62017CJ0463
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)
7 päivänä kesäkuuta 2018 (
*1
)
Muutoksenhaku – Vahingonkorvauskanne – Unionin tuomioistuimen muutoksenhakumenettelyssä antaman tuomion perustelujen puutteellisuus – Vahingonkorvausvaatimuksen kohteen huomioon ottaminen vääristyneellä tavalla
Asiassa C‑463/17 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 25.7.2017,
Ori Martin SA, kotipaikka Luxembourg (Luxemburg), edustajanaan G. Belotti, avvocato,
valittajana,
ja jossa toisena osapuolena on
Euroopan
unionin tuomioistuin, asiamiehinään J. Inghelram ja A. M. Almendros Manzano,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja L. Bay Larsen sekä tuomarit J. Malenovský (esittelevä tuomari), M. Safjan, D. Šváby ja M. Vilaras,
julkisasiamies: M. Wathelet,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ori Martin SA vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta muuttamaan unionin yleisen tuomioistuimen 1.6.2017 antamaa määräystä Ori Martin v. unionin tuomioistuin (T-797/16, ei julkaistu, EU:T:2017:396; jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jossa vaadittiin korvausta vahingosta, jota väitettiin aiheutuneen siitä, että Euroopan unionin tuomioistuin on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklaa.
Asian tausta
2
Ori Martin nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 14.9.2010 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa riitautettiin SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä C(2010) 4387 final (asia COMP/38344 – Jänneteräs) 30.6.2010 annettu komission päätös, jota on muutettu 30.9.2010 annetulla komission päätöksellä C(2010) 6676 final ja 4.4.2011 annetulla komission päätöksellä C(2011) 2269 final ja jossa komissio oli muun muassa määrännyt Siderurgica Latina Martin SpA:lle (jäljempänä SLM) 15,96 miljoonan euron suuruisen sakon, josta 14 miljoonaa euroa määrättiin maksettavaksi yhteisvastuullisesti Ori Martinin kanssa.
3
Valittaja vaati tuossa asian T-419/10 taustalla olevassa kanteessa unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä määrättiin, että valittaja oli yhteisvastuussa SLM:n toimista, ja kumoamaan sille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon tai alentamaan sen määrää.
4
Unionin yleinen tuomioistuin alensi 15.7.2015 antamassaan tuomiossa SLM ja Ori Martin v. komissio (T-389/10 ja T-419/10, EU:T:2015:513) erityisesti valittajalle ja SLM:lle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää 13,3 miljoonaan euroon ja hylkäsi kanteen muilta osin.
5
Valittaja haki kyseiseen tuomioon muutosta unionin tuomioistuimen kirjaamoon 18.9.2015 toimittamallaan hakemuksella, joka oli asian C‑490/15 P taustalla.
6
Tämä valitus hylättiin 14.9.2016 annetulla tuomiolla Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678).
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
7
Ori Martin nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.11.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä vahingonkorvauskanteen Euroopan unionin tuomioistuinta vastaan vahingosta, jota se väitti itselleen aiheutuneen 14.9.2016 annetusta tuomiosta Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678).
8
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi työjärjestyksensä 126 artiklan nojalla valituksenalaisella määräyksellä tämän kanteen oikeudellisesti täysin perusteettomana.
9
Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun määräyksen 6 ja 7 kohdassa, että valittajan esittämä vaatimus poikkesi niistä vaatimuksista, jotka voidaan esittää vahingonkorvauksen saamiseksi vahingosta, jota väitetään aiheutuneen menettelyn liiallisesta kestosta unionin tuomioistuimissa, ja jotka eivät edellytä arviointia unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen tuomioihin tai määräyksiin sisältyvien arviointien oikeellisuudesta. Unionin yleinen tuomioistuin näet katsoi, että tällä vaatimuksella pyrittiin asettamaan kyseenalaiseksi arviointi, joka koski sitä, että valittajaan oli sovellettu olettamaa, jonka mukaan se oli käyttänyt ratkaisevaa määräysvaltaa SLM:ssä, ja joka sisältyi 14.9.2016 annettuun tuomioon Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678).
10
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 8–10 kohdassa, että unionin tuomioistuimen muutoksenhakumenettelyssä antamasta tuomiosta tai määräyksestä voidaan tehdä ainoastaan unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 154, 155 ja 157–159 artiklassa, joihin saman työjärjestyksen 190 artiklan 1 kohdassa viitataan, tarkoitettuja pyyntöjä, hakemuksia ja kanteluja. Se täsmensi, että nämä pyynnöt, hakemukset ja kantelut on lisäksi esitettävä unionin tuomioistuimelle itselleen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valittajan nostama kanne ei ollut ilmeisen huolimattomuusvirheen korjaamista koskeva pyyntö, ratkaisun täydentämistä koskeva hakemus, kolmannen osapuolen kantelu eikä tuomion tai määräyksen purkamista koskeva hakemus, jotka mainitaan unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 154, 155 ja 157–159 artiklassa.
Asianosaisten vaatimukset
11
Ori Martin vaatii, että unionin tuomioistuin
–
muuttaa valituksenalaista määräystä
–
toteaa, että Euroopan unionin tuomioistuin on rikkonut perusoikeuskirjan 47 artiklaa, ja tämän seurauksena
–
velvoittaa unionin korvaamaan aiheutuneen vahingon, jonka määräksi arvioidaan 13,3 miljoonaa euroa, tai muun unionin tuomioistuimen kohtuulliseksi katsoman määrän.
12
Euroopan unionin tuomioistuin vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
13
Ori Martin vetoaa kahteen valitusperusteeseen, jotka koskevat ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla ja oikeudellista virhettä.
Asianosaisten lausumat
14
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut sen korvausvaatimusten kohteen huomioon vääristyneellä tavalla katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 7 kohdassa, että Ori Martin pyrki kanteessaan asettamaan kyseenalaiseksi arvioinnin, joka koski sitä, että siihen oli sovellettu olettamaa, jonka mukaan se oli käyttänyt ratkaisevaa määräysvaltaa SLM:ssä, ja joka sisältyi 14.9.2016 annettuun tuomioon Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678). Kanteesta käy valittajan mukaan selvästi ilmi, että mainitut vaatimukset eivät koskeneet sen vahingon korvaamista, joka oli aiheutunut siitä, että mainittu tuomio ei ollut tältä osin perusteltu, vaan sen vahingon korvaamista, joka oli aiheutunut perustelujen puuttumisesta, joka johtui siitä, että Euroopan unionin tuomioistuin ei ollut täsmentänyt niitä syitä, joiden vuoksi mainittua olettamaa ei kumottu valittajan vetoamista seikoista huolimatta.
15
Valittaja väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 8–10 kohdassa virheellisesti rajoittanut unionin tuomioistuimen antamien tuomioiden sääntöjenvastaisuuksia koskevat tapaukset, joiden nojalla voidaan vaatia vahingonkorvausta perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella, koskemaan ainoastaan menettelyn liiallista kestoa koskevia tapauksia.
16
Euroopan unionin tuomioistuin toteaa vastauksena ensimmäiseen valitusperusteeseen, että siltä osin kuin valittaja pyrki ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa saamaan perustelut, joiden se väitti puuttuvan, unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että kyseisessä kanteessa pyrittiin asettamaan kyseenalaiseksi mainitun tuomion sisältö.
17
Euroopan unionin tuomioistuin vaatii, että molemmat valitusperusteet ja näin ollen valitus kokonaisuudessaan on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
18
Ensimmäisen valitusperusteen osalta on muistutettava, että unionin tuomioistuimilla on, jotta ne eivät laiminlyö tehtäväänsä, velvollisuus tutkia valittajan esittämät eri vaatimukset ja perusteet sellaisina kuin ne on esitetty kirjelmissä niiden kohdetta tai sisältöä muuttamatta (ks. vastaavasti tuomio 29.6.1994, Klinke v. unionin tuomioistuin, C‑298/93 P, EU:C:1994:273, 20 kohta).
19
Nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen 2, 6 ja 7 kohdassa täsmennettiin, että väitetty sääntöjenvastaisuus koski sitä, että valittajalle ei ollut annettu tilaisuutta ymmärtää niitä syitä, joiden vuoksi sille oli määrätty seuraamus, ja tästä syystä siltä oli viety mahdollisuus välttyä uudelta seuraamukselta.
20
Mainitun kanteen 22 kohdassa todettiin lisäksi, että ”koska [vastapuoli] ei ilmoita 14.9.2016 antamansa tuomion [Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678),] 53–72 kohdassa syitä, joiden vuoksi [valittajan] tekemien, tosiseikkoja koskevien täsmennysten hylkääminen on perusteltua, se on rikkonut perusoikeuskirjan 47 artiklaa, koska se ei ole antanut [valittajalle] mahdollisuutta – – saada oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä, jossa sen, joka on tuomittu tai jolle on määrätty seuraamus, on tiedettävä, minkä todellisten syiden vuoksi näin on tapahtunut ja mistä sitä konkreettisesti syytetään”.
21
Saman kanteen 25–28 kohdassa todettiin säännöstä, jonka noudattamatta jättämisen vuoksi tuossa asiassa väitetään olevan oikeus saada vahingonkorvausta, että ”on kohtuullisia syitä katsoa, että perusoikeuskirjan 47 artiklaa rikotaan aina, kun tuomioistuin toteuttaa toimen, jonka osalta henkilö ei voi ymmärtää selvästi ja objektiivisesti syitä, joiden vuoksi sille on määrätty seuraamus ja mistä sitä konkreettisesti syytetään. – – Lainkäyttöelinten velvollisuus taata oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin edellyttää, että tuomioissa on hyvän oikeudenkäytön periaatteen nojalla aina selostettava ne konkreettiset syyt, joiden vuoksi ne on annettu, ja etukäteen ne täsmälliset tosiseikat, joista asianomaista syytetään”.
22
Kanteen 30–43 kohdassa toistettiin, että tuossa asiassa väitetty lainvastainen toiminta johtui siitä, että ”[vastapuolen] valituksenalaisessa tuomiossa esittämä selitys estää [valittajaa] ymmärtämästä konkreettisesti, miksi sen on katsottu olevan vastuussa SLM:n tekemästä virheestä, ja estää sitä ymmärtämästä, miksi ei ole katsottu, että sen erityispiirteet – jotka on kuitenkin osoitettu – ovat omiaan kumoamaan olettaman, jonka mukaan se on käyttänyt ratkaisevaa määräysvaltaa SLM:ssä”.
23
Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin valituksenalaisen määräyksen 7 kohdassa, että valittaja pyrki kanteellaan asettamaan kyseenalaiseksi arvioinnin, joka koski sitä, että siihen oli sovellettu olettamaa, jonka mukaan se oli käyttänyt ratkaisevaa määräysvaltaa SLM:ssä, ja joka sisältyi 14.9.2016 annettuun tuomioon Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678), vaikka – kuten edellä tehdyistä toteamuksista käy ilmi – valittajan väittämä sääntöjenvastaisuus koski perustelujen puuttumista ja siis olennaisten menettelymääräysten rikkomista, siten, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän ainoan, vahingonkorvausta koskevan vaatimuksen huomioon vääristyneellä tavalla eikä siten ole pätevästi lausunut siitä.
24
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on kuitenkin katsottu, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen esittämät tuomion perustelut olisivat unionin oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on sellaisia muita perusteluita, että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV, C‑121/12 P, EU:C:2013:639, 35 kohta).
25
Ensimmäisessä oikeusasteessa väitettyä sääntöjenvastaisuutta ei kuitenkaan ole näytetty toteen.
26
On näet todettava, että yhtäältä perusteluvelvollisuus ei velvoita unionin tuomioistuimia esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, ja että perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt asianosaisten argumentteja (tuomio 6.9.2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio, C‑422/11 P ja C‑423/11 P, EU:C:2012:553, 48 kohta). Toisaalta SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 59 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta.
27
Asiassa, joka johti 14.9.2016 annettuun tuomioon Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678), sen mahdollistamiseksi, että valittaja voi saada selville syyt, joiden vuoksi vastapuoli katsoi, että unionin yleinen tuomioistuin ei ollut tehnyt oikeudellista virhettä kieltäytyessään valittajan vetoamista seikoista huolimatta kumoamasta olettamaa, jonka mukaan se oli käyttänyt ratkaisevaa määräysvaltaa SLM:ssä, ja siten täyttämästä perusteluvelvollisuuttaan, oli siten riittävää, että vastapuoli palautti mieleen sen oikeudellisen periaatteen, jonka perusteella se katsoi, että unionin yleinen tuomioistuin oli voinut pätevästi katsoa, että valittajan vetoamat seikat eivät olleet omiaan kumoamaan kyseistä olettamaa.
28
Vastapuoli on täyttänyt riittävästi tämän velvollisuuden. Unionin tuomioistuin näet totesi 14.9.2016 antamansa tuomion Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678) 60 kohdassa yhtäältä, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen selvittämiseksi, päättääkö tytäryhtiö itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla, on otettava huomioon kaikki tytäryhtiön emoyhtiöön yhdistäviä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä koskevat merkitykselliset seikat, jotka voivat vaihdella tapauksen mukaan, ja toisaalta, että komissiolla on toimivalta määrätä emoyhtiölle sakkoja, kun emoyhtiö ja sen tytäryhtiö ovat osa SEUT 101 artiklassa tarkoitettua yritystä, eikä tällöin edellytyksenä ole emoyhtiön ja tytäryhtiön välinen rikkomiseen liittyvä yllytyssuhde eikä varsinkaan emoyhtiön osallisuus mainittuun rikkomiseen.
29
Tästä seuraa, että valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa väittämää sääntöjenvastaisuutta, sellaisena kuin se on selostettu kanteessa, ei ollut näytetty toteen, ja näin ollen valituksenalaisen määräyksen määräysosan, sellaisena kuin se on palautettu mieleen nyt annettavan tuomion 8 kohdassa, on katsottava olevan perusteltu.
30
Ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
31
Toisesta valitusperusteesta on muistutettava, että se koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että ainoastaan sellaiset unionin tuomioistuinten tuomioihin liittyvät sääntöjenvastaisuudet, jotka koskevat menettelyn liiallista kestoa, voivat oikeuttaa vahingonkorvaukseen.
32
Tässä yhteydessä on kuitenkin todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitusperusteet, jotka kohdistuvat tuomion tai määräyksen sellaisiin perusteluihin, jotka eivät ole tuomio- tai määräyslauselman välttämättömänä tukena, ovat tehottomia ja ne on näin ollen hylättävä (unionin tuomioistuimen presidentin määräys 12.2.2003, Marcuccio v. komissio, C‑399/02 P(R), EU:C:2003:90, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
On todettava, että koska 14.9.2016 annetun tuomion Ori Martin ja SLM v. komissio (C‑490/15 P ja C‑505/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:678) väitettyä sääntöjenvastaisuutta ei ole näytetty toteen, unionin yleisen tuomioistuimen ei ollut tarpeen lausua unionin vastuuta koskevaan unionin tuomioistuimen tuomioon liittyvien sääntöjenvastaisuuksien mahdollisista seurauksista.
34
Koska nyt annettavan tuomion 31 kohdassa mieleen palautetut toteamukset eivät siis ole valituksenalaisen määräyksen määräysosan välttämättömänä tukena, toisen valitusperusteen on katsottava olevan tehoton ja se on tämän seurauksena hylättävä.
35
Kaiken edellä esitetyn perusteella valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
36
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
37
Koska vastapuoli on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska valittaja on hävinnyt asian, valittaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Ori Martin SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin tuomioistuimen oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.