62013CC0318_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Este cunoscut faptul că, din punct de vedere statistic, femeile au o speranţă de viaţă mai ridicată decât bărbaţii. Totuşi, în lipsa unei examinări concrete a fiecărui caz în parte, numai acest motiv este de natură a justifica acordarea unei prestaţii mai reduse bărbaţilor faţă de cea acordată femeilor, în situaţia în care o asigurare de accident a lucrătorilor acordă sub forma unei prestaţii forfetare unice o despăgubire pentru problemele de sănătate care durează tot restul vieţii?
2. Această problemă reprezintă elementul central al prezentei cauze. În contextul unei situaţii de fapt privind dreptul în materia asigurărilor, această cauză oferă Curţii, după pronunţarea hotărârii „Test‑Achats”(2), un prilej pentru a-şi preciza jurisprudenţa privind principiul din dreptul Uniunii al egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei.
3. În prezenta cauză trebuie să se examineze, în primul rând, dacă acest principiu se opune reglementărilor naţionale care, în vederea stabilirii cuantumului dreptului la o prestație de asigurare, se întemeiază pe parametri care au la bază, în principal, speranţa de viaţă, diferită din punct de vedere statistic, a bărbaţilor şi a femeilor. În al doilea rând, în cazul în care se va dovedi că legislaţia naţională încalcă dispoziţiile din dreptul Uniunii, se ridică problema răspunderii statului membru şi, eventual, în al treilea rând, problema limitării în timp a efectelor hotărârii.
II – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
1. Directiva 79/7(3)
4. Conform articolului 3 din Directiva 79/7, aceasta se aplică printre altele regimurilor juridice care asigură protecţie împotriva riscului de invaliditate, de accident de muncă și de boală profesională.
5. Articolul 4 din Directiva 79/7 prevede:
„(1) Principiul egalităţii de tratament presupune inexistenţa oricărei discriminări pe criterii de sex […] direct[e] sau indirect[e] […] îndeosebi în ceea ce priveşte:
[…]
[…]
calculul prestaţiilor […] şi condiţiile care reglementează durata şi menţinerea dreptului la prestaţii.
(2) Principiul egalităţii de tratament nu aduce atingere dispoziţiilor referitoare la protecţia femeilor în caz de maternitate.”
2. Directiva 2004/113(4)
6. Înainte de a fi declarat nevalid(5), articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113 permitea, în anumite condiţii, un tratament diferit pe motiv de sex şi prevedea următoarele:
„Sub rezerva alineatului (1), statele membre pot decide, înainte de 21 decembrie 2007, să autorizeze diferenţe proporţionale în materie de prime şi prestaţii pentru cei asiguraţi, în cazul în care sexul reprezintă un factor determinant în evaluarea riscurilor, pe baza datelor actuariale şi statistice pertinente şi precise. […]”
3. Directiva 2006/54(6)
7. Intitulat „Interdicţia oricărei discriminări”, articolul 5 din Directiva 2006/54 prevede, în ceea ce privește sistemele profesionale de securitate socială(7) :
„Fără a aduce atingere articolului 4[(8) ], orice discriminare directă sau indirectă pe criteriul sexului se interzice în sistemele profesionale de securitate socială, în special în ceea ce priveşte:
[…]
(c) calcularea prestaţiilor […] şi condiţiile de durată şi menţinere a dreptului la prestaţii.”
8. Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/54 prevede:
„Se clasifică printre dispoziţiile contrare principiului egalităţii de tratament cele care au la bază criteriul sexului, fie direct, fie indirect, pentru:
[…]
(h) a stabili niveluri diferite pentru prestaţii, cu excepţia cazurilor în care acest lucru este necesar pentru a se ţine seama de elementele de calcul actuarial care sunt diferite pentru cele două sexe în cazul sistemelor cu contribuţii definite; în cazul sistemelor cu prestaţii definite, finanţate prin capitalizare, anumite elemente pot fi inegale, în măsura în care inegalitatea sumelor se datorează consecinţelor utilizării factorilor actuariali diferiţi în funcţie de sex, odată cu punerea în aplicare a finanţării sistemului;
[…]”
B – Dreptul naţional
9. Potrivit observațiilor guvernului finlandez, angajatorii finlandezi au obligaţia legală de a‑și asigura angajaţii în sistemul de asigurări private împotriva riscului unui prejudiciu permanent adus sănătății ca urmare a accidentelor de muncă.
10. În cazul producerii riscului asigurat, prestaţiile de asigurare se acordă fie sub forma unor plăți periodice, fie sub forma unei despăgubiri forfetare. În cazul unor prejudicii de o gravitate redusă, despăgubirea se acordă, în mod obligatoriu, sub forma unei prestaţii forfetare unice(9) .
11. Cuantumul acestei despăgubirii forfetare depinde de speranţa de viaţă medie a persoanei asigurate. În acest context, prezintă relevanţă, pe de o parte, vârsta persoanei asigurate şi, pe de altă parte – în ceea ce priveşte prognoza speranţei de viaţă rămase –, sexul persoanei asigurate. Întrucât din punct de vedere statistic în cazul bărbaţilor se porneşte de la premisa unei speranţe de viaţă mai reduse, dreptul finlandez prevede că femeile care se află în rest într‑o situaţie comparabilă beneficiază de o despăgubire mai mare decât bărbaţii.
III – Situaţia de fapt din litigiul principal şi întrebările preliminare
12. În anul 2005, instituţia de asigurări competentă i‑a plătit domnului X o indemnizaţie de invaliditate sub forma unei prestaţii forfetare unice cu titlu de despăgubiri pentru un accident de muncă suferit în anul 1991. În împrejurări comparabile, o femeie ar fi primit o indemnizaţie mai mare cu 278,89 euro faţă de indemnizaţia pe care a primit‑o domnul X numai ca urmare a sexului său și a speranței de viață mai mari din punct de vedere statistic(10) .
13. În anul 2008, Tribunalul pentru Asigurări Sociale – care a judecat litigiul în ultimă instanţă – a respins, printr‑o hotărâre definitivă, cererea domnului X prin care acesta a solicitat ca indemnizaţia sa de invaliditate să fie calculată pe baza criteriilor mai favorabile aplicabile în cazul femeilor.
14. Prin intermediul unei acţiuni formulate în anul 2009, domnul X solicită statului finlandez să îi acorde daune interese reprezentând diferenţa dintre indemnizaţia primită şi indemnizaţia pe care ar fi primit‑o o femeie, plus dobânzi de întârziere.
15. Instanţa de trimitere a adresat Curţii următoarele întrebări preliminare în vederea pronunţării unei decizii preliminare:
„1) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naţionale care prevede că, pentru calcularea prestaţiilor legale de securitatea socială care urmează să se plătească în urma unui accident de muncă, se utilizează drept criteriu actuarial diferenţa de speranţă de viaţă dintre bărbaţi şi femei, în cazul în care prin utilizarea acestui criteriu despăgubirea unică ce urmează să se plătească unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea de care ar beneficia o femeie de aceeaşi vârstă, care s‑ar afla în rest într‑o situaţie similară?
2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: există în speţă o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii pentru a angaja răspunderea statului membru, dacă se ia în considerare în special faptul că:
Curtea nu s‑a pronunţat în mod expres în jurisprudenţa sa cu privire la aspectul dacă la calcularea prestaţiilor din cadrul sistemelor legale de securitate socială, care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7, pot fi luaţi în considerare factori actuariali întemeiaţi pe sex;
Curtea a declarat în Hotărârea pronunţată în cauza C‑236/09, Association belge des Consommateurs Test‑Achats și alții, că articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113, care admite luarea în considerare a unor asemenea factori, este nevalid, dar a dispus o perioadă de tranziţie până la producerea efectelor constatării privind nevaliditatea, şi
legiuitorul Uniunii a admis în anumite condiţii, în Directivele 2004/113 şi 2006/54 (Directiva privind punerea în aplicare a principiului egalităţii de şanse şi al egalităţii de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă şi de muncă), luarea în considerare a factorilor actuariali întemeiaţi pe sex la calcularea prestaţiilor în sensul acestor directive, motiv pentru care legiuitorul naţional a presupus că factorii respectivi pot fi luaţi în considerare şi în cadrul sistemului legal de securitate socială în discuţie în prezenta cauză?ˮ
IV – Apreciere
A – Prima întrebare preliminară
16. Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanţa de trimitere doreşte, în esenţă, să ştie dacă articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 se opune unor dispoziţii din dreptul naţional care permit ca bărbaţii să fie trataţi mai puţin favorabil decât femeile în privinţa despăgubirilor forfetare pentru accidente de muncă pentru simplul fapt că în ceea ce îi priveşte se porneşte de la premisa, întemeiată pe date statistice, că au o speranţă de viaţă mai redusă decât femeile.
17. În prealabil, trebuie să se examineze dacă Directiva 79/7 care, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (a), se aplică regimurilor juridice care asigură protecţie împotriva riscului de invaliditate, de accident de muncă și de boală profesională, este relevantă în prezenta cauză, întrucât numai în acest caz este posibil să se dea un răspuns util primei întrebări preliminare. În caz contrar, această întrebare nu ar avea nicio legătură cu situaţia de fapt obiectivă din litigiul principal.
1. Domeniul de aplicare ratione materiae
şi ratione temporis
al Directivei 79/7
a) Domeniul de aplicare ratione temporis
18. Guvernul finlandez susţine că Directiva 79/7 nu este aplicabilă ratione temporis, întrucât accidentul în discuţie a avut loc în anul 1991, aşadar anterior aderării în anul 1995 a Republicii Finlanda. Prin urmare, pentru soluţionarea litigiului din procedura principală este relevantă situaţia juridică din anul 1991. Această situaţie nu poate fi apreciată în lumina Directivei 79/7, întrucât această directivă nu este aplicabilă situațiilor anterioare aderării Republicii Finlanda.
19. Totuşi, în ceea ce priveşte acordarea indemnizaţiei de invaliditate, este vorba despre o consecinţă a accidentului din anul 1991, ale cărui efecte se prelungesc în viitor. Astfel, în speţă nu se pune problema de a aprecia o situaţie de fapt care s‑a consumat în mod definitiv înainte de aderarea statului membru(11) .
20. Potrivit unei jurisprudenţe constante, efectele viitoare ale unei situaţii de fapt care a apărut sub imperiul unei dispoziţii vechi se apreciază conform situaţiei juridice ulterioare(12) . Mutatis mutandis, acelaşi lucru trebuie să fie valabil şi pentru efectele viitoare ale unei situaţii de fapt apărute înainte de aderarea unui stat membru, dar care produce efecte şi ulterior aderării.
21. Întrucât, odată cu aderarea Republicii Finlanda, Directiva 79/7 a devenit aplicabilă şi pe teritoriul acestei ţări(13), directiva este relevantă din punctul de vedere al aplicării sale în timp pentru acordarea indemnizaţiei de invaliditate în discuţie.
b) Domeniul de aplicare ratione materiae
22. În ceea ce priveşte relevanţa obiectivă a Directivei 79/7, mai pot exista îndoieli legate de faptul că directiva în discuţie se aplică numai „regimurilor juridice” din domeniul securităţii sociale. Or, în speţă despăgubirea se acordă, potrivit guvernului finlandez, de către anumite societăţi de asigurare private care au fost delegate să exercite atribuţiile privind asigurările legale în caz de accident.
23. Este adevărat că indemnizaţia de invaliditate finlandeză nu este plătită în mod direct de autorităţile statului competente în acest sens, ci de societăţi de asigurare private în cadrul unui sistem legal de asigurare obligatorie. Totuşi, modalităţile de acordare a unei prestaţii nu sunt relevante din perspectiva încadrării acesteia în domeniul de aplicare al Directivei 79/7. Dimpotrivă, ceea ce este esenţial este ca prestaţia prevăzută de o dispoziţie legală să aibă o legătură directă şi efectivă cu protecţia împotriva unuia dintre riscurile enumerate la articolul 3 alineatul (1) din directivă(14) . Această legătură trebuie constatată în privinţa indemnizaţiei de invaliditate din Finlanda, care este plătită direct celui prejudiciat, în conformitate cu dispoziţiile Legii privind asigurarea pentru accidente.
24. Prin urmare, dispoziţiile legale finlandeze în discuţie trebuie privite ca un sistem legal de protecţie împotriva riscului de invaliditate și de accident de muncă, motiv pentru care trebuie apreciate în lumina Directivei 79/7. În schimb, nu sunt relevante Directivele 2004/113 şi 2006/54, întrucât, conform articolului 3 alineatul (4) din prima directivă, aceasta „nu se aplică problemelor privind ocuparea forţei de muncă şi munca”, iar cea de a doua directivă reglementează – potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (f) din aceasta – sistemele de pensii profesionale specifice întreprinderilor şi nu vizează reglementările din domeniul asigurărilor pentru accidente aplicabile la nivel naţional.
25. Întrucât articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 prevede în mod expres „inexistenţa oricărei discriminări pe criterii de sex […] direct[e] sau indirect[e]” în ceea ce privește calcularea prestaţiei, trebuie să se examineze în continuare dacă luarea în considerare a criteriilor actuariale nu dă naștere unei diferenţe de tratament bazate pe sex (punctul 2 de mai jos) şi, dacă este cazul, dacă ar putea fi identificate motive justificative pentru diferenţa de tratament (punctul 3 de mai jos).
2. Diferenţă de tratament cauzată de parametrii actuariali stabiliţi în considerarea speranţei de viaţă diferite din punct de vedere statistic a celor două sexe
26. La calcularea diferită a cuantumului indemnizaţiei de invaliditate forfetare se are în vedere în mod direct sexul beneficiarului şi speranţa de viaţă a acestuia, stabilită statistic.
27. Totuşi, în opinia guvernului finlandez, acest lucru nu determină o situaţie mai puţin favorabilă pentru beneficiarii de sex masculin. Dimpotrivă, diferenţa operată pe criteriul sexului se impune pentru a nu defavoriza femeile în raport cu bărbaţii. Din punct de vedere statistic, femeile au o speranţă de viaţă mai ridicată, motiv pentru care despăgubirea care urmărește să compenseze forfetar prejudiciul suferit pentru durata probabilă a restului vieţii trebuie să fie mai mare în cazul femeilor decât în cazul bărbaţilor.
28. Prin urmare, potrivit guvernului finlandez, nu există nicio diferenţă de tratament între bărbaţi şi femei, fiecare urmând să beneficieze de suma care îi revine stabilită actuarial.
29. Totuşi, această obiecţie poate cel mult să justifice diferenţa de tratament dintre bărbaţi şi femei la acordarea prestaţiei forfetare, însă nu poate fi reţinută ca argument împotriva faptului că, potrivit dreptului finlandez, bărbaţii şi femeile sunt trataţi diferit.
30. În continuare, trebuie examinate posibilele motive justificative.
3. Motive justificative pentru diferenţa de tratament
31. Pentru a examina care sunt factorii care pot constitui motive justificative pentru o diferenţă de tratament în ceea ce privește acordarea indemnizației pentru invaliditate, trebuie studiată mai întâi Directiva 79/7.
a) Motive justificative relevante conform articolului 4 din Directiva 79/7
32. Articolul 4 din directivă cuprinde o normă clară şi exhaustivă care, excluzând situația maternităţii, nu permite, la modul general, ca acordarea prestaţiilor să se fac diferit în funcţie de sex.
33. Prin urmare, reglementarea finlandeză nu ar putea fi justificată fie și numai pentru motivul că – contrar principiului egalităţii de tratament prevăzut de directivă –, prin luarea în considerare a speranţei de viaţă specifice fiecărui sex, introduce un criteriu de diferenţiere pe care legiuitorul european nu l‑a reţinut printre derogările prevăzute de Directiva 79/7.
34. Faptul că directiva nu interzice în mod expres luarea în considerare a speranţei de viaţă stabilite statistic pentru cele două sexe nu înseamnă că legiuitorul finlandez este liber să introducă acest criteriu de diferenţiere pentru acordarea prestaţiilor. O astfel de interpretare ar fi contrazisă atât de modul de redactare a Directivei 79/7, cât şi de comparaţia cu logica normativă a Directivelor 2004/113 şi 2006/54. În aceste ultime două directive, legiuitorul Uniunii a considerat că admisibilitatea diferenţierii pe sexe a factorilor(15) „actuariali” sau a elementelor de calcul(16) „actuarial” nu ridică probleme în cazul în care sunt îndeplinite anumite condiţii, pe care însă le‑a prevăzut în mod expres. Întrucât Directiva 79/7 nu prevede nicio astfel de clauză de salvgardare specifică, se poate concluziona per a contrario
că legiuitorul Uniunii nu a intenționat ca Directiva 79/7 să poată fi interpretată în sensul că admite stabilirea unor factori actuariali întemeiaţi pe sex.
35. Cu toate acestea, guvernul finlandez consideră că cuantumul diferit al prestaţiei este justificat, întrucât în cazul despăgubirilor forfetare acest cuantum decurge în mod necesar, potrivit modului de funcţionare a sistemului, din speranţa de viaţă diferită a celor două sexe. În caz contrar, femeile, care, potrivit datelor statistice, sunt mai longevive, ar fi dezavantajate în comparaţie cu bărbaţii, întrucât prin plata unică se urmăreşte compensarea urmărilor invalidităţii pentru tot restul vieţii persoanei asigurate.
36. Prin aceasta, guvernul finlandez respinge criticile care i‑au fost aduse şi consideră că are chiar obligaţia, născută din dreptul primar, de a acorda bărbaţilor o despăgubire mai redusă decât cea care s‑ar acorda unei femei.
37. Acest argument nu este însă convingător, după cum vom vedea în cele ce urmează.
b) Motive justificative relevante din dreptul primar?
38. Cu excepţia măsurilor specifice de promovare în favoarea persoanelor care aparţin unei categorii defavorizate, în lumina dreptului primar. diferenţele directe de tratament pe criterii de sex sunt permise numai atunci când se poate stabili cu certitudine
că între bărbaţi şi femei există diferenţe relevante
care impun un astfel de tratament(17) .
i) Cu privire la noţiunea „diferenţe relevante”
39. Se poate considera că există diferenţe relevante între bărbaţi şi femei care să influențeze acordarea prestaţiei pentru invaliditate numai dacă, într‑un caz concret, s‑ar putea prezuma absolut că există sau că lipsesc anumite elemente relevante pentru acordarea prestaţiei numai luând în considerare sexul persoanei(18) . Din punct de vedere legal, astfel de diferenţe nu ar fi totuşi relevante decât dacă această diferenţiere ar fi în concordanţă cu principiile fundamentale pe care se întemeiază ordinea juridică a Uniunii(19) .
40. Reglementarea finlandeză prezumă fără excepţie că – din punct de vedere statistic – femeile au o speranţă de viaţă mai mare decât bărbaţii, considerându‑se astfel că sexul persoanei asigurate este un factor relevant pentru prestaţiile forfetare care depind de speranța de viaţă.
41. Totuşi, această prognoză diferențiată pe sexe nu cuprinde toate faţetele speranţei de viaţă. Pe de o parte, la o privire obiectivă, aceasta este prea generală şi nu conduce la rezultate echilibrate. Pe de altă parte, există consideraţii juridice întemeiate pe dreptul primar care nu permit ca sexul să reprezinte un criteriu relevant pentru acordarea prestaţiilor.
42. În continuare, trebuie abordate mai întâi obiecțiile de fapt, iar apoi cele normative care se opun posibilității de a considera că prognoza diferențiată pe sexe este relevantă pentru acordarea prestaţiilor.
ii) Elemente de fapt care se opun relevanţei prognozei diferențiate pe sexe
43. Contrar argumentului guvernului finlandez, nu se poate afirma cu certitudine că, în contextul acordării indemnizaţiei de invaliditate, un beneficiar de sex feminin va avea întotdeauna o speranţă de viaţă mai mare decât un beneficiar de sex masculin de aceeaşi vârstă.
44. Reglementarea finlandeză nu ţine suficient seama de modul în care împrejurările concrete care au cauzat invaliditatea influenţează speranţa de viaţă ulterioară: în cazul anumitor probleme de sănătate este dificil să se pornească de la premisa că femeile ar putea avea o speranţă de viaţă mai mare decât un bărbat care se află într‑o situaţie comparabilă.
45. În plus, un criteriu bazat strict pe sex pentru prognoza privind speranţa de viaţă este inacceptabil întrucât omite elemente importante – pe lângă motivul invalidităţii, ar trebui să se aibă în vedere şi provenienţa geografică şi centrul de interese ale persoanei respective(20), precum şi obiceiurile de viaţă şi condiţiile economice şi sociale ale acesteia – şi astfel acest criteriu reflectă în mod denaturat realitatea.
46. Prin urmare, nici la o analiză abstractă sexul nu poate constitui temeiul pentru o diferenţă relevantă în ceea ce priveşte acordarea indemnizaţiei de invaliditate.
47. Faptul că simpla prognoză diferențiată pe sexe reprezintă o abordare eronată pentru calcularea despăgubirii forfetare devine şi mai evident dacă se analizează cazul concret al fiecărei persoane asigurate şi se constată că, potrivit logicii urmate de guvernul finlandez – astfel cum acesta a recunoscut în şedinţă –, o femeie, chiar şi una care suferă de o boală fatală, în pofida speranţei sale de viaţă mai reduse, va beneficia, numai în temeiul sexului acesteia, de o despăgubire mai mare decât un bărbat de aceeaşi vârstă, dar a cărui stare de sănătate este semnificativ mai bună. Dacă dreptul finlandez nu cuprinde pentru astfel de cazuri o dispoziţie adecvată situaţiei de fapt concrete, ci ia în considerare numai sexul beneficiarului, atunci acesta nu poate constitui un criteriu relevant pentru calcularea indemnizaţiei de invaliditate forfetare.
48. Independent de astfel de consideraţii factuale legate de criteriul de diferenţiere pe sexe, admisibilitatea acestui criteriu este contrazisă, astfel cum vom vedea în cele ce urmează, şi de obiecţii de ordin normativ.
iii) Obiecții normative împotriva prognozei diferențiate pe sexe
49. Este necesar ca criteriul finlandez privind prognoza pe sexe a speranţei de viaţă să fie raportat la parametrii normativi care rezultă din dreptul primar al Uniunii. Conform articolului 2 TUE, printre principiile fundamentale ale Uniunii se numără şi principiul egalităţii între bărbaţi şi femei, căruia articolul 21 din cartă i‑a recunoscut statutul de drept fundamental.
50. Având în vedere valoarea atribuită acestui principiu al egalităţii între femei şi bărbaţi, astfel cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii, în lumina sistemului de valori din dreptul Uniunii, nu este posibil ca, pornind de la date statistice, sexul să fie invocat drept criteriu în locul altor caracteristici de diferenţiere greu identificabile, dar care, în final, sunt cu adevărat relevante din punctul de vedere al acordării indemnizaţiilor de asigurare.
51. Dimpotrivă, în cazul în care anumite caracteristici sunt într‑adevăr relevante pentru speranţa de viaţă(21), acestea trebuie să se fie stabilite ca atare, trebuie apreciate în mod corespunzător şi atribuite anumitor grupe de persoane independent de sexul acestora. Prin urmare, acestea nu trebuie atribuite schematic unui anumit sex, cu excepţia cazului în care este vorba despre caracteristici biologice specifice invariabile. În caz contrar, persoanele care nu prezintă respectiva caracteristică ar fi dezavantajate sau ar fi avantajate numai în temeiul sexului, fără a exista un motiv justificat.
52. În plus, la aprecierea juridică a criteriilor actuariale bazate pe sex trebuie să se ia în considerare faptul că articolul 21 din cartă face referire atât la interdicţia discriminării pe motiv de sex, cât şi la interdicţia discriminării pe motive de rasă, culoare şi origine etnică.
53. Prevederile legate în mod direct de sex – cu excepţia unor caracteristici biologice neîndoielnice precum maternitatea – sunt, potrivit sistemului de valori al legiuitorului Uniunii, la fel de puţin acceptabile ca cele bazate pe rasă sau culoare, astfel că, indiferente de existenţa unor eventuale consideraţii statistice, nu sunt permise în materia asigurărilor sociale(22) .
54. În caz contrar, ar exista, pe de o parte, pericolul de a goli de conținut, sub pretextul unor pretinse date statistice, interdicţia discriminării instituită de cartă şi, pe de altă parte, riscul de a se ajunge la rezultate necorespunzătoare într‑un caz particular, în situaţia în care, pentru deciziile bazate pe o prognoză, în locul criteriilor obiective într‑adevăr relevante ar fi luate în considerare în mod mecanic statistici străine în final de subiectul respectiv.
iv) Concluzie intermediară privind prima întrebare preliminară
55. Având în vedere cele ce precedă, se constată că pentru diferenţa de tratament bazată pe statistici specifice pe sexe nu pot fi identificate motive justificative relevante nici în Directiva 79/7 şi nici în dreptul primar.
56. Prin urmare, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naţionale în temeiul căreia speranţa de viaţă diferită a bărbaţilor şi a femeilor este luată în considerare drept criteriu actuarial la calcularea prestaţiilor de securitate socială prevăzute de lege, acordate în urma unui accident de muncă, în cazul în care prin utilizarea acestui criteriu despăgubirea unică ce se plăteşte unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea pe care ar primi‑o o femeie de aceeaşi vârstă, care se află în rest într‑o situaţie comparabilă.
57. Având în vedere această concluzie, în procedurile în materia asigurărilor sociale – în orice caz, în măsura în care o astfel de procedură este îndreptată împotriva unei autorităţi a statului sau împotriva unei instituţii asimilate –, instanţele finlandeze ar fi trebuit să nu aplice prevederea discriminatorie şi, în lipsa unei dispoziţii nediscriminatorii în dreptul naţional, să acorde domnului X suma mai mare pe care dreptul finlandez o rezervă femeilor(23) .
58. În mod evident, nu aceasta este practica instanţelor.
59. Întrucât procedura privind asigurările sociale s‑a finalizat între timp cu pronunţarea unei hotărâri definitive(24), în măsura în care hotărârea pe care Curtea o va pronunţa în prezenta cauză nu va constitui un motiv pentru redeschiderea procedurii prin intermediul căreia cererea domnului X să poată fi soluţionată de instanţele finlandeze în conformitate cu dreptul Uniunii, se ridică problema dacă pentru diferenţa de plată plus dobânzile aferente de care domnul X a fost lipsit din cauza dispoziţiilor din dreptul finlandez, contrare dreptului Uniunii, trebuie sau nu trebuie angajată răspunderea statul finlandez.
B – A doua întrebare preliminară
60. Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanţa de trimitere doreşte în esenţă să ştie dacă, din cauza reglementării contrare dreptului Uniunii în ceea ce priveşte indemnizaţia de invaliditate forfetară, se poate reţine în sarcina Republicii Finlanda o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii pe care să se întemeieze răspunderea acesteia.
61. În opinia instanţei de trimitere, argumente împotriva unei astfel de concluzii sunt în mod evident lipsa unei jurisprudenţe relevante referitoare la Directiva 79/7, perioada tranzitorie prevăzută în Hotărârea „Test‑Achats”, precum şi împrejurarea că legiuitorul naţional a considerat, în lumina Directivei 2004/113 şi a Directivei 2006/54, că consideraţiile actuariale bazate pe sex nu sunt criticabile din punct de vedere juridic (punctul 2 de mai jos).
62. Înainte de a examina în detaliu aceste elemente, este necesar să se clarifice (punctul 1 de mai jos) care este momentul relevant de la care ar trebui apreciată o eventuală încălcare a dreptului Uniunii de către Republica Finlanda. Această problemă este importantă pentru determinarea cadrului juridic din dreptul Uniunii pentru aprecierea existenţei unei încălcări grave.
1. Momentul relevant şi cadrul juridic relevant pentru aprecierea existenţei unei încălcări a dreptului Uniunii
63. Sunt avute în vedere data accidentului de muncă (1991), data acordării indemnizaţiei de invaliditate de către instituţia de asigurări (2005), precum şi hotărârea definitivă de respingere a acţiunii pronunţată de Tribunalul pentru Asigurări Sociale (2008).
64. În acest sens, mai întâi trebuie să se aibă în vedere că încălcarea dreptului Uniunii s‑a produs abia în anul 2008, cu ocazia judecării acţiunii domnului X finalizate cu pronunţarea hotărârii definitive a instanţei finlandeze.
65. În al doilea rând, trebuie să se constate că la acel moment nu exista o jurisprudenţă privind problema dacă consideraţiile actuariale bazate pe sex sunt sau nu sunt permise în cadrul Directivei 79/7, precum şi că în niciun moment Comisia nu a considerat necesar să iniţieze o procedură de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor împotriva Republicii Finlanda.
66. În plus, este important de observat că, în contextele privind materia asigurărilor înrudite cu Directiva 79/7 – şi anume cele ale Directivei 2004/113 şi Directivei 2006/54 –, legiuitorul Uniunii a fost de acord în anii 2004 şi 2006 cu luarea în considerare în anumite condiţii a elementelor actuariale bazate pe sex. Comisia a susținut în mod vehement această viziune chiar și în anul 2010 în cadrul procedurii în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii. O schimbare definitivă pare că s‑a produs abia în contextul acestei cauze, în care hotărârea a fost pronunţată în anul 2011, aşadar la aproape trei ani după rămânerea definitivă a hotărârii pronunţate de Tribunalul pentru Asigurări Sociale din Finlanda.
67. În aceste condiţii, trebuie să se examineze dacă se poate considera că în anul 2008 a avut loc o încălcare gravă a dreptului Uniunii, care să întemeieze angajarea răspunderii statului.
2. Încălcare suficient de gravă?
68. Prejudiciile cauzate particularilor printr‑o încălcare a dreptului Uniunii trebuie reparate în cazul în care sunt întrunite următoarele condiţii: în primul rând, norma de drept încălcată are ca obiect acordarea de drepturi particularilor, în al doilea rând, încălcarea este suficient de gravă şi, în al treilea rând, există o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligaţiei care incumbă statului şi prejudiciul suferit de persoanele vătămate(25) .
69. Întrebarea adresată de instanţa de trimitere se referă la cea de a doua dintre condiţiile menţionate mai sus necesare pentru angajarea răspunderii. Prin urmare, trebuie să se clarifice numai problema înţelesului noţiunii „încălcare suficient de gravă” şi dacă în speţă există o astfel de încălcare.
a) Noţiunea „încălcare suficient de gravă”
70. În ceea ce priveşte problema pe care trebuie să o examineze instanţa naţională sesizată, şi anume dacă trebuie să se pornească de la ipoteza unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii care să întemeieze angajarea răspunderii, în cadrul examinării de ansamblu pe care o realizează, instanţa naţională trebuie să aibă în vedere, în primul rând, gradul de claritate şi de precizie al dispoziţiei încălcate, în al doilea rând, întinderea marjei de apreciere pe care această normă o lasă autorităţilor naţionale sau autorităţilor Uniunii, în al treilea rând, problema caracterului intenţionat sau neintenţionat al încălcării săvârşite sau al prejudiciului produs, în al patrulea rând, caracterul scuzabil sau nescuzabil al unei eventuale erori de drept şi, în al cincilea rând, împrejurarea că atitudinile adoptate de către o instituţie a Uniunii au putut contribui la omisiunea, la adoptarea sau la menţinerea unor măsuri sau a unor practici naţionale contrare dreptului Uniunii(26) .
71. În continuare, trebuie examinate aceste elemente şi, împreună cu elementele din cadrul celei de a doua întrebări preliminare, trebuie supuse unei analize de ansamblu.
b) Încălcare suficient de gravă din partea Republicii Finlanda a articolului 4 din Directiva 79/7?
72. În timp ce primele două elemente enumerate la punctul 70 pot să indice în speţă o încălcare suficient de gravă, celelalte trei elemente susţin teza contrară.
73. Chiar dacă modul de redactare şi contextul normativ ale Directivei 79/7 exclud într‑un mod suficient de clar şi de precis – fără a lăsa vreo marjă de apreciere legiuitorului naţional – consideraţiile actuariale bazate pe sexul persoanei vizate, nu se poate reține în sarcina legiuitorului şi a organelor judiciare finlandeze din anul 2008 nicio încălcare intenţionată şi complet nescuzabilă a normelor din dreptul Uniunii.
74. Dimpotrivă, lipsa oricărei jurisprudenţe relevante sau a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor, prin intermediul cărora să se fi criticat încălcări ale interdicţiilor de discriminare corespunzătoare, pe de o parte, şi tendinţa legiuitorului Uniunii începând cu anul 2004 de a permite pe scară largă consideraţii actuariale, pe de altă parte, susţin faptul că, cel puţin în anul 2008 – aşadar cu puţin înainte de Hotărârea „Test‑Achats” –, în pofida modului de redactare clar al Directivei 79/7, nu era atât de clar că reglementarea finlandeză nu este conformă cu dreptul Uniunii încât să se poată considera că a existat o eroare de drept intenţionată şi complet nescuzabilă din partea autorităţilor finlandeze.
75. Este adevărat că iniţierea procedurii de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor este lăsată la aprecierea Comisiei. În cazul în care este inițiată o procedură relevantă de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor, există doar din acest motiv temeiuri care susţin ideea că, în cazul în care încălcarea continuă, este posibil ca un stat membru să îşi asume posibilitatea apariției unei neconformităţi cu dreptul Uniunii. În schimb, lipsa unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor nu exonerează de răspundere respectivul stat membru, însă acestuia nici nu trebuie să i se reproşeze că a permis în cunoştinţă de cauză perpetuarea unor eventuale încălcări ale dreptului Uniunii.
76. În plus, în speţă este aproape imposibil să se reţină în sarcina statului membru o încălcare a dreptului Uniunii nescuzabilă şi care îi angajează răspunderea, întrucât această greşeală a fost comisă și de legiuitorul Uniunii într‑un alt context similar, şi anume în contextul Directivei 2004/113. Ar fi exagerat să se pretindă statelor membre să fie mai prudente şi mai diligente în activităţile legislative interne decât este însuşi legiuitorul Uniunii. Activitatea legislativă a legiuitorului Uniunii din perioada 2004-2008 era de natură să îi întărească legiuitorului finlandez certitudinea greşită că parametrii pe care i‑a ales sunt conformi dreptului Uniunii chiar şi în materia asigurărilor sociale.
77. Având în vedere consideraţiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare preliminară că aprecierea condiţiilor pentru angajarea răspunderii statului membru revine instanţelor naţionale, însă, cu privire la aspectul dacă există o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, trebuie să se rețină în favoarea statului membru respectiv în special faptul că:
Curtea nu s‑a pronunţat în mod expres în jurisprudenţa sa cu privire la aspectul dacă la calcularea prestaţiilor din cadrul sistemelor legale de securitate socială care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7/CEE pot fi luaţi în considerare factori actuariali întemeiaţi pe sex;
Curtea a declarat abia în Hotărârea pronunţată în cauza C‑236/09, Association belge des Consommateurs Test‑Achats și alții, că articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113/CE, care admite luarea în considerare a unor asemenea factori, este nevalid și a dispus o perioadă de tranziţie până la producerea efectelor constatării privind nevaliditatea şi
legiuitorul Uniunii a admis în anumite condiţii, în Directivele 2004/113/CE şi 2006/54/CE, luarea în considerare a factorilor actuariali întemeiaţi pe sex la calcularea prestaţiilor în sensul acestor directive, motiv pentru care legiuitorul naţional a presupus că factorii respectivi pot fi luaţi în considerare şi în cadrul sistemului legal de securitate socială în discuţie în prezenta cauză.
78. Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se analizeze în final problema dacă în prezenta cauză poate fi avută în vedere o limitare în timp a efectelor hotărârii.
C – Limitare în timp ale efectelor hotărârii?
79. În acest context, trebuie să se sublinieze mai întâi că, în cadrul interpretării unei prevederi din dreptul Uniunii, Curtea explică şi clarifică prin hotărârea sa înţelesul şi întinderea acestei prevederi, astfel cum ar fi trebuit aceasta înţeleasă şi aplicată încă de la intrarea sa în vigoare. O limitare în timp a efectelor unei astfel de hotărâri constituie o măsură excepţională care presupune printre altele existenţa, în caz contrar, a unui risc de repercusiuni economice grave(27) .
80. În acest sens, părţile la procedură nu au invocat niciun alt argument pertinent.
81. În speţă, existenţa unor consecinţe economice grave este contrazisă de faptul că prevederea contrară dreptului Uniunii din Legea finlandeză privind asigurarea pentru accidente se aplică în principal unor cazuri de importanţă minoră. În aceste situații, este puţin probabil ca sistemul de asigurări sociale să fie împovărat de costuri suplimentare foarte ridicate, chiar dacă valoarea forfetară mai favorabilă, care până în prezent a fost rezervată femeilor, s‑ar aplica şi în cazul bărbaţilor.
82. Din consideraţiile de mai sus rezultă că nu este necesar să fie limitate în timp efectele prezentei hotărâri.
V – Concluzie
83. Având în vedere consideraţiile de mai sus, propunem Curţii să răspundă la cele două întrebări preliminare după cum urmează:
„1) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea treptată a principiului egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în domeniul securității sociale trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naţionale în temeiul căreia speranţa de viaţă diferită a bărbaţilor şi a femeilor este luată în considerare drept criteriu actuarial la calcularea prestaţiilor de securitate socială prevăzute de lege, acordate în urma unui accident de muncă, în cazul în care prin utilizarea acestui criteriu despăgubirea unică ce se plăteşte unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea pe care ar primi‑o o femeie de aceeaşi vârstă, care se află în rest într‑o situaţie comparabilă.
2) Aprecierea condiţiilor pentru angajarea răspunderii statului membru revine instanţelor naţionale, însă, cu privire la aspectul dacă există o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, trebuie să se rețină în favoarea statului membru respectiv în special faptul că:
– Curtea nu s‑a pronunţat în mod expres în jurisprudenţa sa cu privire la aspectul dacă la calcularea prestaţiilor din cadrul sistemelor legale de securitate socială care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7/CEE pot fi luaţ i în considerare factori actuariali întemeiaţi pe sex;
– Curtea a declarat abia în Hotărârea pronunţată în cauza C‑236/09, Association belge des Consommateurs Test‑Achats și alții, că articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113/CE, care admite luarea în considerare a unor asemenea factori, este nevalid și a dispus o perioadă de tranziţie până la producerea efectelor constatării privind nevaliditatea și
– legiuitorul Uniunii a admis în anumite condiţii, în Directivele 2004/113 şi 2006/54, luarea în considerare a factorilor actuariali întemeiaţi pe sex la calcularea prestaţiilor în sensul acestor directive, motiv pentru care legiuitorul naţional a presupus că factorii respectivi pot fi luaţi în considerare şi în cadrul sistemului legal de securitate socială în discuţie în prezenta cauză.ˮ
(1) .
(2)
–	Hotărârea Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (C‑236/09, EU:C:2011:100).
(3)
–	Directiva 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea treptată a principiului egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în domeniul securității sociale (JO L 6, p. 24, Ediţie specială, 05/vol. 1, p. 192).
(4)
–	Directiva 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalităţii de tratament între femei și bărbaţi privind accesul la bunuri şi servicii şi furnizarea de bunuri şi servicii (JO L 373, p. 37, Ediţie specială, 05/vol. 7, p. 135).
(5)
–	Hotărârea Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (C‑236/09, EU:C:2011:100).
(6)
–	Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalităţii de şanse şi al egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în materie de încadrare în muncă şi de muncă (reformă) (JO L 204, p. 23, Ediţie specială, 05/vol. 8, p. 262).
(7)
–	Potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2006/54, în această categorie sunt incluse acele sisteme „care nu sunt reglementate de Directiva 79/7[…], care au ca obiect furnizarea către lucrători, salariaţi sau lucrătorii care desfăşoară activităţi independente, grupaţi în cadrul unei întreprinderi sau al unui grup de întreprinderi, al unei ramuri economice sau sector profesional sau interprofesional, de prestaţii destinate să completeze prestaţiile sistemelor de securitate socială prevăzute de lege sau să se substituie acestora […]”.
(8)
– Această dispoziţie este o concretizare a principiului egalității remuneraţiei.
(9)
–	La momentul producerii accidentului de muncă în discuţie erau relevante în special articolele 14 (192/1987), 18a (526/1981) şi 18b (1642/1992) din Legea privind asigurarea pentru accidente (608/1948) (Tapaturmavakuutuslaki), precum şi Ordinul Ministerului Afacerilor Sociale şi Sănătăţii din 30 decembrie 1982 privind criteriile pentru stabilirea valorii capitalului pensiilor de accident şi de urmaş acordate în cadrul asigurării legale de accident şi criteriile pentru plata unei despăgubiri unice în locul unei despăgubiri sub forma unei pensii. Criteriile pentru calcularea indemnizaţiei de invaliditate acordate sub forma unei despăgubiri unice sunt prevăzute, din luna ianuarie 2010, la articolul 18e (1639/2009) din Legea privind asigurarea pentru accidente. În măsura în care este relevant în speţă, prevederile acestui articol corespund, din punctul de vedere al conţinutului, criteriilor de calcul prevăzute de Ordinul Ministerului Afacerilor Sociale şi Sănătăţii menţionat mai sus.
(10)
–	Totuşi, din cererea de decizie preliminară nu rezultă dacă pentru calcularea acestei despăgubiri a fost avută în vedere situaţia juridică din anul 2005 sau cea din anul 1991.
(11)
–	Spre deosebire de situaţia din Hotărârea Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9, punctele 35-38).
(12)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Stadt Papenburg (C‑226/08, EU:C:2010:10, punctul 46) şi Hotărârea Elektrownia Pątnów II (C‑441/08, EU:C:2009:698, punctele 32 şi 34).
(13)
–	A se vedea în acest sens articolul 166 din Actul privind condiţiile de aderare a Republicii Austria, a Republicii Finlanda şi a Regatului Suediei şi adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 1994, C 241, p. 21, şi JO 1995, L 1, p. 1) şi Hotărârea Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655, punctele 52-55).
(14)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Atkins (C‑228/94, EU:C:1996:288, punctele 11 şi 13).
(15)
–	De exemplu, articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113, în prezent abrogat.
(16)
–	De exemplu, articolul 9 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2006/54.
(17)
–	A se vedea punctul 59 şi următoarele din Concluziile noastre prezentate în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (C‑236/09, EU:C:2010:564).
(18)
–	Cu privire la „practici[le] în sectorul asigurărilor legate de sex care rămân posibile”, a se vedea Orientările (2012/C 11/01) ale Comisiei privind aplicarea Directivei 2004/113/CE a Consiliului în sectorul asigurărilor, în urma Hotărârii Curţii de Justiţie a Uniunii Europene în cauza C‑236/09 (Hotărârea Test‑Achats) (JO 2012, C 11, p. 1, 3 şi 4).
(19)
–	A se vedea în acest sens punctele 42-67 din Concluziile noastre prezentate în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (C‑236/09, EU:C:2010:564).
(20)
–	În plus, merită amintit faptul că speranţa de viaţă poate varia enorm din punct de vedere statistic, pe de o parte, la nivel mondial şi, pe de altă parte, între regiunile geografice ale teritoriului aceleiaşi ţări.
(21)
–	A se vedea punctele 66 şi 67 din Concluziile noastre prezentate în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (EU:C:2010:564).
(22)
–	A se vedea punctele 49-51 şi 62-67 din Concluziile noastre prezentate în cauza Association belge des Consommateurs Test‑Achats şi alţii (EU:C:2010:564).
(23)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Jonkman şi alţii (C‑231/06-C‑233/06, EU:C:2007:373, punctul 39).
(24)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, punctele 26-28).
(25)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Francovich şi alţii (C‑6/90 şi C‑9/90, EU:C:1991:428) şi Hotărârea Brasserie du pêcheur şi Factortame (C‑46/93 şi C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 51).
(26)
–	 Hotărârea Brasserie du pêcheur şi Factortame (C‑46/93 şi C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 57).
(27)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, punctele 33-40).