Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN] SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 16. aprīlī (1)
Lieta C‑254/25
A. A.
pret
Wojewoda Śląski
(Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojevodistes administratīvā tiesa Glivicē, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Imigrācijas politika – Ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi trešo valstu valstspiederīgajiem studiju nolūkā – Direktīva (ES) 2016/801 – Procesuālās garantijas – Trešo valstu valstspiederīgo iesniegto pieteikumu atļauju saņemšanai izskatīšanas termiņu apturēšana – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Līdzvērtības princips
Ievads
1.        Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojevodistes administratīvā tiesa Glivicē, Polija) tiesvedībā starp trešās valsts valstspiederīgo A. A. (turpmāk tekstā – “prasītājs”) un Wojewoda Śląski (Silēzijas vojevoda, Polija; turpmāk tekstā – “vojevoda”). Pamatlietas konteksts ir Krievijas Federācijas iebrukums Ukrainā 2022. gada februārī, pēc kura Polija pieredzēja ievērojamu pārvietoto personu pieplūdumu. Polijas likumdevējs ir pieņēmis tiesību normas, kuru mērķis ir, pirmkārt, apturēt uzturēšanās atļauju pieteikumu tostarp studiju nolūkā izskatīšanas termiņus un, otrkārt, izslēgt valsts tiesību normu par kompetentās iestādes bezdarbību piemērošanu, lai šai iestādei nevarētu tikt piemērots nekādas finansiāls sods par lēmuma pieņemšanai paredzēto termiņu neievērošanu.
2.        Pamatlietā ir runa par to, ka noteiktajos termiņos nav pieņemts lēmums par trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pagaidu uzturēšanās pieteikumu studiju nolūkā, un par neiespējamību iesniegt pieteikumu par valsts pārvaldes iestāžu vilcināšanos vai atbilstošas finansiālas kompensācijas saņemšanu. Tātad šajā lietā, raugoties no Savienības tiesību skatpunkta, Tiesa tiek aicināta izvērtēt to, ka ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem ir izslēgta trešo valstu valstspiederīgajiem valsts tiesībās paredzētā iespēja iesniegt pieteikumu, lai konstatētu Polijas administratīvo iestāžu vilcināšanos pieteikuma par pagaidu uzturēšanās atļaujas studiju nolūkā piešķiršanu izskatīšanā, un piespriest, pirmkārt, samaksāt atbilstošu summu kā kompensāciju par tiesību uz to, ka iestāde rīkojas bez nepamatotas kavēšanās, pārkāpumu un, otrkārt, izdot rīkojumu pieņemt lēmumu tiesas noteiktajā termiņā.
3.        Šis vērtējums it īpaši tiks veikts, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā (2) 34. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
4.        Šajā lietā nozīmīgs ir Hartas 47. pants “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu”.
Direktīva 2016/801
5.        Direktīvas 2016/801 5. panta “Principi” 1. un 3. punktā noteikts:
“1.      Trešās valsts valstspiederīgo saskaņā ar šo direktīvu uzņem ar nosacījumu, ka ir pārbaudīti dokumentāri pierādījumi, kas apliecina, ka trešās valsts valstspiederīgais atbilst:
a)      7. pantā paredzētajiem vispārīgajiem nosacījumiem;
b)      attiecīgajiem īpašajiem nosacījumiem, kas izklāstīti 8. 11., 12., 13., 14. vai 16. pantā.
[..]
3.      Ja ir izpildīti visi vispārīgie nosacījumi un attiecīgie īpašie nosacījumi, trešās valsts valstspiederīgajam ir tiesības saņemt atļauju.
Ja dalībvalsts izsniedz uzturēšanās atļaujas tikai savā teritorijā un visi uzņemšanas nosacījumi, kas noteikti šajā direktīvā, ir izpildīti, attiecīgā dalībvalsts izsniedz trešās valsts valstspiederīgajam vajadzīgo vīzu.”
6.        Šīs direktīvas 34. pantā “Procesuālas garantijas un pārredzamība” ir paredzēts:
“1.      Attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes pieņem lēmumu par pieteikumu atļaujai vai tās atjaunošanai un pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā 90 dienas no dienas, kad tika iesniegts pilnīgs pieteikums, rakstiski paziņo lēmumu pieteikuma iesniedzējam saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām paziņošanas procedūrām.
[..]
3.      Ja informācija vai dokumentācija, kas iesniegta, lai pamatotu pieteikumu, ir nepilnīga, kompetentās iestādes saprātīgā termiņā paziņo pieteikuma iesniedzējam, kāda papildu informācija ir nepieciešama, un nosaka pieņemamu termiņu tās sniegšanai. Termiņu, kas minēts 1. [..] punktā, aptur līdz brīdim, kad kompetentās iestādes ir saņēmušas vajadzīgo papildu informāciju. Ja papildu informācija vai dokumenti noteiktajā termiņā nav iesniegti, pieteikumu var noraidīt.
[..]
5.      Jebkuru lēmumu, ar kuru pieteikumu atzīst par nepieņemamu vai noraida, atsaka atļaujas atjaunošanu vai anulē atļauju, var juridiski apstrīdēt attiecīgajā dalībvalstī saskaņā ar tās tiesību aktiem. Ar rakstisku paziņojumu tiek precizēts, kurā tiesā vai administratīvā iestādē var lēmumu pārsūdzēt un kāds ir pārsūdzības iesniegšanas termiņš.”
Īstenošanas lēmums 2022/382
7.        Saskaņā ar Padomes Īstenošanas lēmuma (ES) 2022/382 (2022. gada 4. marts), ar ko Direktīvas 2001/55/EK 5. panta nozīmē konstatē no Ukrainas pārvietoto personu masveida pieplūduma esamību un nosaka pagaidu aizsardzības ieviešanu (3), 3. un 7. apsvērumu Krievijas Federācijas iebrukums Ukrainā, ko Eiropadome nosodīja 2022. gada 24. februārī, ir izraisījis tādu pārvietoto personu no Ukrainas masveida pieplūdumu, kuras nespēj atgriezties savā izcelsmes valstī vai reģionā, un šā pieplūduma apmērs varētu novest pie dalībvalstu patvēruma sistēmu nespējas apstrādāt šīs personas tā, lai neapdraudētu šo sistēmu pienācīgu darbību, kā arī attiecīgo personu un citu aizsardzības pieprasītāju intereses.
Īstenošanas lēmums 2024/1836
8.        Saskaņā ar Padomes Īstenošanas lēmuma (ES) 2024/1836 (2024. gada 25. jūnijs), ar ko pagarina ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/382 ieviesto pagaidu aizsardzību (4), 7. un 8. apsvērumu kara turpināšanās, sarežģītie humanitārie apstākļi, nestabilitāte un eskalācijas risks nozīmē, ka nevar izslēgt turpmāku liela mēroga ieceļošanu un ka joprojām pastāv risks valstu patvēruma sistēmu pienācīgai darbībai, tāpēc pagaidu aizsardzība ir jāpagarina, lai nodrošinātu tūlītēju aizsardzību un saskaņotu tiesību kopumu ar samazinātām formalitātēm un izvairītos no tā, ka regulējuma izbeigšanas rezultātā starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiek iesniegti vienlaikus un masveidā, kas varētu pārslogot šīs sistēmas.
Polijas tiesību akti
2022. gada 12. marta likums
9.        2022. gada 12. marta Ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa (Likums par palīdzību Ukrainas valstspiederīgajiem saistībā ar bruņotu konfliktu Ukrainas teritorijā; turpmāk tekstā – “2022. gada 12. marta likums”) (5) ir ticis pieņemts pēc Īstenošanas lēmuma 2022/382 pieņemšanas. Šajā likumā ir paredzēti īpaši noteikumi par Polijas teritorijā ieradušos Ukrainas pilsoņu uzturēšanās legalizāciju. Šā likuma konsolidētajā redakcijā (6), ņemot vērā kopš tā pieņemšanas izdarītos grozījumus, ir ietverts 100.d pants, kas ir piemērojams pamatlietas faktiem, un tajā ir noteikts:
“1.      Laikposmā līdz 2025. gada 30. septembrim lietu izskatīšanas termiņus lietās, kurās tiek lemts:
1)      piešķirt ārvalstniekam:
a)      uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku,
b)      pastāvīgās uzturēšanās atļauju,
c)      ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju,
2)      grozīt:
a)      uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku un darba atļauju,
b)      uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku augsti kvalificēta darba veikšanai,
3)      atcelt ārvalstniekam:
a)      uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku,
b)      pastāvīgās uzturēšanās atļauju,
c)      ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju,
– neuzsāk skaitīt un skaitījumu uzsākušo termiņu tecējums šajā laikposmā tiek apturēts vojevodas virzītajos procesos.
2.      Darbības, kas veiktas 1. punktā minētajā laikposmā saskaņā ar 1. punktā minētajām procedūrām, ir spēkā.
3.      Laikposmā, kas minēts 1. punktā:
1)      nepiemēro noteikumus par procesa virzītājas iestādes bezdarbību 1. punktā minētajos gadījumos un par tās pienākumu informēt procesā iesaistīto pusi vai dalībnieku par to, ka lieta nav izskatīta noteiktajā termiņā;
2)      procesa virzītāja iestāde 1. punktā minētajos gadījumos nav sodāma ar jebkādu naudas sodu, un par labu prasītājiem netiek piespriests samaksāt naudas summas par to, ka tā nav pieņēmusi lēmumu likumā noteiktajos termiņos.
4.      Apstāklis, ka 1. punktā minētajā laikposmā procesa virzītāja iestāde ir pārtraukusi rīcību vai ir rīkojusies novēloti 1. punktā minētajos gadījumos, nevar būt par pamatu ne prasībai sakarā ar bezdarbību, ne prasībai par pārmērīgi ilgu procesu, vai par lietas dalībnieka tiesību uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā pārkāpumu.”
10.      Šis 100.d pants stājās spēkā 2023. gada 1. janvārī un ir ticis vairākkārt grozīts, kā termiņu apturēšanas gala datumus nosakot attiecīgi 2023. gada 24. augustu, 2024. gada 4. martu un pēc tam 2024. gada 30. jūniju. Minētais pants aizstāja šā paša likuma 100.c pantu, kas bija piemērojams līdz 2022. gada 31. decembrim.
Ārvalstnieku likums
11.      2013. gada 12. decembra Ustawa o cudzoziemcach (Ārvalstnieku likums) (7) 3. pantā ir noteikts:
“Šajā likumā ir izmantoti šādi termini:
[..]
2)      ārvalstnieks – persona, kurai nav Polijas pilsonības;
[..]”
12.      Ārvalstnieku likuma 112.a pantā ir paredzēts:
“1.      Lēmumu par uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku piešķiršanu ārvalstniekam pieņem 60 dienu laikā.
2.      Šā panta 1. punktā minēto termiņu sāk skaitīt no dienas, kad iestājies pēdējais no šādiem notikumiem:
1)      ārvalstnieks personīgi ir iesniedzis pieteikumu uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku saņemšanai vai ir personīgi ieradies vojevodas birojā pēc minētā pieteikuma iesniegšanas, ja vien pienākums ierasties personīgi neattiecas uz ārvalstnieku, vai
2)      ārvalstnieks ir iesniedzis tipveida vai standartizētu pieteikumu uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku saņemšanai, vai
3)      ārvalstnieks ir iesniedzis 106. panta 2. punkta 2. apakšpunktā minētos dokumentus vai ir izbeidzies 106. panta 2.a punktā paredzētais vojevodas noteiktais termiņš.
3.      Šī likuma 139.a panta 1. punktā un 139.o panta 1. punktā minētās uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku piešķiršanas procedūras gadījumā 1. punktā minēto termiņu sāk skaitīt no dienas, kad iestājies pēdējais no šādiem notikumiem:
1)      uzņemošā vienība ir iesniegusi 139.a panta 1. punktā vai 139.o panta 1. punktā minēto tipveida vai standartizēto pieteikumu uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku saņemšanai, vai
2)      uzņemošā vienība ir uzrādījusi 106.a panta 2. punkta 2. apakšpunktā minētos dokumentus vai ir iestājies 106.a panta 3. punktā minētais vojevodas noteiktais termiņš.
4.      Apstrīdēšanas procedūra attiecībā uz uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku piešķiršanu ārvalstniekam tiek pabeigta 90 dienu laikā.
5.      Ja apstrīdēšana neatbilst tiesību aktos paredzētajām prasībām, 4. punktā minētais termiņš sākas dienā, kad ir novērsti apstrīdēšanas trūkumi.”
Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās
13.      Saskaņā ar 2002. gada 30. augusta Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās) (8) 53. panta 2b punktu:
“Pieteikumu sakarā ar bezdarbību vai pārmērīgi ilgu procesu var iesniegt jebkurā laikā pēc atgādinājuma vēstules nosūtīšanas kompetentajai iestādei.”
14.      Šā likuma 149. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.      Apmierinot pieteikumu sakarā ar bezdarbību vai pārmērīgi ilgu procesu iestādēs 3. panta 2. punkta 1.–4. apakšpunktā minētajos gadījumos, vai par pārmērīgi ilgu procesu 3. panta 2. punkta 4.a apakšpunktā minētajos gadījumos, tiesa:
1)      uzliek iestādei pienākumu noteiktā termiņā pieņemt aktu, interpretācijas lēmumu vai pasākumu;
2)      uzliek iestādei pienākumu konstatēt vai atzīt, ka pastāv tiesības vai pienākumi, kas izriet no likuma;
3)      nosaka, ka iestāde ir pieļāvusi bezdarbību vai ir izraisījusi pārmērīgu procesa ilgumu.
1a.      Tiesa nosaka, vai bezdarbība vai iestādes veiktā procesa pārmērīgais ilgums ir uzskatāms par acīmredzamu tiesību pārkāpumu.
1b.      Šā panta 1. punkta 1. un 2. apakšpunktā minētajā gadījumā tiesa turklāt var lemt par tiesību vai pienākuma esību vai neesamību, ja to atļauj lietas raksturs, kā arī tās faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nerada pamatotas šaubas.
2.      Šā panta 1. punktā minētajā gadījumā tiesa turklāt pēc savas ierosmes vai pēc lietas dalībnieka lūguma var piemērot iestādei naudas sodu, kura apmērs ir paredzēts 154. panta 6. punktā, vai piespriest tai samaksāt pieteicējam naudas summu, kas nepārsniedz pusi no 154. panta 6. punktā paredzētās summas.”
15.      Saskaņā ar minētā likuma 153. pantu:
“Juridiskais vērtējums un norādes par turpmāko notikumu gaitu pēc tiesvedības, kas ietvertas tiesas nolēmumā, ir saistošas iestādēm, pret kurām iesniegts pieteikums to rīcības, bezdarbības vai pārmērīgi ilgā procesa tajās dēļ, kā arī tiesām, ja vien tiesību normas nav tikušas grozītas.”
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
16.      2024. gada 17. aprīlī pieteicējs, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, iesniedza pieteikumu vojevodam uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku saņemšanai, lai studētu universitātē Polijā. Tā kā iestāde nepieņēma lēmumu valsts tiesībās paredzētajā termiņā, 2024. gada 25. oktobrī pieteicējs nosūtīja vojevodam atgādinājuma vēstuli.
17.      Tā kā par viņa vēstuli joprojām netika pieņemts lēmums, 2024. gada 22. novembrī pieteicējs pret šo iestādi iesniedza pieteikumu sakarā ar bezdarbību Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojevodistes administratīvā tiesa Glivicē), kas ir iesniedzējtiesa. Savā pieteikumā pieteicējs pārmeta vojevodam acīmredzamu uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku pieteikuma izskatīšanas termiņa pārsniegšanu, lūdzot, lai administratīvajai iestādei tiktu noteikts pienākums izsniegt šo atļauju četrpadsmit dienu laikā un tai tiktu piespriests izmaksāt viņam kompensāciju vai, pakārtoti, samaksāt naudas sodu.
18.      Savukārt vojevoda savā iebildumu rakstā lūdza noraidīt pieteikumu, tostarp atsaucoties uz 2022. gada 12. marta likuma 100.d pantu. Saskaņā ar šīs pēdējās norādīto pieteikumu izskatīšanas termiņu tecējums vojevodas virzītajos procesos sākas tikai no 2025. gada 30. septembra vai ir apturēts līdz šim datumam, un pamatojums ir secīgi palielināts to uzturēšanās atļauju pieteikumu skaits, kas ir saistīts ar Krievijas Federācijas agresiju pret Ukrainu 2022. gada 24. februārī. Šīs apturēšanas beigas sākotnēji bija noteiktas 2022. gada 31. decembrī, bet vairākas reizes tika pagarinātas. Vojevoda arī norādīja, ka šajā 100.d pantā ir paredzēts, ka līdz 2025. gada 30. septembrim nav piemērojami noteikumi par iestādes bezdarbību un tās pienākumu informēt lietas dalībnieku par to, ka lieta netiks izskatīta paredzētajā termiņā, un ka par labu pieteicējiem nevar piemērot nekādu naudas sodu vai kompensāciju par likumā noteikto termiņu neievērošanu.
19.      Tā kā Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojevodistes administratīvā tiesa Glivicē) ir šaubas par minētās termiņu apturēšanas un par trešo valstu valstspiederīgo iespējas efektīvi vērsties tiesā par valsts pārvaldes iestāžu bezdarbību neesamības atbilstību Savienības tiesībām, tā ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai šādiem Līgumos paredzētajiem principiem:
a)      tiesiskuma un cilvēktiesību ievērošanas principam (LES 2. pants un 6. panta 3. punkts);
b)      samērīguma principam ([Hartas] 52. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar Hartas 51. panta 1. punktu un LES 6. panta 1. punktu);
c)      Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principiem (LES 4. panta 3. punkts);
d)      “tiesību uz labu pārvaldību” principam (šīs tiesības ir uzskatāmas par Eiropas Savienības principu – Hartas 41. panta 1.–4. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar Hartas 51. panta 1. punktu un LES 6. panta 1. punktu, – un izriet no Eiropas Savienības Tiesas judikatūras),
– pretrunā ir tas, ka organizatorisku vai ekonomisku iemeslu dēļ valsts tiesību aktos – ilgstoši un ar vairākiem pagarinājumiem – ārvalstniekiem (trešo valstu valstspiederīgajiem) ir liegtas tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli pret valsts iestāžu vilcināšanos (atgādinājuma vēstule, pieteikums
sakarā
ar bezdarbību vai vilcināšanos), tostarp ņemot vērā prasības, kas noteiktas [Direktīvas 2016/801] 34. panta 1. un 3. punktā?;
2)      Vai tas, ka valsts tiesību aktos – ilgstoši un ar vairākiem pagarinājumiem –ārvalstniekiem, proti, trešo valstu valstspiederīgajiem, ir liegtas tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli pret valsts iestāžu vilcināšanos, kā aprakstīts 1. jautājumā, un tas, ka valsts administratīvajām tiesām ir liegta iespēja piešķirt atbilstošu naudas summu kā atlīdzinājumu par to, ka ir pārkāptas tiesības uz iestāžu rīkošanos bez nepamatotas kavēšanās, un uzdot tiesas noteiktajā termiņā pieņemt administratīvo aktu, situācijā, kad Polijas valstspiederīgajiem šīs tiesības viņu pašu administratīvajās lietās nav liegtas, jāinterpretē tādējādi, ka tas:
a)      neatbilst vispārējo interešu prasībām un pārmērīgi ierobežo Eiropas Savienības pamattiesību jomu (LES 2. pants un 6. panta 1. un 3. punkts, aplūkojot tos kopsakarā ar Hartas 52. panta 1.–3. punktu);
b)      diskriminē ārvalstniekus – trešo valstu valstspiederīgos (LES 2. pants, LESD 10. un 18. pants, Hartas 20. pants un 21. panta 1. un 2. punkts);
c)      pārkāpj taisnīguma principu (LES 2. pants);
d)      apgrūtina reālu un efektīvu iespēju vērsties tiesā (LES 2. pants, LESD 67. panta 4. punkts, Hartas 47. pants, to aplūkojot kopsakarā ar 51. panta 1. punktu)?”
20.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Polijas valdība un Eiropas Komisija.
Vērtējums
21.      Ar prejudiciālajiem jautājumiem, kurus izskatīšu kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai 2022. gada 12. marta likums ir pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2016/801 34. panta 1. un 3. punktam, tā kā ar to administratīvu vai ekonomisku ierobežojumu dēļ ir ilgstoši un vairākkārt pagarināta trešo valstu valstspiederīgo tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pret administratīvo iestāžu bezdarbību izslēgšana valsts tiesībās, un ir atcelta iespēja valsts administratīvajām tiesām piespriest, pirmkārt, samaksāt atbilstošu summu kā kompensāciju par tiesību uz to, ka administrācija rīkojas bez nepamatotas kavēšanās, pārkāpumu un, otrkārt, izdot rīkojumu pieņemt lēmumu tiesas noteiktajā termiņā.
22.      Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, kuros Tiesa tiek aicināta izvērtēt šādas tiesību aizsardzības līdzekļu izslēgšanas saderību ar Savienības tiesībām, it īpaši ar atbilstošajām Direktīvas 2016/801 normām un Hartas 47. pantu (9), man šķiet esam nepieciešams secīgi izvērtēt vairākus elementus. Pirmām kārtām, būtu jāatgādina Direktīvas 2016/801 mērķis, lai izskaidrotu šajā instrumentā paredzētās uzturēšanās atļaujas izsniegšanas procedūras funkciju un tvērumu. Otrām kārtām, ņemot vērā šīs direktīvas 34. pantu un Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāizvērtē valsts tiesiskais regulējums, ar kuru trešo valstu valstspiederīgo Polijas teritorijā studiju nolūkā iesniegto uzturēšanās atļauju pieteikumu izskatīšanas termiņi ir padarīti nepiemērojami vai tikuši apturēti. Šajā ziņā būs jāpārbauda, vai un kādā mērā šis tiesiskais regulējums apdraud Direktīvas 2016/801 lietderīgo iedarbību, it īpaši ņemot vērā līdzvērtības un efektivitātes principus. Trešām kārtām, būs jāanalizē Polijas valdības izvirzītais arguments par nepārvaramas varas gadījuma esību un jāizvērtē, vai pārvietoto personu ievērojamais pieplūdums Krievijas Federācijas agresijas pret Ukrainu rezultātā var būt šāds gadījums, kas var attaisnot konkrētās atkāpes no Savienības tiesībām.
Direktīvas 2016/801 mērķis un tās 34. panta 1. punktā paredzētais uzturēšanās atļaujas pieteikumu izskatīšanas termiņš
23.      Pirmkārt, izvērtējuma sākumpunkts ir Direktīvas 206/801 34. panta 1. punkta formulējumā, saskaņā ar kuru “attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes pieņem lēmumu par pieteikumu atļaujai vai tās atjaunošanai un pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā 90 dienas no dienas, kad tika iesniegts pilnīgs pieteikums, rakstiski paziņo lēmumu pieteikuma iesniedzējam saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām paziņošanas procedūrām”.
24.      Norāde uz izskatīšanu “pēc iespējas drīz” kopā ar maksimāla 90 dienu termiņa (10) noteikšanu atspoguļo pašu šīs direktīvas sistēmu, kuras mērķis ir uzlabot un vienkāršot ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumus, lai ļautu ieinteresētajām personām laikus pievienoties akadēmiskajam gadam un efektīvi organizēt savu studiju plānu (11). Citiem vārdiem sakot, lēmuma par uzturēšanās atļaujas pieteikumu studiju nolūkā pieņemšanas ātrums ir ar Direktīvu 2016/801 ieviestā regulējuma būtiska sastāvdaļa.
25.      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 3. punktu dalībvalstīm ir jāizsniedz uzturēšanās atļauja studiju nolūkā pieteikuma iesniedzējam, kas atbilst minētās direktīvas 7. un 11. pantā paredzētajām prasībām. Kā savos apsvērumos ir norādījusi Komisija, jēdziens “izsniegšana” nozīmē, ka 90 dienu laikā kompetentās valsts iestādes izskata pieteikumu un par to lemj, izsniedzot atļauju, ja nosacījumi ir izpildīti, vai noraidot pieteikumu pretējā gadījumā (12).
26.      Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai Savienības tiesībās ir paredzēti iemesli, kas ļauj apturēt šo maksimālo termiņu, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2016/801 34. panta 3. punktā ir paredzēts tikai viens apturēšanas iemesls, kas ir saistīts ar pieteikuma nepilnīgumu, kad kompetentās iestādes lūdz pieteikuma iesniedzēju sniegt papildu informāciju. Šādā gadījumā šīs iestādes nosaka saprātīgu termiņu prasītās informācijas iesniegšanai, tādējādi apturot šī panta 1. punktā paredzēto termiņu līdz šīs informācijas saņemšanai. No tā izriet, kā to uzsver Komisija, ka Direktīvā 2016/801 papildus minētajam precīzi ierobežotajam gadījumam dalībvalstīm nav paredzēta iespēja izņēmuma kārtā apturēt vai pagarināt termiņus lēmumu pieņemšanai uzturēšanās atļauju jomā.
27.      No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā attiecīgajos valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka ar pagaidu uzturēšanās atļauju saistīto procedūru izskatīšanas termiņu tecējums nesākas vai, ja tas ir sācies, vojevodas virzītajos procesos tas tiek apturēts uz attiecīgo laikposmu, tas, izņemot Direktīvas 2016/801 34. panta 3. punktā paredzēto gadījumu, liedz izbeigties šīs direktīvas 34. panta 1. punktā noteiktajam termiņam. Šāds tiesiskais regulējums principā var būt pretrunā Savienības likumdevēja iecerētajam saskaņotajam ietvaram. Proti, Direktīvas 2016/801 mērķi, kas it īpaši izriet no tās 3. un 14. apsvēruma, netiktu ievēroti, ja kavēšanās pieteikumu izskatīšanā novestu pie tā, ka attiecīgie studenti nevarētu uzsākt studijas akadēmiskā gada sākumā vai pat nevarētu reģistrēties studijām. Šādā situācijā pat tāds trešās valsts valstspiederīgais, kurš izrāda rūpību, nevarētu baudīt ar šo direktīvu piešķirto tiesību pilnīgu efektivitāti tik ilgi, cik secīgi tiek apturēta uzturēšanās atļaujas studiju nolūkā izskatīšana.
28.      Taču pamatlietā termiņu apturēšana ir saistīta ar 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta 3. punktā minēto pārsūdzības iespēju nepiemērojamību. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šī tiesību aizsardzības līdzekļu izslēgšana atbilst Direktīvai 2016/801, kā arī Hartas 47. pantam.
Direktīvas 2016/801 34. panta 5. punkts un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
29.      Tagad es pievērsīšos iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem pēc būtības, kuri kopumā ir par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga prasības, kas vērsta pret administrācijas bezdarbību, nepiemērojamība pieteikumu par pagaidu uzturēšanās atļauju izskatīšanas termiņu apturēšanas kontekstā, kā arī iespējas izslēgšana piemērot kompetentajai iestādei naudas sodu vai piespriest tai samaksāt kompensāciju prasības iesniedzējiem.
30.      Šajā ziņā vispirms norādāms, kā tas noteikts Direktīvas 2016/801 34. panta 5. punktā, ka jebkuru lēmumu, ar kuru pieteikumu atzīst par nepieņemamu vai noraida, atsaka atļaujas atjaunošanu vai anulē atļauju, var juridiski apstrīdēt attiecīgajā dalībvalstī saskaņā ar tās tiesību aktiem.
31.      No tā izriet, ka tad, ja pieteikums uzņemšanai dalībvalsts teritorijā studiju nolūkā tiek noraidīts, ar šo 34. panta 5. punktu trešās valsts valstspiederīgajam, kurš iesniedzis šādu pieteikumu, ir skaidri piešķirta iespēja iesniegt pārsūdzību saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas pieņēmusi šo lēmumu (13).
32.      Tiesa ir precizējusi, ka, norādīdams, ka pārsūdzība jāiesniedz saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, Savienības likumdevējs ir atstājis dalībvalstu ziņā uzdevumu izlemt par to tiesību aizsardzības līdzekļu raksturu un konkrēto kārtību, kas pieejami pieteikuma iesniedzējiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2016/801. Tomēr šīs direktīvas 34. panta 5. punktā paredzētās pārsūdzības procedūras raksturs un konkrētā kārtība jānosaka atbilstoši Hartas 47. pantam (14).
33.      Šajā ziņā ir arī jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma dalībvalstu rīcības jautājumā ir noteikta tās 51. panta 1. punktā, kurā teikts, ka uz dalībvalstīm Hartas noteikumi attiecas tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un tādējādi šī tiesību norma apstiprina Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņu, ka Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir jāpiemēro visās situācijās, kuras reglamentētas Savienības tiesībās, taču ne ārpus šādām situācijām (15). Tā kā pamatlieta ir saistīta ar Direktīvu 2016/801, tajā ir piemērojams Hartas 47. pants.
34.      No tā izriet, kā Tiesa to ir atgādinājusi tostarp spriedumā Darvate (16), ka, kaut gan, ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz to pārsūdzību procesuālā kārtība, kuras tiek iesniegtas, lai aizsargātu attiecīgajām personām no Savienības tiesību sistēmas izrietošās tiesības, dalībvalstis ir atbildīgas par to, ka ikvienā gadījumā tiek nodrošināts, ka attiecībā uz šīm tiesībām tiek ievērotas ar Hartas 47. pantu garantētās tiesības uz efektīvu aizsardzību tiesā.
35.      Tiesa jau ir precizējusi Direktīvas 2016/801 34. panta 5. punkta tvērumu, tostarp spriedumos Perle un Darvate. Pirmkārt, no sprieduma Darvate izriet, ka šajā tiesību normā, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, netiek prasīts, ka trešās valsts valstspiederīgajam, lai pārsūdzētu viņa pieteikuma par uzņemšanu studiju nolūkā noraidījumu, būtu jābūt pieejamai ne ārkārtas pārsūdzībai, kura tiek izskatīta steidzamības procedūrā, pat ja parastās pārbaudes procedūras termiņu ievērošana var kavēt viņa studiju norisi, ne prasībai, kas piešķir tiesai pilnvaras noteikt pagaidu pasākumus, liekot iestādēm pieņemt jaunu lēmumu, lai izsniegtu lūgto atļauju, vai pilnvaras aizstāt iestādes vērtējumu ar savu vērtējumu vai pašai pieņemt jaunu lēmumu.
36.      Otrkārt, no sprieduma Perle izriet, ka šai tiesību normai, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, nav pretrunā tas, ka prasība par noraidošu lēmumu izpaužas kā atcelšanas prasība bez tiesas aizstāšanas pilnvarām un pilnvarām pieņemt jaunu lēmumu, ja vien šīs prasības celšanas nosacījumi un attiecīgā gadījumā atceļošā sprieduma izpildes kārtība ļauj īsā termiņā atbilstoši tiesas vērtējumam pieņemt jaunu lēmumu, lai nodrošinātu pietiekami rūpīgam trešās valsts valstspiederīgajam no Direktīvas 2016/801 izrietošo tiesību pilnīgu iedarbību (17).
37.      Tomēr ir jākonstatē, ka starp šiem spriedumiem un pamatlietu pastāv būtiska atšķirība. Iepriekš minētajās lietās Tiesai uzdotie jautājumi attiecās uz attiecīgajās valsts tiesību sistēmās pastāvošo tiesību aizsardzības līdzekļu raksturu un pietiekamību un to, vai Savienības tiesībās, tostarp Hartas 47. pantā, dalībvalstīm ir noteikts pienākums ieviest papildu tiesiskās aizsardzības līdzekļus (18). Citiem vārdiem sakot, bija jāizvērtē, vai ar atcelšanas prasību ir pietiekami, vai arī to ir jāpapildina ar ārkārtas prasību, pagaidu pasākumiem, vai arī ar aizstāšanas pilnvaru atzīšanu tiesai.
38.      Pamatlietā tas tā nav. Iesniedzējtiesa ir saskārusies nevis ar jautājumu par to, kādi tiesību aizsardzības līdzekļi būtu jāievieš, lai izpildītu Direktīvas 2016/801 34. panta 5. punkta prasības, bet gan ar jautājumu par tāda valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, saskaņā ar kuru uz ilgāku laikposmu nav piemērojami tiesību aizsardzības līdzekļi, kas jau ir paredzēti valsts tiesību sistēmā un kas parastā gadījumā būtu pieejami trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir pieprasījuši pagaidu uzturēšanās atļauju studiju nolūkā.
39.      Šajā ziņā jāatgādina judikatūra, saskaņā ar kuru, lai gan Savienības tiesības, tostarp Hartas normas, neliek dalībvalstīm ieviest citus tiesību aizsardzības līdzekļus kā tos, kuri noteikti valsts tiesībās, no valsts tiesību sistēmas uzbūves tomēr ir jāizriet, ka pastāv kāds tiesību aizsardzības līdzeklis tiesā, kas kaut vai netieši ļauj nodrošināt to tiesību ievērošanu, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām (19).
40.      Šajā lietā, kā to norāda Komisija un neskarot konstatācijas, kas ir jāizdara iesniedzējtiesai, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka ieinteresētajām personām 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta piemērošanas laikposmā pastāvētu kāds cits tiesību aizsardzības līdzeklis bez tiem, kuri ar šo tiesību normu ir padarīti nepiemērojami, kas tām ļautu konstatēt kompetentās administratīvās iestādes bezdarbību vai saņemt kompensāciju par nodarīto kaitējumu. Tomēr man šķiet, ka pašu domu par saskaņotu maksimālo termiņu, kāds ir paredzēts Direktīvas 2016/801 34. panta 1. punktā, raksturo tas, ka pieteikuma iesniedzējam valsts tiesībās ir pieejami efektīvi līdzekļi, lai apstrīdētu administratīvu bezdarbību vai pārmērīgu vilcināšanos, kas šim termiņam atņemtu tā jēgu.
41.      Turklāt atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jāparedz procesuālie noteikumi prasību iesniegšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, tomēr ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kuras ir piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (20).
42.      Manā ieskatā pamatlietā problēma rodas no līdzvērtības principa skatpunkta, jo valsts likumdevējs tiesību aizsardzības līdzekļus, kas tādā situācijā kā pamatlietā principā būtu pieejami, padara nepiemērojamus vienai personu kategorijai, proti, “ārvalstniekiem” 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta 1. punkta 1. apakšpunkta izpratnē, kuri vēlas sūdzēties par administrācijas bezdarbību attiecībā uz viņu pieteikumiem piešķirt pagaidu uzturēšanās atļauju studiju nolūkā, kamēr šie paši tiesību aizsardzības līdzekļi joprojām ir pieejami Polijas pilsoņiem, kuri vēlas apstrīdēt administratīvo nerīkošanos citās situācijās, kad administratīvās iestādes ir pieļāvušas bezdarbību attiecībā uz pieteikumu, uz kuru attiecas vienīgi valsts tiesības.
43.      Tomēr vēl ir jāņem vērā īpašais konteksts, kādā strīdīgā tiesību norma ir tikusi pieņemta, proti, Krievijas Federācijas agresija pret Ukrainu un ievērojamais personu pieplūdums Polijā. Tātad ir jāpārbauda ietekme, kāda šim elementam, uz kuru ir norādījusi iesniedzējtiesa un uz kuru atsaucas Polijas valdība, var būt vērtējumā no Savienības tiesību viedokļa un līdz ar to atbildē, kas sniedzama uz prejudiciālajiem jautājumiem.
Nepārvaramas varas arguments
44.      Manā ieskatā būtu grūti pamatot 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta saderību ar Direktīvu 2016/801, neņemot vērā apstākļus, uz kuriem Polijas valdība atsaucas kā uz šīs tiesību normas pieņemšanas pamatojumu. Polijas valdības ieskatā lielais pārvietoto personu pieplūdums no Ukrainas pēc Krievijas agresijas esot paralizējis administratīvo aparātu un veidojot nepārvaramas varas gadījumu (21), kas attaisno tādu ārkārtas un pagaidu valsts pasākumu noteikšanu kā šā likuma 100.d panta 3. punktā minēto pārsūdzības iespēju nepiemērošana.
45.      Šajā nozīmē jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “nepārvarama vara” nozīmē, ka pastāv neparasti un neparedzami apstākļi, kurus persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neraugoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas (22). Būtu jāpiebilst, ka, tā kā nepārvaramas varas jēdzienam dažādās Savienības tiesību piemērošanas jomās nav vienāds saturs, tā nozīme ir jānosaka, pamatojoties uz atbilstošām tiesību normām, kuru ietvaros tam jādarbojas (23).
46.      No judikatūras arī izriet, ka prasības par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam ietvaros Tiesa izņēmuma kārtā var atzīt nepārvaramas varas gadījuma esamību par iemeslu, kas attaisno to, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus no Savienības tiesībām izrietošos pienākumus, ja izpildās nepārvaramo varu raksturojošie apstākļi. Dalībvalsts, kurai rodas “īslaicīgi nepārvaramas” grūtības, var atsaukties uz nepārvaramu varu tikai attiecībā uz laikposmu, kas vajadzīgs, lai pārvarētu šīs grūtības (24).
47.      Tomēr, kā ģenerāladvokāte L. Medina to ir norādījusi savos secinājumos lietā Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (25), šāda attaisnojuma pierādīšanai nepieciešamais prasību līmenis ir īpaši stingrs. Atsaukšanās uz nepārvaramu varu ir pieļaujama tikai tad, ja ir pienācīgi pierādīta objektīva neiespējamība izpildīt no Savienības tiesībām izrietošos pienākumus. Pat neparastos un neparedzamos apstākļos dalībvalstij joprojām ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, kas ir tās varā, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu.
48.      It īpaši, no judikatūras izriet, ka nepārvaramas varas situācijas sekas nevar turpināties ilgāk par laiku, kas parasto rūpību ievērojošai iestādei ir faktiski nepieciešams, lai tās pārvarētu un tām pielāgotos (26). Turklāt dalībvalstij ir jānorāda konkrēti un precīzi elementi, kas var pierādīt “nepārvaramas varas” (27) gadījuma esamību, un arī norādītajiem notikumiem hipotētiski ir jābūt īslaicīgiem un ar ierobežotu ietekmi (28).
49.      No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka dalībvalsts, kas saskaras ar īslaicīgi nepārvaramām grūtībām, var atsaukties uz nepārvaramas varas situāciju, bet tikai uz laiku, kas nepieciešams, lai pārvarētu šīs grūtības (29).
50.      Pamatlietā tas ir iesniedzējtiesas uzdevums, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, noskaidrot, vai to personu pieplūdumu, kuras pārvietojušās uz Poliju pēc Krievijas Federācijas agresijas pret Ukrainu kopš 2022. gada februāra, var uzskatīt par nepārvaramas varas gadījumu, kas var pamatot tādu ārkārtas un pagaidu valsts pasākumu noteikšanu kā 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta 3. punktā minēto pārsūdzības iespēju nepiemērošana.
51.      Tomēr, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgas norādes, man šķiet lietderīgi norādīt vairākus elementus, kurus tā varētu ņemt vērā, izvērtējot, vai pastāv nepārvaramas varas gadījums Tiesas judikatūras izpratnē.
52.      Pirmkārt, iesniedzējtiesa varētu ņemt vērā laika elementu. Ja pieplūdums ir saistīts ar 2022. gadā notikušiem notikumiem, būtu jāizvērtē, cik lielā mērā 2022. gada 12. marta likuma 100.d panta 3. punktā paredzēto pārsūdzības iespēju lieguma secīgus pagarinājumus līdz 2025. gada 30. septembrim attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem var uzskatīt par neparasta un neparedzama notikuma sekām.
53.      Otrkārt, varētu pārbaudīt, vai kompetentās iestādes ir paredzējušas kādu mazāk radikālu pasākumu, piemēram, termiņu mērķtiecīgu pielāgošanu, noteiktu lietu prioritizēšanu, pārejas noteikumus vai arī konkrētā pasākuma piemērošanas gradāciju laikā.
54.      Treškārt, būtu jāvērtē, vai strīdīgā pasākuma nepieciešamību, kā arī tā pagarināšanu valsts likumdevējs ir pamatojis ar konkrētiem un pārbaudāmiem pierādījumiem. Iesniedzējtiesa it īpaši varētu pārbaudīt, vai likums vai tā pamatojums ir balstīts uz datiem par, piemēram, pieteikumu skaita izmaiņām laika gaitā, faktiskajām izskatīšanas spējām, administratīvā sloga sadali vai pierādīto neiespējamību izmantot citus risinājumus. Tādu datu neesamība vai pamatojuma neesamība, kas saistītu šos elementus ar izvēli vispārēji izslēgt attiecīgās pārsūdzības iespējas, manā ieskatā vājinātu argumentu par nepārvaramu varu.
55.      Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/801 34. panta 1. un 3. punkts, skatot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru, nepastāvot nepārvaramas varas gadījumam Tiesas judikatūras izpratnē, ir izslēgta trešās valsts valstspiederīgajam valsts tiesībās paredzētā iespēja īstenot efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pret kompetentās administratīvās iestādes bezdarbību vai vilcināšanos, izskatot pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai studiju nolūkā, kā arī panākt, ka šis pieteikums tiek izlemts noteiktā termiņā.
Secinājumi
56.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojevodistes administratīvā tiesa Glivicē, Polija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem es ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā 34. panta 1. un 3. punkts, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru, nepastāvot nepārvaramas varas gadījumam Tiesas judikatūras izpratnē, ir izslēgta trešās valsts valstspiederīgajam valsts tiesībās paredzētā iespēja īstenot efektīvu
tiesību aizsardzību tiesā pret kompetentās administratīvās iestādes bezdarbību vai vilcināšanos, izskatot pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai studiju nolūkā, kā arī panākt, ka šis pieteikums tiek izlemts noteiktā termiņā.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2016 L 132, 21. lpp.
3      OV 2022, L 71, 1. lpp.
4      OV L, 2024/1836.
5      2022. gada Dz. U., 583. poz.
6      2022. gada Dz. U., 337. poz. (turpmāk tekstā – “2022. gada 12. marta likums”).
7      2024. gada Dz. U., 769. poz.
8      2024. gada Dz. U., 935. poz.
9      Lai gan iesniedzējtiesa atsaucas arī uz tiesiskuma un cilvēktiesību ievērošanas principiem (LES 2. pants un 6. panta 3. punkts), samērīguma principu (Hartas 52. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 51. panta 1. punktu un LES 6. panta 1. punktu), Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principiem (LES 4. panta 3. punkts), kā arī tiesību uz labu pārvaldību principu (Hartas 41. panta 1. līdz 4. punkts, skatot tos kopsakarā ar Hartas 51. panta 1. punktu un LES 6. panta 1. punktu), LESD 10. un 18. pantu, Hartas 20. pantu un 21. panta 1. un 2. punktu, kā arī LESD 67. panta 4. punktu, es uzskatu, ka Tiesas atbildei vajadzētu attiekties vienīgi uz Direktīvas 2016/801 34. pantu, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu. Šajā ziņā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Tāpēc Tiesa var pārformulēt tai uzdotos jautājumus un attiecīgā gadījumā sniegt tikai to lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīto tiesību normu interpretāciju, kurām ir nozīme lietā. Skat., piemēram, spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 77. punkts, kurā Tiesa pārformulē trešo iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu).
10      Polijas Republika ir transponējusi šo pienākumu ar Ārvalstnieku likuma 112.a panta 1. punktu, kurā ir paredzēts 60 dienu termiņš.
11      Skat. Direktīvas 2016/801 14. apsvērumu. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 3. apsvērumu “imigrācija no valstīm ārpus Savienības ir viens no augsti kvalificētu cilvēku avotiem, un jo īpaši studenti un pētnieki ir tie, kurus meklē aizvien vairāk. Viņiem ir nozīmīga loma Savienības galvenās vērtības – cilvēkkapitāla – veidošanā un gudras, ilgtspējīgas un iekļaujošas izaugsmes nodrošināšanā un tādējādi viņi palīdz sasniegt stratēģijas “Eiropa 2020” mērķus”. Par Direktīvas 2016/801 mērķi, kāds tas izriet no tās 3. un 14. apsvēruma, skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Perle (C‑14/23, turpmāk tekstā – “spriedums Perle”, EU:C:2024:647, 45. punkts).
12      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 27. jūnijs, Diallo (C‑246/17, EU:C:2018:499, 34.–38. punkts). Skat. arī Direktīvas 2016/801 30. apsvērumu, saskaņā ar kuru, “tiklīdz ir izpildīti visi vispārīgie un īpašie uzņemšanas nosacījumi, dalībvalstij konkrētā termiņā būtu jāizdod atļauja. Ja dalībvalsts uzturēšanās atļaujas izsniedz tikai savā teritorijā un visi šīs direktīvas nosacījumi par uzņemšanu ir izpildīti, attiecīgajai dalībvalstij būtu jāpiešķir attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nepieciešamā vīza un būtu jānodrošina kompetento iestāžu efektīva sadarbība šajā nolūkā. Gadījumā, ja minētā dalībvalsts vīzas neizsniedz, tai būtu attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam jāpiešķir līdzvērtīga atļauja, ar kuru ir ļauts ieceļot”.
13      Skat. spriedumus, Perle (61. punkts), un 2025. gada 19. jūnijs, Darvate u.c. (C‑299/23, turpmāk tekstā – “spriedums Darvate”, 27. punkts).
14      Skat. spriedumu Darvate (28. un 29. punkts).
15      Skat. spriedumu, 2021. gada 10. marts, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, 36. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
16      Spriedums Darvate (30. punkts). Skat. arī spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 142. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
17      Skat. spriedumus Perle (67. punkts) un Darvate (45. un 46. punkts).
18      Šajā ziņā skat. spriedumu Darvate (33. punkts).
19      Šajā nozīmē skat. spriedumu Darvate (33. punkts). Skat. arī spriedumus, 2007. gada 13. marts, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 40. punkts) un 2018. gada 24. oktobris, XC u.c. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 51. punkts).
20      Skat. spriedumus, 2017. gada 13. decembris, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 26. punkts), un 2021. gada 10. marts, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, 43. punkts).
21      Šajā ziņā Polijas valdība atsaucas uz Īstenošanas lēmuma 2022/382 3. un 7. apsvērumu, kuros Krievijas agresija esot kvalificēta kā neparedzama, neprovocēta un nepamatota, apgalvojot, ka tie apstiprina, ka no Ukrainas pārvietoto personu masveida pieplūdums atbilst Tiesas judikatūrā paredzētajiem nosacījumiem, raksturojot “nepārvaramas varas” gadījumu. Tā atsaucas arī uz Īstenošanas lēmuma 2024/1836 7. apsvērumu, saskaņā ar kuru nav izslēgts, ka no Ukrainas var notikt turpmāka plaša ieceļošana un ka joprojām pastāv risks valstu patvēruma sistēmu efektīvai darbībai. No savas puses norādīšu, ka šeit citēto apsvērumu formulējumā kā tādā ne Krievijas agresija Ukrainā kā “neparedzams” apstāklis, ne pārvietoto personu pieplūdums no šīs valsts nav kvalificēts kā “nepārvarama vara”.
22      Skat. spriedumu, 2021. gada 30. septembris, Revīzijas palāta/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781. punkts).
23      Skat. spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, 53. un 54. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24      Skat. spriedumu, 2024. gada 25. janvāris, Komisija/Īrija (Trihalometāni dzeramajā ūdenī) (C‑481/22, EU:C:2024:85, 92. punkts). Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (C‑97/24, EU:C:2025:269, 36. punkts).
25      Ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumi lietā Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (C-97/24, EU:C:2025:269, 36. punkts). (C‑97/24, , EU:C:2025:269, 37. punkts). Šajā pašā šo savu secinājumu punktā ģenerāladvokāte L. Medina piebilst, ka, “kā liecina izteiciens “īslaicīgi nepārvaramas grūtības”, nepārvaramas varas šaura interpretācija nozīmē, ka gadījumā, ja notikums, kas izraisījis nespēju izpildīt pienākumu, ir īslaicīgs, Savienības tiesību pienākumu izpilde var tikt apturēta tikai uz notikuma laiku un uz saprātīgi īsu laikposmu”.
26      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1985. gada 11. jūlijs, Komisija/Itālija (101/84, EU:C:1985:330, 16. punkts).
27      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Komisija/Itālija (C-68/11, EU:C:2012:815, 65. punkts).
28      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. janvāris, Komisija/Īrija (Trihalometāni dzeramajā ūdenī) (C‑481/22, EU:C:2024:85, 93. punkts).
29      Skat. ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (C‑97/24, EU:C:2025:269, 40. punkts). Turklāt man šķiet lietderīgi ņemt vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru līdzīgās lietās, kurās valsts atsaucas uz migrācijas spiedienu, lai pamatotu iejaukšanos ieinteresētajām personām pieejamo pārsūdzības iespēju efektivitātē. Šī atsauce ir vēl jo nozīmīgāka tāpēc, ka, tā kā Hartā ir nostiprinātas tiesības, kas atbilst Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā garantētajām tiesībām, Hartas 52. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp šīm tiesībām, neskarot Savienības tiesību autonomiju. Piemēram, lietā, kurā tika pasludināts ECT 2012. gada 13. decembra spriedums De Souza Ribeiro pret Franciju [GC] (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907) par Brazīlijas valstspiederīgā izraidīšanu no Gviānas, kas tika veikta aptuveni 50 minūtes pēc tam, kad tiesā tika iesniegts pieteikums par apturēšanu, ECT norādīja, ka pasākuma īpaši ātrās izpildes, kas tika balstīta vienīgi uz prefektūras iestādes lēmumu, praktiskās sekas bija tādas, ka pastāvošās pārsūdzības iespējas tika padarītas neefektīvas un tātad nepieejamas (95. punkts), un ka prasītājs no iekšējas iestādes netika saņēmis pietiekami padziļinātu apstrīdētā pasākuma tiesiskuma pārbaudi ar atbilstošām procesuālajām garantijām (96. punkts). ECT šajā gadījumā nosprieda, ka Gviānas ģeogrāfiskā situācija, spēcīgais migrācijas spiediens uz to, kā arī atbildētājas valsts norādītais tiesu pārslodzes risks pats par sevi neattaisnoja ne tiesību aktos paredzēto izņēmuma regulējumu, ne tā darbību. Tā atgādināja, ka rīcības brīvība, kas dalībvalstīm ir attiecībā uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 13. panta īstenošanas noteikumiem, nevar liegt ieinteresētajām personām minimālās procesuālās garantijas pret patvaļīgu izraidīšanu (97. punkts). Protams, šī lieta attiecās uz izraidīšanu nelikumīgas migrācijas kontekstā, nevis uz pamatlietā aplūkoto uzturēšanās studiju nolūkā procesu. Tomēr es uzskatu, ka tas tomēr ilustrē vispārpiemērojamu apsvērumu, proti, ka migrācijas spiediens, pat ja tas pārklājas ar risku, ka būtiski pieaugs tiesu noslodze, nevar attaisnot to, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā zaudē savu jēgu.