62017TO0494(02)
ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
19 noiembrie 2018 (
*1
)
„Acțiune în anulare și în despăgubire – Uniune economică și monetară – Uniune bancară – Mecanismul unic de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumite firme de investiții (MUR) – Fondul unic de rezoluție (FUR) – Stabilirea contribuției ex ante pentru anul 2016 – Desemnarea eronată a pârâtului – Termen de introducere a acțiunii – Tardivitate – Acte ipotetice – Cerere de despăgubire – Legătură strânsă cu cererea de anulare – Excepție de nelegalitate – Inadmisibilitate vădită”
În cauza T‑494/17,
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, cu sediul în Roma (Italia), reprezentată de P. Messina, de F. Isgrò și de A. Dentoni Litta, avocați,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de V. Di Bucci, de A. Steiblytė și de K.‑Ph. Wojcik, în calitate de agenți,
și
Comitetului unic de rezoluție, reprezentat de G. Rumi, de S. Raes, de M. Merola și de T. Van Dyck, avocați,
pârâte,
având ca obiect, cu titlu principal, pe de o parte, o cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE, prin care se solicită anularea deciziei Comitetului unic de rezoluție adoptate în cadrul sesiunii sale executive din 15 aprilie 2016 cu privire la contribuțiile ex ante pentru anul 2016 la fondul unic de rezoluție (SRB/ES/SRF/2016/06), precum și a tuturor celelalte decizii ale Comitetului unic de rezoluție în temeiul cărora Banca Italiei ar fi adoptat deciziile naționale nr. 1249264/15 din 24 noiembrie 2015, nr. 1262091/15 din 26 noiembrie 2015, nr. 1547337/16 din 29 decembrie 2016, nr. 333162/17 din 14 martie 2017 și nr. 334520/17 din 14 martie 2017, în măsura în care o privesc pe reclamantă, pe de altă parte, o cerere de despăgubire întemeiată pe articolul 268 TFUE și, cu titlu subsidiar, o cerere întemeiată pe articolul 277 TFUE,
TRIBUNALUL (Camera a opta),
compus din domnii A. M. Collins, președinte, R. Barents și J. Passer (raportor), judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
dă prezenta
Ordonanță
Istoricul cauzei
1
Prin decizia din 15 aprilie 2016 cu privire la contribuțiile ex ante pentru anul 2016 la fondul unic de rezoluție (SRB/ES/SRF/2016/06) (denumită în continuare „decizia din 15 aprilie 2016”), Comitetul unic de rezoluție, în cadrul sesiunii sale executive, a aprobat contribuțiile ex ante pentru anul 2016 la fondul unic de rezoluție (FUR), instituit prin Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1).
2
Comitetul unic de rezoluție a notificat această decizie autorităților naționale de rezoluție (denumite în continuare „ANR”) însărcinate cu colectarea contribuțiilor individuale de la băncile vizate din jurisdicțiile lor.
3
Prin scrisoarea din 3 mai 2016, primită în aceeași zi, Banca Italiei (denumită în continuare „ANR italiană”), a informat‑o pe reclamantă, Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, cu privire la adoptarea contribuției sale ex ante pentru anul 2016 la FUR de către Comitetul unic de rezoluție și i‑a comunicat valoarea acesteia.
Procedura și concluziile părților
4
Prin act depus la grefa Tribunalului la 28 iulie 2017, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
5
Reclamanta solicită în esență Tribunalului:
–
cu titlu principal, pe de o parte, anularea, în temeiul articolului 263 TFUE, a deciziei din 15 aprilie 2016, precum și a tuturor celorlalte decizii ale Comitetului unic de rezoluție în temeiul cărora ANR italiană ar fi adoptat deciziile naționale nr. 1249264/15 din 24 noiembrie 2015, nr. 1262091/15 din 26 noiembrie 2015, nr. 1547337/16 din 29 decembrie 2016, nr. 333162/17 din 14 martie 2017 și nr. 334520/17 din 14 martie 2017, în măsura în care o privesc, și, pe de altă parte, obligarea Comitetului unic de rezoluție să o despăgubească, în temeiul articolului 268 TFUE, pentru prejudiciul pe care i l‑a cauzat în anii 2015 și 2016 în exercitarea atribuțiilor sale de stabilire a contribuțiilor datorate de aceasta, prejudiciu care constă în sumele mai mari plătite de aceasta;
–
cu titlu subsidiar, în temeiul articolului 277 TFUE, declararea nevalidității articolului 5 alineatul (1) literele (a) și (f) din Regulamentul delegat (UE) 2015/63 al Comisiei din 21 octombrie 2014 de completare a Directivei 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește contribuțiile ex ante la mecanismele de finanțare a rezoluției (JO 2015, L 11, p. 44) sau, dacă este cazul, a întregului regulament;
–
obligarea Comitetului unic de rezoluție la plata cheltuielilor de judecată.
6
Prin înscris separat depus la grefa Tribunalului la 31 octombrie 2017, în temeiul articolului 130 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Comisia Europeană a ridicat o excepție de inadmisibilitate. Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii prin ordonanță ca fiind lipsită de obiect sau vădit inadmisibilă;
–
cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca fiind lipsită de obiect sau vădit inadmisibilă;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
7
Prin act depus la grefa Tribunalului la 8 noiembrie 2017, Comitetul unic de rezoluție a depus memoriul în apărare. Comitetul unic de rezoluție solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
–
cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
8
Prin acte depuse la grefa Tribunalului la 11 ianuarie 2018, reclamanta a depus observații cu privire la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie, precum și replica.
9
Reclamanta solicită în esență Tribunalului:
–
respingerea excepțiilor de inadmisibilitate invocate de Comisie și de Comitetul unic de rezoluție;
–
admiterea acțiunii potrivit concluziilor cererii introductive.
10
Prin Ordonanța din 5 februarie 2018, Tribunalul a obligat Comitetul unic de rezoluție, cu titlu de măsuri de cercetare judecătorească, să prezinte printre altele, în versiune confidențială și neconfidențială, copia integrală a originalului Deciziei din 15 aprilie 2016, inclusiv a anexei sale.
11
La 21 februarie 2018, Comitetul unic de rezoluție a pus în aplicare dispozițiile Ordonanței Tribunalului din 5 februarie 2018.
12
Prin scrisoarea din 12 martie 2018, Tribunalul a adresat întrebări Comitetului unic de rezoluție, cu titlu de măsuri de organizare a procedurii.
13
La 27 martie 2018, Comitetul unic de rezoluție a răspuns parțial la aceste întrebări, pentru restul invocând necesitatea adoptării unei măsuri de cercetare judecătorească din cauza prezenței unor elemente confidențiale.
14
Prin Ordonanța din 2 mai 2018, Tribunalul a adoptat o măsură de cercetare judecătorească.
15
Prin scrisoarea din 18 mai 2018, regularizată la 8 și la 29 iunie 2018, Comitetul unic de rezoluție a pus în aplicare dispozițiile Ordonanței Tribunalului din 2 mai 2018.
16
Prin decizia din 16 iulie 2018, Tribunalul a retras din dosar versiunile confidențiale ale documentelor prezentate de Comitetul unic de rezoluție, cu excepția fișierelor în format TXT care figurau pe dispozitivele USB prezentate la 18 mai 2018 de Comitetul unic de rezoluție și care nu cuprindeau nicio informație confidențială, fișiere care au fost depuse la dosar în format tipărit.
În drept
Cu privire la excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie
17
În temeiul articolului 130 alineatele (1) și (7) din Regulamentul de procedură, la cererea pârâtului, Tribunalul poate să se pronunțe asupra inadmisibilității sau asupra necompetenței fără a intra în dezbaterea fondului. În speță, întrucât Comisia a depus o cerere în temeiul articolului 130 alineatul (1) din regulamentul sus‑menționat, Tribunalul, considerându‑se suficient de lămurit de înscrisurile din dosar, decide să se pronunțe cu privire la această cerere fără continuarea procedurii.
18
Comisia arată că acțiunea este vădit inadmisibilă în privința sa, din moment ce decizia din 15 aprilie 2016 este o decizie a Comitetului unic de rezoluție. Cu privire la excepția de nelegalitate ridicată de reclamantă, ea nu poate repune în discuție această constatare.
19
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că o acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE trebuie îndreptată împotriva instituției, organului, oficiului sau agenției Uniunii Europene care a adoptat actul în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2003, Austria/Consiliul, C‑445/00, EU:C:2003:445, punctul 32 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 15 septembrie 2016, La Ferla/Comisia și ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, punctul 60 și jurisprudența citată).
20
În speță, decizia din 15 aprilie 2016 nu este o decizie a Comisiei, ci o decizie a Comitetului unic de rezoluție. Trebuie adăugat că, potrivit termenilor cererii introductive, aceeași situație se regăsește în cazul tuturor „cel[orlalte] decizii [eventuale] ale Comitetului unic de rezoluție” în temeiul cărora ANR italiană ar fi adoptat cele cinci decizii naționale menționate în cererea introductivă.
21
În plus, invocarea, precum în speță, a inaplicabilității unui act cu caracter general în temeiul articolului 277 TFUE nu constituie un drept la acțiune autonom și nu poate fi exercitată decât pe cale incidentală. Prin urmare, invocarea de către reclamantă a unei excepții de nelegalitate împotriva Regulamentului delegat 2015/63 adoptat de Comisie nu poate permite atragerea acestei instituții în fața Tribunalului. Orice altă interpretare ar echivala cu a repune în discuție faptul că posibilitatea de a invoca inaplicabilitatea unui act cu caracter general în temeiul articolului 277 TFUE nu constituie un drept la acțiune autonom (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2016, La Ferla/Comisia și ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, punctul 40 și jurisprudența citată).
22
Din considerațiile care precedă rezultă că prezenta acțiune în anulare este inadmisibilă în măsura în care privește Comisia.
Cu privire la inadmisibilitatea acțiunii invocată de Comitetul unic de rezoluție
23
În temeiul articolului 126 din regulamentul de procedură, atunci când Tribunalul este în mod vădit necompetent să judece o acțiune sau atunci când o acțiune este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată, Tribunalul poate oricând să decidă, la propunerea judecătorului raportor, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată. În speță, întrucât consideră că înscrisurile de la dosar sunt suficient de lămuritoare, Tribunalul decide să se pronunțe fără continuarea procedurii.
Cu privire la inadmisibilitatea acțiunii, având în vedere termenele, în măsura în care este îndreptată împotriva deciziei din 15 aprilie 2016
24
Reclamanta susține că a introdus acțiunea în termen. Ea afirmă că anterior datei de 29 mai 2017 nu a avut cunoștință efectivă de decizia din 15 aprilie 2016. Ar rezulta că prezenta acțiune în anulare ar fi fost introdusă în termen. Pe de altă parte, reclamanta arată că acțiunea pe care a formulat‑o în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) privea și celelalte decizii italiene pentru anii 2015 și 2017, pentru care nu ar fi fost însă prezentate deciziile corespunzătoare ale Comitetului unic de rezoluție.
25
Comitetul unic de rezoluție arată că acțiunea este vădit tardivă, din moment ce reclamanta, deși a avut cunoștință de existența deciziei din 15 aprilie 2016 cel mai târziu în mai 2016, a introdus acțiunea în anulare după mai mult de un an.
26
Potrivit Comitetului unic de rezoluție, în orice caz, reclamanta nu este vizată în mod direct și individual de decizia din 15 aprilie 2016. Numai actul adoptat de ANR italiană, pe baza deciziei Comitetului unic de rezoluție, ar produce un efect juridic față de reclamantă. Acesteia din urmă i‑ar reveni sarcina de a sesiza instanța națională, care ar putea adresa o întrebare preliminară Curții.
27
În primul rând, din reglementarea aplicabilă în speță și în special din articolul 54 alineatul (1) litera (b) și din articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 806/2014 reiese că atât autorul concret al calculului contribuțiilor individuale, cât și autorul deciziei din 15 aprilie 2016 care aprobă aceste contribuții este Comitetul unic de rezoluție. Împrejurarea că există o cooperare între Comitetul unic de rezoluție și ANR nu modifică această constatare.
28
În al doilea rând, trebuie arătat că, oricare ar fi variațiile terminologice care există între versiunile lingvistice ale articolului 5 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/81 al Consiliului din 19 decembrie 2014 de stabilire a condițiilor uniforme de aplicare a Regulamentului (UE) nr. 806/2014 (JO 2015, L 15, p. 1), organele cărora Comitetul unic de rezoluție, autorul deciziei prin care se stabilesc contribuțiile ex ante, le comunică această decizie sunt ANR, iar nu băncile. ANR sunt, de fapt, în punerea în aplicare a reglementării relevante, singurele entități cărora autorul deciziei în discuție este obligat să le transmită această decizie și, prin urmare, în ultimă instanță, destinatarele acestei decizii în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
29
Constatarea că ANR au calitatea de destinatare ale deciziei Comitetului unic de rezoluție în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE este de altfel confirmată de faptul că ele sunt, în sistemul instituit prin Regulamentul nr. 806/2014 și în conformitate cu articolul 67 alineatul (4) din acest regulament, însărcinate cu colectarea contribuțiilor individuale de la bănci.
30
Fără să fie necesară examinarea respectării condițiilor de admisibilitate prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, trebuie să se constate că prezenta acțiune este, pentru următoarele motive, vădit inadmisibilă având în vedere termenul.
31
Potrivit articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, cererile de anulare trebuie formulate în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv.
32
În speță, decizia din 15 aprilie 2016 nu a fost nici publicată, nici notificată reclamantei, care nu este destinatara acesteia.
33
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în lipsa publicării sau a notificării, termenul de introducere a acțiunii nu curge decât de la momentul la care persoana interesată cunoaște exact conținutul și motivele actului în discuție, cu condiția să solicite textul integral într‑un termen rezonabil. Sub această rezervă, termenul pentru formularea acțiunii nu ar putea să curgă decât de la momentul la care terțul interesat cunoaște exact conținutul și motivele actului în cauză, astfel încât să își poată exercita în mod util dreptul de formulare a acțiunii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 5 martie 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Comisia, C‑102/92, EU:C:1993:86, punctul 18, Hotărârea din 19 februarie 1998, Comisia/Consiliul, C‑309/95, EU:C:1998:66, punctul 18, și Hotărârea din 14 mai 1998, Windpark Groothusen/Comisia, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, punctul 25).
34
Astfel, termenul de două luni prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE care curge, în lipsa publicării sau a notificării actului care poate face obiectul unei acțiuni în anulare, începând de la data la care reclamanta a avut cunoștință de acesta este diferit de termenul rezonabil de care dispune această parte pentru a solicita comunicarea textului integral al aceluiași act pentru a‑l cunoaște exact (Ordonanța din 10 noiembrie 2011, Agapiou Joséphidès/Comisia și EACEA, C‑626/10 P, nepublicată, EU:C:2011:726, punctul 128).
35
În speță, trebuie arătat că reclamanta a primit, precum toate instituțiile vizate de plata unei contribuții ex ante pentru anul 2016 la FUR, documentele și chestionarele necesare pentru a furniza datele care permit calcularea contribuțiilor individuale de către Comitetul unic de rezoluție. Aceste documente și chestionare o informau pe reclamantă că a fost calculată de către Comitetul unic de rezoluție contribuția la FUR. Reclamanta a luat cunoștință în mod necesar de aceste documente pentru a răspunde.
36
Ulterior, reclamanta a avut cunoștință de existența deciziei din 15 aprilie 2016 prin intermediul scrisorii ANR italiene din 3 mai 2016, primită în aceeași zi.
37
În această scrisoare, ANR italiană o informa pe reclamantă cu privire la faptul că Comitetul unic de rezoluție calculase contribuția sa ex ante pentru anul 2016 la FUR și îi comunica suma datorată.
38
Prin urmare, din moment de reclamanta a avut cunoștință de existența deciziei din 15 aprilie 2016, ea trebuia, în lipsa introducerii unei acțiuni cu titlu conservator în așteptarea comunicării deciziei în discuție, să solicite comunicarea acesteia în termenul rezonabil stabilit de jurisprudența menționată la punctele 33 și 34 de mai sus.
39
„Termenul rezonabil” pentru a solicita comunicarea unei decizii după luarea la cunoștință de existența sa nu este un termen prestabilit care s‑ar deduce automat din durata termenului acțiunii în anulare, ci un termen care depinde de împrejurările cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2013, Réexamen Arango Jaramillo și alții/BEI, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctele 32-34).
40
În ceea ce privește noțiunea de termen rezonabil, trebuie remarcat, pe de o parte, că, în alte cauze, Curtea a statuat că un termen de două luni, calculat de la data cunoașterii existenței unei decizii pentru a solicita comunicarea acesteia, depășea termenul rezonabil (Ordonanța din 5 martie 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Comisia, C‑102/92, EU:C:1993:86, punctul 19; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 10 noiembrie 2011, Agapiou Joséphidès/Comisia și EACEA, C‑626/10 P, nepublicată, EU:C:2011:726, punctele 131 și 132).
41
Trebuie arătat, pe de altă parte, că Tribunalul a apreciat în alte cauze că o cerere de comunicare a textului integral al unei decizii formulată după mai mult de patru luni de la momentul la care reclamantul a luat la cunoștință de existența actului trebuia considerată ca fiind formulată în afara oricărui termen rezonabil (a se vedea în acest sens Ordonanța din 15 iulie 1998, LPN și GEOTA/Comisia, T‑155/95, EU:T:1998:167, punctul 44, și Ordonanța din 18 mai 2010, Abertis Infraestructuras/Comisia, T‑200/09, nepublicată, EU:T:2010:200, punctul 63).
42
Având în vedere împrejurările cauzei, nu trebuie să se rețină o apreciere diferită de cea făcută de Curte și de Tribunal.
43
Or, reclamanta, după luarea la cunoștință de existența deciziei atacate, nu a solicitat comunicarea acestei decizii și cu atât mai puțin într‑un termen rezonabil.
44
Astfel, reclamanta pretinde că numai cu ocazia acțiunii pe care a intentat‑o aproape un an mai târziu, în aprilie 2017, la nivel național împotriva ARN‑ului italian și având în vedere răspunsurile acesteia din urmă depuse în cadrul acestei acțiuni i s‑ar fi „dat posibilitatea de a lua cunoștință de existența deciziilor Comitetului unic de rezoluție” și de necesitatea de a sesiza instanța Uniunii cu o acțiune în anulare.
45
Însă, trebuie să se constate că, având în vedere împrejurările arătate la punctele 35-37 de mai sus, reclamanta nu putea ignora, începând de la 3 mai 2016, existența deciziei din 15 aprilie 2016.
46
Pe de altă parte, reclamanta nu a invocat și nici nu a dovedit existența unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră care să permită derogarea de la termenul în discuție în temeiul articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 din statutul menționat.
47
Rezultă că prezenta acțiune în anularea deciziei din 15 aprilie 2016, introdusă la 28 iulie 2017, este vădit tardivă și trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă.
Cu privire la inadmisibilitatea acțiunii în măsura în care este îndreptată împotriva tuturor celorlalte decizii ale Comitetului unic de rezoluție în temeiul cărora ANR italiană ar fi adoptat deciziile naționale nr. 1249264/15 din 24 noiembrie 2015, nr. 1262091/15 din 26 noiembrie 2015, nr. 1547337/16 din 29 decembrie 2016, nr. 333162/17 din 14 martie 2017 și nr. 334520/17 din 14 martie 2017
48
Reclamanta solicită anularea tuturor celorlalte decizii ale Comitetului unic de rezoluție în temeiul cărora ANR italiană ar fi adoptat deciziile naționale nr. 1249264/15 din 24 noiembrie 2015, nr. 1262091/15 din 26 noiembrie 2015, nr. 1547337/16 din 29 decembrie 2016, nr. 333162/17 din 14 martie 2017 și nr. 334520/17 din 14 martie 2017.
49
Comitetul unic de rezoluție observă că aceste decizii ale ANR italiene nu erau întemeiate pe deciziile sale, ci ar fi decizii legate de contribuții la fondul național de rezoluție italian, solicitate și calculate de ANR menționată în afara sferei de competență a Comitetului unic de rezoluție. În plus, unele dintre aceste decizii ale respectivei ANR ar fi chiar anterioare acordării competenței Comitetului unic de rezoluție de a calcula contribuțiile ex ante la FUR.
50
Reclamanta răspunde că încearcă astfel să obțină o protecție jurisdicțională completă împotriva „eventualelor decizii necunoscute ale Comitetului unic de rezoluție” care ar fi fost la baza deciziilor ANR italiene menționate la punctul 48 de mai sus.
51
Trebuie amintit că, potrivit articolului 76 din regulamentul de procedură, toate cererile introductive trebuie să cuprindă obiectul litigiului, această indicație trebuind să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe cu privire la acțiune, dacă este cazul fără ajutorul altor informații (Hotărârea din 23 mai 2014, European Dynamics Luxemburg/BCE, T‑553/11, nepublicată, EU:T:2014:275, punctul 53, și Hotărârea din 5 octombrie 2017, Ben Ali/Consiliul, T‑149/15, nepublicată, EU:T:2017:693, punctul 33). Astfel, un reclamant, care este obligat să respecte dispoziția sus‑menționată, nu poate însărcina Tribunalul și acesta din urmă nu poate fi obligat să identifice în locul său obiectul acțiunii (a se vedea în acest sens și prin analogie Ordonanța din 24 martie 1993, Benzler/Comisia, T‑72/92, EU:T:1993:27, punctele 18 și 19, Hotărârea din 30 noiembrie 2009, Ridolfi/Comisia, F‑3/09, EU:F:2009:162, punctul 81, și Hotărârea din 5 martie 2015, Gyarmathy/FRA, F‑97/13, EU:F:2015:7, punctul 29).
52
Din considerațiile care precedă rezultă că prezenta acțiune, în măsura în care are ca obiect anularea eventualelor decizii necunoscute, prin urmare, ipotetice, ale Comitetului unic de rezoluție care ar fi la baza celor cinci decizii italiene menționate la punctul 48 de mai sus, este vădit inadmisibilă din perspectiva articolului 76 din regulamentul de procedură. Nu trebuie admisă cererea reclamantei prin care se solicită Tribunalului să oblige Comitetul unic de rezoluție să îi permită acesteia să examineze și să copieze deciziile adoptate pentru exercițiile 2015-2017 în privința ei (a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 octombrie 2012, Ellinika Nafpigeia și Hoern/Comisia, T‑466/11, nepublicată, EU:T:2012:558, punctul 28).
Cu privire la inadmisibilitatea cererii de despăgubire
53
Reclamanta solicită obligarea Comitetului unic de rezoluție să o despăgubească, în temeiul articolului 268 TFUE, pentru prejudiciul pe care i l‑ar fi cauzat în anii 2015 și 2016 în exercitarea atribuțiilor sale de stabilire a contribuțiilor datorate de aceasta, prejudiciu care constă în sumele mai mari plătite.
54
În replică, reclamanta susține că cererea de despăgubire este autonomă în raport cu cererile de anulare. Ea arată că, dacă s‑ar admite aceste din urmă cereri, ea ar obține restituirea sumelor plătite deja, precum și, pentru viitoarea stabilire a contribuțiilor, excluderea din baza de calcul al contribuției a datoriilor intragrup în temeiul articolului 5 alineatul (1) literele (a) și (f) din Regulamentul delegat 2015/63, în timp ce, dacă s‑ar admite cererea de despăgubire, ea ar obține repararea prejudiciului pe care l‑a suferit și pe care îl va suferi ca urmare a faptului că nu a dispus de sumele plătite. În opinia ei, faptul că nu a dispus de sumele plătite în plus nu i‑a permis să facă investiții, în lipsa cărora a trebuit să recurgă la ajutorul oneros al unor consultanți.
55
Comitetul unic de rezoluție susține că cererea de despăgubire nu are un caracter autonom în raport cu cererile de anulare și echivalează cu a încerca evitarea inadmisibilității acestor din urmă cereri.
56
Potrivit unei jurisprudențe constante, deși o parte poate interveni prin intermediul unei acțiuni în răspundere fără a fi constrânsă de niciun text să urmărească anularea actului nelegal care i‑a cauzat prejudiciul, ea nu poate totuși să schimbe astfel inadmisibilitatea unei cereri care vizează aceeași nelegalitate și aceleași scopuri financiare (a se vedea Hotărârea din 12 mai 2016, Holistic Innovation Institute/Comisia, T‑468/14, EU:T:2016:296, punctul 46 și jurisprudența citată).
57
Astfel, o acțiune în despăgubire trebuie declarată inadmisibilă, dacă urmărește, în realitate, revocarea unei decizii individuale rămase definitivă și, în cazul în care ar fi admisă, ar avea ca efect înlăturarea efectelor juridice ale acestei decizii. Aceasta este situația în cazul în care reclamantul încearcă, prin intermediul unei cereri de despăgubiri, să obțină un rezultat identic cu cel pe care i l‑ar fi oferit reușita unei acțiuni în anulare pe care a omis să o introducă în timp util (Hotărârea din 12 mai 2016, Holistic Innovation Institute/Comisia, T‑468/14, EU:T:2016:296, punctul 47).
58
În plus, o acțiune în despăgubire ar putea de asemenea să înlăture efectele juridice ale unei decizii rămase definitivă în cazul în care reclamanta urmărește un beneficiu mai extins, dar care îl include pe cel pe care l‑ar fi putut obține dintr‑o hotărâre de anulare. Într‑o astfel de ipoteză, este totuși necesar să se constate existența unei legături strânse între acțiunea în despăgubire și acțiunea în anulare pentru a concluziona în sensul inadmisibilității celei dintâi (Ordonanța din 13 ianuarie 2014, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Comisia, T‑134/12, nepublicată, EU:T:2014:31, punctul 62, și Hotărârea din 12 mai 2016, Holistic Innovation Institute/Comisia, T‑468/14, EU:T:2016:296, punctul 48).
59
În speță, cu titlu introductiv, trebuie amintite constatările făcute la punctul 52 de mai sus, referitoare la inadmisibilitatea acțiunii din perspectiva articolului 76 din regulamentul de procedură, în măsura în care are ca obiect anularea eventualelor decizii necunoscute ale Comitetului unic de rezoluție care ar fi la baza anumitor decizii italiene. Ținând seama de aceste constatări, cererea de despăgubire nu poate fi considerată în niciun caz admisibilă decât în ceea ce privește decizia din 15 aprilie 2016.
60
În ceea ce privește decizia din 15 aprilie 2016, trebuie arătat că cererea de despăgubire cuprinde în esență, pe de o parte, o cerere ca reclamanta să fie despăgubită de Comitetul unic de rezoluție pentru prejudiciul care constă în sumele mai mari plătite ca urmare a acestei decizii și, pe de altă parte, o cerere ca reclamanta să fie despăgubită de Comitetul unic de rezoluție pentru consecințele privării de sumele plătite, și anume imposibilitatea de a efectua anumite investiții și recurgerea la consultanți externi.
61
În ceea ce privește, în primul rând, cererea prin care se solicită ca reclamanta să fie despăgubită de Comitetul unic de rezoluție pentru prejudiciul care constă în sumele mai mari plătite ca urmare a deciziei din 15 aprilie 2016, această cerere echivalează, în definitiv, cu a solicita rambursarea sumelor care ar fi fost plătite în mod eronat în vederea aplicării deciziei menționate. Prin urmare, respectiva cerere urmărește eludarea caracterului definitiv al acestei decizii. Ea urmărește același scop, pe plan financiar, cu o anulare de acum înainte imposibilă din cauza expirării termenului. În consecință, o asemenea cerere este vădit inadmisibilă ca urmare a legăturii strânse cu cererea de anulare, ea însăși vădit inadmisibilă.
62
În ceea ce privește, în al doilea rând, cererea care vizează consecințele pe care le‑a suportat ca urmare a faptului că nu a dispus de sumele plătite în aplicarea deciziei din 15 aprilie 2016, consecințe care ar consta, potrivit reclamantei, în imposibilitatea de a efectua anumite investiții și în necesitatea de a recurge la consultanți externi, trebuie arătat că, prin această cerere, reclamanta solicită în esență să fie repusă, pe plan financiar, în situația în care s‑ar fi aflat în lipsa deciziei menționate. Prin urmare, această cerere prezintă o legătură strânsă, în sensul jurisprudenței citate la punctul 58 de mai sus, cu cererea de anulare a deciziei menționate. O astfel de cerere este, așadar, de asemenea vădit inadmisibilă.
63
Din considerațiile care precedă rezultă că, întrucât cererea de despăgubire conduce, din perspectiva ambelor componente ale acesteia, la eludarea consecințelor caracterului definitiv al deciziei din 15 aprilie 2016 dobândit în lipsa introducerii unei acțiuni în anulare în termenul prevăzut la articolul 263 TFUE, această cerere trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă.
Cu privire la inadmisibilitatea cererii având ca obiect declararea nevalidității articolului 5 alineatul (1) literele (a) și (f) din Regulamentul delegat 2015/63 sau a întregului regulament
64
În subsidiar la cererea de anulare, reclamanta solicită Tribunalului, dacă nu sunt admise cererile formulate cu titlu principal, să declare totuși nevalid articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (f) din Regulamentul delegat 2015/63 sau, dacă este cazul, întregul regulament.
65
Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 21 de mai sus, posibilitatea de a invoca nelegalitatea unui act cu aplicabilitate generală în temeiul articolului 277 TFUE nu constituie un drept la acțiune autonom și nu poate fi exercitat în lipsa unui drept la acțiune principal (a se vedea Hotărârea din 6 iunie 2013, T & L Sugars și Sidul Açúcares/Comisia, T‑279/11, EU:T:2013:299, punctul 96 și jurisprudența citată).
66
Rezultă că cererea reclamantei prin care se solicită, în cazul în care nu este anulată decizia din 15 aprilie 2016, declararea nelegalității, parțială sau totală, a Regulamentului delegat 2015/63, este vădit inadmisibilă în lipsa unui drept la acțiune autonom pentru invocarea nelegalității unui act cu aplicabilitate generală.
67
În plus, întrucât cererea reclamantei prin care se solicită declararea nelegalității, parțială sau totală, a Regulamentului delegat 2015/63 urmărește în mod implicit, dar necesar, a fortiori, constatarea nelegalității în contextul unei cereri de anulare a deciziei din 15 aprilie 2016, trebuie observat că lipsa unui drept la acțiune autonom implică de asemenea faptul că inadmisibilitatea acțiunii principale o determină pe cea a excepției de nelegalitate formulate în susținerea ei.
68
Or, s‑a constatat că acțiunea în anulare, în măsura în care este îndreptată împotriva deciziei din 15 aprilie 2016, singura în discuție în speță, este vădit inadmisibilă (a se vedea punctul 47 de mai sus). Rezultă că cererea reclamantei prin care se solicită declararea nelegalității, parțială sau totală, a Regulamentului delegat 2015/63 este, în orice caz, vădit inadmisibilă.
Concluzie de ansamblu
69
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că prezenta acțiune trebuie, în ceea ce privește diferitele sale aspecte și componente, să fie respinsă ca inadmisibilă în măsura în care este îndreptată împotriva Comisiei, în temeiul articolului 130 din Regulamentul de procedură și ca vădit inadmisibilă în măsura în care este îndreptată împotriva Comitetului unic de rezoluție, în temeiul articolului 126 din Regulamentul de procedură.
Cu privire la cheltuielile de judecată
70
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comitetului unic de rezoluție și ale Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
dispune:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată ale Comitetului unic de rezoluție și ale Comisiei Europene.
Luxemburg, 19 noiembrie 2018.
Grefier
E. Coulon
Președinte
A. M. Collins
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.