62005CC0169_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Attiecībā uz retranslācijas pa kabeļiem jomu Padomes Direktīva 93/83/EEC (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva 93/83” vai “Direktīva”) paredz autortiesību un blakustiesību kolektīvu pārvaldījumu (3), lai vienkāršotu šādu tiesību izmantošanu, tādējādi ieviešot vairāk noteiktības. Šajā nolūkā tās 9. panta 2. punkts paredz kritērijus, lai noteiktu organizāciju, kurai ir šis uzdevums, ja tiesību subjekts [šīs tiesības] nav tieši nodevis.
2. Beļģijas Cour de cassation
(Kasācijas tiesa) vēlas noskaidrot nodošanas apjomu šajā pēdējā gadījumā. Šī tiesa nav pārliecināta par to, vai šis apjoms aprobežojas ar pārstāvēto personu ekonomisko interešu pārvaldību, vai arī tas ietver arī tiesības piešķirt vai atteikt atļauju aizsargāto darbu retranslēt pa kabeli.
3. Turklāt pamata prāvas galvenais priekšmets ir tiesības audiovizuāli izmantot mākslinieku un izpildītāju izrādes, attiecībā uz kurām, kā es paskaidrošu tālāk, saskaņā ar Beļģijas tiesībām tiek uzskatīts, ka tās ir nodotas producentiem; tādējādi rodas jautājums, vai saskaņā ar Direktīvu 93/83 ar šīm tiesībām saistītās pilnvaras arī ir jāizmanto kolektīvi.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienas tiesības
4. Kā jau norādīju, ar Direktīvu 93/83 ir iecerēts radīt tiesisko drošību autortiesību un blakustiesību jomā saistībā ar retranslāciju Kopienas ietvaros, it īpaši – izmantojot satelītu un kabeļus (4), novēršot noteiktas valstu tiesību atšķirības (preambulas piektais un astotais apsvērums). Likumdošanas harmonizācijas neesamības rezultātā operatori nevar būt pārliecināti, ka viņi faktiski ir ieguvuši visas attiecīgās tiesības, un tāpēc režīms balstās uz cesiju līguma pamata un uz intelektuālā īpašumā ietverto pilnvaru kolektīvu izmantošanu (preambulas desmitais, divdesmit septītais un divdesmit astotais apsvērums).
5. Direktīvas 1. panta 3. punktā “kabeļu retranslācija” definēta kā “sākotnējā no citas dalībvalsts noraidāmā signāla vienlaicīga, nemainīta un nesaīsināta retranslācija, izmantojot kabeļu vai mikroviļņu sistēmu, lai pa vadiem vai pa gaisu, ieskaitot satelītu, raidītu atklātai uztveršanai paredzētas televīzijas vai radio programmas”.
6. III nodaļa ar virsrakstu “Kabeļu retranslācija” sākas ar 8. pantu, kura 1. punkts prasa dalībvalstīm nodrošināt, lai, retranslējot programmas pa kabeļiem viņu teritorijā, tiktu ievērotas piemērojamās autortiesības un blakustiesības un lai šāda retranslācija notiktu, pamatojoties uz individuāliem vai kopējiem [kolektīviem] līgumiem starp autortiesību subjektiem, blakustiesību subjektiem un kabeļu operatoriem attiecīgajā nozarē.
7. Atbilstoši Direktīvas preambulā izklāstītajiem mērķiem, tās 9. panta 1. punkts paredz, ka “autortiesību subjektu vai blakustiesību subjektu tiesības piešķirt vai atteikt kabeļu retranslācijas atļauju” īsteno ar “autortiesību aģentūras [kolektīvā pārvaldījuma organizācijas]” starpniecību, kas 1. panta 4. punktā ir definēta kā “organizācija, kuras vienīgais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir vadīt vai pārvaldīt autortiesības vai blakustiesības”.
8. Saskaņā ar 9. panta 2. punktu, ja tiesību subjekts savu tiesību pārvaldību nav nodevis autortiesību aģentūrai [kolektīvā pārvaldījuma organizācijai], kolektīvā pārvaldījuma organizāciju, kas pārvalda tās pašas kategorijas tiesības, uzskata par “pilnvarotu” (5) pārvaldīt viņa tiesības. Ja minētās kategorijas tiesības pārvalda vairāk nekā viena kolektīvā pārvaldījuma organizācija, tiesību subjekts var brīvi izvēlēties, kurai tas dod priekšroku. “Šajā punktā minētajam tiesību subjektam ir tās pašas tiesības un pienākumi, kas izriet no līguma starp kabeļoperatoru un autortiesību aģentūru [kolektīvā pārvaldījuma organizāciju], kuru uzskata par pilnvarotu pārvaldīt viņa tiesības, kā to tiesību subjektu tiesības, kas minēto kolektīvā pārvaldījuma organizāciju pilnvarojuši [pārstāvēt viņu tiesības] [..].”
9. 10. pants no 9. panta piemērošanas jomas izslēdz tiesības, ko raidorganizācija īsteno attiecībā uz saviem raidījumiem, neatkarīgi no tā, vai attiecīgās tiesības ir pašas raidorganizācijas tiesības vai tās raidorganizācijai nodevuši citi autortiesību un/vai blakustiesību subjekti.
B – Beļģijas tiesības
10. 1994. gada 30. jūnija likuma (6) 51. pants nosaka, ka autoriem un blakustiesību subjektiem ir ekskluzīvas tiesības atļaut viņu darbu retranslāciju, izmantojot kabeli. Saskaņā ar 36. panta 1. punktu, ja nav citādas vienošanās, tiek prezumēts, ka autori un izpildītāji producentiem nodod ekskluzīvās tiesības uz viņu izrāžu audiovizuālu izmantošanu.
11. 53. panta pirmie divi punkti Beļģijas tiesībās vārdu pa vārdam transponē Direktīvas 93/83 9. panta 1. un 2. punktu.
III – Pamata tiesvedības fakti un prejudiciālais jautājums
12. Uradex SCRL, organizācija, kas pārvalda autoru un izpildītāju tiesības, lūdza Tribunal de Première Instance de Bruxelles
(Briseles Pirmās instances tiesa) izdot rīkojumu par pagaidu noregulējuma pasākumiem, kas būtu vērsti pret Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution
(turpmāk tekstā – “ RTD ”) un Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision
(“ BRUTELE ”), pamatojot ar to, ka tās bez Uradex SCRL
piekrišanas ir veikušas pārraižu retranslāciju.
13. Tā kā tās prasījumi tika noraidīti, Uradex SCRL
iesniedza apelāciju, ko Cour d’appel de Bruxelles
(Briseles Apelācijas tiesa) ar 1998. gada 25. jūnija spriedumu daļēji apmierināja, nolemjot, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ir tiesības piešķirt vai atteikt atļauju retranslēt pa kabeli, attiecībā uz visiem pakalpojumu veidiem, ja tām uzticēta šo tiesību pārvaldība; bet, ja šādas tiesības tām nav uzticētas, ņemot vērā šādas pārvaldības pēc būtības atlīdzības raksturu, viņu loma aprobežojas ar atlīdzības iekasēšanu un tās nodošanu tiesību subjektam.
14. Cour d’appel
piebilda, ka audiovizuālo darbu gadījumā šāda veida organizācijai attiecīgās pilnvaras ir vienīgi tad, ja autori vai izpildītāji vēl aizvien ir šo tiesību subjekti. Ievērojot, ka 1994. gada 30. jūnija likuma 36. pants paredz –tiek pieņemts, ka šo personu tiesības ir nodotas producentam, Uradex
nevar pārvaldīt šīs tiesības, ja vien tā nepierāda, ka pastāv vienošanās, kas apgriež šo prezumpciju, vai ka tā darbojas pašu producentu vārdā, kas šajā gadījumā nav pierādīts.
15. Uz šī pamata Cour d’appel
spriedums “BRUTELE” bija nelabvēlīgs attiecībā uz to, ka tā bez Uradex
atļaujas bija retranslējusi Uradex tieši pārstāvēto izpildītāju darbus, kas nebija audiovizuālie darbi, un pārējā daļā tā apelāciju noraidīja.
16. Uradex
spriedumu pārsūdzēja, pamatojot ar to, ka no Beļģijas likuma 53. panta un tā rezultātā no Direktīvas 93/83 9. panta izriet, ka, nepastāvot tiešam pilnvarojumam, tiek uzskatīts, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, kas tiek uzskatīta par pilnvarotu, ir pilnvaras arī izlemt par tiesību komerciālu izmantošanu, un, attiecībā uz radio vai televīzijas pārraidēm, tas, ka šīs tiesības ir nodotas trešām personām, neko nemaina.
17. Pastāvot šādam strīdam, Cour de cassation
apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai 9. panta 2. punkts [..] direktīvā [..], ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad kolektīvā pārvaldījuma organizāciju uzskata par pilnvarotu pārvaldīt autortiesību vai blakustiesību subjekta, kas nav nodevis savu tiesību pārvaldību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, tiesības, šai organizācijai nav tiesību īstenot minētā tiesību subjekta tiesības piešķirt vai atteikt atļauju kabeļoperatoram retranslēt pa kabeli pārraidi, jo tā ir pilnvarota pārvaldīt tikai minētā tiesību subjekta finansiālos aspektus?”
IV – Process Tiesā
18. Tiesas Statūtu 20. pantā paredzētajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza lietas dalībnieces pamata prāvā, Komisija, Zviedrijas un Itālijas valdības.
19. Tiesas sēdē 2006. gada 19. janvārī mutvārdu apsvērumus sniedza Komisija un Uradex, RTD
un BRUTELE
pārstāvji.
V – Prejudiciālā jautājuma analīze
A – Autortiesību un blakustiesību izmantošana
20. Šo tiesību, kuras tradicionāli ir apkopotas ar apzīmējumu “intelektuālais īpašums” (7), raksturīgā iezīme ir tā, ka tās darba, kas ir šīs personas prāta radīts produkts, radītājam piešķir tiesības atļaut šī darba izmantošanu (8), kas ietver kā šo tiesību morālo aspektu, tā arī to ekonomisko aspektu, kas atvasināts no atlīdzības saņemšanas par darba izmantošanu (9) .
21. Ja vien nav paredzēts pretējais, ikvienam, kas vēlas izmantot aizsargātu darbu publiskai pārraidīšanai, ir jālūdz un jāsaņem tiesību subjekta atļauja, kas būtu ietverta ekskluzīvā vai neekskluzīvā licences līgumā, ar kuru var paredzēt vienu vai vairākus iespējamus izmantošanas veidus. Tāpat tradicionāli uz šīm tiesībām atsaucas individuālā kārtībā.
22. Tomēr, neraugoties uz individuālo raksturu, šīs tiesības kopš neatminamiem laikiem ir tikušas izmantotas kolektīvi, izmantojot “autoru sabiedrības” vai, mūsdienīgākā terminoloģijā, “kolektīvā pārvaldījuma organizācijas”. Gadījumos, kad nav iespējams izmantot atsevišķu pārvaldījumu, ievērojot reproducēšanas apjomu un iespējamās metodes, šī izmantošanas forma ir kļuvusi plaši izplatīta, nodrošinot atlīdzību autoriem.
23. Kolektīvā pārvaldījuma modelis, kas ir pārnests uz saistītajām vai blakus tiesībām, ietverot autoru un izpildītāju tiesības (10), kas tiek apskatītas pamata prāvā, ir radīts, lai nodrošinātu, ka autori var kontrolēt ar to darbiem notiekošo, kas ne vienmēr ir iespējams individuālā kārtībā. Pārvaldītājorganizācija pārvalda, uzrauga, iekasē un sadala autoratlīdzību grupas labā.
24. Kopienas tiesību sistēma nevarēja neņemt vērā šo nozari. Tās ekonomiskā nozīme (11) iespaido kopējā tirgus izveidi (12), veicinot investīcijas, izaugsmi un nodarbinātību; turklāt tās aizsardzība kalpo citiem mērķiem, kā, piemēram, kultūras radošās daļas, identitātes un daudzveidības veicināšanai, kas ir ne vien Eiropas attīstības mērķis, bet arī līdzeklis tās sasniegšanai.
25. Abi šie aspekti parādās acquis communautaire
šajā nozarē.
B – Intelektuālā īpašuma tiesību Kopienas līmeņa saskaņošanas divas fāzes
26. Ir ticis norādīts (13) uz to, ka kopš neatminamiem laikiem ir pastāvējusi saikne starp autortiesībām, kuru atzīšana ir nozīmīgi saistīta ar iespiešanas izgudrošanu (14) un tehnisko progresu. Šī saikne ir redzama arī Kopienas homogenizācijas procesā, kam ir bijušas labvēlīgas viena otrai sekojošās tehnoloģiskās revolūcijas (15), iespaidojot tā dēvēto “informācijas sabiedrību”; šis process ir izpaudies divās fāzēs (16) .
27. Pirmā fāze, kas sākās pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados un kuru uzsāka “Zaļā grāmata par autortiesībām un tehnoloģijas izaicinājumu” (17), ietver piecas direktīvas, tostarp direktīvu, kura ir šī rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu priekšmets (18), kuru mērķis ir reaģēt uz kabeļtelevīzijas un satelīttelevīzijas iespaidu (19) un uz pastāvīgo informācijas tehnoloģiju attīstību (20) .
28. Otrā fāze sākās ar Direktīvu 2001/29, kuru iedvesmoja digitālo tehnoloģiju un interaktīvo sistēmu attīstība. Tai sekoja Direktīva 2001/84/EK, kas attiecas uz mākslas darba autora tiesībām uz peļņas daļu, pārdodot darbu (21) . Otrā fāze šobrīd ir pabeigta ar Direktīvu 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (22) .
29. Abi autortiesību aspekti (ekonomiskais un radošais), kas attiecas uz Kopienas sistēmu, ir atrodami minētajā attīstībā. Kamēr pirmā direktīvu grupa atbild uz nepieciešamību novērst šķēršļus rūpniecībai un preču un pakalpojumu brīvai apritei, kurus rada šaura un vietēja mēroga šo tiesību izpratne (23), otrajā grupā ietilpstošās direktīvas ir paredzētas, lai sniegtu vienotu aizsardzību intelektuālā īpašuma radītājiem (24) .
C – Direktīva 93/83
30. Direktīva 93/83 ir daļa no sākotnējās fāzes un no intelektuālā īpašuma viedokļa attiecas uz iespaidu, kāds ir pārrobežu televīzijas pārraidēm, izmantojot satelītu vai kabeli (25) .
31. Otrais pārraidīšanas veids izraisa nedrošību, kas iespaido operatorus, kuri aprobežojas ar to, ka vienlaicīgi vairākās valstīs bez izmaiņām pārraida televīzijas programmas, kuru saturs ir iepriekš noteikts. Prasība saņemt piekrišanu no visiem attiecīgajiem tiesību turētajiem būtu neizpildāms uzdevums. Turklāt pārrobežu kontekstā šis risinājums prezumēja, ka lūgumi sniegt atļauju jāiesniedz atbilstoši dažādu valstu sistēmām. Šādos apstākļos individuālas atļauju sistēmas saglabāšana varētu radīt nozīmīgu šķērsli netraucētai retranslācijas iekšējā tirgus darbībai.
32. Tāpēc bija jāatrisina jautājums par tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem operatoriem, kas veic apraidi, ir jāsaņem atļauja no to darbu tiesību subjektiem, kurus tie vēlas komercializēt, un jāsamaksā šīm personām atbilstošā atlīdzība. Citiem vārtiem sakot, mērķis, kā norādīts Direktīvas preambulā, bija – novērst juridisko nenoteiktību, ko izraisa atšķirības valstu autortiesību noteikumos, saglabājot šīs tiesības saskaņotā veidā, balstoties uz līgumisku vienošanos (26) .
33. Šajā jautājumā pastāvēja divas iespējas: obligātā licence (27) vai kolektīvais pārvaldījums (28) . Kopienas likumdevējs ir izvēlējies otro, kas ir labvēlīgāks autoru tiesībām. Šī izmantošanas forma mazāk iespaido tiesību subjektu autonomiju un ir vērsta uz to, lai sasniegtu līdzsvaru starp ekskluzīvo tiesību izmantošanu un apraides organizācijas pārliecību, jo tai jābūt drošai, ka tā ir ieguvusi visas tiesības, kas saistītas ar retranslāciju (29) .
34. Minēto iemeslu dēļ Direktīva 93/83 aizsargā autortiesības un blakustiesības, paredzot līgumus, kas noslēdzami starp tiesību subjektiem un apraides organizācijām (8. pants) un paredz kolektīvu pārvaldījumu visos gadījumos (9. panta 1. punkts). Vēlme aptvert visus gadījumus ir pamats 9. panta 2. punktam, saskaņā ar kuru Kopienas likumdevējs ir uzticējis personu, kuras nav biedri, tiesību pārstāvēšanu attiecīgajai kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, tādējādi garantējot operatoram, ka tas ir ieguvis tiesības uz visu repertuāru.
35. Ņemot vērā šos sniegtos paskaidrojumus, var izvērtēt šajā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ietverto Gordija mezglu, proti, noskaidrot, vai šādā gadījumā sabiedrības pārstāvības tiesības ietver intelektuālajam īpašumam raksturīgās tiesības, tostarp tiesības atļaut retranslāciju, vai arī tās aprobežojas tikai ar ekonomiskajiem aspektiem.
D – Kolektīvā pārvaldījuma attiecināšana uz tiesību subjektiem, kas nav biedri
36. Es uzskatu, ka taisnība ir tiem, kuri tāpat kā Komisija, Zviedrijas un Itālijas valdība un Uradex
apgalvo, ka ar likumu nodotās pilnvaras ietver arī tiesības atļaut retranslāciju. Jebkāda cita interpretācija liegtu sasniegt tiesību normas izvirzīto mērķi.
37. Faktiski, ja vissvarīgākais Direktīvas 93/83 mērķis ir novērst to, ka kabeļu operatoru darbību kavē grūtības, ko izraisa individuāla līgumu noslēgšana par tiesību iegūšanu, nodrošinot, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, šķiet neapstrīdami, ka šis pārvaldījums ietver lēmumu atļaut izmantot intelektuāli radīto darbu. Šo apgalvojumu pamato vairāki argumenti.
38. Vispirms, vienīgais veids, kā apliecināt, ka operators ir ieguvis visus programmā ietvertos darbus, ir prezumpcija, ka tiesību subjekti tieši vai netieši piekrīt, ka tie tiek retranslēti. Šāda prezumpcija ir pareiza, ja Direktīvas 9. panta 2. punkts tiek interpretēts tādējādi, ka tas uztic kolektīvā pārvaldījuma organizācijai visas attiecīgās tiesības bez izņēmumiem, sākot ar primārajām tiesībām, proti, tiesībām izmantot nemantisko īpašumu, uz kuru attiecas autortiesības.
39. Šīs normas struktūra un formulējums liek domāt, ka tas tā ir. 9. panta 1. punkts paredz kolektīvā pārvaldījuma principu tā, ka “tiesības piešķirt vai atteikt kabeļu retranslācijas atļauju īsteno caur kolektīvā pārvaldījuma organizāciju”, savukārt 9. panta 2. punkts nosaka kritērijus, lai noteiktu organizāciju, kurai šis pienākums uzticēts attiecībā uz tiem tiesību subjektiem, kuri skaidru izvēli nav izdarījuši (30) ; turklāt šiem tiesību subjektiem saskaņā ar vienošanos starp audiovizuālo sabiedrību un kolektīvā pārvaldījuma organizāciju ir tādas pašas tiesības un pienākumi kā tiem tiesību subjektiem, kuri ir izvēlējušies [kolektīvā pārvaldījuma organizāciju]. Ja apraides organizācijas mērķis ir ievērot attiecīgās tiesības, nav iespējama nekāda cita interpretācija.
40. Citiem vārdiem sakot, no 9. panta 1. punkta ir skaidrs, ka obligātais kolektīvais pārvaldījums neaprobežojas ar šo tiesību finanšu aspektiem un, kā uzsver Zviedrijas un Itālijas valdība, vārda “tiesības” nozīme 9. panta 2. punktā neatšķiras no nozīmes, kas šim vārdam piešķirta 9. panta 1. punktā.
41. Turklāt būtu paradoksāli paredzēt netiešu pilnvaru nodošanu attiecībā uz ekonomisko kompensāciju, to pašu neparedzot attiecībā uz tās prius : atļauju retranslēt, par kuru šī atlīdzība tiek saņemta.
42. Visbeidzot, ja tiesību subjekti, kuri nav savu tiesību pārstāvību uzticējuši noteiktai kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, varētu individuālā kārtā iebilst pret televīzijas programmas retranslāciju pa kabeli, norādot citus iemeslus bez kolektīvajā līgumā ietvertajiem, vai varētu dot piekrišanu, neņemot vērā nosacījumus, par ko panākta kolektīva vienošanās, nozarē turpinātu pastāvēt juridiska nenoteiktība, un Kopienas tiesību normai nebūtu nekādas lietderīgas iedarbības.
E – Īpašais gadījums: tiesību cesija trešām personām
43. Kolektīvs pārvaldījums attiecas tikai uz retranslācijas pa kabeli tiesībām un ar tām saistīto atlīdzību (31), taču neiespaido tiesību subjekta citas tiesības, tādas kā tiesības izmantot darbu, kas paliek neskartas. Attiecīgi nekas neliedz šādas tiesības nodot trešām personām.
44. Direktīvas divdesmit astotais apsvērums šajā sakarā ir pilnīgi skaidrs, nosakot, ka saskaņošana iespaido nevis “atļaušanas tiesības”, bet gan to izmantošanu, no kā izriet, ka šīs tiesības drīkst cedēt.
45. Nodošanas gadījumā jaunais tiesību subjekts iestājas iepriekšējā tiesību subjekta tiesībās un paliek tādā pašā situācijā attiecībās ar kolektīvā pārvaldījuma organizāciju, kā rezultātā ir jāatceras iepriekš minētie paskaidrojumi. Tiesību individuāla izmantošana ir atļauta vienīgi tad, ja, kā to paredz Direktīvas 93/83 10. pants, tiesību ieguvējs pats ir apraides organizācija.
46. Eiropas režīma pamati aizliedz nodošanas iespēju kā līdzekli, lai apietu kolektīvo pārvaldījumu. Direktīvas 9. pants neizmanto terminus “autori”, “izpildītāji” vai “producenti”, bet gan autortiesību un blakustiesību “subjekti”, un tādējādi nav nozīmes tam, vai tiesības izmantot šādas tiesības ir primāras un pieder darba autoram vai izpildītājam, vai arī sekundāras, nodošanas rezultātā iegūtas tiesības.
47. Risinājums ir identisks, ja, kā tas ir Beļģijā, pārraižu producenti kļūst par tiesību subjektiem, jo likumdevējs juris tantum
prezumē, ka autori un izpildītāji var nodot producentiem ekskluzīvas tiesības izmantot viņu izrādes, jo arī šajā gadījumā pastāv iemesli, kas pamato Kopienas tiesību normu.
48. Aprakstītajā gadījumā problēma pāriet uz organizācijas, kurai jāīsteno kolektīvās tiesības, identificēšanu, taču šis jautājums ir jānoskaidro valsts tiesai, piemērojot Direktīvu transponējošās valsts tiesību normas.
49. Līz ar to rodas divas iespējas. Pirmā iespēja ir tāda, ka producentu iegūtās tiesības tiek uzskatītas par autoru un izpildītāju pašu tiesībām, kuru administrēšana nodota attiecīgās kategorijas tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, vai arī, ja tādas ir vairākas, kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, kura paredzēta 1994. gada 30. jūnija likuma 53. panta 2. punktā otrajā daļā, kas transponē Direktīvas 93/83 9. panta 2. punktu Beļģijas tiesībās. Otrā iespēja ir tāda, ka tiek uzskatīts – šīs tiesības ir tāda paša rakstura tiesības kā producentu tiesības.
50. Pēdējās minētās iespējas sekas būtu tādas, ka attiecībā uz vienu pārraidi savstarpēji konkurētu vairākas (mākslinieku izpildītāju un producentu ) [kolektīvā pārvaldījuma organizācijas], ko Direktīva arī neaizliedz, jo Kopienas likumdevējs ir izvēlējies televīzijas retranslācijā pa kabeli iesaistīto intelektuālā īpašuma tiesību kolektīvu pārvaldījumu, neprasot, lai tiktu izmantota tikai viena organizācija. Šādā gadījumā tiktu aptvertas vairāku kategoriju, kuru katru administrētu cita kolektīvā pārvaldījuma organizācija, tiesības, un operatoram būtu jāslēdz līgumi ar visām. Šis iznākums nepārkāpj Direktīvas mērķi, jo tas paredz skaidri definētu ietvaru audiovizuālajiem operatoriem, kuri var vest darījumu sarunas tikai ar ierobežotu sadarbības partneru skaitu, un tas nodrošina, ka tiek faktiski aizsargātas dažādu iesaistīto autoru grupu intereses – kuras, neaizmirsīsim, var būt savstarpēji pretrunīgas.
51. Šie pēdējie apsvērumi atspēko šaubas, kādas izteikusi iesniedzējtiesa, uzdodot prejudiciālo jautājumu, uz kuru es ierosinu atbildēt, ka saskaņā ar Direktīvas 93/83 9. panta 2. punktu organizācija, kurai netieši nodots intelektuālā īpašuma tiesību kolektīvais pārvaldījums, ir tiesīga pārvaldīt ne vien šo tiesību finanšu aspektu, bet arī lemt par šo tiesību komerciālu izmantošanu kabeļtelevīzijā.
VI – Secinājumi
52. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai Beļģijas Cour de cassation
atbildēt šādi:
Ar 9. panta 2. punktu Padomes 1993. gada 27. septembra Direktīvā 93/83/EEK par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai, tiek pieļauts kolektīvā pārvaldījuma organizāciju uzskatīt par pilnvarotu pārvaldīt tāda autortiesību vai blakustiesību subjekta tiesības, kas savas tiesības piekrist darbu un izrāžu izmantošanai nav tieši nodevis konkrētai organizācijai.
(1) .
(2)  –	Padomes 1993. gada 27. septembra Direktīva 93/83/EEK par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai (OV L 248, 15. lpp.).
(3)  –	Autortiesību blakustiesības ir izpildītāju, skaņu ierakstu producentu un raidorganizāciju tiesības. Šī definīcija ir ietverta Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvā 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp).
(4)  –	2000. gada 3. februāra spriedumā lietā C‑293/98 Egeda
( Recueil, I‑629. lpp.) ir uzsvērts, ka direktīvas normas par retranslāciju pa kabeļiem atšķiras no normām, kas regulē satelītu apraidi (23. punkts).
(5)  –	Direktīvas 93/83 spāņu valodas redakcijā izmantotais vārds “mandatada” šajā valodā nepastāv. Pareizais termins spāņu valodā ir “mandataria”, persona, kas pārstāv, pārvalda vai izpilda vienu vai vairākus darījumus citas personas vārdā, kuru, savukārt dēvē “mandante”.
(6)  –	1994. gada 27. jūlija Moniteur belge
Nr. 147, 19297. lpp. (labojumi – 1994. gada 22. novembra Moniteur belge
Nr. 227, 28832. lpp.).
(7)  –	19. gadsimta beigās izstrādātā Spānijas Civilkodeksa (publicēts Gaceta de Madrid
1889. gada 25. jūlijā) II grāmatas IV nodaļas III sadaļas virsraksts ir “Par intelektuālo īpašumu”, kurā ir pārņemtas Spānijas tradīcijas, kas ietvertas 1847. gada 10. jūnija likumā “Par intelektuālo īpašumu”, saglabātas 1879. gada 10. janvāra likumā ar tādu pašu nosaukumu un apstiprinātas ar šobrīd spēkā esošo 1987. gada 11. novembra likumu, kura konsolidētā redakcija ir apstiprināta ar 1996. gada 12. aprīļa Karalisko likumdošanas dekrētu Nr. 1/1996 (1996. gada 22. aprīļa Boletín Oficial del Estado Nr. 97, 14369.–14396. lpp.).
(8)  –	1886. gada 9. septembra Bernes Konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību 8. un turpmākie panti, atbilstoši pārskatītajai redakcijai 1971. gada 24. jūlija Parīzes aktā un 1979. gada 28. septembra grozījumiem, regulē autortiesības starptautiskā līmenī.
(9)  –	Nemateriālo īpašuma tiesību duālais raksturs ir minēts 1993. gada 20. oktobra spriedumā apvienotajās lietās C‑92/92 un C‑326/92 Phil Collins u.c. ( Recueil, I‑5145. lpp.), kura 20. punktā Tiesa norāda, ka šo tiesību īpašais priekšmets ir “nodrošināt to subjektiem morālo un ekonomisko tiesību aizsardzību. Morālo tiesību aizsardzība ļauj it īpaši autoriem un māksliniekiem iebilst pret ikvienu darba izkropļošanu, sagrozīšanu vai cita veida pārveidošanu, kas varētu kaitēt to cieņai vai reputācijai. Autortiesības un blakustiesības pēc sava rakstura ir arī ekonomiskas, jo tās piešķir tiesības komerciāli izmantot aizsargātā darba laišanu apgrozībā, proti, tādu licenču formā, kas piešķirtas, par tām saņemot autoratlīdzību”. Savos secinājumos lietā, kurā 2002. gada 6. jūnijā tika pasludināts spriedums lietā C‑360/00 Ricordi ( Recueil, I‑5089. lpp.), es esmu norādījis uz autortiesību divām dimensijām – “slavu un bagātību”.
(10)  –	Precīzāk, kolektīvam pārvaldījumam īpaši piemēroti ir muzikālie, teātra un audivizuālie darbi, kurus iespējams izpildīt ļoti daudzas reizes.
(11)  –	Saskaņā ar Komisijas 2004. gada 16. aprīļa paziņojumu Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par Autortiesību un blakustiesību pārvaldību iekšējā tirgū (COM/2004/0261 galīgā redakcija), uz autortiesībām balstīto nozaru ieguldījums Eiropas Savienības ekonomikā pārsniedz 5 % no bruto iekšzemes kopprodukta (2. lpp.).
(12)  –	1982. gada 6. oktobra spriedumā lietā 262/81 Coditel
u.c. ( Recueil, 3381. lpp.) Tiesa ir atzinusi, ka noteiktos apstākļos autortiesības kavē preču apriti un brīvu konkurenci.
(13)  –	Marco Molina, J. La armonización de las legislaciones sobre propiedad intelectual en las Directivas comunitarias, Derecho privado europeo, izdevniecība Colex, Madride, 2003, 1009.–1061. lpp.
(14)  –	Marco Molina, J. Bases históricas y filosóficas y precedentes legislativos del derecho de autor, Anuario de Derecho Civil, janvāris/marts 1994, 121.–208. lpp., norāda, ka, ārpus visiem apsvērumiem par autoru individuālajām interesēm antīkās Grieķijas un Romas laikos, dīgļi modernajām normām, kurās regulētas viņu tiesības, ir rodami ekskluzīvajās tiesībās, kas saistītas ar drukāšanu.
(15)  –	2005. gada 14. jūlija spriedumā lietā C‑192/04 Lagardère Active Broadcast
(Krājums, I‑7199. lpp.) Tiesa atgādināja tehnoloģiskās attīstības iespaidu uz Kopienas autortiesībām (29. un 30. punkts).
(16)  –	Ir jāuzsver, ka Kopienas tiesības vienīgi margināli ir skārušas autortiesības un blakustiesības, atstājot to regulējuma būtiskus aspektus dalībvalstu ziņā. Šādu viedokli ir izteikusi Komisija 11. zemsvītras piezīmē minētā paziņojuma 1. lpp.
(17)  –	COM(88) 172 galīgā redakcija, Brisele, 1988. gada jūnijs, aktualizēts dokumentā ar virsrakstu “Sekojot Zaļajai grāmatai – Komisijas darba programma autortiesību un blakustiesību jomā” (Brisele, 1990. gada 5. decembris, COM(90) 584 galīgā redakcija).
(18)  –	Pārējās ir Padomes 1991. gada 14. maija Direktīva 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.); Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīva 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.); Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīva 93/98/EEK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (OV L 290, 9. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 11. marta Direktīva 96/9/EK par datubāzu tiesisko aizsardzību (OV L 77, 20. lpp.).
(19)  –	Dažus gadus iepriekš – Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.), kas zināma kā “Televīzijas bez robežām direktīva”.
(20)  –	Iepriekš minētā Zaļā grāmata norāda uz problēmām, ko izraisījusi jaunu tehnoloģiju parādīšanās, tostarp kabeļtelevīzijas un satelīttelevīzijas, semikonduktoru, informācijas tehnoloģiju un jaunu audiovizuālo ierakstu tehnoloģiju parādīšanās.
(21)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. septembra Direktīva 2001/84/EK par tālākpārdošanas tiesībām par labu mākslas oriģināldarba autoram (OV L 272, 32. lpp.).
(22)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa direktīva (OV L 157, 45. lpp., labojumi OV L 195, 16. lpp.).
(23)  –	Iepriekš minētajā Zaļajā grāmatā Komisija norāda, ka uzmanība tika vērsta uz autortiesību izraisītiem šķēršļiem tirdzniecībai ar precēm un pakalpojumiem Kopienas ietvaros daudzās nozarēs.
(24)  –	Šajā sakarā visinformatīvākais ir Direktīvas 2001/29 ceturtais apsvērums un Direktīvas 2004/48 otrais, trešais un desmitais apsvērums.
(25)  –	Deliyanni, E. Contenu et application de la directive 93/83 du Conseil, relative à la coordination de certaines règles du droit d’auteur et des droits voisins, applicables à la radiodiffusion par satellite et à la retransmission par câble, Derecho europeo del audiovisual: actas del congreso organizado por la Asociación Europea de Derecho Audiovisual (Sevilla, octubre 1996), I sēj., Madride, 1997, 675.–709. lpp., uzsver vajadzību koordinēt divus no vietas viedokļa savstarpēji nošķiramus fenomenus – satelīttelevīziju un kabeļtelevīziju starptautiskā līmenī un autortiesību aizsardzību, kas notiek tikai valsts mērogā.
(26)  –	Šādu viedokli ir izteikusi Komisija: “Eiropas Komisijas ziņojums par Padomes Direktīvas 93/83/EEK par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai, piemērošanu”, Brisele, 26.07.2002., [COM (2002) 430 galīgā redakcija, 3. un 4. lpp.).
(27)  –	Valsts vara piešķir licences izmantot darbu, paredzot izmantošanas nosacījumus un piemērojamo atlīdzību, un tiesību subjektiem nav tiesību iebilst.
(28)  –	Uz abām attiecas Bernes konvencijas 11.a pants, kura pirmais punkts nosaka, ka autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut savu darbu pārraidīšanu un retranslāciju, turpretī 2. punkts nosaka, ka šo tiesību izmantošanas nosacījumu paredzēšana ir valsts tiesību jautājums.
(29)  –	Skat. 26. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas Ziņojumu un iepriekš minēto Deliyanni, E., 704. lpp.
(30)  –	9. panta 2. punkts situāciju atrisina tikai gadījumā, ja pastāv viena organizācija attiecībā uz vienas kategorijas tiesībām, jo, ja pastāv vairākas šādas organizācijas, tiek uzskatīts, ka pilnvarota ir tā, kuru izvēlējies tiesību subjekts. Tomēr principā, ja tiesību subjekti nav izvēlējušies nevienu aģentūru, nevar uzskatīt, ka tiem jābeidz sava klusēšana, lai nodotu savu interešu pārstāvību vienai no šīm organizācijām.
(31)  –	Iepriekš minētais Deliyanni, E., 706. lpp., skaidro, ka pienākums vērsties kolektīvā pārvaldījuma organizācijā nenozīmē, ka autoram ir pienākums visus savu tiesību aspektus izmantot kolektīvi, bet gan tikai, ka, viņam to nedarot, viņš var atsaukties vienīgi uz 9. panta 2. punktā norādītajām tiesībām.