ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES
[JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 3. aprīlī (1)
Apvienotās lietas C‑672/23 un C‑673/23
Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain,
GCC Interconnection Authority,
Kuwait Ministry of Electricity and Water,
Oman Electricity Transmission Company SAOC
pret
Prysmian Netherlands BV,
Draka Holding BV,
Prysmian Cavi e Sistemi Srl,
Pirelli & C. SpA,
Prysmian SpA,
The Goldman Sachs Group Inc.,
ABB BV,
ABB Holdings BV,
ABB AB,
ABB Ltd,
Nexans Nederland BV,
Nexans Cabling Solutions BV,
Nexans Participations SA,
Nexans SA,
Nexans France SAS (C‑672/23)
un
Smurfit Kappa Europe BV,
Smurfit International BV,
Smurfit Kappa Italia SpA,
DS Smith Italy BV,
DS Smith plc,
DS Smith Packaging Italia SpA,
DS Smith Holding Italia SpA,
Toscana Ondulati SpA
pret
Unilever Europe BV,
Unilever Supply Chain Company AG,
Unilever Italy Holdings Srl (C‑673/23)
(Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās – Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Īpašā jurisdikcija – 8. panta 1. punkts – Starptautiskā un teritoriālā jurisdikcija – Vairāki atbildētāji – Cieša saistība – LESD 101. pants – Uzņēmuma jēdziens – Solidāra atbildība – Atbildība lejupejošā un augšupejošā līnijā – Savienības tiesībās paredzētās tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību – Cēloņsakarība – Ārpus Eiropas Ekonomikas zonas radušies zaudējumi
I.      Ievads
1.        Abās pirmajā instancē izskatāmajās zaudējumu atlīdzības tiesvedībās, kas attiecas uz tiesību aktiem aizliegto vienošanos jomā un ir aplūkojamo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) katrā no tām saskārās ar lielu skaitu atbildētāju (turpmāk tekstā kopā – “atbildētāji”), kuru domicils bija dažādās vietās, un daļai tas pat bija dažādās valstīs.
2.        Daži no šiem atbildētājiem, no kuriem tikai vienam juridiskā adrese katrā no lietām ir Amsterdamā, ir piedalījušies Savienības tiesību aktos noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumos. Prasītāju ieskatā pārējie atbildētāji aizliegto vienošanos tiesiskā regulējuma izpratnē pieder tiem pašiem uzņēmumiem kā šie pārkāpēji un tādēļ var tikt solidāri un atsevišķi saukti pie atbildības par pārkāpumu.
3.        Apelācijas tiesvedībās Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa, Nīderlande) jautā, cik lielā mērā Rechtbank ir gan starptautiskā, gan teritoriālā jurisdikcija attiecībā uz visām prasībām. Galvenais šajā ziņā, līdzīgi kā lietā Athenian Brewery un Heineken (2), ir tas, vai prasības atbilstoši Regulas (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”) (3) 8. panta 1. punktam ir tik cieši saistītas, lai visas tiesvedības varētu notikt vietā, kur atrodas viena no atbildētājiem, tā sauktā galvenā atbildētāja, domicils.
II.    Atbilstošās tiesību normas
4.        Izskatāmajās lietās atbilstošās tiesību normas ir Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkts, kurā noteikts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
1)      ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesās, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi”.
III. Faktiskie apstākļi un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
A.      Lieta C‑672/23
5.        Lieta C–672/23 ir par lūgumu konstatēt, ka atbildētāji ir solidāri atbildīgi par zaudējumiem, ko radījis Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpums, kas īstenots kā aizliegta vienošanās saistībā ar apakšzemes un zemūdens spēka kabeļiem, kā arī ar tiem saistītiem produktiem, darbiem un pakalpojumiem. Komisija ar 2014. gada 2. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Komisijas lēmums”) (4) šo pārkāpumu konstatēja attiecībā uz laiku no 1999. gada 18. februāra līdz 2009. gada 29. janvārim. Kartelis tostarp attiecās uz cenu noteikšanu un projektu sadali, veicot ģeogrāfisku tirgus sadali, gan Eiropas Ekonomikas zonā, gan ārpus tās.
6.        Komisija konstatēja, ka aizliegtajā vienošanās piedalījās Prysmian Cavi e Sistemi Srl, ABB AB un Nexans France SAS. Lēmumā Komisija sauca pie atbildības Prysmian SpA, Pirelli & C. SpA, The Goldman Sachs Group Inc., ABB Ltd. un Nexans SA kā sabiedrību, kas piedalījās aizliegtās vienošanās darbībā, (netiešos) mātesuzņēmumus augšupejošā līnijā.
7.        Tomēr prasība pamatlietā ir vērsta ne tikai pret šīm Komisijas lēmumā minētajām sabiedrībām, bet arī pret citām sabiedrībām, kas iedalās trīs uzņēmumu grupās. To centrā ir Prysmian Cavi e Sistemi Srl, ABB AB un Nexans France SAS. No visiem atbildētājiem tikai Draka Holding BV, kas ir Prysmian Cavi e Sistemi meitasuzņēmums un kam pieder visas Prysmian Netherlands BV kapitāldaļas, domicils ir Amsterdamā, Nīderlandē. Visu pārējo sabiedrību, pret kurām celta prasība (turpmāk tekstā kopā – “Draka u.c.”), domicils ir citviet Nīderlandē un ārpus tās.
8.        Prasītāji pamattiesvedībā šajā lietā, Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain u.c. (turpmāk tekstā kopā – “EWGB u.c.”), ir augstsprieguma elektrotīklu operatori Persijas līča valstīs.
9.        EWGB u.c. lūdza Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) konstatēt, ka Draka u.c. ir solidāri atbildīgas pret tiem sakarā ar dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā. Turklāt EWGB u.c. lūdza piespriest zaudējumu atlīdzību, kuras apmērs nosakāms atsevišķā tiesvedībā. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju runa ir par zaudējumiem, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas.
10.      Pamatlietā pārsūdzētajā spriedumā Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) noraidīja savu jurisdikciju attiecībā uz prasībām, kas celtas pret atbildētājiem, kuri nav Nīderlandes rezidenti. EWGB u.c. par to iesniedza apelācijas sūdzību. Atbildētāji, kas ir Nīderlandes rezidenti, pirmajā instancē neizvirzīja iebildumus par teritoriālo jurisdikciju. Tādēļ iesniedzējtiesai, Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa) saskaņā ar Nīderlandes procesuālajām tiesībām ir jāprezumē, ka Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) ir teritoriālā jurisdikcija attiecībā uz visiem atbildētājiem, kas ir Nīderlandes rezidenti.
B.      Lieta C‑673/23
11.      Arī lieta C–673/23 ir par lūgumu konstatēt, ka atbildētāji pamatlietā pirmajā instancē ir solidāri atbildīgi par zaudējumiem, kuru atlīdzība ir prasīta, pamatojoties uz diviem Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumiem. To Itālijas konkurences iestāde Autorità garante della concorrenza e del mercato (turpmāk tekstā – “AGCM”) esot konstatējusi 2019. gada 17. jūlija lēmumā (turpmāk tekstā – “AGCM lēmums”). Lēmuma priekšmets ir aizliegta vienošanās par kartona loksnēm, kas pastāvēja no 2004. gada 2. februāra līdz 2017. gada 30. martam, un aizliegta vienošanās iepakojuma jomā, kas pastāvēja no 2005. gada 7. septembra līdz 2017. gada 30. martam.
12.      AGCM konstatēja, ka pārkāpumā piedalījās Smurfit Kappa Italia SpA un Toscana Ondulati SpA. DS Smith Holding Italia SpA tika saukta pie atbildības kā netiešais mātesuzņēmums.
13.      Tomēr prasība pamatlietā pirmajā instancē ir vērsta ne tikai pret šīm AGCM lēmumā minētajām sabiedrībām, bet arī pret citām sabiedrībām, kas iedalās divās uzņēmumu grupās. To centrā ir Smurfit Kappa Italia SpA, no vienas puses, un Toscana Ondulati SpA, no otras puses. No šiem atbildētājiem tikai Smurfit International BV domicils ir Amsterdamā, Nīderlande. Visu pārējo sabiedrību (turpmāk tekstā kopā – “Smurfit u.c.”) domicils ir citviet Nīderlandē un ārpus tās.
14.      Prasītāji pamatlietā pirmajā instancē (turpmāk tekstā kopā – “Unilever u.c.”) iegādājās iepakojuma materiālu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
15.      Unilever u.c. lūdza Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) konstatēt, ka Smurfit u.c. ir solidāri atbildīgas pret tiem sakarā ar dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā. Turklāt Unilever u.c. lūdza piespriest zaudējumu atlīdzību, kuras apmērs nosakāms atsevišķā tiesvedībā.
16.      Pamatlietā pārsūdzētajā spriedumā Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) atzina, ka tai ir starptautiskā un teritoriālā jurisdikcija attiecībā uz prasībām, kas celtas pret atbildētājiem, kuri nav Nīderlandes rezidenti. Tā turklāt uzskatīja, ka neatkarīgi no Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta tās teritoriālā jurisdikcija attiecībā uz atbildētājiem, kuru domicils ir Nīderlandē, bet ne Amsterdamā, izriet no Nīderlandes civilprocesa, kā arī šo pušu iestāšanās lietā. Smurfit u.c. par to iesniedza apelācijas sūdzību Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa).
C.      Prejudiciālie jautājumi
17.      Šādos apstākļos Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa) ir uzdevusi Tiesai tālāk minētos, abās lietās lielākoties identiskos jautājumus (atšķirības starp jautājumiem abās lietās ir norādītas turpmāk tekstā):
Pirmā jautājuma a) daļa
Vai Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta izpratnē pastāv cieša saistība starp:
i)      no vienas puses, prasību, kas celta pret galveno atbildētāju, kurš nav Komisijas lēmuma par aizliegtu vienošanos (C‑672/23)/valsts konkurences iestādes lēmuma par aizliegtu vienošanos (C‑673/23) adresāts, bet kurš kā vienība, par ko tiek apgalvots, ka tā ietilpst uzņēmumā Savienības konkurences tiesību izpratnē (turpmāk tekstā – “uzņēmums”), lejupejošā līnijā (C‑672/23)/augšupejošā līnijā (C‑673/23) tiek saukts pie atbildības par konstatētu Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumu, un
ii)      no otras puses, prasību, kas celta pret:
A)      līdzatbildētāju, kurš ir attiecīgā lēmuma adresāts, un/vai
B)      līdzatbildētāju, kas nav attiecīgā lēmuma adresāts un par ko tiek apgalvots, ka tas kā juridiska vienība ietilpst uzņēmumā, kurš ar attiecīgo lēmumu tiek saukts pie publisktiesiskās atbildības par Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumu?
Vai šajā ziņā kaut ko maina tas,
a)      vai galvenajam atbildētājam, kas lejupejošā līnijā (C‑672/23)/augšupejošā līnijā (C‑673/23) tiek saukts pie atbildības, aizliegtās vienošanās periodā ir tikai piederējušas un tas ir tikai pārvaldījis kapitāldaļas;
b)      ja atbilde uz ceturtā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša – vai galvenais atbildētājs, kas lejupejošā līnijā (C‑672/23)/augšupejošā līnijā (C‑673/23) tiek saukts pie atbildības, ir piedalījies produktu, uz kuriem attiecas aizliegta vienošanās, ražošanā, izplatīšanā, pārdošanā un/vai piegādē un/vai pakalpojumu, uz kuriem attiecas aizliegta vienošanās, sniegšanā;
c)      (C‑673/23) vai galvenais atbildētājs ir vai nav tās dalībvalsts rezidents, kurā valsts konkurences iestāde ir konstatējusi (tikai) vienu Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumu valsts tirgū;
c)      (C‑672/23) /
d) (C‑673/23) vai līdzatbildētājs, kas ir lēmuma adresāts, attiecīgajā lēmumā ir kvalificēts kā:
i)      faktiskais aizliegtas vienošanās dalībnieks tādā izpratnē, ka tas ir faktiski piedalījies konstatētajā(os) nolīgumā(os), kas veido konkurences noteikumu pārkāpumu, un/vai saskaņotās faktiskās darbībās, vai
ii)      juridiska vienība, kura ietilpst uzņēmumā, kas ir saukts pie publiski tiesiskās atbildības par Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumu;
d      (C‑672/23) /
e) (C‑673/23) vai līdzatbildētājs, kas nav lēmuma adresāts, faktiski ir ražojis, izplatījis, pārdevis un/vai piegādājis produktus, uz kuriem attiecas aizliegta vienošanās, un/vai faktiski ir sniedzis pakalpojumus, uz kuriem attiecas aizliegta vienošanās;
e)      (C‑672/23) /
f) (C‑673/23) vai galvenais atbildētājs un līdzatbildētājs ietilpst vai neietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā;
f)      (C‑672/23) /
g) (C‑673/23) vai prasītāji tieši vai netieši ir pirkuši produktus no galvenā atbildētāja un/vai līdzatbildētāja un/vai tieši vai netieši no tiem saņēmuši pakalpojumus?
Pirmā jautājuma b) daļa
Vai, lai atbildētu uz pirmā jautājuma a) daļu, ir būtiski, vai ir vai nav paredzams, ka attiecīgo līdzatbildētāju iesūdz tiesā, kuras jurisdikcija attiecas uz galveno atbildētāju? Gadījumā, ja tas ir būtiski, vai šī paredzamība ir atsevišķs kritērijs, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu? Vai, ņemot vērā 2021. gada 6. oktobra spriedumu Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800) tā principā pastāv? Cik lielā mērā pirmā jautājuma a) daļā minētie apstākļi (a)–f) punkts) (C‑672/23)/(a)–g) punkts) (C‑673/23) izskatāmajā lietā ļauj paredzēt, ka līdzatbildētājs tiks iesūdzēts tiesā, kuras jurisdikcija attiecas uz galveno atbildētāju?
Otrais jautājums
Vai, nosakot jurisdikciju, ir jāņem vērā arī prasības pret galveno atbildētāju izredzes uz tās apmierināšanu? Gadījumā, ja tas tā ir, vai, veicot šādu izvērtējumu, ir pietiekami, ka a priori nevar tikt izslēgts, ka prasība tiks apmierināta?
Trešā jautājuma a) daļa (C‑672/23)
Vai Savienības tiesību aktos noteiktās tiesības uz zaudējumu atlīdzību, kas ir ikvienai personai, pamatojoties uz konstatētu Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumu, aptver arī tiesības prasīt atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas?
Trešā jautājuma b) daļa (C‑672/23) /
Trešais jautājums (C‑673/23)
Vai konkurences tiesībās atzītā prezumpcija par mātesuzņēmumu (kam piemērots naudas sods) izšķirošu ietekmi uz meitasuzņēmumu saimniecisko darbību (“Akzo prezumpcija”) ir jāpiemēro un to var piemērot (civiltiesiskās) lietās par aizliegtas vienošanās dēļ radītiem zaudējumiem?
Trešā jautājuma c) daļa (C‑672/23)
Vai holdinga starpnieksabiedrība, kas tikai pārvalda un kam pieder kapitāldaļas, atbilst otrajam Sumal kritērijam (saimnieciskās darbības veikšana, kas konkrēti saistīta ar tā pārkāpuma priekšmetu, par kuru saukts pie atbildības mātesuzņēmums)?
Ceturtā jautājuma a) daļa
Vai, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, dažādi atbildētāji, kas ir vienas un tās pašas dalībvalsts rezidenti, (kopā) var veidot galveno atbildētāju?
Ceturtā jautājuma b) daļa
Vai Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkts, padarot nepiemērojamas valsts tiesību normas, tieši un nepastarpināti nosaka tiesu, kam ir teritoriālā jurisdikcija?
Ceturtā jautājuma c) daļa
Gadījumā, ja atbilde uz ceturtā jautājuma a) daļu ir noliedzoša – tādā nozīmē, ka tikai viens atbildētājs var būt galvenais atbildētājs – un atbilde uz ceturtā jautājuma b) daļu ir apstiprinoša – tādā nozīmē, ka Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkts, padarot nepiemērojamas valsts tiesību normas, tieši un nepastarpināti nosaka tiesu, kam ir teritoriālā jurisdikcija:
Vai, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, pastāv iespēja iekšējā kārtībā nodot lietu atbildētāja domicila tiesai tajā pašā dalībvalstī?
IV.    Tiesvedība Tiesā
18.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 18. janvāra rīkojumu lietas C‑672/23 un C‑673/23 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procedūras nolūkos, kā arī sprieduma taisīšanai.
19.      EWGB u.c., Nexans Nederland, Pirelli & C., ABB, Prysmian Netherlands u.c. un Prysmian, The Goldman Sachs Group, DS Smith Italy, Unilever Europe, Smurfit Kappa Europe u.c., kā arī Eiropas Komisija rakstveidā un 2025. gada 23. janvāra tiesas sēdē piedalījās attiecīgo lietu izskatīšanā.
V.      Juridiskais vērtējums
20.      Uzdodot pirmo jautājumu, kas abās lietās ir identisks, izņemot dažus aspektus, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tādos apstākļos, kādi ir šajās lietās, pastāv starptautiskā jurisdikcija saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu.
21.      Ceturtais, abās lietās identiskais jautājums ir par to, vai un, ja jā, tad cik lielā mērā Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkts reglamentē arī teritoriālo jurisdikciju.
22.      Otrais un trešais prejudiciālais jautājums abās lietās attiecas uz to, vai un, ja jā, tad cik lielā mērā, nosakot jurisdikciju, ir jāņem vērā iespēja, ka pret galveno atbildētāju celtā prasība var tikt apmierināta.
23.      Atbildētāju ieskatā prasības nevar tikt apmierinātas. Tādēļ jautājumiem par jurisdikcijas noteikšanu nav nozīmes lietu izspriešanā un līdz ar to uz tiem vispār nav jāatbild.
24.      Šādos apstākļos, vispirms īsumā izklāstot līdzšinējo judikatūru attiecībā uz konkurences tiesībās lietoto uzņēmuma jēdzienu un tā ietekmi uz jurisdikciju, no kā jau lielā mērā izriet atbildes uz attiecīgajiem jautājumiem (A.), sākotnēji izskatīšu jautājumus, kas saistīti ar izredzēm apmierināt prasību jurisdikcijas pārbaudes ietvaros (B.), un pēc tam pievērsīšos jautājumiem par starptautisko (C.) un teritoriālo jurisdikciju (D.).
A.      Konkurences tiesībās lietotais uzņēmuma jēdziens un starptautiskā jurisdikcija
25.      LESD 101. pantā ietvertais jēdziens “uzņēmums” attiecas uz jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa. Tas tādējādi nozīmē ekonomisku vienību, pat ja no juridiskā viedokļa pēdējo minēto veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (5). Kvalificēšana par “ekonomisku vienība” un tādējādi ‑ “uzņēmumu” juridiski rada solidāru atbildību vienībām, kas minētās normas pārkāpuma izdarīšanas brīdī veidoja ekonomisko vienību (6).
26.      Šajā ziņā juridiski nošķirtas personas, kuras ir organizētas grupas formā, veido vienu uzņēmumu, ja tās savu darbību attiecīgajā tirgū nenosaka autonomi, bet gan tās, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas tās vieno ar mātesuzņēmumu, šajā nolūkā ir pakļautas šīs vadības vienības faktiski īstenotai izšķirošai ietekmei (7).
27.      Tādā situācijā, kad mātesuzņēmumam pieder (gandrīz) 100 % meitasuzņēmuma kapitāldaļu, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma saimniecisko darbību (turpmāk tekstā – “prezumpcija par kontroli”), un ka tādējādi šā meitasuzņēmuma pārkāpumu var attiecināt uz mātesuzņēmumu un to saukt pie solidārās atbildības (8).
28.      Par zaudējumiem, kas radušies ar LESD 101. pantu aizliegtās vienošanās vai prakses rezultātā, ir atbildīgi uzņēmumi šīs normas izpratnē, kas ir piedalījušies šajā aizliegtās vienošanās darbībā vai praksē (9).
29.      Tomēr personas, kas cietusi no pretkonkurences rīcības, iespēja prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros saukt pie atbildības meitasuzņēmumu, nevis mātesuzņēmumu, nav automātiska pret jebkuru attiecīgā mātesuzņēmuma meitasuzņēmumu(10).
30.      Lai konstatētu, ka starp mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu pastāv ekonomiska vienība, prasītājam ir jāpierāda ne vien tas, ka starp šīm sabiedrībām pastāv ekonomiskas, organizatoriskas un juridiskas saiknes, bet arī konkrēta saikne šī meitasuzņēmuma saimniecisko darbību un tā pārkāpuma priekšmetu, par kuru ir atbildīgs mātesuzņēmums (11).
31.      Saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī un ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem, var iesūdzēt tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir “tik cieši saistītas”, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķās tiesvedībās tiek taisīti nesavienojami spriedumi. Šajā ziņā, lai nolēmumus varētu uzskatīt par nesavienojamiem, nepietiek ar to, ka pastāv atšķirības tiesvedības iznākumā; atšķirībām jābūt arī vienas un tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas ietvaro(12).
32.      Šis nosacījums ir izpildīts, ja uz vairākiem uzņēmumiem, kas piedalījušies Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumā, kurš konstatēts Komisijas lēmumā, kā atbildētājiem attiecas prasības, kas pamatotas ar to dalību šajā pārkāpumā, lai gan tie šajā pārkāpumā ir piedalījušies atšķirīgi gan ģeogrāfiskā, gan laika ziņā (13).
33.      Tas attiecas arī uz prasībām, kuras pamatotas ar sabiedrības dalību Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumā un kuras celtas pret šo sabiedrību, kā arī pret tās mātesuzņēmumu, un saistībā ar kurām tiek apgalvots, ka tās kopā veido vienu un to pašu uzņēmumu (14).
B.      Par iespējamību, ka prasība pret galveno atbildētāju var tikt apmierināta
34.      Atbildot uz otro prejudiciālo jautājumu, ir jāizvērtē, vai un, ja jā, tad cik lielā mērā jurisdikcijas noteikšanas kontekstā ir jāņem vērā iespēja, ka prasība pret galveno atbildētāju var tikt apmierināta (1.). Pēc tam es aplūkošu jautājumus, kas attiecas uz prasību pret pašreizējiem galvenajiem atbildētājiem izskatīšanu pēc būtības, kas ir trešā uzdotā jautājuma priekšmets, ja šie jautājumi izrādīsies būtiski jurisdikcijas noteikšanai (2.).
1.      Par iespējamības, ka prasība pret galveno atbildētāju var tikt apmierināta, vērā ņemšanu jurisdikcijas pārbaudes kontekstā
35.      Uzdodot otro jautājumu, kas abās lietās ir identisks, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, nosakot jurisdikciju, ir jāņem vērā arī iespējamība, ka prasība pret galveno atbildētāju var tikt apmierināta. Gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, tā vēlas zināt, vai, izdarot šo vērtējumu, ir pietiekami, ka a priori nevar izslēgt to, ka prasība var tikt apmierināta.
36.      Kā Tiesa uzsvērusi spriedumā lietā Athenian Brewery un Heineken (15), starptautiskās jurisdikcijas pārbaudes stadijā tiesa, kurā celta prasība, nevērtē ne prasības pieņemamību, ne tās pamatotību, bet vienīgi identificē piesaistes kritērijus ar tiesas valsti, kas pamato tās jurisdikciju saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu. Tiesai, kurā celta prasība, tiesiskās drošības nodrošināšanas nolūkā jāvar lemt par savu jurisdikciju, neizskatot lietu pēc būtības (16).
37.      Tomēr Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu nevar izmantot ļaunprātīgi, ja prasība pret vairākiem atbildētājiem tiek celta tikai tādā nolūkā, lai vienu vai vairākus atbildētājus nepakļautu tās valsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas viņu domicils (17). Tā tas būtu tad, ja pastāvētu nopietnas norādes, kas ļauj secināt, ka prasītājs ir mākslīgi radījis vai saglabājis šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumus(18).
38.      Tomēr tam nepietiek ar to, ka prasība pret galveno atbildētāju (iespējams) šķiet nepamatota. Drīzāk tās celšanas brīdī tai ir jābūt acīmredzami nepamatotai, neīstai vai arī jābūt bez patiesas prasītāja ieinteresētības tajā (19).
39.      Tādējādi uz otro jautājumu abās lietās jāatbild, ka, veicot jurisdikcijas pārbaudi saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, ir jāņem vērā iespējamība, ka pret galveno atbildētāju celtā prasība var tikt apmierināta, tomēr tikai kā norāde uz to, ka prasītājs nav mākslīgi radījis nosacījumus šīs tiesību normas piemērošanai, kas tā var būt, ja prasība ir acīmredzami nepamatota.
2.      Par iespējamību, ka izskatāmās pamatlietas var tikt apmierinātas
40.      Trešā jautājuma a), b) un c) daļas lietā C‑672/23, kā arī trešā jautājuma lietā C‑673/23 mērķis ir noskaidrot iespējamību, ka prasības, kas celtas pret attiecīgajiem galvenajiem atbildētājiem (20), var tikt apmierinātas. Tā kā iesniedzējtiesa šajās pamatlietās izskata tikai jurisdikcijas jautājumu (21), iepriekš minētajiem jautājumiem attiecīgo lietu izspriešanā ir nozīme tikai tiktāl, ciktāl tie ir būtiski jurisdikcijas noteikšanas kontekstā.
41.      Līdz ar to turpinājumā es tikai analizēšu, vai iesniedzējtiesas norādītie apstākļi (zaudējumi, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas [a], prezumpcijas par kontroli piemērošana [b], kā arī holdinga starpnieksabiedrības izmantošana [c]) liek prasībām pret galvenajiem atbildētājiem šķist acīmredzami nepamatotām.
a)      Savienības tiesībās paredzētās tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību un ārpus Eiropas Ekonomikas zonas radušies zaudējumi
42.      Ar trešā jautājuma a) daļu lietā C‑672/23 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesībās paredzētās tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību, kas ikvienai personai ir, pamatojoties uz Savienības tiesībās paredzētā karteļu aizlieguma pārkāpumu, ietver tiesības uz atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas. Šis jautājums izriet no apstākļa, ka EWGB u.c. ir dibinātas un darbojas Persijas līča valstīs, un iesniedzējtiesa prezumē, ka tur arī ir radušies to zaudējumi (22).
43.      Pretēji atbildētāju apgalvojumam, lietas dalībnieku pretrunīgās nostājas šajā tiesvedībā liecina, ka prasība par šādu zaudējumu atlīdzību nešķiet tik bezcerīga, lai to kvalificētu kā acīmredzami nepamatotu. Drīzāk tā raisa sarežģītu juridisku jautājumu, kas ir detalizēti jāizvērtē.
44.      Tā, piemēram, puses sākotnēji ir gandrīz pilnībā vienisprātis, ka zaudējumi, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas, var tikt atlīdzināti, pamatojoties uz tiesībām uz zaudējumu atlīdzību saskaņā ar LESD 101. pantu, tikai tad, ja tie radušies minētā noteikuma pārkāpuma rezultātā.
45.      Tomēr punkts, par kuru viņi vairs nav vienisprātis, skar jautājumu par to, cik lielā mērā zaudējumi, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas, var atbilst šim nosacījumam. Tā, piemēram, EWGB u.c. uzskata, ka cēloņsakarība starp tām nodarītajiem zaudējumiem un LESD 101. panta pārkāpumu ir acīmredzama, jo aizliegtās vienošanās preces tās iegādājās tieši no aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Turpretim Draka u.c. uzskata, ka zaudējumiem Persijas līča valstīs nekādā ziņā nav piemērojams LESD 101. pants. Savukārt Komisija tikai apgalvo, ka, lai varētu saņemt atlīdzību, pamatojoties uz šo pantu, zaudējumiem jābūt saistītiem ar konkurences traucējumiem iekšējā tirgū, neprecizējot, ko tas tās skatījumā nozīmē konkrētajos apstākļos.
46.      Gadījumā, ja pamattiesvedībā lietā C‑672/23 EWGB u.c. prasījumi par zaudējumu atlīdzību būtu jāizskata pēc būtības, tad, ņemot vērā lietas faktu saistību ar trešām valstīm, vispirms būtu jāizvērtē Savienības tiesībās paredzēto tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību piemērojamība. Šīs tiesības tādos faktiskajos apstākļos, kas saistīti ar trešām valstīm, ir piemērojamas tad, ja piekritīgās tiesas attiecīgās starptautiskās privāttiesības paredz to piemērošanu. Izskatāmajā lietā tas katrā ziņā nav uzreiz izslēgts, jo runa ir par tiesībām, kas izriet no neatļautas darbības aizliegtas vienošanās par kabeļiem veidā, kas tostarp ietekmēja Savienības teritoriju (23). Tas var izraisīt LESD 101. panta piemērojamību saskaņā ar dalībvalstu starptautiskajām privāttiesībām (24).
47.      Tad, ja Savienības tiesībās paredzētās tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību ir piemērojamas, jāizvērtē, vai ir izpildīti to nosacījumi.
48.      Nosacījumi ir izpildīti, ja pastāv cēloņsakarība starp attiecīgajiem zaudējumiem un aizliegtu vienošanos vai darbību, kas aizliegta LESD 101. pantā (25). Tātad ir jāpierāda LESD 101. pantā noteiktā aizlieguma pārkāpums, zaudējumu esamība, kā arī cēloņsakarība starp šiem diviem apstākļiem.
49.      LESD 101. pants ir pārkāpts, ja uz strīdīgo darbību attiecas tā teritoriālā darbības joma. Tā tas ir tādu darbību gadījumā, kas vai nu tiek veiktas Eiropas Ekonomikas zonā, vai tām ir raksturīga ietekme uz Eiropas Ekonomikas zonu (26). Nav apstrīdams, ka izskatāmajā lietā aplūkojamā darbība atbilst šiem nosacījumiem, jo aizliegtās vienošanās par kabeļiem ietvaros cita starpā tika panākta vienošanās par cenu noteikšanu un tika sadalīti projekti, veicot tirgus sadali Eiropas Ekonomikas zonā un ārpus tās (27).
50.      Zaudējumi, kas radušies trešā valstī, prima facie var būt cēloniski saistīti ar šo darbību, ja tos izraisījusi aizliegtās vienošanās īstenošana Eiropas Ekonomikas zonā vai tās ietekme uz Eiropas Ekonomikas zonu (un tādējādi ir pārkāpts šādā gadījumā piemērojamais LESD 101. pants). Tas šķiet diezgan acīmredzami tādu zaudējumu gadījumā, uz kādiem norādījušas EWGB u.c. Tas tāpēc, ka saskaņā ar EWGB u.c. sniegto informāciju šie zaudējumi radušies ar aizliegto vienošanos saistītā cenu pieauguma precēm rezultātā, ko tās iegādājās tieši no aizliegtās vienošanās dalībniekiem Eiropā.
51.      Tomēr līdz šim vēl nav noskaidrots jautājums, vai trešo valstu valstspiederīgie var atsaukties uz Savienības tiesībās paredzētajām tiesībām uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību, lai pieprasītu atlīdzināt zaudējumus, kas radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas.
52.      Tā, piemēram, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviens var prasīt atlīdzību par jebkādiem zaudējumiem, ja pastāv cēloņsakarība starp attiecīgajiem zaudējumiem un aizliegto vienošanos vai darbību, kas aizliegta LESD 101. pantā (28). Šīs tiesības izriet no tā, ka LESD 101. panta 1. punktam ir tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām, un tas attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības, kuras valstu tiesām ir jāaizsargā (29).
53.      Tomēr, cik var spriest, Tiesai vēl nav bijusi iespēja lemt, vai un, ja jā, tad ar kādiem nosacījumiem (30) tas attiecas arī uz trešo valstu valstspiederīgajiem nodarītiem zaudējumiem, kas radušies trešās valstīs.
54.      Šādos apstākļos uz iesniedzējtiesas trešā jautājuma a) daļu lietā C‑672/23 jāatbild tādējādi, ka fakts, ka zaudējumi, kuru atlīdzība tiek prasīta konkurences tiesībās paredzētās prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros, kas celta dalībvalsts tiesā, ir radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas, nenozīmē, ka attiecīgā prasība jurisdikcijas pārbaudes kontekstā ir jākvalificē kā acīmredzami nepamatota.
b)      Konkurences tiesībās paredzētā prezumpcija par kontroli un konkurences noteikumu privātā izpilde
55.      Ar trešā jautājuma b) daļu lietā C‑672/23 un trešo jautājumu lietā C‑673/23 iesniedzējtiesa vaicā, vai lietās par aizliegtas vienošanās dēļ radītiem zaudējumiem jāpiemēro vai arī var tikt piemērota prezumpcija par kontroli (31).
56.      Uz šo jautājumu Tiesa lietā Athenian Brewery un Heineken (32) ir atbildējusi apstiprinoši, kas ir arī loģiski. Tas tāpēc, kā Tiesa jau pirms tam ir precizējusi, ka jēdziens “uzņēmums” Savienības konkurences noteikumu izpratnē, kas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, nevar atšķirties naudas sodu kontekstā un prasības par zaudējumu atlīdzību par šo tiesību normu pārkāpumu kontekstā (33).
57.      Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta kontekstā tiesa var vienīgi pārbaudīt, vai a priori nevar izslēgt attiecīgo atbildētāju piederību vienam un tam pašam uzņēmumam, lai varētu atzīt savu kompetenci. Tai ir jāveic šāda pārbaude it īpaši tad, ja prasītājs atsaucas uz uzņēmuma jēdzienu saskaņā ar aizliegto vienošanos jomā pastāvošo tiesisko regulējumu un jo īpaši uz faktu, ka mātesuzņēmumam pieder gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls, un tādējādi tiek iedarbināta kontroles prezumpcija (34). Savukārt pilnīga pārbaude par to, vai attiecīgās sabiedrības pieder pie viena un tā paša uzņēmuma, notiek tikai tad, kad prasības tiek izskatītas pēc būtības, ja tiesa, kurā celta prasība, ir atzinusi savu jurisdikciju (35).
58.      Tādējādi uz trešā jautājuma b) daļu lietā C‑672/23 un trešo jautājumu lietā C‑673/23 jāatbild, ka lietās par aizliegtas vienošanās dēļ radītiem zaudējumiem var tikt piemērota atspēkojama prezumpcija, atbilstoši kurai mātesuzņēmumam, kuram tieši vai netieši pieder viss vai gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls, ir izšķiroša ietekme uz šo meitasuzņēmumu.
c)      Holdinga starpnieksabiedrība un konkurences tiesībās paredzētais uzņēmuma jēdziens
59.      Lietas C‑672/23 trešā jautājuma c) daļa ir uzdota tādēļ, ka Draka Holding BV, kas ir galvenā atbildētāja pamattiesvedībā šajā lietā, ir pārvaldītājsabiedrība, kura lejupejošā līnijā ir atzīta par atbildīgu par tās mātesuzņēmuma Prysmian Cavi e Sistemi pārkāpumu, kas saistīts ar aizliegtu vienošanos(36).
60.      Līdz ar to iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šāda holdinga starpnieksabiedrība, kas tikai pārvalda un kam pieder kapitāldaļas, atbilst otrajam Sumal kritērijam (saimnieciskās darbības veikšana, kas konkrēti saistīta ar tā pārkāpuma priekšmetu, par kuru saukts pie atbildības mātesuzņēmums) (37).
61.      Šai konkrētajai saistībai vajadzīgā saimnieciskā darbība ir jebkura darbība, kas ietver preču un pakalpojumu piedāvāšanu konkrētā tirgū (38).
62.      Atsevišķi skatoties, pārvaldītājsabiedrība, kas tikai pārvalda un kam pieder kapitāldaļas, nevar veikt saimniecisko darbību šajā izpratnē. Tas tā ir tāpēc, ka tikai turot kapitāldaļas un pārvaldot tās, pārvaldītājsabiedrība vēl neiesaistās tirgū, piedāvājot preces un pakalpojumus.
63.      Tomēr iepriekš apkopotos principus, kas attiecas uz atbildības sadalījumu ekonomiskas vienības (39) ietvaros, var atbilstoši attiecināt uz jautājumu par tādas holdinga starpnieksabiedrības kā Draka Holding BV saimniecisko darbību.
64.      Tādējādi uz tādu holdinga starpnieksabiedrību kā Draka Holding BV ir attiecināma tās meitasuzņēmuma (Prysmian Netherlands BV) saimnieciskā darbība, neraugoties uz savu juridiskas personas statusu, nenosaka savu rīcību tirgū patstāvīgi, bet būtībā ievēro holdinga starpnieksabiedrības kā mātesuzņēmuma (tā sauktā kontrolējošā pārvaldītājsabiedrība) norādījumus. Tāda mātesuzņēmuma gadījumā, kam pieder viss vai gandrīz viss tā meitasuzņēmuma kapitāls, tas ir atspēkojami prezumējams (40). Tādējādi izskatāmajā lietā jāprezumē, ka Draka Holding BV, tā kā tai pieder visas Prysmian Netherlands BV kapitāldaļas (41), kontrolē šo meitasuzņēmumu un tādējādi uz to ir attiecināma attiecīgā meitasuzņēmuma saimnieciskā darbība.
65.      Tikai tas fakts, ka attiecināšanas objekts, uz kuru tiek attiecināta meitasuzņēmuma rīcība, ir pārvaldītājsabiedrība, nevar novērst rīcības attiecināšanu(42). Tas tā ir tāpēc, ka šī attiecināšana balstās uz faktu, ka pārkāpuma, kas saistīts ar aizliegtu vienošanos, izdarīšanas brīdī mātesuzņēmums (šajā gadījuma – Draka Holding BV) varēja īstenot izšķirošu ietekmi uz meitasuzņēmuma (šajā gadījumā – Prysmian Netherlands BV) komerciālo politiku. Tomēr pārvaldītājsabiedrība var īstenot šādu ietekmi tāpat kā jebkurš cits mātesuzņēmums, kurš kontrolē savu meitasuzņēmumu.
66.      Ja šāda holdinga meitasuzņēmums (šajā gadījumā – Prysmian Netherlands BV) veic saimniecisku darbību, holdingsabiedrība (šajā gadījumā – Draka Holding BV) katrā ziņā netieši piedalās šajā darbībā, īstenodama savu ietekmi uz šo sabiedrību. Tas attiecas arī uz holdinga starpnieksabiedrību (šajā gadījumā – Draka Holding BV), kas pati ir pakļauta mātesuzņēmuma (šajā gadījumā – Prysmian Cavi e Sistemi) izšķirošajai ietekmei un ir tikai līdzeklis, lai tā varētu ietekmēt Draka Holding BV piederošos meitasuzņēmumus, it īpaši Prysmian Netherlands BV. Tādējādi jautājumam par holdinga (šajā gadījumā – Draka Holding BV) atbildību saskaņā ar aizliegto vienošanos jomā pastāvošo tiesisko regulējumu ir izšķiroši, vai šī holdinga meitasuzņēmums (šajā gadījumā – Prysmian Netherlands BV) veic saimniecisku darbību, kurai ir īpaša saikne ar tā pārkāpuma priekšmetu, atbildība par kuru tika atzīta tās galvenajam mātesuzņēmumam un holdinga mātesuzņēmumam (šajā gadījumā – Prysmian Cavi e Sistemi) (43).
67.      Līdz ar to uz trešā jautājuma c) daļu lietā C‑672/23 jāatbild, ka holdinga starpnieksabiedrības (šajā gadījumā – Draka Holding BV), kas tikai pārvalda un kam pieder kapitāldaļas, darbība var būt konkrēti saistīta ar tā konkurences tiesību pārkāpuma priekšmetu, par kuru pie atbildības tiek saukts tās mātesuzņēmums (šajā gadījumā – Prysmian Cavi e Sistemi), kuram ir izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmuma darbību. Tas tā it īpaši ir tad, ja holdinga starpnieksabiedrības meitasuzņēmums, attiecībā uz kuru tā īsteno izšķirošu ietekmi (šajā gadījumā – Prysmian Netherlands BV), veic saimniecisko darbību, kas ir konkrēti saistīta ar galvenā mātesuzņēmuma (šajā gadījumā – Prysmian Cavi e Sistemi) izdarītā pārkāpuma priekšmetu.
C.      Starptautiskā jurisdikcija
68.      Ar pirmā jautājuma a) daļu, kas abās lietās ir gandrīz identiska, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, kādi kritēriji ir jāpiemēro, lai noteiktu, vai Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) ir starptautiska jurisdikcija izskatīt gan prasības pret galvenajiem atbildētājiem (44), gan pret pārējiem līdzatbildētājiem, jo prasības ir “cieši saistītas” Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta izpratnē (1.). Pirmā jautājuma b) daļas mērķis ir noteikt, vai šādas prasību kumulēšanas paredzamība ir atsevišķs kritērijs, piemērojot šo noteikumu (2.).
1.      “Cieša saistība” un uzņēmuma jēdziens
69.      Kā izklāstīts iepriekš, no vienas puses, pastāv “cieša saistība” Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to tāda pati faktiskā un juridiskā situācija prasībās pret dažādiem uzņēmumiem, kas iesūdzēti par to dalību kopīgā pārkāpumā pret LESD 101. pantu (45).
70.      No otras puses, kā arī iepriekš paskaidrots, šāda “cieša saistība” un līdz ar to vienāda faktiskā un juridiskā situācija pastāv prasībās pret dažādām viena un tā paša uzņēmuma sabiedrībām par attiecīgā uzņēmuma izdarīto pārkāpumu, kas saistīts ar aizliegtu vienošanos (46).
71.      Abas šīs pieejas kopā nozīmē, ka tādās lietās kā izskatāmā lieta, kur dažādas sabiedrības ir piedalījušās kopīgā Savienības tiesībās noteiktā karteļu aizlieguma pārkāpumā, pastāv cieša saistība starp prasībām pret šīm sabiedrībām un pret visām sabiedrībām, ar kurām tās attiecīgi veido vienu uzņēmumu. Iemesls tam ir tāds, ka pārkāpums tiek attiecināts uz katru uzņēmuma daļu tā, it kā tā pati to būtu izdarījusi (47), un tādējādi arī visu atbildētāju atbildība šādā lietā izriet no vieniem un tiem pašiem faktiem un juridiskajiem pamatiem, tādējādi pastāv viena un tā pati faktiskā un juridiskā situācija.
72.      Kā jau paskaidrots, starptautiskās jurisdikcijas pārbaudes kontekstā ir pietiekami, ja a priori nav izslēgts, ka attiecīgās sabiedrības pieder vieniem un tiem pašiem uzņēmumiem (48).
73.      Šajā ziņā it īpaši attiecībā uz meitasuzņēmuma atbildību lejupejošā līnijā par tās mātesuzņēmuma izdarītu pārkāpumu (kā šajā gadījumā lietā C‑672/23) ir jābūt izpildītai prasībai par konkrētu saistību starp meitasuzņēmuma (vai pārvaldītājsabiedrības gadījumā – zemāka līmeņa meitasuzņēmuma) (49) saimniecisko darbību un mātesuzņēmuma izdarītā pārkāpuma priekšmetu. Iemesls tam ir ekonomiskās vienības koncepta “funkcionālais” raksturs, kas vienmēr attiecas uz konkrētu pārkāpumu (50).
74.      Nav nepieciešams, lai aizliegtās vienošanās dalībnieku meitasuzņēmums vai zemāka līmeņa meitasuzņēmums pats būtu tieši pārdevis ar aizliegto vienošanos saistītos produktus cietušajiem, kā tas bija lietā Sumal (51). Šāds papildu nosacījums pamatoti netika izvirzīts spriedumā šajā lietā, jo tas nav būtisks jautājumā par ekonomiskās vienības pastāvēšanu attiecībā uz konkrēto pārkāpumu. Drīzāk izšķirošais faktors ir tikai tas, vai pastāv konkrēta saistība starp meitasuzņēmuma vai zemāka līmeņa meitasuzņēmuma saimniecisko darbību un pārkāpuma priekšmetu, piemēram, tāpēc, ka mātesuzņēmuma vai galvenā mātesuzņēmuma pret konkurenci vērstā vienošanās attiecās uz tiem pašiem produktiem, kurus tirgoja meitasuzņēmums vai zemāka līmeņa meitasuzņēmums (52), vai tāpēc, ka tās nodarbojas ar šo produktu ražošanu.
75.      Turklāt dažādie citi apstākļi, ko iesniedzējtiesa minējusi pirmā jautājuma a) daļas kontekstā, it īpaši iesaistīto sabiedrību norādīšana Komisijas vai valsts konkurences iestādes lēmumos, per se nav būtiski, lai piemērotu ciešas saistības esamības starp prasībām kritēriju, bet tikai, lai faktiski pierādītu šādas saistības pastāvēšanu (53).
76.      Arī tas, ka prasītāji produktus vai pakalpojumus, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, ir iegādājušies no atbildētāju uzņēmumu daļām, jurisdikcijas pārbaudes kontekstā ir tikai iespējama, bet ne obligāta (54) norāde uz to, ka zaudējumi pastāv un ir radušies pārkāpuma rezultātā.
77.      Visbeidzot, jāatzīmē, ka attiecībā uz uzņēmuma jēdziena lietojumu, izvērtējot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta piemērojamību, nav būtiski, vai vēlāk nosakāmajās tiesībās, kas piemērojamas attiecīgajā lietā (55), šāds jēdziens ir zināms. Noteicošais šī izvērtējuma kontekstā ir tikai tas, vai pastāv “cieša saistība”. Tomēr šis jēdziens, ievērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta sistēmu un mērķus, ir jāinterpretē autonomi (56). Šādas autonomas interpretācijas kontekstā izšķiroša nozīme ir tikai Savienības tiesībām.
78.      Tādēļ kopumā uz pirmā jautājuma a) daļu abās lietās jāatbild, ka cieša saistība Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta izpratnē pastāv starp prasībām, kas celtas pret sabiedrībām, par kurām ir pārliecinoši pierādījumi, ka tās ir daļa no uzņēmumiem konkurences tiesību izpratnē, kuri kopīgi ir izdarījuši Savienības tiesībās paredzētā karteļu aizlieguma pārkāpumu, ja vien a priori nav izslēgts, ka atbildētājas sabiedrības pieder attiecīgajiem uzņēmumiem.
2.      “Cieša saistība” un paredzamība
79.      Abās lietās identiskās pirmā jautājuma b) daļas mērķis ir noskaidrot, kāda prasības paredzamībai tiesā, kuras jurisdikcijā ir galvenais atbildētājs, ir nozīme līdzatbildētāja gadījumā, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu.
80.      Tiesas jurisdikcijas paredzamība ir Briseles Ia regulas jurisdikcijas noteikumu mērķis (57). Citiem vārdiem sakot, šo noteikumu mērķis ir padarīt atbildētājiem paredzamu, kādās tiesās viņus var iesūdzēt.
81.      Tāpēc paredzamība nav neatkarīgs kritērijs, kas tiek izvērtēts līdztekus citiem kritērijiem. Paredzamība drīzāk ir vispārējs princips, kuru konkretizē izvērtējamie kritēriji. Tas nozīmē, ka Briseles
Ia regulā paredzētos jēdzienus nedrīkst interpretēt pretrunā tai. Līdz ar to interpretācijas ietvaros ir jāizvērtē, vai rezultāts ir saderīgs ar paredzamības principu (58).
82.      Šajā ziņā līdzatbildētājam Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta kontekstā tomēr nav pašam konkrēti jāparedz, ka viņu iesūdzēs tiesā, kuras jurisdikcijā ir galvenais atbildētājs. Drīzāk ir pietiekama abstrakta paredzamība, kas pastāv, ja informēts, saprātīgs atbildētājs var paredzēt, kurā tiesā viņu varētu iesūdzēt, ja tā ir cita, nevis viņa domicila valsts tiesa (59).
83.      Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad atbildētājs var identificēt situācijas, kurās pastāv “cieša saikne”. Ņemot vērā šo secinājumu 25.–33. punktā izklāstīto juridisko situāciju, tas attiecas arī uz prasībām par zaudējumu atlīdzināšanu saskaņā ar aizliegto vienošanos jomā pastāvošo tiesisko regulējumu, ja atbildētājs ir piedalījies kopējā konkurences tiesību pārkāpumā kā uzņēmuma daļa LESD 101. panta izpratnē (60).
84.      Šādā situācijā uzņēmuma daļai jāapzinās, ka to var iesūdzēt tiesā citā pārkāpumā piedalījušās uzņēmuma daļas dibināšanas vietā. Tas tāpēc, ka ar šo dalību uzņēmuma attiecīgā daļa ir izveidojusi ciešu saikni ar citiem dalībniekiem.
85.      Tādēļ paredzamības princips, kas jāņem vērā, interpretējot Briseles
Ia regulas 8. panta 1. punktu, neliedz sniegt apstiprinošu atbildi, ka tādos gadījumos kā šis pastāv “cieša saistība” šī noteikuma izpratnē.
86.      Līdz ar to uz pirmā jautājuma b) daļu abās lietās jāatbild, ka piekritīgās tiesas paredzamība, nosakot jurisdikciju saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, nav kritērijs, bet gan ir vispārējs princips, kas jāņem vērā, interpretējot jebkuru šajā regulā paredzēto īpašās jurisdikcijas noteikumu.
D.      Teritoriālā jurisdikcija
87.      Ceturtā jautājuma a), b) un c) daļas, kas ir identiskas abās lietās, mērķis ir noskaidrot, vai un, ja jā, cik lielā mērā Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkts līdztekus starptautiskajai jurisdikcijai reglamentē arī teritoriālo jurisdikciju. Uz šiem jautājumiem var atbildēt kopā.
88.      Uzdodot ceturtā jautājuma b) daļu, iesniedzējtiesa grib noskaidrot, vai Briseles
Ia regulas 8. panta 1. punkts, padarot nepiemērojamas valsts tiesību normas, tieši un nepastarpināti nosaka tiesu, kam ir teritoriālā jurisdikcija.
89.      To apstiprina šī noteikuma formulējums – “tās vietas tiesās, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils”. Tas skar tikai tiesu, kurai saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir jurisdikcija attiecībā uz personām, kuru domicils ir šajā vietā. Tas neattiecas uz attiecīgās dalībvalsts tiesām, kuras jānosaka pēc citiem kritērijiem (piemēram, zaudējumu rašanās, prasītāja domicils...).
90.      Briseles
Ia regulas 8. panta 1. punkta kontekstā tas vēl nav ticis izlemts. Tomēr šo formulējumu, kas ietverts arī citos šīs regulas noteikumos, Tiesa vienmēr interpretē vienādi. Ja ir atsauce uz “dalībvalsts tiesām”, piemēram, Briseles
Ia regulas 4. panta 1. punktā, 7. panta 6. punktā vai 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ir domāta tikai starptautiskā jurisdikcija (61). Savukārt, ja ir atsauce uz “tās vietas tiesām, kurā [..]”, kā, piemēram, Briseles
Ia regulas 7. panta 2.‑5. punktā, 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 18. pantā, tas nosaka gan attiecīgās tiesas teritoriālo, gan materiālo jurisdikciju (62).
91.      Šī atšķirība saglabājas, arī salīdzinot dažādu valodu versijas. Lai arī angļu valodas versijā pretēji vācu, franču un holandiešu valodas versijām ir izmantots daudzskaitlis “courts”, ar jēdzienu “for the place where [..]” tajā ir noteikta teritoriālā jurisdikcija tajās pašās lietās kā citās valodās. Noteikumos, kas nosaka tikai starptautisko jurisdikciju, angļu valodas versijā ir izmantoti tikai vārdi “courts of the Member State”.
92.      Turklāt šo interpretāciju apstiprina P. Dženāra [P. Jenard] ziņojums par 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (63). Arī šajā ziņojumā ir paredzēta atšķirība starp “dalībvalsts tiesām” un “tās vietas tiesām, kurā [..]”, nosakot tam attiecīgas sekas (64). Par šīs konvencijas 6. panta 1. punktu, kas ir Briseles
Ia regulas 8. panta 1. punkta priekštecis, šajā ziņojumā ir īpaši norādīts, ka tiesa jānosaka “tās vietas tiesā, kurā” kādam no atbildētājiem ir domicils (65).
93.      Ar ceturtā jautājuma a) daļu iesniedzējtiesa pamatā vēlas noskaidrot, vai vienlaikus var būt dažādi galvenie atbildētāji. Iesniedzējtiesu it īpaši interesē, vai tai var būt jurisdikcija izskatīt prasību pret līdzatbildētāju arī tad, ja starp prasībām pret līdzatbildētāju un galveno atbildētāju, kura domicils ir tās jurisdikcijā, nav ciešas saistības, bet tāda pastāv starp prasībām pret līdzatbildētāju un citu atbildētāju, kura domicils ir Nīderlandē.
94.      Iesniedzējtiesa šo jautājumu uzdod tikai gadījumam, ja attiecīgie galvenie atbildētāji (66) nevar būt piemēroti galvenie atbildētāji. Tomēr, tā kā šie galvenie atbildētāji atbilstoši iepriekš minētajiem apsvērumiem, kas jāizvērtē iesniedzējtiesai, ir piemēroti galvenie atbildētāji un turklāt teritoriālā jurisdikcija pamatlietās ir noteikta, jo atbildētāji to neapstrīd (67), šis jautājums šķiet hipotētisks.
95.      Katrā ziņā atbilstoši Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta formulējumam tas skaidri attiecas uz konkrētu atbildētāju, kura domicils atrodas tiesas, kurā celta prasība, darbības teritorijā. Tādējādi līdzatbildētājs, kura domicils atrodas citā tiesu apgabalā, nevar noteikt tiesas, kurā celta prasība, jurisdikciju kā galvenais atbildētājs.
96.      Tālāk iesniedzējtiesa, uzdodot ceturtā jautājuma c) daļu, grib noskaidrot, vai, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, pastāv iespēja iekšējā kārtībā nodot lietu atbildētāja domicila tiesai tajā pašā dalībvalstī, ja tiesai, kurā celta prasība, nav jurisdikcijas izskatīt prasību pret galveno atbildētāju.
97.      Briseles Ia regula risina tikai ar starptautisko jurisdikciju un spriedumu atzīšanu saistītos jautājumus, bet ne jautājumus, kas saistīti ar dalībvalstu procesuālajām tiesību normām (68). Tādēļ šajā ziņā jāizmanto valsts tiesību akti, kas piemērojami valsts tiesai, ciktāl to piemērošana nemazina Savienības tiesībās paredzēto jurisdikcijas noteikumu lietderīgo iedarbību (69). Tādējādi tiesa, kura uzskata, ka tai nav jurisdikcijas, var izmantot iespēju nodot lietu citai tiesai saskaņā ar savas valsts procesuālajām tiesību normām, ja vien tas neierobežo efektīvu Briseles Ia regulas īstenošanu.
98.      Līdz ar to kopumā uz ceturto jautājumu jāatbild, ka, piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, galvenais atbildētājs var būt tikai viens atbildētājs, kura domicils ir tās tiesas teritorijā, kurā celta prasība, jo šis noteikums tieši reglamentē ne tikai starptautisko, bet arī teritoriālo jurisdikciju. Tas neizslēdz iespēju iekšējā kārtībā nodot lietu citai tiesai tajā pašā dalībvalstī, ja tādējādi netiek neapdraudēta efektīva regulas īstenošana.
VI.    Secinājumi
99.      Balstoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai uz Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa, Nīderlande) jautājumiem atbildēt šādi:
1.a)      Cieša saistība Briseles Ia regulas 8. panta 1. punkta izpratnē pastāv starp prasībām, kas celtas pret sabiedrībām, par kurām ir pārliecinoši pierādījumi, ka tās ir daļa no uzņēmumiem konkurences tiesību izpratnē, kuri kopīgi ir izdarījuši Savienības tiesībās paredzētā karteļu aizlieguma pārkāpumu, ja vien a priori nav izslēgts, ka atbildētājas sabiedrības pieder pie attiecīgajiem uzņēmumiem.
1.b)      Piekritīgās tiesas paredzamība, nosakot jurisdikciju saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, nav kritērijs, bet gan ir vispārējs princips, kas jāņem vērā, interpretējot jebkuru šajā regulā paredzēto īpašās jurisdikcijas noteikumu.
2)      Pārbaudot jurisdikciju saskaņā ar Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, gan ir jāņem vērā iespējamība, ka pret galveno atbildētāju celtā prasība var tikt apmierināta, tomēr tikai kā norāde, ka prasītājs nav mākslīgi radījis nosacījumus šīs tiesību normas piemērošanai, kas tā var būt, ja prasība ir acīmredzami nepamatota.
3.a)      Fakts, ka zaudējumi, kuru atlīdzība tiek prasīta konkurences tiesībās paredzētajā prasībā par zaudējumu atlīdzību, kas celta dalībvalsts tiesā, ir radušies ārpus Eiropas Ekonomikas zonas, nenozīmē, ka attiecīgā prasība jurisdikcijas pārbaudes kontekstā ir jākvalificē kā acīmredzami nepamatota.
3.b)      Lietās par aizliegtas vienošanās dēļ radītiem zaudējumiem var tikt piemērota atspēkojama prezumpcija, atbilstoši kurai mātesuzņēmumam, kuram tieši vai netieši pieder viss vai gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls, ir izšķiroša ietekme uz šo meitasuzņēmumu.
3.c)      Holdinga starpnieksabiedrības, kas tikai pārvalda un kam pieder kapitāldaļas, darbība var būt konkrēti saistīta ar tā konkurences tiesību pārkāpuma priekšmetu, par kuru pie atbildības tiek saukts tās mātesuzņēmums, kuram ir izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmuma darbību. Tas tā it īpaši ir, ja holdinga starpnieksabiedrības meitasuzņēmums, attiecībā uz kuru tā īsteno izšķirošu ietekmi, veic saimniecisko darbību, kas ir konkrēti saistīta ar galvenā mātesuzņēmuma izdarītā pārkāpuma priekšmetu.
4)      Piemērojot Briseles Ia regulas 8. panta 1. punktu, galvenais atbildētājs var būt tikai viens atbildētājs, kura domicils ir tās tiesas teritorijā, kurā celta prasība, jo šis noteikums tieši reglamentē ne tikai starptautisko, bet arī teritoriālo jurisdikciju. Tas neizslēdz iespēju iekšējā kārtībā nodot lietu citai tiesai tajā pašā dalībvalstī, ja tādējādi netiek neapdraudēta efektīva regulas īstenošana.
1      Oriģinālvaloda – vācu.
2      Skat. spriedumu, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85), kā arī manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra regula (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
4      Komisijas lēmums C(2014) 2139 final, AT.39610 – Spēka kabeļi.
5      Spriedumi, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 54. un 55. punkts), 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47. un 48. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 41. punkts).
6      Spriedumi, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 150. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 44. punkts).
7      Skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
8      Pastāvīgā judikatūra kopš 2009. gada 10. septembra sprieduma, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 54. un nākamie punkti).
9      Spriedums, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 32. punkts).
10      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 46. punkts).
11      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 52. punkts).
12      Spriedumi, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 20. punkts), un 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 22. punkts).
13      Spriedumi, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 21. punkts), un 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 26. punkts).
14      Spriedums, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 27. punkts).
15      Spriedums, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 41. punkts).
16      Spriedums, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 42. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 52. punkts), kā arī spriedumi, 1997. gada 3. jūlijs, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, 27. punkts), un 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, 61. punkts).
17      Skat. manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 59. punkts), kā arī atbilstoši attiecībā uz Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Briseles I regula”) 6. panta 1. punktu, spriedums, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 27. punkts un tajā minētā judikatūra); attiecībā uz 1968. gada Briseles Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) 6. panta 1. punktu skat. spriedumu, 1988. gada 27. septembris, Kalfelis (189/87, EU:C:1988:459, 9. punkts).
18      Skat. atbilstoši attiecībā uz Briseles I regulas 6. panta 1. punktu spriedumu, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 29. punkts).
19      Šajā ziņā attiecībā uz Briseles I regulas 6. panta 1. punktu skat. spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, 33. punkts), kā arī ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:302, 66. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 59. punkts).
20      Draka Holding BV (lieta C‑672/23) un Smurfit International BV (lieta C‑673/23), skat. šo secinājumu 7. un 13. punktu.
21      Skat. šo secinājumu 10. un 16. punktu.
22      Skat. šo secinājumu 8. un 9. punktu.
23      Skat. šo secinājumu 5. punktu.
24      Skat., piemēram, Vācijas gadījumā 40. pantu (Neatļauta darbība) Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (EGBGB) (Vācijas Civilkodeksa ievadlikums) (EGBGB) redakcijā, kas publicēta 1994. gada 21. septembrī (BGBl. I, 2494. lpp.; 1997 I, 1061. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2024. gada 23. oktobra likuma (BGBl. 2024 I, Nr. 323) 15. pantu. Šobrīd skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (turpmāk tekstā – “Regula “Roma II””) (OV 2007, L 199, 40. lpp.) 6. pantu (Negodīga konkurence un darbības, kas ierobežo brīvu konkurenci). Izskatāmajā lietā šī regula gan ir piemērojama tikai daļai no apgalvotajām tiesībām. Tas tā ir tāpēc, ka tiek izvirzīts apgalvojums par zaudējumiem, kas radušies aizliegtās vienošanās laikā no 1999. gada 18. februāra līdz 2009. gada 29. janvārim (skat. šo secinājumu 5. punktu). Tomēr saskaņā ar Regulas “Roma II” 31. un 32. pantu tā ir piemērojama tikai tādiem notikumiem, kas rada kaitējumu, kuri ir iestājušies pēc 2009. gada 11. janvāra.
25      Spriedumi, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 26. punkts), 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 61. un 63. punkts) un 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 34. punkts).
26      Skat. spriedumus, 1988. gada 27. septembris, Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no 125/85 līdz 129/85, EU:C:1988:447, 17. un 18. punkts); 2000. gada 9. novembris, Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, 25. punkts), un 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 41.–49. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2016:788, 280. un nākamie punkti).
27      Skat. šo secinājumu 5. punktu.
28      Spriedums, 2019. gada 12. decembris, Otis Gesellschaft u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, 22., 23. un 30. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra); skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris)
par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 111. lpp.), 12. un 13. apsvērumu, kā arī 1. panta 1. punktu, 2. panta 6. punktu un 3. panta 1. punktu.
29      Spriedums, 2025. gada 28. janvāris, ASG 2 (C‑253/23, EU:C:2025:40, 60. punkts un tajā minētā judikatūra); skat. arī Direktīvas 2014/104 3. apsvērumu.
30      Šajā ziņā saistībā ar Savienības publiskā iepirkuma tiesībām, skat. mutatis mutandis spriedumus, 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C‑652/22, EU:C:2024:910, 39. un nākamie punkti), un 2025. gada 13. marts, CRRC Qingdao Sifang u.c. (C‑266/22, EU:C:2025:178, 56. un nākamie punkti). Šajos gadījumos attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izslēgšana katrā ziņā bija paredzēta tiesību aktos.
31      Atbilstoši tai situācijā, kad mātesuzņēmumam (gandrīz) pilnībā pieder meitasuzņēmuma kapitāldaļas, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma saimniecisko darbību, skat. šo secinājumu 27. punktu.
32      Spriedums, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 39. punkts).
33      Spriedumi, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 47. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 38. punkts).
34      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 45. un 46. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 46., 47. un 59. punkts).
35      Skat. manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 48.–51. punkts).
36      Skat. šo secinājumu 7. punktu.
37      Skat. šo secinājumu 30. punktu.
38      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 108. punkts).
39      Skat. šo secinājumu 26.–30. punktu.
40      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 42.–44. punkts).
41      Skat. šo secinājumu 7. punktu.
42      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 43. punkts), un 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 85. un nākamie punkti).
43      Nešķiet neiespējami, ka konkrētu saikni ar operatīvās sabiedrības izdarītā pārkāpuma priekšmetu un holdinga darbību attiecīgā gadījumā var konstatēt, ja pastāv atbalsts, ko holdings tieši sniedz operatīvajai sabiedrībai, ņemot vērā minēto priekšmetu (piemēram, finanšu atbalsts, līdzekļu piesaiste vai tamlīdzīgi). Taču, ciktāl es redzu, uz šādiem elementiem šajā lietā nav norādīts.
44      Draka Holding BV (lieta C‑672/23) un Smurfit International BV (lieta C‑673/23), skat. šo secinājumu 7. un 13. punktu.
45      Skat. spriedumus, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 21. punkts), un 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 26. punkts), kā arī šo secinājumu 32. punktu.
46      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 33. punktā minēto 2025. gada 13. februāra spriedumu Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85), 27. punkts.
47      Skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 42.–44. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2024:798, 40. punkts).
48      Skat. šo secinājumu 57. punktu.
49      Skat. šo secinājumu 64.‑66. punktu.
50      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 46. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [G. Pitruzzella] secinājumus lietā Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, 23. un nākamie punkti); skat. arī Bauermeister, T., “Das Unternehmen im europäischen Wettbewerbsrecht”, Neue Zeitschrift für Gesellschaftsrecht, 2022, 59. un nākamās lpp., 66. un nākamās lpp.
51      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 8.–10. punkts).
52      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 51. un 52. punkts).
53      Skat. it īpaši attiecībā uz valstu konkurences iestāžu lēmumiem spriedumu, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 30.–32. punkts).
54      Tiesības uz zaudējumu atlīdzību var būt arī tad, ja zaudējumi nav radušies, tieši vai netieši iegādājoties produktus vai pakalpojumus no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317) (attiecībā uz “Umbrella pricing”), kā arī 2019. gada 12. decembris, Otis Gesellschaft u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:1069) (attiecībā uz zaudējumiem, kurus cietuši publisko tiesību subjekti, kas piešķīruši aizdevumus ar izdevīgiem nosacījumiem īpašumu iegādei karteļa skartajā tirgū).
55      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 46. punktu.
56      Spriedumi, 2006. gada 13. jūlijs, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, 29. punkts), un 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 16. punkts).
57      Skat. it īpaši Briseles Ia regulas 15. un 16. apsvērumu, kā arī spriedumus, 2021. gada 15. jūlijs, Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:604, 42. punkts), un 2024. gada 29. jūlijs, FTI Touristik (Pārrobežu elements) (C‑774/22, EU:C:2024:646, 33. punkts).
58      Skat. spriedumus, 2011. gada 1. decembris, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, 81. punkts), 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 23. punkts), 2018. gada 5. jūlijs, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533, 40. punkts), un 2019. gada 29. jūlijs, Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, 34. punkts).
59      Šajā ziņā attiecībā uz Briseles I regulas 6. panta 1. punktu skat. spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, 24. un 25. punkts).
60      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 23. un 24. punkts), un 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 34. un 35. punkts).
61      Spriedumi, 2024. gada 29. jūlijs, FTI Touristik (Élément d’extranéité) (C‑774/22, EU:C:2024:646, 42. punkts), un 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, 37., 38. un 42. punkts).
62      Spriedumi, 2007. gada 3. maijs, Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, 30. punkts), 2021. gada 15. jūlijs, Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:604, 33. punkts), 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, 37., 38. un 42. punkts), un 2024. gada 29. jūlijs, FTI Touristik (Élément d’extranéité) (C‑774/22, EU:C:2024:646, 42. punkts).
63      OV 1979, C 59, 1. lpp.
64      P. Dženāra ziņojums, 22. lpp.
65      P. Dženāra ziņojums, 26. lpp.
66      Draka Holding BV (lieta C‑672/23) un Smurfit International BV (lieta C‑673/23), skat. šo secinājumu 7. un 13. punktu.
67      Skat. šo secinājumu 10. un 16. punktu.
68      Spriedumi, 1990. gada 15. maijs, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, 17. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, TOTO un Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808, 68. punkts).
69      Spriedums, 1995. gada 7. marts, Shevill u.c. (C‑68/93, EU:C:1995:61, 36. punkts).