62020TJ0499
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta extinsă)
30 aprilie 2025 (
*1
)
„Uniunea economică și monetară – Uniunea bancară – Mecanismul unic de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții (MUR) – Fondul unic de rezoluție (FUR) – Decizia SRB privind contribuțiile ex ante pentru anul 2016 – Excluderea anumitor datorii din calculul contribuțiilor ex ante – Articolul 5 alineatul (1) literele (a), (b) și (f) din Regulamentul delegat (UE) 2015/63 – Excepție de nelegalitate – Principiul neretroactivității – Răspundere extracontractuală – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor – Îmbogățire fără justă cauză”
În cauza T‑499/20,
Banco Cooperativo Español, S.A., cu sediul în Madrid (Spania), reprezentată de D. Sarmiento Ramírez‑Escudero și de J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain, avocați,
reclamantă,
împotriva
Comitetului unic de rezoluție (SRB), reprezentat de C. De Falco, în calitate de agent, asistată de B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch și S. Ianc, avocați,
pârât,
susținut de
Comisia Europeană, reprezentată de D. Triantafyllou, A. Steiblytė și P. Němečková, în calitate de agenți,
intervenientă,
TRIBUNALUL (Camera a opta extinsă),
compus din domnii A. Kornezov, președinte, D. Petrlík, K. Kecsmár (raportor), doamnele S. Kingston și L. Spangsberg Grønfeldt, judecători,
grefier: doamna S. Jund, administratoare,
având în vedere faza scrisă a procedurii,
în urma ședinței din 27 iunie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin acțiunea formulată, reclamanta, Banco Cooperativo Español, S.A., solicită, pe de o parte, în temeiul articolului 263 TFUE, anularea Deciziei SRB/ES/2022/79 a Comitetului unic de rezoluție (SRB) din 7 decembrie 2022 de retragere a Deciziei SRB/ES/2020/16 a SRB din 19 martie 2020 privind calculul contribuțiilor ex ante pentru anul 2016 ale Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (fostă Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) și Portigon AG la Fondul unic de rezoluție și de calculare a contribuțiilor lor ex ante pentru anul 2016 la Fondul unic de rezoluție (denumită în continuare „decizia atacată”), în ceea ce o privește și, pe de altă parte, în temeiul articolului 268 TFUE, repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a acestei decizii.
Istoricul litigiului
2
În Spania, casele de credit agricole sunt instituții de credit cooperatiste care oferă servicii financiare în mediul rural.
3
Reclamanta este o instituție de credit înființată în anul 1990 de anumite case de credit agricole, care sunt acționarii acesteia. Reclamanta se află la conducerea rețelei constituite din acestea și oferă servicii bancare particularilor și întreprinderilor, printre care figurează în special casele de credit agricole. Unul dintre principalele servicii furnizate caselor de credit agricole este gestionarea centralizată a trezoreriei acestora.
4
Astfel, reclamanta și casele de credit agricole au încheiat, la 25 ianuarie 1994, un acord de trezorerie (denumit în continuare „acordul de trezorerie”) care urmărește să reglementeze plasarea de către reclamantă a lichidităților caselor de credit agricole în numele acestora din urmă. Pe de o parte, acordul respectiv prevede că respectivele case de credit agricole cesionează fonduri reclamantei în vederea plasării lor pe piața interbancară sau monetară. Pe de altă parte, întrucât reclamanta își asumă în nume propriu riscul de contraparte al tuturor fondurilor investite, clauza 4 din acordul menționat conține o garanție de acoperire de către casele de credit agricole a oricărei pierderi sau obligații care rezultă din activitatea reclamantei pe piața interbancară pe seama acestor case de credit agricole.
5
Reclamanta acționează de asemenea în calitate de intermediar pentru a permite membrilor săi accesul la finanțare din partea Băncii Centrale Europene (BCE), obținând în mod direct finanțarea din partea acesteia și transmițând‑o caselor de credit agricole în condiții identice cu cele obținute de la BCE.
6
În sfârșit, pentru a avea acces la operațiunile de refinanțare pe termen lung propuse de BCE, reclamanta și un anumit număr de case de credit agricole au constituit un grup în numele căruia aceasta participă la diferitele cereri de ofertă realizate de BCE. Reclamanta este responsabilă de acest grup și își asumă sarcina de a gestiona și de a repartiza între diferiții membri ai acestuia sumele, drepturile și obligațiile rezultate din astfel de cereri de ofertă.
7
Din cauza diferitelor activități pe care reclamanta le întreprinde în numele caselor de credit agricole, pasivul său cuprinde anumite sume care apar de asemenea la pasivul bilanțului caselor de credit respective în temeiul garanției pe care acestea din urmă i‑o oferă pentru activitățile respective.
8
Prin Decizia SRB/ES/SRF/2016/06 din 15 aprilie 2016 privind calcularea contribuțiilor ex ante pentru 2016 la Fondul unic de rezoluție, SRB a stabilit, în conformitate cu articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1), contribuțiile ex ante la Fondul unic de rezoluție (FUR) (denumite în continuare „contribuțiile ex ante”), pentru anul 2016 (denumită în continuare „perioada de contribuție 2016”), ale instituțiilor care intră sub incidența articolului 2 coroborat cu articolul 67 alineatul (4) din acest regulament (denumite în continuare „instituțiile”), printre care se numără și reclamanta.
9
Prin Decizia SRB/ES/SRF/2016/13 din 20 mai 2016 privind ajustarea contribuțiilor ex ante pentru anul 2016 la FUR, de completare a deciziei SRB/ES/SRF/2016/06, SRB a rectificat calculul contribuțiilor ex ante ale instituțiilor pentru perioada de contribuție 2016.
10
La 19 martie 2020, SRB a adoptat Decizia SRB/ES/2020/16 privind calculul contribuției ex ante a reclamantei pentru perioada de contribuție 2016 (denumită în continuare „decizia din 19 martie 2020”) prin care a retras și a înlocuit deciziile menționate la punctele 8 și 9 de mai sus (denumite în continuare „deciziile inițiale”). Potrivit considerentelor (7) și (8) ale deciziei din 19 martie 2020, aceasta urmărea remedierea deficiențelor procedurale și a nemotivării deciziilor inițiale pe care Tribunalul le constatase în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 și T‑809/16, EU:T:2019:823), și în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Reiese în special din cuprinsul punctelor 95 și 111 din Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), că Tribunalul a anulat prima dintre deciziile inițiale în ceea ce o privea pe reclamantă în măsura în care cerința autentificării acestei decizii nu era îndeplinită, iar procedura adoptării sale fusese efectuată cu încălcarea vădită a cerințelor procedurale referitoare la aprobarea sa de către membrii sesiunii executive a SRB și la obținerea acestei aprobări, motiv pe care Tribunalul îl invocase din oficiu. În schimb, Tribunalul nu s‑a pronunțat cu privire la calculul cuantumului contribuției ex ante pentru perioada de contribuție 2016 a reclamantei.
12
În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601), Comisia Europeană și SRB au solicitat anularea Hotărârii din 23 septembrie 2020, Landesbank Baden‑Württemberg/SRB (T‑411/17, EU:T:2020:435), prin care Tribunalul anulase decizia SRB privind calculul contribuțiilor ex ante pentru anul 2017, în măsura în care o privea pe reclamantă. În această hotărâre, Curtea a admis recursul formulat de SRB și de Comisie în ceea ce privește cerința autentificării referitoare la decizia menționată, dar a constatat că aceasta din urmă nu era suficient motivată și că primul motiv prezentat în primă instanță de Landesbank Baden‑Württemberg era fondat (Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB, C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punctul 171).
13
La 7 decembrie 2022, SRB a adoptat decizia atacată, prin care a retras și a înlocuit decizia din 19 martie 2020. Potrivit considerentelor (19)-(22) ale deciziei atacate, aceasta urmărea să remedieze nemotivarea pe care SRB o constatase în urma Hotărârii din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601), precum și a Ordonanței din 3 martie 2022, SRB/Portigon și Comisia (C‑664/20 P, nepublicată, EU:C:2022:161), și a Ordonanței din 3 martie 2022, SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, nepublicată, EU:C:2022:162).
14
La 2 februarie 2023, decizia atacată a fost notificată reclamantei de Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, Autoritatea Executivă de Rezoluție, Spania), în calitatea sa de autoritate națională de rezoluție, în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 3 din Regulamentul nr. 806/2014.
Decizia atacată
15
Decizia atacată cuprinde un corp care este însoțit, în ceea ce o privește pe reclamantă, de cinci anexe.
16
În corpul deciziei atacate este descris, în secțiunile 3-10, procesul de determinare a contribuțiilor ex ante pentru perioada de contribuție 2016, care se aplică tuturor instituțiilor.
17
Mai precis, în secțiunea 6 din decizia atacată, SRB a stabilit nivelul‑țintă anual, menționat la articolul 4 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/81 al Consiliului din 19 decembrie 2014 de stabilire a condițiilor uniforme de aplicare a Regulamentului nr. 806/2014 în ceea ce privește contribuțiile ex ante la Fondul unic de rezoluție (JO 2015, L 15, p. 1), pentru perioada de contribuție 2016 (denumit în continuare „nivelul‑țintă anual”).
18
SRB a explicat că stabilise acest nivel‑țintă anual la o optime din 1,05 % din suma depozitelor acoperite, calculată la sfârșitul anului, ale tuturor instituțiilor în anul 2015, astfel cum a fost obținută pe baza datelor raportate de instituții în conformitate cu articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul delegat (UE) 2015/63 al Comisiei din 21 octombrie 2014 de completare a Directivei 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește contribuțiile ex ante la mecanismele de finanțare a rezoluției (JO 2015, L 11, p. 44).
19
În secțiunea 7 din decizia atacată, SRB a descris metodologia de urmat pentru calculul contribuțiilor ex ante pentru perioada de contribuție 2016. În această privință, el a precizat în considerentul (95) al deciziei menționate că, pentru această perioadă, 60 % dintre contribuțiile ex ante fuseseră calculate prin raportare la „nivelul național”, și anume pe baza datelor comunicate de instituțiile autorizate pe teritoriul statului membru participant în cauză (denumit în continuare „nivelul național”), în conformitate cu articolul 103 din Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190) și în conformitate cu articolul 4 din Regulamentul delegat 2015/63. Restul contribuțiilor ex ante (și anume 40 %) au fost calculate prin raportare la „nivelul uniunii bancare”, și anume pe baza datelor comunicate de toate instituțiile autorizate pe teritoriul tuturor statelor membre participante la mecanismul unic de rezoluție (MUR) (denumit în continuare „nivelul uniunii” și „statele membre participante”), în conformitate cu articolele 69 și 70 din Regulamentul nr. 806/2014 și cu articolul 4 din Regulamentul de punere în aplicare 2015/81.
20
Pe de altă parte, SRB a calculat contribuțiile ex ante ale instituțiilor, precum reclamanta, cu respectarea următoarelor faze principale.
21
În prima fază a calculului contribuțiilor ex ante, SRB a calculat, în conformitate cu articolul 70 alineatul (2) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 806/2014, contribuția anuală de bază a fiecărei instituții, care este proporțională cu cuantumul pasivelor instituției în cauză, cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate, raportat la pasivele totale, cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate, ale tuturor instituțiilor autorizate pe teritoriul tuturor statelor membre participante. În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, SRB a dedus anumite tipuri de datorii din pasivul total al instituției care trebuie luat în considerare pentru stabilirea acestei contribuții.
22
În a doua fază a calculului contribuției ex ante, SRB a efectuat o ajustare a contribuției anuale de bază în funcție de profilul de risc al instituției în cauză, în conformitate cu articolul 70 alineatul (2) al doilea paragraf litera (b) din Regulamentul nr. 806/2014. El a evaluat acest profil de risc pe baza celor patru piloni de risc menționați la articolul 6 din Regulamentul delegat 2015/63, care sunt compuși din indicatori de risc. Pentru a clasifica instituțiile în funcție de nivelul lor de risc, mai întâi, SRB a stabilit – pentru fiecare indicator de risc aplicat pentru perioada de contribuție 2016 – așa-numite „bins” (denumite în continuare „intervale”) în care au fost repartizate instituțiile, în conformitate cu punctul 3 din secțiunea „Etapa 2” din anexa I la acest regulament delegat. Instituțiilor care aparțin aceluiași interval li s‑a atribuit o valoare comună pentru indicatorul de risc dat, numită „valoare discretizată”. Prin combinarea valorilor discretizate pentru fiecare indicator de risc, SRB a calculat „multiplicatorul de ajustare pentru risc” al instituției în cauză (denumit în continuare „multiplicatorul de ajustare”). Prin înmulțirea contribuției anuale de bază a acestei instituții cu multiplicatorul de ajustare al acesteia, SRB a obținut „contribuția anuală de bază ajustată la risc” a instituției menționate.
23
În continuare, SRB a adunat toate contribuțiile anuale de bază ajustate la risc pentru a obține un „numitor comun” utilizat pentru a calcula partea din nivelul‑țintă anual pe care fiecare instituție trebuia să o plătească.
24
În sfârșit, SRB a calculat contribuția ex ante a fiecărei instituții prin repartizarea nivelului‑țintă anual între toate instituțiile pe baza raportului existent între contribuția anuală de bază ajustată la risc, pe de o parte, și numitorul comun, pe de altă parte.
25
Anexa I la decizia atacată conține fișa individuală a reclamantei, care cuprinde rezultatele calculului contribuției sale ex ante. Această fișă prezintă cuantumul contribuției anuale de bază a reclamantei, precum și valoarea multiplicatorului său de ajustare, atât la nivelul Uniunii, cât și la nivelul național, cu menționarea, pentru fiecare indicator de risc, a numărului corespunzător intervalului în care a fost repartizată reclamanta. În plus, fișa individuală prezintă date care sunt utilizate pentru calculul contribuțiilor ex ante ale tuturor instituțiilor în cauză și pe care SRB le‑a stabilit prin însumarea sau combinarea datelor individuale ale tuturor acestor instituții. În sfârșit, această fișă cuprinde datele declarate de reclamantă în formularul de declarație privind contribuția sa ex ante și utilizate în calculul acestei contribuții.
26
Anexa II la decizia atacată cuprinde date statistice referitoare la calculul contribuțiilor ex ante pentru fiecare stat membru participant, într‑o formă sintetizată și colectivă. Această anexă precizează printre altele cuantumul global al contribuțiilor ex ante care trebuie plătite de instituțiile în cauză pentru fiecare dintre aceste state membre. Pe de altă parte, anexa menționată enumeră, pentru fiecare indicator de risc, numărul de intervale, numărul de instituții care sunt incluse în fiecare dintre intervale, precum și valorile minime și maxime ale acestor intervale. În cazul intervalelor referitoare la nivelul național, aceste valori sunt, din motive de confidențialitate, diminuate sau majorate cu un cuantum aleatoriu, fiind menținută distribuția inițială a instituțiilor.
27
Anexele IIIa, IIIb și IVa la decizia atacată examinează observații prezentate de alte instituții decât reclamanta în cadrul unei proceduri de consultare desfășurate de SRB anterior adoptării deciziei atacate.
28
Anexa IVb la decizia atacată, intitulată „Evaluarea comentariilor prezentate [de reclamantă] în cadrul consultării privind contribuțiile ex ante la F[UR] pentru anul 2016 care conține informații confidențiale”, examinează observațiile prezentate de reclamantă în cadrul procedurii de consultare.
Concluziile părților
29
Reclamanta solicită în esență Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;
–
cu titlu subsidiar, anularea deciziei atacate în măsura în care produce efecte retroactive începând de la data adoptării Deciziei din 15 aprilie 2016;
–
obligarea SRB la plata de despăgubiri:
–
până la concurența cuantumului dobânzilor moratorii produse de suma de 9933563,47 euro între 23 iunie 2016 și data plății de către SRB a sumelor datorate, calculate la rata de refinanțare a BCE aplicabilă, majorată cu 3,5 puncte procentuale;
–
cu titlu subsidiar, numai în ipoteza în care Tribunalul ar anula decizia atacată doar în măsura în care aceasta produce efecte retroactive, până la concurența cuantumului dobânzilor moratorii produse de suma de 9933563,47 euro între 23 iunie 2016 și data de la care decizia atacată își putea produce efectele, calculate la rata de refinanțare a BCE aplicabilă, majorată cu 3,5 puncte procentuale;
–
cu titlu și mai subsidiar, în cuantumul corespunzător randamentului pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi achiziționat, la licitația din 16 iunie 2016, obligațiuni ale statului spaniol pe 10 ani în cuantumul corespunzător contribuției ex ante pentru anul 2016, calculat de la 23 iunie 2016 până la data plății de către SRB a sumelor datorate (sau, în cazul în care Tribunalul ar considera că decizia atacată este legală pe fond, dar nu poate produce efecte retroactive, între 23 iunie 2016 și data deciziei atacate);
–
obligarea SRB la plata cheltuielilor de judecată.
30
SRB solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată;
–
în subsidiar, în ipoteza în care Tribunalul ar admite unul sau mai multe motive, menținerea efectelor deciziei atacate până la înlocuirea acesteia sau, cel puțin, pentru o perioadă de șase luni începând din ziua în care hotărârea de anulare a deciziei menționate ar rămâne definitivă.
31
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la concluziile în anulare
32
Reclamanta invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o excepție de nelegalitate a articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63. Al doilea motiv, invocat în ipoteza în care Tribunalul ar admite primul motiv, este întemeiat pe încălcarea articolului 103 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2014/59 și a articolului 70 din Regulamentul nr. 806/2014. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice.
33
În memoriul în adaptare, depus în temeiul articolului 86 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamanta a arătat că își menținea integral argumentația prezentată în cererea introductivă, precizând în același timp că, în urma retragerii și a înlocuirii deciziei din 19 martie 2020 prin decizia atacată, concluziile sale trebuiau înțelese în sensul că vizează decizia atacată în locul deciziei din 19 martie 2020.
34
SRB contestă temeinicia celor trei motive invocate și repune în discuție admisibilitatea primelor două motive.
Cu privire la admisibilitatea primului și a celui de al doilea motiv
35
Prin intermediul primului motiv, reclamanta contestă legalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, în special în măsura în care această dispoziție a omis să excludă din calculul contribuțiilor ex ante anumite datorii generate în cadrul activităților pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole, și, prin intermediul celui de al doilea motiv, ea invocă consecințele juridice care ar trebui deduse dintr‑o asemenea nelegalitate.
36
SRB susține în esență că primul și al doilea motiv sunt inadmisibile din cauza lipsei interesului de a exercita acțiunea, pentru motivul că reclamanta solicită Tribunalului să declare inaplicabilă o dispoziție care nu era aplicabilă în cadrul calculului contribuției sale ex ante pentru perioada de contribuție 2016. Rezultă, potrivit SRB, că reclamanta nu are interes să obțină constatarea nelegalității dispoziției în cauză.
37
Reclamanta contestă argumentația SRB.
38
Potrivit unei jurisprudențe constante, o excepție de nelegalitate invocată pe cale incidentală în temeiul articolului 277 TFUE, cu ocazia contestării pe cale principală a legalității unui act terț, nu este admisibilă decât atunci când există o legătură de conexitate între acest act și norma a cărei pretinsă nelegalitate se invocă. Întrucât scopul articolului 277 TFUE nu este de a permite unei părți să conteste aplicabilitatea vreunui act cu caracter general în susținerea vreunui tip de acțiune, conținutul unei excepții de nelegalitate trebuie să se limiteze la ceea ce este indispensabil pentru soluționarea litigiului. Rezultă de aici că actul general a cărui nelegalitate este invocată trebuie să fie aplicabil, direct sau indirect, în speța care face obiectul acțiunii și trebuie să existe o legătură juridică directă între decizia individuală atacată și actul general în discuție (Hotărârea din 30 aprilie 2019, Wattiau/Parlamentul, T‑737/17, EU:T:2019:273, punctul 56, și Hotărârea din 16 iunie 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Comisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, punctul 33).
39
În plus, o excepție de nelegalitate nu este admisibilă decât dacă este susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu părții care a invocat‑o (a se vedea Hotărârea din 6 iulie 2022, MZ/Comisia, T‑631/20, EU:T:2022:426, punctul 40 și jurisprudența citată).
40
Cu toate acestea, reiese de asemenea din jurisprudență că articolul 277 TFUE trebuie interpretat în mod suficient de larg pentru a asigura un control efectiv al legalității actelor cu caracter general ale instituțiilor în favoarea persoanelor excluse de la acțiunea directă împotriva unor astfel de acte. Astfel, domeniul de aplicare al articolului 277 TFUE trebuie să se extindă la acte ale instituțiilor care au fost relevante pentru adoptarea deciziei care face obiectul acțiunii în anulare, în sensul că decizia respectivă se întemeiază în esență pe acestea, chiar dacă nu constituie în mod formal temeiul său juridic. Pe de altă parte, în vederea examinării unei excepții de nelegalitate, regulile unui regim unic nu pot fi scindate în mod artificial (a se vedea Hotărârea din 16 iunie 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Comisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, punctul 34 și jurisprudența citată).
41
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 enumeră condițiile în care o datorie face obiectul unei excluderi din calculul contribuțiilor ex ante. În această privință, la punctele 18 și 19 din anexa IVb la decizia atacată, SRB a explicat motivele pentru care datoriile generate în cadrul activităților pe care reclamanta le întreprinde în numele caselor de credit agricole nu puteau fi excluse din calculul contribuției ex ante a acesteia din urmă în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63.
42
Prin intermediul excepției de nelegalitate, reclamanta arată că, dacă articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 ar trebui interpretat în sensul că nu permite excluderea din calculul contribuției sale ex ante a datoriilor precum cele generate în cadrul activităților pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole, această dispoziție ar încălca articolul 103 alineatul (2) din Directiva 2014/59, articolul 70 alineatele (2) și (6) din Regulamentul nr. 806/2014, articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și principiul proporționalității, întrucât aceste norme impuneau Comisiei să asigure, cu ocazia adoptării regulamentului delegat menționat, că regimul de excludere a datoriilor, astfel cum este stabilit la articolul 5 alineatul (1) din acest regulament delegat, permite excluderea din calculul contribuțiilor ex ante a unor asemenea datorii.
43
Astfel, dacă prezenta excepție de nelegalitate ar fi admisă, ar reveni SRB sarcina de a‑și reexamina poziția privind cererea reclamantei de a exclude datoriile în cauză din calculul contribuției sale ex ante și Comisiei de a lua măsuri care să garanteze un tratament al acestor datorii care să fie conform cu normele de rang superior menționate la punctul 42 de mai sus, eventual prin extinderea domeniului de aplicare al excluderilor prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63.
44
În aceste condiții, trebuie să se constate că există o legătură juridică directă între decizia atacată și articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 și că reclamanta are un interes să obțină o eventuală declarare a nelegalității acestei dispoziții.
45
Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât argumentația susținută de SRB, astfel cum este prezentată la punctul 36 de mai sus, ar însemna să se scindeze în mod artificial normele regimului de calcul al contribuțiilor ex ante stabilit prin Regulamentul delegat 2015/63 și să se priveze articolul 277 TFUE de efectul său util, întrucât reclamanta nu ar avea posibilitatea de a contesta legalitatea unei dispoziții care prevede excluderea anumitor datorii din calculul menționat atunci când nelegalitatea invocată nu constă în existența acestei excluderi, ci mai degrabă în condițiile acestei excluderi (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Comisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, punctul 42).
46
Având în vedere ceea ce precedă, excepția de inadmisibilitate invocată de SRB trebuie înlăturată.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63
47
Primul motiv, care cuprinde trei aspecte, este întemeiat pe nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 în raport, în primul rând, cu articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, în al doilea rând, cu articolul 16 din cartă și, în al treilea rând, cu principiul proporționalității.
– Cu privire la primul aspect, referitor la nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 în raport cu articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59
48
Reclamanta arată că activitățile pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole nu reprezintă decât un nivel scăzut de risc, în măsura în care beneficiază de garanții din partea acestora din urmă în temeiul acordului de trezorerie. Comisia ar fi trebuit, așadar, să includă datoriile legate de aceste activități în cele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, care elimină anumite datorii din baza de calcul al contribuțiilor ex ante, în caz contrar existând riscul de a nu respecta articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, care îi impune să adopte un act delegat pentru a preciza modul în care contribuțiile ex ante trebuie ajustate în funcție de profilul de risc al instituțiilor.
49
Prin faptul că nu a prevăzut la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 excluderea datoriilor precum cele descrise la punctul 48 de mai sus, Comisia ar fi creat o situație de „dublă contabilizare” a datoriilor legate de activitățile pe care reclamanta le întreprinde pentru casele de credit agricole, ca urmare a faptului că acestea din urmă contabilizează și un pasiv în temeiul garanției pe care o oferă reclamantei pentru aceste activități.
50
Împrejurarea potrivit căreia o asemenea dublă contabilizare a datoriilor poate conduce la o încălcare a articolului 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59 ar fi ilustrată de faptul că Comisia a prevăzut mai multe derogări la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 pentru a evita o asemenea dublă contabilizare.
51
În această privință, reclamanta se întemeiază pe un „paralelism evident” între, pe de o parte, unele dintre datoriile sale, generate în cadrul activităților pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole, și, pe de altă parte, datoriile excluse, în primul rând, la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat 2015/63 privind datoriile intragrup, în al doilea rând, la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din acest regulament, referitor la datoriile create de o instituție care este membră a unui sistem instituțional de protecție (denumit în continuare „SIP”), și, în al treilea rând, la articolul 5 alineatul (1) litera (f) din același regulament, privind creditele promoționale.
52
Întrebată cu privire la conținutul argumentației sale în ședință, reclamanta a precizat că nu invoca o încălcare a principiului egalității de tratament, ci viza numai incompatibilitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 cu articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59.
53
SRB, susținut de Comisie, contestă argumentația reclamantei.
54
Trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, se conferă Comisiei competența de a adopta acte delegate pentru a specifica noțiunea de „ajustare a contribuțiilor ex ante proporțional cu profilul de risc al instituțiilor”.
55
În contextul unei competențe delegate în sensul articolului 290 TFUE, Comisia dispune, în cadrul exercitării competențelor care îi sunt conferite, de o largă putere de apreciere atunci când trebuie printre altele să efectueze aprecieri și evaluări complexe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 2017, Dyson/Comisia, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punctul 53 și jurisprudența citată).
56
Aceasta este situația în ceea ce privește stabilirea criteriilor de ajustare a contribuțiilor ex ante la profilul de risc în temeiul articolului 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59 (Hotărârea din 20 decembrie 2023, Landesbank Baden‑Württemberg/SRB, T‑389/21, EU:T:2023:827, punctul 106, și Hotărârea din 20 decembrie 2023, Banque postale/SRB, T‑383/21, EU:T:2023:845, punctul 153).
57
În această privință, trebuie amintit că natura specifică a contribuțiilor ex ante constă, astfel cum reiese din considerentele (105)-(107) ale Directivei 2014/59 și din considerentul (41) al Regulamentului nr. 806/2014, în a garanta, într‑o logică de ordin asiguratoriu, că sectorul financiar procură resurse financiare suficiente MUR pentru ca acesta din urmă să își poată îndeplini funcțiile, încurajând în același timp adoptarea de către instituțiile în cauză a unor moduri de funcționare mai puțin riscante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB, C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punctul 113).
58
În acest context și astfel cum reiese din considerentul (114) al Directivei 2014/59, legiuitorul Uniunii a însărcinat Comisia să specifice, printr‑un act delegat, modul în care ar trebui să fie ajustate contribuțiile ex ante ale instituțiilor la mecanismele de finanțare a rezoluției proporțional cu profilul de risc al acestora.
59
În aceeași ordine de idei, considerentul (107) al Directivei 2014/59 precizează că, pentru a asigura un calcul corect al contribuțiilor și a oferi stimulente pentru funcționarea în conformitate cu un model mai puțin riscant, contribuțiile ex ante la mecanismele de finanțare naționale trebuie să țină seama de riscul pentru credite, lichidități și piață la care sunt expuse instituțiile.
60
Din cele de mai sus rezultă că Comisia trebuia să elaboreze norme de ajustare a contribuțiilor ex ante în funcție de profilul de risc al instituțiilor, urmărind două obiective corelate, și anume, pe de o parte, să asigure luarea în considerare a diferitelor riscuri generate de activitățile instituțiilor bancare sau, în sens mai larg, financiare și, pe de altă parte, să încurajeze aceleași instituții să adopte moduri de funcționare mai puțin riscante.
61
Or, astfel cum reiese din documentele aferente adoptării Regulamentului delegat 2015/63, în special documentele „Studiu tehnic al JRC în susținerea legislației de al doilea nivel a Comisiei privind contribuțiile întemeiate pe riscuri la Fondul de rezoluție (unic)” și „Document de lucru al serviciilor Comisiei: aprecieri ale aplicării metodologiei propuse pentru calcularea contribuțiilor la mecanismele de finanțare a rezoluțiilor”, elaborarea unor astfel de norme de ajustare a contribuțiilor ex ante în funcție de profilul de risc al instituțiilor implica aprecieri și evaluări complexe din partea Comisiei, în măsura în care aceasta trebuia să examineze diferitele elemente în funcție de care erau percepute diferitele tipuri de risc în sectorul bancar și financiar.
62
Având în vedere ceea ce precedă, Comisia dispunea de o largă putere de apreciere în vederea adoptării, în temeiul articolului 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, a normelor care specifică noțiunea de „ajustare a contribuțiilor ex ante proporțional cu profilul de risc al instituțiilor”.
63
În aceste condiții, în ceea ce privește metoda de ajustare a contribuțiilor anuale de bază în temeiul articolului 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, controlul instanțelor Uniunii trebuie să se limiteze la a examina dacă exercitarea puterii de apreciere acordate Comisiei nu este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere ori dacă aceasta nu a depășit în mod vădit limitele acestei puteri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, punctul 60).
64
În consecință, revine reclamantei sarcina de a demonstra că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 este afectat de astfel de vicii în măsura în care nu exclude datoriile precum cele generate în cadrul activităților pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole din calculul contribuției sale ex ante.
65
În primul rând, în conformitate cu articolul 103 alineatul (2) din Directiva 2014/59 și cu articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 806/2014, fiecare instituție este, în principiu, supusă obligației de a plăti contribuții ex ante și toate pasivele sale trebuie luate în considerare, în principiu, în scopul calculării acestor contribuții, cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate. Prin urmare, orice excepție de la acest principiu, precum cele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, trebuie interpretată în mod restrictiv (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 12 octombrie 2017, Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, punctul 20 și jurisprudența citată).
66
O asemenea abordare corespunde logicii de ordin asiguratoriu a sistemului contribuțiilor ex ante, astfel cum este amintită la punctul 57 de mai sus. Astfel, în conformitate cu această logică, toate instituțiile, inclusiv cele pentru care probabilitatea de rezoluție este pretins mai redusă în raport cu datoriile pe care le dețin, beneficiază de contribuțiile lor ex ante prin intermediul stabilității sistemului financiar asigurat de FUR.
67
Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 103 alineatul (2) din Directiva 2014/59 și cu articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 806/2014, contribuțiile ex ante se ajustează proporțional cu profilul de risc al instituțiilor. Articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59 prevede opt elemente pe care Comisia trebuie să le ia în considerare atunci când adoptă actul delegat pe care îl menționează pentru a preciza noțiunea de „ajustare a contribuțiilor ex ante proporțional cu profilul de risc al instituțiilor”. Or, deși „expunerea la risc a instituției” figurează printre aceste elemente, astfel încât Comisia era obligată să o ia în considerare la adoptarea Regulamentului delegat 2015/63, acest element nu constituie decât unul dintre cele opt criterii de care Comisia trebuie să țină seama la elaborarea unui asemenea act.
68
În schimb, niciun element din articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59 nu indică faptul că Comisia este obligată să acorde o importanță preponderentă unuia sau mai multora dintre elementele enumerate în această dispoziție, precum expunerea la risc a instituției. Pe de altă parte, dispoziția menționată nu precizează modul în care Comisia trebuie să țină seama de această expunere.
69
În plus, deși articolul 103 alineatul (7) litera (h) din Directiva 2014/59 prevede că Comisia trebuie să ia în considerare, în vederea ajustării contribuțiilor ex ante proporțional cu profilul de risc al instituțiilor în cauză, faptul că instituția aparține unui SIP, aceeași dispoziție nu menționează nicidecum alte categorii de afiliere comercială sau contractuală care trebuie luate în considerare de Comisie în actele delegate pe care este abilitată să le adopte.
70
În al doilea rând, reclamanta nu poate susține că activitățile pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole nu reprezintă decât un nivel scăzut de risc.
71
În această privință, în ceea ce privește analogia făcută de reclamantă cu excluderea prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat 2015/63 pentru anumite datorii intragrup, trebuie arătat, mai întâi, că din considerentele (8) și (9) ale regulamentului menționat reiese că calculul contribuțiilor pe plan individual ar conduce, în cazul unui grup, la o dublă contabilizare a anumitor datorii la momentul stabilirii contribuției anuale de bază a diferitelor entități ale grupului, dat fiind că datoriile care decurg din acordurile pe care entitățile aceluiași grup le încheie între ele ar face parte din totalul pasivului care trebuie luat în considerare pentru stabilirea contribuției anuale de bază a fiecărei entități din grup. Prin urmare, stabilirea contribuției anuale de bază ar trebui precizată mai în detaliu în cazul grupurilor, astfel încât să reflecte gradul de interconectare a entităților din cadrul grupului și să se evite dubla contabilizare a expunerilor intragrup. În vederea asigurării unor condiții de concurență echitabile între entitățile care fac parte dintr‑un grup și instituțiile care sunt membre ale unui sistem instituțional de protecție (SIP) sau sunt permanent afiliate la un organism central, acestor ultime două categorii ar trebui să li se aplice același tratament. În scopul calculării contribuției anuale de bază a unei entități dintr‑un grup, pasivele totale care urmează să fie analizate nu includ datoriile rezultate din niciun contract pe care acea entitate din grup l‑a încheiat cu orice altă entitate care face parte din același grup. Cu toate acestea, o astfel de excludere nu este posibilă decât în cazul în care fiecare entitate din grup este stabilită în Uniune, este inclusă integral în aceeași consolidare, face obiectul unor proceduri centralizate și adecvate de evaluare, măsurare și control al riscului și în cazul în care nu există niciun impediment actual sau prevăzut, de natură practică sau juridică în calea rambursării rapide a datoriilor relevante la scadență. Acest lucru împiedică excluderea datoriilor din baza de calcul al contribuțiilor ex ante în cazul în care nu există nicio garanție cu privire la faptul că expunerile provenind din împrumuturi intragrup ar fi acoperite în cazul în care stabilitatea financiară a grupului se deteriorează.
72
În această privință, Curtea a subliniat că articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat 2015/63 nu intenționa să elimine în întregime orice formă de dublă contabilizare a datoriilor și că nu excludea o asemenea practică decât în măsura în care existau garanții suficiente că expunerile provenind din împrumuturi intragrup vor fi acoperite în cazul deteriorării stabilității financiare a grupului (Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punctul 94).
73
Prin urmare, se ridică problema dacă există sau nu există garanții suficiente, în sensul jurisprudenței, că expunerile provenind din împrumuturi vor fi acoperite în cazul deteriorării stabilității financiare a rețelei compuse, în speță, din reclamantă și din casele de credit agricole acționare. În această privință, reclamanta se întemeiază în special pe clauza 4 din acordul de trezorerie, care prevede că casele de credit agricole „garantează împreună orice intrare în dificultate” a sa ca urmare a investițiilor realizate de ea pe piața interbancară cu fondurile primite, precum și pe caracterul „permanent și obligatoriu” al acestui acord.
74
În această privință, trebuie să se constate că pretinsul caracter „permanent și obligatoriu” al acordului de trezorerie nu poate fi stabilit prin referire la simpla împrejurare potrivit căreia acest acord nu a fost modificat din anul 1994. Astfel, chiar dacă orice modificare a acordului de trezorerie este supusă aprobării Banco de España (Banca Spaniei), nu este mai puțin adevărat că, potrivit clauzei 5 din acordul menționat, fiecare dintre casele de credit agricole se poate retrage unilateral din acest acord prin notificare scrisă adresată consiliului de administrație al reclamantei, cu efect de la sfârșitul celei de a doua luni de la primirea notificării de către consiliul de administrație. În schimb, articolul 113 alineatul (7) litera (f) din Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 (JO 2013, L 176, p. 1) prevede printre altele o obligație de preaviz de cel puțin 24 luni înainte de rezilierea acordului de înființare a unui SIP.
75
În plus, reclamanta a confirmat în ședință că rețeaua pe care o forma împreună cu casele de credit agricole acționare nu constituia în întregime un același perimetru de consolidare și nu făcea obiectul unei proceduri adecvate și centralizate de evaluare, de măsurare și de control al riscurilor, astfel încât situația sa era diferită atât de cea a grupurilor, așa cum reiese în special din considerentul (9) al Regulamentului delegat 2015/63, menționat la punctul 71 de mai sus, cât și de cea a SIP [a se vedea în special articolul 113 alineatul (7) din Regulamentul nr. 575/2013 și punctul 87 de mai jos]. Reclamanta nu reușește să explice modul în care, în lipsa unei asemenea consolidări și supravegheri centralizate, ar fi posibil să se verifice și să se asigure că fondurile de care dispun casele de credit agricole sunt suficiente pentru a acoperi datoriile care fac obiectul garanțiilor care decurg, în opinia sa, din acordul de trezorerie.
76
În orice caz, SRB afirmă în mod întemeiat că Regulamentul delegat 2015/63 nu prevede excluderea datoriilor din calculul contribuției ex ante a fiecărei instituții de la caz la caz, ci numai în funcție de anumite categorii de datorii, definite în mod abstract, obiectiv și general. Or, după cum a arătat SRB, fără a fi contrazis de reclamantă, deși există rețele de case de credit agricole în mai multe state membre, condițiile contractuale și normative în care acestea își desfășoară activitatea pot varia în mare măsură de la un caz la altul. Astfel, argumentul reclamantei, în măsura în care se întemeiază în special pe specificitățile situației sale individuale, așa cum ar decurge din acordul de trezorerie, nu poate determina nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63.
77
Prin urmare, reclamanta nu a demonstrat că existau garanții suficiente că expunerile provenind din împrumuturi pentru activitățile pe care le întreprindea în numele caselor de credit agricole vor fi acoperite în cazul deteriorării stabilității financiare a rețelei compuse, în speță, din ea însăși și din case de credit agricole acționare.
78
În al treilea rând, trebuie arătat că argumentele reclamantei potrivit cărora ar exista un „paralelism evident” între situația sa și cele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) literele (a), (b) sau (f) din Regulamentul delegat 2015/63 nu pot fi admise.
79
Primo, din articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat 2015/63 și din considerentul (9) al acestui regulament, menționate la punctul 71 de mai sus, reiese că datoriile intragrup care rezultă din tranzacțiile încheiate de o instituție cu o altă instituție membră a aceluiași grup pot fi excluse din calculul contribuțiilor ex ante numai dacă sunt îndeplinite condițiile enumerate la acest articol.
80
Noțiunea de „grup” este definită la articolul 2 alineatul (1) punctul 26 din Directiva 2014/59 ca vizând „o întreprindere‑mamă și filialele sale”. Noțiunile de „filială” și de „întreprindere‑mamă” sunt, la rândul lor, definite la articolul 2 alineatul (1) punctele 5 și 6 din directiva menționată, prin trimitere la articolul 4 din Regulamentul nr. 575/2013, care face trimitere la articolele 1 și 2 din A șaptea Directivă 83/349/CEE a Consiliului din 13 iunie 1983 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile consolidate (JO 1983, L 193, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 01, p. 58), cărora le corespunde în esență articolul 22 alineatele (1)-(5) din Directiva 2013/34/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind situațiile financiare anuale, situațiile financiare consolidate și rapoartele conexe ale anumitor tipuri de întreprinderi, de modificare a Directivei 2006/43/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivelor 78/660/CEE și 83/349/CEE ale Consiliului (JO 2013, L 182, p. 19). Din aceste definiții rezultă că raportul întreprindere-mamă‑filială presupune o formă de control care implică faptul că întreprinderea‑mamă dispune de majoritatea drepturilor de vot exercitate de acționari sau asociați în cadrul filialei sale, de un drept de numire sau de revocare a anumitor conducători ai acestei filiale ori de o influență dominantă asupra filialei respective (Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punctele 85 și 86).
81
În aceste condiții, un raport întreprindere-mamă‑filială nu poate fi considerat dovedit prin simpla existență a unor relații economice care exprimă un parteneriat între mai multe instituții, fără ca una dintre ele să îi controleze pe ceilalți membri ai ansamblului pe care îl constituie împreună cu aceste instituții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punctul 87).
82
În speță, reclamanta a admis, pe de o parte, că niciuna dintre casele de credit agricole acționare nu exercita un control efectiv asupra sa și nu putea stabili în mod prescriptiv desfășurarea activității sau strategia sa de administrare și, pe de altă parte, că nu controla casele de credit agricole. Prin urmare, reclamanta nu a dovedit că relațiile comerciale și contractuale dintre ea și casele de credit agricole se caracterizau prin același grad de control precum cel existent în cadrul unui grup în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat 2015/63, astfel cum a admis în ședință.
83
În ceea ce privește dubla contabilizare a datoriilor, care este criticată de reclamantă, Curtea a statuat deja, astfel cum s‑a amintit la punctul 72 de mai sus, că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 nu intenționa să elimine orice formă de dublă contabilizare a datoriilor (a se vedea, în acest sens, Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punctul 94). De asemenea, așa cum s‑a arătat la punctul 74 de mai sus, reclamanta nu a demonstrat că existau garanții suficiente că expunerile provenind din împrumuturi vor fi acoperite în cazul deteriorării stabilității financiare a rețelei pe care o compune împreună cu casele de credit agricole acționare.
84
De asemenea, luarea în considerare a principiilor egalității de tratament, nediscriminării și proporționalității nu poate justifica un alt rezultat, din moment ce Regulamentul delegat 2015/63 a evidențiat situații care prezintă particularități notabile, direct legate de riscurile prezentate de datoriile în cauză (a se vedea Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punctul 95 și jurisprudența citată).
85
În plus, în Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), Curtea a statuat că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 nu conferea autorităților competente o putere discreționară pentru a exclude anumite datorii în temeiul ajustării în funcție de risc a contribuțiilor prevăzute la articolul 103 alineatul (2) din Directiva 2014/59, ci, dimpotrivă, enumeră în mod precis condițiile în care o datorie face obiectul unei asemenea excluderi.
86
Deși este adevărat că întrebarea preliminară din Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), nu privea legalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, Curtea, luând în considerare cadrul legislativ, care cuprindea printre altele Directiva 2014/59 și principiile egalității de tratament, nediscriminării și proporționalității, nu a identificat niciun temei pentru o interpretare mai largă a excepțiilor enumerate la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63. Prin urmare, din această hotărâre rezultă că modul în care Comisia și‑a exercitat competențele delegate în această privință este, potrivit Curții, conform cu articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59.
87
Secundo, articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul delegat 2015/63 vizează instituțiile care sunt membre ale unui SIP în sensul articolului 2 alineatul (1) punctul 8 din Directiva 2014/59 și care au fost autorizate de autoritatea competentă să aplice articolul 113 alineatul (7) din Regulamentul nr. 575/2013 prin intermediul unui acord încheiat cu o altă instituție care este membră a aceluiași SIP.
88
Potrivit articolului 2 alineatul (1) punctul 8 din Directiva 2014/59, un SIP este un mecanism ce respectă cerințele prevăzute la articolul 113 alineatul (7) din Regulamentul nr. 575/2013. Articolul 113 alineatul (7) din Regulamentul nr. 575/2013 definește SIP ca fiind „un acord de stabilire contractuală sau legală a responsabilităților care protejează instituțiile respective și le asigură, în special, lichiditatea și solvabilitatea pentru a evita falimentul, în cazul în care este necesar”. Acest acord de răspundere trebuie să îndeplinească condițiile cumulative enumerate de dispoziția amintită, referitoare în special la o supraveghere prudențială adecvată, la disponibilitatea instrumentelor pentru monitorizarea, clasificarea și controlul riscurilor și al posibilităților corespunzătoare de a exercita o influență, la accesibilitatea fondurilor și la posibilitatea unui transfer liber sau a unei rambursări a fondurilor proprii de către contrapărți, la publicarea anumitor rapoarte consolidate sau agregate, la cerința potrivit căreia membrii sunt obligați să dea un preaviz de cel puțin 24 luni în cazul în care doresc să pună capăt sistemului instituțional de protecție, la excluderea creării necorespunzătoare de fonduri proprii și la o participare suficient de largă și, în esență, omogenă.
89
În speță, reclamanta nu demonstrează că există, în cadrul relațiilor dintre ea și casele de credit agricole, obligații echivalente obligațiilor cumulative impuse de articolul 113 alineatul (7) din Regulamentul nr. 575/2013.
90
Tertio, situația este aceeași în ceea ce privește pretinsul paralelism între situația reclamantei și cea prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul delegat 2015/63 privind creditele promoționale acordate de băncile de promovare.
91
Articolul 5 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul delegat 2015/63 prevede că se exclud din pasivele utilizate pentru calcularea contribuției ordinare, „în cazul instituțiilor care lucrează cu credite promoționale, datoriile instituției intermediare față de banca inițiatoare sau față de o altă bancă de promovare ori o altă instituție intermediară și datoriile băncii de promovare inițiale față de părțile sale finanțatoare, în măsura în care cuantumul acestor datorii este compensat prin creditele promoționale acordate de instituția în cauză”.
92
Potrivit articolului 3 punctul 28 din Regulamentul delegat 2015/63, „credit promoțional” înseamnă un „împrumut acordat de o bancă promoțională sau prin intermediul unei bănci intermediare, pe bază neconcurențială și nonprofit, cu scopul promovării obiectivelor de politică publică ale administrației centrale sau regionale dintr‑un stat membru”.
93
În speță, reclamanta nu a dovedit că, în cadrul serviciilor bancare pe care le oferă în special caselor de credit agricole (a se vedea punctele 5 și 6 de mai sus) împrumuturile care făceau obiectul unor astfel de servicii corespundeau sau se asemănau unor împrumuturi acordate de o bancă promoțională sau prin intermediul unei bănci intermediare, pe bază neconcurențială și nonprofit, cu scopul promovării obiectivelor de politică publică ale administrației centrale sau regionale dintr‑un stat membru.
94
În al patrulea rând, în măsura în care reclamanta reproșează Comisiei că nu a lăsat SRB o marjă de apreciere pentru a exclude situații care seamănă cu cele enumerate la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, trebuie amintit, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 65 de mai sus, că excluderile care figurează la articolul menționat constituie excepții de la principiul potrivit căruia trebuie luate în considerare toate datoriile, cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate, astfel încât articolul 5 alineatul (1) din regulamentul delegat menționat trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. În aceste împrejurări, nu se poate reproșa Comisiei că nu a acordat SRB o marjă de apreciere care să îi permită să extindă domeniul de aplicare al excluderilor menționate.
95
În al cincilea rând, trebuie respins argumentul reclamantei întemeiat pe împrejurarea că rețelele de cooperative, precum cea din care ea face parte, constituie o categorie recunoscută în reglementarea prudențială bancară, în special în Regulamentul delegat (UE) 2015/61 al Comisiei din 10 octombrie 2014 de completare a Regulamentului (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește cerința de acoperire a necesarului de lichiditate pentru instituțiile de credit (JO 2015, L 11, p. 1). Deși particularitățile unor astfel de rețele sunt luate în considerare în cadrul supravegherii prudențiale a instituțiilor, aceasta nu înseamnă că ar fi luate în considerare și în cadrul finanțării MUR, întrucât este vorba despre norme care reglementează aspecte diferite ale sectorului bancar. Reglementarea prudențială urmărește să garanteze printre altele că instituțiile financiare funcționează cu resurse suficiente pentru a‑și asuma riscurile inerente activităților lor financiare, în timp ce contribuțiile la FUR, în temeiul Regulamentului nr. 806/2014 și al Regulamentului delegat 2015/63, sunt destinate să constituie un fond care, în anumite împrejurări, poate furniza asistență în caz de rezoluție. În această privință, Comisia a explicat în ședință, fără a fi contrazisă cu privire la acest aspect de reclamantă, că datoriile generate în contextul funcționării rețelelor de cooperative nu fuseseră excluse din calculul contribuțiilor ex ante în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, întrucât, în lipsa cerinței unei supravegheri centralizate și a unui nivel suficient de transparență și de control, autoritățile de supraveghere ale unor astfel de rețele nu se pot asigura de stabilitatea financiară a entităților în cauză și nici de solvabilitatea lor pe termen lung, situație care contrastează cu cea a SIP și a grupurilor, astfel cum reiese în esență din considerentul (9) al Regulamentului delegat 2015/63, menționat la punctul 71 de mai sus.
96
Având în vedere tot ceea ce precedă, primul aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
– Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 în raport cu articolul 16 din cartă
97
Reclamanta susține că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 încalcă articolul 16 din cartă întrucât restrânge în mod disproporționat dreptul său la libertatea de a desfășura o activitate comercială prin faptul că împiedică excluderea unui cuantum semnificativ al pasivelor înscrise în bilanțul său din baza de calcul al contribuției sale ex ante, fără nicio legătură cu profilul său de risc.
98
SRB, susținut de Comisie, contestă argumentația reclamantei.
99
Protecția conferită de articolul 16 din cartă include libertatea de a desfășura o activitate economică sau comercială, libertatea contractuală și libera concurență (a se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punctul 79 și jurisprudența citată).
100
Cu toate acestea, libertatea de a desfășura o activitate comercială nu constituie o prerogativă absolută. Aceasta poate face obiectul unei serii ample de intervenții ale autorității publice, susceptibile să stabilească, în interesul general, limitări privind exercitarea activității economice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctele 45 și 46 și jurisprudența citată și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punctele 80 și 81 și jurisprudența citată).
101
Această împrejurare se reflectă în special în modul în care trebuie apreciate actele Uniunii în raport cu articolul 52 alineatul (1) din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 47, și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punctul 82).
102
În conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute de cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestora și trebuie, cu respectarea principiului proporționalității, să fie necesară și să răspundă efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți (Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 48, și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punctul 83).
103
În speță, presupunând că obligația impusă reclamantei de a plăti contribuții ex ante fără a putea beneficia de excluderea unora dintre datoriile sale din baza de calcul al contribuției anuale de bază în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 constituie o ingerință în libertatea sa de a desfășura o activitate comercială, este necesar mai întâi să se arate că această dispoziție este adoptată pe baza articolelor 69 și 70 din Regulamentul nr. 806/2014 și a articolelor 102 și 103 din Directiva 2014/59, astfel încât imposibilitatea de a proceda la excluderea datoriilor în cauză este prevăzută de lege.
104
Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia condiția privind respectarea substanței libertății de a desfășura o activitate comercială nu este îndeplinită în măsura în care contribuția ex ante pe care trebuie să o plătească echivalează cu aproximativ 20 % din rezultatul exercițiului pentru care este calculată această contribuție, trebuie arătat că obligația impusă reclamantei de a plăti contribuții ex ante nu determină nicio interdicție pentru ea sau, mai general, pentru întreprinderile angajate într‑o activitate comercială de a desfășura o astfel de activitate. Pe de altă parte, măsurile în cauză au un caracter temporar, întrucât se aplică numai în perioada inițială prevăzută la articolul 69 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014. Prin urmare, ele respectă substanța libertății de a desfășura o activitate comercială (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 iulie 2018, Spika ș.a., C‑540/16, EU:C:2018:565, punctul 38).
105
În plus, obligația instituțiilor în cauză de a contribui la FUR urmărește un obiectiv de interes general, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 57 de mai sus, și anume de a garanta, într‑o logică de ordin asiguratoriu, că sectorul financiar procură resurse financiare suficiente MUR pentru ca acesta să își poată îndeplini funcțiile, încurajând în același timp adoptarea de către instituțiile în cauză a unor moduri de funcționare mai puțin riscante.
106
Având în vedere obiectivul menționat la punctul 105 de mai sus, revine SRB sarcina de a percepe contribuții de la instituțiile în cauză pentru a finanța punerea în aplicare a MUR, care urmărește să consolideze stabilitatea acestor instituții în statele membre participante și să prevină propagarea eventualelor crize în statele membre neparticipante, în conformitate cu considerentul (12) al Regulamentului nr. 806/2014, facilitând astfel funcționarea pieței interne în ansamblul său.
107
În plus, în ceea ce privește caracterul proporțional, în raport cu obiectivele de interes general recunoscute de Uniune, al excluderii situației reclamantei din ipotezele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, aceasta susține că dispoziția menționată nu ține seama de obiectivul specific și concret impus de legiuitorul Uniunii potrivit căruia metoda de calcul trebuie să reflecte profilul de risc al fiecărei instituții.
108
În această privință, trebuie precizat că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 105 de mai sus, obligația instituțiilor în cauză de a contribui la FUR urmărește atingerea unui obiectiv mai larg decât cel invocat de reclamantă. În cadrul acestui obiectiv, articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 urmărește să împiedice excluderea datoriilor din baza de calcul al contribuțiilor ex ante atunci când nu există nicio garanție că expunerile provenind din împrumuturile în discuție vor fi acoperite în cazul deteriorării stării financiare a instituției în cauză sau a grupului din care aceasta face parte.
109
În plus, argumentația invocată de reclamantă nu ia în considerare faptul că profilul de risc al unei instituții este înțeles nu numai prin intermediul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, ci și prin intermediul indicatorilor de risc prevăzuți la articolele 6 și 7 din regulamentul delegat menționat, care permit, dacă este cazul, să se ia în considerare aspectele funcționării sale care indică un profil de risc scăzut.
110
În sfârșit, reclamanta nu a dovedit că existau mijloace mai puțin restrictive pentru a atinge într‑un mod la fel de eficient obiectivul urmărit. În lumina analizei care figurează în special la punctele 70-93 de mai sus, afirmația reclamantei potrivit căreia Comisia ar fi putut alege de asemenea să excludă pasivele precum cele legate de activitățile pe care le desfășoară în numele caselor de credit agricole, întrucât există garanții suficiente în temeiul acordului de trezorerie evocat la punctul 4 de mai sus, nu poate fi admisă pentru motivele expuse la punctele 74-96 de mai sus și nu poate, în orice caz, să fie suficientă pentru a demonstra în special că instituțiile în cauză sunt încurajate, ca urmare a acestui acord, să adopte moduri de funcționare mai puțin riscante.
111
În aceste împrejurări, reclamanta nu a demonstrat că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 este contrar articolului 16 din cartă.
112
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
– Cu privire la al treilea aspect, referitor la nelegalitatea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 în raport cu principiul proporționalității
113
Reclamanta apreciază că, prin adoptarea articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, Comisia a încălcat principiul proporționalității.
114
SRB, susținut de Comisie, contestă argumentația reclamantei.
115
În această privință, trebuie amintit că principiul proporționalității, care face parte dintre principiile generale ale dreptului Uniunii, impune ca actele instituțiilor Uniunii să fie de natură să atingă obiectivele legitime urmărite de reglementarea în cauză și să nu depășească limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (Hotărârea din 4 mai 2016, Philip Morris Brands ș.a., C‑547/14, EU:C:2016:325, punctul 165, și Hotărârea din 20 ianuarie 2021, ABLV Bank/SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, punctul 142; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 2010, Vodafone ș.a., C‑58/08, EU:C:2010:321, punctul 51).
116
Reiese din punctul 62 de mai sus că Comisia dispunea de o largă putere de apreciere în vederea adoptării, în temeiul articolului 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59, a normelor care specifică noțiunea de „ajustare a contribuțiilor ex ante proporțional cu profilul de risc al instituțiilor”.
117
În aceste condiții și în conformitate cu jurisprudența (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler ș.a., C‑62/14, EU:C:2015:400, punctele 80, 81 și 91, și Hotărârea din 21 decembrie 2022, Firearms United Network ș.a./Comisia, T‑187/21, nepublicată, EU:T:2022:848, punctele 122 și 123 și jurisprudența citată), controlul exercitat de Tribunal cu privire la respectarea principiului proporționalității trebuie să se limiteze la a examina dacă articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 este vădit inadecvat în raport cu obiectivul pe care Comisia intenționează să îl urmărească, dacă nu depășește în mod vădit ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv sau dacă nu determină inconveniente vădit disproporționate în raport cu obiectivul urmărit.
118
În primul rând, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 149 din cererea introductivă, reclamanta nu contestă că articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 este apt să contribuie la realizarea obiectivului menționat la punctul 57 de mai sus.
119
În al doilea rând, în ceea ce privește necesitatea măsurii prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, trebuie amintit că această dispoziție exclude din baza de calcul al contribuțiilor ex ante cuantumurile care figurează în pasivul instituțiilor care, din diferite motive, prezintă mai puține riscuri.
120
În această privință, din cuprinsul punctelor 54-96 de mai sus reiese că trebuie respinsă critica reclamantei potrivit căreia Comisia a exclus în mod eronat din articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 datoriile legate de activitățile pe care le întreprinde pentru casele de credit agricole.
121
În aceste condiții, având în vedere larga putere de apreciere de care dispune Comisia, aceasta din urmă putea aprecia că, pentru a atinge obiectivul menționat la punctul 57 de mai sus, nu era de dorit să se excludă din calculul de bază al contribuțiilor ex ante, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, datoriile legate de activitățile pe care reclamanta le întreprinde pentru casele de credit agricole, pentru motivul în esență că nu existau garanții suficiente că expunerile provenind din împrumuturi ale acesteia din urmă, pentru activitățile pe care le desfășoară în contul caselor de credit agricole, vor fi acoperite în cazul deteriorării stabilității sale financiare. Prin urmare, această dispoziție nu depășește în mod vădit ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului menționat.
122
În al treilea rând, astfel cum reiese de asemenea din cuprinsul punctului 110 de mai sus, reclamanta nu a demonstrat că obiectivul menționat la punctul 57 de mai sus ar putea fi atins într‑un mod la fel de eficient printr‑o măsură mai puțin constrângătoare, și anume, în speță, includerea, la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63, a datoriilor legate de activitățile pe care le desfășoară pentru casele de credit agricole.
123
În plus, în ceea ce privește existența unor eventuale inconveniente vădit disproporționate în raport cu obiectivul menționat la punctul 57 de mai sus, trebuie să se constate că simpla afirmație potrivit căreia articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63 pune în pericol misiunea asumată de reclamantă în privința caselor de credit agricole și o privează de rațiunea sa economică de a fi nu poate fi suficientă pentru a stabili existența unor astfel de inconveniente. Astfel, niciun element din dosar nu sugerează că misiunea reclamantei a fost pusă în pericol de faptul că contribuția sa ex ante pentru perioada de contribuție 2016 a fost calculată fără ca datoriile în cauză să fie excluse, în conformitate printre altele cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63.
124
În acest sens, argumentația reclamantei nu permite să se înțeleagă motivele pentru care ar fi fost necesar, astfel cum pretinde, să se urmărească o mai mare coerență între domeniul supravegherii prudențiale și cel al rezoluției. În special, reclamanta nu stabilește nicio legătură între obiectivul urmărit de sistemul contribuțiilor ex ante și dispozițiile reglementării în materie de supraveghere prudențială.
125
În consecință, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat și, prin urmare, motivul menționat trebuie respins în totalitate.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 103 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2014/59 și a articolului 70 din Regulamentul nr. 806/2014
126
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta solicită Tribunalului, în ipoteza în care ar admite primul motiv, să se pronunțe cu privire la decizia atacată fără a ține seama de dispozițiile articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63. În special, potrivit reclamantei, trebuie să se statueze cu privire la această decizie prin raportare numai la criteriile enunțate în dispozițiile corespunzătoare ale Directivei 2014/59 și ale Regulamentului nr. 806/2014.
127
Or, întrucât primul motiv a fost respins, al doilea motiv trebuie de asemenea respins pe cale de consecință.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
128
Reclamanta susține că decizia atacată încalcă principiul securității juridice în măsura în care dispozitivul său prevede că produce efecte la 15 aprilie 2016, și anume la momentul la care prima dintre deciziile inițiale produce efecte. Principiul securității juridice s‑ar opune ca momentul de la care începe să curgă durata de validitate a unui act să fie stabilit la o dată anterioară publicării sale. În mod excepțional, un act al Uniunii poate avea efect retroactiv atunci când obiectivul care trebuie atins impune acest lucru, când încrederea legitimă a persoanelor interesate este respectată în mod corespunzător și efectul său retroactiv reiese în mod clar din norma în cauză. În speță, aceste condiții nu ar fi îndeplinite.
129
SRB contestă argumentele reclamantei.
130
Decizia atacată a fost adoptată la 7 decembrie 2022 și, în conformitate cu prevederile articolului 4 din dispozitivul său, aceasta a intrat în vigoare la 15 aprilie 2016, și anume la momentul intrării în vigoare a primei dintre deciziile inițiale, care fuseseră ele însele înlocuite, de asemenea cu efect de la 15 aprilie 2016, prin decizia din 19 martie 2020, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 10 și 13 de mai sus. Această din urmă decizie a intrat de asemenea în vigoare la 15 aprilie 2016, în conformitate cu prevederile articolului 3 din dispozitivul său.
131
Din considerentele (19)-(22) ale deciziei atacate reiese că aceasta urmărea să remedieze nemotivarea deciziei din 19 martie 2020 pe care SRB o constatase în urma Hotărârii din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601), precum și a Ordonanței din 3 martie 2022, SRB/Portigon și Comisia (C‑664/20 P, nepublicată, EU:C:2022:161), și a Ordonanței din 3 martie 2022, SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, nepublicată, EU:C:2022:162), referitoare la calculul cuantumului contribuțiilor ex ante pentru perioada de contribuție 2017.
132
În plus, astfel cum reiese din considerentele (6) și (8) ale deciziei din 19 martie 2020, aceasta urmărea remedierea deficiențelor procedurale și a nemotivării deciziilor inițiale pe care Tribunalul le constatase în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 și T‑809/16, EU:T:2019:823), și în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Prin urmare, decizia atacată și hotărârile și ordonanțele menționate mai sus nu au modificat întinderea obligației reclamantei de a plăti o contribuție ex ante pentru perioada de contribuție 2016, astfel cum fusese stabilită prin a doua dintre deciziile inițiale și astfel cum se menținuse pentru această perioadă de contribuție.
134
Astfel, calculul contribuției ex ante a reclamantei pentru perioada de contribuție 2016, precum și cuantumul acestei contribuții erau aceleași în a doua dintre deciziile inițiale, în decizia din 19 martie 2020 și în decizia atacată. În această privință, singurele elemente noi introduse prin decizia atacată se regăseau într-o motivare mai extinsă a calculului contribuției ex ante a reclamantei pentru perioada de contribuție 2016.
135
În considerentele (188)-(194) ale deciziei atacate, SRB a expus motivele pentru care stabilise efectele în timp ale deciziei atacate în modul descris la punctul 130 de mai sus. El a precizat printre altele că procedase astfel pentru a menține titlul juridic prin care contribuțiile ex ante ale instituțiilor în cauză fuseseră percepute în perioada de contribuție 2016 și pentru a menține validitatea plății acestor contribuții.
136
Potrivit jurisprudenței, principiul securității juridice se opune ca punctul de pornire al aplicării în timp a unui act al Uniunii să fie stabilit la o dată anterioară adoptării sale, cu excepția cazului în care, cu titlu excepțional, obiectivul care trebuie atins impune acest lucru, iar încrederea legitimă a persoanelor interesate este respectată în mod corespunzător (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 1990, Fedesa ș.a., C‑331/88, EU:C:1990:391, punctul 45 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 5 septembrie 2014, Éditions Odile Jacob/Comisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, punctul 102 și jurisprudența citată).
137
În primul rând, în ceea ce privește problema dacă scopul care trebuia atins prin decizia atacată impunea ca aceasta din urmă să producă efecte la o dată anterioară datei adoptării sale, trebuie să se țină seama de contextul în care a fost adoptată decizia respectivă.
138
În această privință, din cuprinsul punctelor 10-13 de mai sus reiese că hotărârea prin care s‑a anulat prima dintre deciziile inițiale, precum și hotărârile care au condus la retragerea deciziei din 19 martie 2020 nici nu au eliminat obligația reclamantei de a‑și plăti contribuția ex ante pentru perioada de contribuție 2016, în conformitate cu cadrul juridic aplicabil, nici nu au redus cuantumul contribuției menționate, ceea ce reclamanta nu contestă.
139
În aceste condiții speciale, dacă SRB nu ar fi adoptat decizia atacată și nu ar fi pus‑o în aplicare de la data de la care produce efecte prima dintre deciziile inițiale, decizia atacată nu ar fi putut să își producă efectele în perioada cuprinsă între 15 aprilie 2016 și 7 decembrie 2022, în cursul căreia reclamanta ar fi fost exonerată de obligația de a plăti o contribuție ex ante pentru perioada de contribuție 2016, deși era supusă acestei obligații în temeiul articolului 2, al articolului 67 alineatul (4) și al articolelor 69 și 70 din Regulamentul nr. 806/2014. De asemenea, în această perioadă, FUR ar fi fost privat, cu încălcarea acelorași dispoziții, de fondurile provenite din contribuția ex ante a reclamantei, ceea ce ar fi adus atingere punerii în aplicare a Directivei 2014/59, a Regulamentului nr. 806/2014 și a Regulamentului delegat 2015/63 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB, C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punctele 176 și 177).
140
În consecință, faptul de a adopta decizia atacată cu efect de la 15 aprilie 2016 urmărea să asigure o concomitență între aplicabilitatea deciziei atacate și momentul în care a luat naștere obligația reclamantei de a plăti o contribuție ex ante pentru perioada de contribuție 2016 și, astfel, să evite un rezultat contrar reglementării aplicabile. Or, atingerea adusă unui astfel de scop legitim și de interes public impunea ca această decizie să intre în vigoare la o dată anterioară celei a adoptării sale, și anume la aceeași dată ca și decizia din 19 martie 2020 pe care o înlocuia.
141
În al doilea rând, nimic nu indică faptul că încrederea legitimă a reclamantei sau cea a terților nu a fost respectată în mod corespunzător în împrejurările speței. Reclamanta nu poate pretinde, pe de o parte, că Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), a dat naștere unei încrederi legitime prin faptul că decizia atacată nu va produce efecte la o dată anterioară datei adoptării sale sau, pe de altă parte, că hotărârile care au anulat prima dintre deciziile inițiale și care au condus la retragerea deciziei din 19 martie 2020 puteau da naștere unei încrederi legitime prin faptul că aceasta nu ar fi obligată la plata contribuției sale ex ante pentru perioada de contribuție 2016 decât începând de la o dată ulterioară, atunci când ar fi fost adoptată o nouă decizie. Contrar celor impuse de jurisprudență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 2021, FVE Holýšov I ș.a./Comisia, C‑850/19 P, nepublicată, EU:C:2021:740, punctul 34 și jurisprudența citată), nicio instituție nu a furnizat reclamantei informații precise, necondiționate și concordante în acest sens (a se vedea punctele 133 și 134 de mai sus).
142
În plus, articolul 266 TFUE nu obligă instituția emitentă a actului anulat decât în limitele a ceea ce este necesar pentru a asigura executarea hotărârii de anulare. În acest sens, dispoziția menționată impune instituției vizate să evite ca orice act menit să înlocuiască actul anulat să fie afectat de aceleași neregularități ca cele identificate în hotărârea respectivă (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2017, Léon Van Parys/Comisia, T‑125/16, EU:T:2017:884, punctul 49 și jurisprudența citată). Pentru a se conforma unei hotărâri de anulare și pentru a‑i asigura executarea integrală, instituția este obligată să respecte nu doar dispozitivul hotărârii, ci și motivele pe baza cărora a fost pronunțat acesta și care constituie temeiul necesar al hotărârii, în sensul că sunt indispensabile pentru a determina sensul exact a ceea ce s‑a hotărât în dispozitiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Italia/Comisia, C‑417/06 P, nepublicată, EU:C:2007:733, punctul 50 și jurisprudența citată).
143
Rezultă că, pentru a adopta o nouă decizie conformă cu motivele care constituie susținerea necesară a dispozitivului Hotărârii din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), SRB era obligat să respecte formele care fuseseră încălcate în cursul procedurii de adoptare a deciziei în litigiu. Această împrejurare nu a putut da naștere vreunei așteptări din partea reclamantei cu privire la faptul că decizia atacată nu ar produce efecte la o dată anterioară datei deciziei pe care tocmai o înlocuia sau că ea însăși nu ar fi supusă plății contribuției ex ante pentru perioada de contribuție 2016 decât începând de la o dată ulterioară, atunci când ar fi fost adoptată o nouă decizie (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 ianuarie 2024, Eurobolt ș.a./Comisia și Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, punctele 55 și 56 și jurisprudența citată).
144
Prin urmare, trebuie să se arate că, contrar celor afirmate de reclamantă, decizia atacată nu a încălcat principiul securității juridice, în măsura în care condițiile menționate la punctul 136 de mai sus sunt îndeplinite și în măsura în care, în speță, SRB avea dreptul să stabilească punctul de plecare al deciziei atacate la o dată anterioară celei a adoptării sale, și anume 15 aprilie 2016, care corespunde datei primei dintre deciziile inițiale. De altfel, situația este aceeași în ceea ce privește decizia din 19 martie 2020.
145
Având în vedere ceea ce precedă, al treilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat și, prin urmare, concluziile în anulare prezentate de reclamantă trebuie respinse.
Cu privire la cererile de despăgubire
146
Reclamanta invocă răspunderea extracontractuală a Uniunii pentru a solicita dobânzile moratorii pe care aceasta din urmă i le‑ar datora de la 23 iunie 2016, dată la care a plătit contribuția sa ex ante pentru perioada de contribuție 2016 pe baza primei dintre deciziile inițiale, care ar fi fost anulată de Tribunal, în măsura în care o privea, în Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822). În special, SRB i‑ar datora dobânzi în măsura în care nu i‑ar fi rambursat contribuția ex ante de la această anulare. Cu alte cuvinte, SRB s‑ar fi îmbogățit fără justă cauză. În aceste condiții, reclamanta își întemeiază cererile atât pe îmbogățirea fără justă cauză, cât și pe articolele 268 și 340 TFUE.
147
SRB contestă argumentația reclamantei.
148
În ceea ce privește, mai întâi, dreptul reclamantei de a introduce o acțiune întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză, este suficient să se amintească faptul că acțiunea întemeiată pe o astfel de îmbogățire nu intră sub incidența regimului răspunderii extracontractuale în sens strict, a cărui angajare depinde de întrunirea unui ansamblu de condiții referitoare la nelegalitatea comportamentului reproșat Uniunii, la caracterul real al prejudiciului și la existența unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat. Această acțiune se distinge de acțiunile introduse în temeiul regimului menționat prin aceea că nu impune dovada unui comportament nelegal al pârâtului și nici măcar existența vreunui comportament, ci numai dovada unei îmbogățiri fără bază legală valabilă a pârâtului și a unei sărăciri a reclamantului legate de îmbogățirea menționată (a se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2022, Westfälische Drahtindustrie ș.a./Comisia, T‑275/20, EU:T:2022:723, punctul 48 și jurisprudența citată).
149
O asemenea acțiune întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză nu poate fi admisă în prezenta cauză în măsura în care, așa cum s‑a arătat la punctele 139-144 de mai sus, reclamanta datora, de la 15 aprilie 2016, contribuția sa ex ante pentru perioada de contribuție 2016 în temeiul articolului 2, al articolului 67 alineatul (4) și al articolelor 69 și 70 din Regulamentul nr. 806/2014 și a rămas astfel în urma pronunțării Hotărârii din 28 noiembrie 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), dat fiind că această hotărâre nu a avut drept consecință anularea obligației sale de a contribui la FUR pentru perioada de contribuție 2016, în conformitate cu dispozițiile menționate mai sus. În speță, având în vedere datele la care decizia din 19 martie 2020 și decizia atacată au intrat în vigoare, și anume 15 aprilie 2016, nu îi revenea SRB, pentru a evita o îmbogățire fără justă cauză, obligația de a rambursa reclamantei, în tot sau în parte, contribuția sa ex ante pentru anul de contribuție 2016.
150
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 340 al doilea paragraf TFUE, în materie de răspundere extracontractuală, Uniunea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor.
151
Conform jurisprudenței, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE depinde de îndeplinirea unui ansamblu de condiții, și anume existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între încălcarea obligației ce revine autorului actului și prejudiciul suferit de persoanele vătămate (a se vedea Hotărârea din 5 martie 2024, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, punctul 117 și jurisprudența citată).
152
În cazul în care una dintre condițiile menționate la punctul 151 de mai sus nu este îndeplinită, acțiunea trebuie respinsă în totalitate, fără a fi necesară examinarea celorlalte condiții ale răspunderii extracontractuale a Uniunii (a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2008, FIAMM ș.a./Consiliul și Comisia, C‑120/06 P și C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punctul 165 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 21 decembrie 2023, United Parcel Service/Comisia, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, punctul 61 și jurisprudența citată).
153
În speță, astfel cum reiese din analiza motivelor prezentate în susținerea concluziilor în anulare, reclamanta nu a dovedit existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor. În consecință, prezentele cereri de despăgubire trebuie de asemenea respinse în măsura în care se întemeiază pe articolele 268 și 340 TFUE.
154
Această concluzie nu este repusă în discuție de Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), nici de Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), care au fost invocate de reclamantă în memoriile sale și, respectiv, în ședință.
155
La punctul 56 din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Curtea a amintit că din jurisprudență reieșea că, atunci când au fost încasate sume cu încălcarea dreptului Uniunii, fie de către o autoritate națională, fie de către o instituție, un organ, un oficiu sau o agenție a Uniunii, aceste sume de bani trebuiau restituite, iar restituirea respectivă trebuia majorată cu dobânzi care să acopere întreaga perioadă cuprinsă între data plății acestor sume de bani și data restituirii lor, ceea ce constituia expresia unui principiu general de restituire a plății nedatorate.
156
În plus, astfel cum a statuat Curtea la punctul 62 din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), și așa cum reiese în esență din cuprinsul punctelor 103 și 104 din Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), atunci când o instituție, un organ, un oficiu sau o agenție a Uniunii este obligată, în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE, să adauge dobânzi la rambursarea unei sume determinate, acesta nu dispune de nicio marjă de apreciere cu privire la oportunitatea plății acestor dobânzi, așa încât simpla încălcare a dreptului Uniunii constând în refuzul de a plăti dobânzile menționate este suficientă pentru a stabili existența unei încălcări suficient de grave a acestui drept, susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii.
157
Or, spre deosebire de reclamantul din cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), și Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), prin care s‑a constatat cu titlu definitiv de către Curte că amenzile în discuție la acel moment fuseseră plătite în mod nejustificat, reclamanta rămânea obligată, începând cu 15 aprilie 2016, la contribuția ex ante stabilită în sarcina sa pentru perioada de contribuție 2016, în temeiul articolului 2, al articolului 67 alineatul (4) și al articolelor 69 și 70 din Regulamentul nr. 806/2014, al cărei cuantum nu a fost redus (a se vedea punctele 138 și 149 de mai sus).
158
În plus și contrar deciziilor în discuție în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), și Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), atât decizia atacată, cât și decizia din 19 martie 2020 au intrat în vigoare, fără a încălca principiul securității juridice (a se vedea punctul 144 de mai sus), la o dată anterioară celei a adoptării lor, și anume 15 aprilie 2016, astfel încât nu ar fi datorată nicio dobândă moratorie pentru perioada cuprinsă între 23 iunie 2016, dată la care reclamanta și‑a plătit contribuția ex ante pentru perioada de contribuție 2016, și data adoptării uneia dintre aceste decizii.
159
Astfel, SRB nu era obligat să efectueze nicio rambursare a contribuțiilor ex ante, însoțite de dobânzi.
160
Având în vedere ceea ce precedă, cererile de despăgubire ale reclamantei trebuie respinse.
Cu privire la cheltuielile de judecată
161
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de SRB, conform concluziilor acestuia din urmă.
162
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Comisia va suporta propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Banco Cooperativo Español, S.A. va suporta propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comitetul unic de rezoluție (SRB).
3)
Comisia Europeană va suporta propriile cheltuieli de judecată.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 aprilie 2025.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.