62020CC0161
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. november 25. (
1
)
C‑161/20. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„Megsemmisítés iránti kereset – Az Állandó Képviselők Bizottságának (Coreper) határozata – A fenntartható alternatív üzemanyagok üvegházhatású gázai kitermeléstől a felhasználásig terjedő kibocsátásainak értékeléséhez szükséges, életciklusokra vonatkozó iránymutatások bevezetése tekintetében a Nemzetközi Tengerészeti Szervezetnek történő előterjesztést a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet részére a Tanács elnöksége által a tagállamok és a Bizottság nevében történő továbbítása céljából jóváhagyó határozat – Az Európai Unió kizárólagos, megosztott vagy kiegészítő hatásköre – A Bizottságnak az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése szerinti intézményi előjogai”
I. Bevezetés
1.
A jelen ügy tárgyát két különböző kérdéskör képezi. Az első az Európai Uniónak az olyan nemzetközi szervezeten belüli külső képviseletének elveire és szabályaira vonatkozik, amelyben az Unió nem tag, és nem is megfigyelő. A második az Unió külső – akár kizárólagos, akár megosztott – hatáskörének jellegére vonatkozik egy bizonyos mértékben az uniós jog által szabályozott területre vonatkozó jövőbeli eszközzel kapcsolatos vitát illetően.
2.
Az első kérdéskör középpontjában az a kérdés áll, hogy az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése, amennyiben az a Bizottságnak az Európai Unió külkapcsolatokban való képviseletére vonatkozó előjogáról rendelkezik, alkalmazható‑e azokra a helyzetekre, amelyekben az Unió csak a tagállamokon keresztül gyakorolhatja külső hatáskörét.
3.
A második kérdéskör lényege abban a kérdésben foglalható össze, hogy valamely nemzetközi szervezet olyan jövőbeli eszköze, amelynek jellege, tartalma és hatálya még meghatározásra vár, az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének utolsó fordulata értelmében véve érintheti‑e az uniós közös szabályokat, vagy megváltoztathatja‑e azok alkalmazási körét.
4.
Az e kérdésekre adott válaszok határozzák meg a tengeri szállításra és a környezetvédelemre vonatkozó kérdésekkel kapcsolatos javaslatnak a tagállamok és az Európai Bizottság (nem pedig az Európai Unió) nevében a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet (a továbbiakban: IMO) egyik bizottsága elé terjesztéséről rendelkező határozat jogszerűségét.
II. Jogi háttér
A. A nemzetközi jog
5.
Az IMO‑t az Egyesült Nemzetek Szervezetének genfi tengerészeti konferenciája által 1948. március 6‑án elfogadott, a Kormányközi Tengerészeti Tanácsadó Szervezetről szóló egyezmény (
2
) hozta létre, amely 1958‑ban lépett hatályba (kihirdette: a 2003. évi LXXIX. tv.; a továbbiakban: IMO‑egyezmény).
6.
Az IMO‑egyezmény 1. cikkének a) pontja szerint az IMO egyik célja, hogy „elősegítse […] a hajókról való tengerszennyezés megelőzésére és ellenőrzésére vonatkozó legmagasabb fokon megvalósítható normák elfogadását”.
7.
Az IMO‑egyezmény 2. cikke úgy rendelkezik, hogy céljai elérése érdekében az IMO többek között:
„a)
[…] vizsgálja az […] ügyeket, […] és ezekben az ügyekben ajánlásokat tesz;
b)
gondoskodik egyezmények, megállapodások, illetőleg egyéb megfelelő dokumentumok tervezeteinek kidolgozásáról és ezeket ajánlja az egyes kormányoknak és kormányközi szervezeteknek, […]”.
8.
Az IMO‑egyezmény nem tartalmaz olyan kikötést, amely regionális (gazdasági) integrációs szervezetek csatlakozásáról rendelkezne. Az egyezmény 4. cikke szerint az IMO tagsága csak az államok előtt áll nyitva. Ennek megfelelően az IMO‑tagsággal rendelkező összes uniós tagállammal ellentétben maga az Európai Unió nem csatlakozhat az IMO‑egyezményhez, és nem válhat az IMO tagjává.
9.
Az IMO‑egyezmény 25. cikkének a) pontja mindazonáltal a következőképpen rendelkezik:
„A Szervezetnek más szervezetekkel tartandó kapcsolatai tárgyában a Tanács […] szerződéseket, illetőleg megállapodásokat köthet. Az ilyen szerződéseket, illetőleg megállapodásokat a Közgyűlésnek jóvá kell hagynia.”
10.
Az IMO‑egyezmény 66. cikke értelmében:
„A[z IMO] a hatáskörébe utalt ügyekben más olyan kormányközi szervezetekkel is együttműködhet, amelyek az Egyesült Nemzetek Szervezetének nem szakosított intézményei, de amelyek érdekei és tevékenysége kapcsolódik a[z IMO] céljaihoz.”
11.
Ebben az összefüggésben az Európai Bizottság 1974. június 28‑án az EGK‑Szerződés 229. cikke alapján együttműködési megállapodást kötött az IMO‑val (
3
) (a továbbiakban: 1974. évi együttműködési megállapodás). A megállapodás magában foglalja a Bizottság azon jogát is, hogy megfigyelőként részt vegyen az IMO munkájában, beleértve annak bizottságait is. A Bizottságnak nincs szavazati joga az IMO‑ban.
12.
Az IMO fő szervei a Közgyűlés, a Tanács, öt bizottság és a Titkárság. (
4
) E bizottságok egyike a Tengerikörnyezet‑védelmi Bizottság (a továbbiakban: MEPC). Az MEPC valamennyi IMO‑tagot magában foglalja. (
5
) Az IMO‑egyezmény 38. cikke szerint az MEPC „vizsgálja a[z IMO] feladatkörébe tartozó és a hajókról való tengerszennyezés megelőzésével és ellenőrzésével kapcsolatos ügyeket […]”.
13.
Az MEPC eljárási szabályzatának 5. szabálya a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(3) A főtitkár felkéri az alábbi szervezeteket, hogy a bizottság minden olyan ülésszakán, amelynek napirendjén őket közvetlenül érintő kérdések szerepelnek, megfigyelőkkel képviseltessék magukat:
1.
azon egyéb kormányközi szervezetek, amelyekkel szerződés vagy külön megállapodás megkötésére került sor; valamint
2.
azon nem kormányzati nemzetközi szervezetek, amelyekkel a Szervezet a velük folytatott konzultációkra vonatkozó szabályokkal összhangban kapcsolatot alakított ki.
(4) Az elnök meghívására és az érintett bizottság beleegyezésével e megfigyelők részt vehetnek az ülésen, anélkül, hogy az őket közvetlenül érintő kérdésekben szavazati joggal rendelkeznének.[nem hivatalos fordítás]”
14.
A hajókról történő szennyezés megelőzéséről szóló, Londonban 1973. november 2‑án aláírt és az 1978. február 17‑i jegyzőkönyvvel kiegészített nemzetközi egyezmény (kihirdette: a 2001. évi X. tv.; a továbbiakban: Marpol 73/78 egyezmény) az IMO egyik legfontosabb egyezménye, amely megállapítja a tengeri környezet szennyezése elleni küzdelem szabályait. Az Európai Unió valamennyi tagállama részes fele ezen egyezménynek, de maga az Európai Unió nem. Az 1997. szeptember 26‑án Londonban aláírt, a Marpol 73/78 egyezmény módosításáról szóló 1997. évi jegyzőkönyv (a továbbiakban: 1997. évi jegyzőkönyv) ezt az egyezményt kiegészítette „A hajókról történő levegőszennyezés megelőzésére vonatkozó szabályok” címet viselő VI. melléklettel.
15.
Az 1997. évi jegyzőkönyvvel módosított Marpol 73/78 egyezmény (a továbbiakban: Marpol 73/78/97 egyezmény) alapján az IMO számos intézkedést fogadott el az üvegházhatású gázok (a továbbiakban: ÜHG) nemzetközi hajózásból származó kibocsátásának csökkentése érdekében. Az MEPC maga is létrehozott egy, a hajózásból származó ÜHG‑kibocsátás csökkentésével foglalkozó, ülésszakok közötti munkacsoportot (a továbbiakban: ISWG‑GHG), amely jelentést tesz az MEPC részére annak ülésszakai során.
B. Uniós jog
16.
Az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondata a következőképpen rendelkezik:
„A közös kül‑ és biztonságpolitika, valamint a Szerződések által meghatározott más esetek kivételével [a Bizottság] ellátja az Unió külső képviseletét.”
17.
Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében:
„Az Unió […] kizárólagos hatáskörrel rendelkezik nemzetközi megállapodás megkötésére, ha annak megkötés[e] […] hatásköreinek belső gyakorlásához szükséges, illetve annyiban, amennyiben az a közös szabályokat érintheti, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja.”
18.
Az (EU) 2015/757 rendelet (
6
) (a továbbiakban: MRV‑rendelet) 2015. július 1‑jén lépett hatályba.
19.
Az MRV‑rendelet „Tárgy” címet viselő 1. cikke kimondja:
„Ez a rendelet meghatározza a tagállamok joghatósága alatt álló kikötőkbe érkező, azokon belül tartózkodó vagy azokból távozó hajók szén‑dioxid‑kibocsátásának és az e hajókkal kapcsolatos egyéb releváns információknak a pontos nyomonkövetésére, jelentésére és hitelesítésére vonatkozó szabályokat annak érdekében, hogy költséghatékony módon ösztönözze a tengeri közlekedésből származó szén‑dioxid‑kibocsátás csökkentését.”
20.
Az említett rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdése előírja:
„(1)   A 8–12. cikkel összhangban a társaságok minden hajójuk tekintetében kötelesek nyomon követni és bejelenteni az adott jelentési időszak során a releváns paramétereket. Az említett nyomonkövetést és jelentést a valamely tagállam joghatósága alá tartozó összes kikötőre, valamint a valamely tagállam joghatósága alá tartozó kikötőbe érkező vagy onnan induló összes hajóútra vonatkozóan el kell végezniük.
(2)   A nyomonkövetésnek és a jelentésnek teljes körűnek kell lennie és ki kell terjednie a tengeren tartózkodó és a kikötőben horgonyzó hajók tüzelőanyag‑elégetéséből származó szén‑dioxid kibocsátásra. A társaságok a jelentési időszakban kötelesek megfelelő intézkedéseket tenni a hiányos adatok előfordulásának megelőzése érdekében.
(3)   A nyomonkövetésnek és a jelentésnek összehangoltnak és összehasonlíthatónak kell lennie. Ennek érdekében a társaságoknak ugyanazokat a nyomonkövetési módszereket és adatkészleteket kell használniuk, a hitelesítő által értékelt változtatásokkal.”
21.
Az említett rendeletnek „A szén‑dioxid‑kibocsátások és egyéb releváns információk nyomonkövetésének módszerei” címet viselő 5. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 4. cikk (1), (2) és (3) bekezdésének alkalmazásában a társaságok az összes hajójuk tekintetében meghatározzák az I. mellékletben megállapított módszerek bármelyike szerint a szén‑dioxid kibocsátást […].”
22.
Az említett rendelet I. mellékletének A. része a következő képletet határozza meg a szén‑dioxid‑kibocsátások kiszámításához: „Tüzelőanyag‑fogyasztás × kibocsátási tényező”, és tartalmaz egy táblázatot, amely hét nem alternatív tüzelőanyag kibocsátási tényezőinek alapértékeit sorolja fel. A táblázatot követő rendelkezés értelmében megfelelő kibocsátási tényezőket kell alkalmazni a bio‑tüzelőanyagokra, az alternatív nem fosszilis tüzelőanyagokra és más tüzelőanyagokra, amelyek esetében nem határoztak meg alapértékeket.
23.
A 2014/94/EU irányelv (
7
)„Tárgy” címet viselő 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv az alternatív üzemanyagok uniós infrastruktúrájának kiépítésére irányuló közös intézkedési keretet hoz létre a közlekedés kőolajfüggőségének minimálisra csökkentése és környezeti hatásának enyhítése érdekében. Ez az irányelv a tagállamok nemzeti szakpolitikai keretei révén teljesítendő minimumkövetelményeket állapít meg az alternatív üzemanyagok infrastruktúrájának kiépítésére vonatkozóan, ideértve az elektromos járművek töltőállomásait, valamint a földgáz‑ (LNG és CNG) és hidrogén‑töltőállomásokat is, valamint az említett elektromos és üzemanyag‑töltőállomásokra vonatkozó közös műszaki előírásokat és a felhasználók tájékoztatására vonatkozó követelményeket határoz meg.”
24.
Az (EU) 2018/2001 irányelv (
8
)„Tárgy” címet viselő 1. cikke kimondja:
„Ez az irányelv közös keretet hoz létre a megújuló energiaforrásokból előállított energia támogatására. Kötelező uniós célkitűzést állapít meg a megújuló energiaforrásokból előállított energiának az Unió teljes bruttó energiafogyasztásában 2030‑ban képviselt teljes részarányára vonatkozóan. Emellett szabályokat állapít meg a megújuló forrásokból származó villamosenergia‑termelés pénzügyi támogatása, az ilyen villamosenergia termelő általi felhasználása, valamint a fűtési, a hűtési és a közlekedési ágazatban történő megújulóenergia‑használat, a tagállamok közötti, valamint a tagállamok és a harmadik országok között regionális együttműködés, a származási garanciák, a közigazgatási eljárások, valamint a tájékoztatás és a képzés tekintetében. A bioüzemanyagokra, a folyékony bio‑energiahordozókra és a biomasszából előállított üzemanyagokra vonatkozóan fenntarthatósági és üvegházhatásúgázkibocsátás‑megtakarítási kritériumokat is megállapít.”
25.
A 2018/2001 irányelv 29. cikke részletes szabályokat ír elő a bioüzemanyagokra, a folyékony bio‑energiahordozókra és a biomasszából előállított üzemanyagokra vonatkozó fenntarthatósági és ÜHG‑kibocsátás‑megtakarítási kritériumok tekintetében.
III. A jogvita háttere
26.
2018. április 13‑án az MEPC elfogadta „A hajózásból származó ÜHG‑kibocsátás csökkentésére irányuló kezdeti IMO‑stratégi[át]” (a továbbiakban: kezdeti stratégia). (
9
) A kezdeti stratégiában az alternatív alacsony vagy nulla szén‑dioxid‑kibocsátású üzemanyagok hatékony felhasználására irányuló végrehajtási program előkészítése érdekében a hajózásból származó ÜHG‑kibocsátás csökkentésével kapcsolatos kérdéseket érintő lehetséges rövid távú intézkedések között valamennyi üzemanyagtípus esetében szerepel az életciklusokra vetített ÜHG‑, illetve szénintenzitásra vonatkozó egyértelmű iránymutatások kidolgozása. (
10
)
27.
Az életciklus az üzemanyag előállításától a hajó működtetéséig terjedő ÜHG‑kibocsátások (Well‑to‑Wake, a továbbiakban: WtW), az elsődleges előállítástól az üzemanyagnak a hajó üzemanyagtartályába történő szállításáig terjedő ÜHG‑kibocsátások (Well‑to‑Tank, a továbbiakban: WtT; upstream kibocsátásnak is nevezik), valamint a hajó üzemanyagtartályától a kipufogójáig terjedő ÜHG‑kibocsátások (Tank‑to‑Propeller [a továbbiakban: TtP] vagy Tank‑to‑Wake; downstream kibocsátásnak is nevezik) értékelésére vonatkozik. (
11
)
28.
2019‑ben, a 74. ülésszakán az MEPC jóváhagyta az ISWG‑GHG 6. ülésének (a továbbiakban: ISWG‑GHG 6) feladatmeghatározását. Az ISWG‑GHG 6 feladata többek között az alternatív alacsony vagy nulla szén‑dioxid‑kibocsátású üzemanyagok felhasználásának ösztönzésére irányuló konkrét javaslatok további vizsgálata volt, ideértve adott esetben valamennyi érintett üzemanyagtípus esetében az életciklusokra vetített ÜHG‑, illetve szénintenzitásra vonatkozó iránymutatások, valamint az ösztönzőrendszerek kidolgozását is.
29.
E tekintetben a 2019. novemberi ülés során folytatott megbeszéléseket követően az ISWG‑GHG 6 támogatta valamennyi érintett üzemanyagtípus tekintetében az életciklusokra vetített ÜHG‑, illetve szénintenzitásra vonatkozó iránymutatások kidolgozására irányuló munkafolyamat kialakítását. Egyetértett azzal, hogy a nemzetközi hajózás tekintetében prioritásként kell kezelni az alternatív üzemanyagok TtP‑kibocsátási tényezőinek meghatározását, és hogy e munkának terminológiai és elszámolási kérdésekre kell kiterjednie. Megjegyezte ugyanakkor, hogy figyelembe kell venni az upstream kibocsátásokat (WtT) is, mivel „ezek jelentőséggel bírnak az alternatív üzemanyagok fenntarthatóságának értékelése szempontjából [nem hivatalos fordítás]”. Végül „felhívta az érdekelt tagállamokat és nemzetközi szervezeteket, hogy működjenek együtt, és valamennyi érintett üzemanyagtípus esetében nyújtsanak be javaslatokat az életciklusokra vetített ÜHG‑, illetve szénintenzitásra vonatkozó iránymutatások tervezetére vonatkozóan [nem hivatalos fordítás]”. (
12
)
30.
Ez utóbbi felhívásra válaszul a Bizottság elkészítette előterjesztés‑tervezetét (a továbbiakban: előterjesztés‑tervezet) az ISWG‑GHG 7. ülésére „[a]z Európai Bizottság által az Európai Unió nevében benyújtott […][nem hivatalos fordítás]” szöveget tartalmazó címmel. Az előterjesztés‑tervezet a WtT‑jellegű ÜHG‑kibocsátások értékeléséhez szükséges, életciklusokra vonatkozó iránymutatások bevezetésére tett javaslatot. Azt javasolta, hogy az iránymutatások elsődleges mérőszámként továbbra is a TtP‑kibocsátásokra támaszkodjanak, de határozzanak meg egy olyan módszert, amely e mérőszámot úgy igazítja ki, hogy az tükrözze a WtW‑kibocsátásokat is. Ez a módszer a TtP‑kibocsátások meglévő alapértékeire alkalmazott kiigazítási értékek használatán alapulhat.
31.
Az előterjesztés‑tervezetet az SWD(2019) 456 bizottsági szolgálati munkadokumentum (a továbbiakban: SWD) mellékleteként nyújtották be a Tanácsnak. (
13
) Az SWD szerint a csatolt előterjesztés az uniós álláspont meghatározása céljából került benyújtásra. Az mindazonáltal nem az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése értelmében vett hivatalos álláspont meghatározására irányult. (
14
) A Bizottság azt állította, hogy az az aktus, amelynek elfogadására az MEPC‑t végső soron felkérik, joghatással bíró aktusnak minősül, és döntően befolyásolhatja a vonatkozó uniós jogszabályok, nevezetesen az MRV‑rendelet, a 2018/2001 irányelv és a 2014/94 irányelv tartalmát. (
15
) Ez utóbbi okból az előterjesztés‑tervezet az Európai Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik. A Bizottság ezenkívül arra hivatkozott, hogy az Európai Unió kizárólagos külső hatáskörébe tartozó kérdésekre vonatkozó javaslatok vagy tájékoztatódokumentumok IMO‑nak történő előterjesztése külső képviseletet megvalósító aktusnak minősül, és így az ilyen előterjesztést az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének és az EUMSZ 221. cikknek megfelelően a Bizottságnak vagy az Unió küldöttségének kell benyújtania. (
16
)
32.
Az előterjesztés‑tervezetet a Tanács tengeri szállítási munkacsoportja vizsgálta meg. Elutasította a kiigazítási értékek alkalmazására vonatkozó eredeti javaslatot, és ehelyett egyedi WtT‑értékek alkalmazását javasolta. E WtT‑értékek a TtP‑kibocsátások meglévő alapértékeivel együttesen tükrözik a felhasznált üzemanyagok teljesítményét. Emellett a tengeri szállítási munkacsoport nem értett egyet a Bizottságnak az előterjesztés által érintett területen fennálló uniós hatáskör jellegére vonatkozó állításaival. Úgy ítélte meg, hogy az előterjesztés csak annyiban tartozik az Unió kizárólagos hatáskörébe, amennyiben annak tárgya az SWD‑ben említett jogi aktusok hatálya alá tartozik. Amennyiben az előterjesztés által érintett kérdések nagyrészt nem tartoznak e jogi aktusok hatálya alá, annyiban úgy kell tekinteni, hogy az előterjesztést a tagállamok megosztott hatáskörben nyújtják be, és az nem értelmezhető az Unió megosztott hatáskörének gyakorlásaként. Következésképpen a tagállamok úgy vélték, hogy az előterjesztést a tagállamoknak és a Bizottságnak kell benyújtania.
33.
A Bizottság előterjesztés‑tervezetét így módosították annak érdekében, hogy az tükrözze a fenti következtetéseket. Először is, a kiigazítási értékek használatára vonatkozó részeket a WtT‑értékek használatára vonatkozó javaslatokkal váltották fel. Másodszor, az előterjesztés címe a következőképpen módosult: „Ausztria [az Európai Unió ábécérendben felsorolt többi tagállama] és az Európai Bizottság által benyújtott […][nem hivatalos fordítás]” (az Európai Unió említése nélkül). Az Állandó Képviselők Bizottságát (Coreper) felkérték a módosított előterjesztés‑tervezet (a továbbiakban: vitatott előterjesztés) szövegének jóváhagyására annak érdekében, hogy azt a Tanács elnöksége továbbíthassa az IMO‑nak. (
17
)
34.
2020. február 5‑én a Coreper jóváhagyta az IMO‑nak benyújtandó vitatott előterjesztést annak a Tanács elnöksége által az IMO‑nak történő továbbítása céljából (a továbbiakban: vitatott határozat). Az IMO‑ügyekkel kapcsolatos tanácsi gyakorlatnak megfelelően nem került sor formális határozat meghozatalára.
35.
A 2020. február 5‑i ülés jegyzőkönyvéhez csatolt nyilatkozatban a Bizottság kinyilvánította a vitatott határozattal kapcsolatos egyet nem értését. Lényegében azt állította, hogy az Európai Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a vitatott előterjesztést illetően, és így csak az Unió nyújthatja be az előterjesztést. Az előterjesztés külső képviseletet megvalósító aktusnak minősül, és ezért azt a Bizottságnak kell benyújtania az Unió nevében. A Bizottság úgy vélte, hogy nem meggyőzőek az azzal szemben felhozott eljárásjogi érvek, hogy az Unió nevében ő nyújtsa be az előterjesztést az IMO‑nak. Semmi nem utal arra, hogy az IMO mint az Egyesült Nemzetek szakosított szervezete elutasítaná az előterjesztést.
36.
2020. február 7‑én a vitatott előterjesztést e‑mailben továbbította az ISWG‑GHG‑nak a tényállás idején a Tanács elnökségét betöltő Horvát Köztársaság. Az e‑mail főszövege a következőképpen szólt: „Az Európai Unió elnökségét jelenleg betöltő Horvátország örömmel továbbítja a mellékelt előterjesztést a társszerzők (Ausztria, az Európai Unió többi tagállama és az Európai Bizottság) nevében […] [nem hivatalos fordítás]”.
IV. A felek kérelmei
37.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
semmisítse meg azon, a Coreper 2020. február 5‑i aktusában foglalt tanácsi határozatot, amely jóváhagyja a Nemzetközi Tengerészeti Szervezetnek (IMO) történő előterjesztést a fenntartható alternatív üzemanyagok üvegházhatású gázai kitermeléstől a felhasználásig terjedő kibocsátásainak értékeléséhez szükséges, életciklusokra vonatkozó iránymutatások bevezetése tekintetében, az IMO részére a Tanács elnöksége által a tagállamok és a Bizottság nevében történő továbbítás céljából;
–
tartsa fenn a határozat joghatásait;
–
a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
38.
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
teljes egészében utasítsa el a keresetet;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
39.
A Belga Királyság, a Cseh Köztársaság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög Köztársaság, a Francia Köztársaság, a Holland Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság számára megengedték, hogy a Tanács kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon.
40.
A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Svéd Királyság kivételével valamennyi fent említett fél részt vett a 2021. szeptember 7‑én tartott tárgyaláson.
V. Elemzés
41.
Keresetének alátámasztása érdekében a Bizottság két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap az Európai Unió EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése szerinti, a vitatott előterjesztés által érintett területen fennálló kizárólagos hatáskörének megsértésén alapul, amely terület a Bizottság szerint nagyrészt az Unión belüli helyzetekre alkalmazandó közös szabályok hatálya alá tartozik. A második jogalap a Bizottság EUSZ 17. cikk (1) bekezdése szerinti intézményi előjogainak megsértésén alapul, mivel kizárólag ez az intézmény jogosult az Európai Unió nevében eljárni és biztosítani annak külső képviseletét.
42.
Először a kereset elfogadhatóságát vizsgálom meg, mielőtt rátérnék az érdemi vizsgálatára.
A. Elfogadhatóság
43.
A Tanács és a beavatkozó tagállamok nem vitatják a kereset elfogadhatóságát a Görög Köztársaság kivételével, amely lényegében azt állítja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére, hogy az Unió résztvevői jogállással rendelkezik‑e az IMO‑ban.
44.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható aktusnak minősül a valamely uniós intézmény, szerv vagy szervezet által elfogadott bármely határozat, amely természetétől vagy formájától függetlenül joghatások kiváltására irányul. (
18
)
45.
A Bíróság azt is megállapította, hogy biztosítani kell, hogy a Coreper által hozott aktust jogszerűségi vizsgálat alá lehessen vonni, amikor az mint ilyen joghatások kiváltására irányul, és ennélfogva kikerül az előkészítés és végrehajtás említett feladatköréből. (
19
)
46.
A vitatott határozat olyan kérdésben határozza meg az Unió álláspontját, amely az Unió hatáskörébe tartozik, mint például a tengeri szállítás és a környezetvédelem. Az IMO‑nak megküldött előterjesztés azzal jár, hogy a tagállamok és a Bizottság kötelesek ezen álláspontot támogatni az IMO bizottsága előtt a lojális együttműködés kötelezettségével összhangban. A vitatott határozat ebben az értelemben tehát joghatások kiváltására irányul. Mint ilyen az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül. Megállapítom tehát, hogy a vitatott határozat megsemmisítése iránti kereset elfogadható, valamint hogy a Bíróság az EUMSZ 263. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik e határozat jogszerűségének vizsgálatára.
B. Az ügy érdeméről
47.
A Bizottság két jogalapra támaszkodva kifogásolja a vitatott határozatot: az első a vitatott előterjesztés által érintett területen fennálló uniós hatáskör jellegével, a második pedig az Unió külső képviseletére vonatkozó szabályokkal kapcsolatos.
48.
Fontos megjegyezni, hogy a Bizottság annyiban kifogásolja a vitatott határozatot, amennyiben az egyrészt az uniós tagállamokat és a Bizottságot (nem pedig az Uniót) jelöli meg a vitatott előterjesztés szerzőjeként (társszerzőiként), másrészt pedig a Tanács elnökségét, azaz a Horvát Köztársaságot bízza meg a vitatott előterjesztés IMO‑nak történő továbbításával. Ezzel szemben nem kifogásolja magát a vitatott előterjesztés tartalmát (kivéve a címének a társszerzőket megjelölő részét). A Bizottság szerint ez a tartalom releváns az ügy kimenetele szempontjából, mivel annak tárgya az Európai Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik.
49.
E tekintetben a Tanács azzal érvel, hogy az IMO‑ban való tagságra és az IMO munkájában való részvételre vonatkozó szabályok alapján nem küldhető meg előterjesztés e szervezet részére „az Európai Unió nevében”, függetlenül attól, hogy az az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik‑e, vagy sem. Ezen érvvel összhangban egyes beavatkozó tagállamok megkérdőjelezik az első jogalap relevanciáját: azzal érvelnek, hogy az Európai Unió külső képviseletére vonatkozó, az IMO‑szabályokból eredő rendelkezések megkövetelték a vitatott határozat elfogadását.
50.
Ezeket az érveket nem lehet egyből elutasítani. Az Európai Unió kizárólagos vagy megosztott hatáskörének jellege irreleváns lehet az ügy kimenetele szempontjából, ha okkal feltételezhető, hogy az Európai Unió semmiképpen nem nyújthatta be az előterjesztést. Ennélfogva először a második jogalapot vizsgálom meg, és csak ezt követően vizsgálom az első jogalapot.
1.
A második jogalap
51.
Második jogalapjával a Bizottság arra hivatkozik, hogy a vitatott határozat sérti az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése szerinti intézményi előjogait.
a)
A felek érvei
52.
A Bizottság azzal érvel, hogy az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése alapján az Európai Unió külső képviseletére vonatkozó hatáskörrel rendelkezik a vitatott előterjesztés tekintetében. Az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozatával (
20
) összefüggésben értelmezett 1974. évi együttműködési megállapodás nem zárja ki, hogy ilyen előterjesztéseket nyújtsanak be az Európai Unió nevében. Ezenfelül (
21
) a 2009. november 27‑i szóbeli jegyzékben a Tanács és a Bizottság arról tájékoztatta az IMO‑t, hogy 2009. december 1‑jétől az Európai Unió gyakorolja az Európai Közösség jogait, és az Európai Uniót terhelik annak kötelezettségei, ideértve annak a szervezeten belüli jogállását is. Végezetül az ISWG‑GHG 6 az „érintett tagállamokhoz és nemzetközi szervezetekhez” intézte felhívását, és az eszmecsere tárgyára tekintettel az Európai Unió „érintett nemzetközi szervezetnek” minősül. Ennélfogva a Bizottság azt javasolta, hogy a vitatott előterjesztést „az Európai Unió nevében az Európai Bizottság által” benyújtottként prezentálják. A vitatott határozat ugyanakkor meghatározta, hogy az előterjesztést az elnökség „a tagállamok és a Bizottság” nevében nyújtja be, és az nem tartalmaz semmilyen utalást arra vonatkozóan, hogy a tagállamok az Európai Unió érdekében járnak el. Amennyiben a vitatott előterjesztést úgy kell értelmezni, hogy azt az Unió nevében nyújtották be, annyiban a vitatott határozat az EUSZ 17. cikk (1) bekezdését megsértve megakadályozta a Bizottságot az Európai Unió külső képviseletének ellátásában.
53.
A Bizottság ezenkívül arra hivatkozik, hogy az Unió képviseletére vonatkozó, a Szerződések által a Bizottságnak biztosított monopólium magában foglalja, hogy a Tanács soros elnöksége sohasem képviselheti jogszerűen az Uniót, és nem gyakorolhatja annak külső hatásköreit. Mivel nincs jogalap arra, hogy a tanácsi határozat megakadályozza a Bizottságot az Európai Unió képviseletében a vitatott előterjesztés tekintetében, a vitatott határozat sérti az EUSZ 17. cikk (1) bekezdését.
54.
A beavatkozó tagállamok által támogatott Tanács arra hivatkozik, hogy az IMO szabályai alapján az Európai Unió nem léphet fel, mivel az Unió nem tag, és nem is megfigyelő az IMO‑ban. Kizárólag a Bizottság rendelkezik e szervezeten belül megfigyelői jogállással az 1974. évi együttműködési megállapodás alapján. Ezen sem az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozata, sem a 2009. november 27‑i szóbeli jegyzék nem változtat. Az Európai Unió pusztán a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése miatt nem gyakorolhatja az Európai Közösség jogait, és az Európai Uniót nem terhelhetik annak kötelezettségei az IMO‑ban, mivel maga az Európai Közösség sem rendelkezett jogokkal, és azt kötelezettségek sem terhelték az IMO‑ban. Következésképpen, bár a Bizottság megfigyelőként benyújthat az MEPC‑nek a saját nevében bizonyos dokumentumokat – például jelentéseket, tanulmányokat stb. –, de nem nyújthat be dokumentumokat az IMO‑nak „az Unió nevében”, mivel az Unió nem tag, és nem is megfigyelő az IMO‑ban. Ez az oka annak, hogy a Hollandia által az Európai Közösségek nevében 2005‑ben az IMO‑nak benyújtott előterjesztést elutasította az IMO. A Tanács szerint a felhívás szövegéből nem következik, hogy az előterjesztés az Unió nevében is benyújtható lett volna, mivel az nem rendelkezik megfigyelői jogállással, és ezért nem jogosult részt venni az MEPC munkájában.
55.
A Tanács továbbá azzal érvel, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy amennyiben az Unió nem tagja valamely nemzetközi szervezetnek, az együttesen eljáró tagállamok feladata, hogy az Unió érdekében – az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó területeken is – előterjesztéseket nyújtsanak be e szervezethez. A tagállamok a saját nevükben járnak el. Ezenfelül mivel a Bizottság nem rendelkezik szavazati joggal az IMO‑ban, így az MEPC‑ben sem, amikor az MEPC‑nek jogi aktust kell elfogadnia, kizárólag a tagállamok járhatnak el együtt az Unió érdekében az Unió hatáskörébe tartozó kérdésekben.
56.
A beavatkozó tagállamok által támogatott Tanács szerint a Szerződések egyetlen rendelkezése sem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a saját külső képviseletükkel kapcsolatos egyes feladatokat a saját belátásuk szerint osszanak ki. A tagállamok esetről esetre szabadon dönthetnek arról, hogy milyen módon kívánják megszervezni külső képviseletüket. Az állandó gyakorlat szerint a soros elnökséget ellátó tagállamnak kell e feladatokat ellátnia.
b)
Értékelés
1) Előzetes észrevételek
57.
Úgy tűnik, hogy a nemzetközi szervezetnek az 1648. évi vesztfáliai békeszerződés után kialakult hagyományos államközpontú fogalmait továbbra is alkalmazzák. (
22
) Ebből adódik például a nemzetközi szervezetek más nemzetközi szervezetekben való tagságával kapcsolatos tartózkodó megközelítés. Kétségtelen, hogy mostanra egyértelműen megállapításra került, hogy elvileg lehetséges az ilyen tagság. A nemzetközi szervezetek azonban ritkán teljes jogú tagjai más szervezeteknek. (
23
)
58.
Egy nemzetközi szervezet munkájában való részvételnek különböző formái vannak. A tagok részvétele és a nem tagok, köztük a megfigyelők részvétele között jelentős különbség van (
24
).
59.
Valamely nemzetközi szervezetnek egy másik nemzetközi szervezetben való tagságára az utóbbit létrehozó szerződésben foglalt szabályok vonatkoznak, (
25
) különös figyelemmel az úgynevezett REIO vagy RIO (
26
) záradékra.
60.
Általában elmondható, hogy könnyebb egy nemzetközi szervezet számára valamely nemzetközi szervezetben megfigyelői jogállást szerezni, mint taggá válni. (
27
) E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy „megfigyelői” jogállás mint olyan nem létezik. E kifejezés pontos jelentése az egyes szervezetek között, sőt egy szervezeten belül megfigyelőnként is eltérhet. (
28
) Főszabály szerint a megfigyelők jogai nem teljes körű jogok. A megfigyelők általában nem szavazhatnak, és külön engedély nélkül nem köröztethetnek dokumentumokat hivatalos dokumentumként; szükségük lehet a teljes jogú tagok támogatására a javaslatok benyújtásához. (
29
) Részvételük csak a hivatalos találkozókra korlátozható, és hivatalos fellépésükre csak a hivatalos résztvevők fellépésének végén kerülhet sor. (
30
)
61.
Amennyiben a nemzetközi szervezetet létrehozó szerződésben nem szerepel az R(E)IO záradék, az Unió nem járhat el közvetlenül tagként e szervezet fórumán. Erről rendelkező külön határozat vagy megállapodás hiányában az Európai Unió még megfigyelőként sem járhat el ilyen szervezetben. Ilyen helyzetekben hatáskörei nem gyakorolhatók a Szerződések által előírt módon.
62.
A nemzetközi szervezetnek az abban való tagság és a munkájában való részvétel formáira vonatkozó szabályainak – köztük a tagság feltételeit meghatározó szabályoknak – az értelmezése főszabály szerint a szóban forgó nemzetközi szervezet feladata. A Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy e szabályokat az érintett szervezetre nézve kötelező módon értelmezze. (
31
)
63.
Ideális esetben a nemzetközi jognak figyelembe kell vennie az Európai Unió mint szupranacionális szervezet jellegét, valamint a külső hatáskörök gyakorlására vonatkozó szabályait. Minden más esetben az Európai Uniónak meg kell találnia a legmegfelelőbb eszközöket, amelyek lehetővé teszik számára a Szerződésekben meghatározott külső hatáskörei szabályszerű gyakorlásának biztosítását.
64.
A fenti megfontolások egyfajta ellentmondást eredményeznek egyrészt az Európai Unió külső tevékenységének a Szerződésekben meghatározott módjai, másrészt pedig a valamely nemzetközi fórumon gyakorolható fellépés módjai között. A Bíróság teljes mértékben tisztában van ezzel az ellentmondással, amint azt az ítélkezési gyakorlata is tükrözi. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint először is, ha az Unió úgy dönt, hogy hatásköreit gyakorolja, az ilyen gyakorlásnak a nemzetközi jog tiszteletben tartásával kell történnie. (
32
) Másodszor, minden olyan esetben, amikor a valamely nemzetközi fórumon alkalmazandó szabályok megakadályozzák az Uniót abban, hogy a saját nevében járjon el, külső hatáskörét az érdekei szerint eljáró tagállamok közvetítésével gyakorolja. (
33
) Harmadszor, a nemzetközi fórumokon eljáró tagállamoknak az Unió külső képviseletére vonatkozó alkotmányos szabályoknak, nevezetesen a lojális együttműködés, a koherencia és az egységesség elvének megfelelően kell eljárniuk. (
34
)
65.
Ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Tanács által az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alapján elfogadott, azon nemzetközi szervezetekben képviselendő uniós álláspontról szóló határozatok, amelyeknek az Európai Unió nem tagja, és nem is válhat tagjává, úgy rendelkeznek, hogy ezt az álláspontot az Unió érdekében együttesen eljáró tagállamok képviselik. (
35
)
66.
A jelen ügy az IMO keretében az Európai Unió érdekében való fellépésre vonatkozik. E szervezet tagjai kizárólag államok lehetnek, és az Európai Unió nem válhat taggá. Az IMO‑egyezmény lehetővé teszi a más szervezetekkel mint megfigyelőkkel való együttműködést. Az IMO sajátossága abban rejlik, hogy az 1974. évi együttműködési megállapodás értelmében nem az Unió, hanem a Bizottság rendelkezik megfigyelői jogállással e szervezetben.
67.
Ebben az összefüggésben a jelen ügy fő kérdése az, hogy az IMO keretében az Uniónak, a Bizottságnak vagy a tagállamoknak kell‑e fellépniük az Unió érdekében, és hogy az e kérdésre adandó válasz a szóban forgó területen fennálló uniós hatáskör jellegétől függ‑e.
2) A vitatott határozat: tartalom és indokolás
68.
A vitatott határozat lényegében azt írja elő, hogy a vitatott előterjesztést a tagállamok és a Bizottság előterjesztéseként nyújtják be az IMO‑nak, és azt a Tanács elnöksége küldi meg az IMO részére.
69.
A vitatott határozatot informálisan, az intézmények által elfogadott gyakorlatnak megfelelően fogadták el. (
36
) Ennek következtében annak indokolása nem közvetlenül a határozatból mint olyanból ered, hanem csak a határozat elfogadásának az előkészítő dokumentumokból és a Coreper ülésének jegyzőkönyvéből kitűnő körülményeiből vezethető le. (
37
)
70.
E tekintetben a Corepernek címzett tanácsi dokumentumból kitűnik, hogy a vitatott határozatot annak megállapítását követően fogadták el, hogy az előterjesztés csak annyiban tartozik az Unió kizárólagos hatáskörébe, amennyiben annak tárgya az SWD‑ben említett jogi aktusok hatálya alá tartozik. Egyebekben úgy tekintették, hogy az előterjesztést a tagállamoknak a megosztott hatáskör alapján kell benyújtaniuk. A Bizottságnak a Coreper ülésének jegyzőkönyvébe felvett nyilatkozatából az is levezethető, hogy a tagállamok azzal érveltek, hogy az előterjesztés nem nyújtható be az IMO‑nak az Unió nevében az IMO releváns szabályai alapján.
71.
Ami a Tanács elnökségének adott felhatalmazás terjedelmét illeti, meg kell jegyezni, hogy a vitatott határozat a vitatott előterjesztés IMO‑nak történő továbbítására irányuló pusztán technikai jellegű aktusra korlátozta a felhatalmazást. Valójában az a bevezető e‑mail megfogalmazásából, a vitatott előterjesztés mellékletként való csatolásából, valamint – a felek szavaival élve – „a [Küldés] gombra kattintásból” állt. Konkrétan, az elnökséget egyáltalán nem jelölték ki arra, hogy az MEPC‑ben vagy az ISWG‑GHG‑ban benyújtsa és képviselje az előterjesztést. A vitatott határozat egyáltalán nem korlátozta a Bizottságnak az IMO megfigyelőjeként az előterjesztés támogatásához és képviseletéhez való jogát.
3) Az Unió által az IMO‑nak benyújtott előterjesztés elfogadhatósága
72.
A megválaszolandó előzetes kérdés az, hogy az Unió milyen jogállással rendelkezik az IMO‑ban a vitatott előterjesztéssel kapcsolatban. Egyrészt a felek között nem vitás, hogy az Unió nem tagja az IMO‑nak, és nem rendelkezik e szervezetben megfigyelői jogállással. (
38
) Másrészt a Bizottság azzal érvel, hogy a vitatott előterjesztést illetően az Unió jogosult volt arra, hogy saját nevében járjon el az IMO‑ban. E tekintetben a Bizottság két körülményt tart relevánsnak: a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően az Unió jogállása az Egyesült Nemzetek rendszerében, valamint az IMO ISWG‑GHG 6 felhívásának szövege.
73.
Kétségtelen, hogy az IMO aktusainak értelmezése nem tartozik az uniós jog értelmezésének körébe. A Bíróságnak mindazonáltal el kell végeznie ezt az értelmezést a vitatott határozat jogszerűségének felülvizsgálata érdekében.
74.
A Bizottsággal aláírt 1974. évi együttműködési megállapodást követően az IMO mindig is úgy ítélte meg, hogy a Bizottság (és nem az Európai Közösség vagy később az Európai Unió) rendelkezik megfigyelői jogállással a szervezetben. (
39
) Ennek gyakorlati következményeként elutasították a Holland Királyság által az Európai Közösség nevében az IMO‑nak 2005‑ben az utóbbi felhívására válaszul benyújtott előterjesztést. (
40
) A felek állításaiból kitűnik, hogy az IMO e döntését azzal indokolta, hogy az Európai Közösség nem tagállama az IMO‑nak, és nem rendelkezik megfigyelői jogállással ebben a szervezetben.
75.
Számomra nem tűnik úgy, hogy a Lisszaboni Szerződés, az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozata vagy a szóbeli jegyzék e tekintetben bármin is változtathatott volna. Kétségtelen, hogy a Lisszaboni Szerződés az Unió jogi személyiségéről és arról rendelkezett, hogy az Unió az Európai Közösség jogutódja. Ezt, valamint az Unió képviseletére vonatkozó szabályokat az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozata is elismerte, és azok egyúttal a szóbeli jegyzék tárgyát is képezték. Mindazonáltal a felek között nem vitás, hogy az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozata önmagában nem alkalmazható az Egyesült Nemzetek szakosított szervezeteire, köztük az IMO‑ra. Egyébiránt nem releváns, hogy az Európai Unió lépett a Közösség helyébe, mivel nem az Európai Közösség rendelkezett megfigyelői jogállással az IMO‑ban, hanem az Európai Bizottság. Végül a szóbeli jegyzék mint az Unió nevében tett egyoldalú nyilatkozat önmagában nem módosíthatta az Unió IMO‑beli jogállását.
76.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az Unió sem tagsággal, sem megfigyelői jogállással nem rendelkezik az IMO‑ban. E szervezetben kizárólag a Bizottság rendelkezik megfigyelői jogállással. (
41
)
77.
Ami az ISWG‑GHG 6 felhívását illeti, igaz, hogy az ISWG‑GHG 6 által az életciklusokra vetített ÜHG‑re vonatkozó iránymutatásokkal kapcsolatos javaslatok benyújtására felkért szereplők köre egyáltalán nem korlátozódott a szervezet tagjaira, hanem a nemzetközi szervezeteket is magában foglalta. Úgy tűnik, hogy a Bizottság ebből arra következtet, hogy a javaslat előterjesztésében érdekelt bármely nemzetközi szervezethez intézett nyílt felhívásról volt szó. A Tanács és a beavatkozó tagállamok vitatják a felhívás ilyen értelmezését.
78.
Nem kétséges, hogy az ISWG‑GHG 6 felhívását az IMO munkájában részt vevő nemzetközi szervezeteknek címezték. Ezt a felhívást az ISWG‑GHG egyik belső dokumentuma tartalmazta, amelyből eleve arra lehet következtetni, hogy címzettjei az IMO e munkacsoportjában valamilyen jogállást betöltő jogalanyok voltak. Emellett a címzetteket arra hívták fel, hogy nyújtsák be egy összetett technikai kérdéssel kapcsolatos kezdeti javaslataikat, amelyek a további eszmecsere kiindulópontjául szolgálhatnak. Kizárólag az IMO tevékenységeiben részt vevő nemzetközi szervezetek voltak képesek arra, hogy az ISWG‑GHG munkája, illetve tevékenységei keretében előmozdítsák, megvitassák, kifejtsék és képviseljék javaslataikat. Következésképpen meg kell állapítani, hogy kizárólag az IMO MEPC‑ben tagsággal vagy megfigyelői jogállással rendelkező szereplők voltak a szóban forgó felhívás címzettjei, és csak ők nyújthatták be előterjesztéseiket az elutasítás veszélye nélkül.
79.
Következésképpen nincs ok azt feltételezni, hogy a felhívás szövege olyan különös jogalapot képezett volna, amely feljogosította az Uniót a vitatott előterjesztés benyújtására.
4) Az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése hatodik mondatának hatálya
80.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a vitatott határozat sérti az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése szerinti előjogait, amennyiben e cikk úgy rendelkezik, hogy a közös kül‑ és biztonságpolitika, valamint a Szerződések által meghatározott más esetek kivételével a Bizottság ellátja az Unió külső képviseletét.
81.
Ennélfogva a lényegi kérdés az, hogy a fent hivatkozott rendelkezés hatálya azokra az esetekre korlátozódik‑e, amikor az Unió a saját nevében jár el, vagy magában foglalja azokat a helyzeteket is, amelyekben az Unió, mivel akadályoztatva van abban, hogy külső hatáskörét a saját nevében gyakorolja, azt a tagállamok közvetítésével gyakorolja.
82.
Úgy tűnik, hogy a Bíróságnak az Unió hatáskörének a tagállamok közvetítésével történő gyakorlására vonatkozó ítélkezési gyakorlata (
42
) a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően sem vált elavulttá. (
43
) Ha az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondata alkalmazandó lenne ezekre a helyzetekre, az Unió érdekében közösen eljáró tagállamokat a Bizottságnak kellene képviselnie. A Bizottság ilyen előjoga nem következik a Szerződésekből.
83.
Az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése hatodik mondatának egyetlen logikus értelmezése az, hogy ez a rendelkezés azokra a helyzetekre alkalmazandó, amelyekben az Unió a nemzetközi jog alanyaként saját nevében járhat el. Ez az értelmezés összhangban áll a „képviselet” kifejezés általános értelmével, amely szerint ez a kifejezés arra a kérdésre vonatkozik, hogy ki lehet jogosult arra, hogy valamely nemzetközi jogalany nevében eljárjon, (
44
) többek között annak érdekében, hogy nevében más jogalanyokkal szemben kötelezettségeket vállaljon. (
45
)
84.
Ennélfogva ha a tagállamok együttesen járnak el az Unió érdekében, mivel a nemzetközi jogi szabályok miatt maga az Unió nem tudja gyakorolni külső hatáskörét, a tagállamok nem az Unió képviselőiként, hanem saját nevükben, az Unió megbízottjaiként (
46
) járnak el. Következésképpen ők (és nem az Unió) válnak a megkötött szerződésekből eredő jogok és kötelezettségek alanyaivá. (
47
) Úgy vélem tehát, hogy az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondata, amennyiben annak értelmében a Bizottság előjogokkal rendelkezik az Uniónak a külkapcsolatokban való képviseletét illetően, nem alkalmazható olyan helyzetekre, amelyekben az Unió nem a saját nevében jár el. (
48
)
85.
Amikor a tagállamok az Unió saját fellépésének akadályozottsága miatt közösen járnak el az Unió megbízottjaiként, szabadon dönthetnek arról, hogy egyénileg járnak‑e el, vagy kiosztanak bizonyos feladatokat, amelyeket valamelyikük a nevükben elvégez. A nemzetközi szokásjogi szabályok értelmében lehetőség van ilyen „meghatalmazott útján való eljárásra”. (
49
) Nem indokolt úgy tekinteni, hogy ez a szabály nem alkalmazható az uniós tagállamok közötti kapcsolatokra minden olyan esetben, amikor a tagállamok saját nevükben, de az Unió érdekében járnak el. Véleményem szerint az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondata sem zárja ki ezt.
5) Az Unió érdekében való eljárásra utalás
86.
A Bizottság azzal érvel, hogy a határozat tévesen nem utal arra, hogy a tagállamok az Unió érdekében jártak el.
87.
Figyelemmel arra, hogy a Tanács nem hozott formális határozatot, amelyben ilyen utalás szerepelhetett volna, úgy értelmezem ezt az érvet, mint amely a vitatott előterjesztés címére vonatkozik.
88.
Véleményem szerint a lojális együttműködés elvéből az következik, hogy minden olyan esetben, amikor a tagállamok együttesen járnak el az Unió érdekében annak megbízottjaiként, kötelesek erről külső partnereiket tájékoztatni. Fellépésük az uniós tagságukból származó kötelezettségekből ered, és mint ilyen, nem teljesen önálló. Ez a tény a külső partnerek szempontjából nem irreleváns. A jóhiszeműség általános elve megköveteli, hogy tájékoztassák erről e partnereket.
89.
Mindazonáltal a körülményektől függ, hogy mi a megfelelő kifejezési formája annak, hogy a tagállamok az Unió érdekében járnak el. Különösen nem ölthet olyan formát, amely kételyeket ébreszthet a fellépő személyének azonosságát illetően. Egyrészt tehát hajlok arra, hogy egyetértsek a Bizottsággal abban, hogy nem volt akadálya annak, hogy az IMO MEPC felé jelezzék, hogy a szóban forgó fellépésre az Unió érdekében került sor. Másrészt ez nem jelenti szükségszerűen azt, hogy az előterjesztés címének az „Unió nevében” kifejezést kellett volna tartalmaznia, különös tekintettel arra, hogy az IMO korábban az IMO keretében fellépő szereplő megnevezéseként értelmezte ezt a kitételt, ami az Unió (akkoriban az Európai Közösség) nevében benyújtott előterjesztés elutasításához vezetett.
90.
Véleményem szerint a jelen ügyben nem volt kétséges, hogy a társszerzők az Unió érdekében járnak el. Ez a vitatott előterjesztés szerzőinek feltüntetéséből következik; e szerzők az Európai Bizottság mellett eljáró uniós tagállamok. Az előbbi feltüntetése egyértelműen jelezte, hogy a fellépés az Európai Uniót érinti. A vitatott előterjesztést továbbító e‑mail szövegéből is ugyanez tűnik ki. A szerző jelezte, hogy ez az e‑mail az Európai Unió soros elnökségét betöltő tagállamtól származik. (
50
) Emellett az előterjesztés társszerzőiként az Európai Unió tagállamait tüntette fel. Ebben az összefüggésben egyértelmű volt, hogy a vitatott előterjesztés az Unió érdekében tett fellépés volt.
6) Záró megjegyzések
91.
Tekintettel arra, hogy a fenti elemzés fényében nem indokolt úgy tekinteni, hogy az Unió a vitatott előterjesztés IMO‑nak történő benyújtására jogosult szereplők közé tartozna, arra a következtetésre jutok, hogy az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondata, amely az Unió Bizottság általi képviseletéről rendelkezik, nem volt alkalmazható.
92.
A vitatott előterjesztéssel összefüggésben történő uniós fellépés módjainak terjedelme tehát a nemzetközi jog alapján az Unió érdekében együttesen eljáró tagállamok fellépésére korlátozódott. Kivételesen, figyelembe véve az (IMO MEPC munkájában részt vevő) nemzetközi szervezetekhez intézett konkrét felhívást, az Európai Bizottságnak jogában állt a tagállamok mellett eljárni.
93.
Ebben az összefüggésben az Unió tagállamainak és az Európai Bizottságnak a vitatott előterjesztés társszerzőiként való feltüntetése nem eredményezhette a Bizottságnak az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondatában foglalt, az Unió képviseletére vonatkozó előjogának megsértését. A Bizottságnak a vitatott előterjesztés társszerzőjeként való feltüntetése összhangban állt a Bizottságnak az SWD‑ben és az előterjesztés‑tervezetben szereplő javaslatával, amennyiben ez lehetséges volt az IMO‑szabályoknak maga az IMO által ez idáig elvégzett értelmezése alapján. E feltüntetés annak a ténynek a kifejeződése, hogy a fellépésre az Unió érdekében került sor.
94.
A jelen indítvány 85. pontjában kifejtett okok miatt nem sértette meg az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondatát az sem, hogy a Tanács soros elnökségét hatalmazták fel arra, hogy továbbítsa az IMO‑nak a vitatott előterjesztést. Egyébiránt e felhatalmazás megerősítette azt a tényt, hogy a tagállamok uniós tagi minőségükben járnak el.
95.
Következésképpen úgy vélem, hogy a vitatott határozat nem sértette meg az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésének hatodik mondatát, mivel az a vitatott előterjesztésre nem volt alkalmazható.
c)
A második jogalapra vonatkozó következtetés
96.
A második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, mivel a vitatott határozat nem sérti az EUSZ 17. cikk (1) bekezdését.
2.
Az első jogalap
97.
A második jogalapra vonatkozó elemzésem eredménye szükségtelenné teszi az első jogalap elemzését. Az Unió hatáskörének jellegétől függetlenül okkal feltételezhető, hogy az IMO joga csak a tagállamok (mint az IMO tagjai) és a Bizottság (mint az IMO megfigyelője (
51
)) által az Unió érdekében benyújtott előterjesztések elfogadhatóságát írja elő. Ennélfogva a vitatott előterjesztéssel érintett területen fennálló uniós hatáskör jellege nincs hatással a vitatott határozat jogszerűségére. Ugyanis még ha kizárólagos hatáskörről lenne is szó, a vitatott előterjesztést akkor sem lehetett volna uniós előterjesztésként benyújtani.
98.
Mindazonáltal elvégzem az első jogalap elemzését is arra az esetre, ha a Bíróság nem értene egyet a második jogalappal kapcsolatos álláspontommal.
99.
Az első jogalap az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének és az Unió kizárólagos hatáskörének megsértésére vonatkozik. Jóllehet a keresetben nem szerepel ilyen formában, a jogalap lényegében két részből áll: az első az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésében foglalt utolsó (harmadik) helyzetre vonatkozik, a második pedig az e cikkben említett második helyzethez kapcsolódik.
a)
Az első jogalap első része
1) A felek érvei
100.
Az első jogalap első része az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése utolsó részének megsértésén alapul. A Bizottság szerint az IMO által elfogadott jövőbeli aktus közös szabályokat érint, vagy megváltoztatja azok alkalmazási körét, ami azt jelenti, hogy az Unió hatásköre kizárólagos. Közelebbről, a vitatott előterjesztésben javasolt, a tengeri szállításból eredő ÜHG‑kibocsátások kiszámítására szolgáló módszer nagyrészt uniós közös szabályokkal érintett területre vonatkozik. E tekintetben a Bizottság az MRV‑rendeletre, a 2014/94 irányelvre és a 2018/2001 irányelvre hivatkozik. A Bizottság emellett azzal érvel, hogy a vitatott előterjesztés érintheti e közös szabályokat az előre látható továbbfejlődési perspektíváikra tekintettel.
101.
A beavatkozó tagállamok által támogatott Tanács arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a vitatott előterjesztés az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében érintheti az uniós közös szabályokat, vagy megváltoztathatja azok alkalmazási körét. Önmagában az a körülmény ugyanis, hogy a vitatott előterjesztés az említett uniós jogszabályokban foglalt rendelkezések céljához hasonló végső célt követhet, nem elegendő annak megállapításához, hogy az olyan területre vonatkozik, amely nagyrészt e szabályok hatálya alá tartozik, vagy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében érintheti azokat. A Tanács szerint a vitatott előterjesztés tervezetét tartalmazó bizottsági SWD‑ből hiányzik az uniós szabályok és a nemzetközi jogi eszközök rendelkezései előrelátható továbbfejlődési perspektíváinak, valamint jellegének és tartalmának elemzése.
102.
E tekintetben a Belga Királyság azt állítja, hogy a vitatott előterjesztés kizárólag a kulcsfogalmak és elvek megállapítására irányul az iránymutatások tervezetének kidolgozása előtt. A jelenlegi helyzetben tehát nem létezik semmilyen tervezet az iránymutatásokra vonatkozóan, még kevésbé áll fenn az uniós közös szabályok érintettségének kockázata.
103.
A Németországi Szövetségi Köztársaság arra hivatkozik, hogy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése főszabály szerint nem alkalmazható a nem kötelező erejű iránymutatások kidolgozására irányuló javaslatok benyújtására. E tekintetben a jelen ügy nem olyan, a nemzetközi jog alapján kötelező erejű intézkedésekre vonatkozik, amelyek igazolhatják az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése hatályának kiterjesztését, mivel az MEPC, illetve az ISWG‑GHG a jelen ügyben nem jogalkotóként jár el. A jelen ügyben szóban forgó előterjesztés eredetileg az eszmecseréhez való hozzájárulásnak minősül.
104.
Az MRV‑rendeletet illetően a Bizottság arra hivatkozik, hogy e rendelet a szén‑dioxid (CO2) hajózásból származó kibocsátásának pontos nyomon követésére, jelentésére és hitelesítésére (a továbbiakban: MRV) vonatkozó szabályokat állapít meg annak érdekében, hogy elősegítse a tengeri közlekedésből eredő CO2‑kibocsátás költséghatékony csökkentését. Ez a hajó tényleges tüzelőanyag‑fogyasztásán alapul, amelyet megszoroznak az érintett üzemanyag elégetését tükröző kibocsátási tényezővel. A WtT‑kibocsátás számítási módszerének a vitatott előterjesztésben javasolt kialakítása az MRV‑rendelet által érintett területre vonatkozik. Ha ugyanis azt az IMO elfogadja, az szükségszerűen az említett rendelet I. mellékletének A. részében felsorolt kibocsátási tényezők módosításával jár.
105.
E tekintetben a Tanács és a beavatkozó tagállamok többsége lényegében azzal érvel, hogy nem állapítható meg, hogy a jövőbeli iránymutatások a kibocsátások MRV‑je tekintetében új és átfogó módszertant határoznának meg, mivel az említett iránymutatások tartalma és tárgya továbbra is bizonytalan. E tekintetben a vitatott előterjesztés nem sugallja új MRV‑módszertan kidolgozását. Különösen nem követeli meg sem az IMO szabályainak, sem az uniós MRV‑szabályok módosítását. A vitatott előterjesztés pusztán a WtT‑jellegű ÜHG‑kibocsátás kiszámítására szorítkozik annak érdekében, hogy lehetővé tegye a hajók üzemeltetői számára az alternatív üzemanyagok hatásának meghatározását, az ilyen üzemanyagok WtW‑teljesítményének összehasonlítását, és ösztönözze az említett üzemanyagok felhasználását. Ennek hatálya szélesebb körű, mint az MRV‑rendelet hatálya, amely csak a hajók szén‑dioxid‑kibocsátására vonatkozik, és csak a nem alternatív üzemanyagok vonatkozásában ír elő kibocsátási alapértékeket. E szabályozási rendszer a TtP‑megközelítésen alapul, és nem veszi figyelembe a WtT‑kibocsátásokat. A WtW‑kibocsátások megjelenítése érdekében a Bizottság javaslatot tett a TtP‑kibocsátások tekintetében fennálló alapértékekre alkalmazandó konkrét kiigazítási értékek kidolgozására. Mindazonáltal a Coreper eltérő megközelítést fogadott el, mivel egyedi WtT‑értékek kidolgozását javasolta, amelyek hozzáadódnak a TtP‑értékekhez. Nincs tehát szükség az MRV‑rendelet módosítására.
106.
Válaszában a Bizottság arra hivatkozik, hogy a WtT‑ és TtP‑kibocsátások összekapcsolódnak a vitatott előterjesztésben kifejtett módszertanban. Nincs jelentősége annak, hogy a kibocsátások átfogó kiszámítása céljából a WtT‑kibocsátásokat a TtP‑kibocsátásoktól elkülönítve számítják‑e, vagy hogy összesített számítást alkalmaznak‑e kezdettől fogva. A Tanács állításával ellentétben az MRV‑rendelet az üzemanyag típusától függetlenül alkalmazandó, még akkor is, ha az alternatív üzemanyagok esetében nem határozza meg a kibocsátási alaptényezőket, amelyeket továbbra is e rendelet végrehajtása keretében kell meghatározni. A Bizottság arra is hivatkozik, hogy az ÜHG‑előterjesztésben javasolt módszer a jelenleg alkalmazandó rendszernek a szén‑dioxidról más ÜHG‑kibocsátásokra való előre látható kiterjesztésének tekinthető.
107.
Ami a 2014/94 irányelvet illeti, a Bizottság azt állítja, hogy a tervezett IMO‑eszköz érintheti az „alternatív üzemanyagoknak” az irányelv 2. cikkének 1. pontjában foglalt meghatározását. E meghatározást a koherencia érdekében valószínűleg az IMO‑szabályozásához kell igazítani, és annak horizontális hatásai is lehetnek az alternatív üzemanyagok felhasználásának előmozdítására irányuló uniós közös szabályok összességének alkalmazási körére.
108.
A Tanács és egyes beavatkozó tagállamok arra hivatkoznak, hogy nincs ok azt feltételezni, hogy az „alternatív üzemanyagoknak” a 2014/94 irányelvben szereplő meghatározását a vitatott előterjesztés alapján az IMO által elfogadandó iránymutatásokhoz kell igazítani. A Belga Királyság azzal érvel, hogy a 2014/94 irányelv semmilyen összefüggésben nincs az előterjesztés tartalmával. A Francia Köztársaság azt az érvet hozza fel, hogy a vitatott előterjesztés nem tartalmazza az „alternatív üzemanyag” fogalmának meghatározását. A Francia Köztársaság és a Németországi Szövetségi Köztársaság lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem fejtette ki, hogy az „alternatív üzemanyagoknak” a 2014/94 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szereplő meghatározása miért tesz szükségessé módosításokat.
109.
Válaszában a Bizottság arra hivatkozik, hogy elegendő, ha az ÜHG‑előterjesztés olyan szabályokat javasol, amelyek nagymértékben átfedésben vannak az uniós közös szabályokkal.
110.
A 2018/2001 irányelvet illetően a Bizottság emlékeztet annak 29. cikkére, amely részletes szabályokat állapít meg a bioüzemanyagokra, a folyékony bio‑energiahordozókra és a biomasszából előállított üzemanyagokra vonatkozó fenntarthatósági és ÜHG‑kibocsátás‑megtakarítási kritériumokra vonatkozóan. Elismeri, hogy e fogalommeghatározások elsősorban más célokra, például a megújuló energiával kapcsolatos tagállami kötelezettségek betartásának ellenőrzésére szolgálnak. Mindazonáltal arra hivatkozik, hogy az IMO jövőbeli eszköze ezeket is érintheti.
111.
A beavatkozó tagállamok által támogatott Tanács álláspontja szerint, még akkor is, ha a 2018/2001 irányelv és a vitatott előterjesztés hasonló végső célt követ, vagyis a megújuló energiaforrások előállításának és felhasználásának előmozdítását, különös tekintettel az ÜHG‑kibocsátás csökkentésére, az irányelv 29. cikkében meghatározott kritériumok a vitatott előterjesztés által követett céloktól eltérő célokra irányulnak. Ez utóbbi arra irányul, hogy lehetővé tegye a hajók üzemeltetői számára, hogy pontosan megállapíthassák és összehasonlíthassák a különböző alternatív üzemanyagok átfogó ÜHG‑hatásait és teljesítményét. A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint az iránymutatás‑tervezet és a 2018/2001 irányelv normatív tartalma közötti összefüggés hiánya miatt nem lehet kérdéses, hogy a szabályozási terület nagyrészt az uniós jogi szabályok hatálya alá tartozik.
2) Értékelés
i) Bevezetés
112.
Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének utolsó része a nemzetközi megállapodások megkötését illetően az Unió kizárólagos külső hatásköréről rendelkezik, amennyiben azok megkötése érintheti a közös szabályokat, vagy megváltoztathatja azok alkalmazási körét. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében ez a cikk nemcsak a nemzetközi megállapodás megkötésére alkalmazandó, hanem ezt megelőzően, az ilyen megállapodás tárgyalásakor is, valamint azt követően, ha az említett megállapodás értelmében létrehozott fórumot felhívják e megállapodás végrehajtási intézkedéseinek elfogadására. (
52
)
113.
Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének utolsó része az Unió benne foglalt külső hatásköreire vonatkozó ítélkezési gyakorlat vezérfonalának kodifikációja, amelynek eredete a Bizottság kontra Tanács ügyben hozott ítéletre (
53
) vezethető vissza, amelyet általában AETR‑doktrínának neveznek.
114.
Az AETR‑doktrína az idők során fejlődött, és nem tűnik úgy, hogy fejlődése már befejeződött volna. Az a tény, hogy ez „az egyik legáthatolhatatlanabb doktrína az uniós jogban, még a jog legnagyobb tudósai számára is”, (
54
) túlzás lehet, de kétségtelenül megérdemli azt a leírást, hogy „egy összetett, bíró alkotta doktrína, amely nem alkalmas az egy vagy két soros tökéletes kodifikációra”. (
55
)
115.
Jelenlegi állapotának rövid összefoglalása az utóbbi években hozott több ítéletben és véleményben is megtalálható. A Bíróság szavaival élve, mivel az Unió csak ráruházott hatáskörökkel rendelkezik, ezért a hatáskör fennállásának – ráadásul kizárólagos hatáskör fennállásának – a tervezett nemzetközi megállapodás és a hatályos uniós jog közötti viszony átfogó és konkrét elemzéséből levont következtetéseken kell alapulnia. Ezen elemzésnek ki kell terjednie az uniós szabályok, illetve a tervezett megállapodás rendelkezéseinek hatálya alá tartozó tárgykörökre, az előre látható továbbfejlődési perspektíváikra, valamint e szabályok és rendelkezések jellegére és tartalmára, annak megvizsgálása érdekében, hogy a szóban forgó megállapodás sértheti‑e az uniós szabályok egységes és koherens alkalmazását és az általuk létesített rendszer megfelelő működését. (
56
)
116.
A fenti összefoglalóban említett különböző elemek súlya és kapcsolata vitatható. Ezeket fokozatosan hozzáadták az AETR‑doktrínához a Bíróság későbbi ítéleteit és véleményeit követő években. Az ilyen elemek két kategóriáját lehet megkülönböztetni. Az első kategória elemei az elemzés tárgyát képező elemeket (uniós szabályok és nemzetközi kötelezettségvállalások) határozzák meg. A második kategória elemei az ezen elemek közötti kapcsolatra vonatkoznak.
117.
A kérdés lényege a második csoport elemei által érintett viszonyban rejlik. (
57
) Abban az esetben ugyanis, ha egy nemzetközi kötelezettségvállalásnak nincs semmilyen hatása az uniós jogra (az előrelátható továbbfejlődési perspektíváira figyelemmel), az a körülmény, hogy a két szabályrendszer ugyanarra a területre vonatkozik, nem releváns az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének alkalmazása szempontjából.
118.
Ez nemcsak az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének szövegéből következik, hanem a Bíróság fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatából is. Ebben az szerepel, hogy az elemzést egészében kell elvégezni annak megvizsgálása érdekében, hogy a nemzetközi kötelezettségvállalás sértheti‑e az uniós szabályok egységes és koherens alkalmazását és az e szabályok által létesített rendszer megfelelő működését, vagy másodlagosan a szóban forgó nemzetközi kötelezettségvállalások, anélkül hogy szükségszerűen ellentmondásban lennének e szabályokkal, hatással lehetnek‑e e szabályok értelmére, hatályára és hatékony érvényesülésére. (
58
) A nemzetközi kötelezettségvállalásnak az uniós jogra gyakorolt konkrét hatása szükséges tehát ahhoz, hogy a szóban forgó feltétel teljesüljön.
119.
Az első kategória elemeinek vizsgálatakor szem előtt kell tartani azt a feltételt, hogy az uniós szabályokra konkrét hatást kell gyakorolniuk. Ami ezeket illeti, a Bíróság megállapította különösen, hogy fennáll annak kockázata, hogy a tagállamok által tett nemzetközi kötelezettségvállalások sértik az uniós közös szabályokat, vagy megváltoztatják e szabályok alkalmazási körét, ha e kötelezettségvállalások az említett szabályok alkalmazási köréhez tartoznak. (
59
) Azt is kimondta, hogy ilyen kockázat megállapítása nem feltételezi a nemzetközi kötelezettségvállalások és az uniós szabályozás hatálya alá tartozó tárgykörök közötti teljes egybeesést. (
60
) Az ilyen nemzetközi kötelezettségvállalások különösen akkor érinthetik az uniós szabályokat vagy változtathatják meg azok alkalmazási körét, ha a kötelezettségvállalások az ilyen szabályokkal már jelentős részben lefedett területre tartoznak. (
61
) Mindezekben az esetekben azonban csak az első lépés annak megállapítása, hogy a két szabályrendszer alkalmazási köre átfedi egymást. A szóban forgó feltétel teljesüléséhez a nemzetközi kötelezettségvállalásnak valamilyen hatással kell lennie az uniós szabályok értelmére, hatályára és hatékony érvényesülésére.
120.
Meg kell jegyezni azt is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az érintett félnek kell felhoznia az Unió azon külső hatásköre kizárólagos jellegének bizonyítására alkalmas bizonyítékokat, amelyre hivatkozni kíván. (
62
)
121.
A fenti megfontolások fényében először a tervezett nemzetközi kötelezettségvállalás alkalmazási körét, jellegét és tartalmát elemzem; másodszor összevetem azt a Bizottság által hivatkozott uniós jogi szabályok hatályával; harmadszor pedig megvizsgálom a nemzetközi kötelezettségvállalásnak a szóban forgó uniós jogi szabályokra gyakorolt hatását. (
63
)
ii) A nemzetközi kötelezettségvállalás: alkalmazási kör, jelleg és tartalom
122.
Megállapodás megkötése vagy akár arról való tárgyalás esetén a jövőbeli nemzetközi kötelezettségvállalás alkalmazási körének, jellegének és tartalmának meghatározása főszabály szerint egyszerű. A jelen ügyben azonban egy olyan jövőbeli eszközről van szó, amelynek alkalmazási körét, jellegét és tartalmát nehéz meghatározni és előre látni. Ez azzal magyarázható, hogy a jövőbeli aktussal kapcsolatos munkálatok még kezdeti szakaszban vannak, ahol a tengeri üzemanyagokból származó ÜGH‑kibocsátásokkal az életciklus szempontjából foglalkozó intézkedésekre irányuló elképzelésekről még dönteni kell, és jelenleg még ezeket keresik és vitatják meg.
123.
Ennélfogva az első lépés a jövőbeli nemzetközi kötelezettségvállalás alkalmazási körének, jellegének és tartalmának meghatározása, amelyet az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése alapján végzett elemzés szempontjából figyelembe kell venni. Konkrétan, az ISWG‑GHG 6 felhívásának szövege vagy a vitatott előterjesztés alapján kell azokat meghatározni?
124.
A Bizottság és a Tanács a tárgyaláson egyetértett abban, hogy a vitatott előterjesztés tartalmát, nem pedig a felhívás terjedelmét kell figyelembe venni. Elviekben egyetértek ezzel az állásponttal. Kétségtelen, hogy az ISWG‑GHG 6 felhívása szintén releváns, mivel bizonyos, bár széles körű korlátozásokat állapít meg a jövőbeli eszköz alkalmazási körét, jellegét és tartalmát illetően. Mindazonáltal a vitatott előterjesztés az egyetlen információforrás arról, hogy az Unió hogyan képzeli el ezt az eszközt. Ez a kezdeti koncepció lehetővé teszi a jövőbeli eszköz formájának előrejelzését, és ezért jobban szolgál az elemzés tárgyául, mint a javaslatok benyújtására való nyílt és pontatlan felhívás. Lehetővé teszi annak megállapítását is, hogy van bizonyos fokú valószínűsége annak, hogy az Unió által előterjesztett javaslatot elfogadják. (
64
)
125.
A vitatott előterjesztésre tekintettel meg kell tehát állapítani, hogy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése szempontjából elvégzett elemzés során figyelembe veendő jövőbeli nemzetközi kötelezettségvállalás a jövőbeli eszköz, vagyis a tengeri üzemanyagokból eredő ÜHG‑kibocsátás kérdésével az életciklus szempontjából foglalkozó iránymutatások az alternatív üzemanyagokra vonatkozó WtT‑értékek bevezetése révén. E WtT‑értékek tükrözik az ÜHG‑kibocsátásokat az upstream szakaszban, míg az ismert TtP‑kibocsátási értékek a downstream szakaszban tükrözik az ÜHG‑kibocsátásokat.
126.
Figyelembe véve a vitatott előterjesztés szövegét és az IMO‑dokumentumokat, (
65
) ideértve az ISWG‑GHG 6 felhívását is, e szakaszban nem határozható meg, hogy a jövőbeli iránymutatások kötelező erejűek lesznek‑e. (
66
) A vitatott előterjesztés különösen nem tesz javaslatot az IMO semmilyen kötelező eszközének módosítására. (
67
)
iii) Az esetlegesen érintett uniós szabályok hatálya
127.
A Bizottság három uniós jogforrásra hivatkozik, amelyek esetében fennáll annak kockázata, hogy a szóban forgó jövőbeli nemzetközi jogi aktus érinti azokat, nevezetesen az MRV‑rendeletre, a 2014/94 irányelvre és a 2018/2001 irányelvre.
128.
Ami a fent említett két irányelvet illeti, teljes mértékben osztom a Tanács és egyes beavatkozó felek által kifejtett és osztott álláspontot. Nem indokolt ugyanis azt feltételezni, hogy a hivatkozott irányelvek hatálya alá tartozó területek releváns módon átfedik egymást a nemzetközi jogi eszköz hatálya alá tartozó területekkel. Az a tény, hogy különböző aktusoknak ugyanaz a végső célja, vagyis hogy hozzájáruljanak az ÜHG‑kibocsátások csökkentéséhez és az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez, önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy rendelkezéseik az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése szempontjából releváns módon átfedik egymást. Ugyanaz a végső cél, mint például a környezet védelme vagy pontosabban az éghajlatváltozás elleni küzdelem, vagy akár az ÜHG‑kibocsátások csökkentése más intézkedésekkel is elérhető, amelyek rendelkezései nem szükségszerűen érintik egymást. Így különösen a különböző jogi aktusokban használt azonos fogalmakat nem kell ugyanúgy meghatározni, mivel a jogi aktus környezete, szerkezete és hatálya meghatározhatja a fogalmak meghatározását. Természetesen nem kizárt, hogy bizonyos horizontális meghatározások elfogadhatók, de nem ez a legnyilvánvalóbb megoldás.
129.
E tekintetben az „alternatív üzemanyagoknak” a 2014/94 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szereplő fogalmát nem kell szükségszerűen módosítani a jövőbeli nemzetközi jogi aktus elfogadását követően. A Bizottság által ebben az összefüggésben megfogalmazott azon állítás, miszerint e meghatározást a koherencia érdekében valószínűleg az IMO szabályozásához kell igazítani, és annak horizontális hatásai is lehetnek az alternatív üzemanyagok felhasználásának előmozdítására irányuló uniós közös szabályok összességének alkalmazási körére, egyelőre pusztán hipotetikus. Önmagában az a tény, hogy mindkét jogi aktus ugyanarra a fogalomra utal, nem elegendő annak megállapításához, hogy átfedik egymást, ha a két jogi aktus tárgya eltérő. A 2014/94 irányelv az „alternatív üzemanyag” fogalmat az alternatív üzemanyagok infrastruktúrájának kiépítésére szolgáló intézkedésekre vonatkozó szabályai hatályának meghatározására használja. Az alternatív üzemanyagokra alkalmazandó WtT‑értékek hatályának meghatározása nem jelenti azt, hogy e célból az „alternatív üzemanyagok” fogalma ne kaphatna eltérő meghatározást.
130.
A 2018/2001 irányelvet illetően a Bizottság maga is elismeri, hogy a 29. cikkben szereplő fogalommeghatározások elsősorban más célokra szolgálnak, például a megújuló energiaforrásokra vonatkozó tagállami kötelezettségek betartásának ellenőrzésére. Lehetetlen olyan érveket előterjeszteni, amelyek lehetővé tennék annak előrejelzését, hogy a WtT‑értékeknek a tengeri szállításban felhasznált különböző üzemanyagok tekintetében történő bevezetése hatással lehet a fent említett fogalommeghatározásokra.
131.
A Bizottság véleményem szerint nem terjesztett elő komoly érveket a fent említett irányelvek bármelyikére vonatkozó állításainak alátámasztására.
132.
Az MRV‑rendelet helyzete azonban meglehetősen eltérő. E tekintetben osztom a Bizottság azon véleményét, hogy az e rendelet és a jövőbeli nemzetközi eszköz hatálya alá tartozó területek szorosan kapcsolódnak egymáshoz.
133.
A MRV‑rendelet értelme világos. Az (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy e rendelet célja, hogy hozzájáruljon a kibocsátás csökkentéséhez. A jövőbeni iránymutatás esetében is ez a helyzet a vitatott előterjesztés fényében.
134.
Ugyanis mind e rendelet, mind pedig ezen iránymutatások ugyanarra az ágazatra, a tengeri szállításra, és ugyanarra a tevékenységre, az üzemanyag‑vásárlásra és az üzemanyag felhasználására vonatkoznak.
135.
Mindkettő célja, hogy információt nyújtson az egyes üzemanyagok felhasználásával kapcsolatos ÜHG‑kibocsátásokról. (
68
) A különbség abban áll, hogy a TtP‑kibocsátások közvetlenül az üzemanyagnak a hajó fedélzetén történő elégetéséhez, vagyis a tengeri ágazat tényleges tevékenységeihez kapcsolódnak, míg a WtT‑kibocsátások az e tevékenységeket megelőző tevékenységre vonatkoznak, és nem rendelkeznek semmilyen forrással a tengeri ágazat mint olyan tevékenységében. Mindazonáltal közvetett kapcsolat áll fenn a kettő között abban az értelemben, hogy a tengeri ágazatban felhasznált üzemanyag iránti kereslet indítja el az üzemanyagok előállítását és a WtT‑kibocsátásokat.
136.
Végül az MRV‑rendelet és a vitatott előterjesztéssel érintett jövőbeli tervezett nemzetközi jogi aktus hatálya közötti nyilvánvaló kapcsolat ez utóbbi szövegéből is következik. A javasolt WtT‑értékeket nem elkülönítve, hanem a downstream szakaszra vonatkozó kibocsátások esetében ismert értékekkel együttesen kell alkalmazni (amint azokat e rendelet alkalmazza).
137.
Kétségtelen, hogy vannak különbségek is a két jogi eszköz között.
138.
Egyrészt ugyanis az MRV‑rendelet csak a CO2‑kibocsátásokra vonatkozik, míg a WtT‑értékek az ÜHG valamennyi fajtáját le kívánják fedni. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a CO2 az összes ÜHG‑kibocsátásból legnagyobb részesedéssel bíró ÜHG. (
69
) Ha az Unió olyan nemzetközi megállapodás megkötését tervezi, amely a tengeri szállításból származó kibocsátások csökkentése érdekében más ÜHG‑kibocsátások kiszámításáról rendelkezik, lehetetlen azt állítani, hogy ez az eszköz nem tartozik az uniós jog által nagymértékben szabályozott terület hatálya alá. (
70
)
139.
Másrészt, még ha az MRV‑rendelet I. mellékletében meghatározott kibocsátási alaptényezők jelenleg csak a fosszilis tüzelőanyagok esetében vannak is meghatározva, ugyanezen melléklet egyértelműen jelzi, hogy annak hatálya nem korlátozódik ezekre. (
71
)
140.
Harmadszor, az a tény, hogy a jövőbeni iránymutatások célja az alternatív üzemanyagok felhasználásának ösztönzése, nem jelenti azt, hogy az MRV‑rendelet által elsősorban érintett fosszilis tüzelőanyagok nem tartoznak majd a hatályuk alá. (
72
) Úgy tűnik, hogy az alternatív üzemanyagok felhasználásának előnyei csak akkor láthatók, ha minden üzemanyag esetében összehasonlítható ugyanaz az információ (WtT‑kibocsátás).
141.
Negyedszer, kétségtelen, hogy az MRV‑rendelet a TtP‑megközelítésen alapul, ami főszabály szerint azt jelenti, hogy a hajó fedélzetén történő üzemanyag‑égetésből eredő ÜHG‑kibocsátásokra (downstream szakasz) vonatkozik. Ezzel szemben a vitatott előterjesztés a WtT‑értékek elfogadásáról rendelkezik, amelyek a nyersanyagok kitermelése, valamint az üzemanyagok előállítása és forgalmazása (upstream szakasz) során keletkező az ÜHG‑kibocsátásokat tükrözik. Mindazonáltal e WtT‑értékeket még a vitatott előterjesztés fényében is egyesíteni kell a TtP‑kibocsátási értékekkel. Azok ugyanis arra szolgálnak, hogy kiegészítsék a downstream szakaszra vonatkozó ÜHG‑kibocsátások tekintetében rendelkezésre álló információkat. Ez logikus, mivel az előterjesztéseknek az üzemanyagok ÜHG‑kibocsátásának kérdésével az életciklus szempontjából kellett foglalkozniuk, és nem csak az upstream szakaszban. Ezért úgy tűnik számomra, hogy a WtT‑értékek elkülönítve vizsgálva nem hasznosak. Különösen nem használhatók egyszerűen az upstream szakaszra vonatkozó tényleges kibocsátások kiszámítására a teljes kibocsátás kiszámításának folyamatában. (
73
) Céljuk, hogy tájékoztatást nyújtsanak a kibocsátásért a downstream szakaszban felelős személyek számára. A WtT‑értékek csak a TtP‑kibocsátási értékekkel együtt adnak információt az adott üzemanyag felhasználásából származó ÜHG‑kibocsátásról az életciklus szempontjából.
142.
A fent kifejtett okokból nem gondolom, hogy a két jogi aktus hatálya közötti különbségek relevánsak lennének ezen elemzés szempontjából. Ezzel szemben úgy vélem, hogy a vitatott előterjesztés által javasolt formában a jövőbeli nemzetközi jogi eszköz érinti az uniós jog, leginkább az MRV‑rendelet által szabályozott területet.
iv) A jövőbeli nemzetközi jogi eszköz által az uniós szabályokra gyakorolt hatás
143.
A fenti következtetéseket figyelembe véve a döntő kérdés az, hogy a Bizottság bizonyította‑e, hogy a jövőbeli nemzetközi jogi eszköz konkrét hatást gyakorol az uniós szabályozásra.
144.
A kérdésre nemleges válasz adását javaslom.
145.
E tekintetben először is nem indokolt annak megállapítása, hogy a jövőbeli nemzetközi jogi eszköz a belátható jövőben kötelező erejű lesz. Meg kell állapítani, hogy jelenleg ezen eszköz a tervek szerint nem lesz kötelező erejű jogi aktus, és egyedüli célja bizonyos magatartások ösztönzése a hajózási ágazatban azáltal, hogy tájékoztatást nyújt az alternatív üzemanyagokból származó ÜHG‑kibocsátásokról az upstream szakaszban. (
74
)
146.
Kétségtelen, hogy a WtT‑értékek ilyen tájékoztatást szolgáló mérőszámként való felhasználása szorosan kapcsolódik az MRV‑rendeletben alkalmazott értékek használatához. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az IMO által annak érdekében történő bevezetésük, hogy tükrözzék az ÜHG‑kibocsátást az upstream szakaszban, érintené az e rendeletben foglalt rendszert. Semmi nem indokolja konkrétan annak megállapítását, hogy ez utóbbit módosítani kell. Az MRV‑rendelet jelenlegi formájában még az IMO jövőbeli iránymutatásainak elfogadása esetén is alkalmazható maradhat a downstream szakaszban a tengeri szállításból származó tényleges ÜHG‑kibocsátások nyomon követése és jelentése céljából. Az a tény, hogy a valamely nemzetközi szervezet által elfogadott nem kötelező erejű eszköz ugyanazon tényezőket használhatja, mint amelyeket e rendelet alkalmaz az ÜHG‑kibocsátásról az életciklus szempontjából történő tájékoztatás érdekében, nem érinti az uniós közös szabályokat, és nem változtatja meg azok alkalmazási körét az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében.
147.
E tekintetben ki kell emelni, hogy sem a vitatott előterjesztésből, sem az IMO dokumentumaiból nem tűnik ki, hogy a jövőbeli eszköz a már meglévő nyomonkövetési és jelentéstételi rendszerek felváltására irányulna. Úgy tűnik, hogy ez utóbbi rendszereket és az iránymutatásokat két elkülönült eszköznek kell tekinteni, amelyek nagyrészt teljesen függetlenek egymástól. Legalábbis az IMO MEPC‑nek az életciklusokra vonatkozó iránymutatásokkal kapcsolatos munkája nem mint az IMO adatgyűjtési rendszere (a továbbiakban: IMO DCS) módosításainak elfogadása irányába tett első lépés szerepel az IMO dokumentumaiban, amely rendszer az IMO‑nál az MRV‑rendeletben foglalt rendszer megfelelője. (
75
) Mivel az iránymutatások nincsenek ilyen hatással az IMO DCS‑re, feltételezhető, hogy azok nem eredményezik az említett rendelet módosítását sem.
148.
A jelen ügy eltér a Németország kontra Tanács ügytől, (
76
) de emlékeztet is arra. A Bíróság ebben az ügyben megállapította, hogy a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet (OIV) nem kötelező erejű ajánlásai az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése értelmében joghatással bírnak az uniós jogba bizonyos, e joghatást kifejezetten előíró uniós jogi rendelkezések alapján történő beépítésük miatt. (
77
) Noha ez az ügy nem az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésére vonatkozott, úgy tűnik, hogy a Bíróság megállapítása arra utal, hogy az ilyen ajánlások módosítását lehet úgy tekinteni, hogy az említett cikk értelmében uniós szabályokat érint.
149.
Ezen ítélkezési gyakorlat a jelen ügy keretében nem alkalmazható. Nincs olyan uniós jogi rendelkezés, amely a WtT‑értékek bevezetését az upstream szakaszra vonatkozó ÜHG‑kibocsátások kiszámítása érdekében előíró IMO‑iránymutatásokra vagy bármely más, az életciklusokra vetített ÜHG‑, illetve szénintenzitásra vonatkozó iránymutatásokra hivatkozna. Nincsenek olyan IMO‑rendelkezések sem, amelyek ilyen iránymutatásokra hivatkoznának.
150.
Kétségtelen, hogy figyelembe kell venni a szóban forgó uniós szabályok továbbfejlődési perspektíváit is, amennyiben azok e kérdés értékelésekor előre láthatóak. (
78
)
151.
E tekintetben a jelen indítvány készítésének idején nem feltételezhető okkal, hogy az IMO jövőbeli iránymutatásai majd kötelező aktusnak minősülnek, és hogy elfogadásukhoz az IMO DCS módosítása válik szükségessé. Emellett semmi nem indokolja annak megállapítását, hogy a belátható jövőben az Unió az IMO jövőbeli iránymutatásainak megfelelő jogi aktust fog elfogadni.
152.
Úgy tűnik, hogy a Bizottság azt állítja, hogy az Unió bizonyosan az IMO jövőbeli iránymutatásaihoz fogja igazítani jogszabályait. Ebben az összefüggésben az MRV‑rendelet közelgő módosításaira utal, amelyeket az IMO DCS bevezetése eredményez. (
79
) E tekintetben azonban e rendelet 22. cikkének (3) bekezdése kifejezetten előírja az ilyen módosítások kötelezettségét. (
80
) E rendeletnek az IMO DCS‑hez való igazítása tehát az uniós jog egyik konkrét rendelkezéséből következik. Nincs olyan rendelkezés, amely a szóban forgó iránymutatásokat érintené. Emellett a jövőbeli iránymutatások által az IMO DCS‑re gyakorolt hatás nyilvánvaló hiánya miatt (
81
) nem feltételezhető okkal, hogy az MRV‑rendeletnek az IMO DCS‑szel összhangban történő módosítására vonatkozó kötelezettség az uniós jogszabályoknak a jövőbeni iránymutatásokkal összhangban történő módosítására vonatkozó kötelezettséget jelent.
153.
Egyáltalán nem kizárt, hogy a valamely nemzetközi szervezet által elfogadott eszköz kiindulási pontként szolgáljon az uniós jogalkotó számára. Mindazonáltal véleményem szerint az ilyen eszközre való támaszkodás puszta lehetősége nem elegendő annak megállapításához, hogy a belátható jövőben elfogadják az Unió vonatkozó önálló szabályait is.
154.
A fenti megfontolásokra tekintettel véleményem szerint nem állapítható meg, hogy a jelenleg tervezett jövőbeli nemzetközi jogi eszköz sértheti az uniós szabályok egységes és koherens alkalmazását, valamint az e szabályok által létesített rendszer megfelelő működését. Ugyanígy nem állapítható meg, hogy e nemzetközi jogi eszköz hatással lehet az uniós szabályok értelmére, hatályára és hatékony érvényesülésére.
b)
Az első jogalap második része
1) A felek érvei
155.
A Bizottság azt állítja, hogy tekintettel a tengeri szállítás globális jellegére és az éghajlatváltozás elleni küzdelemre, az Unió IMO‑n belüli fellépésére van szükség ahhoz, hogy az Unió gyakorolhassa belső hatáskörét.
156.
A Tanács – a beavatkozó tagállamok támogatásával – azt állítja, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy jogi szempontból ilyen fellépésre van szükség ahhoz, hogy az Unió belső hatáskörét gyakorolhassa.
157.
A Bizottság válaszában nem válaszolt erre az állításra. (
82
)
2) Értékelés
158.
Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének második része az Unió kizárólagos külső hatásköréről rendelkezik a nemzetközi megállapodás megkötését illetően, amennyiben az az Unió belső hatáskörének gyakorlásához szükséges.
159.
Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének második része a Bíróság 1/76 véleményen alapuló ítélkezési gyakorlatának kodifikációja. (
83
) A Bíróság szerint az Unió kizárólagos külső hatásköre gyakorlásának ezen indoka abban az esetben merül fel, amikor a belső hatáskör célszerűen csak a külső hatáskörrel együtt gyakorolható, (
84
) mivel a nemzetközi megállapodás megkötése szükséges a Szerződés olyan céljainak eléréséhez, amelyek önálló szabályok alkotásával nem valósíthatók meg. (
85
)
160.
Azon az állásponton vagyok, hogy a Bizottság keresetében nem nyújtotta be az Európai Unió külső hatásköre kizárólagos jellegének megállapításához szükséges bizonyítékokat. A tengeri szállítás globális jellegére és az éghajlatváltozás elleni küzdelemre való egyszerű utalás nem elegendő. A Szerződés céljainak elérése érdekében a nemzetközi megállapodás megkötése szükségességének feltételét a Bíróság szűken értelmezi. (
86
) Az Unió hatáskörébe tartozó valamely kérdés globális vetülete ugyanis önmagában nem jelenti azt, hogy a Szerződés célkitűzései nem valósíthatók meg nemzetközi megállapodás nélkül.
161.
Ez még inkább igaz egy olyan, nem kötelező erejű aktus esetében, amely a hajózási ágazatban bizonyos magatartások ösztönzésére alkalmas tájékoztatás nyújtására irányul. A Bizottság nem bizonyította, hogy ilyen eszköz elfogadása nélkül a Szerződés célkitűzései önálló szabályok alkotásával nem valósíthatók meg.
162.
Ennek megfelelően véleményem szerint az első jogalap második részét is el kell utasítani.
c)
Az első jogalapra vonatkozó következtetés
163.
Az első jogalap mindkét részére vonatkozó fenti megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy e jogalapot is mint megalapozatlant el kell utasítani.
164.
Ebben az összefüggésben, amennyiben a Bíróság nem értene egyet a második jogalapra vonatkozó elemzésemmel, de osztja az első jogalapra vonatkozó elemzésemet, a keresetet el kell utasítani. Még ha az Unió el is járhat egyedül az Unió megosztott hatásköreibe tartozó területen, (
87
) a Bizottságnak az IMO‑ban fennálló, az Unió tagállamainak jogállásához képest gyengébb jogállása olyan érvnek minősül, amely amellett szól, hogy a tagállamok vegyenek részt az Unió külső hatáskörének gyakorlásában. (
88
)
VI. A költségek
165.
A Bizottság véleményem szerint pervesztes. Kérelmében a Tanács azt kérte, hogy a Bizottságot kötelezzék a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket.
VII. Végkövetkeztetés
166.
A fenti megfontolások fényében azt javaslom, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a keresetet;
–
az Európai Bizottságot kötelezze a saját költségein felül az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségek viselésére;
–
a Belga Királyságot, a Cseh Köztársaságot, a Dán Királyságot, a Németországi Szövetségi Köztársaságot, a Görög Köztársaságot, a Francia Köztársaságot, a Holland Királyságot, a Finn Köztársaságot és a Svéd Királyságot kötelezze a saját költségeik viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Az egyezmény elnevezését 1982‑ben „a Nemzetközi Tengerészeti Szervezetről szóló egyezmény[re]” módosították.
(
3
)	A Kormányközi Tengerészeti Tanácsadó Szervezet és az Európai Közösségek Bizottsága közötti együttműködésről és összefogásról szóló megállapodás.
(
4
)	Az IMO‑egyezmény 11. cikke.
(
5
)	Az IMO‑egyezmény 37. cikke.
(
6
)	A tengeri közlekedésből eredő szén‑dioxid‑kibocsátások nyomonkövetéséről, jelentéséről és hitelesítéséről, valamint a 2009/16/EK irányelv módosításáról szóló, 2015. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 123., 55. o.).
(
7
)	Az alternatív üzemanyagok infrastruktúrájának kiépítéséről szóló, 2014. október 22‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 307., 1. o.).
(
8
)	A megújuló energiaforrásokból előállított energia használatának előmozdításáról szóló, 2018. december 11‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2018. L 328., 82. o.; helyesbítések: HL 2020. L 303., 23. o.; HL 2020. L 311., 11. o.).
(
9
)	MEPC.304(72) határozat.
(
10
)	A kezdeti stratégia 4.7.11 pontja.
(
11
)	Az IMO által a hivatalos honlapján nyújtott magyarázat (https://www.imo.org/en/MediaCentre/Pages/WhatsNew‑1603.aspx). Tágabb összefüggésben az életciklus‑értékelés a környezeti szempontokat és a környezetre gyakorolt lehetséges hatásokat (például a források felhasználását és a kibocsátások környezeti következményeit) vizsgálja a termék teljes életciklusa során a nyersanyagbeszerzéstől kezdve az előállításon, a felhasználáson, az életciklusvégi kezelésen, az újrafeldolgozáson és a végleges ártalmatlanításon keresztül (azaz a bölcsőtől a sírig) (lásd: Környezetközpontú irányítás – Életciklus‑értékelés – Alapelvek és keretek ISO 14040:2006 szabvány bevezetője, elérhető: https://www.iso.org/obp/ui/#iso:std:iso:14040:ed‑2:v1:en). Legújabban az életciklus‑értékelés több szakpolitikába, illetve szabályozásba is beépült, főként olyanokba, amelyek a közlekedési üzemanyagok ÜHG‑kibocsátása intenzitásának csökkentésére vonatkoznak. Jóllehet az életciklus‑értékelés területe gyorsan fejlődik, számos módszertani és végrehajtással összefüggő kihívás maradt még fenn (Rajagopal, D., Vanderghem, C., MacLean, H. L., „Life Cycle Assessment for Economists”, Annual Review of Resource Economics, 2017, 9:361–381. kötet, https://doi.org/10.1146/annurev‑resource‑100815‑095513, 362. és 363. o.).
(
12
)	A hajózásból származó ÜHG‑kibocsátás csökkentésével foglalkozó, ülésszakok közötti munkacsoport 2019. november 15‑i 6. üléséről (ISWG‑GHG 6) készült jelentés, MEPC 75/7/2, 49.1–3. pont.
(
13
)	Bizottsági szolgálati munkadokumentum: „Az Unió előterjesztése a hajózásból származó ÜHG‑kibocsátás csökkentésével foglalkozó, ülésszakok közötti IMO‑munkacsoport Londonban 2020. március 23. és 27. között megtartandó 7. ülésére a fenntartható alternatív üzemanyagok üvegházhatású gázai (ÜHG) well‑to‑tank kibocsátásainak értékeléséhez szükséges, életciklusokra vonatkozó iránymutatások bevezetéséről a fenntartható alternatív üzemanyagok globális felhasználásának ösztönzése érdekében [nem hivatalos fordítás]” (2019. december 20‑i SWD(2019) 456 final).
(
14
)	Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti hivatalos uniós álláspontot kellő időben kellett meghatározni (SWD(2019) 456 final, 2. és 3. o., valamint 8. lábjegyzet).
(
15
)	SWD (2019) 456 final, 2. és 3. o., valamint 8. lábjegyzet.
(
16
)	SWD(2019) 456 final, 2. o. és 1. lábjegyzet.
(
17
)	5606/20 tanácsi dokumentum.
(
18
)	2015. április 28‑iBizottság kontra Tanács ítélet (C‑28/12, EU:C:2015:282, 14. pont); 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 59. pont).
(
19
)	2018. november 20‑i Bizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 61. pont).
(
20
)	Amint azt a Bizottság kifejti, az ENSZ Közgyűlés 2011. május 3‑i 65/276 határozata (a továbbiakban: az ENSZ Közgyűlés 65/276 határozata) a mellékletében meghatározza az Európai Unió mint megfigyelő képviselőinek a Közgyűlés, valamint bizottságainak és munkacsoportjainak ülésszakain és munkájában, a Közgyűlés égisze alatt tartott nemzetközi találkozókon és konferenciákon, valamint az Egyesült Nemzetek konferenciáin való részvételének részletes szabályait.
(
21
)	Először a válaszban felhozott érv.
(
22
)	Droesse, G., Membership in International Organizations: Paradigms of Membership Structures, Legal Implications of Membership and the Concept of International Organization, Hága, T. M. C. Asser Press, 2020, 1. és 2., valamint 11. és 12. o.
(
23
)	Lásd tágabb értelemben: Droesse, G., i. m., 151. és 152. o. Az Európai Unió, amelynek más szervezetekben való tagsága nem ritka, a szabályt megerősítő kivételnek minősül.
(
24
)	Egyes szerzők tagi (beleértve a teljes jogú tagokat, a társult tagokat, a részt vevő tagokat és a nem teljes jogú tagokat is) és nem tagi (beleértve a megfigyelőket is) jogállásuk szerint különböztetik meg a résztvevőket, megjegyezve azonban, hogy a részt vevő tagok helyzete a megfigyelők helyzetéhez áll közel. Lásd: Schermers, H. G., Blokker, N. M., International Institutional Law: Unity within Diversity, 5. átdolgozott kiadás, Leiden, Brill Nijhoff, 2011, 63. és 150. o.
(
25
)	Részletesebben lásd: Klabbers, J., An Introduction to International Institutional Law, 2. kiadás, Cambridge, Cambridge University Press, 2009, 94–99. o.
(
26
)	Regionális gazdasági integrációs szervezet, illetve regionális integrációs szervezet (a továbbiakban: R(E)IO záradék).
(
27
)	Habár, amint arra J. Klabbers rámutat, „a szervezet tagállamai nem mindig fogadják örömmel a megfigyelőket” (Klabbers, J., i. m., 101. o.).
(
28
)	Klabbers, J., i. m., 100. o.
(
29
)	Klabbers, J., i. m., 101. o.
(
30
)	Wessel, R. A., Odermatt, J. (szerk.), Research Handbook on the European Union and International Organizations, Cheltenham, Gloucestershire, Edward Elgar Publishing, 2019, 16. o.
(
31
)	Lásd e tekintetben: 1993. március 19‑i 2/91 (Az ILO 170. sz. egyezménye) vélemény (EU:C:1993:106, 4. pont). Ahhoz, hogy ilyen hatáskör fennálljon, egy nemzetközi megállapodásban foglalt külön jogalapra van szükség.
(
32
)	Lásd többek között: 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	Lásd ebben az értelemben: 1993. március 19‑i 2/91 (Az ILO 170.sz. egyezménye) vélemény (EU:C:1993:106, 5. pont); 2009. február 12‑iBizottság kontra Görögország ítélet (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. pont); 2014. október 7‑iNémetország kontra Tanács ítélet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 52. pont); 2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 44. pont).
(
34
)	Az ítélkezési gyakorlat áttekintéséhez lásd: Wouters, J., Hoffmeister, F., De Beere, G., Ramopoulos, T., The Law of EU External Relations. Cases, Materials, and Commentary on the EU as an International Legal Actor, harmadik kiadás, Oxford University Press, Oxford, 24., 25., 139. és 166. o. Lásd még: Van Elsuwege, P., „The Duty of Sincere Cooperation and its Implications for Autonomous Member State Action in the Field of External Relations” in Varju, M., (szerk.), Between Compliance and Particularism. Member State Interests and European Union Law, Springer, Cham, 283–297. o.
(
35
)	Az IMO tekintetében lásd például az egyes szabályzatoknak és egyes egyezmények és jegyzőkönyvek kapcsolódó módosításainak az elfogadása tekintetében a Nemzetközi Tengerészeti Szervezetben (IMO) az Európai Unió nevében képviselendő álláspontról szóló, 2013. május 13‑i 2013/268/EU tanácsi határozat (HL 2013. L 155., 3. o.) 4. cikkének (1) bekezdését.
(
36
)	A Bizottság maga is jelezte az SWD‑ben, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti formális határozat elfogadására egy későbbi szakaszban kerül sor. Amint arra Sharpston főtanácsnok a Tanács kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványában (C‑660/13, EU:C:2015:787, 107. pont) rámutatott, „a belső uniós tevékenységgel ellentétben azok az eszközök, amelyek révén az Unió kifelé fellép, nem korlátozódnak azokra, amelyekre vonatkozóan a Szerződések kifejezetten rendelkeznek, formájukat és joghatásaikat megállapítják, és előírják a megteendő eljárási lépéseket”. Az előterjesztés‑tervezet Tanács elé terjesztésével a Bizottság jogosan feltételezhette, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti formális határozat nem szükséges a szóban forgó fellépéshez.
(
37
)	Lásd analógia útján: 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 65. pont).
(
38
)	A tárgyaláson a Bizottság nem értett egyet néhány jogi állásponttal, miszerint nem a Bizottság, hanem az Unió rendelkezik megfigyelői jogállással az IMO‑ban.
(
39
)	A felek által említett valamennyi IMO‑dokumentum, valamint az IMO weboldala is az Európai Bizottságot (nem pedig az Európai Uniót) sorolja fel e szervezet megfigyelői között (https://www.imo.org/en/OurWork/ERO/Pages/IGOsWithObserverStatus.aspx).
(
40
)	A Bizottság azzal érvel, hogy a 2005. évi előterjesztést nem az IMO felhívására válaszul nyújtották be. A tagállamok azonban azonosították és idézték az IMO 2004. június 28‑i konkrét dokumentumát, amelyben erre a felhívásra sor került. Ennélfogva feltételezem, hogy erre az előterjesztésre az IMO felhívására válaszul került sor.
(
41
)	Semmi nem akadályozza meg az Uniót és tagállamait abban, hogy megfelelő intézkedéseket hozzanak e helyzet módosítására. Az intézmények és a tagállamok kezdeményezhetik különösen az 1974. évi együttműködési megállapodás módosítását, vagy javaslatot terjeszthetnek elő az Unió IMO‑n belüli jogállásának módosítására irányuló új megállapodás e szervezettel történő megkötésére vonatkozóan.
(
42
)	Lásd a jelen indítvány 33. lábjegyzetét.
(
43
)	Lásd ebben az értelemben például: 2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 44. pont).
(
44
)	Lásd tágabb értelemben: Schermers, H. G., Blokker, N. M., i. m., 190. o.; Droesse, G., i. m., 84–86. o.; Klabbers, J., i. m., 107. és 108. o.
(
45
)	Az államoknak a szerződések jogáról szóló bécsi egyezmény 7. cikke szerinti képviseletéhez hasonlóan.
(
46
)	Ezt a kifejezést, amelyet a Bíróság az 1981. május 5‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítéletben (804/79, EU:C:1981:93, 30. pont) használt, a jogi vélemény a szóban forgó helyzetre alkalmazza, lásd például: Cremona, M, „Member States as Trustees of the Union Interests: Participating in International Agreements on Behalf of the European Union”, in: Arnull, A., Barnard, C., Dougan, M., Spaventa, E. (szerk.), A Constitutional Order of States?: Essays in EU Law in Honour of Alan Dashwood, Hart Publishing, London, 2011, 435–458. o.
(
47
)	A Bíróság csak kivételes helyzetekben nyilvánította a Közösségre nézve kötelező érvényűnek a tagállamok által kötött megállapodásokat (részletesebben lásd: Cremona, M., i. m., 447. o.). Ugyanakkor kizárta az ilyen hatást a Marpol 73/78 egyezmény tekintetében (lásd ebben az értelemben: 2008. június 3‑iThe International Association of Independent Tanker Owners és társai ítélet, C‑308/06, EU:C:2008:312, 50. pont).
(
48
)	Jogi álláspontként arra is hivatkoztak, hogy az a helyzet, amikor a tagállamok a szóban forgó helyzetben az Unió helyett járnak el, az az EUSZ 17. cikk (1) bekezdésében említett, „a Szerződések által meghatározott” kivétel. Lásd például: Martenczuk, B., „EUV Art. 17” in: Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M., (szerk.), Das Recht der Europäischen Union, C. H. Beck, München, 2021, 45. pont. Akárhogy legyen is, az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése alkalmazhatóságának hiányára vonatkozó következtetés ugyanaz lesz.
(
49
)	Lásd tágabb értelemben: Droesse, G., i. m., 85. és 86. o. A tárgyaláson a Bizottság nem kérdőjelezte meg az ilyen, valamely tagállamra történő feladatátruházás lehetőségét, de csak abban az esetben, amikor korábban az IMO elutasította az Unió nevében benyújtott előterjesztést.
(
50
)	A Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően a Szerződések nem rendelkeznek arról, hogy a Tanács elnökségének bármilyen hatásköre lenne az Unió nemzetközi képviseletének területén. A Szerződésekben nincs tehát e fellépésre semmilyen jogalap. Ez nem jelenti azt, hogy amikor a tagállamok saját nevükben járnak el, nem jelölhetik ki valamelyiküket, hogy az valamennyi tagállam nevében eljárjon.
(
51
)	Amennyiben megengedett a megfigyelő fellépése.
(
52
)	2018. november 20‑i Bizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 112. pont).
(
53
)	1971. március 31‑iBizottság kontra Tanács ítélet (22/70, EU:C:1971:32).
(
54
)	Chamon, M., „Implied exclusive powers in the ECJ’s post‑Lisbon jurisprudence: The continued development of the ERTA doctrine”, Common Market Law Review, 55(4). kötet, 2018, 1102. o.
(
55
)	Uo., 1140. o.
(
56
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 74. pont); 2014. november 26‑iGreen Network ítélet (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 33. pont); 2017. február 14‑i3/15(A megjelent művekhez való hozzáférésről szóló marrákesi egyezmény) vélemény (EU:C:2017:114, 108. pont).
(
57
)	Lásd még: Rosas, A., „EU External Relations: Exclusive Competence Revisited”, Fordham International Law Journal, 38(4). kötet, 2015, 1086. o.
(
58
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács ítélet (C‑114/12, EU:C:2014:2151, 102. pont); 2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 85. pont); 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 114. pont).
(
59
)	2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 71. pont); 2014. november 26‑iGreen Network ítélet (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 29. pont); 2017. február 14‑i3/15(A megjelent művekhez való hozzáférésről szóló marrákesi egyezmény) vélemény (EU:C:2017:114, 105. pont).
(
60
)	2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 72. pont); 2014. november 26‑iGreen Network ítélet (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 30. pont); 2017. február 14‑i3/15(A megjelent művekhez való hozzáférésről szóló marrákesi egyezmény) vélemény (EU:C:2017:114, 106. pont).
(
61
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. október 14‑i1/13(Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 73. pont); 2014. november 26‑iGreen Network ítélet (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 31. pont); 2017. február 14‑i3/15(A megjelent művekhez való hozzáférésről szóló marrákesi egyezmény) vélemény (EU:C:2017:114, 107. pont).
(
62
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács ítélet (C‑114/12, EU:C:2014:2151, 75. pont); 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 115. pont).
(
63
)	A Sharpston főtanácsnok által a Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványában (C‑114/12, EU:C:2014:224, 89. pont) tett javaslatnak megfelelően.
(
64
)	A jövőbeli eszköz nagyon eltérő jellegű lehet. Például Ausztrália, Japán, Norvégia, a Koreai Köztársaság és a Nemzetközi Hajózási Kamara a közös előterjesztésükben az upstream szakaszra vonatkozó kibocsátások megjelenítése érdekében az üzemanyagéletciklus‑címkézés bevezetését javasolták, amely megjelöli az üzemanyagok kategóriáit (ISWG‑GHG 7/5/8 IMO ISWG dokumentum).
(
65
)	Lásd a kezdeti stratégia 4.7.11 pontját és az ISWG‑GHG 6 az MEPC 74. ülésszakán jóváhagyott feladatmeghatározásának 7.48.4 pontját.
(
66
)	Az IMO bizottságai által kidolgozott egyes iránymutatásokra hivatkoznak az IMO egyezményei, így azok kötelező erejűek. Lásd például a Marpol 73/78/97 egyezmény I. melléklete 9. szabálya (7) bekezdésének g) pontját vagy I. melléklete 13F. szabályának (5) bekezdését. Emellett léteznek olyan iránymutatások is, amelyek nem kapcsolódnak ily módon semmilyen kötelező erejű eszközhöz.
(
67
)	Az IMO eszközeinek módosítására irányuló semmilyen közvetlen javaslat nem szerepel az IMO dokumentumaiban.
(
68
)	Amint azt az MRV‑rendelet (10) preambulumbekezdése kimondja, a „kibocsátási adatokhoz való nyilvános hozzáférés hozzá fog járulni azoknak a piaci akadályoknak a felszámolásához, amelyek meggátolják számos, tengeri közlekedésből eredő [ÜHG]‑kibocsátások csökkentését eredményező költségnegatív intézkedés bevezetését”.
(
69
)	Ami pedig a tengeri szállítást illeti, az IMO üvegházhatású gázokról szóló 2020‑as negyedik tanulmányából kitűnik, hogy míg a hajózásból származó teljes ÜHG‑kibocsátás 2018‑ban 1076 millió tonnát ért el, ebből 1056 millió tonna CO2‑kibocsátás volt. Lásd: az üvegházhatású gázokról szóló 2020‑as negyedik tanulmány, IMO, London, 2021., 1. o., elérhető: https://www.imo.org/en/OurWork/Environment/Pages/Fourth‑IMO‑Greenhouse‑Gas‑Study‑2020.aspx.
(
70
)	Lásd még az MRV‑rendelet (20) preambulumbekezdését, amely tisztázza e rendelet hatályának korlátait: „A hajótulajdonosokra és a hajók üzemeltetőire háruló adminisztratív terhek további csökkentése érdekében a nyomonkövetési szabályokat a szén‑dioxidra – mint a tengeri közlekedés által kibocsátott messze legfontosabb [ÜHG]‑ra – kell összpontosítani”.
(
71
)	Lásd a jelen indítvány 22. pontját.
(
72
)	A vitatott előterjesztés nyitva hagyja ezt a kérdést, de azt sugallja, hogy a WtT‑értékeket nem alkalmazzák a fosszilis tüzelőanyagok esetében.
(
73
)	Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (IPCC) az Egyesült Nemzetek éghajlatváltozási keretegyezménye szerinti jelentéstételhez szükséges, az ÜHG‑kibocsátásra vonatkozó adatokat tartalmazó jegyzék elkészítéséhez a tagállamok által használható módszertanában külön jelentéstételről rendelkezik az üzemanyagnak a nemzetközi szállítást végző hajókon történő felhasználásából, valamint az üzemanyag előállításából származó kibocsátások tekintetében. Már az üzemanyag előállításának és szétosztásának szakaszára (upstream szakasz) vonatkozó ÜHG‑kibocsátásokat is figyelembe kell venni egy másik ágazatra vonatkozó számításokban. Az üzemanyagokra vonatkozó WtT‑jellegű ÜHG‑kibocsátások konkrét értékei (amint azt a vitatott előterjesztés javasolja) tehát nem az upstream szakaszra vonatkozó kibocsátásokkal kapcsolatos általános tájékoztatást szolgálják, hanem azt, hogy az upstream szakaszra vonatkozó kibocsátásokkal kapcsolatban tájékoztatást nyújtsanak a tengeri hajózási ágazat azon üzemeltetői számára, akik a downstream szakaszban nyomonkövetési és jelentéstételi kötelezettség hatálya alá tartoznak. Az IPCC módszertanával kapcsolatban lásd: az ÜHG‑kibocsátásra vonatkozó adatokat tartalmazó nemzeti jegyzékre vonatkozó 2006‑os IPCC iránymutatások (https://www.ipcc‑nggip.iges.or.jp/public/2006gl/) és az ÜHG‑kibocsátásra vonatkozó adatokat tartalmazó nemzeti jegyzékre vonatkozó 2006‑os IPCC iránymutatások 2019‑es pontosítása (https://www.ipcc‑nggip.iges.or.jp/public/2019rf/index.html).
(
74
)	Teljes mértékben tisztában vagyok azzal, hogy az „ösztönzés” kifejezés megtévesztő lehet, mivel eltérő jellegű intézkedésekre utalhat. Ezen intézkedések magukban foglalhatják a tájékoztatás ismeretterjesztés céljából történő nyújtását, és így befolyásolhatják a magánszemélyek által hozott döntéseket, de bizonyos követelmények teljesítésének elmulasztása esetén további korlátozások vagy kötelezettségek előírásából is állhatnak. A vitatott előterjesztésben meghatározott jövőbeli nemzetközi kötelezettségvállalás nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az ismeretterjesztést meghaladó konkrét intézkedéseket a belátható jövőben el kellene fogadni. Keresetében a Bizottság maga is arra hivatkozik, hogy az eszköz célja a fenntartható alternatív üzemanyagok felhasználására ösztönző információk nyújtása.
(
75
)	Az IMO DCS‑t a (2018. március 1‑jén hatályba lépett) 2016. október 28‑i MEPC.278(70) határozat elfogadását követően vezették be, amely módosította a Marpol 73/78/97 egyezmény VI. mellékletét, hozzáadva egy új, „A hajók fűtőolaj‑fogyasztására vonatkozó adatok gyűjtése és jelentése” című 22A. szabályt. Az IMO DCS így rendelkezik egy kötelező erejű nemzetközi egyezményben foglalt jogalappal.
(
76
)	2014. október 7‑iNémetország kontra Tanács ítélet (C‑399/12, EU:C:2014:2258).
(
77
)	2014. október 7‑iNémetország kontra Tanács ítélet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 57–64. pont).
(
78
)	2014. november 26‑iGreen Network ítélet (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 61. pont).
(
79
)	Az (EU) 2015/757 rendeletnek a hajó‑fűtőolajfogyasztási globális adatgyűjtő rendszer megfelelő figyelembevétele érdekében történő módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat, COM(2019) 38 final.
(
80
)	Az MRV‑rendelet 22. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „[a]mennyiben nemzetközi megállapodás születik az üvegházhatásúgáz‑kibocsátások nyomonkövetésének, jelentésének és hitelesítésének globális rendszeréről, vagy a tengeri közlekedésből eredő üvegházhatásúgáz‑kibocsátások csökkentését célzó globális intézkedésekről, a Bizottság felülvizsgálja ezt a rendeletet, és szükség esetén javaslatot tesz a rendelet módosítására annak érdekében, hogy hozzáigazítsa az említett nemzetközi megállapodáshoz”.
(
81
)	Lásd a jelen indítvány 147. pontját.
(
82
)	A Bizottság csak a Bíróság kérdéseire adott szóbeli előadásában hivatkozott az EUMSZ 191. cikk (1) bekezdésének negyedik franciabekezdésére, az EUSZ 21. cikkre, valamint a tengeri közlekedés globális jellegére. Arra hivatkozott, hogy ahhoz, hogy teljes mértékben hatást fejtsen ki, a tengeri ágazatban az éghajlatváltozás elleni minden fellépésnek globálisnak kell lennie, és hogy nemzetközi szintű fellépés nélkül lehetetlen teljes mértékben megvalósítani az Unió célkitűzéseit.
(
83
)	1977. április 26‑i 1/76 (A belföldi vízi utakon közlekedő hajók európai leszerelési alapjának létrehozásáról szóló megállapodás) vélemény (EU:C:1977:63, 3. és 4. pont). Ezt az ítélkezési gyakorlatot kiegészítették a későbbi vélemények és ítéletek, különösen az 1/94 (A WTO‑egyezmény mellékletét képező megállapodások) vélemény, az 1994. november 15‑i Open Skies ítéletek, például a 2002. november 5‑iBizottság kontra Dánia ítélet (C‑467/98, EU:C:2002:625, 56. pont).
(
84
)	Lásd ebben az értelemben: 1977. április 26‑i 1/76 (A belföldi vízi utakon közlekedő hajók európai leszerelési alapjának létrehozásáról szóló megállapodás) vélemény (EU:C:1977:63, 4. és 7. pont); az 1994. november 15‑i 1/94 (A WTO‑egyezmény mellékletét képező megállapodások) vélemény (EU:C:1994:384, 85. pont).
(
85
)	Lásd különösen: 2002. november 5‑iBizottság kontra Dánia ítélet (C‑467/98, EU:C:2002:625, 57. pont), 2006. február 7‑i 1/03 (Új Lugánói Egyezmény) vélemény (EU:C:2006:81, 115. pont).
(
86
)	Lásd ebben az értelemben: 2002. november 5‑iBizottság kontra Dánia ítélet (C‑467/98, EU:C:2002:625, 57–62. pont).
(
87
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. december 5‑iNémetország kontra Tanács ítélet (C‑600/14, EU:C:2017:935, 68. pont).
(
88
)	Lásd analógia útján: 2018. november 20‑iBizottság kontra Tanács (Antarktiszi védett tengeri területek) ítélet (C‑626/15 és C‑659/16, EU:C:2018:925, 130–133. pont).