62018CC0823
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 4. jūnijā (
1
)
Lieta C‑823/18 P
Eiropas Komisija
pret
GEA Group AG
Apelācija – Aizliegtas vienošanās – Siltuma stabilizatori – Tā lēmuma atcelšana, ar kuru grozīts sākotnējā lēmumā par pārkāpuma konstatēšanu noteiktais naudas sods – Ierobežojuma 10 % apmērā no apgrozījuma piemērošana vienai no uzņēmumu veidojošajām vienībām – Ietekme uz solidāro atbildību par naudas soda samaksu – Uzņēmuma jēdziens – Naudas soda samaksas datums grozījumu gadījumā
1.
Ar apelācijas sūdzību, kas ir šo secinājumu priekšmets, Komisija lūdz atcelt 2018. gada 18. oktobra spriedumu GEA Group/Komisija (
2
).
I. Tiesvedības priekšvēsture
2.
GEA Group AG (turpmāk tekstā – “GEA”) tika izveidota 2005. gadā, apvienojoties Metallgesellschaft AG (turpmāk tekstā – “MG”) un kādai citai sabiedrībai. MG bija galvenais mātesuzņēmums, kam līdz 2000. gadam tieši vai ar meitasuzņēmumu starpniecību piederēja uzņēmumi Chemson Gesellschaft für Polymer‑Additive mbH (turpmāk tekstā – “OCG”) un Polymer‑Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (turpmāk tekstā – “OCA”). 2000. gada 17. maijāMG atsavināja OCG, kuras nosaukums tika mainīts uz Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (turpmāk tekstā – “ACW”). Pēc 2000. gada maijā notikušās OCA likvidācijas tās darbības pārņēma sabiedrība, kuras nosaukums no 2000. gada 30. augusta ir Chemson Polymer‑Additive AG (turpmāk tekstā – “CPA”) un kas pašlaik vairs nepieder grupai, kuras galvenais mātesuzņēmums bija GEA.
3.
2009. gada 11. novembra lēmumā (turpmāk tekstā – “2009. gada lēmums”) Komisija atzina, ka daži uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties divos pret konkurenci vērstu nolīgumu un saskaņotu darbību kopumos, kas aptvēra EEZ teritoriju un attiecās, pirmkārt, uz alvas stabilizatoru nozari un, otrkārt, uz epoksidētas sojas pupu eļļas un esteru nozari (turpmāk tekstā – “ESBO/esteru nozare”) (
3
).
4.
Atbilstoši 2009. gada lēmuma 1. panta 2. punkta k) apakšpunktam GEA tika atzīta par atbildīgu par laikā no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 17. maijamESBO/esteru nozares tirgū izdarītajiem pārkāpumiem. Tās atbildība par visu pārkāpuma laikposmu kā MG tiesību un saistību pārņēmējai tika noteikta, pirmkārt, par OCG laikā no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 17. maijam izdarīto pārkāpumu un, otrkārt, par OCA laikā no 1997. gada 13. marta līdz 2000. gada 17. maijam izdarīto pārkāpumu. ACW kā OCG tiesību un saistību pārņēmēja tika sodīta par pārkāpumu, ko pēdējā minētā bija izdarījusi visā pārkāpuma laikposmā, proti, no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 17. maijam, un par OCA izdarīto pārkāpumu laikā no 1999. gada 30. septembra līdz 2000. gada 17. maijam, kad tās kapitāls pilnībā piederēja OCG (2009. gada lēmuma 1. panta 2. punkta m) apakšpunkts). Kā OCA tiesību un saistību pārņēmējai CPA tika piemērots sods, pirmkārt, par OCA laikā no 1997. gada 13. marta līdz 2000. gada 17. maijam izdarīto pārkāpumu un, otrkārt, par OCG laikā no 1995. gada 30. septembra līdz 1999. gada 30. septembrim izdarīto pārkāpumu, lai gan OCG kapitāls pilnībā piederēja OCA (2009. gada lēmuma 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts).
5.
Saskaņā ar 2009. gada lēmuma 2. panta otrās daļas 31. un 32. punktu:
“Par [ESBO/esteru nozarē] veikto(-ajiem) pārkāpumu(-iem) [..] uzliek šādus naudas sodus:
31)
GEA, ACW un CPA ir solidāri atbildīgas par summas 1913971 [EUR] apmērā samaksu;
32)
GEA un ACW ir solidāri atbildīgas par summas 1432229 [EUR] apmērā samaksu.”
6.
GEA apstrīdēja 2009. gada lēmumu Vispārējā tiesā. Šī tiesa ar 2015. gada 15. jūlija spriedumu GEA Group/Komisija (
4
) attiecīgo prasību noraidīja.
7.
2009. gada 15. decembrīACW, kas 2009. gada lēmuma pieņemšanas brīdī vairs nebija GEA meitasuzņēmums, vērsa Komisijas uzmanību uz to, ka ar 2009. gada lēmumu tai uzliktais naudas sods pārsniedz Regulas (EK) Nr. 1/2003 (
5
) 23. panta 2. punktā paredzēto ierobežojumu 10 % apmērā no tās apgrozījuma.
8.
2010. gada 8. februārī Komisija pieņēma lēmumu, ar kuru tā grozīja 2009. gada lēmumu (
6
) (turpmāk tekstā – “2010. gada lēmums”). Tā uzskatīja, ka naudas sods, kas ACW tika uzlikts solidāri, pirmkārt, ar GEA un CPA un, otrkārt, ar GEA, pārsniedza 10 % robežu un ka līdz ar to bija jāgroza 2009. gada lēmums (skat. 2010. gada lēmuma 2. apsvērumu). Komisija šajā lēmumā arī precizēja, ka GEA un CPA piemērotā naudas soda apmērs paliek nemainīgs, bet ACW piemērotā naudas soda apmērs ir jāsamazina un ka 2010. gada lēmums nekādi neietekmē pārējos 2009. gada lēmuma adresātus. Ar 2010. gada lēmuma 1. pantu 2009. gada lēmuma 2. panta otrajā daļā tika izdarīti šādi grozījumi:
“2. panta 31) [punktu] aizstāj ar šādu:
“31.a) [GEA], [ACW] un [CPA] ir [solidāri] atbildīgas par summas 1086129 [EUR] apmērā samaksu;
31.b) [GEA] un [CPA] ir [solidāri] atbildīgas par summas 827842 [EUR] apmērā samaksu.”
2. panta 32) [punktu] aizstāj ar šādu:
“32) [GEA] ir atbildīga par summas 1432229 [EUR] apmērā samaksu.””
9.
Pēc GEA celtās prasības Vispārējā tiesa ar 2015. gada 15. jūlija spriedumu lietā GEA Group/Komisija (
7
) atcēla 2010. gada lēmumu daļā, kurā tas attiecās uz prasītāju. Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija, pieņemot 2010. gada lēmumu, ir pārkāpusi GEA tiesības uz aizstāvību, nedodot tai iespēju iesniegt savus apsvērumus.
10.
Ar 2016. gada 5. februāra vēstuli Komisija informēja GEA par nodomu pieņemt jaunu lēmumu un aicināja to kopā ar ACW un CPA iesniegt rakstveida apsvērumus. GEA savus rakstveida apsvērumus Komisijai iesniedza 2016. gada 24. martā. Ar 2016. gada 2. maija vēstuli Komisija atbildēja uz prasītājas iesniegtajiem apsvērumiem.
11.
2016. gada 29. jūnijā Komisija pieņēma otru lēmumu, ar kuru tika grozīts 2009. gada lēmums (
8
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šī lēmuma 1. pantā bez grozījumiem tika pārņemts 2010. gada lēmuma 1. pants. Apstrīdētā lēmuma 2. pantā kā naudas sodu samaksas datums bija noteikts 2010. gada 10. maijs.
II. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
12.
2016. gada 8. septembrīGEA cēla prasību par apstrīdēto lēmumu. Šajā prasībā tā lūdza Vispārējo tiesu – galvenokārt – atcelt šo lēmumu un – pakārtoti – samazināt naudas soda apmēru un noteikt jaunu datumu pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nokavējuma procentu samaksai un tā datuma noteikšanai, no kura sāk skaitīt nokavējuma procentus.
13.
Prasības pamatojumam GEA izvirzīja piecus pamatus. Ar pirmo pamatu tā norādīja uz noilguma noteikumu pārkāpumu, ar otro – uz LESD 266. panta un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ar trešo – uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu, ar ceturto – uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un ar piekto – uz pilnvaru pārsniegšanu un pamatojuma nesniegšanu. Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību GEA intereses celt prasību neesamības dēļ.
14.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa vispirms noraidīja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Šajā ziņā tā uzskatīja, pirmkārt, ka 2010. gada lēmumā, kas vēlāk tika atcelts, un apstrīdētajā lēmumā tika noteiktas ārējās solidaritātes attiecības starp GEA, ACW un CPA, tādējādi grozot to tiesisko stāvokli, un, otrkārt, ka prasības rezultātā GEA uzliktā naudas soda apmērs varētu tikt sadalīts tai labvēlīgāk (
9
).
15.
Pēc būtības Vispārējā tiesa, pirmkārt, izvērtēja ceturto prasības pamatu, kas bija vērsts pret apstrīdētā lēmuma 1. pantu un bija balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, un apmierināja šo prasības pamatu (
10
). Otrkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja piektā pamata pirmo daļu par pilnvaru pārsniegšanu, kas esot pieļauta apstrīdētā lēmuma 2. pantā, kurā Komisija noteica 2010. gada 10. maiju kā GEA, ACW un CPA uzlikto naudas sodu samaksas datumu. Arī šo iebildumu Vispārējā tiesa atzina par pamatotu, un tādējādi tā pilnībā atcēla lēmumu un piesprieda Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
16.
Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 27. decembrī, Komisija iesniedza apelācijas sūdzību, kas ir šo secinājumu priekšmets. Rakstveida procesā notika divkārša procesuālo rakstu apmaiņa. Tiesa uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus, uz kuriem jāatbild rakstveidā. Lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā. Lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika Tiesā 2020. gada 5. februārī.
17.
Apelācijas sūdzībā Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest GEA atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus Tiesā un tiesvedībā pirmajā instancē. GEA lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Juridiskais vērtējums
A.
Par pieņemamību
1. Lietas dalībnieku argumenti
18.
GEA ir izvirzījusi iebildi par apelācijas sūdzības nepieņemamību Komisijas intereses celt prasību neesamības dēļ. Tā uzskata – pat ja Tiesa apmierinātu apelācijas sūdzību, Komisijai vairs nebūtu tiesību prasīt naudas soda samaksu. Pirmkārt, 2009. gada lēmums šajā ziņā neesot derīgs juridiskais pamats, jo šajā lēmumā gan naudas sods, gan ACW, CPA un GEA solidārā atbildība ir tikusi noteikta kļūdaini. Otrkārt, Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā paredzētais desmit gadu termiņš naudas soda piemērošanai esot beidzies pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas (
11
).
19.
Komisija uzskata, ka GEA iebilde ir jānoraida kā nepieņemama, jo tā ir norādījusi uz pārsūdzētā sprieduma prettiesiskuma pamatiem atbildes rakstā, nevis autonomā apelācijas sūdzībā vai pretapelācijas sūdzībā, pretēji tam, kas paredzēts Tiesas Reglamenta 174. pantā. Pēc būtības Komisija apgalvo, ka tai ir interese celt prasību par pārsūdzēto spriedumu, jo ar to ir atcelts lēmums, kas rada tiesiskas sekas uzņēmumiem adresātiem, un tajā ir formulēti kļūdaini secinājumi par solidāro atbildību un Komisijas pilnvarām noteikt naudas sodu samaksas datumu.
2. Vērtējums
20.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – prasītāja interese iesniegt apelācijas sūdzību paredz, ka lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis, apelācijas iznākums var būt labvēlīgs (
12
).
21.
GEA uzskata, pirmkārt – tā kā brīdī, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, attiecībā uz Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodu jau bija iestājies noilgums, iespējamā apelācijas sūdzības apmierināšana nedotu nekādu labumu Komisijai (
13
). Šajā ziņā vēlos norādīt, ka, pat pieņemot, kā to apgalvo GEA, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā paredzētā desmit gadu termiņa, šāds apstāklis pats par sevi neļauj secināt, ka ir iestājies noilgums. Saskaņā ar šo tiesību normu noilgums naudas sodu uzlikšanai iestājas vēlākais desmit gadu laikā no pārkāpuma izbeigšanas dienas, “ja Komisija [šajā termiņā] nav uzlikusi [naudas sodu]”. Šajā lietā nav strīda par to, ka ar 2009. gada lēmumu, kas pieņemts Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā paredzētajā desmit gadu termiņā, GEA tika sodīta par ESBO/esteru tirgū izdarīto pārkāpumu. Tas, ka attiecībā uz vienu no vienībām, kas veido par pārkāpumu atbildīgo uzņēmumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā ierobežojuma 10 % apmērā no apgrozījuma pārsniegšanas dēļ tika kļūdaini noteikts uzliktā naudas soda maksimālais apmērs un ka šī iemesla dēļ Komisija nolēma grozīt minētā lēmuma rezolutīvo daļu, lai labotu šo kļūdu, noilguma termiņa piemērošanas nolūkā nekādi neietekmē brīdi, kurā tika īstenotas Komisijas sodīšanas pilnvaras (
14
). Ar 2010. gada lēmumu, tāpat kā ar apstrīdēto lēmumu, netika grozīts 2009. gada lēmumā ietvertais un atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam pieņemtais Komisijas lēmums piemērot naudas sodu uzņēmumam, kuru veido ACW, CPA un GEA (
15
), kā arī netika grozīts GEA piemērotais naudas sods, bet ar to tika vienīgi samazināts apmērs, par kādu ACW varētu būt atbildīga, mainot solidārās un ekskluzīvās atbildības attiecības starp šīm trim vienībām. Tā kā apstrīdēto lēmumu tādējādi nevar uzskatīt par jaunu lēmumu par naudas soda piemērošanu, GEA arguments, saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma atcelšana un šī lēmuma spēkā esamības atjaunošana nesniegtu Komisijai nekādas priekšrocības noilguma dēļ, ir jānoraida, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu.
22.
Otrkārt, GEA apgalvo – tā kā pārsūdzētajam spriedumam attiecībā uz to būtu pretnostatāma 2009. gada lēmuma rezolutīvā daļa, kurā ar 2010. gada lēmumu ir izdarīti grozījumi attiecībā uz CPA un ACW, un tā kā Komisija uzskata, ka 2009. gada lēmums pats par sevi ir GEA piemērotā naudas soda juridiskais pamats, šai iestādei neesot nekādas intereses lūgt atcelt pārsūdzēto spriedumu. Arī šī argumentācija ir jānoraida. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, atceļot pārsūdzēto spriedumu, tiktu atjaunots apstrīdētais lēmums, ar kuru Komisija, grozot 2009. gada lēmumu, pirmkārt, no jauna noteica GEA solidāro un ekskluzīvo atbildību par šai sabiedrībai, CPA un ACW piemēroto naudas sodu pēc tam, kad tika samazināts šai pēdējai minētajai piemērotais naudas sods, un pēc 2010. gada lēmuma, kurš tika atcelts tikai attiecībā uz GEA, un, otrkārt, noteica jaunu datumu GEA piemērotā naudas soda samaksai, pielāgojot to datumam, kas atbilstoši 2010. gada lēmumam jau bija noteikts attiecībā uz CPA un ACW. Neatkarīgi no jebkādiem citiem apsvērumiem apstrīdētā lēmuma galvenais mērķis ir tiesiskā drošība un laba pārvaldība. Tādējādi nevar noliegt, ka Komisijai ir interese celt prasību par spriedumu, ar kuru ir noteikta šī lēmuma atcelšana.
23.
Visbeidzot, no lietas materiāliem izriet, ka 2016. gada 22. jūlijā, izpildot apstrīdēto lēmumu un provizoriskā kārtā, Vispārējā tiesā celtās prasības par šo lēmumu izskatīšanas laikā GEA samaksāja tai piemērotajam naudas sodam atbilstošās summas. Pēc tam, kad apstrīdētais lēmums ar pārsūdzēto spriedumu tika atcelts, GEA lūdza Komisiju atmaksāt šīs summas, kas tai tomēr tika atteikts. Līdz ar to GEA apstrīdēja lēmumu, ar kuru Komisija noraidīja tās lūgumu (
16
), norādot, pirmkārt, ka saskaņā ar LESD 266. pantu šai iestādei ir jāizpilda pārsūdzētais spriedums, atlīdzinot summas, kas tika samaksātas, lai izpildītu apstrīdēto lēmumu, un, otrkārt, ka, atsakot atmaksu, Komisija de facto turpina piemērot šo lēmumu, lai gan Vispārējā tiesa to ir atcēlusi. Gadījumā, ja Tiesa atceltu pārsūdzēto spriedumu, apstrīdētais lēmums radītu tiesiskas sekas, un tādējādi izzustu GEA prasības faktiskais un juridiskais pamats. Arī šajā ziņā Komisijai ir interese celt prasību par pārsūdzēto spriedumu.
24.
Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka GEA izvirzītā iebilde par apelācijas sūdzības nepieņemamību Komisijas intereses celt prasību neesamības dēļ ir nepamatota un tādējādi ir noraidāma.
B.
Par lietas būtību
25.
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pareizi piemērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu un nav ievērojusi judikatūru attiecībā uz uzņēmuma jēdzienu, solidāro atbildību un meitasuzņēmumam piešķirtā naudas soda samazinājuma sekām. Ar otro pamatu tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka naudas soda samaksas termiņš attiecībā uz visām solidāri atbildīgā uzņēmuma juridiskajām vienībām sākas no brīža, kad paziņots lēmums par grozījumiem, ar kuru naudas sods ir samazināts tikai attiecībā uz vienu no tām.
1. Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
a) Pārsūdzētais spriedums
26.
Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 106.–111. punktu.
27.
Vispirms minētā sprieduma 105. punktā atgādinājusi, ka saskaņā ar GEA apgalvoto Komisija būtu varējusi atšķirīgi sadalīt starp solidārajiem kopparādniekiem, proti, pašu GEA, ACW un CPA, tā naudas soda daļas samazinājumu, kurš ACW sākotnēji bija jāmaksā, Vispārējā tiesa šī sprieduma nākamajā – 106. – punktā apstiprināja, ka, “tā kā vienlīdzīga attieksme ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai ACW, CPA un [GEA] solidāri piemēroto naudas sodu, bet arī ACW un [GEA] solidāri piemēroto naudas sodu, ir jāatzīst, ka šajā lietā Komisija nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam”. Vispārējās tiesas ieskatā, GEA un CPA, pirmkārt, ir salīdzināmā situācijā, jo tās abas ir sabiedrības, kas ir atzītas par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu kopā ar ACW (
17
). Otrkārt, Komisija “noteikti varēja noteikt citādi tā naudas soda daļu, par kura samaksu ACW un [GEA] turpināja būt solidāri atbildīgas, lai ierobežotu tā naudas soda daļu, par kura samaksu pēdējā minētā varēja būt vienīgā atbildīgā” (
18
), sadalot ACW piemērotā naudas soda apmēra samazinājumu “proporcionāli abās attiecīgajās solidaritātes attiecībās” (
19
). Tādējādi, pirmkārt, “kopējais to naudas sodu apmērs, kas ACW varēja būt jāsamaksā Komisijai, nepārsniegtu 10 % no tās apgrozījuma un, otrkārt, šis samazinājums tiktu taisnīgi sadalīts starp ACW un [GEA] un [GEA, ACW un CPA] solidāri piemēroto naudas sodu”. Pārsūdzētā sprieduma 111. punktā Vispārējā tiesa tādējādi secināja, ka Komisija bez jebkāda objektīva pamatojuma ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ieskaitot tikai ACW piešķirto naudas soda samazinājumu prasītājai, CPA un ACW solidāri piemērotajā naudas sodā.
b) Lietas dalībnieku argumenti
28.
Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tās pārsūdzētā sprieduma 106.–111. punktā izmantotā argumentācija ir nepietiekama un pretrunīga. It īpaši Komisija uzskata, ka nav skaidrs nedz tas, kas ir sadalījuma starp abām solidaritātes attiecībām, ko Vispārējā tiesa ir noteikusi pārsūdzētā sprieduma 109. punktā, priekšmets – summa, kas atbilst ACW piešķirtajam naudas soda samazinājumam, vai summa, kas atbilst samazinātajam naudas sodam –, nedz arī veids, kādā šis sadalījums bija jāveic.
29.
Tā kā minētajā spriedumā Komisijai ir ticis pārmests, ka tā nav samazinājusi to naudas soda daļu, kas ir GEA ekskluzīvā atbildībā, ierobežojot GEA, CPA un ACW solidāro atbildību par šīm vienībām kopīgā naudas soda daļu, Komisija norāda, ka šāda sadalīšana būtu pretrunā uzņēmuma un solidārās atbildības jēdzieniem. Izmantojot argumentāciju, kas ir analoga solidārās atbildības iekšējās sadales teorijai, kuru Vispārējā tiesa ir izstrādājusi 2011. gada 3. marta spriedumā Siemens un VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (
20
) (turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums lietā Siemens”), kuru Tiesa noraidīja ar 2014. gada 10. aprīļa spriedumiem Komisija/Siemens Österreich u.c. (
21
) (turpmāk tekstā – “Tiesas spriedums lietā Siemens”) un Areva/Komisija (
22
) (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Areva”), Vispārējā tiesa, pēc Komisijas domām, faktiski iesaka atcelt ārējās solidaritātes attiecības starp vienībām, kuras pieder vienam un tam pašam uzņēmumam, attiecībā uz noteiktām naudas soda daļām. Komisija uzsver, ka 2009. gada lēmumā tā ir piemērojusi noteikumu, kuru tā piemēro visos gadījumos, kad juridiskās vienības, kas pieder vienam un tam pašam uzņēmumam, tiek sodītas ar dažāda līmeņa naudas sodiem, un saskaņā ar kuru visas šīs vienības tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām mazākā naudas soda apmērā.
30.
Komisija arī apgalvo, ka, mākslīgi nodalot divas solidāri atbildīgu vienību grupas un piemērojot šīm vienībām vienlīdzīgas attieksmes principu, Vispārējā tiesa esot attiekusies pret vienībām, kas pieder vienai un tai pašai ekonomiskai vienībai, kā pret dažādiem uzņēmumiem. Pirmkārt, konkurences lietās šis princips parasti ir piemērojams tikai starp atsevišķiem uzņēmumiem, kas vienā un tajā pašā lēmumā ir sodīti par vienu un to pašu pārkāpumu. Otrkārt, Vispārējā tiesa pati esot pārkāpusi minēto principu, atšķirīgi attiecoties pret līdzīgām situācijām, jo tā atcēla GEA, CPA un ACW solidāro atbildību par piemērotā naudas soda daļu.
31.
Pārmetot Komisijai, ka tā nav ierobežojusi to naudas soda daļu, par kuru GEA varēja būt individuāli atbildīga, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi arī principu, ko Tiesa ir apstiprinājusi 2013. gada 26. novembra spriedumā Kendrion/Komisija (
23
) (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Kendrion”), saskaņā ar kuru naudas soda samazinājums, kas piešķirts vienībai, kura pieder uzņēmumam, šai vienībai individuāli piemērojamu apstākļu dēļ, nekādi neietekmē naudas sodu vai citu juridisko vienību, kas veido uzņēmumu, atbildību.
32.
Komisija turklāt paskaidro, ka tā naudas soda maksimālais apmērs, par kura samaksu solidāri bija atbildīga katra sabiedrība, neatbilst konkrētajam dalības pārkāpumā laikposmam un ka ar apstrīdēto lēmumu netika grozīta GEA, CPA un ACW noteiktā atbildība, kas izriet no 2009. gada lēmuma. Replikā, atbildot uz Tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem, un tiesas sēdē Komisija īpaši uzsvēra, ka 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkts “neatbilst konkrētiem pārkāpuma laikposmiem, bet tajos ir noteikts tā naudas soda maksimālais apmērs, par kuru katru juridisko vienību, kas veido vienu un to pašu uzņēmumu, var atzīt par kopīgi un solidāri atbildīgu”. Naudas soda sadalīšana esot notikusi tādēļ, ka CPA piedalījās pārkāpumā kā divu dažādu uzņēmumu – GEA un Chemson – vienība. Tās kā GEA meitasuzņēmuma atbildības maksimālais apmērs atbilstot naudas sodam, kas noteikts 2009. gada lēmuma 2. panta 31. punktā, savukārt lēmuma 32. apsvērums atbilstot atlikušajam GEA grupai piemērotā naudas soda apmēram, par kuru atbildīgas var būt vienīgi GEA un ACW. Tādējādi minētajā 31. un 32. punktā piemērotais naudas sods esot viens vienots naudas sods un tā adresāts esot uzņēmums, ko veido GEA un tās meitasuzņēmumi dažādajās konfigurācijās, kurās šis uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā.
33.
Turklāt Komisija norāda, ka, ņemot vērā 2010. gada lēmuma galīgo raksturu attiecībā uz ACW un CPA, ar to nevarot grozīt GEA solidāro un ekskluzīvo atbildību, nesamazinot šai sabiedrībai piemērotā naudas soda apmēru. Tomēr šāds samazinājums būtu pretrunā spriedumam lietā Kendrion, un ar to tiktu apšaubīts 2009. gada lēmuma galīgais raksturs, kuru ir apstiprinājusi Vispārējā tiesa.
34.
Visbeidzot, Komisija apgalvo – tas, ka pastāv alternatīvas solidārās atbildības sadalīšanas metodes salīdzinājumā ar Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantoto metodi, pats par sevi neļauj secināt, kā to ir izdarījusi Vispārējā tiesa, ka šis lēmums ir prettiesisks. Šajā ziņā pārsūdzētais spriedums neesot pietiekami pamatots.
35.
GEA apgalvo, ka Komisijas apgalvojumi ir balstīti uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Vispirms pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa neesot balstījusies uz “solidārās atbildības iekšējās sadales teoriju”, bet ir tikai piemērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, uzskatot, ka CPA un GEA bija salīdzināmā situācijā, ka attieksme pret tām bija atšķirīga un ka nebija nekāda pamatojuma šādai atšķirīgai attieksmei. Tādējādi Vispārējā tiesa esot izvērtējusi tikai ārējo atbildību, proti, summu, par kuru Komisija var atzīt par solidāri vai ekskluzīvi atbildīgu katru naudas soda adresātu.
36.
GEA turklāt apgalvo, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas konstatēto – kas apelācijas tiesvedībā nevar tikt pārbaudīts – 2009. gada lēmumā Komisija ir noteikusi nevis tikai vienu naudas sodu, bet gan divus atšķirīgus naudas sodus divām atsevišķi un solidāri atbildīgu vienību grupām un par diviem dažādiem pārkāpumu laikposmiem. Kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 61. un 62. punktā, 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkts attiecas respektīvi uz laikposmu no 1995. gada 30. septembra līdz 2000. gada 17. maijam, kā arī uz laikposmu no 1991. gada 11. septembra līdz 1995. gada 29. septembrim. Šāds sadalījums esot noteikts tādēļ, ka CPA piedalījās pārkāpumā tikai laikposmā no 1991. gada 11. septembra līdz 1995. gada 29. septembrim. Komisija tomēr piemēroja ACW piešķirto naudas soda samazinājumu tā, it kā starp šo sabiedrību, CPA un GEA pastāvētu tikai vienas solidaritātes attiecības. Līdz ar to Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka šajos apstākļos uzņēmuma jēdziens izslēdz vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu šajā lietā. GEA atgādina, ka Komisijai šis princips kā Savienības tiesību vispārējs princips, kas ir atzīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā, ir jāievēro arī tad, kad tā īsteno pilnvaras uzlikt naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šis princips esot piemērojams ne tikai dažādiem uzņēmumiem, bet arī attiecībām starp sabiedrībām, kas ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā (
24
).
37.
Attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi spriedumu lietā Kendrion, GEA norāda, ka šajā spriedumā ir ticis izslēgts nevis tas, ka ierobežojuma 10 % apmērā piemērošana agrākam meitasuzņēmumam nekādā gadījumā nevarētu ietekmēt mātesuzņēmuma situāciju, bet gan tikai tas, ka pēdējam minētajam nav tiesību uz to pašu apmēru, kāds ir piemērojams agrākajam meitasuzņēmumam. Iespējamā GEA piemērotā naudas soda samazināšana arī neesot pretrunā spriedumam lietā Kendrion, jo ar to GEA nav piemērots ACW piemērotais ierobežojums 10 % apmērā, bet gan šis ierobežojums ir ticis piemērots atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam.
c) Juridiskais vērtējums
38.
Pirmkārt, ir jānoraida Komisijas iebildums par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma nepietiekamību un pretrunīgumu. Šis pamatojums, protams, ir lakonisks, bet tas ļauj saprast Vispārējās tiesas argumentāciju, kura šķiet lineāra un kurā nav pretrunu. Manuprāt, ir pietiekami skaidrs, ka pārsūdzētā sprieduma 106.–111. punktā Vispārējā tiesa atsaucas uz ACW
piemērotā naudas soda apmēra samazinājumu (
25
)proporcionāli (
26
) abās solidaritātes attiecībās, kuras Komisija ir identificējusi 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā. Tas būtībā nozīmē, ka, pēc Vispārējās tiesas domām, Komisijai vispirms bija jāidentificē proporcija, kas pastāv starp to naudas soda daļu, par kura samaksu ACW bija solidāri atbildīga kopā ar CPA un GEA, un to naudas soda daļu, par kura samaksu ACW bija solidāri atbildīga vienīgi kopā ar GEA, un pēc tam jāsadala ACW piemērotais naudas soda samazinājums starp abām solidaritātes attiecībām, piemērojot vienu un to pašu proporciju. Ņemot vērā 2010. gada lēmumā un apstrīdētajā lēmumā noteikto sadalījumu, šādas metodes piemērošanas rezultātā: i) ACW, CPA un GEA būtu solidāri atbildīgas par tādas summas samaksu, kas ir mazāka par summu, kura ir norādīta 2009. gada lēmuma, kas grozīts ar minētajiem lēmumiem, 2. panta 31. punkta a) apakšpunktā; ii) CPA un GEA būtu solidāri atbildīgas par tādas summas samaksu, kas ir lielāka par minētā punkta b) apakšpunktā norādīto summu, un, visbeidzot, iii) GEA būtu atbildīga tikai par tādas summas samaksu, kas ir mazāka par grozītā 2009. gada lēmuma 2. panta 32. punktā norādīto summu, jo ACW un GEA būtu solidāri atbildīgas par šajā punktā noteiktā naudas soda daļas samaksu. No Vispārējās tiesas viedokļa šādas ACW piemērotā naudas soda samazinājuma sadalīšanas metodes piemērošana būtu radījusi taisnīgāku solidārās atbildības noteikšanu par ACW piemēroto samazināto naudas sodu (110. punkts), ierobežojot “tā naudas soda daļu, par kura samaksu [GEA] varēja būt vienīgā atbildīgā” (108. punkts). Lai gan Vispārējās tiesas argumentācija ir īsa, manuprāt, nav konstatējama pamatojuma neesamība.
39.
Otrkārt, ir jānoraida Komisijas izvirzītais iebildums, saskaņā ar kuru pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāpti principi, kurus Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Kendrion (
27
). Minētajā spriedumā Tiesa apstiprināja, ka gadījumā, ja “tādas divas atsevišķas juridiskas personas kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar kuru tām tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, vairs neveido vienu uzņēmumu [LESD 101.] panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, ka tai individuāli tiek piemērots ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma”, un ka šādos apstākļos mātesuzņēmums nevarēja pieprasīt, lai uz to tiktu attiecināts tā bijušajam meitasuzņēmumam piemērojamais ierobežojums (
28
). Tomēr, kā pamatoti norāda GEA, šajā spriedumā ir vienīgi izslēgta minētā ierobežojuma piemērošana mātesuzņēmumam. Pēdējā minētā, kas ir daļa no ekonomiskās vienības, kura ir pārkāpusi LESD 101. pantu, ir jāuzskata par tādu, kas pati ir izdarījusi pārkāpumu (
29
), līdz ar to naudas sodu, par kura samaksu tā ir solidāri atbildīga kopā ar savu meitasuzņēmumu, neietekmē samazinājums, kas šim pēdējam minētajam uzņēmumam piemērots (
30
) tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti vienīgi ar to pašu (
31
). Turpretī no šī sprieduma neizriet, kā to, šķiet, uzskata Komisija, ka tad, ja pēc ierobežojuma 10 % apmērā piemērošanas meitasuzņēmumam ir jāpārveido ārējās solidaritātes attiecības starp meitasuzņēmumu, mātesuzņēmumu un citām uzņēmumu veidojošajām vienībām, šī pārveidošana nevar tikt veikta, ņemot vērā visu attiecīgo vienību, tostarp mātesuzņēmuma, intereses. Turklāt jānorāda, ka neatkarīgi no Komisijas izmantotās metodesGEA, CPA un ACW solidārās atbildības attiecību atkārtota noteikšana pēc tam, kad tika samazināts pēdējai minētajai piemērotais naudas sods, katrā ziņā gan GEA, gan CPA radītu nelabvēlīgāku situāciju nekā tā, kas izriet no 2009. gada lēmuma. Tātad šajā lietā rodas jautājums nevis par to, vai šāds samazinājums var radīt priekšrocības GEA, bet gan par to, vai solidārās atbildības sadalījums starp attiecīgajām vienībām pēc minētā samazinājuma piemērošanas, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, var radīt GEA krietni nelabvēlīgāku situāciju nekā CPA. Tātad ir skaidrs, ka tas nav saistīts ar spriedumā lietā Kendrion paredzēto gadījumu. Attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, ka pārsūdzētā sprieduma atstāšanas spēkā gadījumā tai būtu jāsamazina GEA piemērotais naudas sods, jo nebūtu iespējams grozīt ar 2010. gada lēmumu, kas ir kļuvis galīgs attiecībā uz CPA un ACW, noteikto kārtību, es tikai vēlos norādīt, ka neatkarīgi no jebkādiem citiem apsvērumiem šāds samazinājums būtu sekas tam, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas šai iestādei būs jānovērš, un nevis ACW piemērotā ierobežojuma 10 % apmērā iespējamās attiecināšanas arī uz GEA rezultāts. Arī šajā gadījumā principi, kurus Tiesa ir izstrādājusi spriedumā lietā Kendrion, līdz ar to netiktu apstrīdēti.
40.
Visbeidzot, ir jānoraida Komisijas iebildums, ka pārsūdzētais spriedums ir balstīts uz argumentāciju, kas ir analoģiska tai, kuru Vispārējā tiesa ir izklāstījusi spriedumā lietā Siemens. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda – tā kā “no sodu un sankciju individualitātes principa [..] izriet, ka ikvienai sabiedrībai no lēmuma, ar ko tai ir noteikts naudas sods, kurš ir jāmaksā solidāri ar vienu vai vairākām citām sabiedrībām, ir jāspēj izsecināt daļa, kas tai būs jāmaksā attiecībās ar tās solidārajiem kopparādniekiem, tiklīdz ir veikts maksājums Komisijai”, Komisija “nevar brīvi noteikt summas, kas ir jāmaksā solidāri”, bet tai “ir [..] jāprecizē periodi, kuros attiecīgās sabiedrības ir (līdz)atbildīgas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, prettiesisko rīcību, un vajadzības gadījumā minēto sabiedrību atbildības pakāpe par minēto rīcību” (
32
). Pamatojoties uz šiem nosacījumiem, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 157. un 158. punktā secināja, ka “vienīgi Komisija, īstenojot pilnvaras uzlikt naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, nosaka, kādās daļās dažādas sabiedrības maksā naudas sodu, kas tām uzlikts solidāri tāpēc, ka tās ir piederīgas vienam uzņēmumam [..]”, un ka, “nepastāvot norādei par pretējo lēmumā, ar kuru Komisija ir uzlikusi naudas sodu, kas vairākām sabiedrībām ir jāmaksā solidāri sakarā ar uzņēmuma prettiesisku rīcību, minētajā lēmumā tās ir vainotas par minēto rīcību līdzvērtīgā mērā [..]” (
33
). Pēc Komisijas apelācijas sūdzības iesniegšanas Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu lietā Siemens, nospriežot, ka “turklāt, kaut arī no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izriet, ka Komisija var solidāri piespriest vienu naudas sodu vairākām sabiedrībām, ciktāl tās ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, ne šīs tiesību normas teksts, ne solidaritātes mehānisma mērķis neļauj uzskatīt, ka šīs pilnvaras noteikt sodu papildus ārējo solidaritātes attiecību noteikšanai nozīmēja arī pilnvaras noteikt solidāro kopparādnieku daļas to iekšējās attiecībās”. Tiesa uzskata, ka šo kvotu noteikšana ir “jautājums, kas rodas vēlākā stadijā, kas principā Komisiju vairs neinteresē, jo visu naudas sodu tai ir samaksājis viens vai vairāki minētie kopparādnieki” (
34
). Līdz ar to šī noteikšana ir jāveic “valsts tiesām, ievērojot Savienības tiesības” (
35
).
41.
Tomēr, kā pamatoti ir norādījusi GEA, pārsūdzētais spriedums attiecas tikai uz solidaritātes ārējo attiecību noteikšanu starp GEA, CPA un ACW, kas ir jautājums, uz kuru nenoliedzami attiecas Komisijas sodīšanas pilnvaras (
36
), un tai ir pārmests, ka tā ir īstenojusi šīs pilnvaras neatbilstīgi vienlīdzīgas attieksmes principam. Savukārt jautājumu par tā naudas soda sadali, kas šīm sabiedrībām uzlikts to iekšējo attiecību ietvaros, Vispārējā tiesa nav skārusi.
42.
Ņemot to vērā, es uzskatu – kā pamatoti ir norādījusi Komisija –, ka apsvērumiem, kuru dēļ Tiesa noraidīja spriedumā lietā Siemens ietverto Vispārējās tiesas apgalvojumu par uzņēmuma jēdziena atbilstoši Savienības konkurences tiesībām ietekmi uz noteikumiem, kas reglamentē Komisijas sodīšanas pilnvaru īstenošanu, ir nozīme arī šajā apelācijas tiesvedībā.
43.
Uzņēmuma jēdziens Līgumos tiek izmantots, lai apzīmētu tāda konkurences tiesību pārkāpuma izdarītāju, par kuru var piemērot sodu saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu (
37
). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar uzņēmuma jēdzienu saprot ikvienu uzņēmumu, kas ir iesaistīts saimnieciskajā darbībā, neatkarīgi no tā juridiskā statusa un tā, kā tas tiek finansēts. Šis jēdziens ir jāsaprot tā, ka tas nozīmē ekonomisku vienību, pat ja juridiskā ziņā šāda vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (
38
). Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, “ja mātesuzņēmums var tikt vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošā rīcībā, šīs sabiedrības var uzskatīt par tādām, kas pārkāpuma laikposmā ir bijušas vienas un tās pašas ekonomiskās vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu Savienības konkurences tiesību izpratnē” (
39
). Ja šī ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par šo pārkāpumu (
40
). Tomēr Komisijas lēmumu par sodu nevar vispārīgi attiecināt uz ekonomisku vienību, bet tikai praktisku iemeslu dēļ tas noteikti ir jāadresē juridiskajām personām, kas veido uzņēmumu (
41
).
44.
Ja vairākas personas var tikt uzskatītas par personiski atbildīgām par dalību pārkāpumā, ko ir izdarījis viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē – neatkarīgi no tā, vai to atbildība ir tieša vai atvasināta no kontrolētās struktūras atbildības –, Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu ir tiesības tām piespriest solidāri samaksāt naudas sodu (
42
). Kā Tiesa ir precizējusi, solidaritātes mehānisms ir juridisks papildu instruments, kas ir Komisijas rīcībā, lai pastiprinātu tās darbības efektivitāti to naudas sodu iekasēšanā, kuri ir noteikti par konkurences tiesību pārkāpumiem, jo šis mehānisms Komisijai kā tā parāda kreditorei, ko veido šie naudas sodi, samazina maksātnespējas risku. Tā ir daļa no prevencijas mērķa, kāds parasti ir izvirzīts konkurences tiesībās (
43
).
45.
Šajā lietā 2009. gada lēmumā Komisija ir izmantojusi šo pieeju, piespriežot GEA, CPA un ACW kā vienībām, kas ir viena uzņēmuma daļa, solidāri samaksāt naudas sodu par EKL 81. panta (tagad – LESD 101. pants) pārkāpumu, kas izriet no šī uzņēmuma dalības kartelī ESBO/esteru tirgū. Tomēr GEA uzskata, ka šī lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā Komisija patiesībā ir piemērojusi nevis vienu, bet divus dažādus naudas sodus, kas atbilst dažādiem pārkāpuma laikposmiem, faktiski nošķirot divus dažādus uzņēmumus. Komisija apstrīd šādu apgalvojumu.
46.
Vispirms vēlos precizēt, ka tās saiknes rekonstruēšana, kas pastāv starp abām šajos punktos minētajām summām, ir centrālais jautājums, lai varētu izvērtēt pirmo apelācijas sūdzības pamatu, par kuru starp lietas dalībniekiem ne bez pamata pastāv strīds.
47.
Šajā ziņā nav šaubu, ka 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā vismaz netieši ir atspoguļotas dažādās konfigurācijas, kurās uzņēmums, kas atzīts par atbildīgu par pārkāpumu, attiecīgajā laikā bija piedalījies kartelī. No 2009. gada lēmuma izriet, ka CPA kā OCA tiesību un saistību pārņēmēja ietilpa vienā ekonomiskā vienībā kopā ar GEA un ACW tikai noteiktā tā pārkāpuma laikposmā, kurā tika vainota šī vienība, proti, no 1995. gada 30. septembra līdz 2000. gada 17. maijam (
44
). Tātad pastāv saikne starp summām, kas noteiktas 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā, un laikposmiem, kuros CPA kopā ar GEA un ACW bija viena un tā paša uzņēmuma daļa un kuros, gluži pretēji, uzņēmumu veidoja tikai šīs divas sabiedrības.
48.
Šī konstatējuma dēļ tomēr nevajadzētu uzskatīt, ka minētās summas nav daļa no viena naudas soda, kas uzlikts vienam uzņēmumam tā dažādajās secīgajās konfigurācijās.
49.
Nosakot solidaritātes attiecības starp dažādām vienībām, kas veido uzņēmumu, kurš ir atzīts par vainīgu LESD 101. panta pārkāpumā, Komisijai papildus kontroles attiecību izmaiņām starp šīm vienībām ir jāņem vērā arī uzņēmuma sastāvā notikušās izmaiņas (
45
). Uzņēmums dalības pārkāpumā laikā var izmantot dažādas konfigurācijas atkarībā no dažādajām vienībām, kas kļūst par tā sastāvdaļu vai izstājas no tā. Šīs izmaiņas, kas var notikt it īpaši tad, ja, kā tas ir šajā lietā, pārkāpums turpinās ilgākā laikposmā, nevar apšaubīt nedz uzņēmuma kā par pārkāpumu atbildīgās personas vienotību, nedz tam uzliktā naudas soda vienoto raksturu. Šajā ziņā tātad ir saprotams nošķīrums, ko Komisija ir veikusi 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā, nosakot GEA, CPA un ACW solidāro atbildību par vienoto naudas sodu, kas uzlikts ekonomiskajai vienībai, kuras sastāvā tās attiecīgajā laikā bija ietilpušas.
50.
Turklāt šajos punktos noteiktās summas, ievērojot sodu un sankciju individualizācijas principu un saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, atspoguļo pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smagumu un ilgumu. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka šī principa, tāpat kā tiesiskās drošības principa, ievērošana ir daļa no pienākumiem, kas Komisijai pastāv, nosakot solidaritātes ārējās attiecības, atbilstoši kurām dažādās uzņēmumā ietilpstošās personas var tikt lūgtas samaksāt visu minētajam uzņēmumam uzlikto naudas sodu (
46
). Šajā lietā, nošķirot summas, kas solidāri attiecināmas uz GEA, CPA un ACW, kā arī GEA un ACW, Komisija ņēma vērā apstākli, ka noteiktā laikposmā CPA bija piedalījusies pārkāpumā kā cita mātesuzņēmuma, ar kuru tai solidāri tika piespriests samaksāt atšķirīgu naudas sodu (
47
), meitasuzņēmums, tādējādi izvairoties no soda un sankciju individualizācijas principa pārkāpuma, ko Tiesa tai pārmeta spriedumā lietā Areva (
48
).
51.
Tādējādi ir jānoraida prasītājas apgalvojums, ka 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkts atbilst GEA, CPA un ACW dalības periodiem kartelī un tajos ir noteikti divi atšķirīgi naudas sodi. Turklāt jānorāda, ka šo tēzi vismaz daļēji ir noraidījusi arī pati Vispārējā tiesa, kura atbilstoši tam, ko Komisija ir apgalvojusi savā apelācijas sūdzībā, pārsūdzētā sprieduma 102. punktā ir apstiprinājusi, ka “visām sabiedrībām, kuras veido vienu un to pašu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, piemērotais naudas sods atspoguļo nevis minēto sabiedrību dalību pārkāpumā, bet gan tikai maksimālo apmēru, ko Komisija attiecīgā gadījumā var no tām pieprasīt saistībā ar uzņēmuma LESD 101. panta izpratnē dalību pārkāpumā”. Savukārt pretēji tam, ko apgalvo GEA, nav skaidrs, vai Vispārējā tiesa uzskatīja, ka 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā ir noteikti divi atšķirīgi naudas sodi un divi dažādi uzņēmumi. Pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punkts ir jāinterpretē šādi. Tomēr tajos pamatojuma punktos, kurus Komisija ir apstrīdējusi savā pirmajā apelācijas sūdzības pamatā, Vispārējā tiesa ir vienīgi nošķīrusi divas dažādas solidaritātes attiecības.
52.
Manuprāt, iepriekš minētais ļauj atspēkot arī Vispārējās tiesas argumentācijas pamatā esošo premisu, proti, ka 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktā noteiktās solidaritātes attiecības atbilst attiecīgi GEA, ACW un CPA dalības pārkāpumā ilgumam un ir saistītas ar summām, kas noteiktas proporcionāli šai dalībai. Kā jau norādīts iepriekš un kā ir apgalvojusi arī Komisija, šajos punktos ir atspoguļota nevis individuālo vienību dalība pārkāpumā, bet gan to piederība vienam un tam pašam uzņēmumam un tādējādi to iespēja tikt atzītām par solidāri atbildīgām par norādīto summu samaksu.
53.
ACW piemērotajam naudas soda samazinājumam ir tieša ietekme uz šīs vienības ārējo solidaritāti tādā ziņā, ka Komisija nevar tai pieprasīt samaksāt summu, kas pārsniedz tai piemērojamo ierobežojumu 10 % apmērā, bet tas nemaina to pārējo sabiedrību ārējo solidaritāti, kuras turpinās būt atbildīgas attiecībā pret Komisiju tām individuāli piemērojamajās robežās gan saistībā ar tām piemērojamo attiecīgo ierobežojumu 10 % apmērā, gan saistībā ar laikposmu, kurā tās ietilpa tajā pašā uzņēmumā, kurš bija izdarījis pārkāpumu. Tas, ka GEA ir vienai pašai jāuzņemas atbildība par daļu no naudas soda, ir tikai ACW piemērotā samazinājuma automātiskas sekas, kā arī sekas tam, ka šīs vienības visu pārkāpuma laiku bija veidojušas vienu uzņēmumu.
54.
Šī iemesla dēļ, kā, manuprāt, pamatoti ir apgalvojusi Komisija, tai nebija pienākuma īpaši sadalīt ACW piešķirto samazinājumu vai tai piemēroto samazināto naudas sodu. Kā Tiesa ir precizējusi spriedumā lietā Siemens, solidāra naudas soda samaksas jēdziens Savienības tiesībās, tā kā tas ir tikai uzņēmuma jēdziena pilnīgas iedarbības izpausme, attiecas tikai uz uzņēmumu, nevis uz sabiedrībām, kas to veido (
49
). Šajā kontekstā CPA un GEA situācijas salīdzinājumam nav nozīmes, jo šīs sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību un kā tādām tām ar 2009. gada lēmumu tika piemērots sods (
50
).
55.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 105.–111. punktā atzīstot Komisiju par atbildīgu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Līdz ar to, manuprāt, Komisijas apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jāapmierina.
2. Par apelācijas sūdzības otro pamatu
a) Pārsūdzētais spriedums
56.
Otrais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 119.–126. punktu.
57.
Minētā sprieduma 122. un 123. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka dienā, kad stājās spēkā 2010. gada lēmums un tā paziņošana, 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkta noteikumi to sākotnējā redakcijā vairs nebija piemērojami, jo tie tika aizstāti ar 2010. gada lēmumu, un tātad tie nevarēja būt pamats, lai noteiktu datumu, no kura bija jāmaksā attiecīgie naudas sodi. Vispārējās tiesas ieskatā, “tikai paziņojuma par 2010. gada lēmumu, kas šobrīd ir pienākuma maksāt šos naudas sodus juridiskais pamats, saņemšanas datums varēja būt šāda termiņa sākuma datums” (
51
). Pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šis lēmums tomēr tika atcelts ar 2015. gada 15. jūlija spriedumu GEA Group/Komisija (
52
) un ka līdz ar to tas nevar būt juridiskais pamats “nedz prasītājas pienākumam samaksāt attiecīgos naudas sodus, nedz to samaksas datuma noteikšanai”. Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā norādīja, ka, lai gan šīs atcelšanas rezultātā tika atjaunota 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkta sākotnējā redakcija, tomēr šī redakcija no jauna tika aizstāta ar versiju, kas izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 126. punktā tā secināja, ka “pienākums maksāt naudas sodus izriet tikai no [apstrīdētā] lēmuma 1. panta un ka termiņu, par kuru šie naudas sodi ir maksājami, var noteikt tikai no šī lēmuma paziņošanas dienas”.
b) Lietas dalībnieku argumenti
58.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini izmantojusi 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punktu kā pamatu, lai noteiktu naudas soda samaksas datumu. Šis datums esot noteikts 2009. gada lēmuma 2. panta otrajā daļā un tātad citā šī lēmuma rezolutīvās daļas punktā. Ja lēmums par grozījumiem nav ietekmējis lēmuma rezolutīvās daļas pantu vai tā daļu, tas turpina radīt tiesiskas sekas. Komisija uzskata – no tā izriet, ka prasītājai piemērotā naudas soda samaksas datuma grozīšana 2010. gada lēmumā (
53
) un apstrīdētajā lēmumā izriet no tās rīcības brīvības izvēles un automātiski neizriet no grozījumiem noteikumos par naudas soda apmēru. Pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, naudas soda grozīšana neesot pielīdzināma tā aizstāšanai, proti, jauna naudas soda noteikšanai. Komisija apstrīdētajā lēmumā esot nolēmusi pielīdzināt GEA naudas soda samaksas datumu ACW un CPA pēc 2010. gada lēmuma pieņemšanas noteiktajam datumam, lai GEA nebūtu neizdevīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar minētajām sabiedrībām. Visbeidzot, Komisija norāda, ka Vispārējās tiesas pieļautā kļūda izraisītu to, ka tiktu zaudēti nokavējuma procenti, kas vienmēr ir jāmaksā visām uzņēmuma vienībām, kad naudas sods ir grozīts tikai vienai no tām, un turklāt radītu risku nepamatoti ierobežot Komisijas rīcības brīvību visos tajos gadījumos, kad izrādās nepieciešams grozīt naudas sodu.
59.
GEA uzskata, ka brīdi, no kura sāk skaitīt nokavējuma procentus, Komisija diskrecionāri nevar noteikt datumā pirms tā lēmuma paziņošanas, ar kuru noteikts naudas sods. Tā kā šajā lietā, kā tas ir pareizi norādīts pārsūdzētajā spriedumā, šis lēmums varēja būt vienīgi apstrīdētais lēmums, Vispārējā tiesa esot pareizi secinājusi, ka naudas soda samaksas datums nevar būt agrāks par šī lēmuma paziņošanas datumu. GEA turklāt norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkts ar apstrīdēto lēmumu ir nevis tikai grozīts, bet gan ir aizstāts un šī aizstāšana attiecoties uz visiem naudas soda uzlikšanas noteikumiem. Visbeidzot, GEA norāda, ka gadījumā, ja lēmums, ar kuru naudas sods ir piemērots dažādām viena uzņēmuma vienībām, tiek grozīts, nokavējuma procentu zaudējums attiektos tikai uz vienībām, kuras ietekmē šis grozījums, nevis uz citām vienībām.
c) Vērtējums
60.
Lai arī Vispārējās tiesas minētais princips – saskaņā ar kuru naudas soda samaksas datums, no kura ir maksājami iespējamie nokavējuma procenti, nevar tikt noteikts pirms tā lēmuma paziņošanas datuma, ar kuru noteikts naudas sods, – pats par sevi ir pareizs, to pašu, manuprāt, nevar apstiprināt saistībā ar šī principa piemērošanu pārsūdzētajā spriedumā.
61.
Šo secinājumu 21. punktā izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 123.–126. punktā, tieši 2009. gada lēmums un nevis vēlākie lēmumi par grozījumu izdarīšanu ir GEA, CPA un ACW piemērotā naudas soda juridiskais pamats (
54
).
62.
Turklāt, kā pamatoti norādījusi Komisija, 2009. gada lēmuma 2. panta 31. un 32. punkta grozījumi vispirms ar 2010. gada lēmumu un vēlāk ar apstrīdēto lēmumu nav izraisījuši šī 2. panta pēdējās daļas, saskaņā ar kuru “naudas sodi tiks samaksāti euro trīs mēnešu laikā no šī lēmuma paziņošanas dienas”, automātisku grozīšanu. Šis grozījums attiecās tikai uz ACW uzliktā naudas soda apmēru un uz ārējās solidaritātes attiecību starp GEA, CPA un ACW atkārtotu noteikšanu, bet tas neskāra grozītā naudas soda samaksas datumu.
63.
Vispirms vēstulē, ar kuru tika paziņots 2010. gada lēmums, un pēc tam apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā Komisija – lai gan tai nebija tāda pienākuma – nolēma atlikt minēto datumu, kurš izriet no 2009. gada lēmuma 2. panta pēdējās daļas, nosakot to 2010. gada 10. maijā.
64.
Tagad varbūt varētu jautāt, vai ar šādu lēmumu netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz citiem uzņēmumiem, kuri ir sodīti par to pašu pārkāpumu un kuru gadījumā samaksas datums atšķirībā no GEA, CPA un ACW ir palicis 2009. gada lēmuma 2. panta pēdējā daļā noteiktais datums, un līdz ar to – vai, kā ir apgalvojusi Komisija, tā patiešām var brīvi pēc saviem ieskatiem grozīt naudas soda samaksas datumu lēmumā, kurā tā ir mainījusi tā apmēru, lai ņemtu vērā vienai no sodītajām juridiskajām personām piemērojamo ierobežojumu 10 % apmērā. Savukārt iepriekš jau izklāstīto iemeslu dēļ es neuzskatu, ka minēto lēmumu var uzskatīt par prettiesisku Vispārējās tiesas norādīto iemeslu dēļ.
65.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, es tādēļ uzskatu, ka arī otrais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.
3. Starpsecinājumi
66.
Abi Komisijas izvirzītie pamati, manuprāt, ir pamatoti un ir jāapmierina. Līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
67.
Saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā. Tā kā Vispārējā tiesa ir lēmusi tikai par ceturto prasības pamatu un piektā pamata pirmo daļu, tiesvedības stadija neļauj Tiesai taisīt galīgo spriedumu. Līdz ar to piedāvāju lietu nodot atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
68.
Reglamenta 184. panta 2. punkts paredz, ka tad, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tā kā lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.
VI. Secinājumi
69.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai:
–
atzīt Komisijas apelācijas sūdzību par pieņemamu;
–
atcelt 2018. gada 18. oktobra spriedumu GEA Group/Komisija (T‑640/16, EU:T:2018:700);
–
nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējai tiesai;
–
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	T‑640/16, EU:T:2018:700.
(
3
)	Lēmums C(2009) 8682, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/38589 – Siltuma stabilizatori).
(
4
)	T‑45/10, nav publicēts, EU:T:2015:507.
(
5
)	Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
6
)	Lēmums C(2010) 727, galīgā redakcija, ar ko groza [2009. gada] lēmumu.
(
7
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
8
)	Lēmums C(2016) 3920 final, ar ko groza 2009. gada lēmumu.
(
9
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 51.–77. punktu.
(
10
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 97.–113. punktu.
(
11
)	Saskaņā ar GEA aprēķiniem Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā paredzētais noilguma termiņš sākās 2000. gada 18. maijā, proti, dienā, kad pārkāpums beidzās, un, ņemot vērā termiņu apturēšanu sakarā ar GEA prasībām par 2009. un 2010. gada lēmumiem, tas beidzās 2015. gada 10. augustā vai 3. novembrī.
(
12
)	Spriedums, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 46. punkts).
(
13
)	Tā kā GEA argumenti sakrīt ar tiem, kas izvirzīti pirmajā prasības pamatā Vispārējā tiesā, ir jāpaskaidro, ka apgalvojuma, uz kuru ir balstīta šī argumentācija, pārbaude, proti, ka 2009. gada lēmums nav spēkā esošs lēmums Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē, šajos secinājumos tiek veikta, lai atbildētu uz GEA iebildi par nepieņemamību, un tā nav uzskatāma par apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudi.
(
14
)	Tas nepārprotami nenozīmē, ka šī formulējuma piemērošanas rezultāts nevarētu būt citāds gadījumā, ja naudas soda līmeņa grozīšana izriet no tādu parametru grozīšanas, kuri ietekmē noilguma noteikumu piemērošanu, piemēram, ja ar vēlāku lēmumu Komisija pirms pārkāpuma laikposma beigām, kurā tiek vainota viena no iesaistītajām vienībām, nosaka datumu, kurā attiecībā uz šo vienību sāk skaitīt noilguma termiņu; šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Commissione (T‑250/12, EU:T:2015:749, 46.–48. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto Komisijas noteiktā naudas soda apmēra atcelšanu skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Komisija (T‑250/12, EU:T:2015:749, 74. punkts). Turklāt tieši šādā nozīmē liecina arī Regulas Nr. 1/2003 26. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru ar lēmumu, ar kuru tiek grozīta naudas soda sākotnējā summa, tiek pārtraukts noilguma termiņš sankciju piemērošanas jomā, un tādējādi tas neietekmē naudas soda uzlikšanas pilnvaru noilgumu vismaz tik ilgi, kamēr parametri, uz kuru pamata sākas noilguma termiņi, ir nemainīgi.
(
16
)	Šī prasība ir priekšmets lietā T‑195/19, kas pašlaik tiek izskatīta Vispārējā tiesā. Pēc Komisijas lūguma Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs apturēja lietu, gaidot šo secinājumu pamatā esošās apelācijas sūdzības iznākumu.
(
17
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 107. punktu.
(
18
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 108. punktu.
(
19
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 109. punktu.
(
20
)	No T‑122/07 līdz T‑124/07, EU:T:2011:70.
(
21
)	No C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
22
)	C‑247/11 P un C‑253/11 P, EU:C:2014:257.
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771.
(
24
)	Šajā ziņā GEA min 2012. gada 19. jūlija spriedumu Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P un C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 59. punkts) un 2014. gada 18. septembra rīkojumu Sasol u.c./Komisija (T‑541/08 REC, nav publicēts, EU:T:2014:823, 181. un nākamie punkti).
(
25
)	Vispārējā tiesa atsaucas uz ACW piemērotā naudas soda “samazinājuma” sadalījumu ne tikai 105. punktā, bet arī 109., 110. un 111. punktā, lai gan nevienā pamatojuma daļā nav minēts ACW“samazinātā naudas soda” sadalījums.
(
26
)	Komisija uzskata, ka ir pretruna starp pārsūdzētā sprieduma 109. punktu, kurā tiesvedības valodas versijā – angļu valodā – Vispārējā tiesa ir izmantojusi apstākļa vārdu “proportionately”, un minētā sprieduma 110. punktu, kurā tiek izmantots apstākļa vārds “equally”. Salīdzinājums ar pārsūdzētā sprieduma franču valodas versiju, kura, lai gan tā nav autentiska, ir oriģinālvaloda un kuras 110. punktā ir ietverts jēdziens “équitablement” [“taisnīgi”] (“equamente” itāļu valodas versijā), liek uzskatīt, ka šis vārds angļu valodas versijā ir nepareizi iztulkots. Katrā ziņā, ņemot vērā 110. punkta vispārējo nozīmi un kontekstu, kurā tas ietilpst, attiecīgo apstākļa vārdu, manuprāt, nevar interpretēt kā norādi uz “taisnīgu sadalīšanu”, nevis uz “sadalījumu vienādās daļās”. Līdz ar to Komisijas apgalvotā pretruna nepastāv.
(
27
)	Tiesvedība, kurā tika pasludināts šis spriedums, attiecās uz apelācijas sūdzību, ko sabiedrība Kendrion, kurai solidāri ar tās meitasuzņēmumu bija piespriests naudas sods par LESD 101. panta pārkāpumu, iesniedza par spriedumu, ar kuru Vispārējā tiesa tostarp bija noraidījusi Kendrion argumentu, ka Komisija, piespriežot tai naudas sodu, kas ir lielāks par tās meitasuzņēmumam uzlikto naudas sodu, kurš tika samazināts, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto ierobežojumu 10 % apmērā, nebija ievērojusi solidārās atbildības jēdzienu.
(
28
)	Skat. sprieduma lietā Kendrion 55.–58. punktu.
(
29
)	Skat. sprieduma lietā Kendrion 55. punktu; skat. arī spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56. punkts).
(
30
)	Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 99.–101. punktā ir pareizi piemērojusi šos principus.
(
31
)	Savukārt citādi ir gadījumā, ja samazinājums ietekmē meitasuzņēmuma atbildību. Tiesa šajā ziņā ir atgādinājusi, ka situācijā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir tikai atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības un kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, minētā mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tā meitasuzņēmuma atbildību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 37., 39., 43. un 49. punkts, un 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 38. punkts).
(
32
)	Skat. Vispārējās tiesas sprieduma lietā Siemens 153. punktu.
(
33
)	Skat. Vispārējās tiesas sprieduma lietā Siemens 158. punktu.
(
34
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 60. punktu; skat. arī spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151.–153. punkts).
(
35
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 62. punktu; spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151.–153. punkts).
(
36
)	Skat. Tiesas spriedumu lietā Siemens, 68. punkts.
(
37
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 42. punktu un tajā minēto judikatūru.
(
38
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 19. jūlijs, Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P un C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 42. punkts un tajā minētā judikatūra); 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 33. punkts); 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48. punkts), un Tiesas spriedumu lietā Siemens, 43. punkts.
(
39
)	Skat. arī spriedumu lietā Areva, 49. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
40
)	Skat. Tiesas spriedumu lietā Siemens, 44. punkts, un tostarp spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 56. punkts), un 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 49. punkts).
(
41
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 55. punktu.
(
42
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 47.–51. punktu.
(
43
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 59. punktu.
(
44
)	CPA turpināja piedalīties pārkāpumā pēc 2000. gada 17. maija līdz 2000. gada 26. septembrim, bet citas ekonomiskas vienības ietvaros ar Chemson GmbH, kopā ar kuru tai tika piespriests solidāri samaksāt 137606 EUR (skat. 2009. gada lēmuma 2. panta 33. punktu).
(
45
)	Atgādināšu, ka sprieduma lietā Siemens 51. punktā Tiesa ir precizējusi, ka Komisijai, nosakot uzņēmumu veidojošajām vienībām solidāri uzliekamā naudas soda apmēru, “ciktāl tā attiecīgā gadījumā piemēro uzņēmuma jēdzienu, kas ir Savienības tiesību jēdziens, ir pakļaut[a] dažiem ierobežojumiem, kas paredz, ka pienācīgi ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma īpašības, piemēram, tas, ka uzņēmums tika izveidots laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums”. Skat. arī spriedumu lietā Areva, 129.–133. punkts.
(
46
)	Skat. spriedumu lietā Areva, 126.–128. punkts.
(
47
)	Runa ir par Chemson GmbH, ar kuru kopā CPA tika piespriests solidāri samaksāt summu 137606 EUR apmērā; skat. 2009. gada lēmuma 2. panta 33. punktu.
(
48
)	Skat. spriedumu lietā Areva, 129. un nākamie punkti. Šajā lietā Komisija ir rīkojusies tieši tā, kā tas ir ieteikts minētā sprieduma 133. punktā.
(
49
)	Skat. Tiesas sprieduma lietā Siemens 57. punktu. Šajā pašā nozīmē attiecībā uz atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošanu skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 71. punkts).
(
50
)	Šādam salīdzinājumam būtu jēga tikai tad, ja varētu uzskatīt, ka 2009. gada lēmumā Komisija diviem dažādiem uzņēmumiem ir piemērojusi divus atšķirīgus naudas sodus. Tomēr, kā jau redzējām, šis pieņēmums, manuprāt, ir jānoraida.
(
51
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 123. punktu.
(
52
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
53
)	Komisija precizē, ka tikai vēstulē, ar kuru tā nosūtīja ACW, CPA un GEA 2010. gada lēmumu, tā ir norādījusi, ka naudas sods ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā no šī lēmuma pieņemšanas. Tādējādi 2010. gada lēmumā pretēji apstrīdētajam lēmumam nav īpaša noteikuma par samaksas datumu.
(
54
)	Par to, ka naudas soda apmēra grozīšana ne vienmēr rada juridiski atšķirīgu naudas sodu, skat. mutatis mutandis spriedumu, 1995. gada 14. jūlijs, CB/Komisija (T‑275/94, EU:T:1995:141, 65. punkts), ko Komisija ir minējusi savā apelācijas sūdzībā.