62024CJ0326
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
3 iulie 2025 (
*1
)
„Recurs – Măsuri restrictive adoptate având în vedere situația din Belarus în ceea ce privește democrația, statul de drept și drepturile omului – Liste ale persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică înghețarea fondurilor și a resurselor economice – Înscrierea și menținerea pe aceste liste a numelui unor întreprinderi belaruse care aparțin aproape în totalitate statului – Criteriu de înscriere legat de «sprijinul acordat regimului Lukașenko» – Obligația anumitor întreprinderi belaruse deținute sau controlate de stat de a plăti statului o parte din profiturile lor în temeiul unei măsuri de stat obligatorii”
În cauza C‑326/24 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 2 mai 2024,
Grodno Azot AAT, cu sediul în Grodno (Belarus),
Khimvolokno Plant, cu sediul în Grodno,
reprezentate inițial de L. Engelen, advocaat, și N. Montag, avocată, ulterior de M. Krestiyanova, avocate, și N. Montag, avocată,
recurente,
cealaltă parte din procedură fiind:
Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de A. Antoniadis și A. Boggio‑Tomasaz, în calitate de agenți,
pârât în primă instanță,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii D. Gratsias, E. Regan, J. Passer și B. Smulders (raportor), judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, Grodno Azot AAT și Khimvolokno Plant solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 21 februarie 2024, Grodno Azot și Khimvolokno Plant/Consiliul (T‑117/22, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2024:112), prin care acesta a respins acțiunea lor având ca obiect anularea, în primul rând, a Deciziei de punere în aplicare (PESC) 2021/2125 a Consiliului din 2 decembrie 2021 privind punerea în aplicare a Deciziei 2012/642/PESC privind măsuri restrictive având în vedere situația din Belarus (JO 2021, L 430 I, p. 16) și a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2021/2124 al Consiliului din 2 decembrie 2021 privind punerea în aplicare a articolului 8a alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 privind măsuri restrictive împotriva Belarus (JO 2021, L 430 I, p. 1) (denumite în continuare, împreună, „actele inițiale în litigiu”) și, în al doilea rând, a Deciziei (PESC) 2023/421 a Consiliului din 24 februarie 2023 de modificare a Deciziei 2012/642/PESC privind măsuri restrictive având în vedere situația din Belarus și implicarea Belarusului în agresiunea Rusiei împotriva Ucrainei (JO 2023, L 61, p. 41) și a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2023/419 al Consiliului din 24 februarie 2023 privind punerea în aplicare a articolului 8a din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Belarus și implicarea Belarusului în agresiunea Rusiei împotriva Ucrainei (JO 2023, L 61, p. 20) (denumite în continuare, împreună, „actele de menținere în litigiu”), în măsura în care aceste patru acte (denumite în continuare, împreună, „actele în litigiu”) le privesc.
Cadrul juridic și istoricul cauzei
2
În scopul prezentului recurs, contextul factual și juridic al prezentei cauze, astfel cum este prezentat la punctele 2-17 din hotărârea atacată, poate fi rezumat după cum urmează.
3
Prezenta cauză se înscrie în cadrul măsurilor restrictive adoptate de Uniunea Europeană începând cu anul 2004 având în vedere gravitatea situației din Belarus în ceea ce privește democrația, statul de drept și drepturile omului.
4
Consiliul Uniunii Europene a adoptat, la 18 mai 2006, Regulamentul (CE) nr. 765/2006 privind măsurile restrictive împotriva președintelui Lukașenko și a anumitor funcționari din Belarus (JO 2006, L 134, p. 1, Ediție specială, 18/vol. 5, p. 71), al cărui titlu a fost înlocuit, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 588/2011 al Consiliului din 20 iunie 2011 (JO 2011, L 161, p. 1), cu titlul „Regulamentul (CE) nr. 765/2006 al Consiliului din 18 mai 2006 privind măsuri restrictive împotriva Belarus”.
5
La 15 octombrie 2012, Consiliul a adoptat Decizia 2012/642/PESC privind măsuri restrictive împotriva Belarus (JO 2012, L 285, p. 1).
6
Articolul 4 alineatul (1) din această decizie are următorul cuprins:
„Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, sunt deținute, păstrate sau controlate de:
(a)
persoanele, entitățile sau organismele care sunt răspunzătoare de încălcări grave ale drepturilor omului sau represiunea societății civile și a opoziției democratice sau ale căror activități subminează grav, în alt mod, democrația statului de drept în Belarus sau orice persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, precum și persoanele juridice, entitățile sau organismele aflate în proprietatea ori sub controlul acestora;
(b)
persoanele fizice sau juridice, entitățile sau organismele care obțin avantaje de pe urma regimului Lukașenko sau sprijină acest regim, precum și persoanele juridice, entitățile sau organismele aflate în proprietatea ori sub controlul acestora,
astfel cum sunt menționate în lista din anexă.”
7
Articolul 2 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 765/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1014/2012 al Consiliului din 6 noiembrie 2012 (JO 2012, L 307, p. 1), face trimitere la articolul 4 alineatul (1) literele (a) și (b) din Decizia 2012/642 și prevede aceleași criterii de înscriere în listele persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică o înghețare a fondurilor și a resurselor economice precum cele prevăzute de această din urmă dispoziție, în special criteriul „sprijinului” pentru „regimul Lukașenko” (denumit în continuare „criteriul sprijinului acordat regimului Lukașenko”).
8
La 2 decembrie 2021, Consiliul a adoptat actele inițiale în litigiu. Reiese din considerentele (4) ale acestora că, „[a]vând în vedere gravitatea situației din Belarus, 17 persoane și 11 entități ar trebui adăugate pe lista persoanelor fizice și juridice, a entităților și organismelor cărora li se aplică măsuri restrictive”.
9
Prin actele inițiale în litigiu, înscrierea „Societatea deschisă pe acțiuni «Grodno Azot» [inclusiv] sucursala «Khimvolokno Plant» a societății deschise pe acțiuni «Grodno Azot»” a fost adăugată în tabelul B din lista care figurează în anexa la Decizia 2012/642 și în tabelul B din lista care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 765/2006 (denumite în continuare, împreună, „listele în litigiu”) pentru următoarele motive (denumite în continuare „expunerea de motive”):
„Grodno Azot este o societate importantă deținută de stat, care produce compuși de azot, cu sediul la Grodno. Lukașenko a descris‑o drept «o întreprindere foarte importantă, strategică». Grodno Azot deține, de asemenea, fabrica Khimvolokno, care este un mare producător de poliamidă și poliester și de materiale compozite. Grodno Azot și fabrica sa Khimvolokno reprezintă o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko. Prin urmare, Grodno Azot susține regimul Lukașenko.
Lukașenko a vizitat întreprinderea și s‑a întâlnit cu reprezentanții acesteia, discutând despre modernizarea fabricii și despre diferite forme de ajutor de stat. De asemenea, Lukașenko a promis utilizarea unui împrumut pentru construirea unei noi fabrici de azot în Grodno. Prin urmare, Grodno Azot beneficiază de pe urma regimului Lukașenko.
Lucrătorii de la Grodno Azot, inclusiv angajații acesteia din cadrul fabricii Khimvolokno, care au participat la protestele pașnice împotriva regimului și au intrat în grevă au fost concediați, intimidați și amenințați, atât de către conducerea întreprinderii Grodno Azot, cât și de către reprezentanți ai regimului. Prin urmare, Grodno Azot este răspunzătoare pentru represiune împotriva societății civile.”
10
La 24 februarie 2023, Consiliul a adoptat actele de menținere în litigiu prin care a menținut numele recurentelor pe listele în litigiu pentru motive în esență identice celor reținute în actele inițiale.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
11
Prin cererea introductivă din 2 martie 2022, astfel cum a fost adaptată ulterior, recurentele au solicitat Tribunalului anularea actelor în litigiu, în măsura în care le privesc, bazându‑se, referitor la fiecare dintre aceste acte, pe două motive întemeiate în esență pe o eroare în aprecierea faptelor și pe o încălcare a articolului 4 alineatul (1) literele (a) și (b) din Decizia 2012/642.
12
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea recurentelor.
13
În această privință, referitor, în primul rând, la cererea de anulare în parte a actelor inițiale în litigiu, într‑o primă etapă, la punctul 38 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus din diferite elemente de fapt invocate de recurente și de Consiliu în cursul procedurii în fața Tribunalului sau chiar din informații publicate pe un site internet, menționate la punctele 33-37 din această hotărâre, că Consiliul nu a săvârșit o eroare de apreciere a faptelor atunci când a considerat că Grodno Azot era o societate importantă deținută de stat care a fost descrisă de președintele Lukașenko ca fiind o „întreprindere foarte importantă, strategică”, că Grodno Azot deține Khimvolokno Plant și că Grodno Azot și Khimvolokno Plant reprezintă o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko.
14
Într‑o a doua etapă, Tribunalul a examinat succesiv, la punctele 44-63 din hotărârea atacată, argumentele invocate de recurente referitor la contestarea calificării elementelor enunțate la punctul 38 din această hotărâre drept sprijin acordat regimului Lukașenko, pentru a concluziona, la punctul 64 din această hotărâre, că Consiliul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că poziția recurentelor în economia belarusă, împrejurarea potrivit căreia acestea aparțin statului, precum și faptul că ele reprezintă o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko constituie, luate împreună, elemente suficiente pentru a considera că ele sprijină regimul menționat în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642.
15
Mai precis, Tribunalul a apreciat, primo, la punctele 47 și 48 din hotărârea atacată, că, contrar susținerilor recurentelor, din motivarea actelor inițiale în litigiu reieșea, pe de o parte, că Consiliul nu s‑a întemeiat numai pe împrejurarea potrivit căreia recurentele aparțineau statului belarus pentru a considera că ele sprijineau regimul Lukașenko, ci a luat de asemenea în considerare în acest scop un ansamblu de elemente printre care faptul că ele reprezentau o sursă de venituri substanțiale pentru acest regim și, pe de altă parte, că Consiliul nu a considerat că orice întreprindere care aparținea statului era în mod automat o sursă de venituri pentru acest regim, ci a considerat că faptul că recurentele erau o sursă de venituri pentru regimul menționat se adăuga la împrejurarea că ele aparțineau statului.
16
În acest context, la punctele 49 și 50 din hotărârea atacată, Tribunalul a făcut trimitere în special la jurisprudența sa referitoare la modul clar și precis de redactare a articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642, care vizează persoanele și entitățile care „sprijină [regimul Lukașenko]”, precum și la obiectivul urmărit de această dispoziție.
17
Pe de altă parte, la punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, Tribunalul, întemeindu‑se pe termenii considerentului (6) al Deciziei 2012/642, a arătat că articolul 4 alineatul (1) litera (b) din această decizie acoperă nu numai sprijinul politic acordat regimului menționat, ci și sprijinul financiar sau material acordat acestuia.
18
Secundo, la punctele 54-56 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentația recurentelor potrivit căreia ele nu controlau utilizarea care era dată resurselor plătite statului belarus și că acestea din urmă nu serveau la finanțarea cheltuielilor personale ale președintelui Lukașenko, concluzionând la punctul 57 din această hotărâre că, întrucât Consiliul a reținut că recurentele reprezentau o sursă de venituri pentru regimul Lukașenko prin aplicarea criteriul sprijinului acordat regimului, el nu trebuia să demonstreze în acest scop că recurentele, ca urmare a contribuțiilor lor financiare, erau responsabile de încălcări ale drepturilor omului, ale democrației și ale statului de drept sau de represiunea societății civile și a opoziției democratice.
19
Tertio, la punctele 59-63 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentația recurentelor potrivit căreia dividendele pe care acestea aveau obligația să le plătească statului belarus în temeiul Decretului președintelui Republicii Belarus nr. 637 din 28 decembrie 2005 privind procedura de înscriere în buget a unei părți din profiturile întreprinderilor de stat, ale asociațiilor de stat care sunt organizații comerciale și din veniturile din dividende (părți din capitalul social) ale societăților economice deținute de stat sau de comune, precum și formarea unui fond bugetar specific al statului pentru dezvoltarea națională (Registrul național al actelor juridice al Republicii Belarus nr. 1/7075 din 29 decembrie 2005, denumit în continuare „Decretul nr. 637/2005”), atunci când realizau un beneficiu, trebuiau să fie asimilate unor „impozite” și, prin urmare, nu puteau, în conformitate cu jurisprudența sa rezultată în special din Hotărârea din 6 octombrie 2015, Chyzh ș.a./Consiliul (T‑276/12, EU:T:2015:748, punctul 169), să constituie un sprijin acordat regimului Lukașenko în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642.
20
În această privință, pe de o parte, Tribunalul a arătat, la punctul 61 din hotărârea atacată, că din cuprinsul punctului 1.1 din Decretul nr. 637/2005 reieșea că obligația de a plăti o parte din profituri statului sau unor entități infrastatale privea doar o categorie delimitată de operatori economici, iar nu pe toți contribuabilii belaruși.
21
Pe de altă parte, la punctul 62 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că din termenii punctului 1.2 din Decretul nr. 637/2005 reieșea că plata în discuție era în mod formal distinctă de impozite și se adăuga acestora.
22
Tribunalul a dedus de aici, la punctul 63 din hotărârea atacată, că împrejurarea potrivit căreia recurentele erau obligate să plătească o parte din profiturile lor statului în temeiul Decretului nr. 637/2005 nu contrazicea aprecierea potrivit căreia ele susțineau financiar regimul Lukașenko, ci confirma această apreciere, din moment ce prin acest decret regimul menționat sporise controlul pe care îl exercita deja, în calitate de unic acționar, asupra resurselor recurentelor, asigurându‑se că dispune în mod regulat de o parte din profiturile pe care le realizau.
23
În ceea ce privește, în al doilea rând, cererea de anulare în parte a actelor de menținere în litigiu, Tribunalul a arătat, la punctul 74 din hotărârea atacată, că două articole publicate pe internet fuseseră adăugate la dosarul constituit de Consiliu cu ocazia adoptării acestor acte. Potrivit primului articol, publicat la 18 aprilie 2022, după ce a înregistrat o pierdere în anul 2020, Grodno Azot a obținut un profit net de aproape 530000000 de ruble belaruse (BYN) (aproximativ 175000000 de euro) în anul 2021 și a anunțat plata a peste 100000000 BYN (aproximativ 33195000 de euro) din dividende. Potrivit celui de al doilea articol, publicat la 20 octombrie 2022, ministrul economiei din Belarus a declarat că veniturile Grodno Azot au crescut cu aproape 20 % între lunile ianuarie și august 2022. Potrivit Tribunalului, recurentele nu au contestat temeinicia acestor informații. Tribunalul a concluzionat, la punctul 75 din hotărârea atacată, că Consiliul nu a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a considerat, în urma unei reexaminări a situației recurentelor, că acestea reprezentau o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko.
Concluziile părților
24
Recurentele solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
soluționarea de către Curte în mod definitiv a litigiului, dacă acesta este în stare de judecată;
–
în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în fața Curții, precum și a celor aferente procedurii în fața Tribunalului.
25
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea recursului;
–
în subsidiar, dacă Curtea decide să anuleze hotărârea atacată și să pronunțe ea însăși o decizie definitivă, respingerea acțiunii prin care se urmărește anularea actelor atacate și
–
obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și prezentei proceduri de recurs.
Cu privire la recurs
26
Recurentele invocă patru motive în susținerea recursului. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea principiilor și a normelor juridice referitoare la sarcina probei. Al doilea motiv privește o interpretare eronată a naturii și a funcției dividendelor în speță și în orice regim fiscal. Al treilea motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere legată de lipsa unei analize a caracterului „important” al pretinsului sprijin economic. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurentele invocă o încălcare a articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
27
Prin intermediul primului motiv, care vizează punctele 32, 36-39, 42, 47, 48, 52, 55 și 57 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în măsura în care, pentru a ajunge la concluzia potrivit căreia Consiliul nu a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a constatat că ele erau o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko, această instanță s‑ar fi întemeiat exclusiv pe informațiile referitoare la dividende, deși acestea din urmă nu figurau și nici nu erau menționate în primul dosar probatoriu al Consiliului. Procedând astfel, Tribunalul ar fi justificat retroactiv motivul de desemnare invocat de Consiliu în temeiul criteriului sprijinului acordat regimului, ceea ce ar constitui o răsturnare a sarcinii probei și o încălcare a altor principii și norme în materie de probă. Consiliul, atunci când decide să impună o măsură restrictivă, ar trebui să dispună, în dosarul probatoriu inițial, de toate elementele relevante în acest scop, ceea ce în speță în mod evident nu ar fi cazul informațiilor sus‑menționate.
28
Primul dosar probatoriu al Consiliului ar cuprinde, cu titlu de elemente care ar trebui să demonstreze faptul că recurentele ar fi o „sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko”, numai un extras de pe site‑ul internet al recurentelor care prezintă dimensiunea acestora, precum și informații cu privire la profiturile lor nete în anul 2018 și la cifrele lor de afaceri în anul 2020. Or, niciunul dintre aceste elemente nu ar explica, nici pe departe, modul în care recurentele ar fi adus un sprijin economic important acestui regim.
29
Mai precis, în acest prim dosar nu s‑ar fi făcut nicio referire, nici măcar indirect, la dividendele plătite de recurente statului belarus. Elemente de probă referitoare la dividende ar fi fost furnizate de recurente în cererea lor introductivă. Deși Tribunalul a prezentat aceste elemente ca fiind probe suplimentare, din cuprinsul punctelor 52 și 55 din hotărârea atacată ar rezulta că el și‑a întemeiat numai pe elementele de probă respective concluzia potrivit căreia recurentele ar furniza un sprijin regimului prin faptul că erau o sursă de venituri substanțiale pentru acesta din urmă.
30
Așadar, încălcând principiile referitoare la sarcina probei amintite în Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia ș.a./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctele 120 și 121), Tribunalul s‑ar fi întemeiat pe elemente de probă de care Consiliul nu a avut cunoștință înainte de 2 martie 2022, dată la care recurentele le‑au prezentat, în condițiile în care desemnarea a intervenit la 2 decembrie 2021.
31
În cazul în care ar rezulta din jurisprudența Tribunalului că el se poate întemeia pe elemente de probă prezentate de un reclamant nu numai în favoarea acestuia, ci și împotriva sa în scopul de a corobora sau de a consolida elementele de probă reținute de Consiliu pentru a întemeia măsurile restrictive în cauză, nu ar exista în speță niciun element de probă care să trebuiască să fie coroborat sau susținut. Așadar, Tribunalul s‑ar fi întemeiat pur și simplu pe elemente de probă care nici măcar nu erau menționate în dosarul probatoriu al Consiliului și, în fapt, ar fi rescris astfel motivarea furnizată de acesta din urmă.
32
Prin urmare, Tribunalul nu ar fi respectat principiile și normele referitoare la sarcina probei în măsura în care a concluzionat, pe de o parte, că sunt dovedite faptele descrise în expunerea de motive care susțin afirmația potrivit căreia recurentele ar fi „o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko” și, pe de altă parte, că acestea intră în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642.
33
Consiliul contestă argumentația recurentelor.
Aprecierea Curții
34
Pentru a verifica dacă Tribunalul a încălcat normele privind sarcina probei în materia măsurilor restrictive, trebuie amintit că, în cadrul controlului unor asemenea măsuri, instanțele Uniunii trebuie, în conformitate cu competențele cu care sunt învestite în temeiul tratatelor, să asigure un control, în principiu complet, al legalității ansamblului actelor Uniunii (Hotărârea din 29 noiembrie 2018, Bank Tejarat/Consiliul, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, punctul 38 și jurisprudența citată).
35
Efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impune ca, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia de înscriere a numelui unei persoane în lista persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive, instanța Uniunii să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune în speță verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează actele atacate, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive – sau cel puțin unul dintre ele, considerat ca fiind suficient în sine pentru susținerea actelor respective – sunt întemeiate. În plus, autoritatea competentă a Uniunii este cea care are sarcina să demonstreze, în caz de contestare, temeinicia motivelor reținute împotriva persoanei vizate, aceasta din urmă neavând obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei motivelor menționate (Hotărârea din 29 noiembrie 2018, Bank Tejarat/Consiliul, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, punctul 39 și jurisprudența citată).
36
În speță, trebuie subliniat că, după cum s‑a constatat la punctul 37 din hotărârea atacată, în înscrisurile prezentate în fața Tribunalului recurentele au recunoscut că, în perioada cuprinsă între anul 2018 și anul 2020, au plătit statului belarus o parte din profiturile lor și au prezentat documente referitoare la aceste plăți. Recurentele au confirmat astfel împrejurarea esențială potrivit căreia ele reprezentau o sursă de venituri pentru regimul Lukașenko.
37
În aceste condiții, Consiliul nu era obligat să prezinte elemente de probă pentru a susține această împrejurare esențială care să dovedească temeinicia expunerii de motive, așa cum reiese din jurisprudența citată la punctul 35 din prezenta hotărâre.
38
Faptul că recurentele au prezentat informațiile referitoare la plățile respective drept elemente „dezincriminatoare” este lipsit de relevanță, după cum a observat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 37 din hotărârea atacată.
39
Prin urmare, nu se poate considera că, prin faptul că a ținut seama printre altele de aceste informații care au fost prezentate în cursul procedurii de recurente și care se refereau la plățile către statul belarus a unei părți din profitul lor pentru a stabili dacă aceste plăți constituiau un sprijin acordat regimului Lukașenko care justifică înscrierea lor în lista persoanelor și a entităților ce fac obiectul unor măsuri restrictive sub forma unei înghețări de fonduri și de resurse economice, Tribunalul ar fi inversat sarcina probei care revine Consiliului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2018, Bank Tejarat/Consiliul, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, punctul 41).
40
În măsura în care recurentele subliniază importanța pe care ar avea‑o împrejurarea că datele referitoare la plățile unei părți din profitul lor sunt menționate de Consiliu în expunerea de motive sau sunt consemnate în dosarul depus în susținerea acestei expuneri și deci sunt luate în considerare în mod expres de această instituție cu ocazia adoptării măsurii restrictive în cauză, ceea ce exclude comunicarea lor a posteriori, ele par să invoce în realitate un argument întemeiat pe faptul că Tribunalul a omis în mod eronat să constate o încălcare de către instituția menționată a cerinței motivării prevăzute la articolul 296 TFUE.
41
În această privință trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, obligația de a motiva un act cauzator de prejudicii, care constituie un corolar al principiului respectării dreptului la apărare, are ca scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate indicații suficiente pentru a afla dacă actul este bine fundamentat sau dacă este, eventual, afectat de un viciu care permite contestarea validității sale în fața instanței Uniunii și, pe de altă parte, să dea posibilitatea acestei instanțe să își exercite controlul asupra legalității actului respectiv (Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Consiliul/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, punctul 49 și jurisprudența citată).
42
Pe de altă parte, în ceea ce privește în special actele prin care se impun măsuri restrictive, Curtea a statuat deja că este irelevant faptul că aceste acte nu au menționat explicit anumite plăți pentru a caracteriza modalitățile și întinderea sprijinului financiar acordat guvernului statului terț care face obiectul unor asemenea măsuri. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, caracterul suficient al motivării unui act trebuie apreciat în raport cu contextul acestui act, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă, în așa fel încât un act cauzator de prejudicii este suficient motivat atunci când intervine într‑un context cunoscut de persoana interesată, care îi permite acesteia să înțeleagă măsura luată în privința sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2016, Bank of Industry and Mine/Consiliul, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, punctul 63 și jurisprudența citată).
43
Or, având în vedere informațiile care le‑au fost furnizate în expunerea de motive și în dosarul Consiliului, și anume, în esență, cele referitoare la faptul că, în calitate de întreprinderi de stat, trebuia să se considere că ele furnizează sprijin financiar regimului Lukașenko ca urmare, în mod evident, a plății unei părți din profiturile lor către statul belarus, actele în litigiu erau suficient motivate din moment ce, pe de o parte, recurentele au putut contesta și au contestat efectiv în fața Tribunalului pertinența, în vederea aplicării criteriului sprijinului acordat regimului Lukașenko, a plăților respective, care, trebuie amintit, fuseseră menționate chiar de recurente, și, pe de altă parte, această motivare a permis Tribunalului să exercite controlul legalității actelor în discuție.
44
Având în vedere cele de mai sus, primul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
45
Prin intermediul celui de al doilea motiv, care vizează punctele 60-67 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins argumentul lor potrivit căruia dividendele plătite statului belarus în temeiul Decretului nr. 637/2005 trebuiau, având în vedere natura și funcția lor, să fie asimilate unor impozite, astfel încât, potrivit jurisprudenței Tribunalului, ele nu pot constitui în principiu un sprijin acordat regimului Lukașenko, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642. Procedând în acest fel, Tribunalul ar fi interpretat în mod eronat natura și funcția nu numai ale dividendelor în speță care au un caracter obligatoriu, ci și ale oricărui regim fiscal, indiferent de statul vizat, refuzând să asimileze aceste dividende unor impozite pentru motivul că impozitele se aplică tuturor contribuabililor belaruși, în timp ce calculul dividendelor menționate corespunde unei baze de impozitare speciale definite prin Decretul nr. 637/2005, iar plata lor nu privește decât o categorie specifică de entități.
46
În primul rând, contrar concluziei Tribunalului, nu toți contribuabilii belaruși ar plăti aceleași impozite. Toate regimurile fiscale, în întreaga lume, ar defini obiectul impozitului vizat și persoanele care sunt obligate la plata acestuia și, în speță, întreprinderile belaruse care aparțin statului sunt cele care sunt obligate să plătească dividende obligatorii. În plus, Decretul nr. 637/2005 ar distinge între diferite categorii de întreprinderi care aparțin statului, și anume întreprinderile care aparțin integral statului și cele la care statul deține cel puțin 50 % din acțiuni. Numeroase impozite din Belarus, la fel ca dividendele obligatorii, ar viza categorii determinate de persoane. Supunerea întreprinderilor de stat la plata dividendelor obligatorii nu ar fi diferită de aplicarea selectivă a altor impozite.
47
În al doilea rând, la punctul 62 din hotărârea atacată, Tribunalul nu ar fi ținut seama de faptul că, la fel ca orice alt impozit belarus și ca oriunde în lume, calculul dividendelor obligatorii în Belarus se efectuează în temeiul unei baze de impozitare determinate, în speță, în conformitate cu al doilea paragraf al punctului 1.2 din Decretul nr. 637/2005.
48
În al treilea rând, concluzia Tribunalului de la punctul 63 din hotărârea atacată, potrivit căreia statul belarus, „în calitate de acționar unic”, nu a făcut decât să își sporească controlul asupra societăților precum recurentele, impunând o distribuire obligatorie a profiturilor, ar fi în contradicție cu punctul 33 din această hotărâre, potrivit căruia acest stat nu deține decât „99,96 % [din capitalul social al recurentelor]”.
49
Această concluzie ar fi ilogică întrucât, în calitate de acționar unic sau chiar majoritar al unor întreprinderi, un stat ar deține deja controlul asupra acestora și nu ar putea să îl majoreze. Așadar, statul ar putea decide unilateral distribuirea dividendelor.
50
În al patrulea rând, ar exista alte elemente, ignorate de Tribunal, care ar confirma că dividendele obligatorii în Belarus sunt impozite.
51
Primo, perceperea dividendelor obligatorii în Belarus ar fi de competența autorităților fiscale, în conformitate cu procedurile fiscale aplicabile. Secundo, abordarea care constă în perceperea dividendelor după impozitul pe profit s‑ar inspira din principiul impozitării profiturilor excepționale. Tertio, mai multe impozite belaruse și‑ar avea originea în alte acte juridice decât Codul fiscal. Quarto, neplata sau plata tardivă a dividendelor obligatorii ar fi sancționată în același mod ca neplata sau plata tardivă a impozitelor. Quinto, dividendele obligatorii, la fel ca impozitul pe profit, ar fi plătite aceluiași beneficiar și în același cont bancar. Sexto, la fel ca orice alt impozit, o datorie pentru plata dividendelor obligatorii ar putea fi compensată printr‑o creanță care rezultă dintr‑un excedent plătit pentru un alt impozit, precum impozitul pe profit. Septimo, spre deosebire de dividendele obișnuite, în privința cărora societatea care le plătește acționează în calitate de agent fiscal și reține impozitele pe dividendele distribuite, pe care le plătește trezoreriei publice, niciun impozit nu ar greva dividendele obligatorii belaruse, în conformitate cu principiul potrivit căruia nu poate exista un impozit pe impozit, consacrat la articolul 166 din Codul fiscal belarus.
52
Consiliul susține cu titlu principal că argumentația recurentelor este în parte inadmisibilă, în ceea ce privește afirmațiile îndreptate împotriva punctelor 61 și 62 din hotărârea atacată, în măsura în care aceste puncte ar conține constatări de fapt, și în parte nefondată. Cu titlu subsidiar, Consiliul arată că o atare argumentație este nefondată.
Aprecierea Curții
53
Trebuie să se constate, astfel cum a procedat Tribunalul la punctul 37 din hotărârea atacată, că, în înscrisurile lor, recurentele „recuno[sc] că [au] plătit dividende” statului belarus, care deține cvasitotalitatea capitalului Grodno Azot, și că au prezentat de altfel un document din care reiese că această societate a plătit la bugetul Republicii Belarus dividende în cuantum de 8481000 BYN (aproximativ 3526000 de euro) în anul 2018, de 34200000 BYN (aproximativ 14604000 de euro) în anul 2019 și de 6835000 BYN (aproximativ 2462000 de euro) în anul 2020.
54
Prin urmare, Tribunalul a putut constata în mod întemeiat, la punctul 64 din hotărârea atacată, că Consiliul a apreciat fără a săvârși o eroare de drept că recurentele reprezentau „o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko” și că această împrejurare, analizată împreună cu poziția recurentelor în economia belarusă și cu faptul că ele aparțineau statului în proporție de 99,96 % din capitalul lor, constituiau elemente suficiente pentru a considera că furnizau un sprijin pentru regimul menționat în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642, această dispoziție vizând în special persoanele și entitățile care sprijină financiar același regim (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2016, Bank of Industry and Mine/Consiliul, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, punctul 81).
55
O asemenea interpretare a criteriului de sprijin acordat regimului Lukașenko, în măsura în care se concentrează pe sprijinul financiar acordat acestui regim, se înscrie de altfel în obiectivul principal pe care îl urmărește această dispoziție, și anume cel de a crește presiunea exercitată asupra regimului menționat pentru ca acesta să pună capăt încălcării grave și persistente în Belarus a drepturilor omului, a democrației și a statului de drept, precum și represiunii împotriva societății civile și a opoziției democratice.
56
În aceste condiții, este necesar să se constate că calificarea – drept impozit sau drept dividende – în temeiul căreia sumele sunt plătite statului belarus nu este determinantă pentru a identifica „sprijinul acordat regimului Lukașenko”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642. Astfel, în ambele cazuri, este vorba despre sume plătite statului de o entitate în care acesta deține cvasitotalitatea capitalului, în temeiul unei reglementări de stat care impune plata respectivă. Excluderea unor asemenea plăți din această noțiune de „sprijin acordat regimului Lukașenko”, pentru simplul motiv că sumele datorate sunt calificate drept impozite, ar putea permite eludarea normelor Uniunii printr‑o majorare a cotei de impozitare a profiturilor, realizate de astfel de entități, în schimbul unei diminuări a cuantumului dividendelor, a căror plată în beneficiul statului este impusă de dreptul belarus atunci când o întreprindere care aparține statului belarus realizează profit (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 mai 2016, Bank of Industry and Mine/Consiliul, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, punctul 80).
57
Rezultă că, în măsura în care recurentele reproșează Tribunalului că, la punctul 59 din hotărârea atacată, a restrâns în mod nejustificat noțiunea de „impozit” în acest context și, în consecință, la punctele 60-62 din această hotărâre, a constatat în mod eronat că plățile lor către statul belarus nu puteau fi asimilate unor asemenea impozite, argumentația lor este inoperantă, din moment ce, în orice caz, nu poate repune în discuție concluzia la care a ajuns Tribunalul, la punctul 64 din hotărârea menționată și amintită la punctul 54 din prezenta hotărâre, potrivit căreia în speță au existat elemente suficiente pentru a considera că recurentele furnizau un „sprijin regimului Lukașenko”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642.
58
Situația este aceeași în ceea ce privește argumentația recurentelor referitoare la punctul 63 din hotărârea atacată. La acest punct, Tribunalul a statuat în special că obligația recurentelor, prevăzută de dreptul belarus, să plătească o parte din profiturile lor statului „confirmă” aprecierea potrivit căreia ele sprijineau financiar regimul Lukașenko, din moment ce, prin impunerea acestei obligații, regimul menționat a sporit controlul pe care îl exercita deja. Reiese din termenul „confirmă” și, mai general, dintr‑o interpretare de ansamblu a punctelor 58-64 din hotărârea atacată că considerația care figurează la punctul 63 din aceasta nu este nicidecum necesară pentru a ajunge la concluzia la care se face referire la punctul anterior din prezenta hotărâre.
59
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, criticile îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului sunt inoperante din moment ce nu pot determina anularea acestei decizii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 noiembrie 2002, Hirschfeldt/AEE, C‑184/01 P, EU:C:2002:645, punctul 48, și Hotărârea din 6 septembrie 2017, Intel/Comisia, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punctul 63, precum și jurisprudența citată).
60
Având în vedere toate cele ce precedă, al doilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al treilea motiv
Argumentația părților
61
Prin intermediul celui de al treilea motiv, care vizează punctele 36-38, 47-57 și 74-79 din hotărârea atacată, recurentele reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că a omis să se pronunțe cu privire la aspectul dacă sprijinul economic furnizat sub formă de plăți de dividende pentru anii 2018, 2019 și 2020, ale căror cuantumuri au fost precizate în înscrisurile lor, era „important”, în conformitate cu calificarea în acest sens care figurează în expunerea de motive. Această eroare ar fi prezentă în ceea ce privește analiza atât a actelor inițiale în litigiu, cât și a actelor de menținere în litigiu.
62
Nici această expunere, nici primul dosar probatoriu al Consiliului nu ar conține date care să permită justificarea temeiniciei acestei calificări.
63
Cu titlu subsidiar, recurentele susțin că, dacă Tribunalul ar fi analizat în mod corespunzător problema dacă ele sunt o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko, ceea ce nu a făcut, ar fi răspuns negativ la această întrebare.
64
În acest context, recurentele se referă la Hotărârea din 29 aprilie 2015, Bank of Industry and Mine/Consiliul (T‑10/13, EU:T:2015:235), în special la punctul 186 din această hotărâre, în care Tribunalul a concluzionat că întreprinderea de stat în cauză plătise sume „considerabile” în favoarea trezoreriei naționale iraniene, care constituiau un sprijin financiar acordat guvernului iranian.
65
Or, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre ar fi fost în discuție o plată în cuantum total de cel puțin 76 de milioane de euro într‑o perioadă de referință de cinci ani și, prin urmare, o sumă considerabil mai mare decât cuantumurile plătite de recurente statului belarus cu titlu de dividende obligatorii pentru anii 2018, 2019 și 2020. Prin urmare, aceste din urmă cuantumuri nu pot fi calificate drept sursă de venituri substanțiale, ceea ce ar fi confirmat de ponderea cuantumurilor menționate în procente din produsul intern brut (PIB) al Republicii Belarus pentru anii în cauză, și anume 0,0069 %, 0,0253 % și, respectiv, 0,0045 % din acest PIB.
66
Această concluzie s‑ar impune și în ceea ce privește plata în legătură cu actele de menținere în litigiu. Astfel, din al doilea dosar probatoriu al Consiliului ar reieși că recurentele au plătit în anul 2022 o sumă de 33195000 de euro cu titlu de dividende obligatorii reprezentând 0,0471 % din PIB‑ul Republicii Belarus pentru acest an. Acest cuantum ar fi considerabil inferior celui pe care Tribunalul l‑a calificat drept „important” în Hotărârea din 29 aprilie 2015, Bank of Industry and Mine/Consiliul (T‑10/13, EU:T:2015:235).
67
În sfârșit, dividendele obligatorii plătite de recurente, indiferent dacă sunt în legătură cu actele inițiale în litigiu sau cu actele de menținere în litigiu, nu ar reprezenta o sursă de venituri pentru stat, dat fiind că totalul acestor dividende ar fi inferior rambursărilor de taxă pe valoarea adăugată primite de acestea pentru perioada cuprinsă între anul 2018 și anul 2022.
68
Consiliul contestă argumentația recurentelor.
Aprecierea Curții
69
Trebuie arătat că, deși la punctul 64 din hotărârea atacată Tribunalul a concluzionat că, fără a săvârși o eroare de drept, Consiliul a apreciat printre altele că recurentele reprezentau „o sursă de venituri substanțiale pentru regimul Lukașenko”, această concluzie ia în mod necesar în considerare sumele plătite așa cum sunt specificate la punctul 37 din această hotărâre și implică, așadar, că Tribunalul a reținut caracterul substanțial al sursei de venituri menționate, confirmând astfel aprecierea Consiliului în acest sens și validitatea actelor inițiale în litigiu.
70
Situația este aceeași în ceea ce privește aprecierea actelor de menținere în litigiu, după cum reiese din coroborarea punctelor 74 și 76 din hotărârea atacată.
71
Prin urmare, trebuie să se constate că al treilea motiv se bazează pe o interpretare eronată a hotărârii atacate.
72
În măsura în care, cu titlu de argumentație subsidiară, recurentele repun în discuție aprecierea Tribunalului cu privire la importanța sursei de venituri pe care ele o reprezentau pentru regimul Lukașenko în raport cu sumele plătite statului belarus în temeiul Decretului nr. 637/2005, este necesar să se constate că este vorba despre o apreciere a unor elemente de fapt care, cu excepția denaturării acestor elemente, nu poate fi supusă controlului Curții în stadiul recursului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2022, Yieh United Steel/Comisia, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, punctul 52 și jurisprudența citată).
73
Prin urmare, această argumentație subsidiară este inadmisibilă, întrucât recurentele nu au demonstrat o asemenea denaturare din partea Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2022, Yieh United Steel/Comisia, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, punctul 53 și jurisprudența citată).
74
Aceasta este situația în special în ceea ce privește argumentele recurentelor potrivit cărora sumele plătite în temeiul Decretului nr. 637/2005 nu pot fi calificate drept substanțiale dat fiind că cuantumul total al plăților este semnificativ inferior celui considerat de Tribunal ca fiind „considerabil” la punctul 186 din Hotărârea din 29 aprilie 2015, Bank of Industry and Mine/Consiliul (T‑10/13, EU:T:2015:235), sau că cuantumul lor individual nu este substanțial dacă este exprimat ca procent din PIB‑ul Republicii Belarus.
75
Aceste argumente trebuie în orice caz să fie respinse întrucât nu sunt întemeiate în fapt. Astfel, pe de o parte, în mod evident, după cum a arătat de altfel în mod întemeiat Consiliul, punctul 186 din această hotărâre nu poate fi înțeles în niciun caz ca fiind o indicație a unei limite sub care un sprijin financiar nu poate fi considerat substanțial.
76
Pe de altă parte, ținând seama de asemenea de larga putere de apreciere care revine Consiliului la adoptarea unor măsuri restrictive în temeiul, printre altele, al criteriului privind sprijinul acordat regimului Lukașenko prevăzut la articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642, nimic nu se opune ca această instituție să aprecieze caracterul substanțial al unui astfel de sprijin în funcție de plățile în cauză exprimate în cuantumuri absolute, iar nu într‑un procent din PIB‑ul Republicii Belarus.
77
În plus, deși, în fapt, Consiliul și Tribunalul au reținut sau, respectiv, au confirmat caracterul substanțial al sumelor plătite de recurente în temeiul Decretului nr. 637/2005, acest motiv este în orice caz vădit neesențial având în vedere modul clar și precis de redactare a articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642, care se opune impunerii unei condiții suplimentare neprevăzute de această dispoziție, precum cea a caracterului substanțial al sprijinului acordat regimului Lukașenko. Așadar, argumentația subsidiară a recurentelor este de asemenea inoperantă, conform jurisprudenței rezultate în special din Hotărârea din 7 noiembrie 2002, Hirschfeldt/AEE (C‑184/01 P, EU:C:2002:645, punctul 48), și din Hotărârea din 6 septembrie 2017, Intel/Comisia (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punctul 63).
78
În sfârșit, conform unei jurisprudențe constante a Curții, argumentul întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității pe care recurentele îl invocă în susținerea celui de al treilea motiv este inadmisibil în stadiul recursului, din moment ce este cert că acesta nu a fost invocat în fața Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, World Duty Free Group și Spania/Comisia, C‑51/19 P și C‑64/19 P, EU:C:2021:793, punctele 54 și 55).
79
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, al treilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al patrulea motiv
Argumentația părților
80
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, prin care se contestă punctele 47-52 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642, în măsura în care a statuat că criteriul sprijinului acordat regimului care este prevăzut la acesta este îndeplinit pentru toate întreprinderile de stat din moment ce ele acordă în mod necesar un sprijin important regimului pur și simplu ca urmare a structurii lor de proprietate, dând astfel o interpretare excesiv de largă respectivei dispoziții, care conduce la o încălcare a articolului 21 TUE, precum și, după cum ele precizează în memoriul lor în duplică, a principiilor proporționalității, securității juridice și echității consacrate de dreptul Uniunii.
81
Recurentele deduc din diferitele elemente care figurează la primul paragraf al expunerii de motive și din faptul că Consiliul nu a menționat niciodată vreo plată concretă pe care ele ar fi efectuat‑o în favoarea statului belarus că interpretarea pe care Tribunalul a dat‑o articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2012/642 confirmă că orice întreprindere care aparține statului este automat o sursă de venituri pentru acesta și că o mare întreprindere strategică și importantă care aparține statului este în mod necesar o sursă de venituri substanțiale pentru stat.
82
Din moment ce, la fel ca orice funcționar, întreprinderile care aparțin statului i‑ar conferi în mod necesar un avantaj acestuia ca urmare a contribuției pe care o aduc în natură sectorului public, ar rezulta că dovada sprijinului acordat regimului ar trebui să depășească simpla constatare a calității de întreprindere de stat. Or, în speță, Consiliul nu ar fi prezentat niciun element de probă privind plățile sau contribuțiile financiare specifice pe care recurentele le‑ar fi efectuat sau le‑ar fi furnizat în beneficiul statului belarus, ci s‑ar fi întemeiat pe dimensiunea acestora, pe profitul lor net din anul 2018 și pe cifra lor de afaceri din anul 2020.
83
Abordarea Tribunalului ar avea ca rezultat să confere Consiliului o putere discreționară nelimitată pentru a decide pe cine să sancționeze, chiar dacă nu există probe concrete, precise și concordante ale sprijinului acordat regimului Lukașenko.
84
Consiliul contestă argumentația recurentelor.
Aprecierea Curții
85
Rezultă în mod clar din cuprinsul punctelor 47 și 64 din hotărârea atacată că, contrar celor susținute de recurente, Tribunalul nu s‑a întemeiat numai pe împrejurarea potrivit căreia recurentele aparțineau statului belarus pentru a considera că ele sprijineau regimul Lukașenko, ci a luat în considerare în mod corect în acest scop alte elemente, precum faptul că ele reprezentau o sursă de venituri substanțiale pentru acest regim.
86
Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 55 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul a apreciat în mod întemeiat că elementul esențial pe care s‑a întemeiat aprecierea criteriului sprijinului era fluxurile financiare, și anume plățile de către recurente a unei părți din profiturile lor către statul belarus, considerate ca fiind un sprijin financiar acordat regimului Lukașenko, iar nu apartenența acestora la stat.
87
Ținând seama de toate cele ce precedă, este necesar să se respingă al patrulea motiv, precum și recursul în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
88
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (1) din respectivul regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
89
Întrucât Consiliul a solicitat obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea au căzut în pretenții, se impune obligarea lor să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Consiliu.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă Grodno Azot AAT și Khimvolokno Plant să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele suportate de Consiliul Uniunii Europene.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.