Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 12 март 2026 година(1)
Дело C‑660/24
Европейска комисия
срещу
Унгария
„ Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 258 ДФЕС — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива 2013/48/ЕС — Право на достъп до адвокат в наказателното производство — Член 3, параграф 3, буква б) — Право на присъствие на адвокат по време на разпит — Член 3, параграф 6,
буква б) — Временна дерогация с цел да се предотврати сериозно възпрепятстване на наказателното производство — Член 9 — Отказ — Национална
правна уредба, която предвижда провеждането на разпит на заподозрени или обвиняеми без адвокат, ако адвокатът не се яви в определен срок — Неправилно транспониране “
I.      Въведение
1.        По настоящото дело Европейската комисия е предявила
иск срещу Унгария съгласно член 258 ДФЕС за неизпълнение на задълженията ѝ, произтичащи от правото на Съюза, да транспонира правилно определени разпоредби от Директива 2013/48/ЕС(2), която се отнася до правото на достъп до адвокат в наказателното производство.
2.        Спорът по делото по същество се дължи на наличието на фундаментално несъгласие между Комисията и Унгария, както и Чешката република, която е встъпила като страна в производството, относно това как трябва да се разбира правото на достъп до адвокат и дерогациите на това право, залегнали
в разпоредбите на член 3, параграфи 3 и 6 от Директива 2013/48.
3.        Подобен въпрос е отправен до Съда и по дело C‑681/24, Комисия/Чешката република, по което моето заключение се представя в същия ден.
4.        По настоящото дело е изложено допълнително основание, което се отнася до неправилно транспониране на разпоредбите на член 9 от Директива 2013/48 относно отказа от правото на достъп до адвокат.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
5.        Член 3 от Директива 2013/48 е озаглавен „Право на достъп до адвокат в наказателното производство“ и гласи:
„1.      Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат право на достъп до адвокат в срок и по начин, които позволяват на заинтересованите лица реално и ефективно да упражнят правата си на защита.
[…]
3.      Правото на достъп до адвокат включва следното:
а)       държавите членки гарантират, че заподозрените или обвиняемите имат правото да се срещат насаме и да осъществяват връзка с представляващия ги адвокат, включително преди разпита от полицията или от друг правоохранителен орган или от съдебен орган;
(б)      държавите членки гарантират, че заподозрените или обвиняемите имат право техният адвокат да присъства и да участва ефективно по време на разпитите им. Това участие се осъществява в съответствие с процедурите по националното право, при условие че тези процедури не засягат ефективното упражняване и същността на посоченото право. Когато адвокатът взема участие по време на разпит, обстоятелството, че е имало такова участие, се отбелязва, като се използват процедурите за протоколиране в съответствие с правото на съответната държава членка;
[…]
6.      При изключителни обстоятелства и само в досъдебната фаза държавите членки могат да използват временна дерогация от прилагането на правата, предвидени в параграф 3, доколкото това е обосновано предвид конкретните обстоятелства по делото от една или повече от следните наложителни причини:
а)      при неотложна необходимост да се предотврати настъпването на тежки неблагоприятни последици за живота, свободата или физическата неприкосновеност на лице;
б)      когато е наложително предприемането на незабавни действия от страна на разследващите органи, за да се предотврати сериозно възпрепятстване на наказателното производство“.
6.        Член 9
от Директива 2013/48 е озаглавен „Отказ“ и гласи:
„1.      Без да се засягат разпоредбите на националното право, изискващи задължителното присъствие на адвокат или адвокатска защита, държавите членки гарантират по отношение на всеки отказ от право, посочено в членове 3 и 10, че:
а)      на заподозрения или обвиняемия е предоставена ясна и достатъчна устна или писмена информация на прост и разбираем език относно съдържанието на въпросното право и възможните последици на отказа от него; и
б)      отказът е направен доброволно и недвусмислено.
2.      Отказът, който може да бъде направен писмено или устно, се отбелязва, заедно с обстоятелствата, при които е направен, като се използва процедурата за протоколиране в съответствие с правото на съответната държава членка.
3.      Държавите членки гарантират, че заподозрените или обвиняемите могат впоследствие да оттеглят този отказ на всеки етап от наказателното производство и че те са уведомени за тази възможност. Оттеглянето поражда действие от момента, в който е направено“.
Б.      Унгарското право
7.        Член 387, параграф 3 от büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (Закон № XC от 2017 г. за приемане на Наказателно-процесуалния кодекс,
наричан по-нататък „Наказателно-процесуалният кодекс“) предвижда:
„Ако заподозреният или лицето, за което има основателни подозрения, че е извършило престъпление, желае да упълномощи
адвокат, или ако разследващият орган или прокурорът назначи адвокат, разследващият орган или прокуратурата незабавно уведомява адвоката и отлага разпита на заподозрения до пристигането на адвоката или най-малко с два часа. Ако през това време
а)      адвокатът не се яви, или
b)      заподозреният или лицето, за което има основателни подозрения, че е извършило престъпление, се съгласи, след консултиране с адвоката си,
разпитът да започне,
разследващият орган или прокуратурата започват разпита на заподозрения“.
III. Досъдебна процедура и производството пред Съда
8.        На 12 ноември 2021 г. Комисията изпраща на Унгария официално уведомително писмо съгласно член 258 ДФЕС, тъй като счита, че някои разпоредби
от Директива 2013/48, включително член 3, параграф 6, буква б) и член 9 от нея, са неправилно транспонирани, и приканва тази държава членка да изложи своите съображения в срок от два месеца.
9.        На 12 януари 2022 г. Унгария отговаря на това писмо, като оспорва доводите на Комисията.
10.      На 14 юли 2023 г. Комисията изпраща мотивирано становище до Унгария, в което твърди, че член 3, параграф 6, буква б) и член 9 от Директива 2013/48 все още не са правилно транспонирани, и я приканва да се съобрази с мотивираното становище в срок от два месеца от получаването му.
11.      На 13 септември 2023 г. Унгария отговаря на мотивираното становище, като поддържа, че е транспонирала правилно член 3, параграф 6, буква б) и член 9 от Директива 2013/48.
12.      Вследствие на това с исковата си молба, подадена на 10 октомври 2024 г., Комисията предявява настоящия иск пред Съда съгласно член 258 ДФЕС. Тя моли Съда:
–        да приеме за установено, че като не е транспонирала правилно член 3, параграф 6, буква б) във връзка с член 3, параграф 3 и член 9 от Директива 2013/48, Унгария не е изпълнила задълженията си по тези разпоредби, и
–        да осъди Унгария да заплати съдебните разноски.
13.      В писмената си защита, представена на 23 декември 2024 г., Унгария моли Съда:
–        да отхвърли настоящия иск като неоснователен и
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
14.      Комисията и Унгария освен това подават реплика и дуплика съответно на 17 февруари 2025 г. и 28 март 2025 г.
15.      На 7 февруари 2025 г. председателят на Съда допуска Чешката република да встъпи в производството по настоящото дело в подкрепа на исканията на Унгария.
16.      Поради сходствата между настоящото дело и дело C‑681/24, Комисия/Чешка република, на основание член 77 от Процедурния правилник Съдът организира общо съдебно заседание по тези две дела. Заседанието се проведе на 10 декември 2025 г., на което Комисията, Унгария и Чешката република представят устни становища.
IV.    Анализ
17.      Моят анализ е структуриран в три основни части. Първо, считам за полезно да изложа няколко предварителни бележки относно Директива 2013/48 и нейното място в пространството на свобода, сигурност и правосъдие (наричано по-нататък „ПССП“) (А). Второ, ще разгледам основателността на първото твърдение за нарушение —
нарушение на член 3, параграф 6, буква б) във връзка с член 3, параграф 3, от Директива 2013/48 (Б). Трето, ще разгледам основателността на второто твърдение за нарушение —
нарушение на член 9 от Директива 2013/48 (В).
18.      Въз основа на този анализ стигам до извода, че и двете твърдения за нарушение са основателни.
А.      Предварителни бележки относно Директива 2013/48 и ПССП
19.      Най-напред, както отбелязах в предходни заключения(3), Европейският съюз е приел редица директиви въз основа на компетентността си по член 82, параграф 2, буква б) ДФЕС да приема минимални правила относно правата на лицата в наказателния процес. Този набор от шест директиви включва Директива 2013/48(4).
20.      Те понякога се наричат директиви „пътна карта“, защото именно Резолюцията на Съвета от 2009 г. относно пътна карта за укрепване на процесуалните права на заподозрени лица или обвиняеми в рамките на наказателното производство(5) поставя началото на процеса, довел до тяхното приемане. Резолюцията е одобрена от Стокхолмската програма на Европейския съвет за ПССП(6), в която се потвърждава, че „[з]ащитата на правата на заподозрените и обвинени лица в наказателното производство е сред основните ценности на Съюза, което е важно за запазване на взаимното доверие между държавите
членки и на общественото доверие в Съюза“(7).
21.      Както е отразено в съображенията от Директива 2013/48(8), всъщност мотивът за установяване на общи минимални правила относно правата на лицата в наказателния процес в тези директиви е да се укрепи взаимното доверие в националните наказателноправни съдебни системи като „основа на взаимното признаване, което на свой ред е въздигнато в ранг на основен принцип при изграждането на пространството на свобода, сигурност и правосъдие“(9). Тези правила имат за цел също така да премахнат пречките пред свободното движение на гражданите в Европейския съюз и да надградят стандартите относно правото на справедлив процес и правото на защита, гарантирани по-специално от член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и от сходните разпоредби на член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека (наричана по-нататък „ЕКПЧ“)(10).
22.      Директива 2013/48 установява общи минимални правила относно правото на заподозрени и обвиняеми да имат достъп до адвокат на всички етапи от наказателното производство(11). Това право е от основно значение за справедливия процес(12) и спомага за гарантиране на спазването на други права в наказателното производство(13).
23.      Правото на достъп до адвокат в наказателното производство е прогласено в член 3 от Директива 2013/48.
24.      Член 3, параграф 1 от Директива 2013/48 установява „основния принцип“, че заподозрените и обвиняемите имат право на достъп до адвокат в срок и по начин, които им позволяват реално и ефективно да упражнят правото си на защита(14).
25.      Член 3, параграф 2 от Директива 2013/48 уточнява този принцип, що се отнася до момента, от който трябва да се предостави това право, който включва провеждането на разпит от органите(15).
26.      Този принцип е допълнително конкретизиран в член 3, параграф 3 от Директива 2013/48, който очертава съдържанието на правото на достъп до адвокат. По-специално член 3, параграф 3, буква а) изисква от държавите членки да гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат право да се срещат насаме и да осъществяват връзка с адвоката си, включително преди разпита(16), докато член 3, параграф 3, буква б) изисква от държавите членки да гарантират, че тези лица имат право адвокатът им да присъства и да участва ефективно по време на разпитите им(17).
27.      Съгласно член 3, параграф 6 от Директива 2013/48 държавите членки могат да дерогират
временно правата, предвидени в
член 3, параграф 3 от нея, „при изключителни обстоятелства и само в досъдебната фаза“, когато това е обосновано предвид „конкретните обстоятелства по делото“ и се основава на „наложителни причини“, т.е.: а) „неотложна необходимост да се предотврати настъпването на тежки неблагоприятни последици за живота, свободата или физическата неприкосновеност на лице“; или б) „когато е наложително предприемането на незабавни действия от страна на разследващите органи, за да се предотврати сериозно възпрепятстване на наказателното производство“. Всяка временна дерогация по член 3, параграф 6 от Директива 2013/48 трябва да отговаря и на общите условия, предвидени в член 8 от същата директива(18).
28.      Член 9 от Директива 2013/48, който също е предмет на настоящото дело, предвижда конкретни изисквания, които трябва да бъдат изпълнени, за да могат заподозрените и обвиняемите да се откажат от правото си на достъп до адвокат(19). В член 9, параграф 1 от тази директива по същество са предвидени две условия(20), а именно, първо, на тези лица да е била предоставена ясна и достатъчна информация относно съдържанието на правото на достъп до адвокат и възможните последици на отказа от него, и второ, отказът да е направен доброволно и недвусмислено. Член 9, параграф 2 от Директива 2013/48 допълнително постановява, че отказът трябва да бъде протоколиран, а член 9, параграф 3 от нея изисква тези лица да могат да оттеглят отказа си на всеки етап от наказателното производство и да бъдат уведомени за тази възможност.
29.      В основата на спора по настоящото дело е различното разбиране от страна на Комисията, от една страна, и от страна на Унгария и Чешката република, от друга, за същността на правото на достъп до адвокат и възможните дерогации на това право.
30.      По същество, и преди да обясня по-подробно тезите на страните, Комисията тълкува същността на правото на достъп до адвокат, както е определено в Директива 2013/48, като изискващо по правило присъствието на адвокат по време на разпита, а единствените изключения от това правило (т.е. когато заподозрени или обвиняеми могат да бъдат разпитвани без да присъства адвокат) са случаите, описани в член 3, параграф 6 от същата директива. Освен това тези лица могат да се откажат от правото си да присъства адвокат при условията, определени в член 9 от споменатата директива. Обратно, Унгария и Чешката република твърдят, че правото на достъп до адвокат е спазено, когато на тези лица е дадена възможност да присъства адвокат. Затова възможността да се проведе разпит, ако адвокатът не се яви в определен срок, не представлява дерогация на правото на достъп до адвокат. Освен това, както ще обясня във връзка с второто твърдение за нарушение, Унгария поддържа, че съгласно нейната правна система не може да се направи отказ от правото на достъп до адвокат, както тя го разбира, поради което счита, че не е било необходимо да транспонира член 9 от Директива 2013/48 в своето национално право.
Б.      Първото твърдение за нарушение — нарушение на член 3, параграф 6, буква б) във връзка с член 3, параграф 3 от Директива 2013/48
1.      Обобщение на доводите на страните
31.      С първото твърдение за нарушение Комисията твърди, че Унгария е транспонирала неправилно член 3, параграф 6, буква б) във връзка с член 3, параграф 3 от Директива 2013/48, тъй като член 387, параграф 3 от Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „спорната унгарска правна уредба“) по принцип допуска органите да разпитват заподозрени или обвиняеми без да присъства адвокат, ако адвокатът не се яви в определения срок. Тази правна уредба противоречала на член 3, параграф 3 от посочената директива, съгласно който на тези лица трябва да се предостави правото на достъп до адвокат, доколкото не отговаряла на условията за дерогиране на това право на основание предотвратяване на сериозно възпрепятстване на наказателното производство съгласно член 3, параграф 6, буква б) от нея(21).
32.      Според Комисията правото на заподозрените и обвиняемите да осъществяват връзка с адвокат преди разпит и да бъдат разпитвани в присъствието на своя адвокат, както е посочено съответно в букви а) и б) от член 3, параграф 3 от Директива 2013/48, е безусловно и член 3, параграф 6 от нея допуска временно дерогиране на това право, което се
свежда до наличието на изключителни обстоятелства в конкретен случай. Възможността за провеждане на разпит в отсъствие на адвокат след определения срок, предвиден в спорната унгарска правна уредба, представлявало дерогиране на правото на достъп до адвокат и не отговаряло на никое от изискванията, посочени в член 3, параграф 6, буква б) от нея, който според законодателя на Съюза бил тясно изключение от общия принцип, че заподозрените и обвиняемите имат право на достъп до адвокат преди и по време на разпита. Както Комисията подчертава в съдебното заседание, независимо дали спорната унгарска правна уредба би могла да бъде счетена за съвместима с практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), Директива 2013/48 все пак е нарушена.
33.      Комисията подчертава по-специално, че съгласно член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 държавите членки са длъжни да гарантират присъствието на адвокат по време на разпита, освен ако са изпълнени условията на член 3, параграф 6 от същата директива или лицето се откаже от правото си на достъп до адвокат съгласно член 9 от нея. Член 3, параграф 3, буква б)
трябвало да се разбира като физическо присъствие на адвоката, а спорната унгарска правна уредба очевидно представлявала изключение от правото на достъп до адвокат, което се прилага по принцип във всички случаи, когато адвокатът не се яви в определения срок, и сериозно накърнявала реалното и ефективно упражняване на това право. Препращането в член 3, параграф 3, буква б) към националното право се отнасяло не до присъствието на адвоката, а само до начина на участието на адвоката; националните органи разполагали с други средства за избягване на забавяния и потенциални злоупотреби, като например назначаване на служебен адвокат за лицето, ако считат, че е важно да се проведе разпит.
34.      Унгария твърди, че спорната унгарска правна уредба е в съответствие с член 3, параграф 3 от Директива 2013/48 и не представлява дерогация по смисъла на член 3, параграф 6 от нея. Член 3, параграф 3, буква б) от тази директива не изисквал адвокатът винаги да присъства физически по време на разпита, а само заподозрените или обвинените да имат достъп до такъв, ако желаят. От разпоредбите на Директива 2013/48 следвало, че на тези лица трябва да се даде възможност да имат адвокат, но от това не следвало, че ако те не желаят да се възползват от тази възможност, разпитът не може да се проведе в отсъствието на такъв.
35.      Според Унгария дерогиране на правото по член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 е налице, ако лицата не са могли да изберат адвокат или да упражнят правото си на достъп до такъв; след като обаче им е била дадена възможност да имат адвокат, който да присъства, отсъствието на адвоката по време на разпита, независимо от причината, не представлявало дерогация по смисъла на член 3, параграф 6 от посочената директива. Цитираният член по-скоро обхващал хипотеза, в която органите са длъжни да започнат разпит на лицето, въпреки че адвокатът изобщо не е бил уведомен. Ето защо спорната унгарска правна уредба не представлявала дерогация по смисъла на член 3, параграф 6, тъй като не освобождава органите от задължението да уведомят адвоката и не ограничава възможността лицата да упълномощят адвокат по свой избор или да поискат назначаването на адвокат на всеки етап от производството. Както Унгария подчертава в съдебното заседание, тази правна уредба по изключение позволява разпитването на заподозрени в отсъствието на адвокат след минимален срок от два часа, а изтичането на този срок не означава, че разпитът започва, защото лицето може да откаже да даде показания, след като е уведомено за правата си.
36.      Унгария подчертава в частност, че от текста на член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 („Когато адвокатът взема участие по време на разпит“) е видно, че адвокатът невинаги участва в разпита, а препращането в тази разпоредба към националното право се отнася до присъствието и участието на адвоката. Тълкуването на Комисията на практика щяло да доведе до задължително присъствие на адвоката при разпит на лица, освен ако лицето не се откаже от него. Това щяло да има отрицателни последици за наказателното производство, тъй като адвокатът би могъл да възпрепятства това производство, като не се яви, а заподозрените в много случаи биха били поставени в неравностойно положение. Както Унгария посочва в съдебното заседание, уведомяването за подозренията и разпитът на заподозрените трябва да се състоят в рамките на 24 часа от началото на задържането, така че ако самото отсъствие на адвоката попречи на това, това би довело до неспазване на сроковете, спиране на производството и освобождаване на престъпници, а практиката на ЕСПЧ не налагала абсолютно задължение за присъствие.
37.      Чешката република добавя, че фактът, че адвокатът невинаги трябва да присъства по време на разпита, е в съответствие с практиката на ЕСПЧ(22), съгласно която определящо значение има не присъствието на адвоката по време на разпита, а дали заподозреният или обвиняемият е имал възможност ефективно да упражни правото си на достъп до адвокат. Както Чешката република подчертава в съдебното заседание, Директива 2013/48 изисквала от държавите членки само да осигурят достатъчна възможност за достъп до адвокат и не забранявала разпитването на заподозрени или обвиняеми без да присъства адвокат, изхождайки от нейния текст, генезис и сравнение с Директива 2016/800 относно децата, като Директива 2013/48 не надхвърля практиката на ЕСПЧ, защото нейните разпоредби съответствали на тази практика и в подготвителните работи нямало данни в тази насока.
2.      Преценка
38.      Както накратко обясних по-горе (вж. т. 29 и 30 от настоящото заключение), доводите на страните показват, че в основата на това твърдение за нарушение стои различното тълкуване на разпоредбите на Директива 2013/48.
Спорът се отнася до тълкуването на разпоредбите на член 3, параграфи 3 и 6 от Директива 2013/48 и до това как следва да се разбира правото на достъп до адвокат по време на разпит, предвидено в член 3, параграф 3, буква б) от същата директива. Тези въпроси все още не са разглеждани пряко от Съда.
39.      Считам, че с оглед на формулировката, генезиса, контекста и целите на Директива 2013/48, както и на практиката на ЕСПЧ, тълкуването от Комисията на значението на член 3, параграфи 3 и 6 от Директива 2013/48 и на връзката между трябва да бъде потвърдено.
а)      Формулировка
40.      Като една от съставните части на правото на достъп до адвокат в член 3, параграф 3, член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 изрично изисква от държавите членки да гарантират, че заподозрените или обвиняемите имат „право техният адвокат да присъства и да участва ефективно по време на разпитите им“(23).
41.      В съображение 25 от Директива 2013/48 се посочва още, че: „Държавите членки следва да гарантират, че заподозрените или обвинените лица имат „право адвокатът им да присъства и ефективно да участва по време на разпитите на тези лица от полицията или от друг правоохранителен орган или от съдебен орган, включително по време на съдебните заседания“(24).
42.      Според мен, и както е посочено от Комисията, присъствие означава физическо присъствие, т.е. заподозрените или обвиняемите имат право техният адвокат да присъства лично по време на разпитите им от органите(25).
43.      Ето защо
член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 предвижда общо право на заподозрените или обвиняемите да имат адвокат, който да присъства по време на разпитите от органите. Това право обаче не е абсолютно и следователно, както е предвидено в посочената директива, може да бъде предмет на временни дерогации съгласно член 3, параграф 6 от същата директива или на отказ от това право съгласно член 9 от нея.
44.      Както е постановил Съдът, временните дерогации в Директива 2013/48 са изчерпателни(26).
45.      Страните по делото нямат разногласие, че в настоящия случай спорната унгарска правна уредба не отговаря на всички условия за възможна временна дерогация, посочени в член 3, параграф 6, буква б), наред с член 8 от Директива 2013/48, която, както обяснява Комисията, е временната дерогация в тази директива, която би могла да се приложи. Всъщност, както посочва Комисията, очевидно тази правна уредба установява правило, което се прилага по принцип в случаите, когато адвокатът не се яви в определения срок от (най-малко) два часа, и следователно не се свежда до отделни случаи („доколкото това е обосновано предвид конкретните обстоятелства по делото“), както е предвидено в член 3, параграф 6, буква б), нито предполага да се доказва, че е „наложително предприемането на незабавни действия от страна на разследващите органи, за да се предотврати сериозно възпрепятстване на наказателното производство“.
46.      С оглед на това според мен спорната унгарска правна уредба, която по принцип допуска разпитването на заподозрени или обвиняеми без да присъства техният адвокат само защото адвокатът не е успял да се яви в рамките на минимален срок от два часа, е в разрез с разпоредбите на член 3, параграф 3, буква б) във връзка с член 3, параграф 6, буква б) от Директива 2013/48(27).
47.      Освен това, както посочва Комисията и обратно на доводите, изтъкнати от Унгария, следва да се отбележи, че препращането
в член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 към националното право се отнася до ефективното участие на адвоката, а не до самото му присъствие. Това личи от текста на тази разпоредба („Това участие се осъществява в съответствие с процедурите по националното право“) и от съображение 25 от Директивата („Това участие следва да се осъществява в съответствие с процедурите по националното право, които уреждат участието на адвокат по време на разпита“).
48.      За мен това не противоречи на факта, че член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 трябва да се тълкува като изискващ както присъствие, така и ефективно участие;
това по-скоро означава, че макар Директива 2013/48 да оставя известна свобода на действие на държавите членки по отношение на националните правила, които уреждат някои условия за ефективното участие на адвокат (при условие че тези правила не „засягат ефективното упражняване и същността“ на това право), липсва такава свобода по отношение на присъствието, тъй като заподозрените или обвиняемите по правило имат право на достъп до адвокат по време на разпит съгласно член 3, параграф 3, буква б) от посочената директива. Присъствие означава присъствие и адвокатът или е там, или не е.
49.      Фактът, че член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48 използва думите „техният адвокат“, не следва да се разбира в смисъл, че винаги се
има предвид адвокат, избран от заподозрените или обвиняемите. Както посочва Комисията, тази формулировка не пречи евентуалната злоупотреба с правото на достъп до адвокат, която може да създаде пречки за провеждането на наказателното производство, да бъде избегната от органите на държавите членки, като се вземат мерки тези лица да имат назначен адвокат, който да им оказва съдействие по време на разпита, вместо избрания адвокат, който не може да присъства. Назначеният адвокат тогава става
„техният адвокат“.
б)      Генезис
50.      В съдебното заседание Чешката република изтъква, че Директива 2013/48 урежда правото на достъп до адвокат, но не и задължителното присъствие на адвокат, и че генезисът на тази директива показва, че разпоредби относно задължителното присъствие на такъв са били предложени като алтернатива, но в крайна сметка не са били приети. Според тази държава отхвърлянето на разпоредбите относно задължителното присъствие на адвокат означава, че Директива 2013/48 не изисква адвокатът да присъства винаги по време на разпита.
51.      Според мен тези доводи на Чешката република почиват на неправилно тълкуване на изискването за задължително присъствие на адвокат.
52.      Вярно е, че като част от генезиса на Директива 2013/48(28) в оценката на въздействието на Комисията е предложена политическа опция, която предвижда по-специално разпоредби, налагащи задължителна защита във всички случаи. Това означава, че заподозрените или обвиняемите трябва винаги да бъдат подпомагани от адвокат в смисъл, че отказът от това право е недопустим. С други думи задължителността на защитата означава, че не може да е налице отказ от това право. Политическият вариант, който надделява, обаче е да се позволи отказ от правото на достъп до адвокат при спазване на общи минимални правила.
53.      Следователно, противно на доводите на Чешката република, трябва да се прави разграничение между понятието за задължително присъствие на адвокат и общото право на достъп до адвокат.
54.      Видно от разпоредбите на Директива 2013/48(29), задължителното присъствие на адвокат означава, че заподозреният или обвиняемият не може да се откаже от правото си на достъп до адвокат и винаги трябва да има адвокат, докато правото на достъп до адвокат по член 3, параграф 3 от същата директива означава, че заподозреният или обвиняемият има общо право да има адвокат и по-специално неговият адвокат да присъства по време на разпита съгласно член 3, параграф 3, буква б), но това лице може да се откаже от споменатото право, при условие че са изпълнени условията на член 9 (или може да има временна дерогация съгласно член 3, параграф 6). С други думи фактът, че не е налице задължително присъствие на адвокат съгласно член 3, параграф 3, буква б), по никакъв начин не засяга общото право на заподозрените или обвиняемите да имат адвокат, който да присъства по време на разпита, освен ако те не са се отказали от това право в съответствие с член 9.
55.      Може да се добави, че въпросът за изчакването на адвоката преди разпита всъщност е повдигнат в Съвета, като са направени предложения за разрешаването му в текста на Директивата, позовавайки се на правните системи на държавите членки(30). Въпреки това предложените разпоредби са заличени при приключването на преговорите с Европейския парламент(31).
56.      Въпреки че генезисът не е определящ, той не изключва тълкуване в смисъл, че законодателното намерение е да се гарантира, че на заподозрените и обвиняемите по принцип трябва да се предостави правото да имат адвокат, който да присъства по време на разпита.
в)      Контекст
57.      Други разпоредби от Директива 2013/48 и от други директиви „пътна карта“ изглежда подкрепят тълкуването на член 3, параграф 3, буква б) във връзка с член 3, параграф 6, буква б) от тази директива, предложено от Комисията.
58.      По-специално, както се вижда в точка 24 от настоящото заключение, член 3, параграф 1 от Директива 2013/48 ясно посочва като общ принцип, че държавите членки трябва да гарантират, че на заподозрените и обвиняемите се предоставя правото на достъп до адвокат „в срок и по начин, които позволяват на заинтересованите лица реално и ефективно да упражнят правата си на защита“. В съчетание с член 2, параграф 1 от същата директива това означава, че държавите членки са длъжни да гарантират без изключение, че това право се упражнява „реално и ефективно“ на всички етапи от наказателното производство. Според мен, и както е посочено от Комисията, обстоятелството, че
заподозрян или обвиняем може да бъде разпитан от органите в отсъствието на своя адвокат просто защото адвокатът не се е явил в определения срок, може сериозно да накърни реалното и ефективно упражняване на правото на защита на това лице.
59.      В съдебното заседание Чешката република изтъква, че допълнителна индиция за това, че Директива 2013/48 не изисква адвокат да присъства винаги по време на разпита, може да се изведе от сравнението с Директива 2016/800 относно деца, които са заподозрени или обвиняеми в наказателни производства (вж. т. 19 от настоящото заключение). Чешката република посочва, че съгласно член 6, параграф 2 от Директива 2016/800 държавите членки трябва да гарантират, че децата се ползват от адвокатска защита, а съгласно член 6, параграф 4, буква б) от тази директива държавите членки трябва да гарантират, че децата се ползват от адвокатска защита по време на разпита им.
Според нея фактът, че от тези разпоредби е ясно, че присъствието на адвокат по време на разпит е задължително и че тези разпоредби са включени в Директива 2016/800 поради уязвимостта на децата, показва, че става въпрос за дерогиране на общия режим, установен с Директива 2013/48; логично било, че ако задължителното присъствие на адвокат беше установено с Директива 2013/48, нямаше да е необходимо да се установява това задължение в Директива 2016/800 само за определени заподозрени или обвиняеми.
60.      Според мен и
този довод
почива на неправилно тълкуване на изискването за задължително присъствие на адвокат.
61.      Вярно е, че за разлика от Директива 2013/48 Директива 2016/800 предвижда задължително присъствие на адвокат по време на разпит поради особеното положение на децата като лица в уязвимо положение, които невинаги са в състояние да разберат напълно и да проследят наказателното производство(32). Както обаче бе посочено по-горе, задължителното присъствие на адвокат по време на разпит означава, че не се допуска отказ от това право, и следователно не е същото като общото право на присъствие на адвокат по време на разпит, при което се допуска отказ от това право.
г)      Цели
62.      Както бе посочено по-горе в част IV.A от настоящото заключение, Директива 2013/48 допринася за изграждането на ПССП чрез установяване на набор от общи минимални правила относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство с цел да се засили взаимното доверие на държавите членки в техните наказателни съдебни системи и доверието на гражданите на Съюза, когато се придвижват в рамките на Съюза. Погледнато през призмата на Стокхолмската програма, тази директива има за цел не само да кодифицира, но и да укрепи правото на достъп до адвокат в наказателното производство във всички държави членки.
63.      С оглед на това тълкуването на Директива 2013/48, което позволява на държава членка да разреши разпит на заподозрени или обвиняеми, без да им предостави правото на присъствие на адвокат, само защото адвокатът не се е явил в рамките на минимален срок от два часа, ми се струва, че засяга целите на Директива 2013/48 за осигуряване на общо равнище на права на справедлив процес за заподозрени или обвиняеми в целия Съюз.
д)      Практиката на ЕСПЧ
64.      В подкрепа на своето становище Унгария и Чешката република се позовават на практиката на ЕСПЧ, като в съдебното заседание Чешката република изтъква по-специално, че Директива 2013/48 съответства на изискванията на практиката на ЕСПЧ.
65.      Уместно е да се подчертае, че първото твърдение за нарушение се основава на твърдяното нарушение на разпоредбите на член 3, параграф 3 и параграф 6, буква б) от Директива 2013/48.
Така въпросът дали спорната унгарска правна уредба следва да се счита за съвместима с член 6 от ЕКПЧ, както е тълкуван в практиката на ЕСПЧ, не е определящ.
66.      Както изясних в предишни заключения(33),
в тази насока задължението директивите „пътна карта“ да се тълкуват по начин, който е в съответствие с основните права, означава, че правата, съдържащи се в конкретна директива, не могат да предлагат по-ниска защита от гарантираната от Хартата и ЕКПЧ, но това не означава, че законодателят на Съюза не може да предостави по-широки права. С други думи, тъй като ЕКПЧ представлява минималното ниво на защита съгласно член 52, параграф 3 от Хартата(34), всяко тълкуване на конкретната директива трябва да осигурява защита поне на нивото на тази конвенция, докато защитата, предоставена от Съюза, може да бъде по-висока.
67.      Така в настоящия случай, независимо как се тълкува практиката на ЕСПЧ, това не означава непременно, че разпоредбите на Директива 2013/48 не могат да се тълкуват като изискващи дори по-високо ниво на защита.
68.      Въпреки това, обратно на доводите на Унгария и на Чешката република, практиката на ЕСПЧ изглежда подкрепя тезата, че и съгласно ЕКПЧ се изисква физическото присъствие на адвокат.
69.      ЕСПЧ е постановил, че правото на всеки, обвинен в престъпление, да бъде ефективно защитен от адвокат, както е гарантирано в член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ, е една от основните характеристики на справедливия процес в контекста на наказателното производство(35).
70.      По-специално в решение
Beuze с/у
Белгия(36) ЕСПЧ подчертава, че по отношение на целите на това право достъпът до адвокат в досъдебната фаза на производството допринася за предотвратяването на съдебни грешки и преди всичко за постигането на целите на член 6 от ЕКПЧ, а именно състезателното начало между органите и обвиняемия; бързият достъп до адвокат представлява важен противовес на уязвимостта на заподозрените, които се намират в полицейски арест, и има и превантивен характер, тъй като осигурява основна гаранция срещу принуда и лошо третиране на заподозрените от страна на полицията. Освен това една от основните задачи на адвоката на етапа на полицейския арест и разследването е да гарантира зачитането на правото на обвиняемия да не се самообвинява и правото му да мълчи — права, които по този начин допълват правото на правна помощ.
71.      Освен това по отношение на съдържанието на правото на достъп до адвокат ЕСПЧ е приел, че член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ не уточнява начина на упражняване на правото на достъп до адвокат или неговото съдържание. Макар че оставя на държавите избора на средствата за гарантиране на това право в техните съдебни системи, обхватът и съдържанието на това право следва да се определят в съответствие с целта на ЕКПЧ, а именно да се гарантират права, които са реални и ефективни(37).
72.      За да може правото на справедлив процес да бъде достатъчно реално и ефективно, член 6, параграф 1 от ЕКПЧ изисква като правило достъпът до адвокат да се осигурява още от първия разпит на заподозрения от полицията(38).
73.      Назначаването на адвокат само по себе си не гарантира ефективността на помощта, която той може да окаже на обвиняемия, и за тази цел трябва да бъдат спазени определени минимални изисквания(39). Първо, заподозрените трябва да могат да осъществят контакт с адвокат от момента, в който са задържани; следователно трябва да им бъде дадена възможност да се консултират с адвоката си преди разпита(40). Второ, ЕСПЧ е постановил в редица дела, че „заподозрените имат право адвокатът им да присъства физически по време на първоначалните разпити в полицията и винаги, когато бъдат разпитвани впоследствие в досъдебното производство
[…]. Това физическо присъствие трябва да дава възможност на адвоката да окаже ефективна и реална, а не само абстрактна помощ
[…], и по-специално да гарантира, че правото на защита на разпитвания заподозрян не е нарушено“(41).
74.      Тези изводи в решение Beuze с/у
Белгия  са потвърдени в последващата съдебна практика(42).
75.      Освен това в решение  Soytemiz с/у
Турция(43) ЕСПЧ подчертава, че присъствието на адвокат по време на следствени действия, включително полицейски разпити, е неразделна част от гаранцията, залегнала в член 6, параграф 3, буква c) от ЕКПЧ, тъй като е трудно да се разбере как конкретните услуги, свързани с „ползване на адвокат“, за които се говори в член 6, параграф 3, буква c) от ЕКПЧ, могат да бъдат упражнени в отсъствието на адвокат. Ето защо правото на адвокатска помощ изисква не само адвокатът да има право да присъства, но и да му бъде позволено да оказва активна помощ на заподозрения по време по-специално на разпита от полицията и да се намесва, за да гарантира спазването на правата на заподозрения, тъй като всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, следва да може да получи пълния набор от услуги, свързани конкретно с ползването на адвокат, не само по време на съдебния процес, но и по време на досъдебната фаза, предвид нейното особено значение за подготовката на наказателното производство. Освен това правото на адвокатска помощ се прилага през целия разпит от полицията и до неговия край: „Присъствието и активната помощ на адвоката по време на разпита от полицията е важна процесуална гаранция, която има за цел по-специално да предотврати събирането на доказателства чрез методи на принуда или натиск в нарушение на волята на заподозрения и да защити свободата на заподозрения да прецени дали да говори или да мълчи при разпит от полицията“(44).
76.      ЕСПЧ също така припомня, че полицията по принцип е длъжна да не извърши разпит или да го отложи, в случай че заподозреният се е позовал на правото си да бъде подпомаган от адвокат по време на разпита, докато адвокатът не присъства и не е в състояние да подпомага заподозрения. Същите съображения важат и в случай, че адвокатът трябва да напусне — или е помолен да напусне — преди края на разпита от полицията и преди прочитането и подписването на снетите показания(45).
77.      Ето защо, както е онагледено в горепосочената практика на ЕСПЧ, акцентът се поставя върху факта, че заподозрените и обвиняемите трябва да могат да се ползват от правото на реално физическо присъствие на адвокат по време на разпита, както е гарантирано от правото на достъп до адвокат съгласно член 6, параграф 1 и параграф 3, буква c) от ЕКПЧ(46). Така, обратно на доводите на Унгария и Чешката република, тази съдебна практика сочи, че по принцип е необходимо физическото присъствие на адвоката, освен ако ограничаването на това право може да бъде надлежно обосновано.
78.      Може да се добави, че някои решения на ЕСПЧ, на които се позовават Унгария и Чешката република, изглеждат неотносими. В решение Yoldaş с/у
Турция(47) ЕСПЧ постановява, че не е налице нарушение на член 6, параграф 1 и параграф 3, буква c) от ЕКПЧ в случай, в който жалбоподателят се е отказал от правото си да бъде подпомаган от адвокат, което е било счетено за съответстващо на необходимите стандарти. В решение
Ованесян с/у
България(48) ЕСПЧ не констатира нарушение на член 6, параграф 1 и параграф 3, буква c) от ЕКПЧ в случай, когато правото на жалбоподателя на адвокатска помощ е било ограничено през първите 24 часа от задържането му в полицията, което при конкретните обстоятелства по делото е счетено за обосновано с оглед на справедливостта на производството като цяло. В първото твърдение за нарушение по настоящото дело не се разглеждат нито отказ, нито прилагане на изключения от общото право на достъп до адвокат.
Ако има нещо, което тези две решения подчертават, то е важността на наличието на достатъчни изисквания за отказ от правото на достъп до адвокат, което е предмет на второто твърдение за нарушение по настоящото дело, и строгият режим за временни дерогации съгласно Директива 2013/48.
79.      С оглед на изложените по-горе съображения първото твърдение за нарушение, изложено от Комисията, е основателно.
В.      Второто твърдение за нарушение — нарушение на член 9 от Директива 2013/48
1.      Обобщение на доводите на страните
80.      С
второто твърдение за нарушение Комисията изтъква, че Унгария е транспонирала неправилно член 9 от Директива 2013/48, тъй като никоя разпоредба от унгарското право не прилага конкретните изисквания на тази разпоредба. Тъй като унгарското право допуска заподозрените или обвиняемите да не упражнят правото си на достъп до адвокат, този избор имал същите последици като формален отказ от право и следователно се прилагали изискванията на член 9 от Директива 2013/48. Понятието „отказ“ в тази разпоредба обхващало и формалния, и неформалния отказ, и оттам произтичал проблемът в унгарската система, която се отнася до неотменимо право, което заподозреният или обвиняемият е свободен да упражни или не. Правата, предоставени от Директива 2013/48, трябвало да бъдат гарантирани конкретно и ефективно, поради което заподозрените или обвиняемите трябвало да могат да вземат информирано решение. Държавите членки трябвало да гарантират това, като предвидят адекватни гаранции в случай на решение да не се упражни право, което е неотменимо, когато неупражняването на това право води до лишаването на лицето от ефективната защита от адвокат.
81.      Комисията добавя, че новият член 387/А от Наказателно-процесуалния кодекс не предоставя ясна и достатъчна информация по смисъла на член 9 от Директива 2013/48 относно съдържанието на правото, от което лицето се отказва, или възможните последици от това. Напротив, когато заподозрените или обвиняемите бъдат уведомени, че разпитът може да започне без да присъства адвокат, у тези лица се създавало погрешното впечатление, че те нямат право на присъствието на адвокат и имат право само да мълчат в отсъствието на такъв. Във всеки случай тази правна уредба влязла в сила на 4 декември 2024 г., т.е. след изтичането на срока, определен в мотивираното становище на Комисията, и следователно съгласно установената съдебна практика не можела да бъде взета под внимание от Съда.
82.      Унгария обяснява, че правото на достъп до адвокат е неотменимо право съгласно унгарското право, от което лицето не може да се откаже. Когато правната защита е задължителна, органите назначавали адвокат на заподозрените или обвиняемите, а когато правната защита не е задължителна, тези лица били свободни да решат дали желаят да наемат адвокат или да поискат назначаването на такъв; това решение не представлявало отказ от правото на достъп до адвокат, тъй като означавало просто, че лицето не желае да упражни това право, а не че се отказва от него. Следователно не било необходимо член 9 от Директива 2013/48 да бъде транспониран в унгарското право, тъй като не съществувала хипотеза, в която заподозрените или обвиняемите биха могли валидно да се откажат от правото си на достъп до адвокат, и следователно не могат да бъдат информирани за тази възможност.
83.      Унгария твърди, че разпоредбите на Наказателно-процесуалния кодекс вече позволяват на заподозрените или обвиняемите да бъдат напълно уведомени за правата си на защита, но обхватът на предоставяната им информация бил изяснен в новия член 387/А от този кодекс. Както Унгария посочва в съдебното заседание, тези лица биват уведомявани, че могат да откажат да дават показания и че могат да поискат присъствието на адвокат по всяко време, а в същия член
по-нататък се добавя, че тези лица трябва да бъдат уведомени, че дори и в отсъствието на адвоката си, те не са длъжни да дават показания. Ако съответното лице заяви, че не желае да дава показания, разпитът се прекратявал; ако в отсъствието на адвокат
това лице даде показания, след като е било уведомено, и реши да отговаря на въпроси, се считало, че лицето прави това с пълно знание на фактите и че се отказва от присъствието на адвокат и оттам
от правото да отговаря на въпроси само в присъствието на такъв.
2.      Преценка
84.      Уместно е да се припомни, че съгласно установената съдебна практика разпоредбите на директивите трябва да се прилагат с неоспорима задължителна сила, с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност, което налага в случаите, когато съответната директива цели да създаде права за частноправни субекти, да им се предостави възможност да се запознаят с тези права в пълния им обем(49).
85.      В тази насока Съдът е постановил, че липсата в дадена държава членка на определена дейност, посочена в директива, или несъществуването в тази държава на определено понятие не може да освободи тази държава от задължението ѝ да приеме законови или подзаконови мерки, за да осигури адекватно транспониране на всички разпоредби на тази директива. Както принципът на правна сигурност, така и необходимостта да се гарантира цялостното прилагане на директивите от правна, а не само от фактическа гледна точка, налагат всички държави членки да възпроизвеждат предписанията на разглежданата директива в ясна, точна и прозрачна рамка, която предвижда задължителни разпоредби в засегнатата от тази директива област. Държавите членки имат такова задължение, за да не се допусне каквото и да било изменение на положението, съществуващо в тях към даден момент, и с оглед да се гарантира, че всички правни субекти в Съюза, включително тези от държавите членки, в които не съществува определена дейност или определено понятие, посочени в директива, във всички случаи знаят ясно и точно кои са техните права и задължения(50).
86.      Пак установена съдебна практика е, че при иск, основан на член 258 ДФЕС, въпросът дали дадена държава членка не е изпълнила задълженията си трябва да се преценява с оглед на положението в съответната държава членка към момента на изтичане на определения в мотивираното становище срок и последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда(51).
87.      В настоящия случай Комисията е доказала в достатъчна степен, че Унгария не е изпълнила задълженията си да транспонира правилно член 9 от Директива 2013/48.
88.      Както бе посочено в точка 28 от настоящото заключение, разпоредбите на член 9 от Директива 2013/48 въвеждат редица изисквания, за да се гарантира, че заподозрените или обвиняемите разбират в достатъчна степен какво означава отказът от правото на достъп до адвокат и какви са последиците от него, както и възможността да оттеглят този отказ по всяко време. Спазването на тези изисквания е от изключително значение за защитата на техните права(52).
89.      Както е посочено от Комисията и не е оспорено от Унгария, тази държава членка не е транспонирала в националното си право конкретните изисквания, установени в член 9 от Директива 2013/48.
90.      Както е посочено от Комисията и впрочем не е оспорено от Унгария, макар правото на достъп до адвокат да се счита за неотменимо право съгласно унгарското право, е допустимо заподозрените или обвиняемите да решат да не упражнят това субективно право.
91.      При тези обстоятелства съм съгласна с Комисията, че това по същество има същия практически резултат като отказ от правото по смисъла на член 9 от Директива 2013/48.
92.      В светлината на съдебната практика, изложена в точка 85 от настоящото заключение, фактът, че дадено правно понятие, в случая  отказ от правото на достъп до адвокат в наказателното производство, може да не е формално признато в Унгария, не освобождава тази държава членка от задължението ѝ съгласно правото на Съюза да транспонира в достатъчна и пълна степен разпоредбите на член 9 от Директива 2013/48.
93.      Освен това следва да се има предвид, че — както посочва Комисията —
член 387/А от Наказателно-процесуалния кодекс(53) е недостатъчен и ирелевантен. От една страна, очевидно
е, че тази правна уредба не транспонира в достатъчна степен изискванията, залегнали в член 9 от Директива 2013/48, а именно че не съдържа разпоредби, които да гарантират, че на лицата е предоставена ясна и достатъчна информация —
устно или писмено — на прост и разбираем език относно съдържанието на правото и възможните последици от отказа от него; че отказът е направен доброволно и недвусмислено; че отказът е отбелязан чрез процедурата за протоколиране съгласно националното право; и че лицата са уведомени за възможността да оттеглят отказа впоследствие на всеки етап от наказателното производство и че оттеглянето поражда действие от момента, в който е направено. От друга страна, тази правна уредба е влязла в сила през 2024 г., т.е. след изтичането на срока, определен в мотивираното становище (вж. т. 10 от настоящото заключение), и следователно не може да бъде взето предвид от Съда.
94.      С оглед на изложените по-горе съображения второто твърдение за нарушение, изложено от Комисията, е основателно.
V.      По съдебните разноски
95.      Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата страна заплаща съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно член 140, параграф 1 от този правилник държавите членки, които са встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
Следователно, тъй като Комисията е поискала присъждане на съдебните разноски и Унгария е загубила делото, последната следва да заплати направените от нея съдебни разноски и тези на Комисията. Чешката република следва да заплати направените от нея съдебни разноски.
VI.    Заключение
96.      С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда:
1)      да приеме за установено, че като не е транспонирала правилно член 3, параграф 6, буква б) във връзка с член 3, параграф 3
и член 9
от Директива 2013/48 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане, Унгария не е изпълнила задълженията си по
тези разпоредби,
2)      да осъди Унгария да заплати направените от нея съдебни разноски и тези на Европейската комисия и
3)      да осъди Чешката република да заплати направените от нея съдебни разноски.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година
относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане (ОВ L 294, 2013 г., стр. 1).
3      Вж. моето заключение по дело BK (Преквалифициране на деянието) (C‑175/22, EU:C:2023:436, по-специално т. 22 и 23) и моето заключение по дело M.S. и др. (Процесуални права на ненавършило пълнолетие лице) (C‑603/22, EU:C:2024:157, по-специално т. 26—31).
4      Наред с Директива 2013/48 тези директиви включват: Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство (ОВ L 280, 2010 г., стр. 1); Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1); Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1); Директива (ЕС) 2016/1919 на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2016 година относно правната помощ за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство и за искани за предаване лица в рамките на производството по европейска заповед за арест (ОВ L 297, 2016 г., стр. 1); и Директива (ЕС) 2016/800 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно процесуалните гаранции за децата, които са заподозрени или обвиняеми в рамките на наказателното
производство
(ОВ L 132, 2016 г., стр. 1).
5      Резолюция на съвета от 30 ноември 2009 г. (ОВ C 295, 2009 г., стр. 1).
6      Вж. в тази насока
съображения 9 и 10 от Директива 2013/48.
7      Европейски съвет, „Стокхолмска програма — Отворена и сигурна Европа в услуга и за защита на гражданите“
(ОВ C 115, 2010 г., стр. 1), точка 2.4.
8      Вж. по-специално съображения 1—8 и 12 от Директива 2013/48.
9      Заключение на генералния адвокат Bot по дело Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, т. 30).
Вж. например и Доклад на Комисията до Европейския парламент и Съвета относно прилагането на [Директива 2013/48] (COM(2019) 560 окончателен), 26 септември 2019 г., точка 1.1.
10      Както е признал Съдът, препотвърденият в член 47 от Хартата основен принцип на ефективна съдебна защита на правата и понятието за „справедлив процес“ в член 6 от ЕКПЧ имат различни аспекти, които включват по-конкретно правото на защита и правото на лицето да бъде съветвано, защитавано и представлявано. Аналогично,
зачитането на правото на защита във всяко производство, което би могло да приключи с налагане на санкции, е основен принцип на правото на Съюза, закрепен в член 48, параграф 2 от Хартата.
Вж. например решение от 15 юли 2021 г., Комисия/Полша (Дисциплинарен режим на съдиите) (C‑791/19, EU:C:2021:596, т. 203 и 204).
11      Вж. по-специално членове 1 и 2 и съображения 8, 12 и 57 от Директива 2013/48.
12      В тази насока
вж.
заключението на генералния адвокат Bobek по дело VW (Право на достъп до адвокат в случай на неявяване) (C‑659/18, EU:C:2019:940, т. 2) и моето заключение по дело M.S. и др. (Процесуални права на ненавършили пълнолетие лица) (C‑603/22, EU:C:2024:157, т. 63).
13      В този аспект правото на достъп до адвокат е квалифицирано например като „входна врата“ (вж. Sayers, D., ‘Article 48 (Criminal Law)’ in Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. and Ward, A. (eds), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford,
2021, p. 1413, in particular p. 1450) или „крайъгълен камък“ (вж. Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford,
2022, p. 265) за правата в наказателното производство, тъй като позволява упражняването на други права и спомага за тяхното реално и ефективно упражняване.
14      Вж. например решения от 12 март 2020 г., VW (Право на достъп до адвокат в случай на неявяване) (C‑659/18, EU:C:2020:201, т. 31), и от 8 май 2025 г., Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, т. 59).
15      Вж. например решения от 12 март 2020 г., VW (Право на достъп до адвокат в случай на неявяване) (C‑659/18, EU:C:2020:201, т. 31), и от 14 май 2024 г., Стачев (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, т. 48).
16      Вж. и съображение 23 от Директива 2013/48.
17      Вж. и съображение 25 от Директива 2013/48.
18      Вж. и съображение 38 от Директива 2013/48.
19      Вж. и съображения 39—41 от Директива 2013/48.
20      Вж. решение от 14 май 2024 г., Стачев (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, т. 55).
21      В
съдебното заседание
Комисията изтъква, че първото твърдение за нарушение се основава на твърдяно нарушение на член 3, параграфи 3 и 6 от Директива 2013/48, разглеждани заедно, и че макар спорната унгарска правна уредба да може да бъде разгледана в светлината на дерогацията, посочена в член 3, параграф 6, буква б), спорната чешка
правна уредба, която е предмет на дело C‑681/24, би могла да бъде разгледана в светлината на дерогацията, посочена в член 3, параграф 6, буква а) или буква б). Това би обяснило защо Комисията е формулирала твърденията за нарушения по двете дела по различен начин, но определящото в случая е, че всяко от двете националните законодателства
далеч надхвърля възможните дерогации съгласно
тази директива.
22      Чешката република се позовава по-специално на решения на ЕСПЧ, 27 ноември 2008 г., Salduz с/у
Турция (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); ЕСПЧ, 23 февруари 2010 г., Yoldaş с/у
Турция (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); ЕСПЧ, 21 декември 2010 г., Ованесян с/у
България (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403), и ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Курсивът е мой.
24      Курсивът е мой.
25      Както бе обсъдено в съдебното заседание —
макар и без да има пряка връзка с настоящото дело — развитието на технологиите може да позволи присъствието на адвокат в „цифрова форма“ да се разглежда като физическо присъствие, при условие че това присъствие е сходно с „телесното“ присъствие на адвокат. В тази насока
Комисията изтъква
в съдебното заседание, че присъствието на адвокат чрез видеоконферентна връзка може да бъде съвместимо в определени случаи с член 3, параграф 3, буква б) от Директива 2013/48, но следва да се разглежда като изключение, а не като алтернатива на физическото присъствие на адвоката, при условие че са изпълнени условията, определени в тази директива. По-специално Комисията подчертава, че присъствието и участието на адвоката чрез видеоконферентна връзка следва да бъде възможно само ако лицето е в състояние да упражни правата си на защита по реален и ефективен начин съгласно член 3, параграф 1 от посочената директива; за това присъствие и участие следва да се изисква информирано съгласие от страна на лицето; също така
трябва да се вземат предвид нуждите на уязвимите лица и практическите аспекти. Унгария също счита такова присъствие на адвокат за възможно, тъй като провеждането на разпит от разстояние е широко използван способ в наказателните производства от началото на пандемията от COVID‑19 и само по себе си не е несъвместимо с правото на справедлив процес. Чешката република обаче поддържа, че този въпрос е de lege ferenda и ако използването на видеоконферентна връзка се счете за необходимо за укрепване на правото на справедлив процес, то трябва да бъде разгледано в рамките на законодателния процес на Съюза.
26      Вж. решение от 12 март 2020 г., VW (Право на достъп до адвокат в случай на неявяване) (C‑659/18, EU:C:2020:201, т. 42—45), в което Съдът постановява, че временните дерогации на
правото на достъп до адвокат, които държавите членки могат да предвидят, са изчерпателно изброени в член 3, параграфи 5 и 6 от Директива 2013/48.
Съдът приема, че тълкуването на член 3 от Директива 2013/48 в смисъл, че позволява на държавите членки да предвиждат други дерогации извън изчерпателно изброените в този член би противоречало на неговата формулировка, на целите и на системата на тази директива и би лишило това право от полезен ефект.
27      Това становище се подкрепя и от учени и експертни доклади. Вж. в този смисъл Ogorodova, A. and Spronken, T., ‘Legal Advice in police custody: From Europe to a local police station’, Erasmus Law Review, Vol. 7, 2014, стр. 191, в частност
стр. 199; Hodgson, J. ‘Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect’ in Mitsilegas, V., Bergström, M. and Quintel, T. (eds), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, стр. 135, в частност
стр. 155; Агенция на Европейския съюз за основните права (FRA), Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Luxembourg: Служба за публикации на Европейския съюз, Люксембург, 2019 г., предложение за становище 3 и т. 3.3.4.
28      Вж. Commission Staff Working Document, Impact Assessment accompanying the Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on the rights of access to a lawyer and of notification of custody to a third person in criminal proceedings (SEC(2011) 686 final), 8 юни
2011 г., по-специално точки 5.3 и 6.
29      Във връзка с това вж. член 3, параграф 4, втора алинея, член 9 и съображения 19, 28 и 39—41 от Директива 2013/48.
30      Вж. например документ на Съвета 7337/12 от 9 март 2012 г., точка 7 и предложено
съображение 19а; документ на Съвета 10064/12 от 16 май 2012 г., предложено съображение 20.
31      Вж. например документ на Съвета 10190/13 от 31 май 2013 г.
32      Вж. член 6, параграф 4, буква б) и съображения 25 и 27 от Директива 2016/800. Вж. и решение от 5 септември 2024 г., M.S. и др. (Процесуални права на ненавършили пълнолетие лица) (C‑603/22, EU:C:2024:685, т. 106), и моето заключение по това дело (C‑603/22, EU:C:2024:157, т. 67—71).
33      Вж. моето заключение по дело BK (Преквалифициране на деянието) (C‑175/22, EU:C:2023:436, т. 53—76) и моето заключение по дело M.S. и др. (Процесуални права на ненавършили пълнолетие лица) (C‑603/22, EU:C:2024:157, т. 62).
34      Според
установената съдебна практика, съгласно член 52, параграф 3 от Хартата съдържащите се в нея права имат същия смисъл и обхват като съответстващите им права, гарантирани с
ЕКПЧ, което не пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита. Ето защо
при тълкуването на правата, гарантирани от член 47, първа и втора алинея и член 48, параграф 2 от Хартата, Съдът трябва да вземе предвид съответстващите им права, гарантирани от член 6 от ЕКПЧ, както са тълкувани от ЕСПЧ, като минимален праг на закрила. Вж. например решение от 22 юни 2023 г., K.B. и F.S. (Служебна проверка по наказателни дела) (C‑660/21, EU:C:2023:498, т. 41).
35      Вж. например ЕСПЧ, 27 ноември 2008 г., Salduz с/у
Турция (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102,
§ 51), и ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 123).
36      Вж. ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г.,
Beuze с/у Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 125—129).
37      Вж. ЕСПЧ, 27 ноември 2008 г., Salduz с/у
Турция (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 51), и ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze срещу Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 131).
38      Вж. ЕСПЧ, 27 ноември 2008 г., Salduz с/у
Турция (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 55), и ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 137).
39      Вж. ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 131 и 132).
40      Вж. ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 133)
41      ЕСПЧ, 9 ноември 2018 г., Beuze с/у
Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 134) (курсивът е мой).
42      Вж. например ЕСПЧ, 23 май 2019 г., Doyle с/у
Ирландия (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, § 74), в което ЕСПЧ дори цитира разпоредбите на член 3, параграфи 1—3 от Директива 2013/48 като част от релевантните
материали; вж. и
ЕСПЧ, 4 юни 2019 г., Farrugia с/у
Малта (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, § 97), и ЕСПЧ, 18 януари 2022 г., Atristain Gorosabel с/у
Испания (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, § 49).
43      Вж. ЕСПЧ, 27 ноември 2018 г. (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, §§ 43 и 44).
44      Вж. ЕСПЧ, 27 ноември 2018 г., Soytemiz с/у
Турция (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 45) (курсивът е мой).
45      Вж. ЕСПЧ, 27 ноември 2018 г., Soytemiz с/у
Турция (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 46).
46      Вж. в тази насока
Giannoulopoulos, D., ‘Strasbourg Jurisprudence, Law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries’, Human Rights Law Review, Vol. 16, 2016, p. 103.
47      Вж. ЕСПЧ, 23 февруари 2010 г. (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, §§ 51—55).
48      Вж. ЕСПЧ, 21 декември 2010 г. (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, §§ 32—44).
49      Вж. например решения от 17 декември 2020 г., Комисия/Унгария (Приемане на кандидати за международна закрила) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, т. 288), и от 6 март 2025 г., Комисия/Унгария (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑155/23, EU:C:2025:151, т. 42).
50      Вж. в тази насока
решения от 14 януари 2010 г., Комисия/Чешка република (C‑343/08, EU:C:2010:14, т. 39—41), и от 1 август 2025 г., Комисия/Испания (Директива относно равновесието между професионалния и личния живот) (C‑70/24, EU:C:2025:615, т. 64).
51      Вж. например решения от 5 юни 2023 г., Комисия/Полша (Независимост и личен живот на съдиите) (C‑204/21, EU:C:2023:442, т. 82), и от 6 март 2025 г., Комисия/Унгария (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑155/23, EU:C:2025:151, т. 35).
52      Както ЕСПЧ последователно постановява в този аспект: „нито буквата, нито духът на член 6 от Конвенцията възпрепятстват дадено лице да се откаже по своя собствена воля, изрично или мълчаливо, от правото си на гаранции за справедлив процес. Това важи и за правото на правна помощ. […] За да бъде обаче ефективно за целите на Конвенцията, този отказ трябва да бъде установен по недвусмислен начин и да бъде съпроводен от минимални гаранции, съизмерими с неговата важност“.
Вж. например ЕСПЧ, 12 май 2017 г., Симеонови
с/у
България (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, § 115), и ЕСПЧ, 12 юни 2025 г., Krpelík с/у
Чешка република (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, § 76).
Вж. и ЕСПЧ, 24 септември 2009 г., Пищалников с/у
Русия (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, § 78), в което ЕСПЧ подчертава: „правото на адвокат, което е едно от основните права, съставляващи понятието за справедлив процес и гарантиращо ефективността на останалите гаранции, предвидени в член 6 от Конвенцията, е типичен пример за права, които изискват специална защита от изискването
за информиран и разумен отказ. Не може да се изключи, че след като първоначално е бил уведомен за правата си, обвиняемият може сам да се откаже валидно от правата си и да даде показания на разпита. [ЕСПЧ]
обаче категорично посочва, че са необходими допълнителни гаранции, когато обвиняемият поиска адвокат, защото ако обвиняемият няма адвокат, той има по-малък шанс да бъде информиран за правата си и вследствие на това има по-малък шанс те да бъдат спазени“.
53      Член 387/А от Наказателно-процесуалния кодекс гласи: „Ако адвокатът не е присъствал по време на процесуалното действие, въпреки че е бил уведомен или е била взета мярка съгласно член 387, заподозреният или лицето, за което има основателни подозрения, че е извършило престъпление, се уведомява, че отсъствието на адвоката не пречи на извършването на процесуалното действие, но че може да откаже да даде показания в съответствие с член 185, параграф 1, буква а), включително на основание отсъствието на адвоката. Ако заподозреният реши, че поради отсъствието на адвокат не желае да даде показания, той се уведомява, че може впоследствие да реши да даде показания по всяко време, в присъствието или отсъствието на адвокат“.