogy ezek az indokok a megtámadott ítélet indokolásának mellékes részét képezik. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék valamely határozatában a teljesség kedvéért kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, ezért azok hatástalanok.(65)
126. Következésképpen úgy vélem, hogy a negyedik jogalapot mint részben hatástalant és részben megalapozatlant el kell utasítani.
5.      Az ötödik, a Törvényszéknek a Bizottság Jogi Szolgálata véleményének az iratok közül történő eltávolítására vonatkozó értékelését érintő téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
127. A fellebbező vitatja a megtámadott ítélet 116–123. pontjában kifejtett indokokat, amelyek alapján a Törvényszék helyt adott a Bizottság arra irányuló kérelmének, hogy Jogi Szolgálatának véleményét távolítsák el az ügy iratai közül.
a)      A megtámadott ítélet
128. A megtámadott ítélet 116–121. pontjában a Törvényszék a Bíróság által a 2022. február 16‑i Magyarország kontra Parlament és Tanács ítélet(66) 53–56. pontjában, a 2012. június 28‑i Bizottság kontra Éditions Odile Jacob ítélet(67) 131. pontjában és a 2020. január 31‑i Szlovénia kontra Horvátország ítélet(68) 70. pontjában kifejtett megfontolásokra hivatkozva kifejtette az összes olyan elvet, amelyet mérlegelni kell azzal összefüggésben, hogy az uniós bírósághoz egy intézmény olyan jogi véleményét nyújtják be, amelynek hozzáférhetővé tételét az intézmény nem engedélyezte.
129. A Törvényszék ezen elvekre tekintettel vizsgálta meg a megtámadott ítélet 122. pontjában az összefüggést, amelyben a Bizottság Jogi Szolgálatának véleményét adták, valamint azt, hogy annak az uniós bírósághoz történő benyújtását milyen mértékben igazolja nyomós közérdek, mielőtt ezen ítélet 123. pontjában helyt adott volna a Bizottság által előterjesztett, e véleménynek az iratok közül történő eltávolítására irányuló kérelemnek.
b)      A felek érvei
130. A negyedik jogalap négy részre oszlik.
131. E jogalap első részében a fellebbező a 2022. február 16‑i Magyarország kontra Parlament és Tanács ítélet,(69) valamint a 2012. június 28‑i Bizottság kontra Éditions Odile Jacob ítélet(70) relevanciáját vitatja, amely ítéletekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 116., 117. és 118. pontjában hivatkozik. Az első ítélet egy teljesen más jellegű véleményre vonatkozott, mivel a Tanács Jogi Szolgálatának véleményét egy kivételes jelentőségű ügyben, politikailag érzékeny témára vonatkozó jogalkotási eljárás keretében adták. A jelen ügyben a Jogi Szolgálat véleménye meghatározó dokumentum, amely kizárólag a szóban forgó ügyre vonatkozik. A sajtónak való kiszivárogtatás miatt ez a dokumentum már nyilvános, így nem róható fel a fellebbezőnek, hogy megkerülte a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó szabályozást. Álláspontja szerint e vélemény a jellegénél és hozzáférhetővé tételének körülményeinél fogva nem sérti sem a bizalmas jelleget, sem valamely nyomós közérdeket, és hozzáférhetővé tétele nem érintheti e szolgálat véleménynyilvánítási szabadságát, valamint azon képességét, hogy az uniós bíróság előtt hatékonyan védje a Bizottság végleges álláspontját.
132. Ami a 2012. június 28‑i Bizottság kontra Éditions Odile Jacob ítéletet(71) illeti, a Bizottság Jogi Szolgálatának véleménye az összefonódások ellenőrzésére irányuló eljárással és az ahhoz kapcsolódó uniós szabályozással kapcsolatos döntéshozatali eljárásra vonatkozott.
133. Az ötödik jogalap második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 119. pontjában irreleváns ítélkezési gyakorlatra támaszkodott, és figyelmen kívül hagyta a fellebbező ahhoz való jogát, hogy megvitathasson egy olyan dokumentumot, amelyet nem ő maga tett hozzáférhetővé.
134. E jogalap harmadik részében a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék megalapozatlanul állítja, hogy az átláthatóság elvével csak kivételesen igazolható valamely intézmény olyan dokumentumának bírósági eljárás keretében történő hozzáférhetővé tétele, amelyet nem hoztak nyilvánosságra, és amely jogi véleményt tartalmaz, mivel a megtámadott ítélet 120. és 121. pontjában a Törvényszék figyelmen kívül hagyja az általa hivatkozott ügy hátterét, és tévesen és hiányosan idézi az ítélkezési gyakorlatot.
135. Az említett jogalap negyedik részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette a tisztességes eljárás során érvényesülő fegyveregyenlőség elvét – amelynek a fellebbező felidézi a terjedelmét –, amikor megtiltotta számára, hogy egy nyilvános és döntő jelentőségű dokumentumra hivatkozzon, noha minden más fél ismerte annak tartalmát.(72) Ezenkívül a Törvényszék megsértette a kontradiktórius eljárás elvét – amelynek a fellebbező szintén felidézi a terjedelmét –,(73) mivel nem tette lehetővé számára, hogy megvitasson minden, mindenki előtt ismert bizonyítékot, azzal az ürüggyel, hogy e vélemény terjesztése elkerülte a Bizottság figyelmét. A fellebbező emlékeztet arra, hogy az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény(74) 6. cikkének (1) bekezdése által biztosított tisztességes eljárás megsértése akkor áll fenn, ha valamely állam vagy közigazgatási hatóság, a jelen esetben a Bizottság, jogos indok nélkül megakadályozta a felperest abban, hogy birtokában lévő dokumentumokat felhasználjon, ami segítette volna álláspontjának megvédésében.(75)
136. A Bizottság azt állítja, hogy az ötödik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, mivel a megtámadott ítélet 122. és 123. pontjában kifejtett indokok nem tartalmaznak téves jogalkalmazást.
137. Azt válaszolja elsősorban, hogy a 2019. május 14‑i Magyarország kontra Parlament végzésből(76) kitűnik, hogy mindaddig, amíg az érintett intézmény nem engedélyezte a jogi szolgálatának valamely véleményéhez való hozzáférést, annak a nyilvánosságra történő kiszivárgása nem befolyásolja azt, hogy az ilyen vélemény szerepelhet‑e az uniós bíróság előtti valamely ügy iratai között. Egyébiránt a Bizottság emlékeztet arra, hogy a Törvényszék elutasította a fellebbező által a keresetének alátámasztása érdekében hivatkozott első három jogellenességet, így a Bizottság szerint a jogi vélemény nem minősíthető „meghatározónak”.
138. A Bizottság szerint úgy tűnik, hogy a fellebbező úgy véli, hogy a 2021. június 3‑i Magyarország kontra Parlament ítéletből(77) az következik, hogy az uniós intézmények jogi véleményeinek átláthatósága képezi a szabályt, noha éppen ennek ellenkezője következik többek között ezen ítélet 56. pontjából.
c)      Értékelés
139. Úgy vélem, hogy nem tartalmaz téves jogalkalmazást az az elemzés, amelynek eredményeként a Törvényszék helyt adott a Bizottság arra irányuló kérelmének, hogy Jogi Szolgálatának véleményét távolítsák el az ügy iratai közül.
140. Először is, a fellebbező által előadott egyetlen érv sem teszi lehetővé a Bíróság által a 2012. június 28‑i Bizottság kontra Éditions Odile Jacob ítéletben,(78) a 2020. január 31‑i Szlovénia kontra Horvátország ítéletben(79) és a 2022. február 16‑i Magyarország kontra Parlament és Tanács ítéletben(80) kialakított általános elvek relevanciájának megkérdőjelezését, amely elveket a Törvényszék a megtámadott ítélet 116–121. pontjában hűen ismertette. Az a tény, hogy a Bizottság Jogi Szolgálatának véleményét hozzáférhetővé tették és az nyilvános, nyilvánvalóan nem releváns tényező annak értékelése szempontjából, hogy az mennyiben szerepelhet az uniós bíróság előtti ügy iratai között. Kizárólag az a kérdés bír jelentőséggel, hogy ezen intézmény engedélyezte‑e ezen dokumentum hozzáférhetővé tételét.
141. Másodszor, a fellebbező által a kontradiktórius eljárás és a fegyveregyenlőség elvének alkalmazásával kapcsolatban kifejtett érvek sem fogadhatók el.
142. Emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kontradiktórius eljárás és a fegyveregyenlőség elve, mivel a „tisztességes eljárás” fogalmának a velejárói, szerves részét képezik a magánszemélyek uniós jogból származó jogai Alapjogi Charta 47. cikkében foglalt hatékony bírósági védelme elvének.(81)
143. A kontradiktórius eljárás elve főszabály szerint az eljárásban részes felek mindegyike számára biztosítja azt a jogot, hogy megismerjék és megvitassák az ellenérdekű fél által a bírósághoz benyújtott beadványokat és észrevételeket, és kizárja azt, hogy az uniós bíróság olyan tények és dokumentumok alapján hozza meg a határozatát, amelyekről a felek vagy a felek valamelyike nem szerezhetett tudomást, és amelyekről emiatt nem is állt módjukban kifejteni az álláspontjukat.(82)
144. Ami a fegyveregyenlőség elvét illeti, az magában foglalja, hogy észszerű lehetőséget kell biztosítani valamennyi félnek arra, hogy olyan körülmények között ismertesse álláspontját, ideértve annak bizonyítékait is, amelyek mellett nem kerül teljesen előnytelen helyzetbe ellenfelével szemben.(83)
145. Ezen elv célja az eljárásban részt vevő felek közötti egyensúly biztosítása e feleknek különösen a bizonyításfelvételre és a bíróság előtti kontradiktórius vitára, valamint e felek jogorvoslathoz való jogára vonatkozó szabályokat érintő jogai és kötelezettségei egyenlőségének biztosítása révén. A tisztességes eljáráshoz való joghoz kapcsolódó követelmények tiszteletben tartásának érdekében fontos, hogy a felek kontradiktórius eljárásban mind az olyan tényállási elemeket, mind pedig az olyan jogi kérdéseket megvitathassák, amelyek az eljárás kimenete szempontjából meghatározók.(84)
146. Márpedig a fellebbező csak akkor hivatkozhat ezekre az elvekre, ha az uniós bíróság elé terjesztett bizonyítékokat szabályszerűen szerezték meg.(85) A Bíróság ugyanis a – Törvényszék által a megtámadott ítélet 117. pontjában hivatkozott – 2022. július 12‑i Nord Stream 2 kontra Parlament és Tanács ítéletben(86) kimondta, hogy az egyik fél által szabálytalanul benyújtott bizonyítékok esetén, mint amilyenek az 1049/2001/EK rendeletben(87) említett olyan belső dokumentumok, amelyek benyújtását az érintett intézmény nem engedélyezte, és az uniós bíróság nem rendelte el, az eljárásban részt vevő feleknek a tisztességes eljáráshoz való jogukhoz fűződő érdekeit kell egymással szemben mérlegelni, figyelembe véve az ilyen bizonyítékok megszerzése során megsértett vagy megkerült szabályok által védett érdekeket.(88) A Bíróság továbbá úgy ítélte meg, hogy az ilyen bizonyítékok kizárása iránti kérelmet elbíráló uniós bíróságnak egymással szemben mérlegelnie kell egyrészt az e bizonyítékokat előterjesztő felperes érdekeit, figyelembe véve különösen a bizonyítékoknak az elé terjesztett kereset érdemi elbírálása szempontjából vett hasznosságát, másrészt pedig az ellenérdekű fél érdekeit, amelyeket az említett bizonyítékoknak az iratanyagban történő megtartása konkrétan és ténylegesen sérthet.(89)
147. Márpedig megállapítom, hogy a megtámadott ítélet 116–122. pontjában a Törvényszék a Bizottság kérelmének elbírálása érdekében mérlegelte a fennálló érdekeket, rámutatva többek között arra, hogy úgy tűnik, hogy e jogi vélemény benyújtását a fellebbezőnek az érvelése alátámasztásához fűződő saját érdekei vezérelték, mivel a fellebbező egyébként nem hivatkozott olyan nyomós közérdekre, amely eltérő következtetést igazolhatott volna.
148. Végül, az Emberi Jogok Európai Bíróságának a fellebbező által hivatkozott ítélkezési gyakorlata sem igazolhat ettől eltérő következtetést, mivel az a jogvitában részes felek azon jogára vonatkozik, hogy megismerjék és megvitassák a bíróság által figyelembe vett iratokat és bizonyítékokat, és nem arra a kérdésre, hogy a jogvitában részes valamely fél benyújthat‑e a bírósághoz olyan jogi véleményt, amelynek hozzáférhetővé tételét annak szerzője vagy címzettje nem engedélyezte, és ha igen, milyen feltételek mellett.
149. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy a fellebbezés ötödik jogalapját mint megalapozatlant utasítsa el.
150. E megfontolások összességére tekintettel, és a káresemény OLAF‑nak vagy Bizottságnak való betudhatóságára vonatkozó feltétel téves értékelésére alapított második jogalap megalapozottságára tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben a Törvényszék megsértette a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat azáltal, hogy figyelmen kívül hagyta a bizonyítási teher kiigazításának az ügy körülményeire tekintettel fennálló szükségességét, és mivel mellőzte a mind a fellebbező, mind a Bizottság által szolgáltatott bizonyítékok relevanciájának és bizonyító erejének értékelését.
151. Mivel a Törvényszék nem vizsgálta meg megfelelően a jogvitát annak megállapítása érdekében, hogy teljesülnek‑e az OLAF és a Bizottság szerződésen kívüli felelősségének feltételei, számomra úgy tűnik, hogy a per állása nem engedi meg a határozathozatalt. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az ügyet a fellebbező keresetéről való határozathozatal céljából utalja vissza a Törvényszék elé, és a költségekről jelenleg ne határozzon.
V.      Végkövetkeztetés
152. A fenti megfontolások összességére tekintettel javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1)      A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2023. június 28‑i IMG kontra Bizottság ítéletét (T‑752/20, EU:T:2023:366) hatályon kívül helyezi.
2)      A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé.
3)      A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      T‑752/20, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:366.
3      Lásd a megtámadott ítélet 67. pontját.
4      A külső vizsgálatok az uniós költségvetési ügyletekhez kapcsolódó tevékenységekben érintett harmadik felekre vonatkozó közvetlen vizsgálatok (lásd: az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) irányításáról szóló 1/2005. sz. különjelentés, a Bizottság válaszaival együtt [HL 2005. C 202., 1. o.], 12. pont).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Lásd: 1982. október 28‑i Groupement des Agences de voyages kontra Bizottság ítélet (135/81, EU:C:1982:371, 10. pont); 2007. január 18‑i PKK és KNK kontra Tanács ítélet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 114. pont); 2009. november 24‑i Landtag Schleswig‑Holstein kontra Bizottság végzés (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, 22. pont).
7      135/81, EU:C:1982:371. Ez az ügy egy luxemburgi korlátolt felelősségű társaságra vonatkozott, amelynek perbeli jogképességét a Bizottság vitatta. Ítélete 9. pontjában a Bíróság kimondta, hogy „[a Bizottság] nem vitathatja egy olyan jogalany perbeli jogképességét, amelynek az ajánlattételi eljárásban való részvételét elismerte, és amellyel szemben elutasító határozatot fogadott el az összes ajánlattevő összehasonlító vizsgálatát követően”.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Lásd e tekintetben: EJEB, 2020. november 19., Efstratiou és társai kontra Görögország ítélet (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, 43. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Lásd: 2019. szeptember 5‑i Európai Unió kontra Guardian Europe és Guardian Europe kontra Európai Unió ítélet (C‑447/17 P és C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 99. pont. valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      Lásd még: a Törvényszék az elfogadhatatlansági kifogásnak az eljárást befejező határozatban való eldöntését elrendelő 2021. július 2‑i végzése.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, 52. pont.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 26. pont.
15      Lásd: 2022. március 24‑i GVN kontra Bizottság ítélet (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd: 2022. március 26‑i GVN kontra Bizottság ítélet (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      Lásd: 2025. december 18‑i Hamoudi kontra Frontex ítélet (C‑136/24 P, a továbbiakban: Hamoudi kontra Frontex ítélet, EU:C:2025:977, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Lásd: Hamoudi kontra Frontex ítélet (69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: a CW kontra Eurojust és Europol ügyben a mai napon hozott végzés (C‑565/25 P, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, 2019. november 8‑én megvédett doktori disszertáció, Bruylant, Brüsszel, 2021, 218. pont (297. o.) és 219. pont (299. o.).
20      Forster, N., i. m., 219. pont (299. o.).
21      Forster, N., i. m., 219. pont (299. o.).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Lásd: 2025. december 18‑i WS és társai kontra Frontex (Közös visszaküldési művelet) ítélet (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 149. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Lásd: 2025. december 18‑i WS és társai kontra Frontex (Közös visszaküldési művelet) ítélet (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      Lásd: 2025. december 18‑i WS és társai kontra Frontex (Közös visszaküldési művelet) ítélet (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Wahl főtanácsnok Európai Unió kontra Kendrion ügyre vonatkozó indítványa (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, 50. pont), valamint a szakirodalomban: Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif,
Bruylant, Brüsszel, 2019, különösen a 625. pont (484. o.).
26      Wildermeersch, J., i. m., 625. pont (484. o.), és Forster, N., i. m., 228. pont (306. és 307. o.).
27      Lásd Forster, N., i. m., 223. pont (301. és 302. o.).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. Ebben az ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy „[o]lyan körülmények között, amikor az [eljárásnak a felperessel szemben történő megindítására vonatkozóan az OLAF által tett ajánlásra vonatkozó információt] közvetlenül vagy közvetve valamelyik újságíró tudomására hozták, e kiszivárogtatást nem csupán úgy kell tekinteni, mint az ezen információ közzétételéből eredő kár sine qua non okát, hanem úgy is, mint az ezen információ közzétételéből eredő kár kellően közvetlen okát” (320. pont).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, 183. pont.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, 321. pont.
31      Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról, valamint az 1073/1999/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet és az 1074/1999/Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. szeptember 11‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 248., 1. o.).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Hangsúlyozom, hogy a Törvényszék által levont következtetés nem elszigetelt az ítélkezési gyakorlatban, mivel a Közszolgálati Törvényszék teljes ülése azonos következtetést vont le egy ehhez rendkívül hasonló ügyben, amely a 2010. január 13‑i A és G kontra Bizottság ítélet (F‑124/05 és F‑96/06, EU:F:2010:2) alapjául szolgált. Ebben az ügyben „nem csupán [a Bizottság] és az OLAF rendelkezett a felperes kihallgatásáról készült jegyzőkönyvvel, mivel azt továbbították a belga hatóságoknak is, büntetőeljárás esetleges megindítása céljából” (215. pont). Az uniós bíróság, mivel megállapította, hogy nem tekinthető úgy, hogy „a Bizottság lett volna leginkább abban a helyzetben, hogy bizonyítékot szolgáltasson az információ kiszivárgásának okára nézve”, azonos következtetést vont le, mint a megtámadott ítéletben a Törvényszék, tudniillik, hogy „az információ kiszivárgásának okát övező bizonytalanság nem róható ezen intézmény terhére” (214. pont).
34      169/83 és 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Lásd: Hamoudi kontra Frontex ítélet (71. pont).
37      Quézel‑Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile,
Dalloz, Párizs, 2010, különösen a 255. o.
38      169/83 és 136/84, EU:C:1986:371.
39      Lásd: 1986. október 8‑i Leussink kontra Bizottság ítélet (169/83 és 136/84, EU:C:1986:371, 15. és 16. pont). Lásd még: Slynn főtanácsnok Leussink kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (169/83 és 136/84, EU:C:1986:265).
40      Lásd: 1986. október 8‑i Leussink kontra Bizottság ítélet (169/83 és 136/84, EU:C:1986:371, 17. pont).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Lásd: 2007. szeptember 12‑i Nikolaou kontra Bizottság ítélet (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. pont).
43      Lásd: 2007. szeptember 12‑i Nikolaou kontra Bizottság ítélet (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. és 198. pont). Ebben az ítéletben a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy „a Bizottság feladata, hogy az [OLAF] nevében kifejtse, hogyan kerülhetett sor e kiszivárogtatásra, annak bizonyítása érdekében, hogy adott esetben nem sértették meg az OLAF igazgatóját terhelő fent említett kötelezettséget. Ha a Bizottság nem ad ilyen magyarázatot, vélelmezni kell, hogy a kiszivárgás az [Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról szóló, 1999. május 25‑i 1073/1999/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 1999. L 136., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 91. o.)] 8. cikke (3) bekezdésének az OLAF igazgatója által feladatainak az EK 288. cikk [jelenleg EUMSZ 340. cikk] értelmében vett ellátása során elkövetett megsértéséből ered” (197. pont).
44      Lásd: 2007. szeptember 12‑i Nikolaou kontra Bizottság ítélet (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. pont).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a kár az OLAF, a Bizottság és a francia igazságügyi hatóságok birtokában lévő bizalmas információknak a sajtóban való terjesztéséből eredt.
46      Lásd: 2008. július 8‑i Franchet és Byk kontra Bizottság ítélet (T‑48/05, EU:T:2008:257, 203. pont).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, 169. pont.
48      Lásd e tekintetben: a Hamoudi kontra Frontex ítélet 103. pontja, amelyben a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 268. cikk alapján benyújtott, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset az egyetlen olyan jogorvoslati lehetőség, amely valamely uniós ügynökséggel vagy intézménnyel szemben az uniós bíróság előtti bírói jogvédelmet kellő mértékben biztosíthatja.
49      Lásd Forster, N., i. m., 290. pont (386. o.).
50      Lásd: 2014. szeptember 18‑i Holcim (Romania) kontra Bizottság ítélet (T‑317/12, EU:T:2014:782, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51      Lásd: Hamoudi kontra Frontex ítélet (72–80. pont).
52      Lásd: Hamoudi kontra Frontex ítélet (81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
53      Lásd ebben az értelemben: Norkus főtanácsnok Hamoudi kontra Frontex ügyre vonatkozó indítványa (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, 18. pont), valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának az ezen indítvány 30. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlata: EJEB, 2020. február 13., N.D. és N.T. kontra Spanyolország ítélet (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, 85. §); EJEB, 2021. november 18., M.H. és társai kontra Horvátország ítélet (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, 268. §).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, 75. pont.
55      Lásd: 2023. november 30‑i Sistem ecologica kontra Bizottság ítélet (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, 66. és 154. pont).
56      Noha az OLAF és az érintett nemzeti hatóságok az információcsere révén ugyanazon célkitűzés, nevezetesen a csalás és az Unió pénzügyi érdekeit sértő cselekmények elleni küzdelem megvalósításához járulnak hozzá, az e szereplők között fennálló megerősített közigazgatási együttműködés keretében nincsenek olyan általános vagy különös rendelkezések, amelyek azokat a feltételeket szabályoznák, amelyek mellett az OLAF vagy az érintett nemzeti hatóságok szerződésen kívüli felelőssége megállapítható az OLAF által készített vizsgálati jelentések bizalmas kezelésére vonatkozó kötelezettség megsértése miatt, így e feltételek a felelősséget illetően két különböző jogrend alá tartoznak. Egyetemleges felelősségi mechanizmus (Europol) és együttes felelősségi mechanizmus (Frontex) hiányában, valamint az in solidum felelősség érvényesítésének hiányában az OLAF felelős minden olyan kárért, amelyet valamely személynek a vizsgálati jelentésének engedély nélküli hozzáférhetővé tételéből eredően okoz, és minden tagállam a nemzeti jogával összhangban felelős az adatkezeléssel – különösen az OLAF‑tól kapott vizsgálati jelentés engedély nélküli hozzáférhetővé tételével – az egyéneknek okozott károkért.
57      Forster, N. hangsúlyozza, hogy a bizonytalanság vakfoltot jelent, amely sérelmes a magánszemélyek bírói jogvédelmére nézve (i. m., 256. pont [338. o.]). Joisten, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile,
Larcier, Brüsszel, 2024, művének előszavában Bernard Dubuisson professzor számomra különösen relevánsnak tűnő kérdést tesz fel: „Hogyan és miért megengedett az, hogy jogi szempontból biztossá tegyenek valamit, ami valójában nem feltétlenül az[?]” (9. o.).
58      Forster, N., i. m., 323. pont.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Lásd: 2025. december 11‑i ABLV Bank kontra ESZT ítélet (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Lásd: 2024. szeptember 26‑i WEPA Hygieneprodukte és társai kontra Bizottság ítélet (C‑795/21 P és C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      A fellebbező ebben az összefüggésben az EJEB 1993. október 27‑i Dombo Beheer B.V. kontra Hollandia ítéletére (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, 33. §), 2001. június 7‑i Kress kontra Franciaország ítéletére (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, 72. §), valamint 2017. szeptember 19‑i Regner kontra Cseh Köztársaság ítéletére (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, 146. §) hivatkozik.
73      A fellebbező ebben az összefüggésben az EJEB 1991. augusztus 28‑i Brandstetter kontra Ausztria ítéletére (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, 67. §) hivatkozik.
74      Aláírására 1950. november 4‑én, Rómában került sor (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény).
75      A fellebbező e tekintetben az EJEB 1998. június 9‑i McGinley és Egan kontra Egyesült Királyság ítéletére (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, 86. és 90. §) hivatkozik.
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, 17. pont.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Lásd: 2025. november 12‑i Fashion TV RO és Maestro végzés (C‑475/24, EU:C:2025:898, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
82      Lásd: 2019. december 4‑i H kontra Tanács ítélet (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, 103. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83      Lásd: Hamoudi kontra Frontex ítélet (77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
84      Lásd: 2025. november 12‑i Fashion TV RO és Maestro végzés (C‑475/24, EU:C:2025:898, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85      Lásd: 2022. július 12‑i Nord Stream 2 kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548), 129. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.).
88      Lásd: 2022. július 12‑i Nord Stream 2 kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 130. pont).
89      Lásd: 2022. július 12‑i Nord Stream 2 kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 131. pont).