62007CC0425
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 27. novembrī (
1
)
Lieta C-425/07 P
AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Konkurence — Komisijas noraidīta sūdzība — Būtiski kopējā tirgus darbības traucējumi — Kopienas interešu neesamība”
Priekšvēsture, tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
1.
2001. gada 22. martāAEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE (turpmāk tekstā — “AEPI” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) — Grieķijā reģistrēta sabiedrība, kas ir atbildīga par mūzikas ierakstu autortiesību kolektīvo pārvaldību, iesniedza Komisijā sūdzību, kas vērsta pret Grieķijas Republiku un trīs Grieķijas blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādēm (Erato, Apollon un Grammo; turpmāk tekstā — “blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādes”), kuru sastāvā attiecīgi ietilpst dziedātāji, instrumentālisti un ierakstu un/vai kino producenti.
2.
Šajā sūdzībā AEPI, pirmkārt, apgalvoja, ka šīs iestādes, nosakot pārmērīgi augstu atlīdzību par blakustiesībām — proti, līdz pat 5% no Grieķijas radio un televīzijas raidorganizāciju bruto ienākumiem, — ir pārkāpušas EKL 81. un 82. pantu un, otrkārt, ka Grieķijas Republika, atļaujot šīm iestādēm veikt attiecīgās darbības un slēgt aizliegtus nolīgumus šajā sakarā, ir pārkāpusi EKL 81. pantu. AEPI apgalvoja, ka šo darbību rezultātā tai ir radušies būtiski un neatgriezeniski zaudējumi, jo ar šīm darbībām uzņēmumiem, kuri lieto mūzikas ierakstus, pastāv [ir] pārmērīgs apgrūtinājums, kura dēļ uzņēmumi nevarēja samaksāt tiem pieprasīto autortiesību atlīdzību.
3.
Ar diviem atsevišķiem lēmumiem, kas tika pieņemti 2005. gada 18. un, Komisija attiecīgi noraidīja iesniegto sūdzību par šīm blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādēm un arhivēja šo par Grieķijas Republiku iesniegto sūdzību (
2
).
4.
2005. gada 18. aprīļa lēmums (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) ir it īpaši pamatots ar šādiem apsvērumiem:
“Šajā gadījumā apgalvotais pārkāpums nav tāds, kura dēļ varētu rasties būtiski kopējā tirgus darbības traucējumi, jo visi lietas dalībnieki ir reģistrēti Grieķijā un tie savas darbības īsteno tikai šīs valsts ietvaros. Nav paredzams, ka situācija varētu mainīties, proti, ka trīs [blakustiesību kolektīvās pārvaldības] iestādes — ņemot vērā tirgū esošo blakustiesību aizsardzības pakalpojumu sistēmu un praktiskās grūtības, kuras rastos šīm iestādēm, — varētu tuvākajā nākotnē uzsākt savas darbības citās valstīs. Turklāt apstrīdētās darbības ietekmē tikai Grieķijas tirgu. Nolīgumi par mūzikas ierakstu atskaņošanu tiek slēgti tikai starp radio un televīzijas raidorganizācijām un citiem lietotājiem Grieķijā. Trīs [blakustiesību kolektīvās pārvaldības] iestādēm ir piešķirta kompetence tikai attiecībā uz blakustiesību aizsardzību Grieķijā, un tām nav faktiskas iespējas īstenot šo kompetenci ārpus šīs valsts.
Otrkārt, lai Komisija varētu pierādīt, ka ir izdarīts pārkāpums, tai ir jāveic sarežģīta izmeklēšana par attiecīgajā tirgū esošajiem apstākļiem un jānosaka iespējamās alternatīvas. Pirmkārt, ņemot vērā, ka, no vienas puses, Grieķijas tiesībās (atbilstoši Direktīvai 92/100/EEK) ir paredzēts, ka par visām blakustiesībām ir jāmaksā vienreizēja atlīdzība, bet, no otras puses, apgalvotais pārkāpums rodas tādēļ, ka trīs iestādes kolektīvi pieprasa lietotājiem maksāt minēto atlīdzību, Komisijai būtu jāpierāda, ka bija metodes, pamatojoties uz kurām katru atlīdzības samaksu varēja pieprasīt maksāt atsevišķi. Otrkārt, Komisijai būtu jāpierāda ne tikai tas, ka trīs iestādes atradās dominējošā stāvoklī, bet arī saskaņā ar Tiesas spriedumu lietā Tournier un Lucazeau [u.c.] [ (
3
)] tai būtu jāveic izmeklēšana attiecībā uz to, kāds ir autortiesību un blakustiesību atlīdzības apmērs visās Eiropas Savienības valstīs, kādi ir attiecīgie aprēķina pamati, izmantotie kritēriji un apstākļi, kuri salīdzinājumā ar citu Eiropas valstu tirgiem dominē Grieķijas tirgū.
Turklāt jānorāda, ka jūsu sabiedrībai ir iespēja savas sūdzības iesniegt valsts iestādēm. It īpaši jūsu gadījumā ir iespējams vērsties Grieķijas konkurences iestādē. Konkurences iestāde tās rīcībā esošajām padziļināto zināšanu par dominējošajiem apstākļiem valsts tirgū dēļ pilnībā var izskatīt jūsu sūdzību. Fakts, ka visas iesaistītās puses un ieinteresētie mūzikas ierakstu lietotāji ir reģistrēti Grieķijā un savas darbības veic Grieķijas tirgū, piešķir papildu nozīmi detalizētām zināšanām par vietējā tirgus apstākļiem. Turklāt minētajai iestādei tāpat kā Eiropas Kopienu Komisijai ir kompetence piemērot [EKL 81. un 82.] pantu.
Līdz ar to jāsecina, ka izmeklēšanas pasākumu apmērs un sarežģītība — lai varētu pārliecināties, vai attiecīgo trīs blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestāžu rīcība [..] ir saderīga ar Kopienu tiesību noteikumiem konkurences nozarē, — ir nesamērīga salīdzinājumā ar relatīvi mazo pārkāpuma ietekmes uz kopējā tirgus darbību nozīmi. Tādējādi šī lieta nav tāda, lai rastos Kopienas intereses, kurām ir jābūt, lai Komisija varētu uzsākt izmeklēšanu” (
4
).
5.
Ar prasības pieteikumu, kas Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (turpmāk tekstā — “Pirmās instances tiesa”) kancelejā iesniegts 2005. gada 15. jūnijā, AEPI lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu. Minēto prasību, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda Kopienas interešu izvērtējumā un pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, Pirmās instances tiesa noraidīja ar spriedumu lietā T-229/05 AEPI/Komisija (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”) un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
6.
Izskatot prasības pamatu, saskaņā ar kuru ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, Pirmās instances tiesa (
5
) norādīja, ka, “lai novērtētu Kopienas intereses turpināt lietas izskatīšanu, Komisijai it īpaši ir jāatrod līdzsvars starp apgalvotā pārkāpuma ietekmi uz kopējā tirgus darbību un varbūtību, ka būs iespējams konstatēt šāda pārkāpuma pastāvēšanu un noteikt vajadzīgo izmeklēšanas pasākumu apmēru, lai ar vislabākajiem nosacījumiem izpildītu savu pienākumu uzraudzīt EKL 81. un EKL 82. panta ievērošanu” (pārsūdzētā sprieduma 40. punkts) (
6
).
7.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa saistībā ar “negatīvo ietekmi uz kopējā tirgus darbību” atgādināja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai nolīgums starp uzņēmumiem varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, pamatojoties uz visiem objektīvajiem tiesību un faktiskajiem apstākļiem, ir jāļauj ar pietiekamu ticamību pieņemt, ka tas varētu tieši vai netieši, faktiski vai iespējami iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm tādā veidā, kas varētu apdraudēt kopējā tirgus starp dalībvalstīm izveidošanas mērķus (pārsūdzētā sprieduma 42. punkts) (
7
). Tā piebilda, ka “Kopienu tiesību akti attiecas uz visiem nolīgumiem vai darbībām, kas varētu apdraudēt tirdzniecības brīvību dalībvalstu starpā tādējādi, ka tās var negatīvi iespaidot dalībvalstu vienotā tirgus mērķu īstenošanu, it īpaši norobežojot valstu iekšējo tirgu vai mainot konkurences struktūru kopējā tirgū”. Savukārt “darbība, kuras ietekme izpaužas tikai vienas dalībvalsts teritorijā, ietilpst valsts tiesību sistēmas piemērošanas jomā” (pārsūdzētā sprieduma 43. punkts) (
8
).
8.
Pēc tam Pirmās instances tiesa turpināja un nosprieda, ka “it īpaši autortiesību nozarē [..] saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja sūdzībā norādīto iespējamo pārkāpumu sekas iestājas galvenokārt tikai vienas dalībvalsts teritorijā un ja sūdzības iesniedzējs minētās valsts tiesās un kompetentajās administratīvajās iestādēs ir ierosinājis lietu pret attiecīgo subjektu, Komisijai ir tiesības noraidīt sūdzību, ja nav pietiekamu Kopienas interešu turpināt lietas izmeklēšanu, tomēr ievērojot, ka ir atbilstīgi nodrošinātas sūdzības iesniedzēja tiesības, it īpaši valsts tiesās” (
9
) (pārsūdzētā sprieduma 44. punkts).
9.
Pirmās instances tiesa tāpat konstatēja, ka rakstveida procesa laikā apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdēja tikai pirmo no trīs pamatiem, uz kuriem Komisija bija pamatojusi apstrīdēto lēmumu, secinot, ka šajā gadījumā nav pietiekamu Kopienas interešu, proti, pamatu, saskaņā ar kuriem apstrīdētās darbības nav tādas, kas varētu radīt būtisku kopējā tirgus darbības traucējumu. Tādēļ Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tā var ierobežot savu analīzi tikai ar tiem “argumentiem, ar kuriem [apelācijas sūdzības iesniedzēja] apstrīd [apstrīdēja] apgalvojumu, ka uz tirdzniecību starp dalībvalstīm netika radīta nekāda negatīva ietekme, un ar kuriem tā apgalvoja, ka pārmērīgi lielu atlīdzību noteikšana par blakustiesībām ir [bija] tāda darbība, kas var iespaidot kopējā tirgus darbību EKL 81. un 82. panta nozīmē arī tad, ja tā tiek veikta tikai Grieķijas teritorijā” (pārsūdzētā sprieduma 45.–47. punkts).
10.
“Šajā sakarā — turpina Pirmās instances tiesa — Komisija uzskatīja, ka [..] visi šajā lietā iesaistītie lietas dalībnieki bija reģistrēti un veica savas darbības Grieķijā [..] un ka ir gandrīz neiespējami, ka trīs [blakustiesību] kolektīvās pārvaldības iestādes varētu paplašināties uz citām valstīm [..], un ka mūzikas ierakstu lietotāji bija Grieķijas pilsoņi, un ka [iepriekš minēto] iestāžu kompetence aprobežojās ar Grieķijas Republikas teritoriju” (pārsūdzētā sprieduma 48. punkts).
11.
Pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem — apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītie faktiskie un tiesiskie apstākļi nebija tādi, ar kuriem “varētu pierādīt, ka apstrīdēto darbību sekas bija tādas, kas tirdzniecību starp dalībvalstīm varēja iespaidot tādā veidā, kas varētu apdraudēt kopējā tirgus mērķu īstenošanu dalībvalstīs”. Faktiski tā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai “norādīja uz finansu grūtībām, kuras radās autortiesību organizācijām un mūzikas ierakstu lietotājiem Grieķijā un visās dalībvalstīs”, bet nevarēja pierādīt pati savus apgalvojumus un pat neiesniedza pietiekamus pierādījumus šajā sakarā (pārsūdzētā sprieduma 49. punkts).
12.
Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Pirmās instances tiesa attiecībā uz “apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, atbilstoši kuram kopējā tirgus darbība tiek būtiski traucēta, jo Grieķijas un ārvalstu autoru [autortiesību] atlīdzība ir jāiemaksā Eiropas Savienībā reģistrētām organizācijām”, secināja, ka, tā kā “trīs [blakustiesību] kolektīvās pārvaldības iestāžu kompetenci var īstenot tikai Grieķijas teritorijā, apgalvoto negatīvo ietekmi, kas rodas apstrīdēto darbību rezultātā, galvenokārt cieš mūzikas ierakstu lietotāji Grieķijas teritorijā un Grieķijā reģistrētie autori”.
13.
Pirmās instances tiesa noslēdza savu vērtējumu ar šādiem apsvērumiem:
“54.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka prasītāja nav sniegusi nekādu konkrētu pamatojumu, lai pierādītu, ka rodas faktiski vai iespējami būtiski kopējā tirgus darbības traucējumi.
55.
Līdz ar to prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka apstrīdētās darbības būtiskā apmērā vai pilnībā ietekmēja tikai Grieķijas tirgu un ka tās attiecīgi nevarēja iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. un 82. panta nozīmē, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.”
14.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja pamatu, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, saskaņā ar kuru tika apgalvots, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda, izvērtējot Kopienas intereses.
15.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa tāpat noraidīja pamatu, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, un secināja, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir skaidri norādījusi konkrētus iemeslus, uz kuriem tā balstīja savu izvērtējumu un kura rezultātā tā noraidīja sūdzību (pārsūdzētā sprieduma 63. punkts).
16.
Ar 2007. gada 14. septembrī Eiropas Kopienu Tiesas kancelejā iesniegto aktu AEPI lūdza Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu, apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus vai arī nodot lietu Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai un piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
17.
Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida un jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.
Lietas dalībnieku pārstāvji tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2008. gada 15. oktobrī.
Juridiskais vērtējums
Par apelācijas sūdzību
19.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi piecus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatojumam. Ar pirmo izvirzīto pamatu tā iebilst, ka nav norādīts pamatojums attiecībā uz jautājumu, vai Komisija ir pārsniegusi savu rīcības brīvību attiecīgajā jomā. Otrais, trešais un ceturtais pamats pēc būtības ir vērsti uz to, lai atzītu, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas vērtējuma kļūdas un ka tas nav pamatos tiktāl, ciktāl tajā ir secināts, ka netiek iespaidota Kopienas iekšējā tirdzniecība. Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi EKL 81. un 82. pantu, jo tā [Pirmās instances tiesa] uzskatīja, ka ir jābūt nodarītam faktiskam kaitējumam Kopienas iekšējai tirdzniecībai, lai varētu piemērot šīs tiesību normas.
Par pieņemamību
20.
Komisija savā atbildes rakstā pirms apelācijas pamatu izskatīšanas ir norādījusi, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo nav norādīti argumenti, pamatojoties uz kuriem varētu identificēt kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, un ka tajā tiek tikai atkārtoti pamati un argumenti, kas jau tika izvirzīti Pirmās instances tiesā.
21.
Uzskatu, ka šis iebildums ir nepamatots. Pat ja apelācijas sūdzības iesniedzēja savus argumentus ir iesniegusi diezgan nesakārtotā veidā un bieži ir atkārtojusi savus argumentus, tā, manuprāt, kā to varēs secināt no turpinājumā norādītajiem apelācijas sūdzības pamatiem, ir norādījusi uz konkrētiem apgalvojumiem spriedumā, pret kuriem tā ir vērsusi savu kritiku, un ir paskaidrojusi šīs kritikas iemeslus. Līdz ar to iebildums par apelācijas sūdzības nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
— Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
22.
Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts uz to, ka Pirmās instances tiesa nav norādījusi, vai šajā gadījumā Komisija ir ievērojusi vai pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas. Šī iemesla dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pilnīgi nepamatots.
23.
Kā to jau norādījusi Komisija, minētais pamats ir acīmredzami nepamatots.
24.
Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ir norādījusi, ka, no vienas puses, Kopienas interešu izvērtējums saistībā ar konkurences jomā iesniegtu sūdzību ir atkarīgs no katrā atsevišķā gadījumā pastāvošajiem faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kas katrā lietā var būtiski atšķirties, un nevis no iepriekš noteiktiem, obligāti piemērojamiem kritērijiem un, no otras puses, Komisijai, kurai ar EKL 85. panta 1. punktu ir uzticēts uzdevums nodrošināt EKL 81. un 82. panta piemērošanu, ir jādefinē un jāīsteno Kopienas konkurences politika un šim mērķim tai ir diskrecionāra vara attiecībā uz sūdzību izskatīšanu (
10
). Pēc tam tā atzīmēja, ka Komisija, ja tā nolemj piešķirt tai iesniegtajām sūdzībām dažāda līmeņa prioritāti, var likumīgi atsaukties uz kādas noteiktas darbības Kopienas interesi kā galveno kritēriju (
11
). Šādi apsvērumi ir pilnīgi saderīgi ar Eiropas Kopienu Tiesas spriedumā lietā Ufex u.c./Komisija noteikto (
12
).
25.
Pēc tam Pirmās instances tiesa norādīja, ka, lai varētu izvērtēt Kopienas interesi turpināt darbības izvērtēšanu, Komisijai it īpaši ir jāatrod līdzsvars starp apgalvotā pārkāpuma ietekmi uz kopējā tirgus darbību un varbūtību, ka būs iespējams konstatēt šāda pārkāpuma pastāvēšanu un noteikt vajadzīgo izmeklēšanas pasākumu apmēru (
13
). Tā konstatēja, ka apstrīdētajā Komisijas lēmumā bija norādīti trīs pamati, uz kuriem balstījās secinājums, ka nav Kopienas interesēs izvērtēt sūdzību un ka apelācijas sūdzības iesniedzējas kritika bija koncentrēta tikai uz vienu no šiem pamatiem, proti, attiecībā uz to, vai apstrīdētā rīcība var radīt būtiskus kopējā tirgus pienācīgas darbības traucējumus (
14
).
26.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pievērsās minēto iebildumu izskatīšanai un atzina tos par nepamatotiem, balstoties uz izvērtējumu, kas it īpaši tiek apstrīdēts ar nākamiem četriem apelācijas sūdzības pamatiem.
27.
Pirmās instances tiesa, šādi rīkojoties, acīmredzami uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija iesniegusi pietiekamus pierādījumus, ar kuriem tā varētu pierādīt, ka šajā gadījumā Komisija ir pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas.
28.
Līdz ar to, manuprāt, pirmais pamats ir jānoraida.
— Par pārējiem apelācijas sūdzības pamatiem
29.
Apelācijas sūdzības otrais un trešais pamats ir balstīts uz to, ka izvērtējums ir kļūdains vai nav norādīts pamatojums saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 44. punktu, kurā Pirmās instances tiesa kļūdaini nolēma, ka gadījumā, ja sekas iestājas tikai vienas dalībvalsts teritorijā, Komisija var noraidīt sūdzību tādēļ, ka nepastāv pietiekamas Kopienas intereses, jo nav tikusi iespaidota Kopienas iekšējā tirdzniecība. Turklāt Pirmās instances tiesa šādu secinājumu balstīja uz judikatūru, kura pretēji tam, kā tā to apgalvo, neattiecas uz autortiesībām, un tā patiešām nav ņēmusi vērā vairākus spriedumus Kopienu judikatūrā, no kuriem vairāki īpaši attiecas uz šo nozari un no kuriem var skaidri secināt, ka EKL 81. un 82. pantā ietverto noteikumu pārkāpums tāpat var iestāties, ja apstrīdētās darbības notiek tikai vienas dalībvalsts teritorijā (
15
). Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja tāpat apstrīd apstrīdētajā lēmumā un pārsūdzētajā spriedumā vairākas reizes ietverto atsauci uz spriedumu lietā Automec/Komisija, jo tai [šai atsaucei] nav nozīmes un tā ir nepiemērota, jo attiecīgajā spriedumā atšķirībā no šobrīd izskatāmās lietas attiecas nevis “uz faktisku pārkāpumu, bet gan uz iespējamu [hipotētisku] pārkāpumu”, jo sūdzības priekšmets, proti, Itālijas BMW tās izplatītājiem nosūtītais apkārtraksts, kurš tika izskatīts attiecīgajā lietā, nekad netika piemērots.
30.
Ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz to, ka ir pieļautas kļūdas vērtējumā un nav pamatoti pārsūdzētā sprieduma 49. un 50. punktā minētie apsvērumi, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi pierādījumus, ar kuriem var pierādīt, ka ar attiecīgajām darbībām tirdzniecība starp dalībvalstīm tiek iespaidota tādā apmērā, kas varētu apdraudēt kopējā tirgus mērķu sasniegšanu, un, otrkārt, ka ar minēto darbību radīto kaitējumu galvenokārt cieš mūzikas ierakstu lietotāji Grieķijas teritorijā un Grieķijā reģistrēti autori. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskaita vairākus pierādījumus, kas norāda uz to, ka pretēji Pirmās instances tiesas secinājumiem attiecīgās darbības var ne tikai iespaidot Kopienas iekšējo tirdzniecību tuvākajā nākotnē, bet tā jau ir iespaidota.
31.
Visbeidzot, piektais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz to, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi EKL 81. un 82. pantu, jo tā uzskatīja, ka šo tiesību normu piemērošanas nolūkā ir jābūt nodarītam faktiskam kaitējumam Kopienas iekšējai tirdzniecībai, un tādējādi tā šajā sakarā neņēma vērā nozīmi, kāda ir iespējamam apdraudējumam. Tāpat tiek kritizēts pārsūdzētā sprieduma 54. punkts, atbilstoši kuram apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi nekādus konkrētus pierādījumus, ar kuriem varētu pierādīt, ka attiecīgo darbību rezultātā rodas faktiski vai iespējami būtiski kopējā tirgus darbības traucējumi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz vairākiem argumentiem, kuri ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka šīs darbības ir tādas, kas var radīt traucējumus tirdzniecībai starp dalībvalstīm.
32.
Komisija apšauba visu iepriekš minēto apelācijas sūdzību pamatu pamatotību un uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā ietvertais vērtējums nav kļūdains un tajā ir norādīts pamatojums.
33.
Manuprāt, šajā tiesvedībā izvirzītos argumentus raksturo acīmredzams pārpratums starp diviem jēdzieniem, kuri ir jānošķir, un šis pārpratums, manuprāt, ietekmē gan apelācijas sūdzības iesniedzēju, gan Komisiju. Šie jēdzieni ir šādi: pirmkārt, jēdziens, atbilstoši kuram, lai būtu piemērojams EKL 81. un 82. pants, ir jābūt iespaidotai tirdzniecībai starp dalībvalstīm; otrkārt, kritērijs, saskaņā ar kuru, izvērtējot, vai pastāv pietiekamas Kopienas intereses, lai Komisija turpinātu sūdzības izskatīšanu, ir jānosaka, vai pastāv būtisks apdraudējums kopējā tirgus pienācīgai darbībai.
34.
Kā jau norādīts, EKL 81. un 82. pants atbilstoši to formulējumam ir piemērojami nolīgumiem, kas var ierobežot konkurenci kopējā tirgū un dominējošā stāvokļa ļaunprātīgai izmantošanai, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Atbilstoši judikatūrai šie nosacījumi ir paredzēti, lai definētu Kopienu tiesību normu, kas ir nošķirtas no valsts konkurences tiesību noteikumiem, piemērojamību, lai aizsargātu konkurenci starp uzņēmumiem. Tā tas patiešām ir, bet tikai tiktāl, ciktāl ierobežojošu nolīgumu vai dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, rezultātā tiek radīts konkurences traucējums un abi no tiem iekļaujas EKL 81. un 82. pantā minētajos aizliegumos, pretējā gadījumā [šīm darbībām] netiktu piemērots šis aizliegums (
16
).
35.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai nolīgums starp uzņēmumiem vai dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, pamatojoties uz visiem objektīviem tiesību un faktiskajiem apstākļiem, ir jāļauj ar pietiekamu ticamību pieņemt, ka tas varētu tieši vai netieši, faktiski vai iespējami iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm tādā veidā, kas varētu apdraudēt kopējā tirgus mērķu īstenošanu dalībvalstīs (
17
).
36.
Saskaņā ar judikatūru šādai ietekmei uz tirdzniecību ir jābūt “būtiskai”: tādējādi “nolīgumam nav piemērojams [EKL 81. pantā noteiktais] aizliegums, ja tirgū tiek radīta nenozīmīga ietekme, jo tirgus dalībnieki specifisku preču tirgū ir pārstāvēti nenozīmīgi” (
18
).
37.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija nenoraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzību tāpēc, ka uzskatīja, ka darbības, par kurām bija iesniegta sūdzība, nevarēja būtiski iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Komisija vispār nepieņēma nekādu viedokli par jautājumu, vai minētās darbības ir pretējas EKL 81. un 82. pantam. Komisija noraidīja šo sūdzību, jo, īstenojot rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta saskaņā ar judikatūru un saskaņā ar kuru tā var piešķirt dažādu prioritāti tajā iesniegtajām sūdzībām (
19
), uzskatīja, ka nav pietiekamu Kopienas interešu, kurām ir jābūt, lai varētu uzsākt attiecīgā jautājuma izmeklēšanu, it īpaši ņemot vērā, ka attiecīgās darbības tai neizskatījās tādas, kuras varētu radīt “būtiskus kopējā tirgus darbības traucējumus”. Komisija ar to noteikti nedomāja, ka šīs darbības, kas var negatīvi ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, nepārsniedza minimālo robežvērtību, lai varētu piemērot EKL 81. un 82. pantu. Tā tikai uzsvēra, ka “pārkāpumam ir ļoti ierobežota ietekme uz kopējā tirgus darbību”, proti, norādīja, ka jebkurā gadījumā darbības nebija tādas, kas varētu būtiski iespaidot attiecīgā tirgus darbību.
38.
Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka Komisija, nosakot tajā iesniegtajām sūdzībām dažāda līmeņa prioritāti, var likumīgi atsaukties uz Kopienas interesēm (
20
) un šajā kontekstā tai “katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē apgalvoto konkurences pārkāpumu smagums un to seku saglabāšanās”, kas ir pienākums, kurš “it īpaši nozīmē, ka ir jāņem vērā apgalvoto pārkāpumu apmērs un to ietekme uz Kopienu konkurences stāvokli” (
21
).
39.
Apstrīdētajā lēmumā — daļā, kas minēta šo secinājumu 4. punktā —, norādot, ka visi iesaistītie lietas dalībnieki ir reģistrēti Grieķijā un tikai tur veic savas darbības un ka apgalvoto darbību sekas rodas tikai Grieķijas tirgus kontekstā, kā arī ka nolīgumi par mūzikas ierakstu atskaņošanu bija noslēgti tikai ar tām radio un televīzijas raidorganizācijām un citiem lietotājiem, kas atrodas Grieķijā, un ka trīs blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādēm ir piešķirta kompetence tikai attiecībā uz blakustiesību aizsardzību Grieķijā, un tām nav faktiskas iespējas īstenot šo kompetenci ārpus šīs valsts, Komisijas mērķis nebija noliegt, ka Kopienu tirdzniecība varētu būt faktiski vai iespējami apdraudēta, bet tā vienkārši izslēdza iespēju, ka šāds apdraudējums varētu būtiski ietekmēt šo tirdzniecību, pat ja uzskatītu, ka apdraudējums nebija maznozīmīgs.
40.
Acīmredzami Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā jautājumu par to, vai Kopienas iekšējā tirdzniecība ir tikusi faktiski ietekmēta, un līdz ar to jautājumu par to, vai ir pārkāpts EKL 81. un 82. pants, sajauca ar jautājumu par to, vai kādas no šīm sekām ir pietiekami būtiskas, lai attaisnotu to, ka Komisija uzsāk iespējamā pārkāpuma izmeklēšanu.
41.
Pārsūdzētā sprieduma 42. un 43. punktā Pirmās instances tiesa vispirms ir norādījusi uz atsevišķiem judikatūrā noteiktiem principiem attiecībā uz ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, kas ir EKL 81. un 82. panta piemērošanas priekšnoteikums, un uz kritēriju par kompetences starp Kopienu tiesisko regulējumu un valsts tiesisko regulējumu nošķirtību.
42.
44. punktā, kurā ir ietverts neatbilstīgs formulējums, kas sākas ar vārdiem “it īpaši autortiesību nozarē”, Pirmās instances tiesa atsaucas uz savu judikatūru, kura tomēr neattiecas uz iepriekšējos punktos izskatīto jautājumu par ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, kā arī uz prasību, ka jābūt pietiekamām Kopienas interesēm, lai Komisija varētu izskatīt sūdzību par darbībām, kuru sekas pastāv tikai vienas dalībvalsts teritorijas robežās.
43.
Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā Pirmās instances tiesa precizē, ka tā analīzi veic ierobežoti par tiem apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem, ar kuriem tā apstrīd apgalvojumu, ka nav nodarīts kaitējums Kopienas iekšējai tirdzniecībai, un apgalvo, ka “pārmērīgi augstas atlīdzības par blakustiesībām noteikšana ir darbība, kas var ietekmēt kopējo tirgu EKL 81. un 82. panta nozīmē pat tad, ja tā tiek veikta tikai Grieķijas teritorijā”.
44.
48. punkts iesākas ar vārdiem “šajā sakarā” un tajā ir minēti faktiskie apstākļi, uz kuriem Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatojās nevis, lai noliegtu, ka pastāv iespēja, ka Kopienas iekšējā tirdzniecība varētu būt iespaidota, bet gan lai izvērtējuma ietvaros — attiecībā uz to, vai pastāv pietiekamas Kopienas intereses turpināt sūdzības izmeklēšanu, — secinātu, ka nav nodarīts būtisks kaitējums kopējā tirgus darbībai.
45.
Pirmās instances tiesas nepārtrauktā svārstīšanās starp atsaucēm uz Kopienas iekšējo tirdzniecību (vai kopējo tirgu) un būtisku kaitējumu kopējā tirgus darbībai tāpat ir redzama, lasot turpmākos pārsūdzētā sprieduma punktus, no kuriem dažos ir izskatīts pirmais aspekts (49. un 51. punkts), bet dažos — otrais aspekts (50. punkts), neievērojot nekādu pietiekami loģisku kārtību, ar acīmredzamu nekonsekvenci pēdējos divos sava vērtējuma punktos secinot, ka “prasītāja nav iesniegusi konkrētus pierādījumus, lai pierādītu, ka attiecīgo darbību rezultātā rodas faktiski vai iespējami būtiski kopējā tirgus traucējumi” (54. punkts), un pēc tam secinot, ka “līdz ar to prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija — uzskatot, ka darbības, par kurām iesniegta sūdzība, galvenokārt vai pilnībā ietekmē tikai Grieķijas tirgu un attiecīgi, ka tās nevar iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. un 82. panta nozīmē, — apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā” (
22
).
46.
Tāpat nevar uzskatīt — pat ja netiek ņemtas vērā redakcionālās nepilnības —, ka Pirmās instances tiesa pēc būtības vēlējās — pretēji pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā norādītajai loģiskajai kārtībai — atzīt, ka, tā kā šajā gadījumā nav iespējama negatīva ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, tad a fortiori nevar rasties būtisks kaitējums kopējā tirgus darbībai.
47.
Šāda sprieduma interpretācija būtu ne tikai nesaderīga ar šī sprieduma saturu, bet arī ar tām robežām, kuras ir noteiktas likumības pārbaudei, kas Kopienu tiesām jāveic saskaņā ar EKL 230. pantu. Šajā sakarā Kopienu tiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai apstrīdētā akta autora norādītie pamati ir piemēroti un pareizi, un jāatceļ šis akts, ja tā pamatojums šīs pārbaudes rezultātā izrādās neatbilstīgs. No otras puses, šajā situācijā tai [Kopienu tiesai] nav dotas tiesības piedāvāt jaunu un atšķirīgu apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pamatojumu, ar kuru varētu attaisnot tā paturēšanu spēkā. Ja Kopienu tiesa to darītu, tad tā savu izvērtējumu aizvietotu ar to, kuru ir veikusi tā [Kopienu] iestāde, kuras uzdevums ir piemērot šo pasākumu, kā rezultātā notiktu iejaukšanās administrācijas darbā un tiktu pārtraukts ar EK līgumu paredzētais institucionālais līdzsvars.
48.
Šajā sakarā Eiropas Kopienu Tiesa — lietā, kurā Pirmās instances tiesā tika apstrīdēts Komisijas lēmums noraidīt sūdzību par apgalvoto EK līgumā paredzēto konkurences noteikumu pārkāpumu, — jau ir norādījusi, ka, “tā kā saskaņā ar likumības pārbaudi, kas ir paredzēta EK līguma 173. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem — EKL 230. pants), Pirmās instances tiesai tādā lietā kā šobrīd izskatāmā nav piešķirta neierobežota kompetence — atšķirībā no tās, kuru Kopienu tiesas var īstenot saskaņā ar EK līguma 172. pantu (jaunajā redakcijā — EKL 229. pants) attiecībā uz, piemēram, lēmumiem par naudas sodu piemērošanu, Pirmās instances tiesa šajā lietā nevarēja apstrīdēto lēmumu aizvietot ar citu lēmumu vai grozīt to” (
23
). Šajā pašā spriedumā Eiropas Kopienu Tiesa nolēma, ka “prasības atcelt [Komisijas] lēmumu, ar kuru tā neatzina, ka ir ļaunprātīgi izmantots dominējošais stāvoklis, ietvaros Pirmās instances tiesai nav jānosaka šīs ļaunprātīgas izmantošanas esamība”. Jāpiebilst, ka Pirmās instances tiesai nav pat tiesību secināt, ka nav izdarīts nekāds pārkāpums, ja pati Komisija ir atturējusies izdarīt šādu secinājumu lēmumā, kuru lūdz atcelt.
49.
Turklāt, tā kā Komisija apstrīdētajā lēmumā nevēlējās izslēgt iespēju, ka ir pārkāpts EKL 81. un 82. pants, to noteikti nevarēja darīt arī Pirmās instances tiesa, pārbaudot šī lēmuma likumību.
50.
Turklāt jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka AEPI ir “iespēja savas sūdzības iesniegt valsts iestādēm”, it īpaši Grieķijas konkurences iestādē, un ka “šī iestāde ir kompetenta piemērot [EKL 81. un 82. pantu]” līdzvērtīgi, kā to var darīt pati Komisija, un tādējādi Pirmās instances tiesas secinājums, ka šajā lietā Kopienas iekšējā tirdzniecība nav ietekmēta, būtu saistošs minētajai valsts iestādei un tādējādi tās vairs nevarētu piemērot EKL 81. un 82. pantu, bet, iespējams, tikai valsts konkurences tiesību normas.
51.
Uzskatu, ka pārpratums, kas ir raksturīgs attiecīgajam Pirmās instances tiesas pamatojumam — neatkarīgi no iespējamām kļūdām tiesību piemērošanā atsevišķos pārsūdzētā sprieduma punktos — ir pietiekami būtisks, lai to atzītu par acīmredzami pretrunīgu pamatojumu.
52.
Tāpat jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tas, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs, ir tiesību jautājums, ko var izvirzīt apelācijas tiesvedībā (
24
).
53.
Pat ja apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajos četros apelācijas sūdzības pamatos attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma nepietiekamo pamatojumu nav norādījusi, ka pamatojums ir pretrunīgs tādā apmērā, kādā uz to tikko norādīju, Eiropas Kopienu Tiesa, manuprāt, var pēc savas ierosmes atzīt šādu kļūdu tiktāl, ciktāl tās rezultātā nevar veikt atbilstīgu šī sprieduma likumības pārbaudi, kā rezultātā apelācijas sūdzības iesniedzējai pilnībā tiek liegta iespēja izmantot savas tiesības uz aizstāvību, jo viņai tiek radītas pārmērīgas grūtības saprast pamatojumu, uz kuru ir balstīts spriedums, un līdz ar to pārbaudīt, vai tas ir nepamatots (
25
).
54.
Līdz ar to, manuprāt, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, pamatojoties uz to, ka tā pamatojums ir pretrunīgs tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtais [lēmuma] pamats, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, kas ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu Kopienas interešu izvērtējumā.
Par prasību, kas celta par apstrīdēto lēmumu
55.
Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas nolēmumu. Tādējādi tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesai.
56.
Šajā gadījumā tiesvedības stadija, manuprāt, ir tāda, ka Tiesa var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā.
57.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ar pamatu, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, attiecībā uz acīmredzamu kļūdu, kas pieļauta, izvērtējot Kopienas intereses, — uz ko ir norādīts pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 1. un 3. punktā, — apgalvo, ka Komisija nevarēja secināt, ka “apgalvotais pārkāpums ir nenozīmīgs” tikai tādēļ, ka tas tika izdarīts tikai vienas dalībvalsts teritorijā. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz vairākiem spriedumiem Kopienu judikatūrā, no kuriem daži attiecas tieši uz autortiesību nozari un no tiem var secināt, ka EK līgumā paredzēto konkurences noteikumu pārkāpums var notikt arī tad, ja pārkāpums tiek izdarīts tikai vienas dalībvalsts teritorijā (
26
); tā norāda, ka, izvērtējot, vai ir izdarīts pārkāpums, ir jānosaka, vai attiecīgā darbība saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu “var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm”, nevis, ka tā jau ir iespaidojusi attiecīgo tirdzniecību, un min vairākus apstākļus, kuri, pēc tās domām, pierāda, ka ar apstrīdētajām darbībām tiek būtiski pārkāptas attiecīgās tiesību normas.
58.
Šie apstākļi ir: pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas saimnieciskās darbības nozīmīgums — tās ieņēmumi, kas rodas no autortiesību atlīdzības, tajā gadā, kurā tā iesniedza savu sūdzību (2001. gads), pārsniedza EUR 30 miljonus —, un tas, ka Grieķijā plaši lieto ārvalstu mūziku, kā rezultātā ļoti būtiska daļa no minētajiem ienākumiem pāriet uz līdzvērtīgām, galvenokārt citās Eiropas Savienības dalībvalstīs reģistrētām organizācijām, kuras pārstāv autorus, kas ir reģistrēti minētajās valstīs; un, otrkārt, tas, ka trīs blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestāžu iekasētās summas ir pārmērīgi augstas.
59.
Tomēr, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītie argumenti pirmajā instancē ir divdomīgi un pilni ar pārpratumiem, kas tāpat ir raksturīgi arī pārsūdzētajam spriedumam, uzskatu, ka prasības pieteikumā pirmajā instancē ir pietiekami skaidri izklāstīts uzskats, ka Komisija, pamatojoties uz faktu, ka darbības notiek tikai Grieķijas teritorijā, nevarēja uzskatīt, ka darbības, par kurām tika iesniegta sūdzība, nevar radīt būtisku kaitējumu kopējā tirgus darbībai. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pieteikumā par lietas ierosināšanu pirmajā instancē, apstrīdot apgalvojumu par to, ka “apgalvotais pārkāpums [bija] nenozīmīgs”, noteikti norādīja nevis uz problēmu attiecībā uz pārkāpuma esamību — proti, uz tādu ierobežojošu darbību, kas varētu būtiski (nevis maznozīmīgi) iespaidot Kopienas iekšējo tirdzniecību, — bet gan uz problēmu attiecībā uz apgalvotā pārkāpuma smaguma pakāpi. To apstiprina iepriekš minētā pieteikuma 1. daļas ceturtajā un sestajā punktā minētās norādes par šādu pārkāpumu nozīmīgumu.
60.
Līdz ar to attiecīgajā pamatā, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, norādītais jautājums, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas kritiku, kura ir jāizvērtē, ir, vai Komisija šajā gadījumā varēja likumīgi izslēgt iespēju, ka pastāv būtisks kaitējums kopējā tirgus pienācīgai darbībai, pamatojoties uz apsvērumiem, kuri norādīti apstrīdētajā lēmumā (skat. iepriekš 39. punktu).
61.
Tomēr pirms šāda izvērtējuma veikšanas ir jāpārliecinās par tā nozīmīgumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas lūgumu apmierināt viņas prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Patiešām, kā Pirmās instances tiesa uz to norādīja pārsūdzētā sprieduma 45. punktā, attiecīgajā lēmumā Komisija, pamatojoties uz trim atsevišķiem pamatiem, nolēma, ka šajā gadījumā nav pietiekamu Kopienas interešu: pirmkārt, nav būtiska kaitējuma kopējā tirgus pienācīgai darbībai; otrkārt, izmeklēšana, kas ir jāveic, lai pārliecinātos par apgalvoto pārkāpumu, ir sarežģīta; un, treškārt, ka ieinteresētajiem lietas dalībniekiem ir iespēja iegūt aizsardzību valsts iestādēs. Tomēr, kā Pirmās instances tiesa uz to norādīja pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja ar šo pamatu, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, apstrīd tikai pirmo no Komisijas minētajiem pamatiem.
62.
Manuprāt, tas ir acīmredzami, ka šī iemesla dēļ attiecīgo pamatu nevar uzskatīt par neefektīvu.
63.
Nevar apgalvot, ka apstrīdētā lēmuma kontekstā katrs no šiem trijiem pamatiem ir paredzēts kā tāds, kas pats par sevi ir pietiekams, lai pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzības noraidīšanu.
64.
Faktiski pēc tam, kad Komisija atsevišķi norādīja visus šos trīs apstākļus, tā secināja, ka “izmeklēšanas pasākumu apmērs un sarežģītība, lai pārliecinātos, vai attiecīgo trīs blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestāžu rīcība [..] ir saderīga ar Kopienu tiesību noteikumiem konkurences nozarē, ir nesamērīgs salīdzinājumā ar relatīvi mazo iespējamā pārkāpuma nozīmi attiecībā uz kopējā tirgus darbību”.
65.
No tā var secināt, ka Komisija, balstoties uz vispārēju attiecīgo apstākļu izvērtējumu, it īpaši cenšoties atrast līdzsvaru starp pirmajiem diviem apstākļiem, secināja, ka konkrētajā gadījumā nav pietiekamu Kopienas interešu.
66.
Līdz ar to jebkāda acīmredzama kļūda vērtējumā, kas liktu apšaubīt Komisijas secinājumus attiecībā uz pirmo no šiem apstākļiem, noteikti varētu ietekmēt apstrīdētā lēmuma likumību.
67.
Tagad, izskatot, vai attiecīgais pamats, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, ir pamatots, manuprāt, izšķiroša nozīme ir apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajam faktam, ka, pamatojoties uz savstarpējās pārstāvniecības līgumiem, kuri ir noslēgti ar citās dalībvalstīs reģistrētām līdzīgām organizācijām, apelācijas sūdzības iesniedzēja Grieķijā tāpat iekasē autortiesību atlīdzību par citās [minētajās] valstīs reģistrētu autoru mūzikas ierakstu lietošanu un pēc tam pārskaita to attiecīgajām organizācijām. Šo apstākli, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja jau norādīja savā sūdzībā, Komisija nav apstrīdējusi (izņemot īsumā un ar novēlošanos Eiropas Kopienu Tiesas sēdē), un šķiet, ka tas liecina par to, ka ne tikai Grieķijā reģistrētu autoru, bet arī citās dalībvalstīs reģistrētu autoru (un organizāciju, kas pārstāv autorus) intereses var ietekmēt ieņēmumu, kas tiek iegūti saistībā ar autortiesību atlīdzību Grieķijā, samazināšanās, par ko sūdzas apelācijas sūdzības iesniedzēja un kuru tā uzskata par attiecīgajām [aizliegtajām] darbībām.
68.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja ir norādījusi uz apstākļiem — uz kuriem jau pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tā norādīja Komisijai —, kas, manuprāt, pierāda, ka divi secinājumi, uz kuriem Komisija galvenokārt pamatoja savu secinājumu attiecībā uz to, ka šajā gadījumā nav radīts būtisks kaitējums kopējā tirgus darbībai, ir nepamatoti: proti, viens secinājums, ka “visi iesaistītie lietas dalībnieki ir reģistrēti Grieķijā un tikai tur veic savas darbības”, un otrs, ka “apgalvoto darbību sekas rodas tikai Grieķijas tirgus kontekstā”.
69.
Fakts, ka “līgumi par mūzikas ierakstu atskaņošanu bija noslēgti tikai ar tām radio un televīzijas raidorganizācijām un citiem lietotājiem, kas atrodas Grieķijā”, un fakts, ka trīs blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādēm “ir piešķirta kompetence tikai attiecībā uz blakustiesību aizsardzību Grieķijā un tām nav faktiskas iespējas īstenot šo kompetenci ārpus šīs valsts”, nekādi neļauj izslēgt iespēju, ka attiecīgo darbību sekas var rasties ārpus Grieķijas teritorijas un ka zaudējumi var rasties citās valstīs reģistrētiem autoriem un organizācijām. Pamatojoties uz šiem apstrīdētajā lēmumā minētajiem apstākļiem, var vienīgi secināt, ka visu mūzikas ierakstu lietotāju starpā tikai tiem lietotājiem, kuri ir reģistrēti Grieķijā, apgalvotā pārkāpuma rezultātā rodas negatīvas sekas. No otras puses, attiecībā uz autortiesību subjektu un organizāciju, kuras aizsargā šīs tiesības, grupu, — kas ir subjekti, kuriem var tikt nodarīts kaitējums, — pamatojoties uz šiem iepriekš minētajiem faktiem, nav iespējams secināt, ka šajā grupā ietilpst tikai Grieķijā reģistrēti subjekti (
27
).
70.
Tā patiešām ir, ka Komisija savā atbildes rakstā, kuru tā iesniedza tiesvedībā Pirmās instances tiesā, norādīja, ka “būtiski ir tas, vai trīs iepriekš minēto organizāciju darbības, kuras apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja, rada sekas būtiskā apmērā vai galvenokārt tikai Grieķijas tirgū”. Turklāt šajā sakarā Komisija arī norādīja, ka visi apgalvoto EKL 81. un 82. panta pārkāpumu veidojošie elementi “galvenokārt, ja ne pilnībā rodas tikai Grieķijas tirgū”, un apgalvoja, ka “ir loģiski uzskatīt, ka apgalvotā pārkāpuma galvenais smaguma centrs ir Grieķijas tirgū, jo tikai tur galvenokārt rodas apgalvotā pārkāpuma sekas” (
28
).
71.
Tomēr šī nostāja ļoti atšķiras no tās, kuru Komisija pieņēma ar apstrīdēto lēmumu, kurā tā skaidri un nepārprotami izslēdza iespēju, ka attiecīgo darbību sekas varētu rasties ārpus Grieķijas teritorijas. No otras puses, Pirmās instances tiesā Komisija, savā atbildes rakstā izmantojot terminus “būtiskā apmērā” un “galvenokārt”, neizslēdza iespēju, ka šo darbību sekas, kaut vai tikai nelielā apmērā, varētu rasties ārpus attiecīgās teritorijas.
72.
Tomēr apelācijas tiesvedības ietvaros Kopienu tiesai tiek lūgts noteikt, vai apelācijas tiesvedībā apstrīdētais lēmums ir saderīgs ar tiesību noteikumiem, nevis ar argumentiem, ko apstrīdētā lēmuma autore ir iesniegusi tai un ar kuriem pilnībā vai daļēji tiek grozīti argumenti, uz kuriem balstījās pats lēmums.
73.
Apstrīdētajā lēmumā ietvertais secinājums, saskaņā ar kuru ir maz ticams, ka varētu rasties būtisks kaitējums kopējā tirgus darbībai, ir balstīts uz apsvērumu — attiecībā uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pierādījusi, ka tas ir acīmredzami kļūdains —, atbilstoši kuram personas, kuras tas varētu ietekmēt, atrodas tikai Grieķijas teritorijā un šajā teritorijā arī rodas iespējamās apgalvotā pārkāpuma sekas.
74.
Tomēr, pat ja piekristu, kā Komisija to iesaka savā atbildes rakstā Pirmās instances tiesā, ka apgalvotā pārkāpuma sekas citās dalībvalstīs ir tikai maznozīmīgas — ko jebkurā gadījumā, manuprāt, nevarētu apgalvot, pamatojoties tikai uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizēto organizāciju kompetence aprobežojas tikai ar Grieķijas teritoriju, — tas jebkurā gadījumā nemainītu to, ka attiecīgais secinājums ir acīmredzami kļūdains, vai to, ka apstrīdētais lēmums šo secinājumu 63.–66. punktā norādīto iemeslu dēļ tādējādi ir prettiesisks.
75.
Līdz ar to iesaku Tiesai apmierināt apelācijas pamatu, ar kuru lūdz atcelt tiesību aktu, un atcelt apstrīdēto lēmumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
76.
Atbilstoši Kopienu Tiesas Reglamenta 122. panta 1. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Turklāt atbilstoši Kopienu Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā par Pirmās instances tiesas spriedumu, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
77.
Tā kā Tiesai piedāvāju apmierināt gan apelācijas sūdzību, gan prasību atcelt tiesību aktu, tāpat piedāvāju, lai Komisijai, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedībās atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzējas prasībām.
Secinājumi
78.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. jūlija spriedumu lietā T-229/05 AEPI/Komisija;
2)
atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2005. gada 18. aprīļa lēmumu, ar kuru noraida sūdzību par apgalvoto EKL 81. un 82. panta pārkāpumu, ko Grieķijas blakustiesību kolektīvās pārvaldības iestādes ir izdarījušas mūzikas ierakstu autortiesību nozarē;
3)
piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	AEPI pārsūdzēja 2005. gada 20. aprīļa lēmumu Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā, ceļot prasību par tiesību akta atcelšanu, kas tika noraidīta ar spriedumu lietā T-242/05 AEPI/Komisija, kas tika apstiprināts ar Eiropas Kopienu Tiesas rīkojumu lietā C-461/06 P AEPI/Komisija.
(
3
)	1989. gada 13. jūlija spriedumi attiecīgi lietā 395/87 Tournier (Recueil, 2521. lpp.) un apvienotajās lietās 110/88, 241/88 un 242/88 Lucauzeau u.c. (Recueil, 2811. lpp.).
(
4
)	Apstrīdētā lēmuma oriģinālteksta citāta franču valodā neoficiāls tulkojums.
(
5
)	Visi šajos secinājumos pēdiņās norādītie pārsūdzētā sprieduma citāti ir neoficiāls tulkojums no franču valodas oriģinālteksta.
(
6
)	Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda uz saviem spriedumiem: 1992. gada 18. septembra spriedumu lietā T-24/90 Automec/Komisija (Recueil, II-2223. lpp., 86. punkts); spriedumu lietā T-5/93 Tremblay u.c./Komisija (Recueil, II-185. lpp., 62. punkts) un spriedumu lietā T-62/99 Sodima/Komisija (Recueil, II-655. lpp., 46. punkts).
(
7
)	Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda uz saviem spriedumiem: 1985. gada 11. jūlija spriedumu lietā 42/84 Remia u.c./Komisija (Recueil, 2545. lpp., 22. punkts) un spriedumu lietā T-395/94 Atlantic Container Line u.c./Komisija (Recueil, II-875. lpp., 90. punkts).
(
8
)	Šajā sakarā Pirmās instances tiesa it īpaši norāda uz 1979. gada 31. maija spriedumu lietā 22/78 Hugin/Komisija (Recueil, 1869. lpp., 17. punkts).
(
9
)	Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda uz saviem iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Automec/Komisija, 89. un 90. punkts; lietā Tremblay u.c./Komisija, 65. un 74. punkts, kā arī uz 1995. gada 24. janvāra spriedumu lietā T-114/92 BEMIM/Komisija (Recueil, II-147. lpp., 86. punkts).
(
10
)	Pārsūdzētais spriedums, 38. punkts.
(
11
)	Pārsūdzētais spriedums, 39. punkts.
(
12
)	1999. gada 4. marta spriedums lietā C-119/97 P Ufex u.c./Komisija (Recueil, I-1341. lpp., it īpaši 79.–81., 88., 89., kā arī 92. punkts).
(
13
)	Pārsūdzētais spriedums, 40. punkts.
(
14
)	Pārsūdzētais spriedums, 45. un 46. punkts.
(
15
)	Prasītāja norāda uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Hugin/Komisija; lietā Lucazeau u.c.; lietā Tournier; kā arī uz 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C-41/90 Höfner un Elser (Recueil, I-1979. lpp.); spriedumu lietā C-179/90 Merci convenzionali porto di Genova (Recueil, I-5889. lpp.); spriedumu lietā C-18/93 Corsica Ferries (Recueil, I-1783. lpp.); spriedumu apvienotajās lietās C-241/91 P un C-242/91 P RTE un ITP/Komisija (Recueil, I-743. lpp.); Tremblay u.c./Komisija; kā arī uz spriedumu lietā T-228/97 Irish Sugar/Komisija (Recueil, II-2969. lpp.).
(
16
)	Skat. 1966. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten un Grundig/Komisija (Recueil, 429. lpp., it īpaši 495. lpp.) un spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 ICI un Commercial Solvents/Komisija (Recueil, 223. lpp., 31. punkts).
(
17
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Remia u.c./Komisija, 22. punkts, un 1999. gada 21. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-215/96 un C-216/96 Bagnasco u.c. (Recueil, I-135. lpp., 47. punkts).
(
18
)	1969. gada 9. jūlija spriedums lietā 5/69 Völk (Recueil, 295. lpp., 7. punkts). Skat. tāpat spriedums lietā 22/71 Béguelin Import (Recueil, 949. lpp., 16. punkts) un spriedums lietā C-306/96 Javico (Recueil, I-1983. lpp., 16. punkts).
(
19
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Ufex u.c./Komisija, 88. punkts, un lietā Automec/Komisija, 83. punkts.
(
20
)	Šajā sakarā netiešā veidā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ufex u.c./Komisija, 52., 79., 95. un 96. punkts; 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C-449/98 P IECC/Komisija (Recueil, I-3875. lpp., 46. punkts) un spriedumu lietā C-450/98 P IECC/Komisija (Recueil, I-3947. lpp., 54. un 58. punkts); rīkojumu lietā C-39/00 P, SGA/Komisija (Recueil, I-11201. lpp., 67. punkts).
(
21
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Ufex u.c./Komisija, 92. un 93. punkts. Autora uzsvērums.
(
22
)	Autora uzsvērums.
(
23
)	Eiropas Kopienu Tiesas 2000. gada 11. maija rīkojums lietā C-428/98 P Deutsche Post/IECC un Komisija (Recueil, I-3061. lpp., 28. punkts).
(
24
)	Skat. 1998. gada 7. maija spriedumu lietā C-401/96 P Somaco/Komisija (Recueil, I-2587. lpp., 53. punkts); spriedumu lietā C-446/00 P Cubero Vermurie/Komisija (Recueil, I-10315. lpp., 20. punkts); un spriedumu lietā C-3/06 P Groupe Danone/Komisija (Krājums, I-1331. lpp., 45. punkts).
(
25
)	Pēc analoģijas skat. 1959. gada 20. marta spriedumu lietā 18/57 Nold/Augstā Iestāde (Recueil, 89. lpp., it īpaši 114. lpp.); spriedumu lietā 185/85 Usinor/Komisija (Recueil, 2079. lpp., 20. un 21. punkts) un spriedumu lietā C-166/95 P Komisija/Daffix (Recueil, I-983. lpp., 23. un 24. punkts).
(
26
)	Runa ir par iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Tournier; Lucazeau u.c.; Merci convenzionali porto di Genova; Corsica Ferries; RTE un ITP/Komisija un lietā Irish Sugar/Komisija, kuri ir norādīti arī apelācijas sūdzībā; kā arī par 1983. gada 2. marta spriedumu lietā 7/82 GVL/Komisija (Recueil, 483. lpp.).
(
27
)	Šajā sakarā šķiet, ka pārsūdzētā sprieduma 50. punktā ietvertais Pirmās instances tiesas vērtējums, kas tiek apstrīdēts ar ceturto apelācijas pamatu, ir neadekvāts.
(
28
)	Atbildes raksts, 29. un 30. punkts (autora uzsvērums).