62003CC0126_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā lietā Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka, Minhenes pilsētai noslēdzot līgumu par atkritumu transportēšanu, neievērojot Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (2) paredzētos noteikumus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi šajā direktīvā noteiktos pienākumus.
2. Runa galvenokārt ir par jautājumu, vai Minhenes pilsēta savā reģionālas iestādes kompetencē ir uzskatāma par līgumslēdzēju iestādi gadījumā, ja tā pati piedalās piešķiršanas procedūrā un līdz ar to darbojas tirgū kā pretendents (noteiktus pakalpojumus tomēr saņemot no privāta uzņēmuma un nerīkojot šajā sakarā piešķiršanas procedūru).
II – Atbilstošās tiesību normas
3. Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkts nosaka, ka ““valsts pakalpojumu līgumi” ir līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju iestādi” un kas nav minēti no i) līdz ix) noteikumā.
4. Saskaņā ar Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta ii) punktu izslēgti ir “līgumi, kas piešķirti Direktīvas 90/531/EEK 2., 7., 8. un 9. pantā minētajās jomās vai kas atbilst minētās direktīvas 6. panta 2. punkta nosacījumiem”.
5. Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkts nosaka, ka ““līgumslēdzējas iestādes” ir valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti”.
6. Direktīvas 92/50 8. pants nosaka, ka “līgumus, kuru priekšmets ir I A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar III līdz VI sadaļas noteikumiem”.
7. Direktīvas 92/50 11. panta 1. punkts nosaka, ka, “piešķirot valsts pakalpojumu līgumus, līgumslēdzējas iestādes piemēro procedūras, kas noteiktas šīs direktīvas 1. panta d), e) un f) apakšpunktā un pielāgotas šai direktīvai”.
8. Saskaņā ar Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta d) apakšpunktu līgumslēdzējas iestādes var piešķirt valsts pakalpojumu līgumus ar sarunu procedūru, iepriekš nepublicējot paziņojumu par līgumu, “tik lielā mērā, cik noteikti nepieciešams, ja attiecīgām līgumslēdzējām iestādēm neparedzētu iemeslu dēļ radusies ārkārtēja steidzamība, kas liedz ievērot termiņus, kuri atklātām, slēgtām vai sarunu procedūrām noteikti saskaņā ar 17.–20. pantu. Apstākļi, uz kuriem atsaucas, pamatojot ārkārtēju steidzamību, noteikti nedrīkst būt radušies līgumslēdzēju iestāžu dēļ.”
III – Lietas apstākļi un pirmstiesas procedūra
9. 1997. gada novembrī atkritumu apsaimniekošanas sabiedrība Dounau‑Wald mbH
– līgumslēdzēja iestāde no Donavas‑Valdes [ Dounau‑Wald ] atkritumu pārstrādāšanas apgabala – uzsāka piešķiršanas procedūru attiecībā uz noteiktiem pakalpojumiem atkritumu termiskas apstrādes jomā. Šajā procedūrā piedāvājumus iesniedza Minhenes pilsēta kā Munchen‑Nord
termoelektrostacijas, kas vienlaicīgi ir atkritumu sadedzināšanas iekārta, pārvaldītāja un privāts atkritumu pārstrādes uzņēmums Rethmann Entsorgungswirtschaft GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “ Rethmann ”).
10. Iepriekš tie bija panākuši vienošanos, ka, ja tiktu atbalstīts Minhenes pilsētas piedāvājums, Rethmann
kā apakšuzņēmējs nodrošinātu atkritumu transportēšanu, jo Minhenes pilsētai nebija nepieciešamās transportēšanas kapacitātes. Pretējā gadījumā, ja tiktu atbalstīts Rethmann
piedāvājums, tad Minhenes pilsēta, kuras rīcībā bija pietiekama atkritumu pārstrādāšanas kapacitāte, uzņemtos atlikušo atkritumu apstrādāšanu savā atkritumu sadedzināšanas iekārtā.
11. 1998. gada 27. februārī Minhenes pilsēta saņēma piekrišanu attiecībā uz visiem pakalpojumiem kopumā. Saskaņā ar iepriekš panākto vienošanos tā, neveicot Direktīvā 92/50 paredzēto procedūru, uzticēja Rethmann
kā apakšuzņēmējam atkritumu transportēšanu.
12. Komisija atbalsta viedokli, ka Minhenes pilsēta ir līgumslēdzēja iestāde. Tā kā transportēšanas pakalpojumu līgums netika piešķirts atbilstoši Direktīvai 92/50, Vācija nav izpildījusi savus no šīs direktīvas izrietošos pienākumus.
13. Devusi iespēju Vācijas valdībai iesniegt apsvērumus šajā sakarā, Komisija 2001. gada 25. jūlijā šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu. Tā kā ar 2001. gada 30. oktobra vēstuli paziņotā Vācijas valdības atbilde Komisiju neapmierināja, tā cēla šo prasību Tiesā.
14. Komisija lūdz konstatēt, ka, tā kā Minhenes pilsētas noslēgtais atkritumu transportēšanas līgums tika piešķirts, neievērojot Direktīvas 92/50 8. pantā, lasot to kopā ar 11. panta 1. daļu, paredzētos procesuālos noteikumus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi savus no šīs direktīvas izrietošos pienākumus, kā arī piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15. Komisija uzskata, ka Minhenes pilsēta ir reģionāla iestāde Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta izpratnē, ka atkritumu transportēšana ir pakalpojums direktīvas I A pielikuma 16. punkta izpratnē un ka tādēļ atbilstoši direktīvas 8. pantam līgums, kura priekšmets ir šie pakalpojumi, bija jāpiešķir saskaņā ar direktīvas III līdz VI sadaļas noteikumiem.
16. Vācijas valdība turpretim uzskata, ka direktīva nav pārkāpta, jo minētajā gadījumā Minhenes pilsētu nevar uzskatīt par līgumslēdzēju iestādi.
17. Vācijas valdība atzīst, ka parastā gadījumā Minhenes pilsēta būtu uzskatāma par līgumslēdzēju iestādi direktīvas izpratnē un ka uz tās noslēgtu transportēšanas līgumu, kura summa pārsniedz robežvērtību, attiektos valsts pakalpojumu līguma jēdziens Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar I A pielikuma 16. punktu, izpratnē. Tomēr, ņemot vērā direktīvas jēgu un mērķi, šie noteikumi šim gadījumam nav piemērojami.
18. Šajā sakarā tā būtībā norāda šādus argumentus. Pirmkārt, šajā lietā Minhenes pilsēta neuzstājas kā atkritumu transportēšanas pakalpojumu pieprasītāja. Turklāt līgums tika piešķirts nevis Minhenes pilsētas vispārējo interešu jomā ietilpstošo uzdevumu izpildei, bet gan sakarā ar no šiem uzdevumiem atšķirīgu saimniecisku darbību, tas ir – termoelektrostacijas darbību, kas ir saistīta ar atkritumu sadedzināšanu. Šī saimnieciskā darbība jau kā tāda norit konkurences apstākļos.
19. Vācijas valdība turklāt norāda, ka Minhenes pilsēta nekad nebūtu varējusi piedāvāt savus pakalpojumus Donavas‑Valdes apgabalam, ja tā nebūtu pārliecināta, ka tā ir nodrošināta ar Rethmann
transportēšanas pakalpojumiem. Ja šis transporta pakalpojumu līgums tomēr būtu jāizsludina, tad Rethmann
piedāvātie transporta pakalpojumi tiktu pakļauti publiskajai procedūrai divas reizes. “Paziņojumam par līgumu paziņojumā par līgumu” nebūtu jēgas.
20. Turpinājumā tā atzīmē, ka šī līguma izpildē nebūtu iesaistīti nekādi publiskie līdzekļi. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta ii) punktu, lasot to kopā ar Regulas 93/38 (3) 7. pantu, šis līgums no piešķiršanas procedūras ir izslēgts. Saskaņā ar pēdējo noteikumu šī direktīva jo īpaši neattiecas uz līgumiem, ko piešķir, lai veiktu atkārtotu pārdošanu vai iznomāšanu.
21. Visbeidzot tā norāda, ka pirms piešķiršanas procedūras, kurā Minhenes pilsēta piedalās pati, praktiski nav iespējams veikt paziņojuma par līgumu procedūru attiecībā uz daļu, kas ir jārealizē, piesaistot apakšuzņēmēju. No vienas puses, līgums šajā brīdī vēl ir hipotētisks. No otras puses, laiks starp uzaicinājuma vēstules saņemšanu un piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām ir pārāk mazs, lai varētu veikt pilnvērtīgu piešķiršanas procedūru. Tas pats attiecas uz iespēju nodot atkritumu transportēšanu apakšuzņēmējam, publicējot paziņojumu par līgumu vēlāk. Praksē tas ir saistīts arī ar citu šķērsli, jo, iesniedzot piedāvājumu, pretendentam, lai pierādītu savu piemērotību un spējas, ir jānorāda iespējamā apakšuzņēmēja identitāte.
22. Ievērojot to, ka iepriekš norādītie pakalpojumi tiek sniegti Munchen‑Nord
termoelektrostacijas darbības ietvaros, Vācijas valdība nonāk pie secinājuma, ka šajā gadījumā Minhenes pilsētu nevar uzskatīt par līgumslēdzēju iestādi Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta izpratnē.
23. Ja Minhenes pilsēta tomēr tiktu uzskatīta par līgumslēdzēju iestādi, tad Vācijas valdība uzskata, ka ir piemērojams Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētais izņēmuma noteikums. Ievērojot ļoti ierobežotu laiku starp uzaicinājuma vēstuli un piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām, attiecīgā līguma piešķiršanā pastāvēja ārkārtēja steidzamība, kas nebija paredzama un izriet no attiecīgo apstākļu dabas, jo Minhenes pilsēta pati piedalījās citā procedūrā kā pretendente.
IV – Vērtējums
24. Šajā lietā galveno vietu ieņem jautājums, vai Minhenes pilsēta ir uzskatāma par līgumslēdzēju iestādi. Vai tai bija jāizsludina transportēšanas pakalpojumi, vai arī Vācijas valdība pamatoti apgalvo, ka šī pilsēta pati darbojās tirgū kā pakalpojumu sniedzējs, un tāpēc pakalpojumi, sakarā ar kuriem tā šajā sakarā piešķīra apakšlīgumus, tai nebija jāizsludina?
25. Šajā sakarā Vācijas valdība aizstāv viedokli, ka “līgumslēdzējas iestādes” jēdziens ir jāapskata funkcionāli. Tā uzskata, ka funkcionālas pieejas atbalsta punkti ir atrodami gan direktīvas jēgā un mērķī, gan arī Tiesas judikatūrā (4) . Šī valdība uzskata, ka no tā var secināt, ka piešķiršanas publiskajā procedūrā noteikumi nav piemērojami tad, ja organizācija darbojas tirgū kā pakalpojumu sniedzējs. Turpmāk tā norāda uz to, ka atkritumu pārstrāde Donavas‑Valdes apgabalā neietilpst Minhenes pilsētas likumā noteiktajos uzdevumos un ka atkritumu pārstrādes līgumu šajā reģionā tā saņēma normālos konkurences apstākļos.
26. Vispirms es konstatēju, ka Minhenes pilsēta ir reģionāla iestāde. To neapstrīd arī Vācijas valdība. Saskaņā ar Direktīvas 92/50 1. punkta b) apakšpunktu līgumslēdzējas iestādes ir valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti. Kā pamatoti norāda Komisija, direktīvas izpratnē reģionāla iestāde ir līgumslēdzēja iestāde pēc definīcijas. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru (5) Direktīvas 92/50 piemērošanas noteicošs faktors ir līgumslēdzējas iestādes īpašības, un nav jāanalizē tas, uz ko piešķiramais līgums attiecas. Līguma priekšmetam nav jābūt saistītam ar publisko tiesību subjekta publisku uzdevumu īstenošanu, tas var arī attiekties arī uz darbībām, kam nav nekāda publiska rakstura. Atbilstoši šādai pieejai pretēji tam, ko apgalvo Vācijas valdība, nav nekādas starpības, vai līgumslēdzēja iestāde darbojas kā pieprasītājs, vai pakalpojumu sniedzējs.
27. Turpmāk Minhenes pilsētu, ciktāl tai trūkst nepieciešamās transportēšanas kapacitātes un tādēļ tai jāizmanto trešo personu pakalpojumi, var uzskatīt par pieprasītāju.
28. Arī tad, ja līgumslēdzēja iestāde pati darbojas tirgū kā pakalpojumu sniedzēja, noteiktas līguma daļas nododot trešajām personām kā apakšuzņēmējiem, nevar izslēgt, ka to izvēlē nozīme ir arī tādiem apsvērumiem, kas nav uzskatāmi par saimnieciskiem, un ka izpildes procesā tiek izmantoti publiskie līdzekļi.
29. Kas attiecas uz judikatūru, uz ko Vācijas valdība balsta savus apsvērumus (6), ir jāņem vērā, ka tā ir saistīta ar jautājumu, kādos gadījumos runa ir par publisko tiesību subjektu. Tas tā ir tad, ja ir izpildīti trīs kumulatīvie kritēriji: subjekts ticis izveidots īpašam mērķim pildīt uzdevumus, kas ietilpst vispārējo interešu jomā un kam nav uzņēmējdarbības rakstura, tam ir tiesību subjektība un tas ir cieši saistīts ar valsti, reģionālu vai vietēju iestādi vai kādu citu publisku tiesību subjektu. Atšķirībā no reģionālas vai vietējas iestādes publisko tiesību subjekts nav līgumslēdzēja iestāde pēc definīcijas. Tomēr, ja kumulatīvie kritēriji ir izpildīti, tad direktīvas izpratnē arī publisko tiesību subjekts ir līgumslēdzēja iestāde pēc definīcijas, līdz ar ko šīs direktīvas noteikumi ir piemērojami bez ierobežojumiem un nav vajadzības spriest par jautājumu, vai attiecīgo pakalpojumu piešķiršana attiecas uz noteiktiem uzdevumiem, kas ietilpst vispārējo interešu jomā, un vai tie tiek veikti atbilstoši tirgus likumiem.
30. Šajā sakarā es norādu uz spriedumu lietā Mannesmann Anlagenbau Austria (7), kurā Tiesa ir paskaidrojusi, ka direktīvas 1. panta a) apakšpunkta izpratnē nav atšķirības starp publiskiem celtniecības līgumiem, ko piešķir līgumslēdzēja iestāde, lai pildītu savus vispārējo interešu jomā ietilpstošos pienākumus, un līgumiem, kuriem ar šādiem pienākumus nav nekādas saistības, un ka šādas atšķirības neesamības pamats ir tas, ka, līgumslēdzējām iestādēm piešķirot līgumus, ir jāizslēdz priekšrocību piešķiršana vietējiem pretendentiem vai pieteicējiem.
31. Tātad šajā lietā tam, ka darbība nav saistīta ar uzdevumiem, kas ietilpst vispārējo interešu jomā, vai ka tās izpildei netiek izmantoti publiskie līdzekļi, nav nozīmes. No direktīvas izriet, ka iestādēm, uz ko attiecas līgumslēdzējas iestādes jēdziens, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem ir jāpublicē paziņojums par līgumu. Tas ir piemērojams arī tad, ja līgumslēdzēja iestāde pati darbojas tirgū kā pakalpojumu sniedzēja, noteiktas līguma daļas nododot trešajām personām kā apakšuzņēmējiem. Jo īpaši nevar izslēgt, ka tās izvēli iespaidos ne tikai saimnieciski, bet arī citi apsvērumi, un ka izpildes procesā tiks izmantoti publiskie līdzekļi.
32. Starp citu, ir jāatzīmē, ka es atbalstu Komisijas izpratni, kad tā norāda, ka, ja Minhenes pilsēta būtu gribējusi sniegt trešajām personām pakalpojumus normālos tirgus apstākļos, tā būtu varējusi izveidot tiesiski neatkarīgu subjektu. Ja šāds subjekts darbojas peļņas gūšanas nolūkā, cieš ar savas darbības veikšanu saistītos zaudējumus un neveic nekādas publiskas funkcijas, tas nav publisko tiesību subjekts un līdz ar to – līgumslēdzēja iestāde direktīvas izpratnē. Šajā gadījumā tam nav piemērojami direktīvu par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai noteikumi. Subjekts, kam ir peļņas gūšanas nolūks un kas pats ir atbildīgs par riskiem, kas ir saistīti ar tā darbību, parasti neveiks piešķiršanas procedūru ar saimnieciski nepamatotiem noteikumiem (8) .
33. Vācija ir norādījusi, ka paziņojums par līgumu paziņojumā par līgumu Eiropas publisko tirgu tiesībās nav paredzēts. Šajā sakarā tā balstās uz Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta ii) punktu, saskaņā ar kuru noteikti līgumi ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanās jomas, un norāda uz nozaru Direktīvas 93/38 7. pantu. Saskaņā ar šo noteikumu, kas, atbilstoši Vācijas valdības viedoklim, ievērojot atsauces, ir piemērojams arī Direktīvai 92/50, līgumi, ko piešķir, lai veiktu atkārtotu pārdošanu vai iznomāšanu trešajām personām, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Šī nošķiršana balstās uz to, ka pieprasīto preču atsavināšana parasti notiek brīvas konkurences apstākļos, un, balstoties uz no minētā izrietošiem uzņēmējdarbības principiem, kādas nozares līgumslēdzēja iestāde noteiktiem pakalpojumu sniedzējiem nedotu priekšroku ar konkurenci nesaistītu iemeslu dēļ.
34. Es nevaru atbalstīt šo Vācijas uzskatu. Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta ii) punkta mērķis ir izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas tādus līgumus, uz ko attiecas nozaru Direktīva 90/531, kas pa šo laiku ir aizstāta ar nozaru Direktīvu 93/38, jo uz tiem attiecas pašlaik spēkā esošā Direktīva 93/38. Kā atzīmē Komisija, runa ir par Direktīvas 92/50 un Direktīvas 93/38 norobežošanas kritēriju. Šāds norobežošanas kritērijs ir atrodams arī Direktīvā 93/36 (9) un Direktīvā 93/37 (10) . Nozaru direktīvas 7. pantam var būt nozīme tikai tad, ja pati nozaru direktīva ir piemērojama. Tomēr šajā lietā ir piemērojama nevis Direktīva 93/38, bet Direktīva 92/50. Tādējādi Direktīvas 93/38 7. pants nav piemērojams, kas attiecas arī uz piemērošanu pēc analoģijas.
35. Arī Vācijas valdības arguments, ka attiecībā uz noteiktiem pakalpojumiem, kas piešķiršanas procesā, kurā piedalījās pati Minhenes pilsēta, bija jāpilda apakšuzņēmējiem, piešķiršanas procesu nebūtu iespējams piemērot nedz agrāk, nedz arī vēlāk, nav pamatots. Pirmkārt, tas nevar būt par pamatu valsts tirgu regulējošo Kopienu līmeņa noteikumu neievērošanai. Turklāt no procesuāliem aktiem izriet, ka nedz izsludināšanas paziņojumā, nedz arī līguma piešķiršanas noteikumos nebija paredzēts nosacījums, ka pretendentam iespējamais apakšuzņēmējs būtu jāpaziņo iepriekš. Nodošanas apakšuzņēmējam iespēja līguma piešķiršanas nosacījumos bija noteikti minēta. Šajā gadījumā apakšuzņēmēja piesaistīšanai būtu jānotiek parastas konkurences apstākļos, un pakalpojumu sniedzējam būtu pienākums paziņot apakšuzņēmēja nosaukumu vēlāk pēc līgumslēdzējas iestādes lūguma.
36. Visbeidzot, Vācijas valdība norāda, ka, pat ja Minhenes pilsēta šajā gadījumā tiktu atzīta par līgumslēdzēju iestādi, pastāv iespēja atsaukties uz Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta d) apakšpunktu. Paziņojuma par līgumu attiecībā uz transportēšanas pakalpojumu (apakš‑)līgumu izsludināšana pirms pamatlīguma, ievērojot attiecībā uz pēdējo piemērojamos termiņus, nebūtu iespējama.
37. Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkts, kas nosaka noteikumu, kam ir jānodrošina EK līgumā valsts pakalpojumu līgumu jomā noteikto tiesību iedarbība, izņēmumus, ir jāinterpretē šauri un ka pierādīšanas pienākums, ka izņēmumu attaisnojošie ārkārtējie apstākļi patiešām pastāv, ir tam, kas vēlas uz tiem atsaukties (11) .
38. Atbilstoši Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta d) apakšpunktam paziņojuma par līgumu publicēšanu noteiktos apstākļos var neveikt, ja sakarā ar notikumiem, ko attiecīgā līgumslēdzēja iestāde nav varējusi paredzēt, noteiktos termiņus nav iespējams ievērot. Lai uz šiem izņēmuma noteikumiem varētu pamatoti atsaukties, jābūt neapstrīdami skaidram, ka pastāv ārkārtēja steidzamība, ko turklāt nav bijis iespējams paredzēt.
39. Tomēr no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka paziņojumu par līgumu attiecībā uz (apakš‑)līgumu varētu publicēt arī vēlāk. Tādēļ Vācijas valdība nevar uzskatīt, ka paziņojumu par līgumu attiecībā uz minētajiem transporta pakalpojumiem šajā gadījumā nebūtu iespējams veikt. Tikpat maz var atsaukties uz to, ka ir pastāvējuši neparedzēti apstākļi Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Starp citu, es norādu vēl uz to, ka tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kas attiecībā uz līgumu uzstājas kā viens no pretendentiem un no paša sākuma zina, ka piekrišanas saņemšanas gadījumā būtisku līguma izpildes daļu tā nodos apakšuzņēmējam, nevarēja organizēt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu savu no direktīvas izrietošo pienākumu izpildi, liekas nedaudz aplami. Tādēļ es uzskatu, ka iebildums, ka piešķiršanas procedūra attiecībā uz apakšlīgumu būtu pārāk laikietilpīga, nav pamatots.
40. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, es atbalstu Komisijas viedokli, ka Vācijas valdība nav ievērojusi pienākumus, kas izriet no Direktīvas 92/50. Turklāt pārkāpums turpinās, jo runa ir par līgumu, kas ir noslēgts uz 25 gadiem.
41. Sakarā ar pēdējo apsvērumu Vācijas valdība turklāt norāda, ka tai katrā ziņā nav pienākuma izbeigt līgumu pirms termiņa. Pirmkārt, tas nav iespējams tāpēc, ka līgumā šāda veida regulējums nav paredzēts. Turklāt tas pārkāpj tiesību principu pacta sunt servanda . Otrkārt, Vācijas valdība norāda uz Direktīvas 89/665 (12) 2. panta 6. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir tiesības saglabāt līgumu, kas ir pretrunā ar valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanas direktīvām, sekas.
42. Faktiski iepriekš minētais noteikums dod dalībvalstīm iespēju paredzēt, ka pēc līguma noslēgšanas, kas notiek pēc lēmuma par tā piešķiršanu, par izskatīšanu atbildīgā iestāde ir pilnvarota pieņemt lēmumu tikai par zaudējumu atlīdzināšanu personai, kam pārkāpuma dēļ ir nodarīts kaitējums (un līdz ar to aizsargāt līguma puses tiesisko paļāvību). Kā es jau esmu norādījis savos secinājumos apvienotajās lietās C‑20/1 un C‑28/01, kuros runa bija par pieņemamības jautājumu, tas nekādā veidā neizslēdz, ka prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir iespējama un piemērojama. Gluži pretēji, personas, kam potenciāli ir nodarīts kaitējums, varētu būt ieinteresētas pienākumu neizpildes konstatējumā.
43. Turpmāk es vēlētos pasvītrot, ka dalībvalstis, atsaucoties uz tiesību principu pacta sunt servanda
un tiesisko paļāvību, nevar neierobežoti izvairīties no sekām, kas Kopienu tiesībās var būt saistītas ar atkārtotiem publisko līgumu piešķiršanas direktīvu pārkāpumiem. Savas kompetences ietvaros tām galu galā ir jāiestājas par šo direktīvu ievērošanu.
44. Tā kā Komisija ar minētajiem apsvērumiem saistītos jautājumus nav aprakstījusi, nepastāv vajadzība tos apskatīt.
V – Secinājumi
45. Ievērojot visu iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai:
1) konstatēt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi saistības, kas izriet no Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai 8. panta, lasot to kopā ar 11. panta 1. punktu;
2) piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	OV L 209, 1. lpp.
(3)
–	Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/38EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.).
(4)
–	Vācijas valdība cita starpā norāda uz pirmajiem četriem Direktīvas 92/50 apsvērumiem, 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 31/87 Beentjes
( Recueil, 4635. lpp., 11. punkts) un 1998. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑360/96 BFI Holding
( Recueil, I‑6821. lpp., 62. punkts).
(5)
–	Skat., piemēram, 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑107/98 Teckal
( Recueil, I‑8121. lpp.) un 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑399/98 Ordine degli Architetti
u.c. ( Recueil, I‑5409. lpp.).
(6)
–	Spriedums lietā BFI Holding, minēts 4. zemsvītras piezīmē, un 2001. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās C‑223/99 un C‑260/99 Agorà en Excelsior
( Recueil, 3605. lpp.).
(7)
–	1998. gada 15. janvāra spriedums lietā C‑44/96 ( Recueil, I‑73. lpp., 32. punkts). Attiecīgajai interpretācijai Direktīvas 92/50 (valsts pakalpojumu līgumi) un Direktīvas 93/36 (piegāžu valsts līgumi) ietvaros skat. spriedumu lietā BFI Holding
(skat. 4. zemsvītras piezīmi) un 2003. gada 27. februāra spriedumā lietā C‑373/00 ( Adolf Truley, Recueil, I‑1931. lpp.).
(8)
–	2003. gada 22. maija spriedums lietā C‑18/01 Korhonen
u.c. ( Recueil, I‑5321. lpp., 51. punkts).
(9)
–	Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.).
(10)
–	Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.).
(11)
–	2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑3609. lpp.).
(12)
–	Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīva 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.).