62007CO0163
TIESAS RĪKOJUMS (septītā palāta)
2007. gada 27. novembrī (
*1
)
Lieta C-163/07 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2007. gada 23. martā iesniedza
Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret Ltd Sirketi
un
Musa Akar
,
Ankara (Turcija), ko pārstāv C. Sahins [Ç. Şahin], Rechtsanwalt,
apelācijas sūdzības iesniedzējas,
otra lietas dalībniece, kas piedalās tiesvedībā —
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv P. van Nufels [P. van Nuffel] un F. Hofmeisters [F. Hoffmeister], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
ģenerāladvokāts Pojarešs Maduru [Poiares Maduro],
sekretārs R. Grass [R. Grass],
uzklausījusi ģenerāladvokātu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savu apelācijas sūdzību sabiedrības Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret Ltd Sirketi un Musa Akar lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 17. janvāra rīkojumu lietā T-129/06 Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret un Akar/Komisija (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā — “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru minētā tiesa kā nepieņemamu ir noraidījusi šo sabiedrību prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2005. gada 23. decembra Lēmumu MK/KS/DELTUR/(2005)/SecE/D/1614 par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu mācību iestāžu celtniecībai Sīrtas [Siirt] un Dijarbakiras [Diyarbakir] provincēs (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, apturēt attiecīgās līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras izpildi.
Prāvas priekšvēsture
2
Pēc tam, kad tika publicēts konkursa paziņojums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu mācību iestāžu celtniecībai Sīrtas un Dijarbakiras provincēs Turcijā (EuropeAid/12160l/C/W/TR), apelācijas sūdzības iesniedzējas 2005. gada 21. oktobrī iesniedza pieteikuma dokumentus Eiropas Kopienu Komisijas delegācijai Turcijā.
3
Noslēdzoties konkursa procedūrai, Komisija ar 2005. gada 29. novembra lēmumu piešķīra līguma slēgšanas tiesības uzņēmumam ILCI Ins. San. Ve Tic, AS. Ar 2005. gada 2. decembra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza Komisijai atcelt minēto lēmumu. Komisija šo lūgumu noraidīja ar apstrīdēto lēmumu, kas bija iekļauts 2005. gada 23. decembra vēstulē, kura apelācijas sūdzības iesniedzējām tika nosūtīta pa faksu tajā pašā dienā.
4
Minētajā lēmumā bija norādīti tiesību aizsardzības līdzekļi, vēršot apelācijas sūdzības iesniedzēju uzmanību uz tiesībām, kādas tām paredzētas EKL 230. pantā, proti, divu mēnešu laikā no vēstules saņemšanas dienas vērsties Kopienu tiesās ar prasību atcelt tiesību aktu attiecībā uz lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.
Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums
5
Ar divu Turcijā praktizējošu advokātu starpniecību apelācijas sūdzības iesniedzējas Pirmās instances tiesas kancelejā attiecīgi 2006. gada 21. un 23. februārī iesniedza prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pieteikuma angļu un turku valodas versijas (turpmāk tekstā — “pirmais prasības pieteikums”).
6
Saņēmušas Pirmās instances tiesas kancelejas 2006. gada 21. marta vēstuli, kurā prasītājas tika informētas, ka viņu prasība nevar tikt izskatīta, jo šīs prāvas izskatīšanas nolūkā tās ir jāpārstāv advokātam, kurš ir tiesīgs praktizēt kādas Eiropas Savienības dalībvalsts tiesā vai tādas valsts tiesā, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā — “EEZ līgums”) līgumslēdzēja puse, apelācijas sūdzības iesniedzējas 2006. gada 6. aprīlī ar C. Sahina kunga [Ç. Şahin], Diseldorfas [Düsseldorf] (Vācija) Advokātu kolēģijas advokāta, starpniecību iesniedza pirmā prasības pieteikuma angļu valodas versijas tulkojumu vācu valodā.
7
Pēc tam, kad Pirmās instances tiesas kanceleja paziņoja Sahinam, ka viņš nav parakstījis prasības pieteikuma vācu valodas versiju, Sahins 2006. gada 26. aprīlī iesniedza jaunu, viņa parakstītu šīs versijas eksemplāru. Šajā pašā datumā prasība tika reģistrēta ar numuru T-129/06.
8
2006. gada 16. augustā Komisija, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu, izvirzīja iebildi par nepieņemamību, tādēļ ka prasība tikusi iesniegta novēloti.
9
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoja, ka pastāv apstākļi, kas attaisno ar prasības pieteikuma iesniegšanu saistītos pārkāpumus.
10
Ar apstrīdēto rīkojumu Pirmās instances tiesa konstatēja, pirmkārt, ka pirmais prasības pieteikums neatbilst būtiskai formas prasībai, kuras neievērošanas gadījumā prasība nav pieņemama, proti, pienākumam iesniegt prasības pieteikumu, kuru ir parakstījis advokāts, kurš ir tiesīgs praktizēt kādas dalībvalsts tiesā vai tādas valsts tiesā, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, un, otrkārt, ka šādu pārkāpumu nevar novērst pēc prasības iesniegšanas termiņa beigām. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tikai prasības pieteikuma vācu valodas versiju, kuru Sahins parakstīja un iesniedza kancelejā 2006. gada 26. aprīlī, var uzskatīt par formas prasībām atbilstošu.
11
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzina, ka prasība, kas juridiski korekti tika iesniegta tikai 2006. gada 26. aprīlī, ir uzskatāma par novēlotu, ņemot vērā, ka termiņš prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pieteikuma iesniegšanai bija 2006. gada 6. marts.
12
Atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru viņu prasības pieteikuma novēlota iesniegšana tādēļ, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā tās nebija informējusi par pārstāvības Kopienu tiesās nosacījumiem, ir vērtējama kā atvainojama maldība, pamatojoties uz kuru, uz prasītājām nevar attiecināt termiņu prasības iesniegšanai, Pirmās instances tiesa atgādināja, ka attiecībā uz termiņu prasības iesniegšanai jēdziens “atvainojama maldība” saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāinterpretē sašaurināti. Faktiski Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka šāda maldība var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, proti, ja attiecīgā iestāde ir pieļāvusi rīcību, kas var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kas rīkojas labā ticībā un ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta indivīda.
13
Ņemot vērā šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā norādīja, ka no apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem apstākļiem nevar secināt, ka tās ir pieļāvušas atvainojamu maldību.
14
Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu, jo tā bija novēlota, un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieku prasījumi
15
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai to izskatītu pēc būtības, un
—
piespriest Komisijai segt apelācijas tiesvedības izdevumus.
16
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību, atzīstot to par nepamatotu, un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
17
Saskaņā ar Reglamenta 119. pantu, ja apelācija ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta ziņojuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var to noraidīt, neuzsākot mutvārdu procesu.
18
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza divus pamatus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
19
Apelācijas sūdzības iesniedzējas Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā ir pārkāpusi Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantu, kā arī Tiesas Statūtu 24. pantu, no kuriem pēdējais minētais ir piemērojams arī attiecībā uz Pirmās instances tiesu saskaņā ar Tiesas Statūtu 53. panta pirmo daļu.
20
Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka minētās tiesību normas Kopienu tiesām uzliek pienākumu noskaidrot lietas apstākļus un rīkoties pēc savas ierosmes, kas šajā gadījumā nozīmē, ka Pirmās instances tiesai bija jārīkojas brīdī, kad tā 2006. gada 21. un 23. februārī saņēma pirmo prasības pieteikumu, kuru bija parakstījis advokāts, kurš nebija tiesīgs pārstāvēt apelācijas sūdzības iesniedzējas.
21
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Pirmās instances tiesai bija pienākums, pirmkārt, vērst viņu uzmanību uz kļūdu, kas tika pieļauta attiecībā uz formu, proti, spēju pārstāvēt lietas dalībnieku, pirms bija beidzies prasības iesniegšanas termiņš, un, otrkārt, noskaidrot lietas apstākļus, ar kuriem bija saistīta pirmā prasība, kā arī uzlikt pienākumu atbildētājai iesniegt atbilstošus dokumentus.
22
Komisija savukārt apstrīd, ka Pirmās instances tiesai bija pienākums pirms Kopienu tiesībās paredzētā termiņa prasības atcelt tiesību aktu pieteikuma iesniegšanai beigām norādīt apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka pirmais prasības pieteikums, kuru parakstījuši divi Turcijas advokāti, neatbilst Tiesas Statūtu 19. un 21. pantā paredzētajām formas prasībām, un līdz ar to apgalvo, ka Pirmās instances tiesā prasība nav celta pienācīgi.
23
Šajā sakarā Komisija atzīmē, ka, kaut arī tā ir taisnība, ka saskaņā ar Tiesas Statūtiem un Pirmās instances tiesas Reglamentu ir pieļaujams, ka, izmantojot koriģēšanas procedūru, tiek novērsta neatbilstība noteiktām formas prasībām attiecībā uz prasības pieteikumu, nevar noliegt, ka pat šādos gadījumos trūkumu nenovēršana tiesas sekretāra noteiktajā termiņā, kā izriet no Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 6. punkta, prasības pieteikumu padara nepieņemamu.
24
No iepriekš minētā, pēc Komisijas domām, izriet, ka tāds prasības pieteikums kā šajā gadījumā, kas ir kļūdains, tāpēc ka neatbilst prasībai, attiecībā uz kuru ne Tiesas Statūtos, ne Pirmās instances tiesas Reglamentā nav paredzēta koriģēšanas iespēja, katrā ziņā nav pieņemams. Neesot tiesību normai, kurā Pirmās instances tiesai paredzēts pienākums informēt procesuālo rakstu parakstītājus, kuri nav izpildījuši Tiesas Statūtu 19. pantā paredzētās prasības, par to, ka vēršanos tiesā ar šādu procesuālo rakstu nevar uzskatīt par pienācīgu, Pirmās instances tiesai līdz ar to nav arī pienākuma sniegt šādu paziņojumu laikā, kas ļauj prasītājam iesniegt prasības pieteikumu noteiktajā termiņā.
Tiesas vērtējums
25
Ne apelācijas sūdzības iesniedzēju minētajās tiesību normās, ne arī kādā no Pirmās instances tiesas Reglamenta vai Tiesas Statūtu normām Pirmās instances tiesai nav paredzēts pienākums paziņot prasības iesniedzējam, ka viņa prasības pieteikums nav pieņemams, jo to nav parakstījis advokāts, kurš ir tiesīgs praktizēt Kopienu tiesās.
26
Kaut arī Tiesas Statūtos un Pirmās instances tiesas Reglamentā tiešām ir paredzēta iespēja koriģēt prasības pieteikumu, kas neatbilst noteiktām formas prasībām, tomēr nevar noliegt, ka pārstāvības pienākuma, proti, ka lietas dalībnieks ir jāpārstāv advokātam, kurš ir tiesīgs praktizēt kādas dalībvalsts tiesā vai tādas valsts tiesā, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, neievērošana nav viena no tām prasībām, kuru neizpilde saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. panta otro daļu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 6. punktu var tikt koriģēta pēc prasības iesniegšanas termiņa beigām.
27
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa, neaicinot apelācijas sūdzības iesniedzējas koriģēt to prasības pieteikumu līdz prasības iesniegšanas termiņa beigām pēc tam, kad tā 2006. gada 21. un 23. februārī bija saņēmusi pirmo prasības pieteikumu, kuru bija parakstījis advokāts, kurš nebija tiesīgs praktizēt Kopienu tiesās, nav izdarījusi nekādu procedūras pārkāpumu.
28
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
29
Savā otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības tiktāl, ciktāl tā ignorējusi faktu, ka apstrīdētajā lēmumā bija sniegta nepilnīga vai kļūdaina informācija par noteikumiem attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanu. Tā kā šajā lēmumā nebija precizēts ne tas, kā ir jāiesniedz prasība, ne arī tas, kurš to var iesniegt, tikai informējot šī lēmuma adresātus par tiesību aizsardzības līdzekļu esamību un to izmantošanas termiņiem, tas vedināja apelācijas sūdzības iesniedzējas domāt, ka tās var iesniegt prasības pieteikumu turku valodā un pašas personīgi. Ja nav informācijas par tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanu, tā ir kļūdaina vai nepilnīga, tad termiņš prasības atcelt tiesību aktu iesniegšanai ir nevis divi mēneši, bet viens gads.
30
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka informācijai, kas tiek sniegta trešo valstu pilsoņiem par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ir jābūt vēl pilnīgākai nekā Savienības pilsoņiem sniegtajai informācijai.
31
Komisija iebilst, ka Kopienu tiesībās nav paredzēts ne vispārējs pienākums informēt dokumentu adresātus par pārsūdzības iespējām, ne arī pienākums norādīt termiņus, kuros to var izdarīt.
32
Kaut arī nevar noliegt, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa saskaņā ar Tiesas Statūtu 45. pantu Kopienu iestādes sniegtu kļūdainu informāciju par tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanu var pielīdzināt neparedzētiem apstākļiem vai force majeure, kā rezultātā attiecīgā persona, beidzoties termiņam, nezaudē savas tiesības, šāds gadījums neattiecas uz šo tiesvedību.
33
Apstrīdētais lēmums, kurā bija norādīts tikai fakts, ka pastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, to izmantošanas termiņš, kā arī piekritīgā tiesa, nesniedzot nekādu informāciju par jebkādām formas prasībām attiecībā uz prasības pieteikuma iesniegšanu, nekādi nevarēja apelācijas sūdzības iesniedzējās modināt maldību.
34
Visbeidzot, Komisija noraida apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru informācijai, kas tiek sniegta trešo valstu pilsoņiem par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ir jābūt pilnīgākai nekā Savienības pilsoņiem sniegtajai informācijai, pamatojot ar to, ka informācija, kas tiek uzskatīta par pareizu un pietiekamu attiecībā uz pēdējiem minētajiem, par tādu ir uzskatāma arī attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem.
Tiesas vērtējums
35
Pirmās instances tiesa pamatoti ir atzinusi, ka tas, ka apstrīdētajā lēmumā nebija norādīts, ka prasība var tikt pienācīgi celta tikai tad, ja to dara ar tāda advokāta starpniecību, kurš ir tiesīgs praktizēt kādas dalībvalsts tiesā vai tādas valsts tiesā, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, nav izraisījis apelācijas sūdzības iesniedzēju atvainojamu maldību, kas ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējām neņemt vērā tiesas procesu regulējošos Kopienu noteikumus attiecībā uz prasības celšanas termiņu.
36
Kā norādīts pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā, atvainojama maldība var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, proti, ja attiecīgā iestāde ar savu rīcību ir pieļāvusi kļūdu, kas var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kas rīkojas labā ticībā un ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta indivīda (1994. gada 15. decembra spriedums lietā C-195/91 P Bayer/Komisija, Recueil, I-5619. lpp., 26.–28. punkts).
37
Tomēr, kā Pirmās instances tiesa atzinusi pārsūdzētā rīkojuma 43. un 44. punktā — tā kā nosacījums, saskaņā ar kuru prasības pieteikums ir jāparaksta advokātam, kurš ir tiesīgs praktizēt kādas dalībvalsts tiesā, ir būtisks formas nosacījums, kas ir paredzēts Tiesas statūtos un publicēts cita starpā tādā Eiropas Savienības līgumu krājumā kā Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis, apelācijas sūdzības iesniedzējas atradās situācijā, kurā tām bija jābūt informētām par minētā nosacījuma esamību, un tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar attiecīgi apgalvot, ka Komisijas rīcības dēļ notikusi to pieļaujama maldība attiecībā uz noteikumiem par apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvību Kopienu tiesā. Pastāvot šādiem apstākļiem, nevar uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir rīkojušās ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta indivīda.
38
Šādu secinājumu nevar apšaubīt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru informācijai, kas tiek sniegta trešo valstu pilsoņiem par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ir jābūt pilnīgākai nekā Savienības pilsoņiem sniegtajai informācijai.
39
Faktiski abi advokāti, kuri iesniedza pirmo prasības pieteikumu, bija tie, kuriem bija pienākums iepazīties ar attiecīgajām tiesību normām, it īpaši ar Tiesas Statūtu 19. pantu, lai pārzinātu noteikumus attiecībā uz pārstāvību Kopienu tiesās.
40
Līdz ar to no iepriekš minētās analīzes izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti apgalvot, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, atsakoties atzīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pieļāvušas atvainojamu maldību.
41
Turklāt, kā pamatoti atzīmē Komisija, no Tiesas judikatūras izriet, ka Kopienu iestādēm nav ne vispārēja pienākuma informēt viņu izdoto dokumentu adresātus par pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, ne arī pienākuma norādīt termiņus, kuros tos var izmantot (šajā sakarā skat. 1999. gada 5. marta rīkojumu lietā C-153/98 P Guérin automobiles/Komisija, Recueil, I-1441. lpp., 15. punkts).
42
No iepriekš minētā izriet, ka arī otrais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
43
Tā kā abi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie pamati ir atzīti par nepamatotiem, apelācijas sūdzība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
44
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret Ltd Sirketi un Musa Akar atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.