62007CC0198
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 16 octombrie 2008 (
1
)
Cauza C-198/07 P
Donal Gordon
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Recurs — Raport asupra evoluției carierei — Acțiune în anulare — Interesul de a exercita acțiunea — Funcționar afectat de invaliditate permanentă totală”
1.
Problema care se află la baza prezentului recurs este dacă un funcționar își păstrează interesul de a contesta un raport de evaluare atunci când, ulterior introducerii acțiunii sale împotriva acestui raport, se constată că suferă de o invaliditate permanentă totală.
2.
În Hotărârea din 7 februarie 2007, Gordon/Comisia (
2
), Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene, urmând în această privință argumentarea Comisiei Comunităților Europene, a apreciat că un astfel de funcționar nu mai dispunea de interesul de a acționa și că acțiunea sa trebuia declarată inadmisibilă.
3.
Tribunalul și-a întemeiat această poziție pe jurisprudența conform căreia un funcționar ar avea un interes de a acționa împotriva unui raport de evaluare numai dacă acest funcționar are în continuare perspectiva unei cariere, respectiv până la încetarea definitivă a raporturilor sale de muncă. Tribunalul a statuat că un funcționar a cărui invaliditate permanentă totală este recunoscută trebuie pensionat în temeiul prevederilor aplicabile și că trebuie să se considere că acest funcționar și-a încetat definitiv atribuțiile, chiar dacă, eventual, poate fi reîncadrat dacă starea sa de sănătate o permite. Potrivit Tribunalului, această unică eventualitate nu este suficientă pentru a stabili că un funcționar într-o astfel de situație are un interes născut și actual de a acționa împotriva raportului său de evaluare.
4.
În hotărârea atacată, Tribunalul a respins ca inadmisibilă și cererea de despăgubiri a reclamantului.
5.
În prezentele concluzii, vom prezenta mai întâi motivele pentru care, în opinia noastră, jurisprudența potrivit căreia un funcționar nu ar mai avea interesul să acționeze împotriva unui raport de evaluare din moment ce și-a încetat definitiv atribuțiile este eronată.
6.
În continuare, vom susține că, în speță, chiar presupunând că jurisprudența amintită este întemeiată, aceasta nu s-ar aplica în cazul unui funcționar a cărui stare de invaliditate permanentă totală este recunoscută, întrucât un astfel de funcționar poate fi reîncadrat în serviciu. Vom propune Curții să rețină că același funcționar are într-adevăr un interes născut și actual să conteste raportul său de evaluare.
7.
Din aceasta vom deduce că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care declară că nu mai este necesară pronunțarea asupra fondului cauzei cu privire la acțiunea în anulare.
8.
În continuare, vom arăta că hotărârea atacată trebuie confirmată în ceea ce privește respingerea ca inadmisibilă a acțiunii în despăgubiri.
9.
În final, vom propune Curții să se pronunțe asupra acțiunii în anulare introduse de reclamant și vom prezenta motivele pentru care, în opinia noastră, aceasta trebuie declarată temeinică.
I — Cadrul juridic
10.
Cadrul juridic relevant include dispozițiile privind evaluarea funcționarilor și pe cele referitoare la situația funcționarilor a căror invaliditate este recunoscută.
A — Dispozițiile referitoare la evaluarea funcționarilor
11.
Dispozițiile care reglementează evaluarea funcționarilor au fost descrise în hotărârea atacată după cum urmează.
12.
În temeiul articolului 43 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene, în redactarea aplicabilă la data faptelor în litigiu (
3
), competența, eficiența și conduita în serviciu a funcționarilor, cu excepția celor cu gradul A 1 sau A 2, fac obiectul unui raport periodic întocmit cel puțin o dată la doi ani, în condițiile stabilite de fiecare instituție în conformitate cu articolul 110 din statut.
13.
La 26 aprilie 2002, Comisia a adoptat o decizie care cuprinde dispozițiile generale de punere în aplicare a articolului 43 din statut (
4
). Astfel, a fost introdus un nou sistem de evaluare.
14.
Din norma tranzitorie prevăzută la articolul 4 alineatul (l) din DGA 43 rezultă că primul exercițiu de evaluare realizat potrivit acestui nou sistem, raportul asupra evoluției carierei prevăzut la articolul 6 din DGA 43 (
5
) privește perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002.
15.
Exercițiile de evaluare și exercițiile de promovare sunt legate prin faptul că, în temeiul articolului 5 alineatul (3) din dispozițiile generale de aplicare a articolului 45 din statut, adoptate de Comisie la 26 aprilie 2002, în principiu, funcționarul este promovat atunci când, pe de o parte, suma punctelor de merit corespunzătoare evaluării ce rezultă din REC și, pe de altă parte, suma punctelor de prioritate atribuite conform procedurii de promovare, acumulate în cursul unui sau mai multor exerciții, depășesc „pragul de promovare”.
16.
În acest context, articolul 6 alineatul (1) din dispozițiile generale de punere în aplicare a articolului 45 prevede că, pentru direcțiile generale al căror număr mediu de puncte de merit, pentru un grad determinat, depășește cu mai mult decât un punct media prevăzută de Comisie, cota punctelor de prioritate se reduce cu un cuantum corespunzător excedentului, cu excepția cazului în care direcțiile generale justifică în mod valabil excedentul.
17.
Comunicarea Comisiei publicată în Informații administrative nr. 99-2002 din 3 decembrie 2002, cu titlul „Ghid pentru exercițiul de evaluare a personalului 2001/2002 (tranziție)” (
6
) invită direcțiile generale să își evalueze personalul respectând media țintă de 14 din 20 și reamintește că o direcție generală care, pentru un anumit grad, obține o medie mai mare de 15 este penalizată printr-o reducere a cotei de puncte de prioritate, dacă această direcție generală nu prezintă justificări pentru depășire.
B — Dispozițiile privind situația funcționarilor a căror invaliditate este recunoscută
18.
Articolul 53 din statut prevede:
„Funcționarul recunoscut de comisia pentru invaliditate ca îndeplinind condițiile prevăzute la articolul 78 [din statut] este pensionat din oficiu în ultima zi a lunii în cursul căreia autoritatea împuternicită să facă numiri[ (
7
)] adoptă decizia care constată incapacitatea sa permanentă de a-și exercita atribuțiile.”
19.
Articolul 78 din statut prevede:
„În condițiile prevăzute la articolele 13-16 din anexa VIII [la statut], funcționarul are dreptul la o prestație de invaliditate atunci când este afectat de o invaliditate permanentă considerată totală care îl pune în imposibilitatea de a-și exercita atribuțiile corespunzătoare unui post din grupa sa de funcții.
[…]”
20.
Articolele 13-16 din anexa VIII la statut sunt formulate astfel:
„Articolul 13
Sub rezerva dispozițiilor articolului 1 alineatul (1) de mai sus, funcționarul care nu a împlinit 65 de ani, care, în cursul perioadei în care a dobândit drepturi de pensie, este recunoscut de comisia pentru invaliditate ca având o invaliditate permanentă considerată totală ce îl pune în imposibilitatea de a exercita atribuțiile corespunzătoare unui post din cariera sa și care, din acest motiv, este obligat să își suspende raporturile de muncă în cadrul Comunităților, are dreptul, pe durata incapacității respective, la prestația de invaliditate menționată la articolul 78 din statut.
[…]
Articolul 14
Dreptul la prestația de invaliditate se naște în prima zi a lunii calendaristice următoare lunii pensionării, în aplicarea articolului 53 din statut.
Atunci când un fost funcționar nu mai îndeplinește condițiile necesare pentru a beneficia de prestația respectivă, acesta este în mod obligatoriu reîncadrat, în primul post vacant din categoria sau grupa de funcții corespunzătoare gradului său, cu condiția să aibă calificările cerute pentru postul respectiv. În cazul în care refuză postul care îi este oferit, acesta are, în continuare, dreptul de a fi reîncadrat în următorul post vacant din grupa de funcții corespunzătoare gradului său, cu respectarea aceleiași condiții; în eventualitatea unui al doilea refuz, acesta poate fi demis din oficiu; […]
Articolul 15
Până la data la care fostul funcționar care beneficiază de o prestație de invaliditate împlinește vârsta de 60 de ani, instituția îl poate supune periodic unor examene medicale, pentru a se asigura că întrunește în continuare condițiile necesare pentru a beneficia de prestația respectivă.
Articolul 16
Atunci când fostul funcționar, beneficiar al unei prestații de invaliditate, este reîncadrat în instituția sa sau într-o altă instituție a Comunităților, perioada în care a primit prestația de invaliditate este luată în considerare, la calculul pensiei acestuia pentru limită de vârstă, fără solicitarea de cotizații.”
II — Faptele
21.
Faptele relevante sunt descrise astfel în hotărârea atacată.
22.
La data introducerii acțiunii, reclamantul era funcționar cu gradul LA 5 repartizat la Direcția Generală „Traduceri” a Comisiei.
23.
La 11 martie 2003 seara, reclamantul a primit REC întocmit în privința sa pentru perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002. La 12 martie 2003 dimineața, acesta și-a manifestat dorința de a purta o discuție cu validatorul, conform articolului 7 alineatul (5) din DGA 43. Începând cu după-amiaza acelei zile, reclamantul a intrat în concediu pentru două zile și jumătate. În aceeași zi, validatorul a confirmat REC menționat, după ce a făcut observația că „nu a fost posibil să se organizeze [întrevederea solicitată de reclamant], dat fiind că acesta a intrat în concediu începând cu 12 [martie] 2003 după-amiaza”.
24.
La 25 martie 2003, reclamantul a purtat o discuție cu validatorul. În aceeași zi, la cererea reclamantului, a fost sesizat comitetul paritar de evaluare (
8
). La 11 aprilie 2003, CPE a emis avizul său. Acest aviz indică faptul că „s-a constatat de [CPE] că nu a avut loc discuția oficială [și,] [p]rin urmare, […] că se recomandă evaluatorului de apel să solicite validatorului organizarea acestei discuții oficiale”. La 14 aprilie 2003, reclamantul a purtat încă o discuție cu validatorul.
25.
La 25 aprilie 2003, reclamantul a purtat o discuție cu evaluatorul de apel. La 28 aprilie 2003, evaluatorul de apel a emis decizia sa. Acesta a confirmat REC în cauză arătând, pe de o parte, că „[s]-a [precizat] că [reclamantul] solicitase organizarea unei discuții oficiale la 12 martie [2003], dar [că] această discuție nu a avut loc din cauza concediului luat de reclamant […] și ținând seama de data limită inițială de finalizare a exercițiului (15 martie 2003)” și, pe de altă parte, că „[u]lterior, la 25 martie 2003 și la 14 aprilie 2003, [au] avut loc două întrevederi cu validatorul”. Printr-o notă din aceeași zi, evaluatorul de apel a transmis decizia sa președintelui CPE. În această notă, evaluatorul a arătat motivele pentru care discuția oficială solicitată de reclamant nu a putut fi organizată și a adăugat că „observațiile validatorului fuseseră formulate […] cu luarea în considerare a acestor elemente, a motivelor arătate de reclamant și după ascultarea superiorului ierarhic direct”. În plus, evaluatorul de apel a arătat că „la 25 martie 2003 […] și la 14 aprilie 2003, [fuseseră] organizate două întrevederi oficiale cu validatorul”.
26.
La 25 iulie 2003, reclamantul a introdus o reclamație în temeiul articolului 90 din statut împotriva Deciziei din 28 aprilie 2003 de confirmare a REC întocmit în privința sa. Această reclamație a fost respinsă de AIPN prin Decizia din 11 decembrie 2003, comunicată reclamantului la 2 februarie 2004 (
9
).
27.
Ca urmare a concluziilor comisiei pentru invaliditate din data de 1 februarie 2005, prin care se constata că reclamantul „este afectat de o invaliditate permanentă considerată totală care îl pune în imposibilitatea de a-și exercita atribuțiile corespunzătoare unui post din grupa sa de funcții”, prin Decizia din 15 februarie 2005, AIPN a decis că reclamantul este „pensionat și are dreptul la o prestație de invaliditate stabilită în conformitate cu dispozițiile articolului 78 [al treilea] paragraf […] din [s]tatut”. Această decizie a intrat în vigoare la 28 februarie 2005.
III — Procedura în fața Tribunalului și concluziile părților
28.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 7 mai 2004, reclamantul a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu și o cerere de despăgubiri.
29.
La 1 martie 2005, Comisia a solicitat Tribunalului să ia o decizie de constatare a lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei privind acțiunea în anulare având ca motiv pensionarea reclamantului ca urmare a unei incapacități permanente considerată totală. Comisia a contestat, de asemenea, admisibilitatea cererii de despăgubiri. La 6 aprilie 2005, reclamantul a depus observațiile sale cu privire la această cerere.
30.
Prin Ordonanța Tribunalului din 10 iunie 2005, cererea de constatare a lipsei necesității de a se pronunța s-a unit cu fondul și s-a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
31.
Prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 6 octombrie 2005, reclamantul a solicitat Tribunalului să redeschidă procedura scrisă sau să accepte noi probe. Comisia nu a depus observații privind această cerere. Observațiile și elementele furnizate de către reclamant în susținerea acțiunii sale au fost depuse temporar la dosar și s-a dispus ca decizia de admisibilitate să fie pronunțată odată cu fondul.
32.
Părțile au prezentat pledoarii și au răspuns la întrebările care le-au fost adresate de Tribunal în cadrul ședinței care a avut loc la 31 mai 2006. Comisia a prezentat de asemenea documentele care i-au fost solicitate.
33.
Cu această ocazie, Tribunalul a hotărât înainte de închiderea procedurii orale să îi permită reclamantului să prezinte observații cu privire la numărul de pagini pe care le-a tradus în perioada menționată în REC în litigiu. Reclamantul și-a prezentat observațiile la termenul stabilit și Comisia a depus observațiile sale cu privire la acest răspuns la 14 iunie 2006.
34.
Prin Decizia președintelui Camerei a treia a Tribunalului din 20 iunie 2006, procedura orală a fost închisă.
IV — Hotărârea atacată
35.
Tribunalul s-a pronunțat asupra concluziilor privind cererea de anulare, precum și asupra concluziilor privind cererea de despăgubiri și apoi, în final, asupra cererilor privind măsurile de organizare a procedurii solicitate de reclamant.
A — Cu privire la acțiunea în anulare
36.
Tribunalul a constatat lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei în ce privește acțiunea în anulare pentru următoarele motive:
„27
Trebuie amintit, pe de o parte, că, deși interesul de a acționa, căruia îi este subordonată admisibilitatea unei acțiuni, se apreciază la momentul introducerii acesteia[ (
10
)], aceasta nu împiedică Tribunalul să constate lipsa necesității de a se pronunța cu privire la acțiune în ipoteza în care reclamantul care avea inițial interes de a acționa a pierdut orice interes personal privind anularea deciziei atacate ca urmare a unui eveniment intervenit ulterior introducerii acțiunii respective. Într-adevăr, pentru ca un reclamant să poată continua o acțiune prin care se urmărește anularea unei decizii, trebuie ca acesta să păstreze un interes personal privind anularea deciziei atacate[ (
11
)]. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, un reclamant trebuie să dovedească un interes născut și actual în anularea actului atacat, astfel încât, dacă interesul de care se prevalează privește o situație juridică viitoare, reclamantul trebuie să probeze caracterul cert al acestei situații preconizate[ (
12
)].
28
Pe de altă parte, în ce privește acțiunea prin care se urmărește anularea unui REC, trebuie amintit că REC este un document intern, care are drept funcție principală furnizarea unor informații periodice administrației cu privire la îndeplinirea sarcinilor de serviciu de către funcționari[ (
13
)] și care, prin urmare, are un rol important pentru funcționar în ce privește desfășurarea carierei acestuia, în principal în materie de mutare și promovare. Rezultă că, în principiu, REC nu afectează interesul persoanei notate decât în măsura în care aceasta are în continuare perspectiva unei cariere, respectiv până la încetarea raporturilor sale de muncă. Prin urmare, ulterior acestei încetări, funcționarul nu are interesul de a introduce sau de a continua o acțiune împotriva unui REC întocmit în privința sa, ci numai de a stabili existența unei împrejurări speciale care justifică un interes personal și actual de a obține anularea REC[ (
14
)].
29
În speță, Comisia susține că, întrucât reclamantul a fost pensionat în temeiul articolului 78 din statut pentru invaliditate permanentă considerată totală, acesta a încetat definitiv raporturile de muncă și, conform jurisprudenței avute în vedere mai sus, nu mai are interesul de a continua acțiunea. Totuși, reclamantul consideră că respectiva jurisprudență nu este aplicabilă în speță din două motive. În primul rând, în speță nu ar fi vorba despre o încetare definitivă a raporturilor de muncă, întrucât, conform articolului 14 din anexa VIII la statut, reclamantul poate fi reîncadrat în serviciu atunci când starea sa de sănătate o va permite. În al doilea rând, pensionarea acestuia a fost obligatorie și a avut loc ulterior introducerii prezentei acțiuni. Reclamantul consideră că, în aceste împrejurări, dreptul său la o protecție jurisdicțională ar trebui să primeze asupra altor considerații și ar trebui să îi permită să obțină o hotărâre judecătorească privind legalitatea REC contestat. Prin urmare, reclamantul consideră că are în continuate un interes personal și actual în anularea REC menționat.
30
În ce privește, în primul rând, problema caracterului definitiv al încetării raporturilor de muncă în caz de pensionare pentru invaliditate permanentă considerată totală, trebuie arătat că, deși articolul 14 din anexa VIII la statut prevede posibilitatea reîncadrării funcționarului care a dobândit dreptul la o prestație de invaliditate, invaliditatea permanentă considerată totală a fost concepută de legiuitor ca fiind capabilă de a pune capăt carierei funcționarului vizat. Astfel, articolul 53 din statut prevede că «[f]uncționarul recunoscut de comisia pentru invaliditate ca îndeplinind condițiile prevăzute la articolul 78 este pensionat din oficiu în ultima zi a lunii în cursul căreia [AIPN] adoptă decizia care constată incapacitatea sa permanentă de a-și exercita atribuțiile». În ce privește articolul 47 din statut, acesta clasează orice pensionare, inclusiv pe cea care decurge dintr-o invaliditate permanentă considerată totală, printre cauzele de încetare definitivă a raporturilor de muncă. Astfel, în raport cu caracterul definitiv sau nedefinitiv al încetării raporturilor de muncă pe care o presupune, invaliditatea menționată este văzută de legiuitor în același mod ca și alte cauze de încetare a raporturilor de muncă, al căror caracter definitiv nu ridică semne de întrebare, cum ar fi demisia, concedierea din motive de incompetență profesională sau eliberarea din funcție.
31
Rezultă că, în sistemul creat prin statut, se consideră că pensionarea pentru invaliditate permanentă considerată totală în sensul articolelor 53 și 78 pune capăt, în principiu, carierei funcționarului. Astfel, aceasta se distinge de concediul de boală, prevăzut la articolul 59 din statut, care nu afectează continuitatea carierei funcționarului ce se găsește în imposibilitatea temporară de a-și exercita funcțiile.
32
În consecință, Tribunalul consideră că, potrivit jurisprudenței sus-menționate, pensionarea reclamantului în temeiul articolului 78 din statut afectează interesul acestuia de a obține anularea REC contestat întrucât cariera sa în cadrul instituției sale a fost întreruptă, în principiu, în mod definitiv.
33
Această concluzie nu este infirmată de argumentul reclamantului întemeiat pe o eventuală reîncadrare în serviciu în temeiul articolului 14 din anexa VIII la statut. Într-adevăr, trebuie amintit că un reclamant trebuie să dovedească un interes născut și actual în anularea actului atacat și că, dacă interesul de care se prevalează privește o situație juridică viitoare, reclamantul trebuie să probeze caracterul cert al acestei situații preconizate. Or, trebuie să se constate că reîncadrarea reclamantului în serviciul Comisiei nu este decât un eveniment eventual, a cărui realizare nu este decât incertă la ora actuală. Astfel, este vorba despre un interes pur ipotetic și, prin urmare, insuficient pentru a se constata că situația juridică a reclamantului ar fi afectată de lipsa anulării REC contestat[ (
15
)].
34
În al doilea rând, în ce privește faptul că pensionarea reclamantului a fost obligatorie și a avut loc ulterior introducerii prezentei acțiuni, trebuie arătat, mai întâi, că Tribunalul a avut deja ocazia de a decide că un funcționar al cărui raport de muncă a încetat ca urmare a unei concedieri din motive de incompetență profesională sau a unei eliberări din funcție devenite definitive ca urmare a unei acțiuni în justiție nu are interesul de a solicita anularea raportului său de evaluare[ (
16
)]. Astfel, reiese din jurisprudență că este lipsit de pertinență caracterul voluntar sau involuntar al încetării raportului de muncă pentru aprecierea existenței interesului de a acționa. Mai apoi, în ce privește momentul pensionării în raport cu data introducerii acțiunii, trebuie amintit că rezultă din jurisprudența menționată la punctul 27 de mai sus că faptul că dispariția interesului de a acționa a intervenit ulterior introducerii acțiunii nu poate împiedica Tribunalul să constate lipsa necesității de a se pronunța cu privire la acțiune[ (
17
)].
35
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că modificarea REC contestat, urmărită de reclamant, nu ar produce, în principiu, nicio consecință pentru cariera acestuia, care a luat sfârșit începând cu 28 februarie 2005. Prin urmare, revine reclamantului să stabilească existența unei împrejurări speciale care justifică menținerea unui interes personal și actual de a continua acțiunea în anulare (
18
).
36
Trebuie arătat că reclamantul, întrucât contestă caracterul definitiv al încetării raporturilor de muncă, nu invocă nicio împrejurare specială în sensul Ordonanței N/Comisia, citată anterior. În schimb, reclamantul arată că interesul său de a solicita anularea REC contestat ar trebui recunoscut cu scopul de a garanta respectarea dreptului său la o protecție jurisdicțională efectivă.
37
În această privință, este suficient să se arate că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu presupune decât dreptul reclamantului de a ataca în justiție actele instituțiilor comunitare care îi cauzează un prejudiciu, întrucât îi afectează interesele[ (
19
)]. Or, în speță, trebuie să se constate că, la ora actuală, în ce privește pensionarea reclamantului, nici decizia atacată, nici REC contestat nu îi cauzează un prejudiciu, atât timp cât reclamantul nu este reîncadrat în serviciu. În consecință, fără a fi necesar să se pronunțe în acest stadiu cu privire la pertinența argumentului reclamantului dacă ar fi formulat în susținerea unei eventuale acțiuni, în ipoteza în care reclamantul ar fi reîncadrat în serviciu, trebuie să se considere că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu îi poate conferi un drept de a solicita Tribunalului să se pronunțe cu privire la prezenta cerere de anulare.
38
Reiese din toate considerațiile anterioare că reclamantul nu a făcut dovada unui interes născut și actual de a acționa. Prin urmare, lipsește necesitatea de a se pronunța cu privire la concluziile în anularea REC în cauză.
39
În ce privește concluziile prin care se urmărește ca Tribunalul să declare nelegale DGA 43 și ghidul privind perioada tranzitorie sau dispozițiile în vigoare în prezent, trebuie observat că, astfel cum arată însuși reclamantul, acestea constituie excepții de nelegalitate formulate în cadrul cererii de anulare. În consecință, nu este necesar ca Tribunalul să se pronunțe în această privință.”
B — Cu privire la cererea de despăgubiri
37.
Tribunalul a respins acțiunea în despăgubiri ca inadmisibilă pentru următoarele motive:
„42
Trebuie amintit că, potrivit articolului 21 din Statutul Curții, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din același statut, și potrivit articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, orice cerere trebuie să indice obiectul litigiului și o expunere sumară a motivelor de drept invocate. Pentru îndeplinirea acestor cerințe, o cerere prin care se urmărește repararea pretinselor prejudicii produse de o instituție comunitară trebuie să cuprindă elementele care permit identificarea comportamentului pe care reclamantul îl reproșează instituției, motivele pentru care reclamantul consideră că există o legătură de cauzalitate între comportament și prejudiciul pe care pretinde că l-a suferit, precum și caracterul și întinderea acestui prejudiciu. În schimb, o cerere prin care se urmărește obținerea unei despăgubiri oarecare nu are precizia necesară și, prin urmare, trebuie considerată inadmisibilă[ (
20
)].
43
În speță, reclamantul s-a limitat la a solicita daune interese pentru repararea prejudiciului adus carierei, sănătății și stării sale de bine, fără a evalua cuantumul acestora și fără a indica elementele care permit determinarea întinderii acestora cu suficientă precizie. Într-adevăr, în această privință, cererea reclamantului nu cuprinde alte precizări decât faptul că «[e]roarea vădită de apreciere și abuzul de putere săvârșite de validator [ar] fi adus o atingere gravă perspectivelor de carieră ale reclamantului» și că «[a]ceastă situație [ar fi] dăunat moralului și sănătății acestuia, prejudiciu care s-ar adăuga celui produs perspectivelor sale de carieră».
44
Deși Tribunalul a recunoscut deja că, în anumite împrejurări, nu este indispensabil să se precizeze în cererea formulată întinderea exactă a prejudiciului și să se evalueze cuantumul despăgubirilor solicitate[ (
21
)], trebuie arătat, în speță, că reclamantul nu a stabilit și nici măcar nu a invocat existența unor astfel de împrejurări[ (
22
)].
45
În plus, în ce privește prejudiciul moral, trebuie subliniat că, în afară de lipsa totală de evaluare a acestui prejudiciu, reclamantul nu a dat posibilitatea Tribunalului să aprecieze întinderea și caracterul acestuia. Or, indiferent dacă repararea prejudiciului moral este solicitată cu titlu simbolic sau în scopul obținerii unei adevărate despăgubiri, îi revine reclamantului obligația de a preciza natura prejudiciului moral susținut, în raport cu comportamentul reproșat Comisiei, și apoi de a evalua acest prejudiciu în ansamblul său, chiar aproximativ[ (
23
)].”
C — Cu privire la cererile de măsuri de organizare a procedurii solicitate de către reclamant
38.
Tribunalul a dedus din motivele precedente că cererile reclamantului prin care acesta urmărea prezentarea de către Comisie a documentului conținând procesul verbal al ședințelor CPE, a celor mai favorabile două REC și a celor mai defavorabile două REC privind funcționarii din unitatea sa în perioada 2001-2002, precum și a documentului care cuprinde normele cantitative oficiale ale unităților de traducere pentru perioada respectivă nu ar prezenta niciun interes pentru soluționarea litigiului.
V — Recursul
39.
Prin actul din 6 aprilie 2007, primit la grefă în aceeași zi, reclamantul a introdus un recurs împotriva hotărârii atacate. Comisia a depus memoriul său în răspuns la 12 iunie 2007. Recurentul nu a solicitat să aibă posibilitatea de a depune o replică și părțile nu au solicitat organizarea unei ședințe.
40.
Recurentul concluzionează că, în speță, Curtea ar trebui să dispună:
„(i)
anularea [hotărârii atacate] și pronunțarea cu privire la fondul cauzei […];
(ii)
confirmarea interesului propriu al recurentului cu privire la raportul asupra evoluției carierei întocmit în privința sa, independent de interesul administrației în această privință;
(iii)
recunoașterea faptului că invaliditatea este o stare prin definiție reversibilă și că aceasta este considerată și tratată ca atare de serviciul medical al Comisiei […];
(iv)
acordarea dreptului la protecție jurisdicțională în favoarea recurentului în legătură cu [REC] întocmit în privința sa;
(v)
admiterea cererii sale de despăgubiri și acordarea către acesta a sumei de 1,5 milioane de euro cu titlu de despăgubiri;
(vi)
obligarea părții adverse la plata cheltuielilor de judecată.”
41.
Comisia solicită respingerea recursului și obligarea recurentului la plata în întregime a cheltuielilor de judecată.
A — Cu privire la interesul de a acționa împotriva REC
42.
Recurentul susține că hotărârea atacată este afectată de erori de drept, întrucât Tribunalul a considerat, în primul rând, că REC nu prezintă interes pentru funcționarul evaluat decât dacă acesta își continuă cariera, în al doilea rând, că pensionarea pentru invaliditate permanentă echivalează cu o încetare definitivă a raporturilor de muncă și, în al treilea rând, că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu conferă un drept la acțiune împotriva deciziei în litigiu.
43.
Comisia susține că motivele invocate de recurent împotriva hotărârii atacate nu sunt întemeiate. Aceasta arată că Tribunalul a apreciat în mod just că jurisprudența potrivit căreia un funcționar nu mai are interesul să conteste un raport de evaluare atunci când își încheie cariera se aplică unui REC, că din articolele 53 și 78 din statut rezultă că invaliditatea permanentă totală determină pensionarea din oficiu a persoanei în cauză și, în final, că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu permite să se conteste un act decât dacă acesta cauzează prejudicii. Cu privire la acest din urmă punct, Comisia adaugă că Tribunalul nu a exclus posibilitatea ca recurentul să poată avea interesul de a contesta ulterior decizia în litigiu dacă acesta din urmă a fost reîncadrat și posibilitatea ca dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă să fi fost respectat în măsura în care hotărârea atacată a fost pronunțată după ce recurentul a avut posibilitatea să își exprime punctul de vedere în cadrul unei proceduri complete.
44.
Argumentele invocate de părți în cadrul acestui recurs ridică, așadar, două probleme. Prima se referă la temeinicia jurisprudenței potrivit căreia un funcționar nu mai are interes să conteste un raport de evaluare cum este REC atunci când și-a încetat atribuțiile în serviciul instituției care a întocmit acest raport. A doua problemă se referă la aspectul dacă această jurisprudență, presupunând că este întemeiată, se aplică în cazul unui funcționar care se află într-o situație de incapacitate permanentă considerată totală.
45.
În ceea ce privește prima problemă, hotărârea atacată se întemeiază pe jurisprudența Tribunalului potrivit căreia un funcționar nu mai are interes să conteste un raport de evaluare ulterior încetării definitive a atribuțiilor sale decât dacă demonstrează existența unei circumstanțe speciale care să justifice un interes personal și actual de a obține anularea acestuia (
24
). Potrivit acestei jurisprudențe, numai dorința unui funcționar de a avea un raport conform cu realitatea din punct de vedere moral, pe de o parte, și în situația în care ar avea nevoie de acesta pentru a-și căuta un nou loc de muncă, pe de altă parte, nu demonstrează existența unui interes de a acționa (
25
).
46.
Cu privire la acest punct, suntem în dezacord cu jurisprudența menționată și, prin urmare, cu hotărârea atacată, întrucât acestea stabilesc drepturile funcționarului referitoare la conținutul raportului său de evaluare numai în legătură cu utilitatea acestui raport pentru instituția care l-a întocmit.
47.
Or, este cert că un raport de evaluare precum REC constituie o evaluare a competenței, a eficienței și a conduitei în serviciu a unui funcționar, astfel cum prevede articolul 43 in statut. Acesta reprezintă, așadar, o judecată de valoare întocmită la intervale regulate asupra modului în care funcționarul evaluat s-a achitat de sarcinile care i-au fost încredințate.
48.
Desigur, un astfel de document are ca obiect să permită superiorilor ierarhici să compare meritele candidaților la o eventuală promovare sau transfer și să ia decizii care privesc evoluția carierei funcționarului evaluat. Cu toate acestea, nu credem că din această funcție a unui raport de evaluare se poate deduce că acesta poate să producă un prejudiciu unui funcționar numai dacă acesta din urmă își continuă cariera în cadrul instituției care a întocmit raportul.
49.
Pe de o parte, într-adevăr, în măsura în care acesta reprezintă o judecată de valoare cu privire la modul în care funcționarul și-a exercitat atribuțiile, raportul de evaluare afectează de asemenea dreptul moral al oricărui funcționar de a beneficia de o evaluare justă și echitabilă.
50.
Considerăm că un astfel de drept ar trebui recunoscut, întrucât o persoană, independent de statutul pe care îl are în societate, ca ființă umană, se definește de asemenea prin ceea ce realizează sau îndeplinește. Munca ocupă, în această privință, un loc determinant în viața fiecăruia. Un funcționar are dreptul să pretindă o evaluare corectă și echitabilă a muncii sale, întrucât această evaluare constituie înregistrarea și memorarea a ceea ce a realizat. Această analiză se impune cu atât mai mult cu cât, în opinia noastră, evaluarea modului în care o persoană și-a exercitat atribuțiile nu descrie pur și simplu sarcinile efectuate în perioada relevantă, ci reprezintă totodată o apreciere a calităților umane pe care persoana evaluată le-a demonstrat în exercitarea activității sale profesionale.
51.
În această măsură, un raport de evaluare nu poate fi privit numai din punctul de vedere al instituției ca un simplu document de arhivat, întrucât ar deveni lipsit de interes din ziua în care funcționarul evaluat și-a încetat activitatea în serviciul acesteia. Un funcționar are și un drept moral, în opinia noastră, să se asigure că modul în care s-a achitat de atribuțiile sale este descris în mod corect, întrucât aceste atribuții alcătuiesc o parte importantă a existenței sale și un raport de evaluare constituie înregistrarea acestora.
52.
Pe de altă parte, un funcționar poate în mod legitim să dorească să utilizeze acest raport de evaluare când își caută un nou loc de muncă. Faptul că acesta constituie un document intern nu poate împiedica această utilizare. Un astfel de document, întrucât descrie atribuțiile îndeplinite de către funcționarul evaluat și modul în care acesta și-a îndeplinit atribuțiile, poate constitui un element foarte important al unui curriculum vitæ pentru a demonstra experiența dobândită și calitățile profesionale. În plus, faptul că funcționarii Comunităților fac obiectul unei evaluări periodice este cunoscut, astfel că unui funcționar care își caută un nou loc de muncă i se poate solicita de către un potențial angajator să își prezinte rapoartele de evaluare.
53.
Pentru aceste două motive, considerăm că jurisprudența potrivit căreia un raport de evaluare precum REC nu afectează, în principiu, interesul persoanei evaluate decât dacă această persoană are în continuare perspectiva unei cariere, respectiv până la încetarea definitivă a raporturilor sale de muncă, este eronată. Această eroare de drept ar trebui să fie suficientă, în opinia noastră, să justifice anularea hotărârii atacate, în măsura în care aceasta decide că nu mai este necesar să se pronunțe.
54.
Cu privire la cea de a doua problemă, considerăm că, inclusiv în cazul în care această jurisprudență este întemeiată, ea nu ar trebui să determine Tribunalul să hotărască în sensul că un funcționar aflat în incapacitate permanentă totală nu mai are interesul, numai din acest motiv, de a acționa împotriva raportului său de evaluare.
55.
Într-adevăr, chiar dacă un funcționar care se află într-o astfel de situație este pensionat din oficiu, astfel cum prevăd articolele 53 și 78 din statut, situația este reversibilă, astfel cum demonstrează articolele 13-16 din anexa VIII la acesta. Aceste articole prevăd în mod expres că activitatea funcționarului în serviciul instituției sale nu este decât suspendată și că această suspendare este condiționată de persistența stării de invaliditate care poate fi constatată la intervale regulate.
56.
Situația unui funcționar aflat în stare de invaliditate permanentă totală se diferențiază, așadar, de situația unui funcționar care a atins vârsta de pensionare sau care a demisionat sau a fost concediat, întrucât acesta poate să își reia la un moment dat atribuțiile în cadrul instituției.
57.
Aplicarea jurisprudenței privind lipsa interesului de a contesta un raport de evaluare în cazul încetării definitive a atribuțiilor sale în serviciul instituției, în cazul unui astfel de funcționar, poate părea, așadar, șocantă, întrucât această poziție constă în a susține că eventualitatea unei reluări a lucrului și, ca urmare, a unei restabiliri a sănătății sale nu merită să fie luată în considerare. Cu alte cuvinte, aceasta înseamnă să i se spună acestui funcționar că de acum înainte este scos de pe lista angajaților și că administrația pornește de la axioma că nu are nicio șansă să se recupereze.
58.
În această privință, trebuie să se sublinieze că hotărârea atacată a dedus lipsa interesului de a acționa al recurentului numai din constatarea invalidității permanente totale a acestuia, fără a merge mai departe cu analiza sa și fără a examina dacă, în raport cu situația concretă a persoanei interesate, se putea prevedea o reluare a activității sale. Hotărârea atacată constituie un pas suplimentar spre o abordare restrictivă a noțiunii de interes de a acționa față de cea adoptată într-un context comparabil, de exemplu în Ordonanța Ross/Comisia, citată anterior.
59.
Astfel, în această ordonanță, ca răspuns la argumentul domnului Ross care punea în discuție caracterul definitiv al încetării atribuțiilor sale ca urmare a stării sale de invaliditate permanentă totală, Tribunalul reținuse că acesta din urmă nu aducea niciun argument care să sugereze posibilitatea unei reîncadrări. Tribunalul se întemeiase de asemenea pe împrejurarea că, în speță, comisia de invaliditate, având în vedere caracterul permanent al patologiei persoanei interesate, apreciase că nu mai era necesar niciun control medical de reexaminare a stării sănătății acesteia (
26
).
60.
Dacă în prezenta cauză Tribunalul ar fi analizat situația concretă a recurentului, ca în Ordonanța Ross/Comisia, citată anterior, acțiunea ar fi putut fi declarată admisibilă, întrucât recurentul s-a născut la 4 februarie 1955 și din elementele dosarului rezultă că, în speță, comisia de invaliditate a apreciat, în Decizia din 7 februarie 2005, că situația acestuia trebuia reevaluată după doi ani. Aceeași comisie a decis în anul 2007 ca statutul de invaliditate al recurentului să se prelungească numai pentru un an.
61.
În plus, caracterul ipotetic al reluării activității nu constituie, în sine, un obstacol legal insurmontabil privind recunoașterea unui interes născut și actual de a acționa.
62.
Ca dovadă, ne referim la jurisprudența privind acțiunile împotriva deciziilor de stabilire a drepturilor viitoare de pensie ale funcționarilor instituțiilor. Potrivit acestei jurisprudențe, un funcționar are dreptul să conteste o astfel de decizie, precum și pensionarea sa și, ca urmare, plata acestor drepturi constituie, la data acțiunii, un eveniment nesigur și ipotetic (
27
).
63.
Curtea a apreciat că, într-o astfel de situație, un funcționar este îndreptățit să acționeze împotriva unei decizii care afectează viitoarea sa situație financiară, întrucât are un interes legitim, născut și actual ca, în speță, Curtea să determine fără întârziere un element nesigur în situația sa administrativă (
28
). Potrivit Curții, inadmisibilitatea unei astfel de acțiuni nu i-ar permite funcționarului interesat să își cunoască drepturile decât la momentul pensionării sale și până atunci l-ar lăsa într-o situație de incertitudine în ceea ce privește situația sa financiară, astfel încât nu ar putea să ia imediat măsurile personale corespunzătoare pentru a-și asigura viitorul (
29
).
64.
Această jurisprudență se poate aplica în prezenta cauză. Se poate admite că un funcționar aflat în stare de invaliditate permanentă totală are un interes născut și actual ca instanța comunitară să verifice evaluarea care poate determina continuarea carierei sale pentru a decide, dacă este cazul, cu privire la o reorientare.
65.
Această aplicare a jurisprudenței ni se pare de asemenea justificată în lumina faptului că, în caz contrar, un funcționar aflat în situație de invaliditate permanentă totală, precum recurentul, ar fi împiedicat să conteste raportul său de evaluare în condiții satisfăcătoare.
66.
Desigur, astfel cum a arătat Curtea ca răspuns la întrebarea scrisă a Tribunalului, reîncadrarea recurentului ar putea fi interpretată drept „un fapt nou substanțial” în sensul jurisprudenței potrivit căreia apariția unui astfel de fapt îi permite unui funcționar să solicite administrației să revină la un act devenit definitiv (
30
). Dacă s-ar redobândi un post în cadrul Comisiei, recurentul ar putea astfel, potrivit acestei jurisprudențe, să solicite administrației revenirea asupra raportului de evaluare în litigiu și să conteste, dacă este cazul, respingerea unei astfel de cereri în fața instanței comunitare.
67.
Cu toate acestea, verificarea pe fond a acestui raport de evaluare care ar putea fi efectuată în cadrul acestei acțiuni, dacă este cazul câțiva ani mai târziu, nu ar prezenta, cu certitudine, aceleași garanții ca în situația în care recurentului i s-ar fi admis să conteste raportul menționat de îndată ce i-a fost notificat. Există, într-adevăr, un anumit risc ca, în cazul în care instanța comunitară trebuie să se pronunțe asupra unui raport de evaluare la mai mulți ani după întocmirea acestuia, elementele de probă care s-ar dovedi necesare pentru soluționarea litigiului să nu mai fie disponibile (
31
).
68.
Având în vedere toate aceste considerații, opinăm că Tribunalul, deducând că recurentul nu avea un interes de a acționa împotriva deciziei în litigiu numai din faptul că acesta din urmă avea o invaliditate permanentă considerată totală, a comis de asemenea o eroare de drept care ar justifica anularea hotărârii atacate.
B — Cu privire la cererea de despăgubiri
69.
Recurentul reproșează Tribunalului că a respins cererea sa de despăgubiri pentru motivul că nu au fost precizate natura și întinderea prejudiciului, chiar dacă această cerere și fondul cauzei constituiau două aspecte separate.
70.
Potrivit recurentului, această separare s-ar impune întrucât, după ce a formulat reclamația împotriva REC în luna iulie 2003, situația sa ar fi fost într-o evoluție constantă. Astfel, în luna iulie 2003, comisia de promovare pentru acest an nu se reunise, astfel încât recurentul nu știa dacă va fi sau nu va fi promovat. La fel, atunci când și-a formulat acțiunea în luna iulie 2004, nu fusese încă găsit în stare de invaliditate. În sfârșit, la momentul redactării recursului său, nu știa dacă și când ar putea să se reangajeze în postul său.
71.
Potrivit recurentului, din aceasta ar rezulta că, având în vedere împrejurările speciale ale cauzei, instanța nu ar trebui să examineze cererea de despăgubiri decât după ce se va fi pronunțat pe fond, astfel că, în așteptarea acestei pronunțări, hotărârea atacată ar trebui anulată în măsura în care respinge această cerere.
72.
Recurentul susține de asemenea că dacă, în speță, Curtea ar declara admisibilitatea recursului său și ar constata în cadrul analizei cauzei pe fond că recurentul a fost victima unei nedreptăți grave, în ceea ce privește atât conținutul raportului său de evaluare, cât și derularea procedurii, și că în această situație cariera sa a suferit un prejudiciu ireparabil, ar fi îndreptățit să obțină o sumă de 1,5 milioane de euro.
73.
Comisia susține că recurentul nu precizează sub ce aspect sunt eronate motivele pentru care Tribunalul a respins cererea sa ca inadmisibilă. Comisia deduce din aceasta că, din acest punct de vedere, recursul este inadmisibil sau în mod evident neîntemeiat.
74.
Împărtășim poziția Comisiei. Plângerile formulate de către recurent împotriva hotărârii atacate cu privire la cererea de despăgubiri nu sunt de natură să demonstreze că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept sau că a interpretat în mod greșit această cerere.
75.
Tribunalul a amintit în mod corect regula potrivit căreia o cerere de despăgubire privind un prejudiciu imputat unei instituții comunitare trebuie să descrie fapta imputabilă, prejudiciul pe care aceasta l-a cauzat solicitantului, precum și legătura de cauzalitate dintre fapta menționată și prejudiciul invocat. Tribunalul a constatat în mod just că recurentul nu respectase cerința menționată, întrucât acesta din urmă se mulțumise să arate în cererea sa introductivă că „eroarea evidentă de apreciere și abuzul de putere comis de către validator [ar fi] prejudiciat în mod grav perspectivele de carieră ale recurentului” și că „această situație [ar fi] dăunat moralului și sănătății sale, prejudiciu care se va adăuga celui adus perspectivelor carierei sale”.
76.
Tribunalul a arătat de asemenea că recurentul nu a furnizat nicio explicație privind motivele pentru care acesta din urmă ar fi fost în imposibilitatea de a descrie întinderea exactă a prejudiciului său și de a-l evalua.
77.
Astfel cum susține Comisia, explicațiile furnizate de către recurent în această privință în cadrul prezentului recurs constituie elemente noi, care nu sunt de natură să demonstreze că hotărârea atacată este viciată de o eroare de drept. Recursul recurentului, în măsura în care contestă respingerea cererii sale de despăgubiri în hotărârea atacată, este, așadar, în opinia noastră, în mod evident neîntemeiat.
78.
În plus, solicitarea unei sume de 1,5 milioane de euro cu titlu de despăgubiri pentru cazul în care Curtea ar analiza litigiul pe fond constituie o cerere nouă în sensul articolului 113 din Regulamentul de procedură al Curții, care trebuie declarată inadmisibilă.
C — Cu privire la consecințele anulării hotărârii atacate
79.
Propunem Curții să se pronunțe asupra cererii de anulare a deciziei în litigiu, în conformitate cu articolul 61 din Statutul Curții de Justiție, potrivit căruia, în cazul în care recursul este întemeiat, aceasta poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.
80.
Recurentul solicită anularea deciziei în litigiu prin care se respinge reclamația sa introdusă împotriva Deciziei din 28 aprilie 2003 de confirmare a REC întocmit în privința sa pentru perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002.
81.
Recurentul invocă trei motive în susținerea acestei acțiuni, dintre care primul este întemeiat pe încălcarea unor norme fundamentale de procedură și a dreptului la apărare.
82.
În temeiul acestui motiv, recurentul arată că procedura de recurs intern împotriva REC în cauză, prevăzută de DGA 43, este viciată de mai multe încălcări. Acesta susține în special că o a doua etapă din procedura amintită, care constă într-un control al condițiilor de formă și de fond ale REC de către CPE, nu a fost respectată.
83.
Recurentul arată astfel că analiza efectuată de CPE s-a limitat la aspectul procedural fără să privească fondul. Acesta susține că CPE a constatat că discuția oficială cu validatorul REC nu a avut loc și a recomandat, așadar, organizarea acestei discuții. Recurentul subliniază că dosarul său nu a fost ulterior restituit CPE în scopul ca acesta să se poată pronunța de asemenea cu privire la chestiunea dacă REC a fost redactat în mod echitabil, obiectiv și în conformitate cu normele de evaluare obișnuite.
84.
Potrivit recurentului, această lacună constituie o neregulă gravă care afectează procedura de recurs intern. Într-adevăr, CPE, ca urmare a compunerii sale, ar fi singurul organ de recurs în cadrul căruia membri ai personalului care îndeplinesc aceleași funcții precum recurentul ar fi putut analiza evaluarea acestuia. În plus, avizul CPE ar avea o valoare importantă, dat fiind că evaluatorul de apel este obligat să își motiveze decizia în cazul în care refuză să urmeze avizul menționat.
85.
Comisia susține că recurentul nu își poate întemeia argumentul pe faptul că CPE s-a limitat să constate că discuția oficială cu validatorul REC nu a avut loc, deoarece tocmai validatorul a omis să informeze CPE în legătură cu organizarea acestei discuții la 25 martie 2003.
86.
Considerăm că argumentul recurentului este întemeiat și că decizia în litigiu încalcă o normă fundamentală de procedură. Ne întemeiem această analiză pe dispozițiile DGA 43 care stabilesc procedura de acțiune internă împotriva unui REC.
87.
Conform acestor dispoziții, REC al unui funcționar precum recurentul este redactat de către șeful său de unitate, desemnat ca evaluator, și de către directorul său, care intervine în calitate de validator. Acest raport este transmis funcționarului evaluat, care are la dispoziție cinci zile lucrătoare pentru a-i accepta conținutul și a-l semna sau pentru a-l contesta. Atunci când funcționarul evaluat nu este mulțumit de REC întocmit în privința sa, îl informează pe evaluator cu privire la aceasta și îi comunică dorința sa de a avea o discuție cu validatorul. Acesta din urmă trebuie să organizeze această discuție în termen de cinci zile lucrătoare.
88.
Conform articolului 7 alineatul (5) din DGA 43, la finalul acestei discuții, validatorul fie modifică REC, fie îl confirmă, iar ulterior îl transmite persoanei interesate. Dacă aceasta din urmă nu este mulțumită de decizia validatorului, îi poate solicita acestuia să sesizeze CPE.
89.
CPE este format dintr-un președinte cu rang de director și din alți patru membri, dintre care doi reprezentanți ai personalului desemnați de comitetul central al personalului. Articolul 8 alineatul (5) din DGA 43 definește misiunea CPE după cum urmează:
„Deși comitetul nu se poate substitui evaluatorilor cu privire la aprecierea muncii persoanei interesate, acesta se asigură că raportul a fost redactat în mod echitabil, obiectiv și în conformitate cu normele de evaluare normale. Comitetul verifică, de asemenea, respectarea procedurilor (în ce privește discuția/discuțiile, termenele etc.). […]”
90.
CPE trebuie astfel să își dea avizul asupra acestor aspecte în termen de zece zile lucrătoare de la data la care i-a fost transmis REC. Consecințele acestui aviz sunt precizate la articolul 8 alineatul (7) din DGA 43 după cum urmează:
„Avizul comitetului de evaluare, notificat titularului postului, precum și evaluatorului și validatorului, este transmis evaluatorului de apel. În termen de trei zile lucrătoare […], acesta fie confirmă raportul, fie îl modifică înainte de a-l transmite persoanei interesate. Atunci când evaluatorul de apel nu urmează recomandările care apar în avizul [CPE], acesta justifică motivele deciziei luate […]”
91.
Așadar, din aceste dispoziții se pot deduce două concluzii care sunt relevante pentru soluția prezentului litigiu. Pe de o parte, avizul CPE trebuie să aibă în vedere nu numai respectarea normelor procedurale, ci și caracterul obiectiv și echitabil al evaluării. Pe de altă parte, acest aviz are o importanță relativ mare, întrucât evaluatorul de apel trebuie să își motiveze poziția atunci când aceasta contravine avizului.
92.
Or, în prezenta cauză, este cert că CPE nu s-a pronunțat asupra conținutului raportului de evaluare în litigiu. Comitetul a constatat, în avizul său transmis evaluatorului de apel la 11 aprilie 2003, că discuția oficială cu validatorul prevăzută la articolul 7 din DGA 43 în situația unui dezacord al funcționarului evaluat cu privire la conținutul REC întocmit în privința sa nu avusese loc.
93.
Faptul că CPE, după ce a făcut această constatare, nu a analizat conținutul raportului de evaluare ni se pare logic, în măsura în care, pe de o parte, acesta putea să presupună în mod legitim că această discuție va fi organizată efectiv și că procedura va fi regularizată și, pe de altă parte, ca urmare a discuției menționate, validatorul avea posibilitatea să modifice REC în litigiu. Cu alte cuvinte, pentru CPE, în absența unei discuții oficiale cu validatorul, conținutul REC nu era definitiv.
94.
Ca urmare, în Decizia din 28 aprilie 2003 evaluatorul de apel nu putea, în opinia noastră, să se pronunțe cu privire la acțiunea internă a recurentului înainte ca CPE să își fi dat avizul cu privire la conținutul REC în litigiu.
95.
În decizia amintită, evaluatorul de apel a trecut peste această situație, arătând că discuția oficială cu validatorul avusese loc la 25 martie 2003, apoi la 14 aprilie 2003, și anume „înainte și după ședința CPE din 7 aprilie 2003”. Totuși, această constatare nu ar fi trebuit să îi permită evaluatorului de apel să se pronunțe. Fie acesta constata că, spre deosebire de cele arătate de CPE în avizul său, discuția oficială avusese loc la 25 martie 2003, iar atunci evaluatorul de apel trebuia să invite CPE să se pronunțe pe fond, fie evaluatorul de apel aprecia că discuția oficială a avut loc la 14 aprilie 2003, la recomandarea CPE, și trebuia de asemenea să primească avizul CPE asupra conținutului raportului de evaluare, confirmat de către validator ca urmare a acestei discuții.
96.
Pronunțându-se astfel cum a făcut-o în Decizia din 28 aprilie 2003, evaluatorul de apel a tratat dreptul la acțiune al recurentului în fața CPE ca pe o etapă pur formală. Or, astfel cum subliniază recurentul, acest drept la acțiune este important întrucât, pe de o parte, CPE este singura entitate care intervine în procedura de evaluare care are în componența sa reprezentanți ai personalului și, pe de altă parte, avizele acestuia trebuie luate în considerare de către evaluatorul de apel.
97.
Aceste elemente demonstrează, în opinia noastră, că această încălcare a procedurii a putut cu adevărat să prejudicieze drepturile recurentului.
98.
Comisia susține că recurentul nu se poate prevala de această neregulă întrucât el însuși s-ar afla la originea acesteia prin faptul că ar fi omis să informeze CPE că avusese loc o discuție oficială cu validatorul la 25 martie 2003.
99.
În opinia noastră, acest argument nu poate fi reținut din următoarele motive. În primul rând, conform dispozițiilor articolului 7 alineatul (5) din DGA 43, ca urmare a discuției oficiale, după ce a fost confirmat sau modificat, raportul de evaluare în cauză este transmis din nou funcționarului interesat. Faptul că această discuție oficială a avut loc ar trebui, așadar, demonstrat prin retransmiterea raportului de evaluare contestat. În plus, astfel cum prevede articolul 7 alineatul (6) din DGA 43, CPE este sesizat ulterior cu o cerere a funcționarului evaluat transmisă validatorului.
100.
Așadar, este dificil de imaginat că aprecierea CPE în prezenta cauză potrivit căreia discuția oficială cu recurentul nu avusese loc ar fi putut fi indusă numai prin declarațiile acestuia din cererea sa de înaintare a acțiunii în fața CPE.
101.
În al doilea rând, împrejurarea că o discuție oficială a fost organizată la 14 aprilie 2003, adică ulterior avizului CPE care recomanda susținerea acestei discuții, contravine poziției susținute de Comisie.
102.
În lumina acestor considerații, apreciem că decizia în litigiu este viciată de încălcarea unei norme procedurale care a prejudiciat interesele recurentului și că trebuie anulată.
D — Cu privire la cheltuielile de judecată
103.
În măsura în care Curtea ar urma propunerea noastră, recurentul ar obține câștig de cauză cu privire la admisibilitatea și temeinicia cererii sale de anulare a deciziei în litigiu și în măsura în care aceste două aspecte constituie elementele principale ale prezentei proceduri, propunem să se dispună obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată, în conformitate cu articolul 122 din Regulamentul de procedură.
VI — Concluzie
104.
În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să hotărască după cum urmează:
—
anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 7 februarie 2007, Gordon/Comisia (T-175/04), în măsura în care Tribunalul constată lipsa necesității de a se pronunța cu privire la acțiunea în anulare;
—
respinge recursul introdus împotriva acestei hotărâri ca fiind vădit neîntemeiat, în măsura în care hotărârea menționată respinge acțiunea în despăgubiri ca inadmisibilă;
—
anulează Deciziei Comisiei Comunităților Europene din 11 decembrie 2003 prin care se respinge reclamația introdusă împotriva Deciziei din 28 aprilie 2003 de confirmare a raportului asupra evoluției carierei întocmit în privința recurentului pentru perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002 și
—
obligă Comisia Comunităților Europene la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	T-175/04, nepublicată încă în RepFP, denumită în continuare „hotărârea atacată”.
(
3
)	Denumit în continuare „statutul”.
(
4
)	Denumite în continuare „DGA 43”.
(
5
)	Denumit în continuare „REC”.
(
6
)	Denumit în continuare „ghid de tranziţie”.
(
7
)	Denumită în continuare „AIPN”.
(
8
)	Denumit în continuare „CPE”.
(
9
)	Denumită în continuare „decizia în litigiu”.
(
10
)	Hotărârea Curţii din 16 decembrie 1963, Forges de Clabecq/Înalta Autoritate (14/63, Rec., p. 719, 748), precum şi Ordonanţa Tribunalului din 30 noiembrie 1998, N/Comisia (T-97/94, RecFP, p. I-A-621 şi II-1879, punctul 23).
(
11
)	Hotărârea Tribunalului din 24 aprilie 2001, Torre şi alţii/Comisia (T-159/98, RecFP, p. I-A-83 şi II-395, punctul 30), Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2005, Dionyssopoulou/Consiliul (T-105/03, RecFP, p. I-A-137 şi II-621, punctul 18), precum şi Hotărârea Tribunalului din 8 decembrie 2005, Rounis/Comisia (T-274/04, RecFP, p. I-A-407 şi II-1849, punctele 21 şi 22).
(
12
)	Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 1992, NBV şi NVB/Comisia (T-138/89, Rec., p. II-2181, punctul 33), Hotărârea Tribunalului din 14 aprilie 2005, Sniace/Comisia (T-141/03, Rec., p. II-1197, punctul 26), precum şi Ordonanţa Tribunalului din 17 octombrie 2005, First Data şi alţii/Comisia (T-28/02, Rec., p. II-4119, punctele 42 şi 43).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Curţii din 3 iulie 1980, Grassi/Consiliul (6/79 şi 97/79, Rec., p. 2141, punctul 20), precum şi Hotărârea Tribunalului din 28 mai 1997, Burban/Parlamentul European (T-59/96, RecFP, p. I-A-109 şi II-331, punctul 73).
(
14
)	A se vedea în acest sens Ordonanţa N/Comisia, citată anterior (punctul 26), şi Hotărârea Dionyssopoulou/Consiliul, citată anterior (punctul 20).
(
15
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Curţii din 21 ianuarie 1987, Stroghili/Curtea de Conturi (204/85, Rec., p. 389, punctul 11).
(
16
)	Ordonanţa N/Comisia, citată anterior (punctul 27), precum şi Hotărârea Tribunalului din 21 februarie 2006, V/Comisia (T-200/03 şi T-313/03, RecFP, p. II-A-2-57, punctul 184).
(
17
)	Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 1990, Moritz/Comisia (T-20/89, Rec., p. II-769, punctul 16), precum şi Hotărârea Tribunalului Dionyssopoulou/Consiliul, citată anterior (punctul 18), şi Hotărârea Tribunalului Rounis/Comisia, citată anterior (punctul 21).
(
18
)	Ordonanţa N/Comisia, citată anterior (punctele 26 şi 27).
(
19
)	A se vedea în acest sens Ordonanţa Curţii din 1 octombrie 2004, Pérez Escolar/Comisia (C-379/03 P, punctele 41 şi 42), precum şi Ordonanţa Tribunalului din 2 iunie 2003, Forum 187/Comisia (T-276/02, Rec., p. II-2075, punctul 50).
(
20
)	Hotărârea Curţii din 2 decembrie 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Consiliul (5/71, Rec., p. 975, punctul 9), precum şi Ordonanţa Tribunalului din 1 iulie 1994, Osório/Comisia (T-505/93, RecFP, p. I-A-179 şi II-581, punctul 33), şi Ordonanţa Tribunalului din 15 februarie 1995, Moat/Comisia (T-112/94, RecFP, p. I-A-37 şi II-135, punctul 32).
(
21
)	Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1990, Automec/Comisia (T-64/89, Rec., p. II-367, punctele 75-77), şi Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 1990, Hanning/Parlamentul European (T-37/89, Rec., p. II-463, punctul 82).
(
22
)	A se vedea în acest sens Ordonanţa Osório/Comisia, citată anterior (punctul 35), şi Ordonanţa Moat/Comisia, citată anterior (punctul 37).
(
23
)	Ordonanţa Moat/Comisia, citată anterior (punctul 38), şi Hotărârea Tribunalului din 29 ianuarie 1998, Affatato/Comisia (T-157/96, RecFP, p. I-A-41 şi II-97, punctul 38).
(
24
)	Ordonanţa Tribunalului N/Comisia, citată anterior (punctul 26), şi Ordonanţa Tribunalului din 28 iunie 2005, Ross/Comisia (T-147/04, RecFP, p. I-A-171 şi II-771, punctul 27).
(
25
)	Ordonanţele citate anterior N/Comisia (punctul 30), precum şi Ross/Comisia (punctele 29 şi 30).
(
26
)	Ordonanţa Ross/Comisia, citată anterior (punctele 31 şi 32).
(
27
)	Hotărârea din 1 februarie 1979, Deshormes/Comisia (17/78, Rec., p. 189, punctele 10-12), şi Hotărârea din 31 mai 1988, Rousseau/Curtea de Conturi (167/86, Rec., p. 2705, punctul 7).
(
28
)	Idem.
(
29
)	Hotărârea Deshormes/Comisia, citată anterior (punctul 11).
(
30
)	Hotărârea din 15 mai 1985, Esly/Comisia (127/84, Rec., p. 1437, punctele 10 şi 12), precum şi Ordonanţa Tribunalului din 25 martie 1998, Koopman/Comisia (T-202/97, RecFP, p. I-A-163 şi II-511, punctul 23).
(
31
)	Astfel, în prezenta cauză, Tribunalul a solicitat Comisiei să prezinte documente oficiale care să indice numărul funcţionarilor de grad LA 5 în unitatea EN.3 în timpul perioadei de evaluare, precum şi rezultatele evaluării funcţionarilor din unitatea recurentului, listate pe categorii.