62018TJ0061_RES
T‑61/18. sz. ügy
Amador Rodriguez Prieto
kontra
Európai Bizottság
A Törvényszék ítélete (nyolcadik tanács), 2019. április 4.
„Közszolgálat – Tisztviselők – »Eurostat« ügy – Nemzeti büntetőeljárás – Megszüntetés – Segítségnyújtás iránti kérelem – Visszaélést bejelentő személy – Az ártatlanság vélelme – Kártérítésre és megsemmisítésre irányuló kereset”
Tisztviselők – Az adminisztráció segítségnyújtási kötelezettsége – Terjedelem – Korlátok – Az intézmény saját aktusai – A tisztviselővel szemben folytatott büntetőeljárás
(Személyzeti szabályzat, 24. cikk)
(lásd: 47., 48., 51., 52. pont)
Tisztviselők – Jogok és kötelezettségek – A véleménynyilvánítás szabadsága – A jogellenes tevékenység vagy súlyos kötelezettségszegés fennállásának feltételezésére okot adó tények nyilvánosságra hozatala – A kötelezettség terjedelme – Az ilyen tényeket közlő tisztviselő védelme – Terjedelem
(Személyzeti szabályzat, 22a. cikk (3) bekezdés)
(lásd: 71–73. pont)
Tisztviselők – Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége – Közszolgálati kötelességszegés – Fogalom – Bírósági eljárás indítása a tisztviselővel szemben – Bennfoglaltság – Feltétel – Kivételes körülmények
(EUMSZ 340. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk)
(lásd: 75. pont)
Tisztviselők – Elvek – Az ártatlanság vélelméhez való jog – Terjedelem – Olyan büntetőeljárás alá vont tisztviselő segítségnyújtás iránti kérelmének a vele szemben állítólagosan fennálló érdekellentét miatt történő elutasítása, amelyben megszüntető végzést hoztak – Megsértés
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 48. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 91–93. pont)
Összefoglalás
A 2019. április 4‑én kihirdetett Rodriguez Prieto kontra Bizottság ítéletben (T‑61/18) a Törvényszék megsemmisítette az Európai Bizottságnak az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának 24. cikkén alapuló segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozatát, és megállapította a felperes ártatlansága vélelméhez való jogának megsértését.
Az Eurostat 1996 óta biztosította az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatalára támaszkodva gyűjtött statisztikai adatok nyilvánosságra hozatalát és az árusítóhelyek hálózatának működtetését. 1998‑ban az Eurostat egységvezetőjeként dolgozó felperes belső ellenőrzés lefolytatását kérte. Miután szabálytalanságokat állapítottak meg, majd az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) is vizsgálódott, a Bizottság 2003‑ban büntetőeljárást kezdeményezett a francia hatóságoknál, amelynek keretében a felperest tanúként idézték be, majd vádat emeltek ellene. A felperes a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján benyújtotta az első segítségnyújtás iránti kérelmet, amelyben visszaélést bejelentői jogállására hivatkozott, és azt kérte, hogy a Bizottság vállalja át felmerült ügyvédi költségeit. Ezt a kérelmet elutasították.
Miután a francia bíróságok az eljárás alá vont összes személy, köztük a felperes tekintetében is büntetőeljárást megszüntető végzést hoztak, a Bizottság fellebbezést, majd felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő, amelyeket elutasítottak. A felperes ezért egy második segítségnyújtási kérelmet nyújtott be aziránt, hogy a Bizottság vállalja át a francia bíróságok előtt felmerült ügyvédi költségeit. Másodlagosan azt rótta fel a Bizottságnak, hogy az figyelmen kívül hagyta a visszaélést bejelentői jogállását és a személyzeti szabályzat 22a. cikkét megsértve megtagadta tőle az ahhoz kapcsolódó védelmet, továbbá kártérítést is kért. A kérelmei Bizottság általi elutasítását a felperes megtámadta a Törvényszék előtt.
A személyzeti szabályzat 24. cikkének a jelen ügyre való alkalmazhatóságával kapcsolatban a Törvényszék mindenekelőtt emlékeztetett rá, hogy ez a cikk az intézmény által a tisztviselőknek a harmadik személyek részéről ellenük irányuló cselekményekkel, nem pedig az intézmény saját aktusaival szemben biztosított védelemre irányul. Egyrészt a francia igazságügyi hatóságok által a jelen ügyben hozott aktusok a büntetőeljárás rendes menetébe illeszkedtek, és nem minősültek a segítségnyújtást indokolttá tévő, eleve jogellenes cselekménynek. Másrészt a személyzeti szabályzat 24. cikke a jelen ügyben azért nem volt alkalmazható, mivel a felperes valójában a Bizottság azon aktusaival szemben kérte ezen intézmény segítségét, amelyekkel az a büntetőeljárás kezdeményezését és folytatását érte el.
A felperes visszaélést bejelentői jogállásának állítólagos figyelmen kívül hagyását illetően a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a személyzeti szabályzat 22a. cikke, amely 2004. május 1‑jén lépett hatályba, minden tisztviselőt kötelez arra, hogy közölje azokat a tényeket, amelyek okot adnak egy esetleges törvényellenes tevékenység vagy az uniós tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegésének feltételezésére. A Törvényszék megjegyezte, hogy bármely tisztviselő, aki ezen időpont előtt a felettesének törvényellenes tevékenységgel vagy személyzeti szabályzat szerinti kötelezettség megszegésével kapcsolatban tudomására jutott, az Unió pénzügyi érdekeit esetlegesen sértő visszaélést jelentett be, már jogosult volt – feltéve, hogy jóhiszeműen járt el – az intézmény által azzal szemben nyújtott védelemre, hogy a bejelentés miatt megtorló intézkedést alkalmazzanak, vagy hogy az említett intézmény részéről sérelem érje. Mindazonáltal a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e védelem nem terjedhet ki az annak megállapítására irányuló vizsgálatokkal szemben nyújtott védelemre, hogy a tisztviselő mennyiben lehet érintett a bejelentett tényeket illetően. A tisztviselő általi kezdeményezés legfeljebb – amennyiben a vizsgálatok megerősítik a tisztviselő érintettségét – enyhítő körülménynek minősülhet a szankcionálási eljárásokban. A felperes által igényelt, visszaélést bejelentői jogállás ezért nem nyújt védelmet az ilyen eljárásokkal szemben.
Ebben az összefüggésben az volt a kérdés, hogy a Bizottság jogellenesen járt‑e el akkor, amikor a büntetőeljárást megszüntető végzés meghozatalát követően elérte a büntetőeljárás folytatását. A Törvényszék, miután emlékeztetett arra, hogy a jogok bírói úton történő érvényesítése és az azzal együtt járó bírósági felülvizsgálat egy általános jogelv kifejeződése, és csak egészen rendkívüli körülmények között minősülhet közszolgálati kötelességszegésnek az, ha egy intézmény bírósági eljárást indít, a jelen ügyben azt állapította meg, hogy nem áll fenn ilyen kötelességszegés, és ezért elutasította a felperesnek az állítása szerint azzal okozott kár megtérítése iránti kérelmét, hogy 2003 és 2016 között büntetőeljárás folyt ellene.
Végül a Törvényszék, miután emlékeztetett arra, hogy az ártatlanság vélelméhez való jog még büntetőeljárás hiányában is megilleti azt a tisztviselőt, akit azzal vádolnak, hogy olyan súlyos mértékben sértette meg a személyzeti szabályzatból eredő kötelezettségeit, hogy az indokolttá teszi az OLAF vizsgálatát, és erre tekintettel az adminisztráció bármely szükséges – adott esetben szigorú – intézkedést alkalmazhat, megállapította, hogy a Bizottság azáltal, hogy lényegében amiatt utasította el a felperesnek a francia büntetőeljárással összefüggésben felmerült, védekezéssel kapcsolatos költségek átvállalására irányuló kérelmét, hogy továbbra is érdekellentét áll fenn közöttük, megsértette a felperes ártatlanságának vélelméhez fűződő jogot.