62018CJ0228_RES
Lieta C‑228/18
Gazdasági Versenyhivatal
pret
Budapest Bank Nyrt. u.c.
(Kúria lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (piektā palāta) 2020. gada 2. aprīļa spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – LESD 101. panta 1. punkts – Maksājumu ar karti sistēmas – Starpbanku nolīgums, kurā ir noteikts starpbanku komisijas maksu līmenis – Nolīgums, kas ierobežo konkurenci gan mērķa, gan seku dēļ – Konkurences ierobežojuma “mērķa dēļ” jēdziens
Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Vispārīgi vai hipotētiski jautājumi – Tiesas veikta savas kompetences pārbaude
(LESD 101. panta 1. punkts un 267. pants)
(skat. 29.–31. punktu)
Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Pretkonkurences mērķis – Pietiekams konstatējums – Seku izvērtēšana – Pieļaujamība
(LESD 101. panta 1. punkts)
(skat. 39.–44. punktu)
Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Ierobežojumu mērķa un seku dēļ nošķiršana – Ierobežojums mērķa dēļ – Pietiekams kaitējuma apmērs – Novērtēšana
(LESD 101. panta 1. punkts)
(skat. 59., 69., 75., 78., 79., 82. un 83. punktu)
Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Starpbanku nolīgums, ar kuru tiek vienādots starpbanku komisijas maksu, kas maksājamas par maksājumu ar karti darījumiem, līmenis – Pretkonkurences mērķis – Vērtēšanas kritēriji – Valsts tiesas veikts nolīgumu formulējuma un mērķa, kā arī saimnieciskā un tiesiskā konteksta individuāls un konkrēts izvērtējums
(LESD 101. panta 1. punkts)
(skat. 60.–65. un 69.–86. punktu)
Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Pārkāpumi – Cenas noteikšana – Jēdziens – Starpbanku nolīgums, ar kuru tiek vienādots starpbanku komisijas maksu, kas maksājamas par maksājumu ar karti darījumiem, līmenis – Vairāki mērķi – Ietekme
(LESD 101. panta 1. punkts)
(skat. 69.–86. punktu)
Rezumējums
2020. gada 2. aprīlī pasludinātajā spriedumā Budapest Bank u.c. (C‑228/18) Tiesa precizēja piemērojamos kritērijus, lai noteiktu, vai starp finanšu iestādēm noslēgtie nolīgumi par komisijas maksām, kas piemērotas par maksājumu ar karti darījumiem, ir darbības vai vienošanās, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci un kuras ir aizliegtas ar LESD 101. pantu.
Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) vērsās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu strīdā starp Gazdasági Versenyhivatal (Konkurences iestāde, Ungārija) un diviem maksājumu ar karti pakalpojumu sniedzējiem, Visa un MasterCard, kā arī sešām kredītiestādēm par minētās Konkurences iestādes 2009. gadā pieņemtu lēmumu. Ar šo lēmumu Konkurences iestāde tostarp konstatēja, ka pastāv pret konkurenci vērsts nolīgums par tā dēvētajām “starpbanku” komisijas maksām, un līdz ar to uzlika septiņām finanšu iestādēm, kas ir nolīguma puses, kā arī Visa un MasterCard dažādus naudas sodus.
Saskaņā ar valsts tiesas izklāstīto informāciju starpbanku komisijas maksas ir summas, kas finanšu iestādēm, kuras saimnieciskās darbības subjektiem piedāvā maksājumu termināļus (turpmāk tekstā – “pieņēmējbankas”), kā Visa vai MasterCard piedāvātās maksājumu sistēmas dalībniecēm ir jāmaksā finanšu iestādēm, kuras izdod maksājumu kartes (turpmāk tekstā – “izdevējbankas”), kad tiek veikts maksājuma darījums ar karti. 1996. gada aprīlī septiņas finanšu iestādes, kas pārstāvēja lielāko daļu no attiecīgajiem valstu tirgiem, vienojās katrai tirgus dalībnieku kategorijai noteikt minimālo pakalpojumu komisijas maksas līmeni, kāds tiem jāmaksā. 1996. gada oktobrī tika noslēgts otrs nolīgums (turpmāk tekstā – “CMI nolīgums”), kurš tika apspriests Visa un MasterCard vārdā un kura mērķis bija vienādot starpbanku komisijas maksu apmēru, kas jāmaksā saistībā ar šīm divām maksājumu sistēmām. Pēc CMI nolīguma pārbaudes Konkurences iestāde attiecībā uz laikposmu no Ungārijas pievienošanās Eiropas Savienībai konstatēja LESD 101. panta pārkāpumu attiecībā uz visām finanšu iestādēm, kas secīgi pievienojās CMI nolīgumam, kā arī attiecībā uz Visa un MasterCard. Tā uzskata, ka piemērojamās starpbanku komisijas maksas vienota līmeņa un struktūras noteikšana un, runājot par Visa un MasterCard, ietvara noteikšana šajā nolūkā to attiecīgajos iekšējos noteikumos ir nolīgums, uz kuru attiecas aizliegums atbilstoši LESD 101. pantam, jo ne tikai tā mērķis esot ierobežot konkurenci, bet tas turklāt radot konkurenci ierobežojošas sekas.
Vispirms Tiesa nosprieda, ka LESD 101. panta 1. punktam nav pretrunā tas, ka pretkonkurences rīcību uzskata par tādu, kurai vienlaikus gan mērķis, gan sekas ir konkurences ierobežošana šīs tiesību normas izpratnē. Aicināta precizēt attiecības starp šīm divām konkurences ierobežojumu kategorijām, Tiesa atgādināja, ka koordinācija starp uzņēmumiem ietver konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ”, ja tā pati par sevi ir pietiekami kaitējoša, un nav jāpārbauda tās ietekme uz konkurenci. Tomēr, ja tiek uzskatīts, ka vienas un tās pašas rīcības gan mērķis, gan sekas ir konkurences ierobežošana, kompetentajai iestādei vai tiesai šajā ziņā ir jāpamato savi konstatējumi ar nepieciešamiem pierādījumiem un jāprecizē, kādā mērā minētie pierādījumi attiecas uz vienu vai otru šādi konstatētu ierobežojumu.
Pēc tam Tiesa izskatīja jautājumu par kvalifikāciju, kāda attiecīgajam nolīgumam var tikt piešķirta, ņemot vērā LESD 101. panta 1. punktu, iepriekš atgādinādama, ka galīgais vērtējums šajā jautājumā ir jāveic valsts tiesai.
Vispirms Tiesa attiecībā uz CMI nolīguma saturu norādīja, ka ar to ir vienādots starpbanku komisijas maksu apmērs, ko pieņēmējbankas maksā izdevējbankām saistībā ar maksājumu darījumiem, kuri veikti ar karti kādā no maksājumu sistēmām, tādējādi ietekmējot konkurences elementu gan starp abām attiecīgajām maksājumu sistēmām, gan starp pieņēmējbankām. Tiesa norādīja – lai gan attiecīgajā nolīgumā nav tieši noteiktas maksas par pakalpojumu, ierobežojums “mērķa dēļ” tomēr varētu tikt atzīts, ja šāds nolīgums būtu uzskatāms par netiešu cenu noteikšanu LESD 101. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē vai līdzvērtīgu kaitējošu rīcību attiecībā uz konkurenci iekšējā tirgū.
Tomēr, konstatējusi, ka no tai iesniegtajiem pierādījumiem par nolīguma saturu katrā ziņā neizriet, ka pastāvētu prasītais kaitējuma līmenis, lai to kvalificētu par ierobežojumu “mērķa dēļ”, Tiesa pārbaudīja tās rīcībā esošos elementus attiecībā uz mērķiem, kas sasniedzami ar CMI nolīgumu. Ņemot vērā šos apstākļus, Tiesa uzskatīja, ka nevar izslēgt, ka ar CMI nolīgumu izvirzītais mērķis nav nodrošināt minimālo slieksni komisijas maksām, bet gan radīt zināmu līdzsvaru starp “izdošanas” un “pieņemšanas” darbībām katrā no šajā lietā aplūkotajām maksājumu ar karti sistēmām. Šajā ziņā Tiesa par atbilstošu atzina apstākli, ka nolīguma puses ietvēra gan izdevējbankas, gan pieņēmējbankas. Ja no pārbaudes, kas šajā jautājumā jāveic valsts tiesai, izrietētu, ka CMI nolīguma rezultātā, neitralizējot konkurenci starp abām attiecīgajām maksājumu ar karti sistēmām attiecībā uz starpbanku komisijām, konkurence tiktu pastiprināta attiecībā uz citām šo sistēmu raksturiezīmēm, tas, pēc Tiesas domām, nozīmētu, ka būtu jāizvērtē konkurence, kas attiecīgajā tirgū būtu pastāvējusi, ja nebūtu CMI nolīguma, un līdz ar to – no šī nolīguma izrietošās sekas.
Līdz ar to Tiesa uzskatīja, ka tai nav iesniegti pietiekami pierādījumi, lai tā varētu noteikt, vai konkurences neitralizēšana attiecībā uz starpbanku komisijas maksām pati par sevi liecina par pietiekamu CMI kaitējuma pakāpi, lai nebūtu nepieciešama tā seku pārbaude gan attiecībā uz konkurenci starp abām maksājumu ar karti sistēmām, gan attiecībā uz konkurenci pieņēmēju tirgū. Tiesa ir uzsvērusi, ka tam, ka ar CMI nolīgumu tiek ierobežots pieaugošais spiediens uz starpbanku komisijas maksu pieaugumu, kas būtu radies nolīguma neesamības gadījumā, tomēr ir nozīme, lai izvērtētu no šī nolīguma izrietošā ierobežojuma esamību.
Tādējādi Tiesa nosprieda, ka LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka starpbanku nolīgumu, ar ko noteikta vienāda starpbanku komisijas maksas summa, kuru tad, ja ir noticis maksājuma ar karti darījums, saņem šīs kartes izdevējbankas, nevar kvalificēt par nolīgumu, kas “mērķa dēļ” nepieļauj, ierobežo vai izkropļo konkurenci šīs tiesību normas izpratnē, izņemot, ja var uzskatīt, ņemot vērā šī nolīguma tekstu, mērķus un kontekstu, ka tā kaitējums konkurencei ir pietiekams, lai to šādi kvalificētu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.