Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
DEAN SPIELMANN
23 päivänä lokakuuta 2025 (1)
Asia C‑242/24 P
Euroopan komissio
vastaan
Saksan liittotasavalta
Muutoksenhaku – Valtiontuki – Sähkön ja lämmön yhteistuotannosta annetun Saksan lain tiettyjen säännösten perusteella myönnetyt tuet – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään jakeluverkonhaltijoiden velvollisuudesta ostaa sähköä uusiutuvista energialähteistä mahdolliseen bonukseen yhdistetyllä preemiolla korotettuun hintaan – Valtiontuen käsite – Valtion varoista toteutetut toimenpiteet
Johdanto
1.        Euroopan komissio vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan 24.1.2024 annetun unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Saksa v. komissio (T‑409/21, EU:T:2024:34; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi
valtiontuesta SA.56826 (2020/N) – Saksa – Vuoden 2020 sähkön ja lämmön yhteistuotannon tukijärjestelmän uudistus ja valtiontuesta SA.53308 (2019/N) – Saksa – Muutokset olemassa olevia sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitoksia koskevaan tukijärjestelmään (sähkön ja lämmön yhteistuotantoa koskevan lain uudesta säännöstöstä 21.12.2015 annetun lain (Gesetz zur Neuregelung des Kraft-Wärme-Kopplungsgesetzes) (BGBl. 2015 I, s. 2498; jäljempänä vuoden 2016 KWKG) 13 §) 3.6.2021 annetun komission päätöksen C(2021) 3918 final (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa se toteaa, että sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitosten sähköntuotannon tukemiseksi toteutetut eri toimenpiteet (jäljempänä riidanalaiset toimenpiteet) ovat valtiontukea.
2.        Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on selvennettävä valtion varoja koskevan edellytyksen, sellaisena kuin se on vahvistettu SEUT 107 artiklan 1 kohdassa, tulkintaa. Sillä on tilaisuus ottaa kantaa erityisesti siihen, onko 13.3.2001 annetun tuomion
PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160; jäljempänä tuomio
PreussenElektra), jossa vahvistetaan valtion varojen sitomisen poissulkemista koskeva kriteeri, ulottuvuus ymmärrettävä suppeammin kuin valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee.
Asian tausta, riidanalainen päätös ja valituksenalainen tuomio
3.        Asian tausta ilmenee valituksenalaisen tuomion 2–26 kohdasta. Se voidaan esittää tiivistäen seuraavasti.
Riidanalaiset toimenpiteet ja niiden rahoitus
4.        Saksan viranomaiset ilmoittivat 28.1.2019 ja 23.9.2020 komissiolle vuoden 2016 KWKG:n muuttamista koskevista eri toimenpiteistä, joista joitakin muutettiin vielä joulukuussa 2020. Kaikki nämä toimenpiteet vastaavat 1.1.2021 lähtien voimassa ollutta sähkön ja lämmön yhteistuotannon tukemista koskevaa lainsäädäntöä (jäljempänä vuoden 2020 KWKG), johon tehtiin vielä muutos, joka koskee vedyntuottajien maksun enimmäismäärää, sellaisena kuin siitä säädetään vuoden 2020 KWKG:n 27 §:ssä.
5.        Vuoden 2020 KWKG:n tavoitteena on muun muassa parantaa energiatehokkuutta sekä ilmaston- ja ympäristönsuojelua lisäämällä yhteistuotantoon perustuvaa nettosähköntuotantoa vuoteen 2025 mennessä.
6.        Tässä tarkoituksessa siinä säädetään joukosta tukitoimenpiteitä, jotka koskevat i) sähköntuotantoa uusissa, uudenaikaistetuissa ja ajanmukaistetuissa tehokkaissa yhteistuotantolaitoksissa, ii) energiatehokkaita kaukolämmitys- ja jäähdytysverkkoja, iii) lämmön ja kylmän varastointilaitoksia ja iv) olemassa olevien tehokkaiden kaasukäyttöisten yhteistuotantolaitosten sähköntuotantoa kaukolämmityksen alalla (jäljempänä yhdessä yhteistuotannon tukitoimenpiteet), sekä v) vedyntuottajien maksun enimmäismäärää koskevasta toimenpiteestä.
7.        Nämä toimenpiteet muodostuvat joko preemiosta, johon voi liittyä bonus ja joka maksetaan markkinahintaan myydystä tuotetusta energiasta saatujen tulojen lisäksi, tai pelkästään teollisuuskaasujen valmistuksen tapauksessa, jossa vedyn tuotanto muodostaa suurimman osan kokonaisarvonlisäyksestä, enimmäismäärän vahvistamisesta maksulle, jonka verkonhaltijat voivat periä vedyntuottajilta.
8.        Tuki myönnetään joko kansallisen sääntelyviranomaisen, Bundesnetzagenturin (liittovaltion verkkovirasto, Saksa; jäljempänä BNetzA) järjestämien tarjouskilpailujen perusteella tai suoraan vuoden 2020 KWKG:n nojalla. Jälkimmäisessä tapauksessa edunsaajat ovat automaattisesti oikeutettuja tähän tukeen, jos ne täyttävät tukikelpoisuuskriteerit, minkä Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (liittovaltion talous- ja vientivalvontaviranomainen, Saksa; jäljempänä BAFA) tarkistaa edunsaajien pyynnöstä. Jos ne täyttävät kaikki kriteerit, BAFA antaa hyväksynnän, jossa niiden tukikelpoisuus vahvistetaan.
9.        Nyt käsiteltävässä asiassa on erityistä merkitystä riidanalaisten toimenpiteiden rahoitusmekanismilla, jossa on unionin yleisen tuomioistuimen mukaan kaksi tasoa.
10.      Ensimmäisellä tasolla kyseessä olevalla jakelu- tai siirtoverkonhaltijalla on lakisääteinen velvollisuus maksaa verkkoonsa liitettyjen yhteistuotantolaitosten, varastointilaitosten ja kaukolämmitys- ja jäähdytysverkkojen toiminnanharjoittajille (jäljempänä yhteistuotantolaitosten ja muiden yhteistuotantoon liittyvien laitosten
toiminnanharjoittajat tai yhteistuotannon edunsaajat) vuoden 2020 KWKG:ssä säädetyt määrät, ja näillä edunsaajilla on oikeus saada ne (jäljempänä KWKG-lisämaksu).
11.      Jotta kukin verkonhaltija saisi korvauksen vuoden 2020 KWKG:n mukaisista velvoitteista aiheutuvasta ylimääräisestä taloudellisesta rasituksesta, tässä laissa on otettu käyttöön mekanismi, jolla tämä rasitus jaetaan tasapuolisesti verkonhaltijoiden (jakelu- tai siirtoverkonhaltijoiden) kesken niiden verkkoon kytkettyjen asiakkaiden kulutuksen suhteessa ja korvataan sitten vuoden 2020 KWKG:n mukaisella maksulla.
12.      Näin ollen siirtoverkonhaltijat maksavat ensin jakeluverkonhaltijoille takaisin kokonaissumman, jonka nämä ovat maksaneet yhteistuotannon edunsaajille. Tämän jälkeen siirtoverkonhaltijat laskevat jakeluverkonhaltijoille ja yhteistuotannon edunsaajille maksamiensa määrien kokonaissumman. Tämä kokonaissumma jaetaan sitten sähkön kokonaiskulutuksella. Tuloksena saadaan riidanalaisten toimenpiteiden osalta keskimääräinen kustannus kilowattituntia (KWh) kohti (jäljempänä KWKG-lisämaksu). Jakeluverkonhaltijoiden on maksettava siirtoverkonhaltijoille KWKG-lisämaksu jokaisesta loppukäyttäjille jakamastaan kilowattitunnista.
13.      Siirtoverkonhaltijat laskevat vuosittain KWKG-maksun määrän vuoden 2020 KWKG:ssä esitettyjen menetelmien mukaisesti BAFAn ja BNetzA:n valvonnassa. Se ilmaistaan yhtenäisenä hintana kulutettua kilowattituntia kohti, jollei tiettyihin käyttäjäryhmiin sovellettavasta alennetusta maksusta muuta johdu.
14.      Toisella tasolla verkonhaltijoilla on oikeus, mutta ei lakisääteistä velvollisuutta, siirtää KWKG-maksu niiden verkkomaksujen laskelmaan, jotka ne perivät asiakkailtaan eli sähkön loppukäyttäjiltä jokaisesta Saksassa sähköverkosta toimitetusta kilowattitunnista. Tästä poiketen siirtoverkonhaltijoilla on oikeus periä alennettua KWKG-maksua suurilta energiankäyttäjiltä, kuten vedyntuottajilta.
15.      Vuoden 2020 KWKG:ssä säädetään 1,8 miljardin euron vuotuisesta budjettirajasta riidanalaisille toimenpiteille ja siten KWKG-maksun kokonaismäärälle.
Riidanalainen päätös
16.      Komissio antoi 3.6.2021 riidanalaisen päätöksen.
17.      Tässä päätöksessä komissio piti riidanalaisia toimenpiteitä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena ja totesi muun muassa, että ne on rahoitettu valtion varoilla. Erityisesti riidanalaisen päätöksen 220 ja 221 kohdassa komissio totesi yhtäältä, että yhteistuotannon tukitoimenpiteet rahoitetaan valtion määräämästä lakiin perustuvasta pakollisesta maksusta saatavilla tuloilla, joita hallinnoidaan ja jotka kohdennetaan lain säännösten mukaisesti.
Toisaalta se katsoi, että vedyntuottajien KWKG-maksun enimmäismäärää koskeva toimenpide merkitsee valtion varoista luopumista.
18.      Komissio totesi kuitenkin, että riidanalaiset toimenpiteet soveltuvat sisämarkkinoille SEUT 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, minkä vuoksi se päätti olla vastustamatta niitä.
Valituksenalainen tuomio
19.      Saksan liittotasavalta nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista ja jonka tueksi se vetosi yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka perustuu SEUT 107 artiklan 1 kohdan virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen siltä osin kuin komission mukaan yritykset, joita riidanalaiset toimenpiteet koskivat, saivat valtion varoista myönnettyä tukea.
20.      Unionin yleinen tuomioistuin palautti valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa mieleen 12.1.2023 annettuun tuomioon
DOBELES HES(2) perustuvan oikeuskäytännön,
jonka mukaan varat, jotka saadaan kansallisen lainsäädännön nojalla veroista tai muista pakollisista maksuista ja joita hallinnoidaan ja jotka jaetaan tämän lainsäädännön mukaisesti (ensimmäinen kriteeri), ja tietyt summat, jotka ovat jatkuvasti julkisessa määräysvallassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä (toinen kriteeri), voidaan luonnehtia SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi valtion varoiksi. Nämä kaksi kriteeriä ovat SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen käsitteen vaihtoehtoisia kriteerejä.(3)
21.      Unionin yleinen tuomioistuin arvioi ensin valituksenalaisen tuomion 41–118 kohdassa, rahoitetaanko yhteistuotannon tukitoimenpiteet valtion varoilla, ja tämän jälkeen tuomion 119–126 kohdassa, onko näin vedyntuottajien KWKG-maksun enimmäismäärää koskevan toimenpiteen tapauksessa.
22.      Yhteistuotannon tukitoimenpiteiden osalta unionin yleinen tuomioistuin tutki ensin valituksenalaisen tuomion 56–90 kohdassa, merkitsevätkö KWKG-maksu tai KWKG-lisämaksu ensimmäisessä kriteerissä tarkoitettua veroa tai muuta pakollista maksua. Toiseksi se tarkisti tuomion 91–100 kohdassa, ovatko tämän maksun tai maksun määrät toisessa kriteerissä tarkoitetulla tavalla jatkuvasti julkisessa määräysvallassa. Kolmanneksi se hylkäsi tuomion 101–117 kohdassa komission väitteet, jotka koskevat tuomioon PreussenElektra perustuvan oikeuskäytännön soveltamista käsiteltävässä asiassa.
23.      Ensimmäisen kriteerin osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, että
verkonhaltijoiden yhteistuotannon edunsaajille toimitusketjun ”ensimmäisellä tasolla” suorittamat pakolliset maksut liittyvät ainoastaan varojen kohdentamiseen lain mukaisesti, koska verkonhaltijat ovat lain mukaan velvollisia myöntämään taloudellista tukea yhteistuotannon edunsaajille. Ne eivät sen sijaan anna mitään viitteitä siitä, mistä verkonhaltijoiden käyttämät varat ovat peräisin. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan näiden maksujen katsominen asiaa koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitetuksi veroksi tai muuksi pakolliseksi maksuksi merkitsee sitä, että yhteistuotannon tukitoimenpiteiden rahoitus sekoitetaan varojen myöntämiseen edunsaajille.
24.      Kyseisen tuomion 68–71 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin
teki eron esillä olevan tilanteen, jossa verkonhaltijoilla ei ole lakiin perustuvaa velvollisuutta siirtää KWKG-maksua asiakkaidensa maksettavaksi
toimitusketjun toisella tasolla, ja komission päätöksensä tueksi mainitsemassa oikeuskäytännössä tarkasteltujen tilanteiden välillä.(4)
25.      Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomion 71 ja 72 kohdassa, että komissio ei ollut selittänyt, milloin ja mikä taho huolehti varojen hallinnoinnista.
26.      Tuomion 73–77 unionin yleinen tuomioistuin täsmensi vielä, ettei voida väittää, että valtio ottaisi käyttöönsä verkonhaltijoiden varoja, koska verkonhaltijat eivät välttämättä ole yhteistuotannon tukitoimenpiteistä aiheutuvan taloudellisen rasituksen lopullisia maksajia. Se, että verkonhaltijoilla on mahdollisuus kohdistaa näiden toimenpiteiden rasitus asiakkaisiinsa, riittää sulkemaan pois sen, että verkonhaltijat olisivat tämän rasituksen lopullisia maksajia.
27.      Toisesta kriteeristä, jonka mukaan kyseessä olevien varojen on oltava valtion määräysvallassa, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, että komissio ei ollut selvästi ja nimenomaisesti tutkinut sitä riidanalaisessa päätöksessä ja että kyseiset kaksi kriteeriä ovat vaihtoehtoisia.
28.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi joka tapauksessa tuomion 98–100 kohdassa, että tämä toinen kriteeri ei täyty käsiteltävässä asiassa. Se, että käytetyt varat käytetään lain
nojalla tiettyjen tehtävien toteuttamiseen, on – muiden päinvastaisten seikkojen puuttuessa – pikemminkin omiaan osoittamaan, ettei valtio nimenomaan pysty määräämään kyseisistä varoista, toisin sanoen se ei pysty päättämään, että ne on käytettävä muuhun kuin laissa säädettyyn tarkoitukseen.
29.      Tuomioon PreussenElektra perustuvan oikeuskäytännön osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 101–117 kohdassa komission katsoneen virheellisesti, ettei sitä voida soveltaa tässä tapauksessa, koska yhteistuotannon tukitoimenpiteet eivät olleet tässä tuomiossa tarkoitettua ”pelkkää hintasääntelyä”. Tässä tarkoituksessa komission olisi pitänyt osoittaa, riippumatta siitä, olivatko yhteistuotannon tukitoimenpiteet ”pelkkää hintasääntelyä” vai eivät, että yhteistuotannon edunsaajille myönnettyä etua eivät myöntäneet verkonhaltijat, jotka ovat yksityisiä yksikköjä, omista varoistaan, vaan että valtio oli valtuuttanut ne hallinnoimaan valtion varoja.
30.      Katsottuaan, että yhteistuotannon tukitoimenpiteitä ei rahoitettu valtion varoilla, unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä valituksenalaisen tuomion 119–126 kohdassa, että
vedyntuottajien KWKG-maksun enimmäismäärän vahvistaminen ei voi vastata valtion varoista luopumista.
31.      Näillä perusteilla unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Saksan liittotasavallan ainoan kanneperusteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen.
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
32.      Komissio teki 3.4.2024 valituksen valituksenalaisesta tuomiosta. Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja hylkää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen perusteettomana.
33.      Toissijaisesti komissio vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
hylkää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen perusteettomana
riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappaleen a–d kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden eli yhteistuotannon tukitoimenpiteiden osalta.
34.      Komissio vaatii, että Saksan liittotasavalta velvoitetaan kaikissa tapauksissa korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja valituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
35.      Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen, pysyttää valituksenalaisen tuomion ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
36.      Asianosaisten lausumat kuultiin 11.6.2025 pidetyssä istunnossa.
Valitus
37.      Komissio vetoaa ainoastaan yhteistuotannon tukitoimenpiteitä koskevan valituksensa tueksi yhteen ainoaan valitusperusteeseen, joka koskee oikeudellista virhettä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”valtion varoja” koskevan kriteerin tulkinnassa ja tosiseikkojen oikeudellisessa luonnehdinnassa. Valitusperuste jakautuu kahteen osaan. Ennen niiden tarkastelua on kuitenkin tarpeen esittää joitakin alustavia toteamuksia asiaa koskevista oikeussäännöistä.
Alustavat toteamukset
38.      On syytä muistaa, että valtiontueksi luonnehtiminen edellyttää, että täyttyy neljä edellytystä, joihin kuuluu se, että on olemassa valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. On pitkään vakiintuneesti katsottu, että tällainen edellytys täyttyy, jos yhtäältä toimenpide on suoraan tai välillisesti myönnetty valtion varoista ja toisaalta sen katsotaan johtuvan kyseisestä jäsenvaltiosta.(5)
39.      Arvioitaessa edellytystä, jonka mukaan toimenpiteen on johduttava valtiosta, on selvitettävä, ovatko viranomaiset osallistuneet kyseessä olevan toimenpiteen toteuttamiseen. On selvää, että kaikki lainsäädäntöteitse toteutetut toimenpiteet jo sellaisenaan johtuvat asianomaisesta valtiosta.(6)
40.      Komission nyt käsiteltävässä asiassa esittämän ainoan valitusperusteen kohteena olevasta edellytyksestä, jonka mukaan etu on myönnettävä valtion varoista, oikeuskäytännössä on toistuvasti todettu, että tämän edellytyksen täyttyminen edellyttää valtion talousarvioon kohdistuvaa taloudellista rasitusta.(7) Lisäksi oikeuskäytännössä on täsmennetty, että tällainen taloudellinen rasitus syntyy paitsi julkisten varojen positiivista siirtoa koskevassa tapauksessa myös luovuttaessa tuloista, jotka olisi tavallisesti maksettu valtiolle,(8) ja ettei tällaista rasitusta ole tarpeen näyttää toteen, vaan konkreettinen riski sen toteutumisesta tulevaisuudessa riittää.(9)
41.      Yhteisöjen tuomioistuin täydensi tähän oikeuskäytäntöön perustuvaa valtion varojen siirron ”dematerialisaatiota” katsomalla, että valtion varojen käsite koskee kaikkia rahoituskeinoja, joita viranomaiset voivat tosiasiallisesti käyttää tukeakseen yrityksiä, ilman että sillä seikalla olisi merkitystä, ovatko nämä varat pysyvästi valtion varoja. Se katsoi, että vaikka rahoitustukeen perustuvat määrät
eivät ole pysyvästi valtion itsensä hallussa, ne voivat olla valtion varoja, kun ne ovat jatkuvasti valtion määräysvallassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä.(10)
42.      Julkista määräysvaltaa koskevan kriteerin raja vedettiin sittemmin tuomiossa PreussenElektra. Yhteisöjen tuomioistuimelle kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa esitetyt kysymykset liittyivät uusiutuvista energialähteistä peräisin olevan sähkön toimittamisesta julkiseen verkkoon annetun Saksan lain 4 §:n 2 ja 3 momenttiin. Kyseisen säännöksen mukaan sähkönjakeluyritysten oli ostettava niiden jakelualueella uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä vähimmäishinnoilla, jotka perustuvat sellaiseen keskimääräiseen tuloon kilowattituntia kohti, jonka sähkönjakeluyritykset saavat sähkön toimittamisesta loppukäyttäjille.
43.      Kysymykseen siitä, oliko tällä tavoin käytetty valtion varoja, yhteisöjen tuomioistuin vastasi kieltävästi. Ensinnäkin se selvensi, että ”valtion myöntämän tuen” ja ”valtion varoista myönnetyn tuen”
välillä
SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tehdyn erottelun tarkoituksena on ainoastaan sisällyttää valtiontuen käsitteeseen valtion suoraan myöntämät edut ja valtion nimeämien tai perustamien julkisten tai yksityisten elinten välityksellä myöntämät edut.(11) Se päätteli tämän toteamuksen perusteella, että yksityisille sähkönjakeluyrityksille asetettuun velvoitteeseen ostaa kiinteillä vähimmäishinnoilla uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä ei liity valtion varojen suoraa tai välillistä siirtämistä tällaista sähköä tuottaville yrityksille.(12)
44.      Tästä tuomiosta johtuva oikeudellinen kriteeri muodostaa rajan puhtaasti sääntelytoimia olevien kansallisten toimenpiteiden ja tukitoimenpiteiden välillä, sillä vain tukitoimenpiteet edellyttävät valtion varojen käyttöä.
45.      Viime aikoina unionin tuomioistuin on tarkastellut valtion varoja koskevaa edellytystä useissa asioissa, jotka koskevat valtion sähkönostajille asettamalla maksulla rahoitettuja kansallisia järjestelmiä, joilla on tarkoitus tukea sähköntuotantoa, erityisesti uusiutuvista energialähteistä. Tarkastellessaan edellytystä, jonka mukaan etu on myönnetty valtion varoista, unionin tuomioistuin on soveltanut kriteeriä, jonka mukaan yksityisiltä peräisin olevia varoja on pidettävä valtion varoina, jos ne ovat peräisin asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista ja jos niitä hallinnoidaan ja ne jaetaan kyseisen lainsäädännön mukaisesti.(13)
46.      Unionin tuomioistuin totesi tuomiossa
DOBELES HES,
että tämä viimeksi mainittu kriteeri ja julkista määräysvaltaa koskeva kriteeri ovat kaksi valtion varojen käsitteen vaihtoehtoista kriteeriä.(14)
Ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa
Yhteenveto asianosaisten lausumista
47.      Komissio väittää ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että yhteistuotannon tukitoimenpiteistä jakeluverkonhaltijoille aiheutuva taloudellinen rasitus ei ole unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettu vero tai muu pakollinen maksu ja että näin ollen käsiteltävässä asiassa ei ole käytetty valtion varoja.
48.      Komissio katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen johtopäätös perustuu kolmeen toteamukseen, joihin kaikkiin liittyy oikeudellinen virhe.
49.      Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 65–70 ja 89 kohdassa, että todettaessa, että kyse on valtion varoista, on vältettävä kaikenlaista sekaannusta varojen käytön ja alkuperän välillä. Maksuvelvollinen on siten erotettava henkilöstä, joka on kerännyt maksun ja maksanut sen tukena kolmannelle henkilölle. Jos nämä henkilöt ovat samoja, kuten käsiteltävässä asiassa, sillä jokainen jakeluverkonhaltija on velvollinen maksamaan KWKG-maksun ja vastuussa KWKG-lisämaksun suorittamisesta yhteistuotannon edunsaajille, komission mukaan kyse ei ole valtion varoista. Sen sijaan komissio katsoo, ettei mikään SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tai unionin yleisen tuomioistuimen mainitsemassa oikeuskäytännössä oikeuta edellyttämään kolmenvälistä suhdetta maksuvelvollisen, tuen myöntämisestä vastaavan ja tuensaajan välillä.
50.      Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomion 71, 72 ja 88 kohdassa, ettei komissio ollut näyttänyt, että KWKG-lisämaksusta saadut varat kerättiin ja niitä hallinnoitiin kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Unionin yleinen tuomioistuin piti keräämistä ja hallinnointia pakollisen maksun lisäksi asetettuna edellytyksenä. Komissio sen sijaan katsoo, ettei oikeuskäytännön mukaan ole tarpeen täyttää muita edellytyksiä, kuten edellytystä varojen hallinnoinnista ja jakamisesta kansallisen lainsäädännön mukaisesti, vaan pelkkä veron luonne on riittävä peruste todeta, että kyse on valtion varoista.
51.      Komissio lisää toissijaisesti, että nämä unionin yleisen tuomioistuimen kaksi ensimmäistä toteamusta perustuvat joka tapauksessa toiseen oikeudelliseen virheeseen, sillä unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti, että mekanismia, joka koskee taloudellisen rasituksen jakoa verkonhaltijoiden välillä, ei voida pitää ”varojen hallinnointina”, koska kyseisellä mekanismilla otettiin käyttöön ainoastaan kompensaatio verkonhaltijoille aiheutuvasta rasituksesta.
52.      Komissio toteaa lopuksi, että valituksenalaisen tuomion 73–76 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei komissio ollut näyttänyt, että pakollinen maksu kohdistui tosiasiallisesti jakeluverkonhaltijoihin, koska niillä oli mahdollisuus siirtää maksu asiakkaidensa maksettavaksi. Komissio väittää tästä, että oikeuskäytännön mukaan pelkällä mahdollisuudella siirtää lisäkustannukset kolmansien osapuolten maksettavaksi ei ole merkitystä valtion varoja koskevan toteamuksen kannalta.
53.      Saksan liittotasavalta kiistää kaikki nämä väitteet.
Arviointi
54.      Selkeyden vuoksi esitykseni keskittyy komission esittämään kritiikkiin unionin yleisen tuomioistuimen eri toteamuksista, joiden perusteella se katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että riidanalainen päätös on kumottava.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäiseen toteamukseen kohdistuva kritiikki
55.      Tarkasteltaessa ensimmäistä näistä toteamuksista on syytä palauttaa jälleen kerran mieleen unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion tässä osassa esittämien perustelujen lähtökohta.
56.      Tuotuaan esille, että veron tai muun lakiin perustuvan pakollisen maksun olemassaolon avulla voidaan osoittaa, että näin
myönnetyn edun rahoittamiseen on käytetty valtion varoja, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että verkonhaltijoiden yhteistuotantolaitosten ja muiden yhteistuotantoon liittyvien laitosten toiminnanharjoittajille suorittamat pakolliset maksut toimitusketjun ”ensimmäisellä tasolla” eivät anna ”mitään viitteitä” siitä, mistä verkonhaltijoiden taloudellisen tuen myöntämiseen edunsaajille käyttämät varat ovat peräisin. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan kyseessä olevien maksujen katsominen veroksi tai muuksi pakolliseksi maksuksi merkitsee sitä, että yhteistuotannon tukitoimenpiteiden rahoitus sekoitetaan varojen myöntämiseen edunsaajille.(15)
57.      Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan oikeuskäytännössä, joka koskee erityisesti uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön tuotannon tukemiseksi tarkoitettuja valtiontukitoimenpiteitä, vahvistetaan tämä toteamus. Asian kannalta merkityksellisissä tuomioissa
varat olivat peräisin sähkönkäyttäjiltä sähköstä perittävistä pakollisista maksuista, mikä osoitti, että toimenpiteet olivat valtion rahoittamia. Sen sijaan sillä perusteella, että verkonhaltijoilla on velvollisuus maksaa tietyt summat edunsaajille, voidaan ainoastaan osoittaa, että varat on kohdennettu lain mukaisesti.(16)
58.      Mielestäni tätä unionin yleisen tuomioistuimen arviointia ei voida mitenkään kyseenalaistaa.
59.      On huomattava, että tämä oikeuskäytäntö perustuu tuomion PreussenElektra
tulkintaan, jonka mukaan SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtion varoja ei ole sidottu, jos julkisen vallan tietyille yrityksille myöntämä taloudellinen tuki rahoitetaan pelkästään yksityisiltä toimijoilta
perittävillä maksuilla, jotka nämä toimijat maksavat
suoraan edunsaajille.
Tästä seuraa, että toimitusketjun ”ensimmäinen taso”, joka muodostuu verkonhaltijoiden lakisääteisestä velvollisuudesta ostaa sähköä mahdolliseen bonukseen yhdistetyllä preemiolla korotettuun hintaan, ei voi yksinään merkitä valtion varojen sitomista.
60.      Se, että maksuvelvollisen, taloudellisen
tuen myöntämisestä vastaavan yksikön ja tuensaajan välillä on oltava kolmenvälinen suhde, selittyy sillä, että oikeuskäytännön mukaan se, ovatko käytetyt varat peräisin valtiolta, riippuu siitä, onko toimitusketjun ”toisella tasolla” pakollista maksua.
61.      Komission väitteensä tueksi mainitsemat
tuomio
Essent, tuomio
FVE Holýšov
ja tuomio
DOBELES HES
tosiasiassa vahvistavat, että unionin yleisen tuomioistuimen tämän seikan osalta esittämät arvioinnit ovat perusteltuja.
62.      Tuomioon Essent johtaneessa asiassa kuluttajat maksoivat siirtoverkonhaltijoille maksun, jonka keräsi laissa tähän tarkoitukseen nimetty yhtiö ja joka siirrettiin neljälle kotimaiselle sähköntuotantoyritykselle korvauksena näille yrityksille ennen markkinoiden vapauttamista aiheutuneista kustannuksista.
63.      Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomiossaan, että
kyseinen maksu
oli laissa yksipuolisesti asetettu maksu kuluttajille, joiden oli maksettava se.
Tämä maksu oli siten SEUT 30 ja SEUT 110 artiklassa tarkoitettu vero tai maksu ja oli siis peräisin valtion varoista SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.(17)
64.      Tuomion
FVE Holýšov taustalla olleessa asiassa oli kyse uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön tuottajien hyväksi toteutetuista toimenpiteistä, jotka muodostuivat vähimmäisostohinnasta tai sähköverkonhaltijoiden maksamaa markkinahintaa korottavasta preemiosta. Toimenpiteet rahoitettiin erityisellä maksulla eli loppukuluttajien näille verkonhaltijoille maksamalla maksulla.
65.      Unionin tuomioistuin totesi valitusasiassa antamassaan tuomiossa vastauksena valittajien väitteeseen, että se, että varat ovat peräisin pakollisesta maksusta, on riittävä
peruste luokitella ne valtion varoiksi.(18) Jo pelkästään näiden valittajien väitteessä tarkoitetuista unionin yleisen tuomioistuimen tuomion kohdista ilmenee, että unionin tuomioistuin pyrki siten torjumaan niiden kritiikin, joka kohdistui kyseisen erityisen maksun
luokitteluun veronluonteiseksi maksuksi.(19)
66.      Päättelen näistä tuomioista, että kaikki toimitusketjun ”toisella tasolla” perittävät pakolliset maksut, joilla on tarkoitus kompensoida lisäkustannukset, jotka aiheutuvat sähkönsiirtoverkon haltijoille asetetusta lakisääteisestä velvollisuudesta ostaa sähköä tiettyyn hintaan toimitusketjun ”ensimmäisellä tasolla”, ovat tarpeen sen osoittamiseksi, että kyseessä on vero tai pakollinen maksu, joka täyttää ”valtion varoja” koskevan edellytyksen. Sen sijaan tällainen lakisääteinen velvollisuus merkitsee valtion varojen sitomista vain, jos se yhdistyy kyseineen pakolliseen maksuun. Asiassa
DOBELES HES annettu yhteenvedon sisältävä tuomio, joka koskee nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa järjestelmää vastaavaa kaksitasoista rahoitusjärjestelmää, vahvistaa tämän tulkinnan.(20)
67.      Toisin kuin komissio väittää valituksessaan, tämän oikeuskäytännön mukaisissa asioissa ”toinen taso” ei siis ole pelkästään tosiseikkoja koskeva kysymys, vaan se on ratkaiseva seikka unionin tuomioistuimen oikeudellisessa arvioinnissa.
68.      Mielestäni edellä esitetyn perusteella ei voida väittää, että valituksenalaisen tuomion 65–70 kohdasta ilmenevään ensimmäiseen toteamukseen liittyisi oikeudellinen virhe.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen toiseen toteamukseen kohdistuva kritiikki
69.      Unionin yleisen tuomioistuimen toisen toteamuksen osalta on huomattava komission kritisoivan sitä siitä, että se on olettanut, että sen lisäksi, että KWKG-lisämaksun on oltava pakollinen maksu, sitä on hallinnoitava kansallisen lainsäädännön mukaisesti.(21)
70.      Komissio ilmoittaa olevansa eri mieltä unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnasta, joka koskee tuomion DOBELES HES 35 kohtaa,
jonka mukaan ”varoja on näin ollen pidettävä – – ’valtion varoina’, jos ne ovat peräisin asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista ja jos niitä hallinnoidaan ja ne jaetaan kyseisen lainsäädännön mukaisesti”. Komission mukaan tämä kohta ja siinä mainittu oikeuskäytäntö on ymmärrettävä siten, että pelkästään veron tai pakollisen maksun luonne riittää osoittamaan, että kyse on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista valtion varoista. Tämä komission väite perustuu kahteen pääasialliseen syyhyn.
71.      En
sinnäkin komissio väittää, että sen esittämä tulkinta on tuomion Essent jälkeen annetun oikeuskäytännön, muun muassa tuomion FVE Holýšov 46 kohdan, mukainen.
72.      En ole samaa mieltä
.
73.      Tuomion
FVE Holýšov 46 kohdassa, jota on jo tarkasteltu edellä tämän ratkaisuehdotuksen 64 kohdassa, pyritään selvästi täsmentämään tuomion EEG 2012 65–72 kohtaa, joissa unionin tuomioistuin tarkasteli sitä, olivatko määrät, jotka siirtoverkonhaltijoilla oli oikeus vaatia sähköntoimittajia maksamaan, rinnastettavissa veroon. Unionin tuomioistuin vastasi kieltävästi, koska kyseisessä lainsäädännössä ei velvoitettu toimittajia vyöryttämään loppukäyttäjille
näin maksettuja määriä.(22)
74.      Unionin tuomioistuin totesi tuomion
FVE Holýšov 46 kohdassa, että se, että varat ovat peräisin maksusta, johon sisältyy pakollinen vyöryttäminen, on riittävä peruste pitää niitä valtion varoina. Tämä on jo mainittu edellä. On syytä lisätä, että unionin tuomioistuin hylkäsi siten kyseisen asian valittajien esittämän tulkinnan, jonka mukaan valtion yksipuolisesti asettama maksuvelvollisuus yhdessä valtion talousarvion vastaavan pienenemisen kanssa merkitsee valtion varojen sitomista,(23) jos toimitusketjun myöhemmässä vaiheessa ei ole pakollista vyöryttämistä.
75.      Unionin tuomioistuin vahvisti sen, että tämä tulkinta on hylättävä, tuomiossa
WEPA Hygieneprodukte ym. v. komissio.(24)Kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa valittajat väittivät, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt soveltaa julkisen maksun käsitettä niin, että se ymmärretään yksipuolisesti ja julkisen vallan toimella asetettuna maksun maksuvelvollisuutena, ja kriteeriä, joka koskee valtion talousarvion ja kyseisen maksun riittävän suoraa yhteyttä. Unionin tuomioistuin totesi tästä, että kuluttajiin tai loppukäyttäjiin kohdistuvia veroja tai pakollisia maksuja koskevassa oikeuskäytännössä ”ei viitata tällaiseen käsitteeseen tai tällaiseen kriteeriin”.(25)
76.      Yhteenvetona on todettava, ettei voida väittää, että ”ensimmäisellä tasolla” suoritettavat verkonhaltijoiden pakolliset maksut uusiutuvista energialähteistä sähköä tuottaville yrityksille merkitsisivät valtion varojen käyttöä pelkästään siksi, että ne on asetettu yksipuolisesti laissa. Varat voidaan päinvastoin todeta valtion varoiksi ainoastaan sillä perusteella, että ”toisella tasolla” suoritetaan näitä maksuja vastaavan määrän pakollinen vyöryttäminen loppukäyttäjille.
77.      Kun tällainen pakollinen maksu on todettu, tämän oikeuskäytännön taustalla oleva julkisen määräysvallan logiikka edellyttää sen tarkistamista, että näin kerätyt summat käytetään edun myöntämiseen edunsaajille lainsäädännön mukaisesti.
78.      Tästä seuraa, että kun kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä on mukana ”ensimmäinen taso”, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, edellytys, joka koskee pakollisista maksuista saatujen varojen hallinnointia ja jakamista kansallisen lainsäädännön mukaisesti, on välttämätön, jotta näitä varoja voidaan pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtion varoina.
79.      Toiseksi komissio katsoo, että tuomiossa
Essent, johon tuomion
DOBELES HES 34 kohdassa viitataan, yhteisöjen tuomioistuin toisti kokonaisuudessaan ja ilman muita luonnehdintoja veron tai maksun käsitteen nykyisten SEUT 30 artiklan (tulleja vaikutukseltaan vastaavat maksut) ja SEUT 110 artiklan (syrjivät sisäiset maksut) merkityksessä ja totesi, että kyseinen maksu oli samankaltainen kuin vero tai maksu ja oli siis peräisin valtion varoista. Komissio huomauttaa, että tämä käsite edellyttää ainoastaan, että ”taloudellisen toimijan maksettavaksi asetettu rahamaksu [perustuu] viranomaisen yksipuoliseen toimeen”.(26)
80.      Tällä väitteellä ei voida osoittaa virheelliseksi sitä, mihin olen päätynyt tämän ratkaisuehdotuksen 78 kohdassa.
81.      On huomattava, että tuomiossa
Essent, joka annettiin ennen kuin veron tai pakollisen maksun kriteeri otettiin käyttöön tällä alalla,(27) komission esille tuomia perusteluja seuraavat kohdat osoittavat, että varojen hallinnointi ja jakaminen valtion lainsäädännön mukaisesti on
tarpeellista. Näistä kohdista nimittäin ilmenee, että kansallisen lainsäädännön mukaan kyseinen maksu maksettiin verkonhaltijalle ja siirrettiin sitten laissa nimetylle yhtiölle, jolla ei ollut mitään mahdollisuutta käyttää kyseisiä varoja muihin kuin tässä lainsäädännössä säädettyihin tarkoituksiin.(28)
82.      Tuomiosta
Essent
ei näin ollen voida päätellä, että se, ovatko varat valtion varoja, riippuisi yksinomaan maksuvelvollisuuden asettamiseen liittyvästä julkisen vallan käytöstä, riippumatta tällaisesta velvollisuudesta seuraavien varojen hallinnoinnista ja jakamisesta asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti.
83.      Mielestäni se, että yhtäältä SEUT 30 ja SEUT 110 artikla ja toisaalta SEUT 107 artikla koskevat tässä tapauksessa sisämarkkinoita rajoittavaa valtion verotustoimintaa, ei voi missään tapauksessa oikeuttaa erilaista tulkintaa veron tai maksun käsitteestä. On huomattava, että kahdella ensin mainitulla määräyksellä on eri tavoite kuin viimeksi mainitulla määräyksellä. Kun SEUT 30 ja SEUT 110 artiklalla pyritään säilyttämään tavaroiden vapaa liikkuvuus sekä kotimaisten ja maahantuotujen tuotteiden välinen kilpailu, SEUT 107 artiklan tavoitteena on yleisemmin säilyttää yritysten välinen kilpailu kieltämällä kaikki jäsenvaltion myöntämät tuet, jotka täyttävät siinä asetetut edellytykset.
84.      Komissio väittää myös, että edellytys, jonka mukaan kyseessä olevia varoja on hallinnoitava ja ne on jaettava valtion lainsäädännön mukaisesti, ei voida arvioida itsenäisenä edellytyksenä, koska se merkitsee sitä, että aloitteen pakollisen maksun käyttöön ottamisesta on kuuluttava valtiolle eikä kahdelle yksityisoikeudelliselle yhdistykselle. Se mainitsee tässä yhteydessä tuomion
Pearle ym. ja tuomion
Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE.(29)
85.      On totta, että näissä kahdessa asiassa annetuissa tuomioissa katsottiin, että maksuvelvollisuus, joka oli tehty maksuvelvolliselle pakolliseksi valtion toimenpiteellä, ei merkinnyt valtion varojen käyttämistä, koska valtio ei ollut ottanut tätä velvollisuutta käyttöön.
86.      Komission suosittelemassa tulkinnassa sekoitetaan kuitenkin edellytys, jonka mukaan etu on myönnettävä ”valtion varoista”, ja edellytys, jonka mukaan sen on katsottava johtuvan valtiosta. Mielestäni edellytys, joka koskee varojen hallinnointia ja jakamista valtion lainsäädännön mukaisesti, edellyttää paitsi sen selvittämistä, onko taloudellisen tuen kohdentamista koskevista yksityiskohdista säännöistä säädetty aiemmin tässä lainsäädännössä, myös sen tarkistamista, estävätkö nämä säännöt kokonaan mahdollisuuden, että kyseisiä varoja käytettäisiin muihin kuin kyseisessä lainsäädännössä säädettyihin tarkoituksiin.
87.      Tästä seuraa, että komissio väittää virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan ensinnäkin, että edellytys varojen hallinnoinnista ja jakamisesta kansallisen lainsäädännön mukaisesti on tarpeellinen edellytys valtion varojen sitomiselle, ja toiseksi, että Saksan valtion aloite KWKG-lisämaksun käyttöönotosta
ei riitä osoittamaan näiden varojen sitomista.
88.      Edellä esitetyn valossa en yhdy komission kantaan, jonka mukaan valituksenalaisen tuomion 71, 72, 80–85, 88 ja 97–99 kohtaan sisältyisi kaksi oikeudellista virhettä.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäiseen ja toiseen toteamukseen toissijaisesti kohdistuva kritiikki
89.      Komissio väittää toissijaisesti, että unionin yleisen tuomioistuimen kaksi ensimmäistä toteamusta perustuvat tosiseikkojen virheelliseen oikeudelliseen luonnehdintaan, sillä unionin yleinen tuomioistuin totesi sen mukaan virheellisesti, että mekanismia, joka koskee KWKG:ssä säädettyä taloudellisen rasituksen jakoa verkonhaltijoiden välillä, ei voida pitää ”varojen hallinnointina”, koska kyseisellä mekanismilla otettiin käyttöön ainoastaan kompensaatio verkonhaltijoille aiheutuvasta rasituksesta.(30)
90.      Komission mukaan jakeluverkonhaltijoihin kohdistuva taloudellinen rasitus ei johdu niiden maksamasta KWKG-lisämaksusta, josta nämä verkonhaltijat saavat korvauksen siirtoverkonhaltijoilta, vaan KWKG-maksusta, jonka jakeluverkonhaltijat maksavat siirtoverkonhaltijoille. Siirtoverkonhaltijat käyttävät tämän maksun tuottamia tuloja kompensoidakseen yhteistuotannon edunsaajille lisäkustannukset, jotka aiheutuvat kyseisen lisämaksun maksamisesta. Komissio väittää myös, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon BAFAn ja BNetzA:n asemaa edunsaajien valinnassa ja KWKG-lisämaksun määrän vahvistamisessa lain mukaisesti. Tällaisen mekanismin avulla verkonhaltijoiden on mahdollista ”hallinnoida ja jakaa” yhteistuotannon tukitoimenpiteiden taloudellista rasitusta.
91.      Tämä unionin yleisen tuomioistuin virhe johtaa komission mukaan valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, koska jos – kuten unionin yleinen tuomioistuin toteaa ensimmäisessä toteamuksessaan – veron tai pakollisen maksun maksuvelvollisen, taloudellisen tuen myöntämisestä vastaavan yksikön ja tuensaajan välillä edellytettäisiin kolmenvälistä suhdetta, tämä vaatimus täyttyisi tässä tapauksessa. Siirtoverkonhaltijoiden asema kompensaatiomekanismissa vahvistaa komission mukaan tämän kolmenvälisen yhteyden
92.      Saksan liittotasavallan tämän kritiikin osalta esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä totean ainoastaan, että toisin kuin tämä jäsenvaltio väittää, kritiikki kohdistuu unionin yleisen tuomioistuimen toteamukseen, jonka mukaan maksuvirta siirtoverkonhaltijoiden ja jakeluverkonhaltijoiden välillä ei ole veron tai pakollisen maksun käsitettä koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitettua varojen hallinnointia. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen kansallisesta oikeudesta unionin oikeuden tietyn säännöksen valossa esittämän oikeudellisen luonnehdinnan tarkastelu on oikeuskysymys, joka kuuluu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhakuvaiheessa.(31)
93.      Tämän kritiikin perusteltavuuden osalta katson, että viittaus ”varojen hallinnointiin” edellyttää, että veron tai pakollisen maksun keräävä yksikkö
on lain mukaan velvollinen toteuttamaan jonkinlaista tästä maksusta saatavien varojen hallinnointitoimintaa. Juuri tämä elementti puuttuu tässä tapauksessa.
94.      Verkonhaltijat eivät toteuta tällaista hallinnointitoimintaa taloudellisen rasituksen jakomekanismin yhteydessä, koska kyseisten varojen ei voida katsoa olevan peräisin verosta tai pakollisesta maksusta. Myöskään KWKG-lisämaksun vastaanottajat eli yhteistuotantolaitosten ja muiden yhteistuotantoon liittyvien laitosten
toiminnanharjoittajat eivät voi toteuttaa kyseistä toimintaa, koska ne ovat kyseisen taloudellisen tuen saajia.
95.      Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt valituksenalaisen tuomion 71 ja 72 kohdassa oikeudellista virhettä tosiseikkojen oikeudellisessa luonnehdinnassa.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen kolmanteen toteamukseen kohdistuva kritiikki
96.      Myöskään kritiikki, jonka komissio on esittänyt unionin yleisen tuomioistuimen kolmannesta toteamuksesta, ei voi menestyä.
97.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi nimittäin perustellusti, että pakollisen maksun toteen näyttämiseksi ei ollut riittävää, että komissio osoittaa, että maksuvelvollisilla oli mahdollisuus vyöryttää tästä maksusta seuraava taloudellinen rasitus kolmansille osapuolelle. Tältä osin viittaan vain arviointiini, jonka olen esittänyt unionin yleisen tuomioistuimen kahden ensimmäisen toteamuksen osalta.
98.      Mielestäni unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 73–76 kohdassa esittämissä toteamuksissa ei näin ollen ole oikeudellisia virheitä.
Ainoan valitusperusteen toinen osa
Yhteenveto asianosaisten lausumista
99.      Komissio väittää valituksessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan tuomiota PreussenElektra.
100. Komissio kritisoi unionin yleistä tuomioistuinta tarkemmin siitä, että sen mukaan kyseisen tuomion ulottuvuus ei rajoitu tapauksiin, joissa valtio toteuttaa toimenpiteitä sääntelemällä kaupan markkinahintaa, vaan kattaa myös tilanteet, joissa valtio määrää maksuvelvollisuudesta suoraan yksityisten osapuolten välillä ilman, että velvollisuus
perustuisi minkäänlaiseen kauppasuhteeseen.
101. Komissio katsoo, että tuomioon
PreussenElektra
perustuvassa oikeuskäytännössä ainoastaan suljetaan pois mahdollisuus, että jäsenvaltion hintasääntelyä voitaisiin pitää valtion varojen sitomisena. Tämä oikeuskäytäntö koskee komission mukaan ainoastaan vähimmäishintojen vahvistamista ostajalle tai enimmäishintojen vahvistamista myyjälle ja siten vastasuorituksiin perustuvia yksityisten välisiä suhteita. Nyt käsiteltävässä asiassa Saksan lainsäädännössä ei säädetä ainoastaan tällaisesta hintasääntelystä. Verkonhaltijoiden on nimittäin maksettava KWKG-lisämaksu yhteistuotannon tuensaajille sähkön ostosta riippumatta.
102. Komissio muistuttaa vielä SEUT 30 ja SEUT 110 artiklassa tarkoitettua veron tai maksun käsitettä koskevasta oikeuskäytännöstä, josta voidaan päätellä, että ratkaisevaa on se, onko maksu vastike talouden toimijalle tosiasiallisesti ja yksilöllisesti suoritetusta palvelusta, jolloin se ei kuulu veron tai maksun käsitteeseen, vai onko sillä tarkoitus rahoittaa julkisen palvelun tehtävän toteuttamista, jolloin se kuuluu kyseisen käsitteen piiriin.
103. Saksan liittotasavalta kiistää kaikki komission väitteet.
Asian tarkastelu
104. Aluksi on huomattava, että tässä komission esittämän ainoan valitusperusteen osassa kritisoidaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101–118 kohdassa esittämiä perusteluja kokonaisuudessaan.
105. Erityisesti komissio kritisoi unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on katsonut tuomion PreussenElektra
ulottuvuuden kattavan yksinomaan taloudelliset tukitoimenpiteet, jotka rahoitetaan asettamalla maksuja yksityisille yrityksille, jotka nämä maksavat suoraan edunsaajille. Unionin yleinen tuomioistuin on siten komission mukaan jättänyt huomiotta, että tällaisen toimenpiteen on koskettava markkinahintojen sääntelyä. Komissio pitää tällaista sääntelyä tuomiossa PreussenElektra vahvistettuun oikeudelliseen kriteeriin kuuluvana lisäelementtinä.
106. Komissio vetoaa tämän tulkintansa tueksi tuomioon
EEG 2012 ja tuomioon
ENEA.(32) Se katsoo, että näissä tuomioissa kyseessä olleet kansalliset toimenpiteet, jotka koskivat velvollisuutta ostaa tuotteita tiettyyn hintaan tai tiettyjä määriä, olivat
markkinahintojen sääntelyä. Tämä seikka olisi sen mukaan ollut peruste todeta, ettei valtion varoja ollut sidottu.
107. Nähdäkseni nämä tuomiot eivät tue komission tulkintaa, ja näin on seuraavissa kohdissa esitettävistä syistä.
108. Tuomioon
EEG 2012
johtaneessa asiassa kyseessä olleen lainsäädännön mukaan jakeluverkonhaltijoilla on velvollisuus maksaa uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön tuottajille laissa säädetty korvaus tai markkinapreemio ja siirtää tätä sähköä siirtoverkonhaltijoille. Vastikkeena ketjun alkupäässä sijaitsevien alueiden välisten suurjännitteisten ja erittäin suurjännitteisten siirtoverkkojen
haltijoiden
on maksettava paikallisille alhaisen tai keskisuuren jännitetason jakeluverkonhaltijoille viimeksi mainittujen kyseisille tuottajille maksamia korvauksia ja markkinapreemioita vastaava määrä ja myytävä verkkoon syöttämäänsä sähköä markkinoilla. Jos ne eivät näin saadulla hinnalla kykene kattamaan sitä taloudellista rasitetta, joka niille koituu lainmukaisesta velvollisuudesta maksaa laissa vahvistettujen tariffien mukainen korvaus tästä sähköstä, siirtoverkonhaltijoilla on oikeus vaatia, että loppukuluttajien sähköntoimittajat maksavat niille erotuksen (ns. EEG-maksun). Näillä sähköntoimittajilla on oikeus vyöryttää tämän maksun perusteella maksetut määrät loppukuluttajille.(33)
109. Kuten edellä on jo todettu, unionin tuomioistuin totesi ainoastaan, että pelkkä
oikeus
vyöryttää EEG-maksun perusteella maksetut määrät ei riitä siihen, että tämä maksu voitaisiin luokitella ”veroksi”. Se otti siten kantaa ainoastaan sähkön toimitusketjun ”toiseen tasoon” eikä todennut, että ”ensimmäiselle tasolle” olisi ominaista markkinahintojen sääntely.(34)
110. Tuomion
ENEA taustalla olleen pääasian lainsäädännössä säädettiin yhteistuotantosähkön tuotannon tukijärjestelmästä ostovelvollisuuden avulla. Kyseinen velvollisuus muodostui siitä, että sähköä loppukäyttäjille myyville yrityksille asetettiin velvoite, jonka mukaan osan, kyseisessä tapauksessa 15 prosenttia, kaikesta niiden sähkön vuotuisesta myynnistä oli oltava peräisin yhteistuotantosähköstä. Energia-alan kansallisen sääntelyviraston pääjohtaja hyväksyi myytävän sähkön enimmäistariffit, joten tietyissä olosuhteissa sähköntuottajat hankkivat yhteistuotantosähköä korkeampaan hintaan kuin mitä loppukuluttajille myytäessä käytettiin, mikä aiheutti niille lisäkustannuksia.(35)
111. Unionin tuomioistuin ei antamassaan tuomiossa todennut, että kyseinen toimenpide olisi hintasääntelyä. Vaikka oletettaisiinkin, että toimenpide kuuluisi hintasääntelyyn, kielteistä vastausta valtion varojen sitomiseen perusteltiin ainoastaan sillä, että ”tällaisia lisäkustannuksia ei vyörytetty kokonaisuudessaan loppukäyttäjälle eikä niitä rahoitettu jäsenvaltion asettamalla pakollisella maksulla tai järjestelyllä lisäkustannusten täysimääräisestä korvaamisesta”.(36) Toisin sanoen kyseisen maksun pakollista vyöryttämistä koskevan mekanismin puuttuessa oli sovellettava tuomion
PreussenElektra mukaista oikeudellista kriteeriä, jolla suljetaan pois valtion varojen käyttö.
112. Komissio väittää myös, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi valituksenalaisen tuomion 108, 109 ja 114 kohdassa liian laajasti sähköntuotannon tukijärjestelmiä koskevaa oikeuskäytäntöä. Tarkemmin sen väite kohdistuu toteamukseen, jonka mukaan valtion varojen sitomista koskevan toteamuksen kannalta ratkaisevaa on se, että
”valtio valtuuttaa” kyseessä olevat yksityiset yritykset ”hallinnoimaan valtion varoja, eikä niillä ole yksinomaan velvollisuutta tehdä ostoja omilla varoillaan”.(37) Komission mukaan ostovelvollisuuden käsitteellä kuvataan todellisuudessa markkinahintojen sääntelyä. Sen sijaan käsite ei pidä sisällään yksityiselle yksikölle asetettua velvollisuutta suorittaa maksuja toiselle yksityiselle yksikölle niiden välisestä sopimussuhteesta riippumatta. Jos unionin tuomioistuin olisi halunnut sisällyttää käsitteeseen tällaisen maksuvelvollisuuden, olisi voitu perustellusti odottaa sen toteavan, että näillä yksityisillä yksiköillä ei ole ”yksinomaan velvollisuutta suorittaa maksuja
omilla varoillaan”.(38)
113. Semanttinen ero ”ostovelvollisuuden” ja ”maksuvelvollisuuden” välillä ei vakuuta minua. Nähdäkseni on selvää, että unionin tuomioistuin on käyttänyt ensin mainittua ilmaisua täysin tilannekohtaisesti, koska oikeuskäytännössä tarkastellut kansalliset järjestelmät, joilla tuetaan sähköntuotantoa, sisältävät tyypillisesti sähkön toimitusketjun toimijoille asetetun ostovelvollisuuden.
114. Toisin kuin komissio väittää, myöskään tuomio
Fallimento Esperia ja GSE(39) ei näytä tukevan tätä erottelua.
115. Unionin tuomioistuin tarkasteli kyseisessä tuomiossa vihreän energian tuotannon tukemista koskevaa kansallista järjestelmää, jolla pyritään varmistamaan vihreän sähkön kiintiön syöttäminen vuosittain kansalliseen sähköverkkoon.
116. Unionin tuomioistuimen mukaan vihreiden sertifikaattien antaminen maksutta vihreän sähkön kotimaisten tuottajien käyttöön ei merkinnyt valtion varojen käyttöä, koska näiden sertifikaattien taloudellinen arvo näytti perustuvan pelkästään siihen oikeudelliseen velvoitteeseen, joka tietyillä tuottajilla ja maahantuojilla oli niiden ostamiseen. Etu, joka syntyi
tästä vihreiden sertifikaattien antamisesta maksutta käyttöön, näytti olevan rahoitettu näiltä tuottajilta tai maahantuojilta saaduilla varoilla.(40) Unionin tuomioistuin totesi kuitenkin myös, että tässä järjestelmässä asetettiin talous- ja valtiovarainministeriön määräysvallassa olevalle yksikölle velvollisuus ostaa
vihreitä sertifikaatteja, kun niitä on liian paljon verrattuna siihen, mitä tiettyjen toimijoiden oli ostettava. Unionin tuomioistuimen mukaan vaikutti siltä, että tämän oston suoritti valtioon rinnastettavissa oleva yksikkö sille kansallisessa lainsäädännössä annetun valtuutuksen perusteella kuluttajien tätä tarkoitusta varten maksamasta tariffitekijästä saatavilla tuloilla.(41) Näin ollen kyseinen
tukijärjestelmä
merkitsi SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion varojen siirtoa.(42)
117. Komissio katsoo, että tällä järjestelmällä käyttöön otettu ensimmäinen mekanismi koskee velvollisuutta ostaa vuosittainen kiintiö vihreää sähköä ja näin ollen markkinahintojen sääntelyä. Toinen mekanismi kuitenkin ylittää pelkän markkinahintojen sääntelyn, koska siinä asetetaan talous- ja valtiovarainministeriön määräysvallassa olevalle
julkiselle elimelle velvollisuus ostaa kotimaisilla tuottajilla olevia ylimääräisiä vihreitä sertifikaatteja kuluttajilta perittävällä maksulla rahoitetuilla varoilla.
118. Vastaavasti nyt käsiteltävässä asiassa KWKG-lisämaksua ei voida komission mukaan pitää markkinahintojen sääntelynä, koska Saksan valtio velvoittaa verkonhaltijat maksamaan yhteistuotantolaitosten toiminnanharjoittajille rahamäärän, joka ei riipu näiden kahden yksikön välisistä kaupallisista transaktioista.
119. Mielestäni on vaikeaa hyväksyä väitettä, jonka mukaan tuomiossa
Fallimento Esperia toteamus valtion varojen siirrosta riippui siitä, että kyseisessä järjestelmässä oli kahdessa edellisessä kohdassa kuvatun kaltainen suora maksuvelvollisuus.
120. Tästä tuomiosta ilmenee selvästi, että asiaa koskevan oikeuskäytännön mukaisesti sovellettu oikeudellinen kriteeri koskee julkista määräysvaltaa. Unionin tuomioistuimen mukaan kotimaisten tuottajien vihreiden sertifikaattien kaupasta saamat määrät eivät olleet pelkästään seurausta rahoituksellisesta uudelleenjaosta, joka tapahtui
”yksityiseltä yksiköltä toiselle”.(43) Etu, joka muodostuu vihreiden sertifikaattien antamisesta kotimaisten sähköntuottajien käyttöön, rahoitettiin ainakin osittain valtion määräysvallassa olevien varojen vähenemisellä sen vuoksi, että valtion määräysvallassa olevalla yksiköllä oli velvollisuus ostaa ylimääräisiä vihreitä sertifikaatteja.
121. Komissio ei voi vedota tehokkaasti myöskään nykyisissä SEUT 30 ja SEUT 110 artiklassa tarkoitettuja veron tai maksun tai sisäisen maksun käsitteitä koskevaan oikeuskäytäntöön, muun muassa tuomioon Dubois ja Général cargo services,(44) tukeakseen erottelua velvollisuuteen ostaa ja velvollisuuteen maksaa suoraan. Tältä osin viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa aiemmin esitettyihin perusteluihin.
122. Johtopäätöksenä katson, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101–118 kohdassa esittämiin perusteluihin ei sisälly oikeudellista virhettä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että tuomion PreussenElektra ulottuvuus ei rajoitu tapauksiin, joissa valtio toteuttaa toimenpiteitä sääntelemällä kaupan markkinahintaa, vaan kattaa myös tilanteet, joissa valtio määrää sopimussuhteista riippumattomasta maksuvelvollisuudesta suoraan yksityisten osapuolten välillä.
123. Täsmennän kuitenkin olevani täysin tietoinen tuomion PreussenElektra ulottuvuutta koskevasta oikeustieteellisestä keskustelusta.(45) Ymmärrän, että tämän ulottuvuuden laaja tulkinta johtaa toisinaan oikeudellisen ja taloudellisen todellisuuden väliseen eroon, joka voi vaikuttaa epätyydyttävältä. Tässä yhteydessä on perusteltua pohtia, johtaako se, että valtion varoja koskevan edellytyksen täyttymiselle asetetaan kaksi vaatimusta, jotka koskevat valtiosta johtumista ja valtion varojen sitomista, siihen, että liian suuri määrä kansallisia toimenpiteitä jää lopulta valtiontukien myöntämistä koskevan kiellon ulkopuolelle.(46)
124. Komissio väittää valituksessaan, että unionin tuomioistuimen pitäisi ottaa huomioon se, missä määrin valtio vaikuttaa yritysten kaupalliseen vapauteen. Vaikka tähän lähestymistapaan voidaankin yhtyä, sitä ei voida soveltaa tässä asiassa. Se merkitsisi nimittäin ajattelutavan muutosta arvioitaessa, ovatko kansallisessa lainsäädännössä edellytetyt varojen siirrot valtion toimenpiteitä vai eivät. Kuten olen pyrkinyt osoittamaan tässä ratkaisuehdotuksessa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä sovellettu oikeudellinen kriteeri koskee valtion vaikutusvaltaa yksityisten varojen hallinnoinnissa ja niiden käyttötarkoitusta eikä yleisemmin näiden yritysten kaupallista vapautta. Katson näin ollen, ettei unionin yleisen tuomioistuimen
valituksenalaisen tuomion 101–118 kohdassa esittämissä perusteluissa voida todeta oikeudellista virhettä.
125. Edellä esitetyn perusteella myös ainoan valitusperusteen toinen osa on mielestäni hylättävä.
126. Ehdotan näin ollen, että valitus hylätään kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
127. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton.
128. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, joita sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Saksan liittotasavalta on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja komissio on hävinnyt asian, komission on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se on velvoitettava korvaamaan Saksan liittotasavallan oikeudenkäyntikulut.
Ratkaisuehdotus
129. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)       Valitus hylätään.
2)       Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Saksan liittotasavallan oikeudenkäyntikulut.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      C‑702/20 ja
C‑17/21, EU:C:2023:1; jäljempänä tuomio DOBELES HES.
3      Tuomio
DOBELES HES (38, 39 ja 42 kohta).
4      Ks. tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413; jäljempänä tuomio Essent); tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C‑706/17, EU:C:2019:407) ja tuomio 16.9.2021, FVE Holýšov I ym. v. komissio (C‑850/19 P, EU:C:2021:740; jäljempänä
tuomio FVE Holýšov).
5      Ks. tuomio 26.9.2024, Covestro Deutschland ja Saksa v. komissio (C‑790/21 P
ja
C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 147 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
6      Ks. esim. tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 50 kohta; jäljempänä tuomio EEG 2012).
7      Ks. tuomio 24.1.1978, van Tiggele (82/77, EU:C:1978:10); tuomio 30.11.1993, Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1993:907) ja tuomio 7.5.1998, Viscido ym.
(C‑52/97–C‑54/97, EU:C:1998:209).
8      Ks. tuomio 15.3.1994, Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100, 14 kohta).
9      Ks. tuomio 1.12.1998, Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579, 41 kohta).
10      Ks. tuomio 16.5.2002,
Ranska v. komissio (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37 kohta).
11      Tuomio
PreussenElektra (58 kohta).
12      Tuomio
PreussenElektra (59 kohta).
13      Tätä kriteeriä, joka esitettiin ensimmäisen kerran 2.7.1974 annetussa tuomiossa
Italia v. komissio (173/73, EU:C:1974:71), on käytetty vakiintuneesti 19.12.2013 annetusta tuomiosta
Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851) lähtien.
14      Tuomion 42 kohta.
15      Valituksenalaisen tuomion 65–67 kohta.
16      Valituksenalaisen tuomion 68–70 kohta.
17      Tuomio
Essent (66 kohta).
18      Tuomio
FVE Holýšov (46 kohta).
19      Tuomio 20.9.2019, FVE Holýšov I ym. v. komissio (T‑217/17, EU:T:2019:633). Ks. mm. kyseisen tuomion 119 kohdan viimeinen virke, jonka mukaan
”– – tässä asiassa [erityinen] maksu on pakollinen loppukuluttajille ja on siten ennen kaikkea veronluonteinen maksu”.
20      Tuomio
DOBELES HES (mm. 36 ja 37 kohta).
21      Valituksenalaisen tuomion 64 kohta.
22      Tuomio
EEG 2012 (70 ja 71 kohta).
23      Tuomio FVE Holýšov (43 kohta).
24      Tuomio 26.9.2024 (C‑795/21 P
ja
C‑796/21 P, EU:C:2024:807).
25      Tuomio
WEPA Hygieneprodukte ym. v. komissio (C‑795/21 P
ja
C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 129 kohta).
26      Ks. tuomio 11.8.1995, Dubois ja Général cargo services (C‑16/94, EU:C:1995:268, 20 kohta).
27      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 13 on selitetty. Ks. tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 25 kohta).
28      Tuomio
Essent (67–70 kohta).
29      Tuomio 15.7.2004, Pearle ym.
(C‑345/02, EU:C:2004:448) ja tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).
30      Valituksenalaisen tuomion 72 kohta.
31      Tuomio 6.10.2021, Prosegur Compañía de Seguridad v. komissio (C‑55/19 P, EU:C:2021:797, 94 ja 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32      Tuomio 13.9.2017 (C‑329/15, EU:C:2017:671; jäljempänä tuomio ENEA).
33      Tuomio
EEG 2012 (3 kohta).
34      Kuten unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa.
35      Tuomio
ENEA (8, 28 ja 29 kohta).
36      Tuomio
ENEA (30 kohta).
37      Ks. valituksenalaisen tuomion 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
38      Kursivointi tässä.
39      Tuomio 7.3.2024 (C‑558/22, EU:C:2024:209; jäljempänä tuomio Fallimento Esperia).
40      Tuomio
Fallimento Esperia (37 ja 74 kohta).
41      Tuomio
Fallimento Esperia (75 ja 77 kohta).
42      Tuomio Fallimento Esperia (78 kohta).
43      Tuomio Fallimento Esperia (74 kohta).
44      Tuomio 11.8.1995 (C‑16/94, EU:C:1995:268).
45      Ks. mm. Rubini, L., The Definition of Subsidy and State Aid: WTO and EC Law in Comparative Perspective, Oxford University Press, New York, 2009, s. 165; de Cecco, F., State Aid and the European Economic Constitution, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2013, erityisesti s. 114 ja 115; Biondi, A., ”State aid is falling down, falling down: An analysis of the case law on the notion of aid”, Common Market Law Review, osa 50, nro 6, 2013, erityisesti s. 1727 ja 1728, ja Werner., P. ja Caramazza, M., ”“State” Aid or Not – This Is The Question”, European State Aid Law Quarterly, osa 18, nro 4, 2019, s. 525.
46      En kuitenkaan usko, että tuomion
PreussenElektra tulkinta, sellaisena kuin se ilmenee valituksenalaisesta tuomiosta, voisi vaarantaa SEUT 107 artiklan 1 kohdan tehokkaan vaikutuksen, kuten komissio väittää valituksessaan.