62025CJ0819
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
26. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Směrnice 2003/86/ES – Právo na sloučení rodiny – Článek 13 odst. 1 – Povinnost usnadnit získání víz – Víza udělená s odkládací podmínkou, že se osoby, jimž byla udělena, osobně dostaví k ověření své totožnosti a pravosti předložených dokladů – Osoby, jimž byla víza udělena, nemající možnost přesunout se na diplomatické nebo konzulární zastoupení členského státu, který víza udělil – Povinnosti členského státu zajistit nebo usnadnit tento přesun – Neexistence takových povinností“
Ve věci C‑819/25 PPU [Gonrieh] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) ze dne 12. prosince 2025, došlým Soudnímu dvoru dne 12. prosince 2025, v řízení
X a Y, jednající vlastním jménem a jako zákonní zástupci svých nezletilých dětí A, B, C a D,
proti
État belge,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún, předsedkyně senátu, J. Passer (zpravodaj), E. Regan, D. Gratsias a B. Smulders, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: C. Di Bella, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. února 2026,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za X a Y, jednající vlastním jménem a jako zákonní zástupci svých nezletilých dětí A, B, C a D: P. Robert a J. Van Edom, advokáti,
–
za belgickou vládu: L. Jans, C. Pochet a M. Van Regemorter, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: B. Appaerts a C. Caillet, advokáti,
–
za Českou republiku: A. Edelmannová, S. Šindelková a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Spolkovou republiku Německo: J. Möller a R. Kanitz, jako zmocněnci,
–
za Řeckou republiku: L. Kotroni, jako zmocněnkyně,
–
za Francouzskou republiku: O. Duprat-Mazaré a C. Thomas, jako zmocněnkyně,
–
za Italskou republiku: S. Fiorentino, jako zmocněnec,
–
za Nizozemské království: A. Hanje a P. P. Huurnink, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: F. Blanc, E. Cujo, J. Hottiaux a C. Ladenburger, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. března 2026,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. 2003, L 251, s. 12; Zvl. vyd. 19/06, s. 224), konkrétně jejího čl. 13 odst. 1, ve spojení s články 2, 4, 7 a 24 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Y, s bydlištěm v Belgii, jeho manželkou X a čtyřmi z jejich dětí, A, B, C a D, s bydlištěm v Pásmu Gazy, a belgickým státem ve věci návrhu na uložení povinnosti tomuto státu zajistit evakuaci X a dětí z tohoto území nebo přijmout jiná opatření usnadňující jejich odchod z tohoto území za účelem sloučení rodiny.
Právní rámec
Smlouva o FEU
3
Článek 20 odst. 2 písm. c) SFEU stanoví:
„Občané Unie mají práva a povinnosti stanovené Smlouvami. Mají mimo jiné:
[…]
c)
na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu.“
4
Článek 23 SFEU stanoví:
„Každý občan Unie má na území třetí země, kde členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou nebo konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu. […]“
Listina
5
Článek 2 Listiny, nadepsaný „Právo na život“, stanoví:
„1.   Každý má právo na život.
2.   Nikdo nesmí být odsouzen k trestu smrti ani popraven.“
6
Článek 4 Listiny, nadepsaný „Zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu“, stanoví:
„Nikdo nesmí být mučen ani podroben nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu.“
7
Článek 7 Listiny, nadepsaný „Respektování soukromého a rodinného života“, stanoví:
„Každý má právo na respektování svého soukromého a rodinného života, obydlí a komunikace.“
8
Článek 24 Listiny, nadepsaný „Práva dítěte“, stanoví:
„1.   Děti mají právo na ochranu a péči nezbytnou pro jejich blaho. Mohou svobodně vyjadřovat své názory. V záležitostech, které se jich dotýkají, se k těmto názorům musí přihlížet s ohledem na jejich věk a vyspělost.
2.   Při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte.
3.   Každé dítě má právo udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči, ledaže by to bylo v rozporu s jeho zájmy.“
9
Článek 46 Listiny, nadepsaný „Diplomatická a konzulární ochrana“, stanoví:
„Každý občan Unie má na území třetí země, kde členský stát, jehož je státním příslušníkem, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu.“
Směrnice 2003/86
10
Bod 13 odůvodnění směrnice 2003/86 zní:
„Je třeba stanovit procesní pravidla posuzování žádosti o sloučení rodiny a postup projednávání vstupu a pobytu členů rodiny. Tyto postupy by měly být s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států účinné a snadno zvládnutelné, průhledné a spravedlivé, aby dotyčným osobám nabízely odpovídající právní jistotu.“
11
Článek 2 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
c)
‚osobou usilující o sloučení rodiny‘ státní příslušník třetí země, který oprávněně pobývá v členském státě a žádá o sloučení rodiny nebo jehož rodinní příslušníci žádají o sloučení rodiny za účelem jeho následování;
d)
‚sloučením rodiny‘ vstup rodinných příslušníků státního příslušníka třetí země oprávněně pobývajícího v členském státě na území tohoto státu a jejich pobyt v tomto členském státě za účelem zachování celistvosti rodin nezávisle na tom, zda rodinné vztahy existovaly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny nebo po jejím vstupu;
[…]“
12
Článek 5 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Členské státy určí, zda žádost o vstup a pobyt za účelem uplatňování práva na sloučení rodiny podá u příslušných orgánů dotyčného členského státu osoba usilující o sloučení rodiny, nebo rodinný příslušník nebo příslušníci.“
13
Článek 13 této směrnice v odstavci 1 stanoví:
„Jakmile je žádosti o sloučení rodiny vyhověno, povolí dotyčný členský stát vstup rodinného příslušníka nebo příslušníků. V tom případě dotyčný členský stát usnadní získání požadovaných víz.“
Směrnice (EU) 2015/637
14
Článek 5 směrnice Rady (EU) 2015/637 ze dne 20. dubna 2015 o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce s cílem usnadnit konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie ve třetích zemích a o zrušení rozhodnutí 95/553/ES (Úř. věst. 2015, L 106, s. 1) stanoví:
„Rodinným příslušníkům, kteří nejsou občany Unie, doprovázejícím nezastoupené občany ve třetích zemích je konzulární ochrana poskytována ve stejné míře a za stejných podmínek, jako by byla poskytována takovým rodinným příslušníkům občanů členského státu poskytujícího pomoc v souladu s jeho vnitrostátním právem či praxí.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
15
Podle informací poskytnutých v předkládacím rozhodnutí žijí Y a X v manželském svazku a jsou rodiči pěti dětí, A, B, C, D a E, narozených v letech 2013 až 2021. Nejsou občany Unie. Blíže neurčeného dne bylo Y uděleno vízum umožňující mu pobývat v Belgii, kde má rovněž pracovní povolení. Podle předkládajícího soudu podal Y příslušným belgickým orgánům rovněž žádost o přiznání postavení uprchlíka, jejíž posuzování podle informací, které na jednání před Soudním dvorem poskytl advokát žalobců v původním řízení, nebylo ke dni konání tohoto jednání ukončeno.
16
Dne 7. října 2023 spáchal Hamás z Pásma Gazy teroristické útoky na izraelském území. V návaznosti na tyto události zavedl Stát Izrael blokádu Pásma Gazy a provedl v něm vojenský zásah.
17
Dne 3. května 2024 vycestoval Y z Pásma Gazy s jedním z dětí, E, do Egypta přes hraniční přechod v Rafáhu.
18
Dne 5. května 2024 byl tento přechod uzavřen, což znemožnilo X a ostatním dětem, aby se i oni dostali do Egypta. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že čtyři dny před jeho vydáním byl tento přechod stále ještě uzavřen.
19
V této souvislosti zavedlo Belgické království program evakuace z Pásma Gazy do Belgie pro belgické občany, uprchlíky uznané v Belgii a osoby tvořící jádro jejich rodiny, jsou-li samy tyto osoby držiteli víza nebo povolení k pobytu v Belgii. Od listopadu 2023 probíhala evakuace, ale v březnu 2024 musela být přerušena.
20
Po měsíci březnu 2025 se Belgické království, Stát Izrael a Jordánské hášimovské království dohodly na novém programu evakuace z Pásma Gazy, v jehož rámci Belgické království zajišťuje pro stejné kategorie osob, jaké jsou uvedeny v předchozím bodě, přepravu z tohoto území do Belgie přes Izrael a Jordánsko.
21
Blíže neurčeného dne podala X spolu se všemi pěti dětmi manželského páru žádosti o vstup a pobyt z důvodu sloučení rodiny u Office des étrangers (cizinecký úřad, Belgie). Žádost týkající se E byla podána na velvyslanectví Belgie v Egyptě, kde se zdržuje, zatímco ostatní žádosti byly podány na dálku.
22
Dne 23. května 2025 bylo všech šest žádostí zamítnuto.
23
Blíže neurčeného dne, ale každopádně po 26. květnu 2025 opustil Y Egypt a sám přicestoval do Belgie.
24
V návaznosti na žádost advokáta žalobců v původním řízení, aby Office des étrangers (cizinecký úřad) přehodnotil své zamítavé rozhodnutí uvedené v bodě 22 tohoto rozsudku, udělil tento úřad dne 6. října 2025 X a pěti dotčeným dětem víza za účelem sloučení rodiny s odkládací podmínkou, že se provede ověření totožnosti dotyčných osob a pravosti dokladů přiložených k jejich žádostem o vstup a pobyt. K provedení tohoto ověření byla nezbytná osobní přítomnost na velvyslanectví nebo konzulátu Belgie.
25
Dne 16. října 2025 si mohl E vyzvednout svůj cestovní pas opatřený vízem na velvyslanectví Belgie v Egyptě. Naproti tomu X a ostatní děti, kteří pobývají v Pásmu Gazy, se na žádné velvyslanectví nebo konzulát Belgie dostavit nemohly.
26
Dne 21. října 2025 podali žalobci v původním řízení proti belgickému státu žalobu k tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu, Belgie), který je předkládajícím soudem rozhodujícím o předběžném opatření.
27
Navrhovali, aby bylo belgickému státu uloženo zapsat X a čtyři děti, které se ještě nacházejí v Pásmu Gazy, na seznam osob, které mají být evakuovány v rámci programu uvedeného v bodě 20 tohoto rozsudku, a konkrétním způsobem zorganizovat jejich evakuaci po splnění formalit. Podpůrně pak v podstatě navrhovali, aby bylo belgickému státu uloženo informovat izraelské, egyptské, jordánské nebo jakékoli jiné zainteresované orgány o tom, že dotyční mají vízum pro Belgii a že si přejí, aby jim bylo povoleno opustit Pásmo Gazy a odcestovat do Belgie.
28
Belgický stát zpochybnil přípustnost žaloby námitkou nepříslušnosti, kterou předkládající soud zamítl.
29
Předkládající soud rovněž konstatoval, že životní podmínky X a jejích čtyř dětí v Pásmu Gazy naplňují podmínku naléhavosti stanovenou belgickými procesními ustanoveními upravujícími předběžná opatření.
30
Předkládající soud dále poznamenal, že v souladu s vnitrostátním právem má belgický stát v rámci provádění programu evakuace prostor pro uvážení při určování, na koho se má tento program vztahovat, a tento prostor pro uvážení podle něj nebyl zjevným způsobem porušen.
31
Předkládající soud však podotkl, že rozsah povinností belgického státu vyplývajících z unijního práva je předmětem sporu mezi účastníky původního řízení, který nelze řešit podle stávající judikatury Soudního dvora a jehož vyřešení Soudním dvorem by mohlo být využitelné i v dalších podobných sporech probíhajících před belgickými soudy.
32
Za těchto podmínek se tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Pokud členský stát na základě [směrnice 2003/86] a v souladu s [rozsudkem ze dne 18. dubna 2023, Afrin (C‑1/23 PPU, dále jen ‚rozsudek Afrin, EU:C:2023:296)] udělí vízum v rámci sloučení rodiny a požaduje, aby se osoba, které bylo vízum uděleno, osobně dostavila k jeho vydání (předání do vlastních rukou) za účelem ověření její totožnosti, jde uplatňování unijního práva ve smyslu článku 51 [Listiny] nad rámec udělení víza, a vztahuje se tak například na jeho vydání (předání do vlastních rukou)?
2)
Je-li odpověď na první otázku kladná, musí být čl. 13 odst. 1 směrnice [2003/86], posuzovaný samostatně nebo ve spojení s články 2, 4, 7 a 24 [Listiny], vykládán v tom smyslu, že členskému státu, který udělil vízum, jak je uvedeno v první otázce, ukládá povinnost, aby v případě, kdy osoba, jíž bylo vízum uděleno (státní příslušník třetí země), není schopna sama opustit třetí zemi, v níž pobývá, a v této zemi je zjevně ohrožen její život, poskytnout této osobě pomoc, která jí umožní, aby tuto zemi opustila a aby jí bylo toto vízum vydáno (předáno do vlastních rukou)?
3)
Je-li odpověď na druhou otázku kladná, musí pomoc, která má být poskytnuta na základě výše uvedeného ustanovení, spočívat v:
–
zařazení osoby, jíž bylo vízum uděleno (státního příslušníka třetí země), do evakuačního programu organizovaného dotčeným členským státem pro kategorie osob, které tento stát určil, za stejných podmínek, jaké platí pro takové kategorie osob, i když tato osoba do daných kategorií nespadá; nebo přinejmenším
–
informování orgánů každé třetí země, která osobě, jíž bylo vízum uděleno, brání v cestě do [Evropské u]nie, že si tato osoba přeje pobývat v Unii a má potřebné vízum, i když toto informování překračuje rámec uvedeného evakuačního programu?“
K žádosti o použití naléhavého řízení o předběžné otázce
33
Předkládající soud navrhl, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení podle čl. 23a prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.
34
Z těchto ustanovení vyplývá, že použití tohoto řízení podléhá dvěma kumulativním podmínkám. Zaprvé musí žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nastolovat otázky výkladu týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva, který je předmětem hlavy V třetí části Smlouvy o FEU. Zadruhé se okolnosti sporu v původním řízení, jak jsou popsány předkládajícím soudem, musí vyznačovat existencí naléhavé situace.
35
Pokud jde o první podmínku, je třeba v tomto ohledu konstatovat, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86, která byla přijata na základě čl. 63 prvního pododstavce bodu 3 písm. a) ES, nyní čl. 79 odst. 2 písm. a) SFEU. Tato směrnice tedy spadá do hlavy V části třetí Smlouvy o FEU týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva. V souladu s čl. 23a prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 107 odst. 1 jednacího řádu tedy může být tato žádost projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce.
36
Pokud jde o druhou podmínku, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může odloučení dítěte od jednoho z jeho rodičů v případě, že by další prodlužování tohoto odloučení mohlo tomuto dítěti a jeho vztahům s tímto rodičem vážně uškodit, odůvodňovat konstatování naléhavosti pro účely použití naléhavého řízení o předběžné otázce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. prosince 2010, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 39, a ze dne 19. listopadu 2015, P, C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, bod 32, a rozsudek Afrin, bod 26 a citovaná judikatura).
37
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že děti A, B, C a D, narozené mezi lety 2013 a 2021, jsou od svého otce odloučeny již téměř dva roky a že by další prodlužování této situace mohlo vážně uškodit budoucímu vztahu těchto dětí s otcem.
38
Za těchto podmínek se pátý senát Soudního dvora dne 12. ledna 2026 po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.
K předběžným otázkám
39
Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86, posuzovaný samostatně nebo ve spojení s články 2, 4, 7 a 24 Listiny, vykládán v tom smyslu, že členský stát je povinen v případě státního příslušníka třetí země, kterému bylo uděleno vízum za účelem sloučení rodiny s výhradou ověření jeho totožnosti a pravosti dokladů přiložených k jeho žádosti o vízum podané na dálku, s tím, že toto ověření vyžaduje osobní přítomnost na diplomatickém nebo konzulárním zastoupení tohoto členského státu, zorganizovat a zajistit přesun této osoby do tohoto místa nebo kontaktovat jednu nebo více třetích zemí za účelem usnadnění tohoto přesunu v situaci, kdy tato osoba nemá možnost se do tohoto místa dostavit.
40
Článek 13 odst. 1 této směrnice stanoví, že jakmile je žádosti o sloučení rodiny vyhověno, povolí dotyčný členský stát vstup rodinného příslušníka nebo příslušníků. V tom případě tento členský stát usnadní získání požadovaných víz.
41
V projednávané věci se předkládající soud zamýšlí zejména nad výkladem druhé věty tohoto ustanovení za takových okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, tj. za okolností evakuačního programu zmíněného v bodě 20 tohoto rozsudku.
42
Ačkoli žalobci v původním řízení nepatří mezi kategorie osob, na něž se tento evakuační program vztahuje, požádali, aby X a čtyři děti nacházející se v Pásmu Gazy mohly být do uvedeného programu zahrnuty, přičemž se dovolávali čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86, jakož i výkladu této směrnice podaného Soudním dvorem v rozsudku Afrin, který se týkal především výkladu článku 5 této směrnice, v němž jsou stanovena pravidla podávání a posuzování žádostí o sloučení rodiny.
43
V uvedeném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že čl. 5 odst. 1 směrnice 2003/86 ve spojení s článkem 7 a čl. 24 odst. 2 a 3 Listiny brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje podání žádosti o vstup a pobyt za účelem sloučení rodiny povinností rodinných příslušníků osoby usilující o sloučení rodiny dostavit se osobně na diplomatické nebo konzulární zastoupení i v situaci, kdy je pro ně nemožné nebo nadměrně obtížné se na toto zastoupení dostavit. Soudní dvůr však výslovně uvedl, že tento výklad unijního práva nebrání členskému státu v tom, aby vyžadoval osobní přítomnost rodinných příslušníků osoby usilující o sloučení rodiny v pozdější fázi řízení o sloučení rodiny, které probíhá po etapách, přičemž v bodě 58 uvedeného rozsudku dodal, že účelem této jejich přítomnosti v řízení může být ověření rodinných vazeb a totožnosti dotčených osob. V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 59 téhož rozsudku upřesnil, že členský stát musí tuto přítomnost usnadnit zejména vydáním konzulárních dokladů nebo průkazů.
44
Jak uvedl generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, Belgické království v projednávaném případě postupovalo v souladu s judikaturou Soudního dvora vycházející z rozsudku Afrin, když stanovilo, že se dotčené osoby dostaví za účelem ověření své totožnosti a pravosti dokladů přiložených ke svým žádostem o vstup a pobyt až po podání žádosti o sloučení rodiny.
45
Tato fáze řízení se řídí článkem 13 odst. 1 směrnice 2003/86, podle kterého je dotyčný členský stát po vyhovění žádosti o sloučení rodiny povinen povolit vstup rodinného příslušníka nebo příslušníků a „usnadn[it] získání požadovaných víz“.
46
Vzhledem k tomu, že tato směrnice nedefinuje rozsah této povinnosti usnadnit získání požadovaných víz, je třeba hledat její význam s přihlédnutím ke znění a kontextu tohoto čl. 13 odst. 1, jakož i k cílům uvedené směrnice.
47
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že výklad ustanovení unijního práva vyžaduje, aby bylo zohledněno nejen znění takového ustanovení, ale i kontext, do něhož spadá, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí. Historie vzniku ustanovení unijního práva může rovněž poskytnout informace relevantní pro jeho výklad (rozsudek ze dne 8. května 2025, Provincie Oost-Vlaanderen a Sogent, C‑236/24, EU:C:2025:321, bod 21 a citovaná judikatura).
48
Pokud jde o znění druhé věty uvedeného čl. 13 odst. 1, je třeba poukázat na to, že v běžném jazyce se výrazem „usnadnit“ rozumí použít prostředky, které umožňují něco získat bez námahy, a že výraz „získat“ znamená domoci se udělení něčeho. Spojením „usnadnit získání požadovaných víz“ se tedy rozumí použití všech prostředků, které umožní dosáhnout udělení víza bez obtíží.
49
Pokud jde o kontext téhož čl. 13 odst. 1, je třeba uvést, že podle bodu 13 odůvodnění směrnice 2003/86 musí být procesní pravidla posuzování žádostí o sloučení rodiny a postup projednávání vstupu a pobytu rodinných příslušníků účinné a snadno zvládnutelné s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států.
50
Z bodu 5.1 sdělení Komise Radě a Evropskému parlamentu ze dne 3. dubna 2014 – Pokyny pro používání směrnice 2003/86 o právu na sloučení rodiny [COM(2014) 210 final], které Soudní dvůr zohledňuje pro účely výkladu této směrnice [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2021, État belge (Právo pobytu v případě domácího násilí), C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 64], rovněž vyplývá, že povinnost usnadnit získání víza znamená, že by „členské státy […] měly zajistit zrychlený postup pro udělení víz, snížit dodatečnou administrativní zátěž na minimum a zabránit dvojím kontrolám, pokud jde o splnění požadavků na sloučení rodiny“. V tomto bodě 5.1 se dále uvádí, že „[z]a výjimečných okolností, například v případě nefungujícího státu nebo země s vysokou mírou bezpečnostních rizik, by členské státy měly uznávat náhradní cestovní doklady vydané Mezinárodním výborem Červeného kříže, vydávat vnitrostátní jednosměrné propustky nebo umožnit rodinným příslušníkům vydání víza po jejich příjezdu do členského státu.“
51
Pokud jde o historii vzniku této směrnice, je třeba poukázat na to, že v komentáři k ustanovením návrhu směrnice Rady o právu na sloučení rodiny, který předložila Komise dne 1. prosince 1999 [COM(1999) 638 final, s. 22], se uvádí, že pokud je žádosti o sloučení rodiny vyhověno a osoba, které bylo umožněno sloučení s rodinou, „potřebuje vízum ke vstupu do členského státu, ve kterém má osoba usilující o sloučení rodiny bydliště, usnadní tento členský stát vydání víza, zejména tím, že je vydá v krátké lhůtě“.
52
S ohledem na tyto skutečnosti vyplývající z kontextu a historie vzniku čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86, a jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 48, 49 a 51 svého stanoviska, je třeba mít za to, že druhá věta tohoto ustanovení ukládá členským státům povinnost odstranit neodůvodněné administrativní překážky a uplatnit rychlé a účinné administrativní postupy pro udělování víz. Naproti tomu ani toto ustanovení, ani žádné jiné ustanovení této směrnice neukládá povinnost, která by souvisela s diplomatickými a konzulárními vztahy mezi členským státem a třetí zemí.
53
Takový výklad je v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí, kterým je, jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, usnadnit sloučení rodiny a poskytnout ochranu státním příslušníkům třetích zemí, zejména nezletilým osobám (rozsudek Afrin, bod 42 a citovaná judikatura).
54
Tento výklad nemůže být zpochybněn výkladem podaným Soudním dvorem v rozsudku Afrin. Je pravda, že Soudní dvůr v bodech 50 a 51 uvedeného rozsudku poukázal na to, že v situacích, kdy je osobní přítomnost nemožná nebo nadměrně obtížná, zejména v situacích, kdy rodinní příslušníci osoby usilující o sloučení rodiny žijí v oblasti konfliktu a přesunem se vystavují rizikům nelidského či ponižujícího zacházení, či dokonce ohrožení života, je pro dosažení cíle sledovaného uvedenou směrnicí nezbytné, aby členské státy prokázaly nezbytnou flexibilitu k tomu, aby dotčené osoby mohly účinně podat žádost o sloučení rodiny.
55
Jak ovšem vyplývá z bodů 58 a 59 téhož rozsudku, tento požadavek na flexibilitu členských států znamená pouze to, že osobní přítomnost má být umožněna v pozdější, či dokonce poslední fázi řízení, spíše než ve fázi podání žádosti o sloučení rodiny, nebo také že má být taková přítomnost usnadněna, případně vydáním konzulárních dokladů nebo průkazů, a počet návštěv na zastoupení omezen na to, co je nezbytně nutné. Přitom je nutno konstatovat, že všechny tyto povinnosti se svou povahou odlišují od povinností souvisejících s diplomatickými nebo konzulárními vztahy mezi členským státem a třetí zemí.
56
Z toho vyplývá, že v kontextu vyznačujícím se obecnou povinností odstranit neodůvodněné administrativní překážky a uplatnit rychlé a účinné administrativní postupy se mohou konkrétní povinnosti, které mají členské státy v rámci provádění čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86, týkat například dostupnosti jejich konzulárních služeb nebo vydávání dokladů, které mohou dotyčné osobě usnadnit cestu na jejich konzulární úřad, jako je pozvání k dostavení se ke konzulárním orgánům.
57
Jak uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, zahrnutí rodinných příslušníků Y do programu evakuace z Pásma Gazy uvedeného v bodě 20 tohoto rozsudku nebo poskytnutí pomoci spočívající v informování orgánů třetích zemí o jejich přání, aby jim bylo povoleno opustit toto území za účelem odjezdu do Belgie, by vyžadovalo přijetí opatření, která jdou nad rámec požadavků stanovených v čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86. Tyto úkony by totiž od Belgického království vyžadovaly podniknout u jedné nebo více třetích zemí diplomatické nebo konzulární kroky, které nespadají do působnosti této směrnice, ale jsou součástí mezinárodních vztahů tohoto členského státu se třetími zeměmi, v projednávaném případě se Státem Izrael, Jordánským hášimovským královstvím, a případně Egyptskou arabskou republikou.
58
Ostatně pokud jde o oblast diplomatické a konzulární ochrany, je třeba uvést, jak poznamenal generální advokát v bodech 60 a 61 svého stanoviska, že čl. 20 odst. 2 písm. c) a článek 23 SFEU, jakož i článek 46 Listiny se vztahují pouze na občany Unie, kteří se nacházejí na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, a podle článku 5 směrnice 2015/637 na jejich rodinné příslušníky, kteří je doprovázejí a kteří nejsou občany Unie, nikoli však na státní příslušníky třetích zemí, kteří mají právo na sloučení rodiny podle směrnice 2003/86.
59
Pokud jde konečně o případnou relevanci článků 2, 4, 7 a 24 Listiny, je v čl. 51 odst. 1 a 2 Listiny stanoveno, že se její ustanovení vztahují na členské státy, výhradně pokud uplatňují právo Unie, a za žádných okolností nerozšiřují pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách.
60
Jak přitom vyplývá z bodu 57 tohoto rozsudku, opatření, která navrhují žalobci v původním řízení a která jsou uvedena v bodě 27 tohoto rozsudku, nespadají do působnosti směrnice 2003/86, takže nevyhovění takovému návrhu nepředstavuje uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. V důsledku toho se takový návrh nemůže zakládat ani na ustanoveních této Listiny.
61
S ohledem na předchozí úvahy, je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/86 ve spojení s články 2, 4, 7 a 24 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát není povinen v případě státního příslušníka třetí země, kterému bylo uděleno vízum za účelem sloučení rodiny s výhradou ověření jeho totožnosti a pravosti dokladů přiložených k jeho žádosti o vízum podané na dálku, s tím, že toto ověření vyžaduje osobní přítomnost na diplomatickém nebo konzulárním zastoupení tohoto členského státu, zorganizovat a zajistit přesun této osoby do tohoto místa nebo kontaktovat jednu nebo více třetích zemí za účelem usnadnění tohoto přesunu v situaci, kdy tato osoba nemá možnost se do tohoto místa dostavit.
K nákladům řízení
62
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
Článek 13 odst. 1 směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny ve spojení s články 2, 4, 7 a 24 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že
členský stát není povinen v případě státního příslušníka třetí země, kterému bylo uděleno vízum za účelem sloučení rodiny s výhradou ověření jeho totožnosti a pravosti dokladů přiložených k jeho žádosti o vízum podané na dálku, s tím, že toto ověření vyžaduje osobní přítomnost na diplomatickém nebo konzulárním zastoupení tohoto členského státu, zorganizovat a zajistit přesun této osoby do tohoto místa nebo kontaktovat jednu nebo více třetích zemí za účelem usnadnění tohoto přesunu v situaci, kdy tato osoba nemá možnost se do tohoto místa dostavit.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.