62018CC0215
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prezentate la 7 noiembrie 2019 (
1
)
Cauza C‑215/18
Libuše Králová
împotriva
Primera Air Scandinavia
[cerere de decizie preliminară formulată de Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8, Republica Cehă)]
„Trimitere preliminară – Competență judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 5 punctul 1 – Competență în materie contractuală – Secțiunea 4 din capitolul II – Competență în materia contractelor încheiate de consumatori – Domenii de aplicare – Regulamentul (CE) nr. 261/2004 – Articolele 6 și 7 – Transport aerian – Compensarea și asistența pasagerilor – Întârzierea prelungită a zborurilor – Contract de transport combinat cu cazare încheiat între pasager și un operator de turism – Acțiune în despăgubire îndreptată împotriva operatorului de transport aerian care nu este parte la acest contract – Pachet de servicii turistice – Directiva 90/314/CEE”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară formulată de Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8, Republica Cehă) se înscrie în cadrul unei acțiuni în despăgubire intentate, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 261/2004 (
2
), de o pasageră domiciliată în raza teritorială a acestei instanțe împotriva unei companii aeriene cu sediul în Danemarca, pentru întârzierea prelungită a unui zbor pe care l‑a efectuat aceasta, dar care a fost vândut pasagerei, în combinație cu cazare, de o agenție de turism cehă.
2.
În esență, se solicită Curții să se pronunțe, în primul rând, cu privire la aspectul dacă o astfel de acțiune judiciară intră sub incidența normelor de competență aplicabile în materie contractuală care sunt prevăzute la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 (
3
), deși reclamanta nu a încheiat un contract cu pârâta, iar zborul în cauză a făcut parte dintr‑un pachet de servicii achiziționat de la un terț. Pentru motivele expuse în prezentele concluzii, considerăm că răspunsul la această întrebare trebuie să fie afirmativ.
3.
În al doilea rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă dispozițiile secțiunii 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, care cuprinde articolele 15-17 din acesta, trebuie interpretate în sensul că normele de competență aplicabile în materia contractelor încheiate de consumatori care figurează în secțiunea menționată acoperă o acțiune precum cea principală. În opinia noastră, răspunsul la această întrebare este unul negativ.
4.
În al treilea rând, Curtea va trebui să stabilească dacă, atunci când un zbor a avut o întârziere prelungită, un pasager care a achiziționat acest zbor de la o agenție de turism în cadrul unui pachet de servicii turistice, în sensul Directivei 90/314/CEE (
4
), se poate prevala de drepturile întemeiate pe articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 față de operatorul efectiv de transport aerian. Apreciem că trebuie să se răspundă afirmativ în această privință.
II. Cadrul juridic
A.
Regulamentul nr. 44/2001
5.
Figurând în secțiunea 2 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, intitulată „Competențe speciale”, articolul 5 punctul 1 din acesta are următorul cuprins:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
1.
(a)
în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată;
(b)
în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este:
–
în cazul vânzării de mărfuri […];
–
în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile;
(c)
în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a);”
6.
Figurând în secțiunea 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, intitulată „Competența în materia contractelor încheiate de consumatori”, articolul 15 din acesta prevede:
„(1)   În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care:
(a)
contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate;
(b)
contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale;
(c)
în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.
[…]
(3)   Prezenta secțiune nu se aplică în cazul contractelor de transport altele decât cele care, pentru un preț forfetar, oferă o combinație între călătorie și cazare.”
7.
Figurând în secțiunea 4 menționată, articolul 16 alineatul (1) prevede că „[u]n consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză își are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul”.
8.
Figurând la sfârșitul aceleiași secțiuni 4, articolul 17 determină condițiile în care se poate deroga de la dispozițiile acesteia prin convenții de alegere a instanței încheiate cu un consumator.
9.
Regulamentul nr. 44/2001 se aplică ratione temporis în speță, deși a fost abrogat de Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
5
), dat fiind că acest din urmă instrument se aplică numai acțiunilor intentate la 10 ianuarie 2015 sau după această dată, în conformitate cu articolul 66 alineatul (1), acțiunea principală fiind intentată anterior acestei date (
6
).
10.
În plus, Regulamentul nr. 44/2001 se aplică ratione loci în speță, precizându‑se că dispozițiile sale nu se adresau Regatului Danemarcei inițial, dar se aplică în prezent relațiilor dintre Uniune și acest stat membru, de la 1 iulie 2007, în temeiul unui acord încheiat în acest scop (
7
).
B.
Regulamentul nr. 261/2004
11.
Articolul 1 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 261/2004 prevede că acesta „stabilește condițiile în care pasagerii își pot exercita drepturile minime [atunci când, printre altele] zborul este întârziat”.
12.
Articolul 2 litera (b) din acest regulament definește noțiunea de „operator efectiv de transport aerian”, în sensul acestuia, ca fiind „un operator de transport aerian care execută sau intenționează să execute un zbor în temeiul unui contract cu un pasager sau în numele unei alte persoane, juridice sau fizice, care a încheiat un contract cu pasagerul respectiv”.
13.
Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatele (5) și (6):
„(5)   Prezentul regulament se aplică tuturor operatorilor efectivi de transport aerian care asigură transportul pasagerilor menționați la alineatele (1) și (2). În cazul în care un operator efectiv de transport aerian care nu are un contract cu pasagerul își execută obligațiile în conformitate cu prezentul regulament, atunci se consideră că acesta acționează astfel în numele persoanei care are un contract cu pasagerul respectiv.
(6)   Prezentul regulament nu aduce atingere drepturilor pasagerilor prevăzute în Directiva [90/314]. Prezentul regulament nu se aplică în cazurile în care un pachet de servicii turistice este anulat din alte motive decât anularea zborului.”
14.
În legătură cu referirea la Directiva 90/314 care este cuprinsă în această din urmă dispoziție, trebuie să se precizeze că directiva menționată a fost abrogată, la 1 iulie 2018, de Directiva (UE) 2015/2302 (
8
), în conformitate cu articolul 29 din aceasta. Totuși, în speță se aplică primul dintre aceste instrumente, ținând seama de data faptelor din litigiu principal.
15.
Articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 prevăd dreptul la asistență furnizată de operatorul efectiv de transport aerian în cazul întârzierii prelungite a zborurilor și, respectiv, dreptul la o compensație forfetară, în condițiile menționate la aceste articole.
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
16.
Doamna Libuše Králová, domiciliată în Praga (Republica Cehă), a încheiat cu societatea FIRO‑tour a.s., agenție de turism cu sediul în Republica Cehă, un contract care includea furnizarea unui zbor între Praga și Keflavik (Islanda), care urma să aibă loc la 25 aprilie 2013 la ora 12.40, precum și a unei cazări. Transportul aerian a fost efectuat de Primera Air Scandinavia, societate care își are sediul în Danemarca. Acest zbor a înregistrat o întârziere de patru ore în raport cu ora de plecare programată.
17.
La 24 iulie 2013, doamna Králová a solicitat Primera Air Scandinavia repararea prejudiciului pe care l‑a suferit ca urmare a întârzierii zborului. Operatorul de transport aerian s‑a opus acestei cereri, susținând că această întârziere a fost cauzată de împrejurări excepționale care aveau un caracter imprevizibil.
18.
La 10 octombrie 2013, doamna Králová a sesizat Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8) pentru a obține obligarea Primera Air Scandinavia la plata unei compensații forfetare în valoare de 400 de euro. În susținerea pretențiilor sale, aceasta a invocat, în ceea ce privește competența judiciară, articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 și, în ceea ce privește fondul, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, astfel cum au fost interpretate de Curte în Hotărârea Sturgeon și alții (
9
).
19.
Prin decizia din 1 aprilie 2014, această instanță s‑a declarat necompetentă, pentru motivele, printre altele, că Primera Air Scandinavia avea sediul pe teritoriul Regatului Danemarcei, căruia nu i s‑ar aplica Regulamentul nr. 44/2001, și că, în plus, dispozițiile acestui instrument nu pot fundamenta competența internațională a instanțelor cehe, din moment ce părțile la procedură nu păreau a fi legate printr‑o relație contractuală și nici, în orice caz, printr‑un contract care oferă o combinație între călătorie și cazare în conformitate cu articolul 15 alineatul (3) din acest regulament.
20.
Prin decizia din 4 august 2014, Městský soud v Praze (Tribunalul Municipal din Praga, Republica Cehă) a respins apelul formulat de doamna Králová, reținând că Regulamentul nr. 44/2001 trebuia să fie aplicat în speță ca fiind obligatoriu în privința Regatului Danemarcei de la 1 iulie 2007 (
10
), dar nu putea fundamenta competența instanțelor cehe.
21.
La 15 septembrie 2015, sesizată cu un recurs de către doamna Králová, Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă) a anulat deciziile pronunțate în primă instanță și în apel, apoi a trimis cauza spre rejudecare la Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8), invitându‑l în special să stabilească dacă Primera Air Scandinavia putea fi acționată în justiție în fața instanțelor cehe în raport cu articolul 5 punctul 1 și cu articolele 15 și 16 din Regulamentul nr. 44/2001, inclusiv, dacă este cazul, sesizând Curtea de Justiție cu o trimitere preliminară (
11
).
22.
În acest context, prin decizia din 25 ianuarie 2018, primită la grefa Curții la 26 martie 2018, Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Între reclamanta [din litigiul principal] și pârâta [din litigiul principal] a existat o relație contractuală în sensul articolului 5 punctul 1 din Regulamentul [nr. 44/2001], deși acestea nu au încheiat niciun contract, iar zborul a reprezentat o componentă a unui pachet de servicii prestate în baza unui contract încheiat între reclamantă și o terță parte (agenție de turism)?
2)
Se poate considera că această relație contractuală rezultă dintr‑un contract încheiat de un consumator, în sensul secțiunii 4 [din capitolul II], [care cuprinde] articolele 15-17 din Regulamentul [nr. 44/2001]?
3)
Pârâta [din litigiul principal] are calitate procesuală pasivă în raport cu cererea de chemare în judecată formulată de reclamantă în temeiul Regulamentului [nr. 261/2004]?”
23.
Guvernul ceh și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții. Nu a avut loc o ședință de audiere a pledoariilor.
IV. Analiză
24.
În esență, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în împrejurări precum cele din litigiul principal, și anume în cazul în care acțiunea în despăgubire introdusă de un pasager în temeiul Regulamentului nr. 261/2004 (
12
) privește un zbor care a fost negociat ca element al unui pachet de servicii vândut de un terț, trebuie să se aplice norma de competență, întemeiată pe locul de executare a obligației contractuale, care este prevăzută la articolul 5 punctul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 (A), sau cea, favorabilă consumatorului, care este prevăzută la articolul 16 alineatul (1) din acest regulament (B) (
13
). Pe de altă parte, în ipoteza în care propria sa competență internațională s‑ar putea baza efectiv pe una dintre dispozițiile menționate, această instanță ridică problema posibilității, pentru un astfel de pasager, de a acționa în justiție, în scopul exercitării drepturilor care rezultă din Regulamentul nr. 261/2004, operatorul efectiv de transport aerian care era responsabil de satisfacerea acestor drepturi (
14
), deși zborul în litigiu a fost vândut prin intermediul unei agenții de turism și în cadrul unui pachet de servicii turistice în sensul Directivei 90/314 (
15
) (C) (
16
).
A.
Cu privire la aplicabilitatea normelor de competență prevăzute la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 (prima întrebare)
25.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere invită în esență Curtea să interpreteze articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 pentru a determina dacă normele de competență specială „în materie contractuală” care figurează la această dispoziție (
17
) se aplică unei acțiuni în despăgubire precum cea din litigiul principal, intentată în temeiul Regulamentului nr. 261/2004 de o pasageră împotriva operatorului efectiv de transport aerian (
18
), deși nu s‑a încheiat niciun contract între această reclamantă și această pârâtă și deși zborul în cauză a făcut parte dintr‑un ansamblu de servicii furnizate în temeiul unui contract încheiat între reclamantă și o agenție de turism.
26.
Atât guvernul ceh, cât și Comisia propun un răspuns afirmativ la această întrebare, aceasta fiind și opinia noastră, pentru motivele care urmează.
27.
În această privință, amintim că articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede că, „în materie contractuală”, o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție, într‑un alt stat membru, în fața „instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată”. În temeiul acestui articol 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță, în privința „prestării de servicii”, locul de executare a obligației în cauză este definit ca fiind, în absența vreunei convenții contrare, „locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile”. În conformitate cu respectivul articol 5 punctul 1 litera (c), factorul de legătură din oficiu care este prevăzut la articolul 5 punctul 1 litera (a) amintit are vocația de a se aplica atunci când relația contractuală în cauză nu constituie o „prestare de servicii”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (b) menționat (
19
).
28.
În speță, din motivele deciziei sale reiese că instanța de trimitere ridică problema, mai precis, dacă propria competență pentru soluționarea litigiului principal poate rezulta din factorul de legătură special care figurează la articolul 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 44/2001, factor care a fost deja declarat aplicabil în cazul unei cereri de compensații formulate de un pasager împotriva unei companii aeriene în temeiul atât al contractului încheiat între ei, cât și al Regulamentului nr. 261/2004 (
20
). În acest caz, Curtea trebuie să statueze dacă această abordare este valabilă și în împrejurări precum cele din speță, în care cocontractantul pasagerei în cauză nu era operatorul efectiv de transport aerian, ci o agenție de turism care i‑a vândut acesteia zborul în litigiu în combinație cu cazare.
29.
La fel ca guvernul ceh și Comisia, arătăm că, în cauzele conexate în care s‑a pronunțat Hotărârea flightright și alții (
21
), Curtea a statuat deja cu privire la o situație care este comparabilă cu cea în discuție în prezenta cauză. Astfel, și în acel caz era vorba despre acțiuni în despăgubire, întemeiate pe Regulamentul nr. 261/2004, pentru întârzierea prelungită a zborurilor realizate de un operator efectiv de transport aerian care nu a încheiat niciun contract cu pasagerii în cauză, întrucât aceștia și‑au cumpărat biletele de avion de la alte companii aeriene înainte de introducerea unei acțiuni împotriva operatorului de transport care a operat segmentul de zbor cu legătură care a avut întârzierea în litigiu (
22
).
30.
În acest context, Curtea a statuat, pe de o parte, că noțiunea de „materie contractuală”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, acoperă acțiunile în despăgubire pentru întârzierea prelungită a unui zbor cu legătură, intentate de pasageri, în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, împotriva unui operator efectiv de transport aerian care nu este cocontractantul lor, având în vedere motivele menționate mai jos (
23
).
31.
Mai întâi, Curtea a amintit că noțiunea de „materie contractuală” nu trebuie interpretată prin referire la dreptul național, ci în mod autonom, și că în această noțiune se încadrează toate obligațiile care își au originea în contractul a cărui neexecutare este invocată în susținerea acțiunii reclamantului. În continuare, ea a confirmat că aplicarea normei de competență prevăzute la respectivul articol 5 punctul 1 litera (a) nu impune încheierea unui contract între părțile la procedură, dar presupune totuși existența unei obligații juridice care a fost liber consimțită de o persoană față de altă persoană și pe care se întemeiază acțiunea reclamantului, astfel încât această normă de competență se întemeiază pe cauza acțiunii, iar nu pe identitatea părților (
24
). În sfârșit, ea a evidențiat faptul că un operator efectiv de transport aerian precum cel vizat la articolul 3 alineatul (5) a doua teză din Regulamentul nr. 261/2004 – și anume un operator de transport care nu are un contract cu pasagerul în cauză, dar care își execută obligațiile în conformitate cu acest instrument și, prin urmare, se consideră că acesta acționează astfel în numele persoanei care are un contract de transport cu acest pasager – trebuie să fie considerat ca îndeplinind obligațiile liber consimțite față de cocontractantul pasagerului care își au originea în contractul de transport aerian care a fost încheiat cu acesta din urmă.
32.
Pe de altă parte, în aceeași Hotărâre flightright și alții, Curtea a interpretat articolul 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 44/2001 cu privire la identificarea locului de executare a serviciilor de transport aerian într‑un caz precum cel care făcea obiectul litigiilor principale, și anume întârzierea unui zbor cu legătură operat de două companii aeriene dintre care una nu este cocontractantul pasagerilor în cauză (
25
). În această privință, ea a menționat considerații de natură generală care, în opinia noastră, sunt relevante și în speță.
33.
Astfel, Curtea a amintit importanța unei legături suficient de strânse între instanță și elementele materiale ale oricărui litigiu care intră sub incidența articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, cunoscându‑se că această legătură este urmărită prin intermediul tuturor normelor de competență speciale enunțate de această dispoziție și că un astfel de obiectiv de proximitate este confirmat de considerentul (12) al acestui regulament (
26
). Ea a verificat de asemenea dacă interpretarea adoptată corespundea principiului previzibilității, enunțat în considerentul (11) al regulamentului menționat, pe care aceste norme de competență urmăresc să îl garanteze, pentru a permite atât reclamantului, cât și pârâtului să identifice cu ușurință instanța competentă. Pe de altă parte, ea a evidențiat faptul că, în cadrul acordurilor comerciale liber consimțite între operatori de transport aerian precum cei în cauză, se consideră că un operator efectiv de transport aerian care nu a încheiat un contract cu pasagerul acționează în numele operatorului de transport aerian care este cocontractantul pasagerului în cauză.
34.
Suntem de părere că interpretările și considerațiile care au fost astfel reținute pot fi transpuse, mutatis mutandis, în prezenta cauză (
27
), astfel încât o acțiune precum cea introdusă de reclamanta din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001.
35.
Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea flightright și alții, la fel ca în speță, acțiunea în despăgubire pentru întârzierea prelungită a unui zbor se bazează pe obligații care își au originea în contractul inițial încheiat de pasagerul în cauză, a cărui executare defectuoasă este invocată de acesta din urmă în susținerea cererii sale. Pârâtul este și în acest caz un operator efectiv de transport aerian care nu este persoana care a încheiat contractul în litigiu cu acest pasager, în speță agenția de turism, dar care a consimțit în mod liber în privința acestei persoane să efectueze zborul și, prin urmare să își asume obligațiile în conformitate cu Regulamentul nr. 261/2004 în numele acesteia (
28
), obligații pe care se întemeiază acțiunea menționată. Apreciem că este lipsit de incidență în această privință faptul că zborul în litigiu a fost vândut în combinație cu cazarea, și anume inclus într‑un „pachet de servicii turistice” în sensul Directivei 90/314 (
29
), din moment ce această particularitate nu modifică deloc nici natura contractuală a obligațiilor juridice de care se prevalează reclamanta, nici cauza acțiunii sale. Prin urmare, o acțiune precum cea din litigiul principal este acoperită, în opinia noastră, de noțiunea de „materie contractuală” în sensul articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 (
30
).
36.
Mai precis, o acțiune de acest tip intră, în opinia noastră, în domeniul de aplicare al factorului de legătură propriu prestărilor de servicii care figurează la respectivul articol 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță, și anume locul de furnizare a serviciului de transport aerian în cauză. Având în vedere jurisprudența Curții privind interpretarea acestei dispoziții în cadrul cererilor de compensații formulate de pasageri în temeiul Regulamentului nr. 261/2004 (
31
), considerăm că este competentă să judece o acțiune precum cea din litigiul principal instanța în circumscripția căreia se găsește locul de executare a zborului întârziat, conceput ca fiind, la alegerea reclamantului, locul de plecare sau locul de sosire a avionului care sunt stipulate în contractul încheiat între pasagerul în cauză și agenția de turism (
32
), observându‑se că unul dintre aceste locuri coincide adesea, în practică, cu locul în care pasagerul are domiciliul.
37.
Astfel cum a subliniat Curtea în Hotărârea flightright și alții, suntem de părere că, în pofida faptului că operatorul efectiv de transport aerian nu este cocontractantul pasagerului, interpretarea propusă în acest caz respectă obiectivele de previzibilitate și de proximitate care sunt urmărite prin toate normele de competență specială prevăzute la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, în măsura în care acest operator de transport a acceptat să își execute obligațiile care decurg din Regulamentul nr. 261/2004 în numele cocontractantului menționat. Astfel, în speță, din moment ce operatorul de transport aerian cu sediul în Danemarca a consimțit în mod liber să își asume realizarea zborului vândut de agenția de turism cehă, el nu putea să ignore nici locul de plecare (situat în Republica Cehă), nici locul de sosire (situat în Islanda) a avionului și, prin urmare, trebuia să se aștepte în mod rezonabil, la fel ca pasagerul în cauză, ca o instanță cehă să fie sesizată cu un eventual litigiu, care, în plus, este bine plasată din punct de vedere geografic pentru soluționarea acestuia.
38.
În consecință, în opinia noastră, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că acoperă o acțiune în despăgubire intentată de un pasager împotriva operatorului efectiv de transport aerian, chiar dacă aceste părți nu au încheiat niciun contract între ele, iar acest zbor făcea parte dintr‑un ansamblu de servicii furnizate în temeiul unui contract încheiat între reclamantă și o terță parte.
B.
Cu privire la aplicabilitatea normelor de competență prevăzute în secțiunea 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 (a doua întrebare)
39.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă relația juridică existentă între un pasager și operatorul efectiv de transport aerian, în împrejurări precum cele din speță, intră în domeniul de aplicare al secțiunii 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, care cuprinde articolele 15-17 din acest regulament, care prevăd norme de competență specială „în materia contractelor încheiate de consumatori”.
40.
Guvernul ceh propune să se răspundă la întrebarea adresată că relația în discuție în litigiul principal nu poate fi calificată drept contract încheiat de un consumator, în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001. În schimb, Comisia este de părere că dispozițiile secțiunii 4 din capitolul II din acest regulament ar trebui să se aplice în acest context. În ceea ce ne privește, apreciem, dimpotrivă, că o acțiune precum cea care este pendinte în fața instanței de trimitere nu este acoperită de normele de competență care figurează în secțiunea 4 menționată.
41.
Mai întâi, arătăm că instanța de trimitere ridică problema, mai precis, dacă propria competență pentru a soluționa litigiul principal poate fi întemeiată pe articolul 16 alineatul (1) din regulamentul menționat, care permite unui consumator să acționeze în justiție cealaltă parte la contract fie înaintea instanțelor din locul unde este situat propriul său domiciliu, fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia este situat domiciliul pârâtului.
42.
Or, din jurisprudența Curții reiese că competența instanței de la domiciliul consumatorului care este prevăzută la articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 este subordonată întrunirii a trei condiții de aplicare enunțate la articolul 15 alineatul (1) din acest regulament. Aceste condiții cumulative sunt, în primul rând, ca o parte contractantă să aibă calitatea de consumator care a acționat într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, în al doilea rând, ca contractul dintre un asemenea consumator și un profesionist să fi fost efectiv încheiat și, în al treilea rând, ca un asemenea contract să facă parte din una dintre categoriile vizate la alineatul (1) literele (a)-(c) al articolului 15 menționat (
33
).
43.
În speță, îndoielile exprimate de instanța de trimitere nu privesc în mod direct aceste trei condiții, a căror întrunire se pare că nu este contestată în speță, cel puțin în ceea ce privește contractul care a fost încheiat între reclamanta din litigiul principal și agenția de turism (
34
). Totuși, această instanță se confruntă cu o incertitudine provenită din faptul că profesionistul care a fost acționat în justiție în procedura principală nu este cel cu care consumatoarea în cauză a încheiat contractul din care ar decurge obligațiile juridice care fac obiectul acestei proceduri.
44.
În continuare, amintim că, în temeiul articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 44/2001, secțiunea 4 din capitolul II din acest regulament nu se aplică în cazul contractelor de transport, cu excepția „celor care, pentru un preț forfetar, oferă o combinație între călătorie și cazare”, precizându‑se că această expresie trebuie să fie interpretată în lumina noțiunii de „pachet de servicii turistice” în sensul Directivei 90/314 (
35
). În consecință, un pasager aerian care a cumpărat un simplu bilet de avion nu se poate prevala de normele de competență specială referitoare la contractele încheiate de consumatori care figurează în această secțiune 4, spre deosebire de un pasager care a achiziționat un bilet de avion în cadrul unui pachet de servicii turistice (
36
).
45.
În speță, zborul întârziat care a condus la acțiunea prin care se solicită o compensație intentată de pasagera în cauză a fost achiziționat în combinație cu cazare, astfel încât este clar că, dacă o astfel de acțiune ar fi fost îndreptată împotriva agenției de turism care a vândut biletul de avion aferent acestui zbor, dispozițiile secțiunii 4 menționate ar fi fost aplicabile. În schimb, nu este evident că acest lucru ar trebui să se întâmple și în ceea ce privește o acțiune care, precum în cauza principală, este formulată numai împotriva terței persoane pe care o constituie operatorul efectiv de transport aerian.
46.
În acest context, în opinia noastră, instanța de trimitere ridică în esență problema dacă competența judiciară care ar fi putut rezulta din contractul privind pachetul de servicii turistice încheiat între consumator și agenția de turism, dacă aceasta ar fi fost persoana citată, ar putea fi extinsă la operatorul efectiv de transport aerian (
37
), astfel încât acesta din urmă ar putea, la fel ca agenția față de care a consimțit să efectueze zborul în litigiu, să fie acționat în justiție în fața instanței de la locul unde consumatorul este domiciliat (
38
).
47.
Comisia este în favoarea unei astfel de abordări extensive, care este susținută și de doamna Králová în litigiul principal. Potrivit Comisiei, excepția prevăzută la articolul 15 alineatul (3) in fine din Regulamentul nr. 44/2001 și, prin urmare, secțiunea 4 din capitolul II din acesta ar trebui să se aplice în cauza principală, din moment ce obligațiile care există, pe de o parte, între consumator și agenția de turism în temeiul contractului lor care combină călătoria și cazarea și, pe de altă parte, între această agenție și operatorul de transport aerian în temeiul acordului lor comercial sunt indisociabil legate, chiar dacă aceste obligații implică cocontractanți diferiți. Nu împărtășim acest punct de vedere, ținând seama de următoarele considerații.
48.
În primul rând, modul de redactare a tuturor dispozițiilor care figurează în secțiunea 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, intitulată „Competența în materia contractelor încheiate de consumatori”, ne incită, la fel ca guvernul ceh, să optăm pentru teza opusă celei susținute de Comisie. Astfel, în aceste dispoziții, se face referire la „contract încheiat de […] consumator”, la „un consumator încheie un contract cu o parte”, la „cealaltă parte la contractul” încheiat de consumator sau la convențiile de alegere a instanței încheiate „între consumator și cealaltă parte la contract” (
39
), formule care ne conduc la aprecierea că nu numai încheierea efectivă a unui contract de consum (
40
), ci și identitatea părților la procedură (
41
) sunt determinante pentru aplicarea normelor de competență care figurează în secțiunea menționată, contrar a ceea ce este valabil pentru articolul 5 punctul 1 din acest regulament, în ceea ce privește competența specială „în materie contractuală” (
42
). În același sens, Curtea a statuat deja că „normele de competență stabilite, în materia contractelor încheiate de consumatori, prin articolul 16 alineatul (1) [din Regulamentul nr. 44/2001] se aplică, în conformitate cu textul acestei prevederi, numai acțiunii introduse de consumator împotriva celeilalte părți la contract, ceea ce implică în mod necesar încheierea unui contract de către consumator cu profesionistul vizat” (
43
).
49.
Or, în împrejurări precum cele din procedura principală, nu se poate considera, în vederea aplicării secțiunii 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, că pârâta, și anume operatorul efectiv de transport aerian, este profesionistul cu care consumatorul a încheiat contractul relevant. Guvernul ceh subliniază, în mod întemeiat în opinia noastră, că, chiar dacă acțiunea exercitată de un pasager împotriva operatorului de transport în astfel de circumstanțe trebuie să fie considerată ca ținând de „materia contractuală” în sensul articolului 5 punctul 1 din acest regulament (
44
), acest lucru nu implică în sine în niciun fel că între aceste părți există o relație de natură contractuală în sensul secțiunii 4 din capitolul II. Această disociere rezultă din faptul că domeniul de aplicare și condițiile de punere în aplicare ale normelor de competență prevăzute la respectivul articol 5 punctul 1 diferă de cele ale normelor de competență prevăzute la secțiunea 4 menționată, precizându‑se că acestea din urmă constituie o derogare în raport cu primele (
45
).
50.
În al doilea rând, observăm că, totuși, reclamanta din litigiul principal a arătat în fața instanței de trimitere că, în Hotărârea Maletic, Curtea a interpretat noțiunea de „cealaltă parte la contract” care figurează la articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 în sensul că „desemnează, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, și cocontractantul operatorului cu care consumatorul a încheiat acest contract și care are sediul pe teritoriul statului membru în care se află domiciliul acestui consumator” (
46
). Comisia invocă de asemenea un argument întemeiat pe această hotărâre, în susținerea interpretării pe care o propune în prezenta cauză, dar în mod eronat în opinia noastră.
51.
La fel ca instanța de trimitere și guvernul ceh, arătăm că împrejurările cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Maletic erau în multe privințe diferite de cele în discuție în acest caz (
47
). Or, cu ocazia unei hotărâri ulterioare (
48
), Curtea a evidențiat faptul că interpretarea dată în Hotărârea Maletic „se întemeiază pe împrejurări specifice în care consumatorul era de la bun început legat din punct de vedere contractual, în mod indisociabil, de doi cocontractanți” (
49
) și ține seama de faptul că „excluderea cocontractantului stabilit în statul membru al consumatorului din domeniul de aplicare al articolului 16 menționat ar fi avut consecința că instanța sesizată cu acțiunea în răspunderea solidară a celor doi cocontractanți nu ar fi fost competentă decât în privința operatorului stabilit într‑un alt stat membru” (
50
). Curtea a adăugat că „o astfel de interpretare nu poate fi valabilă în împrejurările din cauza principală, în care încheierea unui contract cu vânzătorul sau furnizorul vizat lipsește complet” (
51
).
52.
Această concluzie negativă se impune, în opinia noastră, și în prezenta cauză, întrucât, pe de o parte, consumatoarea în cauză nu a fost de la bun început legată din punct de vedere contractual în mod indisociabil de doi cocontractanți, ci a încheiat un contract unic cu o agenție de turism și, pe de altă parte, prin acțiunea principală, nu se solicită angajarea răspunderii solidare a unor astfel de cocontractanți, ci numai angajarea răspunderii unui profesionist care nu a încheiat niciun contract cu această consumatoare și care, în plus, avea sediul în alt stat membru decât aceasta.
53.
În al treilea rând, subliniem că interpretarea pe care o propunem nu este contrară obiectivelor Regulamentului nr. 44/2001 care sunt invocate de Comisie.
54.
În ceea ce privește riscul unor proceduri concurente și, prin urmare, a unor hotărâri ireconciliabile (
52
), pe care Regulamentul nr. 44/2001 are ca obiectiv general să îl prevină, astfel cum arată considerentul (15) al acestuia și astfel cum a amintit Curtea printre altele în Hotărârea Maletic, ne vom limita la a constata că acest risc este inexistent în prezența unei acțiuni în justiție precum acțiunea principală și că prevenirea sa nu constituie, în niciun caz, finalitatea esențială a secțiunii 4 din capitolul II din regulamentul menționat.
55.
În ceea ce privește protecția consumatorului, pe care secțiunea 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 are ca obiectiv specific să o garanteze, prevăzând norme de competență favorabile intereselor acestei părți defavorizate, astfel cum arată considerentul (13) al acestui regulament (
53
), observăm că Comisia invocă în mod expres această finalitate în susținerea tezei pe care o susține (
54
), în mod eronat în opinia noastră.
56.
Astfel, Curtea a amintit în mod repetat că dispozițiile care figurează în această secțiune 4 trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte, prin urmare, nu pot conduce la o interpretare dincolo de ipotezele prevăzute în mod expres în aceasta, dat fiind că aceste dispoziții constituie derogări (
55
) nu numai în ceea ce privește norma de competență generală care este prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat (
56
), ci și normele de competență specială în materie contractuală care sunt prevăzute la articolul 5 punctul 1 din același regulament (
57
).
57.
În plus, Curtea a statuat deja, în legătură cu articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, că „condiția privind existența unui contract încheiat între consumator și vânzătorul sau furnizorul vizat permite garantarea previzibilității atribuirii competenței, care este unul dintre obiectivele [acestui regulament], după cum reiese din considerentul (11) al acestuia” (
58
). Astfel, faptul că profesionistul poate, în temeiul acestui articol 16 alineatul (1), să fie acționat în justiție în fața instanței în a cărei rază teritorială se află domiciliul părții defavorizate care este consumatorul este contrabalansat de cerința unui contract încheiat între aceștia, din care decurge previzibilitatea menționată.
58.
Rezultă, în opinia noastră, că nu trebuie să se aplice normele de competență de protecție care sunt prevăzute în secțiunea 4 din capitolul II din regulamentul menționat și în special la articolul 16 alineatul (1) din acesta în împrejurări precum cele din acțiunea cu care este sesizată instanța de trimitere, și anume atunci când consumatorul în cauză nu a încheiat un contract cu profesionistul vizat în cadrul unei acțiuni în despăgubire.
59.
Prin urmare, propunem să se răspundă la a doua întrebare preliminară că dispozițiile secțiunii 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, care cuprinde articolele 15-17 din acesta, trebuie interpretate în sensul că nu se aplică unei astfel de acțiuni judiciare.
C.
Cu privire la posibilitatea unui pasager afectat de întârzierea unui zbor achiziționat în cadrul unui pachet de servicii turistice care intră în domeniul de aplicare al Directivei 90/314 să acționeze în justiție operatorul efectiv de transport aerian în temeiul articolelor 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 (a treia întrebare)
60.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită Curții în esență să se pronunțe cu privire la aspectul dacă un operator efectiv de transport aerian poate fi acționat în justiție de un pasager în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, deși aceste părți nu au încheiat niciun contract între ele, iar zborul în cauză a fost achiziționat de la o agenție de turism în cadrul unui pachet de servicii turistice care intră în domeniul de aplicare al Directivei 90/314.
61.
Deși în termeni și în temeiuri care diferă, atât guvernul ceh (
59
), cât și Comisia (
60
) propun un răspuns afirmativ la întrebarea adresată. Suntem de asemenea de părere că trebuie să se răspundă afirmativ la această întrebare, având în vedere următoarele elemente.
62.
Mai întâi, arătăm că întrebările formulate de instanța de trimitere privesc, în esență, două problematici.
63.
Una constă în a determina dacă obligațiile care decurg din Regulamentul nr. 261/2004 revin operatorului efectiv de transport aerian care a executat zborul în litigiu în numele persoanei care a încheiat un contract cu pasagerul (
61
) chiar și în ipoteza în care, precum în speță, această persoană a vândut acestuia din urmă un ansamblu de servicii de călătorie, iar nu un simplu transport aerian. În această privință, ne vom limita la a arăta că aceasta este situația, în opinia noastră, și la a face trimitere, în acest sens, la considerațiile privind învățămintele care trebuie trase din Hotărârea flightright și alții pe care le‑am expus pentru prima întrebare preliminară (
62
). De asemenea, Comisia, întemeindu‑se pe această hotărâre (
63
), apreciază că, în acest context, pasagerul poate acționa în justiție operatorul de transport care îndeplinește obligații liber consimțite față de agenția de turism care a vândut zborul care face parte dintr‑un pachet de servicii turistice.
64.
Cealaltă problematică ridicată de instanța de trimitere, care prezintă mai multe dificultăți, în opinia noastră, este referitoare la legătura dintre drepturile care decurg din Regulamentul nr. 261/2004 și cele care decurg din Directiva 90/314 (
64
), în împrejurări precum cele din litigiul principal.
65.
O cerere similară a făcut recent obiectul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Aegean Airlines (
65
), care privea, mai precis, dreptul la rambursarea costului biletului de avion de către operatorul efectiv de transport aerian în cazul anulării unui zbor, în special atunci când operatorul de turism (
66
) este în situație de faliment. În această hotărâre, Curtea a interpretat „articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 261/2004[ (
67
)] în sensul că un pasager care, în temeiul Directivei 90/314, are dreptul să se adreseze operatorului său de turism pentru a obține rambursarea costului biletului său de avion nu mai are, așadar, posibilitatea de a solicita rambursarea costului acestui bilet de la operatorul de transport aerian în temeiul regulamentului menționat nici chiar în cazul în care operatorul de turism se află în incapacitate financiară de a efectua rambursarea costului biletului și nu a luat nicio măsură pentru a garanta rambursarea” (
68
). Această interpretare se impunea, în opinia noastră, pentru motivele pe care le‑am expus în concluziile noastre referitoare la această cauză (
69
).
66.
Subliniem că, în prezenta cauză, chiar dacă întrebarea adresată vizează ansamblul drepturilor conferite pasagerilor de Regulamentul nr. 261/2004, din decizia de trimitere (
70
) reiese că acțiunea principală este întemeiată în special pe articolele 6 și 7 din acesta, care prevăd condițiile în care, în cazul întârzierii prelungite a zborurilor, operatorul efectiv de transport aerian trebuie să ofere pasagerului asistență potrivit modalităților prevăzute la articolele 8 și 9 și, respectiv, o compensație forfetară, în conformitate cu interpretarea dată în Hotărârea Sturgeon și alții, în care prejudiciul cauzat de un zbor care are o întârziere de cel puțin trei ore, precum în speță, a fost asimilat celui cauzat de un zbor anulat. Prin urmare, ne vom pronunța, în prezentele concluzii, în esență cu privire la interpretarea articolelor menționate 6 și 7 în raport cu astfel de împrejurări, dar totuși în lumina unor dispoziții suplimentare.
67.
În ceea ce privește modul de redactare și economia dispozițiilor relevante ale Regulamentului nr. 261/2004, arătăm că acesta conține anumite dispoziții care privesc, în mod general, legătura dintre acest instrument și Directiva 90/314. Astfel, considerentul (5) al acestui regulament precizează că protecția asigurată de acesta ar trebui să se aplice chiar și pasagerilor zborurilor incluse în pachetele de servicii turistice, care intră sub incidența directivei menționate. Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (6) din regulamentul menționat prevede că acesta nu aduce atingere drepturilor pasagerilor prevăzute în Directiva 90/314 (
71
).
68.
Cu privire la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 261/2004, interpretat în Hotărârea Aegean Airlines, acesta menționează în mod specific că dreptul la rambursarea costului biletului de avion care este prevăzut la alineatul (1) litera (a) al acestui articol (
72
) se aplică de asemenea pasagerilor ale căror zboruri fac parte dintr‑un pachet de servicii turistice, cu excepția cazului în care un astfel de drept se naște în temeiul Directivei 90/314, chiar dacă numai în mod potențial (
73
). În hotărârea menționată, după ce a evocat lucrările pregătitoare ale Regulamentului nr. 261/2004 (
74
) și a amintit conținutul articolului 3 alineatul (6) din acesta, Curtea a statuat că acest articol 8 alineatul (2) implică faptul că drepturile la rambursarea costului biletului, în temeiul acestui regulament și, respectiv, al Directivei 90/314 (
75
), nu pot fi cumulate, un astfel de cumul fiind de natură să conducă la o supraprotecție nejustificată a pasagerului în cauză, în detrimentul operatorului efectiv de transport aerian, întrucât acesta din urmă riscă, în acest caz, să fie nevoit să își asume în parte responsabilitatea care îi revine operatorului de turism în privința clienților săi, în temeiul contractului pe care acesta l‑a încheiat cu aceștia din urmă (
76
).
69.
În schimb, articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004, a căror interpretare este necesară în prezenta cauză, întrucât se aplică unei cereri de compensație forfetară pentru întârzierea prelungită a unui zbor precum cea din litigiul principal, nu conțin o rezervă explicită privind dispozițiile Directivei 90/314 care să fie echivalentă cu cea care figurează la articolul 8 alineatul (2) in fine din acest regulament, care este limitată la cererile de rambursare a costului biletului de avion (
77
).
70.
Rezultă, în opinia noastră, în mod clar din această diferență de redactare că dreptul la compensație prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, care acoperă atât zborurile anulate, cât și zborurile care au o întârziere de cel puțin trei ore (
78
), se aplică unui pasager al cărui zbor face parte dintr‑un pachet de servicii turistice, independent de dreptul la rambursare sau la despăgubire conferit de Directiva 90/314 pentru neexecutarea sau executarea defectuoasă a prestațiilor care fac obiectul pachetului de servicii turistice menționat (
79
). Cu alte cuvinte, un astfel de pasager poate, în opinia noastră, să se prevaleze, față de operatorul efectiv de transport aerian, de dreptul la o reparare standardizată în temeiul Regulamentului nr. 261/2004 (
80
) și, față de persoana care i‑a vândut pachetul de servicii turistice, de dreptul la o reparare individualizată în temeiul Directivei 90/314, la limita diferenței de valoare dintre prestațiile care erau prevăzute în contractul de călătorie și cele care au fost furnizate în realitate.
71.
În speță, prejudiciul cauzat de întârzierea prelungită a unui zbor, precum cel invocat de reclamanta din litigiul principal, nu poate în sine să facă obiectul acestui din urmă tip de reparare, în opinia noastră, chiar dacă orarul zborului în cauză figura probabil în contractul încheiat între pasager și agenția de turism. Apreciem că obligația de despăgubire pusă în sarcina operatorului de turism de Directiva 90/314 ar putea, în schimb, să rezulte dintr‑o astfel de întârziere dacă s‑ar dovedi că aceasta din urmă a generat o executare defectuoasă a altor prestații care fac obiectul pachetului de servicii turistice menționat. Cu toate acestea, astfel cum am evocat în cadrul Hotărârii Aegean Airlines (
81
), trebuie să se asigure evitarea unei supracompensări care ar rezulta din aplicarea concomitentă a drepturilor la reparații oferite de Regulamentul nr. 261/2004 și de Directiva 90/314, astfel încât, în opinia noastră, sumele datorate în temeiul acestui regulament ar trebui eventual să fie deduse din cele datorate în temeiul acestei directive (
82
).
72.
În ceea ce privește contextul istoric în care se înscriu dispozițiile relevante în acest caz, astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea Aegean Airlines și în conformitate cu observațiile pe care le‑am dezvoltat în concluziile noastre referitoare la cauza menționată (
83
), subliniem că din lucrările pregătitoare ale Regulamentului nr. 261/2004 rezultă că legiuitorul Uniunii nu a avut intenția să excludă pasagerii al căror zbor face parte dintr‑un pachet de servicii turistice din domeniul de aplicare al acestui regulament, ci să îi facă să beneficieze de drepturile acordate de acesta, menținând totodată sistemul suficient de protector care fusese instituit anterior, în favoarea acestor pasageri, prin Directiva 90/314. În special, dreptul la o compensație standardizată care rezultă din articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004 figurează, în mod evident, printre drepturile esențiale care au fost conferite pasagerilor aerieni prin acest instrument, în sarcina operatorului efectiv de transport aerian (
84
), și nu are, în opinia noastră, un echivalent în sistemul instituit prin Directiva 90/314, în sarcina operatorului de turism.
73.
Tot în această perspectivă temporală trebuie, în opinia noastră, să se ia în considerare conținutul Directivei 2015/2302, care a înlocuit Directiva 90/314 (
85
), dat fiind că această nouă directivă referitoare la pachetele de servicii de călătorie conține dispoziții care indică în mod precis modul adecvat de combinare a acesteia cu Regulamentul nr. 261/2004 în ceea ce privește drepturile la despăgubiri sau la reducerea prețului prevăzute de aceasta (
86
). Din aceasta reiese, printre altele, că sumele acordate în temeiul Directivei 2015/2302, în cazul executării necorespunzătoare a serviciilor de călătorie, și cele acordate în temeiul altor acte ale dreptului Uniunii citate, printre care figurează Regulamentul nr. 261/2004, trebuie să fie deduse unele din altele pentru a evita supracompensarea. Considerații similare figurează în Comunicarea Comisiei referitoare la Regulamentul nr. 261/2004 care a fost publicată în urma adoptării Directivei 2015/2302 (
87
). Acest lucru arată, în opinia noastră, că legiuitorul Uniunii a recunoscut de acum în mod explicit că dreptul la compensație conferit de articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004 se poate aplica pasagerilor al căror zbor face parte dintr‑un pachet de servicii de călătorie.
74.
În ceea ce privește obiectivele dispozițiilor relevante (
88
), din considerentul (1) al Regulamentului nr. 261/2004 reiese că acesta vizează în principal asigurarea unui înalt nivel de protecție a pasagerilor, chiar dacă acest instrument urmărește de asemenea asigurarea unui echilibru între interesele pasagerilor protejați și cele ale operatorilor de transport aerian.
75.
Or, faptul de a permite tuturor categoriilor de pasageri aerieni, inclusiv celor al căror zbor face parte dintr‑un pachet de servicii turistice, să beneficieze de dreptul la compensație care rezultă din articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004 îndeplinește pe deplin obiectivul principal al acestuia (
89
), fără însă să aducă atingere obiectivului său secundar, cunoscându‑se că articolul 13 din regulamentul menționat permite operatorului efectiv de transport aerian care a plătit o compensație unui pasager în temeiul acestui instrument să pretindă compensații, în conformitate cu dreptul intern aplicabil, de la orice persoană care s‑ar afla la originea neîndeplinirii obligațiilor sale de către acest operator de transport (
90
).
76.
În plus, în plan practic, observăm că, spre deosebire de dificultățile care sunt cauzate de o cerere de rambursare a costului unui bilet de avion întemeiată pe articolul 8 din Regulamentul nr. 261/2004, în care operatorul efectiv de transport aerian poate identifica cu greutate prețul de achiziție a zborului atunci când acesta face parte dintr‑un pachet de servicii turistice vândut de un terț (
91
), o cerere de compensații întemeiată pe articolul 7 din acest regulament, în aceleași împrejurări de vânzare, nu generează astfel de probleme de cuantificare, întrucât suma este datorată în acest caz pasagerului în mod forfetar și pe baza unor criterii uniformizate care figurează la acest din urmă articol (
92
).
77.
În sfârșit, precizăm că nu împărtășim punctul de vedere al guvernului ceh potrivit căruia un răspuns afirmativ la a treia întrebare preliminară ar trebui să fie limitat la cazurile în care întârzierea este imputabilă operatorului efectiv de transport aerian (
93
), pentru motivele că acesta trebuie să aibă posibilitatea de a fi exonerat de răspundere dacă dovedește existența unor împrejurări independente de voința sa (
94
). În ceea ce ne privește, considerăm că miza acestei întrebări este de a determina dacă un astfel de operator de transport poate fi acționat în justiție în scopul obținerii unei compensații de către pasageri, iar nu condițiile în care acesta poate fi exonerat de obligația de a despăgubi pasagerul care îi revine, în principiu, în temeiul Regulamentului nr. 261/2004.
78.
În consecință, apreciem că trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretate în sensul că un pasager al unui zbor care are o întârziere de trei ore sau mai mult are posibilitatea de a solicita o compensație de la operatorul efectiv de transport aerian în temeiul acestui regulament, chiar dacă aceste părți nu au încheiat niciun contract, iar acest zbor făcea parte dintr‑un pachet de servicii care intră sub incidența Directivei 90/314 și care trebuia să fie furnizat în temeiul unui contract încheiat între acest pasager și o agenție de turism.
V. Concluzie
79.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Obvodní soud pro Prahu 8 (Tribunalul Sectorului Praga 8, Republica Cehă) după cum urmează:
„1)
Articolul 5 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că acoperă o acțiune în despăgubire intentată de un pasager împotriva operatorului efectiv de transport aerian, chiar dacă aceste părți nu au încheiat niciun contract între ele, iar acest zbor făcea parte dintr‑un ansamblu de servicii furnizate în temeiul unui contract încheiat între reclamantă și o terță parte.
2)
Dispozițiile secțiunii 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001, care cuprinde articolele 15-17 din acesta, trebuie interpretate în sensul că nu se aplică unei astfel de acțiuni judiciare.
3)
Articolele 6 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 trebuie interpretate în sensul că un pasager al unui zbor care are o întârziere de trei ore sau mai mult are posibilitatea de a solicita o compensație de la operatorul efectiv de transport aerian în temeiul acestui regulament, chiar dacă aceste părți nu au încheiat niciun contract, iar acest zbor făcea parte dintr‑un pachet de servicii care intră sub incidența Directivei 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite și care trebuia să fie furnizat în temeiul unui contract încheiat între acest pasager și o agenție de turism.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO 2004, L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218).
(
3
)	Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
4
)	Directiva Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite (JO 1990, L 158, p. 59, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 248).
(
5
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
6
)	A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
(
7
)	În această privință, a se vedea considerentul (21) și articolul 1 alineatul (3) din Regulamentul nr. 44/2001, precum și Acordul între Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnat la Bruxelles la 19 octombrie 2005 (JO 2005, L 299, p. 62, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 208). A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 septembrie 2013, Sunico și alții (C‑49/12, EU:C:2013:545, punctul 5).
(
8
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind pachetele de servicii de călătorie și serviciile de călătorie asociate, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2011/83/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 90/314/CEE a Consiliului (JO 2015, L 326, p. 1).
(
9
)	Hotărârea din 19 noiembrie 2009 (C‑402/07 și C‑432/07, denumită în continuare „Hotărârea Sturgeon și alții, EU:C:2009:716), în care Curtea a interpretat articolele 5, 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 în sensul că „pasagerii zborurilor întârziate pot fi asimilați pasagerilor zborurilor anulate în vederea aplicării dreptului la compensație și pot astfel invoca dreptul la compensație prevăzut la articolul 7 din acest regulament atunci când suportă, ca urmare a întârzierii unui zbor, o pierdere de timp egală sau mai mare de trei ore” (punctul 69). A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 iulie 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, punctul 19).
(
10
)	În această privință, a se vedea punctul 10 din prezentele concluzii.
(
11
)	Instanța de trimitere precizează că, întrucât pârâta nu s‑a prezentat în fața acesteia după ce a fost citată, propria sa competență nu poate fi întemeiată pe articolul 24 din regulamentul menționat. Cererea sa de decizie preliminară nu privește, de altfel, această dispoziție.
(
12
)	Precizăm că dreptul de care se prevalează reclamanta din litigiul principal ca urmare a întârzierii unui zbor, care este întemeiat pe articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004, astfel cum au fost interpretate de Curte în Hotărârea Sturgeon și alții (punctul 69), constituie un drept la o compensație forfetară și uniformizată (a se vedea printre altele Hotărârea din 10 martie 2016, Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, punctul 45). În plus, nu se contestă faptul că sunt îndeplinite, în speță, condițiile referitoare la domeniul de aplicare al acestui regulament care figurează la articolul 3 din acesta. În sfârșit, este cert, având în vedere jurisprudența Curții, că o cerere de compensații introdusă numai în temeiul Regulamentului nr. 261/2004 trebuie să fie examinată în raport cu dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea printre altele Hotărârea din 10 martie 2016, Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, punctul 46, și Hotărârea din 11 aprilie 2019, Ryanair, C‑464/18, EU:C:2019:311, punctul 24, precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Guaitoli și alții, C‑213/18, EU:C:2019:524, punctele 32, 35 și următoarele).
(
13
)	Chiar dacă, având în vedere răspunsurile propuse în prezentele concluzii, vom urma în acest caz ordinea de analiză privilegiată de instanța de trimitere, observăm totuși că dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 referitoare la contractele încheiate de consumatori constituie o lex specialis și, prin urmare, trebuie în principiu să fie examinate în prealabil, în raport cu cele referitoare la materia contractuală în general (a se vedea, în ceea ce privește Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, punctele 31 și 32).
(
14
)	Dacă răspunsul Curții la a treia întrebare adresată este negativ, instanța de trimitere ar trebui să declare inadmisibilă cererea reclamantei din litigiul principal, nu din cauza necompetenței, astfel cum s‑ar întâmpla în ceea ce privește primele două întrebări, ci din cauza lipsei calității procesuale pasive.
(
15
)	Articolul 2 punctul 1 din această directivă definește „pachetul de servicii turistice” ca fiind „combinația prestabilită a cel puțin două dintre elementele următoare, în cazul în care aceste servicii sunt vândute sau oferite spre vânzare la un preț total și depășesc 24 de ore sau includ cazare de o noapte:
(a) transport;
(b) cazare;
(c) alte servicii turistice, care nu sunt subsidiare transportului sau cazării și care reprezintă o parte semnificativă din pachetul de servicii.”
(
16
)	Situația se poate dovedi și mai complexă atunci când un pasager achiziționează o călătorie de pe un site internet, întrucât este posibil ca o altă societate să fie cocontractantul său real, și anume adevărata organizatoare a acestei călătorii. Cu privire la toate problematicile ridicate în acest caz, a se vedea în special Lambertye‑Autrand, M.‑C. de, „Contrats de prestations touristiques et for de protection des consommateurs dans l’espace judiciaire européen – Excursion sur les terres du for de protection du consommateur dans l’espace judiciaire européen en compagnie d’un voyageur de tourisme”, în Mélanges offerts au professeur Pascale Bloch, Bruylant, Bruxelles, 2015, p. 381-397.
(
17
)	Aceste norme au un caracter special în măsura în care derogă de la norma generală care este prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat, potrivit căreia persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru trebuie să fie acționate în justiție în fața instanțelor statului membru în cauză.
(
18
)	Cu privire la noțiunea de „operator efectiv de transport aerian” definită la articolul 2 litera (b) din Regulamentul nr. 261/2004, a se vedea Hotărârea din 4 iulie 2018, Wirth și alții (C‑532/17, EU:C:2018:527, punctele 17-20), precum și Hotărârea din 11 iulie 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, punctul 23).
(
19
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, Falco Privatstiftung și Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, punctul 40), Hotărârea din 19 decembrie 2013, Corman‑Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, punctul 42), precum și Hotărârea din 14 iulie 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, punctul 31).
(
20
)	Instanța de trimitere vizează în special Hotărârea din 9 iulie 2009, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, punctul 47), în care Curtea a statuat că instanța competentă să judece o cerere de compensații întemeiată pe contractul încheiat cu operatorul efectiv de transport aerian și pe Regulamentul nr. 261/2004 este, la alegerea reclamantului, instanța în circumscripția căreia se găsește locul de plecare sau locul de sosire a avionului, astfel cum aceste locuri sunt convenite în acest contract.
(
21
)	Hotărârea din 7 martie 2018 (C‑274/16, C‑447/16 și C‑448/16, denumită în continuare „Hotărârea flightright și alții, EU:C:2018:160). Observăm că această hotărâre este ulterioară datei la care s‑a pronunțat decizia de trimitere în prezenta cauză.
(
22
)	Precizându‑se că fiecare dintre pasagerii menționați a rezervat la o companie aeriană un zbor cu legătură, din care această companie a efectuat doar una dintre porțiuni, în timp ce un operator efectiv de transport aerian a efectuat‑o pe cealaltă (a se vedea Hotărârea flightright și alții, punctele 22-24, 37 și 64).
(
23
)	A se vedea Hotărârea flightright și alții (punctele 58-65 și jurisprudența citată).
(
24
)	Pe lângă Hotărârea flightright și alții, a se vedea, în ceea ce privește articolul 7 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012, care este echivalent cu articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, Hotărârea din 4 octombrie 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, punctele 38, 39 și 48), precum și Hotărârea din 8 mai 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, punctele 20 și 23-26), în care se amintește, printre altele, că identificarea unei obligații este indispensabilă pentru aplicarea normei de competență vizate, dat fiind că competența jurisdicțională întemeiată pe aceste dispoziții este stabilită în funcție de locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau trebuie să fie executată.
(
25
)	A se vedea Hotărârea flightright și alții (punctele 66-78 și jurisprudența citată). Respectivul articol 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță este interpretat în această hotărâre în sensul că, în cazul unui zbor cu legătură, constituie „locul de executare” a zborului respectiv locul de sosire a celui de al doilea zbor, atunci când transportul pe ambele zboruri se efectuează de doi operatori de transport aerian diferiți, iar acțiunea în despăgubire pentru întârzierea prelungită a acestui zbor cu legătură în sensul Regulamentului nr. 261/2004 se întemeiază pe un incident care a avut loc în timpul primului dintre zborurile respective, efectuat de un operator de transport aerian care nu este cocontractantul pasagerilor în cauză.
(
26
)	Acest considerent arată că legiuitorul Uniunii a considerat oportun ca, în afară de instanța domiciliului pârâtului, competentă în principiu în temeiul articolului 2 din același regulament, să existe și alte instanțe, a căror competență se justifică prin legătura strânsă existentă între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției. A se vedea de asemenea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punctele 40 și 41), precum și Hotărârea din 4 octombrie 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, punctele 34-36).
(
27
)	De asemenea, Comisia apreciază că diferențele factuale care există între prezenta cauză și cauzele conexate în care s‑a pronunțat Hotărârea flightright și alții (în măsura în care reclamanta din litigiul principal, pe de o parte, și‑a cumpărat în acest caz biletul de avion prin intermediul unei agenții de turism, iar nu de la o companie aeriană cu care ar fi încheiat un contract, și, pe de altă parte, a exercitat dreptul la compensație pentru un zbor direct, iar nu pentru un zbor cu escală) nu împiedică o astfel de transpunere.
(
28
)	În conformitate cu dispozițiile referitoare la operatorul efectiv de transport aerian care execută un zbor în numele cocontractantului pasagerului în cauză care figurează la articolul 2 litera (b) in fine și la articolul 3 alineatul (5) a doua teză din acest regulament.
(
29
)	În schimb, faptul că contractul încheiat de pasagerul în cauză combină călătoria și cazarea este determinant în ceea ce privește a doua și a treia întrebare preliminară (a se vedea punctul 39 și următoarele și, respectiv, punctul 60 și următoarele din prezentele concluzii).
(
30
)	A se vedea de asemenea în acest sens Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauzele conexate flightright și alții (C‑274/16, C‑447/16 și C‑448/16, EU:C:2017:787, punctele 52-61).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 9 iulie 2009, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, punctele 43-47), Hotărârea flightright și alții (punctul 68), precum și Hotărârea din 11 aprilie 2019, Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, punctul 27). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Guaitoli și alții (C‑213/18, EU:C:2019:524, punctul 46).
(
32
)	Remarcăm că, la sfârșitul observațiilor sale scrise, guvernul ceh propune să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „materie contractuală”, în sensul acestei dispoziții, acoperă o acțiune precum cea din litigiul principal, dar arată anterior că, în cauza principală, competența instanței poate fi întemeiată pe respectivul articol 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță, astfel încât trebuie să prevaleze locul furnizării serviciului în cauză, și anume, în conformitate cu jurisprudența Curții, locul de plecare sau locul de sosire a avionului.
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 14 martie 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, punctul 30), Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punctul 23), precum și Hotărârea din 23 decembrie 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, punctele 23 și 24).
(
34
)	În această ultimă privință, condițiile sus‑menționate par îndeplinite în speță, întrucât, potrivit indicațiilor care reies din decizia de trimitere, în primul rând, doamna Králová a acționat în calitate de consumator final privat, în al doilea rând, ea a încheiat un contract cu o agenție de turism care, în al treilea rând, are sediul pe teritoriul statului membru în care este domiciliată consumatoarea, în conformitate cu articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001.
(
35
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 decembrie 2010, Pammer și Hotel Alpenhof (C‑585/08 și C‑144/09, EU:C:2010:740, punctele 35-46).
(
36
)	A se vedea de asemenea, în ceea ce privește dispozițiile echivalente care figurează în secțiunea 4 din capitolul II din Regulamentul nr. 1215/2012, Hotărârea din 11 aprilie 2019, Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, punctul 29).
(
37
)	În această privință, observăm că articolul 6 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede în mod expres cazuri în care o competență derivată poate fi opusă unui pârât, dar că niciunul dintre aceste cazuri (și anume o pluralitate de pârâți, o cerere de chemare în garanție sau de intervenție, o cerere reconvențională sau o acțiune în materie de drepturi reale imobiliare) nu s‑a constatat în speță.
(
38
)	Potrivit deciziei sale, această instanță ridică problema „dacă procedura de despăgubire [inițiată] împotriva operatorului de transport aerian prezintă caracteristicile unui raport care ține de un contract încheiat cu un consumator, potrivit raportului contractual principal [existent] între reclamant (consumator) și furnizorul pachetului de servicii, astfel încât consumatorul poate invoca toate drepturile sale potențiale care rezultă din acest raport în fața [uneia și aceleiași instanțe]”.
(
39
)	Expresii utilizate la articolul 15 alineatul (1), la articolul 15 alineatul (2), la articolul 16 alineatele (1) și (2) și, respectiv, la articolul 17 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.
(
40
)	În această privință, a se vedea punctul 42 din prezentele concluzii și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 14 mai 2009, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, punctul 52 și următoarele).
(
41
)	Acest din urmă criteriu este, în opinia noastră, conform și cu obiectivele dispozițiilor menționate (a se vedea în special punctul 57 din prezentele concluzii).
(
42
)	A se vedea punctul 31 din prezentele concluzii, precum și jurisprudența citată.
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punctul 32), precum și Hotărârea din 25 ianuarie 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punctul 45); sublinierea noastră.
(
44
)	Pentru motivele expuse la punctul 25 și următoarele din prezentele concluzii.
(
45
)	Cu privire la caracterul derogatoriu al dispozițiilor din secțiunea 4 menționată și la consecințele care trebuie deduse din acesta, a se vedea punctul 56 din prezentele concluzii.
(
46
)	Hotărârea din 14 noiembrie 2013 (C‑478/12, denumită în continuare „Hotărârea Maletic, EU:C:2013:735, punctul 32).
(
47
)	În cauza menționată, era vorba despre un pachet de servicii turistice vândut de o agenție de turism cu sediul în Germania, dar organizat de o societate cu sediul în Austria, pachet de servicii care a ocazionat o acțiune introdusă de un cuplu de consumatori cu domiciliul în Austria prin care se solicita obligarea în solidar a acestor doi profesioniști (a se vedea Hotărârea Maletic, punctele 11-14). Instanța de trimitere, referindu‑se la analiza făcută în acest caz de Nejvyšší soud (Curtea Supremă), observă în schimb că, în prezenta cauză, în primul rând, operatorul care trebuia să execute efectiv serviciul în litigiu nu era responsabil de întregul pachet de servicii turistice, ci numai de transport și, în al doilea rând, reclamanta din litigiul principal a acționat în justiție un singur profesionist.
(
48
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punctul 33).
(
49
)	Astfel, potrivit punctului 29 din Hotărârea Maletic, „chiar presupunând că o operațiune unică, precum cea în cadrul căreia [consumatorii în cauză] au rezervat și au plătit pachetul de servicii turistice pe site‑ul internet al lastminute.com, poate fi descompusă în două raporturi contractuale distincte, pe de o parte, cu agenția de turism online lastminute.com și, pe de altă parte, cu organizatorul călătoriei, TUI, acest din urmă raport contractual nu poate fi calificat drept «pur intern», întrucât era indisociabil legat de primul raport contractual, fiind realizat prin intermediul agenției de turism menționate situate în alt stat membru”.
(
50
)	La punctele 30 și 31 din Hotărârea Maletic se arată că „obiectivele menționate în considerentele (13) și (15) ale Regulamentului nr. 44/2001, referitoare la protecția consumatorului în calitate de «parte defavorizată» la contract, precum și, respectiv, la reducerea «la minimum [a posibilității] apariției procedurilor concurente [pentru a] se evit[a] pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile»[…] se opun unei soluții care să permită ca [consumatorii în cauză] să acționeze în justiție în paralel [la instanțe diferite] prin intermediul unor acțiuni conexe, doi operatori implicați în rezervarea […] și în desfășurarea […] călători[ei] [în litigiu]”.
(
51
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punctele 34 și 35), în care Curtea a statuat că un reclamant care, în calitate de consumator, a achiziționat o obligațiune la purtător de la un terț profesionist, fără să fi fost încheiat un contract între consumatorul menționat și emitentul acestei obligațiuni, nu se poate prevala de competența prevăzută la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 în vederea acțiunii introduse împotriva emitentului menționat.
(
52
)	În această privință, Comisia arată că interpretarea sa permite ca, atunci când un consumator decide să acționeze în justiție atât agenția de turism, cât și alte persoane legate de aceasta, acesta să se poată prevala în fața unei (singure) instanțe de drepturile de care beneficiază în raport cu toate obligațiile indisociabil legate.
(
53
)	Cu privire la motivele precise ale acestei protecții, a se vedea în special Hotărârea din 14 martie 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, punctul 33), precum și Hotărârea din 23 decembrie 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, punctul 31).
(
54
)	În această privință, Comisia observă că, la momentul încheierii contractului cu agenția de turism, reclamanta din litigiul principal nu trebuia în mod necesar să cunoască dacă aceasta a recurs la terți pentru a‑și îndeplini obligațiile.
(
55
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 23 decembrie 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, punctul 32), precum și Hotărârea din 25 ianuarie 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punctele 27 și 43).
(
56
)	Amintim că acest articol 2 alineatul (1) atribuie, cu titlu de principiu general, competența instanțelor statului membru pe teritoriul căruia pârâtul are domiciliul.
(
57
)	Cu privire la normele aplicabile „în materie contractuală”, a se vedea punctul 27 și următoarele din prezentele concluzii, referitoare la prima întrebare preliminară. În această privință, subliniem că răspunsurile afirmative pe care le propune Comisia atât pentru prima, cât și pentru a doua dintre întrebările adresate în prezenta cauză sunt antinomice, în opinia noastră, în măsura în care aceste răspunsuri sugerează că o acțiune precum cea din litigiul principal ar intra atât în domeniul de aplicare specific al acestui articol 5 punctul 1, cât și al secțiunii 4 menționate, deși dispozițiile acesteia din urmă au caracter de lex specialis în raport cu cele ale articolului 5 punctul 1 menționat (a se vedea de asemenea nota de subsol 13 din prezentele concluzii).
(
58
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punctele 29-32), precum și Hotărârea din 25 ianuarie 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punctele 45 și 46).
(
59
)	Acest guvern apreciază că „Regulamentul [nr. 261/2004] trebuie interpretat în sensul că, în cazul întârzierii unui zbor care face parte dintr‑un pachet de servicii, în conformitate cu Directiva [90/314], operatorul de transport aerian are calitate procesuală pasivă în raport cu cererea de compensații formulată de pasager în temeiul [acestui regulament], cu condiția ca zborul să fi întârziat din cauza operatorului de transport aerian” (sublinierea noastră).
(
60
)	Potrivit Comisiei, „[u]n operator efectiv de transport aerian, precum pârâta [din litigiul principal], care nu a încheiat niciun contract cu un pasager, precum reclamanta [din litigiul principal], are calitate procesuală pasivă în raport cu chemarea în judecată formulată de reclamantă în temeiul Regulamentului [nr. 261/2004]” (sublinierea noastră).
(
61
)	În aplicarea articolului 2 litera (b) coroborat cu articolul 3 alineatul (5) din acest regulament.
(
62
)	A se vedea punctul 34 și următoarele din prezentele concluzii.
(
63
)	Mai precis, referindu‑se la punctele 62 și 63 din Hotărârea flightright și alții.
(
64
)	Precizăm că această problematică nu reiese din termenii celei de a treia întrebări preliminare, ci din motivele deciziei de trimitere aferente acesteia, în care sunt citate Directiva 90/314 și în special articolul 5 alineatul (1) din aceasta care prevede că organizatorul și/sau detailistul parte la un contract privind un pachet de servicii turistice răspund față de consumator pentru buna executare a obligațiilor ce decurg din acest contract, chiar și atunci când acestea urmează să fie executate de alți furnizori de servicii, precum operatorul efectiv de transport aerian în acest caz, sub rezerva unei eventuale acțiuni exercitate împotriva acestora din urmă.
(
65
)	Hotărârea din 10 iulie 2019 (C‑163/18, denumită în continuare „Hotărârea Aegean Airlines, EU:C:2019:585).
(
66
)	Definit la articolul 2 punctul 2 din Directiva 90/314 ca fiind „persoana care, în mod neocazional, organizează pachete de servicii și le vinde sau le oferă spre vânzare direct sau prin intermediul unui detailist”.
(
67
)	Articolul 8 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la rambursare sau redirecționare”, prevede la alineatul (1) litera (a) că, atunci „[c]ând se face trimitere la prezentul articol, pasagerilor li se oferă [printre altele] rambursarea, în termen de șapte zile, în conformitate cu procedurile prevăzute la articolul 7 alineatul (3), a întregului cost al biletului, la prețul de achiziție pentru partea sau părțile de călătorie neefectuate și pentru partea sau părțile deja efectuate, în cazul în care zborul devine inutil în raport cu planul de călătorie inițial al pasagerului, împreună cu, dacă este cazul, […] un zbor de retur la punctul de plecare inițial, cât mai repede posibil”. Acest articol 8 prevede la alineatul (2) că „[a]lineatul (1) litera (a) se aplică, de asemenea, pasagerilor ale căror zboruri fac parte dintr‑un pachet de servicii turistice, cu excepția dreptului la rambursare, în cazul în care un astfel de drept se naște în temeiul Directivei 90/314”.
(
68
)	Hotărârea Aegean Airlines (punctul 44).
(
69
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (C‑163/18, denumite în continuare „Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines, EU:C:2019:275, punctele 35-67).
(
70
)	A se vedea punctele 16-18 și nota de subsol 9 din prezentele concluzii.
(
71
)	Articolul 3 alineatul (6) din Regulamentul nr. 261/2004 adaugă, la fel ca și considerentul (16) al acestuia, că, „[î]n cazul anulării unui pachet de servicii turistice din alte motive decât anularea zborului, [acest] regulament nu se aplică”. Observăm totuși că numai întârzierea prelungită a unui zbor care face parte dintr‑un pachet de servicii turistice, iar nu anularea unui astfel de pachet de servicii turistice, este în discuție în prezentul litigiu principal.
(
72
)	Dreptul la rambursarea costului biletului de avion care este acordat, printre altele, pasagerului afectat de o întârziere de cel puțin cinci ore, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) punctul (iii) din Regulamentul nr. 261/2004, care face trimitere la articolul 8 alineatul (1) litera (a) din acesta.
(
73
)	Potrivit punctului 31 din Hotărârea Aegean Airlines, „[d]in această formulare clară a articolului 8 alineatul (2) menționat reiese că simpla existență a unui drept de rambursare, care rezultă din Directiva 90/314, este suficientă pentru a exclude posibilitatea ca un pasager al cărui zbor face parte dintr‑un pachet de servicii turistice să poată solicita rambursarea costului biletului său, în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, de la operatorul efectiv de transport aerian”.
(
74
)	În această privință, a se vedea punctul 72 din prezentele concluzii.
(
75
)	Articolul 4 alineatul (6) primul paragraf din această directivă prevede că, „[î]n cazul în care consumatorul reziliază contractul [privind pachetul de servicii turistice] sau dacă, indiferent de cauză, cu excepția unei greșeli a consumatorului, organizatorul anulează pachetul de servicii înainte de data de plecare convenită, consumatorul are dreptul:
(a) fie la un alt pachet de servicii de calitate echivalentă sau superioară, în cazul în care organizatorul și/sau detailistul pot să i le propună. Dacă pachetul de servicii oferit în compensație este de calitate inferioară, organizatorul trebuie să ramburseze consumatorului diferența de preț;
(b) fie la rambursarea cât mai curând posibil a tuturor sumelor vărsate de el în temeiul contractului”.
(
76
)	A se vedea Hotărârea Aegean Airlines (punctele 32-34), în care se face trimitere, în această privință, la Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctele 43 și 44, precum și punctul 64).
(
77
)	Cu privire la caracterul derogatoriu al rezervei care figurează la articolul 8 alineatul (2) menționat, a se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctele 50 și 51).
(
78
)	În conformitate cu Hotărârea Sturgeon și alții (punctul 69).
(
79
)	În cazul rezilierii sau al anulării contractului de călătorie, pe lângă dreptul la rambursare prevăzut la articolul 4 alineatul (6) primul paragraf din Directiva 90/314 (citat la nota de subsol 75 din prezentele concluzii), la al doilea paragraf al acestui alineat (6) se prevede un drept la despăgubire pentru neexecutarea contractului. Dacă „o mare parte din serviciile prevăzute” nu sunt furnizate, la articolul menționat 4 alineatul (7) se prevede un drept la despăgubire pentru executarea defectuoasă a contractului „la limita diferenței dintre serviciile prevăzute și cele furnizate”. Articolul 5 alineatul (2) al treilea și al patrulea paragraf din această directivă vizează limitele pe care statele membre le pot admite pentru repararea prejudiciilor care rezultă din neexecutarea sau din executarea defectuoasă a contractului. A se vedea de asemenea considerentele al șaisprezecelea-al nouăsprezecelea ale directivei menționate.
(
80
)	Cu privire la regimul de reparare, standardizată și imediată, care a fost instituit prin Regulamentul nr. 261/2004, a se vedea printre altele Concluziile noastre prezentate în cauza Guaitoli și alții (C‑213/18, EU:C:2019:524, punctul 36 și următoarele, precum și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 29 iulie 2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, punctul 28).
(
81
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctele 63 și 64).
(
82
)	Cu privire la dispozițiile care tratează în mod expres acest subiect care figurează, în prezent, în Directiva 2015/2302, a se vedea punctul 73 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea Propunerea prezentată de Comisie la 13 martie 2013 în vederea modificării Regulamentului nr. 261/2004 [COM(2013) 130 final], considerentul (6) și articolul 3 alineatul (6) modificat, care prevede, pe de o parte, că Regulamentul nr. 261/2004 se aplică de asemenea pasagerilor transportați în conformitate cu contractele de pachete de servicii de călătorie, însă nu aduce atingere drepturilor ce revin pasagerilor în temeiul Directivei 90/314, pe de altă parte, că pasagerul are dreptul că formuleze cereri de daune în temeiul acestui regulament și în temeiul acestei directive, dar nu poate, în ceea ce privește aceleași fapte, să cumuleze drepturi în temeiul ambelor acte legislative în cazul în care drepturile apără același interes sau au același obiectiv și, în sfârșit, că acest regulament nu se aplică în cazurile în care un pachet de servicii turistice este anulat sau amânat din alte motive decât anularea sau întârzierea zborului.
(
83
)	A se vedea Hotărârea Aegean Airlines (punctul 32), precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctele 40-46 și sursele citate).
(
84
)	În expunerea de motive a Poziției comune adoptate de Consiliu la 18 martie 2003 (JO 2003, C 125 E, p. 70) și în Comunicarea Comisiei din 25 martie 2003 [SEC(2003) 361 final, p. 3], s‑a subliniat că a impune obligațiile de compensare și de asistență care rezultă din viitorul Regulament nr. 261/2004 operatorului efectiv de transport aerian constituie o soluție simplă și practică, întrucât acesta este în general cel mai în măsură să facă astfel încât zborurile să se deruleze în conformitate cu planningul și este prezent în aeroporturi.
(
85
)	Chiar dacă nu se aplică în speță (a se vedea punctul 14 din prezentele concluzii).
(
86
)	Astfel, considerentul (36) și articolul 14 alineatul (5) din Directiva 2015/2302 enunță, pe de o parte, că drepturile la despăgubiri sau la reducerea prețului în temeiul acestei directive nu aduc atingere drepturilor călătorilor în temeiul – între altele – al Regulamentului nr. 261/2004, pe de altă parte, că, în temeiul atât al acestei directive, cât și al acestui regulament, călătorii au dreptul de a introduce cereri și, în sfârșit, că despăgubirile sau reducerile prețului acordate în temeiul directivei menționate și despăgubirile sau reducerile de preț acordate în temeiul respectivului regulament trebuie să se deducă unele din altele pentru a evita supracompensarea.
(
87
)	A se vedea Comunicarea privind orientări interpretative referitoare la Regulamentul nr. 261/2004, publicată la 15 iunie 2016 (JO 2016, C 214, p. 5), în special secțiunea 2.2.6, intitulată „Domeniul de aplicare al regulamentului în ceea ce privește Directiva privind pachetele de servicii pentru călătorii”.
(
88
)	În această privință, a se vedea Hotărârea Aegean Airlines (punctul 38), pe lângă Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctul 58 și următoarele, precum și jurisprudența citată).
(
89
)	Cu privire la avantajele oferite pasagerilor care intră sub incidența articolului 7 din Regulamentul nr. 261/2004, a se vedea printre altele Hotărârea din 29 iulie 2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, punctele 26-31).
(
90
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 11 iulie 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, punctul 31). Cu privire la împărțirea răspunderii și la costurile inerente compensației plătite de operatorul efectiv de transport aerian în cazul unei întârzieri prelungite, a se vedea Comunicarea Comisiei din 19 decembrie 2011, „O viziune europeană asupra pasagerilor: Comunicare privind drepturile pasagerilor pentru toate tipurile de transport” [COM(2011) 898 final, p. 12, punctul 7.1].
(
91
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Aegean Airlines (punctul 66).
(
92
)	Cu toate acestea, nu negăm că sistemul normativ care rezultă din combinația dintre dispozițiile Regulamentului nr. 261/2004 și cele ale Directivei 90/314, înainte de clarificările aduse prin Directiva 2015/2302, nu este cel mai ușor de pus în practică pentru un pasager care a încheiat un contract de călătorie cu o societate, în acest caz agenție de turism, dar care trebuie să solicite o compensație forfetară de la altă societate, și anume operatorul efectiv de transport aerian (a se vedea de asemenea Lambertye‑Autrand, M.‑C. de, op. cit., nota 16, p. 397, punctul 29).
(
93
)	A se vedea răspunsul acestui guvern citat la nota de subsol 59 din prezentele concluzii.
(
94
)	În această privință, guvernul ceh se referă la Hotărârea Sturgeon și alții (punctul 69 in fine), în care Curtea a statuat că un zbor care are întârziere de cel puțin trei ore „nu dă naștere unui drept la compensație în favoarea pasagerilor dacă operatorul de transport aerian poate face dovada că întârzierea prelungită este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile, cu alte cuvinte împrejurări care scapă de sub controlul efectiv al operatorului de transport aerian”.