62020CC0498
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 28. oktobrī (
1
)
Lieta C‑498/20
ZK kā JM tiesību pārņēmējs, BMA Nederland BV maksātnespējas procesa administrators
pret
BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG
(rechtbank Midden‑Nederland (Centrālnīderlandes pirmās instances tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Jurisdikcija ārpuslīgumisko saistību jomā – Maksātnespējas procesa administratora prasība pret trešo personu kreditoru interesēs – Vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu – Trešās personas iestāšanās lietā kolektīvo interešu aizsardzībai
1.
Iesniedzējtiesa ir uzdevusi Tiesai vairākus prejudiciālos jautājumus, uz kuriem tās ieskatā atbilde ir nepieciešama, lai izspriestu sarežģītu strīdu, kurā apvienotas valsts tiesvedības kolektīvo interešu aizsardzībai (
2
). Šajā strīdā tiek spriests par kādas Vācijas sabiedrības iespējamu ārpuslīgumisko atbildību, par ko prasības cēlis viena no šīs sabiedrības meitasuzņēmumiem (Nīderlandes) maksātnespējas procesa administrators un fonds, kas atrodas Nīderlandē.
2.
Saskaņā ar Tiesas norādi šie secinājumi būs tikai par prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz Regulas (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (
3
), 4. pantu. Tomēr, tā kā lietas dalībnieku apsvērumi atspoguļo arī nesaskaņas par šīs regulas piemērošanas jomu, par ko Tiesai ir jālemj, mani secinājumi attieksies arī uz tiem.
3.
Savukārt es neaplūkošu prejudiciālos jautājumus, kas attiecas uz starptautisko jurisdikciju, lai noteiktu tiesu, kas izskatīs strīdu atkarībā no vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, un lietā iestājoties trešām personām (
4
).
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Regula Nr. 1215/2012
4.
Saskaņā ar 7. panta ievadu un 2. punktu:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī:
2)
lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu.”
5.
Saskaņā ar 8. panta ievadu un 2. punktu:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
2)
kā trešo personu prasībā par garantiju vai galvojumu vai jebkurā citā tiesvedībā ar trešo personu piedalīšanos – tiesā, kurā ir celta sākotnējā prasība, ja vien tā nav celta vienīgi ar mērķi attiecībā uz šo personu nepieļaut tās tiesas jurisdikciju, kas būtu kompetenta šīs personas lietā.”
2. Regula Roma II
6.
7. apsvērumā ir norādīts:
“Regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (Brisele I) un instrumentiem, kuri reglamentē tiesību aktus, kas piemērojami līgumsaistībām.”
7.
Saskaņā ar 16. apsvērumu:
“Vienotiem noteikumiem būtu jāveicina tiesas nolēmumu paredzamība un jānodrošina saprātīgs līdzsvars starp tās personas interesēm, ko uzskata par atbildīgu, un tās personas interesēm, kam nodarīts kaitējums. Saistība ar valsti, kur radies tiešais kaitējums (lex loci damni), rada taisnīgu līdzsvaru starp tās personas interesēm, ko uzskata par atbildīgu, un tās personas interesēm, kam nodarīts kaitējums, kā arī atspoguļo mūsdienu pieeju civiltiesiskai atbildībai un to, kā attīstās atbildības neatkarīgi no vainas sistēmas.”
8.
Saskaņā ar 17. apsvērumu:
“Piemērojamie tiesību akti būtu jānosaka, pamatojoties uz to, kur radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī vai valstīs varētu rasties netiešas sekas. Tādējādi personiska aizskāruma gadījumos vai gadījumos, kad kaitējums radies mantai, valstij, kurā radies kaitējums, vajadzētu būt valstij, kurā, attiecīgi, nodarīts personiskais aizskārums vai radies kaitējums mantai.”
9.
1. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šī regula neattiecas uz:
d)
ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no tiesību aktiem par uzņēmējsabiedrībām un citām korporatīvām vai nekorporatīvām struktūrām, piemēram, no to izveides, reģistrējot vai kā citādi, no to tiesībspējas un rīcībspējas, no uzņēmējsabiedrību un citu korporatīvu vai nekorporatīvu struktūru iekšējās organizācijas vai likvidācijas, no amatpersonu un dalībnieku personiskās atbildības par uzņēmējsabiedrības vai struktūras saistībām un no revidentu personiskās atbildības pret uzņēmējsabiedrību vai tās dalībniekiem grāmatvedības dokumentu obligātajās revīzijās.”
10.
Saskaņā ar 4. pantu:
“1.   Ja vien šajā regulā nav paredzēts kas cits, tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas.
2.   Tomēr gadījumā, ja gan personai, ko uzskata par atbildīgu, gan personai, kam nodarīts kaitējums, laikā, kad kaitējums radies, pastāvīgā mītnesvieta ir vienā un tajā pašā valstī, piemēro minētās valsts tiesību aktus.
3.   Ja visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka neatļautā darbība ir acīm redzami ciešāk saistīta ar citu valsti, kas nav 1. vai 2. punktā norādītā valsts, piemēro attiecīgās valsts tiesību aktus. Acīm redzami ciešāka saikne ar citu valsti jo īpaši varētu būt balstīta uz jau iepriekš pastāvējušām pušu attiecībām, piemēram, uz līgumu, kas ir cieši saistīts ar attiecīgo neatļauto darbību.”
B.
Valsts tiesības
11.
Saskaņā ar Burgerlijk Wetboek (Civillikums) 3:305.a panta 1. punktu (
5
):
“Fonds vai apvienība ar pilna apjoma tiesībspēju var celt prasību, lai aizsargātu līdzīgas citu personu intereses, ja vien tas vai tā pārstāv šīs intereses saskaņā ar saviem statūtiem.”
12.
Kad maksātnespējas procesa administrators iesniedz Peeters/Gatzen prasību (
6
), viņš pārstāv kreditoru kopuma intereses. Gūtie ieņēmumi tiek iekļauti parādnieka mantā tās sadalīšanai saskaņā ar maksātnespējas normām.
II. Fakti un prejudiciālie jautājumi
13.
Nīderlandes sabiedrības BMA Nederland BV (turpmāk tekstā – “BMA NL”), kas ir specializējusies pārtikas rūpniecības iekārtu ražošanā un pārdošanā, vienīgais dalībnieks ir BMA Groep BV (turpmāk tekstā – “BMA Groep”).
14.
BMA Groep savukārt pilnībā pieder Vācijas sabiedrībai BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG (turpmāk tekstā – “BMA AG”).
15.
BMA Groep bija pilnvarota iecelt un atlaist BMA NL vadītājus. Noteiktos periodos BMA AG darbinieki bija iecelti par statūtos noteiktajiem BMA NL vadītājiem.
16.
Svarīgu BMA NL vadības lēmumu un darbību gadījumā bija pienākums tos iesniegt BMA Groep apstiprināšanai, kas savukārt lūdza BMA AG apstiprinājumu.
17.
Laika posmā no 2004.–2011. gadam BMA AG piešķīra BMA NL aizdevumus kopumā 38 miljonu EUR apmērā. Finansēšana tika veikta, izmantojot bankas kontu, kas BMA NL bija Deutsche Bank Nederland BV.
18.
BMA AG arī galvoja par BMA NL saistībām un veica ieguldījumus tās kapitālā.
19.
2012. gada sākumā BMA AG pārtrauca sniegt finansiālu atbalstu BMA NL. 2012. gada 3. aprīlīBMA NL nācās lūgt pasludināt maksātnespēju. Lielākā daļa no provizoriski atzīto nenodrošināto prasījumu kopsummas attiecas uz Vācijas kreditoriem, galvenokārt pašu BMA AG un citām Vācijā reģistrētām sabiedrībām, kas pieder BMA AG grupai.
20.
Pārējie kreditori, kuru prasījumi nav apmierināti, ir reģistrēti dažādās valstīs, tostarp daži valstīs, kas neatrodas Eiropas Savienībā. Mantas aktīvi nav pietiekami, lai pilnībā apmierinātu visus kreditoru prasījumus.
21.
BMA NL maksātnespējas procesa administrators kreditoru kopuma interesēs iesniedza rechtbank Midden‑Nederland (Centrālnīderlandes pirmās instances tiesa, Nīderlande) Peeters/Gatzen prasību pret BMA AG.
22.
Ar 2018. gada 23. maija nolēmumu šī tiesa atzina, ka saskaņā ar Regulas (ES) 2015/848 (
7
) 3. pantu tai ir jurisdikcija lemt par šo prasību.
23.
2016. gada 21. jūnijā tika dibināts Stichting Belangbehartiging Crediteuren BMA Nederland (BMA Nederland kreditoru interešu aizsardzības fonds; turpmāk tekstā – “Fonds”), kura mērķis ir pārstāvēt to BMA NL kreditoru intereses, kuri cieta zaudējumus BMA AG rīcības dēļ.
24.
2018. gada 15. augustā Fonds šajā pirmās instances tiesā lūdza atļauju iestāties lietā tiesvedībā starp maksātnespējas procesa administratoru un BMA AG. Ar 2019. gada 30. janvāra lēmumu tiesa pieņēma šo prasību izskatīšanai, jo atzina, ka tai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 8. panta ievadu un 2. punktu.
25.
2019. gada februārī Tiesa pasludināja spriedumu NK (
8
). Šajā lietā tā atzina, ka Peeters/Gatzen prasība, ko cēlis maksātnespējas procesa administrators, neietilpst Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā, bet gan Regulas (EK) Nr. 44/2001 (
9
) piemērošanas jomā.
26.
Tādēļ BMA AG lūdza iesniedzējtiesai pārskatīt 2018. gada 23. maija un 2019. gada 30. janvāra spriedumus.
27.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka nevar atstāt spēkā tās 2018. gada 23. maija lēmumu, bet šaubās pa to, vai tai būtu jāatzīst sava jurisdikcija, ņemot vērā no Regulas Nr. 1215/2012 izrietošo jurisdikciju.
28.
Šajos apstākļos rechtbank Midden‑Nederland (Centrālnīderlandes pirmās instances tiesa) uzdod Tiesai prejudiciālos jautājumus, no kuriem minu tikai ceturto jautājumu, kas ir sadalīts četrās daļās:
“a)
Vai [Regulas Nr. 864/2007] 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “valsts, kurā radies kaitējums” ir valsts, kurā atrodas tās sabiedrības juridiskā adrese, kura nevar atlīdzināt zaudējumus, kurus cietuši ir šīs sabiedrības kreditori iepriekš minētās rūpības pienākuma neizpildes dēļ?
b)
Vai, lai noteiktu šo valsti, nozīme ir apstāklim, ka prasības ir iesniedzis maksātnespējas procesa administrators, pildot savu likumā noteikto maksātnespējīgā parādnieka mantas realizācijas uzdevumu un kolektīvo interešu pārstāvis kreditoru kopuma interesēs (bet ne to vārdā)?
c)
Vai, lai noteiktu šo valsti, nozīme ir apstāklim, ka daļas kreditoru domicils neatrodas Eiropas Savienības teritorijā?
d)
Vai apstāklis, ka starp maksātnespējīgo Nīderlandes sabiedrību un tās galveno mātessabiedrību bija noslēgti finansēšanas nolīgumi, kuros ar vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu tika noteikta Vācijas tiesu jurisdikcija un atzīts, ka piemērojami ir Vācijas tiesību akti, nozīmē to, ka apgalvotajai BMA AG neatļautajai darbībai saskaņā ar Regulas Roma II 4. panta 3. punktu acīmredzami ir ciešāka saikne ar citu valsti, kas nav Nīderlande?”
III. Tiesvedība Tiesā
29.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2020. gada 29. septembrī.
30.
Apsvērumus ir iesnieguši maksātnespējas procesa administrators, BMA AG, Fonds un Eiropas Komisija.
31.
Tiesas sēdes rīkošana netika uzskatīta par vajadzīgu.
IV. Analīze
32.
Tā kā šie secinājumi attiecas tikai uz Regulas Roma II 4. panta interpretāciju, vispirms ir jāpārbauda Fonda iebildums par šīs regulas piemērošanas jomu. Pēc tā domām, uz atbildību, par ko tiek runāts šajā lietā, attiecas sabiedrību tiesības un tādēļ uz to neattiecas Regula Roma II saskaņā ar tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
33.
Lai atbildētu uz šo iebildumu, ir nepieciešams interpretēt Regulas Roma II jēdzienus saskaņā ar parastajiem interpretācijas kritērijiem. Papildus tiem, pēc likumdevēja norādes, ir nepieciešams nodrošināt saskanību starp šo tiesību aktu, Regulu Nr. 1215/2012 un tiesību aktiem, kas attiecas uz tiesību aktiem, kuri ir piemērojami līgumsaistībām (
10
).
34.
Regulas Nr. 1215/2012 obligātās saskanības nozīme ir kolīziju normu attiecībā uz jurisdikcijām kodifikācijas papildinošajā raksturā. Attiecībā uz kolīziju normām līgumtiesību jomā pietiek minēt, ka Regula Roma II tika ieviesta kā “starptautisko privāto tiesību normu attiecībā uz līgumiskām un ārpuslīgumiskām civillietām vai komerclietām apvienošanas darba dabisks turpinājums Kopienu līmenī” (
11
).
35.
Tomēr saskaņotība šo tiesību aktu interpretācijā nav absolūti obligāta. Ir svarīgi arī saglabāt katra no tiem un to mērķu, kā arī attiecīgās normas iekšējo saskaņotību (
12
).
36.
Regula Roma II nosaka piemērojamos tiesību aktus, nevis starptautisko jurisdikciju. Ja vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, un tā sadalīšanās (interpretācijas ceļā) ir izskaidrojama attiecībā uz jurisdikciju ar lielāku iespēju iesniegt pierādījumus un pareizas tiesvedības apsvērumiem, Regulā Roma II piesaistes kritērijs ir tikai viens (
13
) un tas atbilst iemesliem, kas ir izklāstīti tās 16. apsvērumā (
14
).
A.
Regulas Roma II piemērošanas joma. Ārpuslīgumisko saistību, kas izriet no sabiedrību tiesībām, izslēgšana
1. Problēmas apraksts. Lietas dalībnieku nostāja
37.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu (apgalvotā) BMA AG ārpuslīgumiskā atbildība izriet no rūpības pienākuma pārkāpuma attiecībā uz trešām personām. Iesniedzējtiesa, kurai nav šaubu par Regulas Roma II piemērojamību, tikai atspoguļo lietas dalībnieku argumentācijas atšķirību šajā jautājumā (
15
).
38.
Nav informācijas, ka Fonds būtu lūdzis valsts tiesā nepiemērot kādus tiesību aktus. Savukārt Tiesā Fonds šādu lūgumu ir iesniedzis.
39.
Fonds uzskata, ka attiecīgā prasība neietilpst Regulas Roma II piemērošanas jomā, jo tās pamatā ir BMA AG kā maksātnespējīgās Nīderlandes sabiedrības amatpersonas vai dalībnieka atbildība. Rūpības pienākums, ko nav izpildījusi BMA AG, būtu prasāms saskaņā ar sabiedrību tiesībām, tādēļ uz atbildību neattiecas Regula Roma II (
16
).
40.
Maksātnespējas procesa administrators arī saskata, ka kaitējums Vācijas sabiedrībai ir radies kā (netiešai) Nīderlandes sabiedrības dalībniecei. Tomēr no šīs informācijas nav secināms, ka Regula Roma II nebūtu piemērojama (
17
).
41.
BMA AG savukārt uzskata, ka tās atbildība, ja tāda vispār pastāv, izrietētu no tās kā maksātnespējīgās sabiedrības aizdevēja neatļautas darbības (
18
).
42.
Faktiski pastāv strīds par mātesuzņēmuma (BMA AG) rūpības pienākuma raksturu, gadiem sniedzot finansiālu atbalstu meitasuzņēmumam, lai mākslīgi uzturētu to “dzīvu”, un pēc tam to liedzot, izraisot maksātnespēju.
2. Izslēgšana no ārpuslīgumiskajām saistībām, kas izriet no sabiedrību, apvienību un citu juridisku personu tiesībām
43.
Man nav jāizsaka viedoklis par Nīderlandes tiesību interpretāciju vai tvērumu, bet gan tikai par Regulas Roma II piemērošanas jomu saistībā ar nepiemērojamību, kas ir noteikta 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā.
44.
Regula nepiedāvā jautājumu, kas attiecas uz “sabiedrību tiesībām” vispārēju definīciju, bet tajā par šo jautājumu arī nav atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem. Tādēļ šis jēdziens ir interpretējams autonomi (
19
).
45.
Nepiemērojamība atbilst vadlīnijām, kas bija noteiktas Romas konvencijas (
20
) 1. panta 2. punkta e) apakšpunktā un kas kļuva par Regulas Roma I 1. panta 2. punkta f) apakšpunktu, pievienojot jomu par revidentu atbildību pret sabiedrību un tās struktūrvienībām par grāmatvedības dokumentu obligātajām revīzijām.
46.
Lēmuma par Romas konvencijas neattiecināšanu uz sabiedrību tiesībām vēsturiskais pamatojums bija galvenokārt īstermiņa rakstura: tobrīd notika darbs sabiedrību materiālo tiesību saskaņošanā Kopienu līmenī (
21
). Šis mērķis vēl nav pilnībā sasniegts un tādējādi nav iespējams noteikt Regulas Roma I (ne arī Regulas Roma II) piemērošanas jomu, atsaucoties uz lex societatis, kuru materiālo piemērošanas jomu Eiropas likumdevējs ir noteicis visām dalībvalstīm.
47.
Regula Roma II sniedz atbalsta punktu, uzskaitot ārpuslīgumisko saistību kopumu, uz ko tā neattiecas, jo tas attiecas uz sabiedrību tiesībām. Tomēr un ne tikai tāpēc, ka saraksts nav izsmeļošs, šīs uzskaitījums neatrisina visas problēmas (
22
).
48.
Ārpuslīgumisko saistību kā attiecināmu uz lex societatis vai lex loci delicti jomu (
23
) kvalificēšana joprojām ir sarežģīta, tostarp tad, kad šādas saistības attiecas uz tādiem aspektiem kā tie, kas ir iekļauti šajā uzskaitījumā. To pierāda dalībvalstu praksē pieņemto risinājumu dažādība (
24
).
49.
Tiesa, lemjot par nepiemērojamību līgumsaistību jomā, pārņem Romas konvencijas Ziņojuma skaidrojumus un uzsver atšķirību starp sabiedrības iekšējām attiecībām vai “dzīvi” (nepiemērojamības priekšmetu) un ārējām attiecībām (uz kurām attiecas regulas) (
25
).
50.
Tiesas uzsvars uz šo atšķirību ir attiecināms uz pirmo no triju izslēgto kategoriju jautājumiem, kas ir noteikts Regulas Roma II 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā: sabiedrību izveide, tiesībspēja un rīcībspēja, iekšējā organizācija un likvidācija. Tie visi ir sabiedrības iekšējo procesu elementi, kurus reglamentē tikai sabiedrību tiesības.
51.
Savukārt es šaubos, ka “iekšējās dzīves” kritērijs ir pietiekams, lai interpretētu un noteiktu divas citas izslēgtās kategorijas: a) dalībnieku un amatpersonu personiskā atbildība par sabiedrības vai citu juridisku personu saistībām; un b) revidentu personiskā atbildība pret sabiedrību un tās dalībniekiem par grāmatvedības dokumentu obligātajām revīzijām.
52.
Manuprāt, svarīgs aspekts ir likumdevēja griba attiecināt vienotu regulējumu, lex societatis, uz līgumiska vai ārpuslīgumiska rakstura jautājumiem, kuriem pastāv īpašs risinājums, kas izriet no saiknes starp šādiem jautājumiem un juridiskas personas darbību gan uz iekšpusi (“iekšējā dzīve”), gan ārpusi (“ārējā dzīve”).
53.
Konkrētāk, attiecībā uz dalībnieku un amatpersonu personisko atbildību par sabiedrības saistībām Regulas Roma II nepiemērojamība ir saprotama, jo saistība ar sabiedrību prevalē pār jebkuru citu apsvērumu. Ja ārpuslīgumiskās atbildības normā ir tik daudz sabiedrību tiesību apsvērumu, ka ārpus tiem tai nav jēgas, šīs tiesības prevalē kvalificēšanas nolūkā.
54.
Tā to izklāstīja Komisija savā regulas priekšlikumā, kas tika iesniegts 2003. gadā: “šis jautājums [par dalībnieku un amatpersonu personisko atbildību par sabiedrības saistībām] nevar tikt atdalīts no sabiedrībai piemērojamām sabiedrību tiesībām, [..], kuru izmantošanas ietvaros tiek apgalvota atbildība” (
26
).
55.
Atzīstu, ka šī kritērija īstenošana praksē nav vienkārša, un ne tikai Regulas Roma II teksta dēļ, bet gan neskaidrību sabiedrību jomā dēļ.
3. Ārpuslīgumiskās saistības, kas izriet no “amatpersonu un dalībnieku personiskās atbildības par uzņēmējsabiedrības vai struktūras saistībām”
56.
Lai noskaidrotu, vai uz ārpuslīgumisku saistība attiecas (vai neattiecas) Regulas Roma II 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ir pēc būtības (ratio legis) jāpārbauda atbildības attiecināšana uz dalībniekiem un amatpersonām, lai noteiktu tās izcelsmi vai piesaisti sabiedrību jomai:
–
Nepiemērojamība ir pamatota, ja tiesību aktos atbildība ir attiecināta no sabiedrības uz administratoru vai tieši noteikta administratoram, ja tā izriet no sabiedrību tiesībām.
–
Savukārt uz atbildību, kas izriet no vispārēja pienākuma neminem laedere vai cita īpaša pienākuma, kas nav saistīts ar sabiedrību jomu, pārkāpuma, attiecas Regula Roma II.
57.
Kreditors, kam tiesību akti piešķir tiesības pieprasīt sabiedrības parādu samaksu no trešām personām un kas saskaņā ar tiesību aktiem izvirza prasību pret amatpersonu par lojalitātes un rūpības pienākuma pārkāpumu, kas tam ir pret sabiedrību, manuprāt, darbojas sabiedrības tiesību ietvaros. Amatpersonas atbildībai piemērojamos tiesību aktus nenosaka saskaņā ar Regulu Roma II.
58.
Šī paša kreditora prasība, kuras pamatā ir vispārējs rūpības pienākums erga omnes, kas atšķiras no īpašā rūpības pienākuma, kas rodas attiecībās starp amatpersonu un sabiedrību, gan ietilpst regulas materiālās piemērošanas jomā (
27
).
59.
Formāla norāde uz to, ka attiecīgā atbildība ietilpst sabiedrību jomā, ir tāda, ka saistības un attiecīgo prasību reglamentē tiesību akts par sabiedrību tiesībām, nevis vispārējs tiesību akts par ārpuslīgumisko atbildību. Tomēr tā ir tikai norāde, kuru nevar izmantot mehāniski vai automātiski.
60.
Tiesību sistēmās, kurās piemērojamie tiesību akti formāli ir tie paši – katrā ziņā vispārējs noteikums par ārpuslīgumisko atbildību –, to nošķiršana būtu sarežģītāka nekā tajā, kurā pastāv atsevišķi noteikumi. Grūtības neizvēršas neiespējamībā, jo judikatūrā noteikti ir izstrādātas atšķirības.
61.
Un otrādi, noteikuma par tiešo prasību (pretstatā “sabiedrības” prasībai) pret amatpersonu ietveršana tiesību aktā par sabiedrībām nebūt neatceļ tās normas par vispārējas ārpuslīgumiskās atbildības raksturu: ir jāpārbauda tās ratio legis (
28
).
62.
Otrs atšķirīgs elements ir katrai prasībai paredzētais regulējums. Gan “sabiedrības” prasības, ko īsteno kreditors, kā arī tiešās prasības galīgais mērķis ir piespriest sabiedrības pārvaldes (vai lēmējai) institūcijai sabiedrības parādu atlīdzināšanu: tomēr parasti atšķiras tas, kas ir jāpierāda tiesvedībā katrā atsevišķā gadījumā (
29
), kā arī tas, uz kādiem aizstāvības pamatojumiem amatpersona var atsaukties (
30
).
63.
Ņemot vērā iepriekšminēto, varētu noteikt, piemēram, kas ir jomas, uz kurām neattiecas Regula Roma II:
–
Amatpersonas atbildība, ja tā neizpilda savu pienākumu prasīt sabiedrības likvidāciju (vai maksātnespējas procesa pasludināšanu), ja tā ir likumīgi pamatota (
31
).
–
Prasība pret dalībniekiem, ja tie nav veikuši nepieciešamās darbības, lai pabeigtu sabiedrības ar ierobežotu atbildību izveidi (
32
).
–
Prasība pret valdes locekļiem, kam ir jāatbild par sabiedrības parādiem, ja tie neveic noteiktus formālus pasākumus, kas ir paredzēti, lai kontrolētu šīs sabiedrības finansiālo situāciju, ja tai nav pietiekamu finanšu līdzekļu. Uz šo atbildību ir atsauce Aktiebolagslag (Zviedrijas Likums par akciju sabiedrībām) 25. nodaļas 18. pantā, kas ir analizēts spriedumā ÖFAB.
64.
Savukārt [piemērošanas jomā] ietilptu prasības par atlīdzināšanu, ko var celt dalībnieki un trešās personas par amatpersonu darbībām, kas tieši kaitē to interesēm, ja to regulējums atbilst vispārējām normām par atbildību.
65.
Tomēr un vēlreiz atzīstu, ka šis nošķiršanas kritērijs, kas nosaka vienu vai otru atbildības veidu, nesniedz vēlamo skaidrību, bet es neatrodu citu kritēriju, kas ļautu sniegt precīzākus risinājumus.
66.
Iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai Regula Roma II ir piemērojama šajā lietā, ņemot vērā lietas apstākļus un manis tikko izklāstīto. Ja tiktu sniegta apstiprinoša atbilde, kas netieši izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, es tagad pievērsīšos ceturtajam no Tiesai uzdotajiem jautājumiem, kurā savukārt ir ietverti četri jautājumi.
B.
Ceturtais prejudiciālais jautājums
1. a) apakšpunkts: tiesību akti, kas ir piemērojami BMA AG saistībām
67.
Saskaņā ar Regulas Roma II 4. pantu piemērojamie tiesību akti principā atbildīs vietai, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, izņemot tad, ja: i) puses ir izvēlējušās citus tiesību aktus (
33
) saskaņā ar 14. pantu; vai ii) pastāv viens no gadījumiem, kas paredzēti 5. un nākamo pantu īpašajās kolīziju normās.
68.
Lai noteiktu vietu, kurā iestājās notikums, kas radīja kaitējumu šajā lietā:
–
4. panta 1. punkta beigu daļā ir norādīts, ka nav būtiska ne valsts, kurā iestājas notikums, kas rada kaitējumu, ne valsts, kurā var iestāties šī kaitējuma netiešās sekas.
–
Tiesa jau ir izskaidrojusi (par Briseles konvencijas 5. panta 3. punktu) (
34
), kas var tikt saprasts ar kaitējuma rašanās vietu faktiskajā situācijā, kas ir līdzīga šai lietai (
35
).
69.
Proti, spriedumā Dumez France un Tracoba Tiesa atzina, ka:
–
“[..] lai arī [..] formulējums “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, kas ietverts Konvencijas 5. panta 3. punktā, var būt attiecināms uz vietu, kurā ir iestājies kaitējums, pēdējo jēdzienu var saprast tikai kā norādi uz vietu, kurā notikums, kas izraisījis kaitējumu un kas nosaka atbildības iestāšanos par neatļautu darbību vai kvazideliktu, ir tieši izraisījis kaitnieciskas sekas personai, kura ir tieši cietusi no minētā notikuma” (
36
).
–
“Mātesuzņēmumu [..] apgalvotais kaitējums ir tikai netiešās sekas finansiāliem zaudējumiem, ko sākotnēji cieta to meitasuzņēmumi kā sekas tam, ka tika atcelti aizdevumi un rezultātā apstādināta darbu izpilde” (
37
).
–
“Norādītais kaitējums ir tikai netiešās sekas tam kaitējumam, kas sākotnēji skāris citas juridiskās personas, kuras tieši cietušas no kaitējuma, kas radies citā vietā, nevis tajā, kur pēc tam kaitējums radies netiešajam cietušajam” (
38
).
70.
Īsumā, Tiesa uzskatīja, ka kaitējuma rašanās vieta starptautiskās jurisdikcijas noteikšanas mērķiem bija vieta, kurā bija materializējies tieši cietušo personu (sākotnējais) zaudējums.
71.
Šādu pašu apsvērumu dēļ var apgalvot, ka šajā lietā kaitējums ir nodarīts, pirmkārt, maksātnespējīgās sabiedrības mantai un tās kreditoriem tas ir netiešs (
39
): runa būtu par kaitējumu, ko ir cietis pirmais subjekts (sabiedrība) attiecībā uz savu mantu un kas rodas citam vai citiem cietušajiem, jo nepietiek parādnieka mantas visu parādu segšanai.
72.
Es apzinos, ka ir grūtības kvalificēt kaitējumu kā “tiešu” vai “netiešu”, vai konstatēt, ka persona ir cietusi “tieši” vai “netieši”. Tomēr šīs darbības netiek veiktas abstrakti, bet gan kontekstā un saskaņā ar mērķi, kas ir paredzēts Regulā Roma II un ko ir detalizēti izstrādājusi Tiesa.
73.
Spriedumā Lazar (
40
) Tiesai bija jānosaka tiesību akti, kas ir piemērojami personas, kas ir gājusi bojā ceļa satiksmes negadījumā kādā dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā dzīvo šīs personas tuvinieki, tuvinieku prasībai. Tādēļ:
–
Tā atgādināja, ka saskaņā ar Regulas Roma II 2. pantu “kaitējums ietver visas sekas, kas izriet no neatļautas darbības”; un ka kaitējums, kas saistībā ar personas nāvi negadījumā, kas ir noticis dalībvalstī, ir nodarīts kādā citā dalībvalstī dzīvojošajiem šīs personas tuviniekiem (
41
), ir “netiešās sekas” 4. panta izpratnē.
–
Tā norādīja, ka kaitējums, kas jāņem vērā, lai noskaidrotu šo kaitējuma rašanās vietu, ir tiešais kaitējums.
–
Ar sistēmiskās argumentācijas (
42
) un mērķa nodrošināt piemērojamo tiesību aktu paredzamību (
43
) palīdzību tā atzina, ka “[..] ja ir iespējams identificēt tieša kaitējuma rašanos, [..] šā tiešā kaitējuma vieta būs pienācīgais piesaistes punkts, lai noskaidrotu piemērojamos tiesību aktus, neatkarīgi no šā negadījuma netiešajām sekām” (
44
).
74.
Attiecinot iepriekšminēto uz šo lietu, iesniedzējtiesai – kurai, loģiski, ir jāprecizē šie jautājumi – būs jāpiemēro Nīderlandes tiesību akti, ja tā uzskata, ka maksātnespējīgas sabiedrības manta atrodas Nīderlandē (
45
).
2. b) apakšpunkts: maksātnespējas administratora vai Fonda prasība; nozīme kaitējuma vietas noteikšanā
75.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai piemērojamo tiesību aktu noteikšana var būt atkarīga no tā, ka prasību ceļ: i) maksātnespējas administrators, pildot savu likumā noteikto mantas realizācijas uzdevumu; vai ii) kolektīvo interešu aizsardzības iestāde kreditoru kopuma labā (bet ne tā vārdā).
76.
Ņemot vērā iepriekšējā punktā norādīto, nav nepieciešams izskatīt šo jautājumu. Kaitējuma rašanās vieta būs tā pati gan tad, ja prasību ceļ maksātnespējīgās sabiedrības atsevišķs kreditors, gan tad, ja šo prasību ceļ maksātnespējas administrators, aizsargājot [maksātnespējas procesa] masas intereses, vai Fonds attiecībā uz noteiktiem kreditoriem (
46
).
77.
Turklāt maksātnespējas procesa administratoram (ar Peeters/Gatzen prasību) un Fondam (saskaņā ar Burgerlijk Wetboek 3:305.a panta 1. punktu) ir ius agendi, nevis materiālās tiesības, kas pamato viņa prasījumu (
47
).
78.
Nīderlandes tiesību akti Peeters/Gatzen prasības veidā vai tāda fonda kā fonds, kas iesaistījies šajā lietā, prasības veidā sniedz cietušajām personām procesuālu instrumentu vai līdzekli. Tā izmantošana nevar izmainīt tādu normu noteikšanu, kas paredz piemērojamos tiesību aktus, kam ir jābūt paredzamiem kaitējuma nodarītājam un cietušajai personai, turklāt ņemot vērā to abu intereses, lai nodrošinātu līdzsvaru.
3. c) apakšpunkts: kreditori ar domicilu trešās valstīs
79.
Dažiem no sabiedrības BMA NL kreditoriem, šķiet, domicils nav Savienībā. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis faktors varētu ietekmēt tās vietas noteikšanu, kurā iestājas notikums, kas rada kaitējumu Regulas Roma II 4. panta 1. punkta izpratnē.
80.
Tāpat kā attiecībā uz iepriekšējo jautājumu, ņemot vērā lietas apstākļus, atbildei ir jābūt noraidošai: nav svarīgi, kur ir kreditoru domicili, ņemot vērā, ka tiem nodarītais kaitējums ir netiešs.
81.
Katrā ziņā atgādinu, ka domicils – faktiski pastāvīgā mītnesvieta –, kas ir abām pusēm kopīgs (ar pusēm saprotot kaitējuma nodarītāju un tiešo cietušo), tomēr ir būtisks saskaņā ar 4. panta 2. punktu, kas prevalē pār 1. punkta noteikumu.
82.
Tas, ka, pamatojoties uz situāciju, kurā šī kopīgā pastāvīgā mītnesvieta ir trešā valstī, Savienības tiesai ir pienākums piemērot trešās valsts tiesību aktus, nav Regulai Roma II, kurai ir vispārējs raksturs, svešs vai nevēlams iznākums (
48
).
4. d) apakšpunkts: tā sauktais izņēmuma noteikums
a) Papildu piesaiste iepriekš pastāvējušām attiecībām starp kaitējuma nodarītāju un cietušo
83.
Iesniedzējtiesa jautā, vai finansēšanas nolīguma iepriekšēja pastāvēšana starp BMA AG un BMA NL ietekmē piemērojamo tiesību aktu noteikšanu pirmās sabiedrības ārpuslīgumiskajai atbildībai pret otrās sabiedrības kreditoriem.
84.
Jautājumā ir minēts Regulas Roma II 4. panta 3. punkts. Saskaņā ar šo normu, ja, ņemot vērā apstākļus, neatļautā darbība “ir acīm redzami ciešāk saistīta ar citu valsti, kas nav 1. vai 2. punktā norādītā valsts, piemēro attiecīgās valsts tiesību aktus”.
85.
Acīm redzami ciešāka saikne ar citu valsti, kā papildus nosaka šis pants, “varētu būt balstīta uz jau iepriekš pastāvējušām pušu attiecībām, piemēram, uz līgumu, kas ir cieši saistīts ar attiecīgo neatļauto darbību”.
86.
Atsaukšanās uz šo noteikumu, kas ir saukts arī par “izņēmuma noteikumu” (
49
), un uz “papildu piesaisti” vai saikni ar līgumu vai iepriekš pastāvējušām attiecībām kā šī noteikuma sastāvdaļu rosina vairākus apsvērumus.
87.
Lai varētu izmantot izņēmuma noteikumu un noraidīt tās valsts, kurā rodas tiešais kaitējums, tiesību aktus, ir jāpastāv acīmredzami ciešākai saiknei starp neatļauto darbību (
50
) un citu valsti, ņemot vērā lietas apstākļu kopumu (
51
).
88.
Sagatavošanas darbi norāda uz vienprātības trūkumu par to, kādi ir šie apstākļi (
52
). Ierobežojumu neesamība liek man domāt, ka ir jāizvērtē gan pušu apstākļi, gan apstākļi, kas attiecas uz notikumu, kas rada kaitējumu, vai pašu kaitējumu (
53
).
89.
Iepriekš pastāvējušas attiecības starp pusēm (kā līgums) ir tikai viens no apstākļiem vai nosacījumiem (
54
). Lai gan tādēļ, ka tas ir skaidri minēts regulā, varētu uzskatīt, ka runa ir par elementu ar īpašu nozīmi, patiesībā tas ir minēts tikai kā piemērs. Tā nozīme nav absolūta, un tas pats par sevi nav pietiekams, lai nepiemērotu kaitējuma rašanās vietas (vai attiecīgajā gadījumā prasītāja un cietušās personas kopīgās mītnesvietas) tiesību aktus.
90.
Saskaņā ar 4. panta 3. punktu ir jāpastāv arī būtiskai saiknei starp attiecīgajām iepriekš pastāvējušām attiecībām un neatļauto darbību. Atbilstoši šai saiknei ir pamatoti, ka tiesību akti, kas ir piemērojami neatļautajai darbībai, nav vienkārši tiesību akti, kas nav tie akti, kas izrietētu no 4. panta 1. un 2. punkta, bet gan tie paši tiesību akti, kas attiecās uz iepriekšējo līgumu.
91.
Tādējādi tiek atvieglota tādas prasības celšana (un sekojošā tiesvedība), kuras pamatā ir vienlaikus līgumsaistību un ārpuslīgumisko saistību pārkāpums, ja atbildība saskaņā ar abiem pamatiem ir apvienojama. Tiek arī novērsta nepieciešamība kvalificēt noteiktus jautājumus kā piederošus vienai vai otrai kategorijai.
92.
Tomēr šīs priekšrocības neattaisno līguma tiesību aktu automātisku piemērošanu ārpuslīgumiskajai atbildībai. Regulas Roma II 4. panta 3. punkta ietvaros (
55
), kā jau norādīju, tiesai ir rīcības brīvība izlemt, vai pastāv būtiska saikne starp ārpuslīgumiskajām saistībām un valsti, kuras tiesību akti reglamentē iepriekš pastāvējušās attiecības (
56
).
93.
Manuprāt, šai rīcības brīvībai ir nozīme, ņemot vērā, konkrētāk, to, ka līgumam vai iepriekš pastāvējušām attiecībām piemērojamie tiesību akti var nebūt noteikti objektīvi, bet pēc pušu izvēles. Pirmajā gadījumā piesaistes kritērijs, kas nosaka piemērojamos tiesību aktus, norāda uz faktisku teritoriālu vai ģeogrāfisku saikni; otrajā gadījumā uz tikai juridisku saikni, kas izriet no līgumslēdzēju gribas.
94.
Tādējādi uzskatu, ka finansēšanas nolīguma iepriekšēja pastāvēšana starp sabiedrībām BMA AG un BMA NL ir tikai vēl viens apstāklis, ko var ņemt vērā, izlemjot, vai neatļautā darbība, ko (apgalvoti) attiecina uz BMA AG, ir acīmredzami ciešāk saistīta ar valsti, kas nav Nīderlande, Regulas Roma II 4. panta 3. punkta izpratnē.
b) Papildus piesaiste un netieši cietušās personas
95.
Lai gan iesniedzējtiesa nav formulējusi jautājumu šādi, es uzskatu, ka varētu būt lietderīgi jautāt, vai līguma vai iepriekš pastāvējušu attiecību starp pusēm (kā vēl viens apstāklis no kopuma Regulas Roma II 4. panta 3. punkta izpratnē) vērtība ir tā pati, ja zaudējumu atlīdzību prasa nevis līgumslēdzēja puse, bet gan trešā persona (
57
).
96.
Tāda ir situācija šajā lietā, kurā ir veikta tostarp tiesību aktu izvēle finansēšanas nolīgumam starp mātesuzņēmumu, (iespējamā) kaitējuma nodarītāju, un tā meitasuzņēmumu, kas ir tieši cietusī persona.
97.
Manuprāt, ir pamats uzskatīt, ka uz iepriekš pastāvējušām attiecībām starp līgumslēdzējām pusēm šīs lietas mērķiem var atsaukties arī personas, kuras nav bijušas iesaistītas šajās attiecībās:
–
Pirmkārt, atgādinu, ka kaitējumam, kas ir nodarīts “rikošeta” veidā, nav nozīmes vispārējai piemērojamo tiesību aktu noteikšanai saskaņā ar Regulas Roma II 4. panta 1. punktu. Saskaņā ar to tam, ka prasītājiem, kas ir netieši cietušie, nav saistības ar līgumattiecībām (starp kaitējuma nodarītāju un tieši cietušo personu), nevajadzētu ietekmēt arī izņēmuma noteikumu, kas ir vienīgi izņēmums no šā noteikuma.
–
Otrkārt, šis secinājums būtu izskaidrojams arī ar atkarību no atspoguļotā personiskā aizskāruma vai mantiskā kaitējuma, kas vispirms rodas citam cietušajam. Ja attiecīgās personas ciestais kaitējums ir saistīts ar iepriekšējām attiecībām un tādēļ rodas ciešāka saikne starp noteiktajiem tiesību aktiem un neatļauto darbību, nesaskatu nekonsekvenci tajā, ka kaitējumam, ko rada tā pati darbība un ko cieš trešā persona, tiek piemēroti tie paši tiesību akti.
98.
Saprotu, ka šis risinājums rada neuzticēšanos, ja līgumam piemērojamos tiesību aktus ir izvēlējušās puses (
58
), nevis tie ir noteikti objektīvi. Tomēr atgādinu, ka šādu tiesību aktu attiecināšana uz neatļautu darbību neizriet no līgumslēdzēju gribas, bet gan no tiesas, kas izskata lietu, lēmuma pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi 4. panta 3. punkta nosacījumus. Tādējādi saikne ir tuvāka objektīvai izvēlei.
V. Secinājumi
99.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz rechtbank Midden‑Nederland (Centrālnīderlandes pirmās instances tiesa, Nīderlande) ceturto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas izslēdz no savas piemērošanas jomas ārpuslīgumiskās saistības, kas izriet no dalībnieku vai amatpersonu rūpības pienākuma pārkāpuma, ja tiesību akti nosaka no šī pārkāpuma izrietošu atbildību pret trešām personām dalībniekiem vai amatpersonām, pamatojoties uz sabiedrību tiesībām. Atbildība, kas izriet no vispārējā rūpības pienākuma pārkāpuma, nav izslēgta no regulas piemērošanas jomas.
2)
Regulas Roma II 4. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” ir tā vieta, kurā ir sabiedrības domicils, ja tās kreditoru ciests kaitējums ir pašas sabiedrības sākotnēji ciestu finansiālo zaudējumu netiešas sekas. Apstāklis, ka prasības ceļ maksātnespējas procesa administrators, pildot savu likumā noteikto mantas realizācijas uzdevumu, vai kolektīvo interešu aizsardzības iestāde kreditoru kopuma labā (bet ne vārdā), neietekmē šādas vietas noteikšanu. Tas, ka dažu kreditoru domicils nav Eiropas Savienībā, arī nav būtiski.
3)
Regulas Roma II 4. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka iepriekš pastāvējušas attiecības starp kaitējuma nodarītāju un tiešo cietušo personu (kā, piemēram, finansēšanas nolīgums, kurā puses ir izvēlējušās piemērojamos tiesību aktus) ir elements, kas ir jāizvērtē kopā ar pārējiem apstākļiem, lai noteiktu, vai starp neatļauto darbību un noteikto valsti pastāv acīmredzami ciešāka saikne nekā saikne starp šo pašu darbību un valsti, kuras tiesību akti būtu piemērojami saskaņā ar 4. panta 1. vai 2. punktu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Pamattiesvedībā tiek īstenota tā sauktā “Peeters/Gatzen prasība”, ko cēlis maksātnespējas procesa administrators, un kolektīva prasība, ko cēlis Stichting jeb fonds. Hoge Raad (Augstākā tiesa, Nīderlande) 1983. gada 14. janvāra spriedumā Peeters/Gatzen pirmo reizi atzina, ka maksātnespējas procesa administrators var celt prasību par neatļautas darbības vai kvazidelikta rezultātā nodarīta kaitējuma atlīdzību pret kaitējuma radīšanā iesaistītu trešo personu, kaut arī šādu tiesību nav pašam maksātnespējīgajam parādniekam.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) (OV 2007, L 199, 40. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Roma II”).
(
4
)	Iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 7. panta ievadu un 2. punktu un 8. panta ievadu un 2. punktu.
(
5
)	Redakcijā, kas bija spēkā faktisko apstākļu rašanās brīdī, pirms grozījumiem, kas tika veikti ar 2019. gada 20. martawet tot wijziging van het Burgerlijk Wetboek en het Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering teneinde de afwikkeling van massaschade in een collectieve actie mogelijk te maken (Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie) (Stb. 2019, Nr. 130).
(
6
)	Skat. šo secinājumu 2. zemsvītras piezīmi.
(
7
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2015. gada 20. maijs) par maksātnespējas procedūrām (OV 2015, L 141, 19. lpp.); turpmāk tekstā – “Maksātnespējas regula”).
(
8
)	Spriedums, 2019. gada 6. februāris (C‑535/17, EU:C:2019:96).
(
9
)	Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(
10
)	Regulas Roma II 7. apsvērums. Skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Roma I”), 7. apsvērumu; un Tiesas judikatūru, tostarp 2019. gada 31. janvāra spriedumu Da Silva Martins (C‑149/18, EU:C:2019:84), 28. punktu.
(
11
)	(Komisijas) priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II), COM(2003) 427 galīgā redakcija, 2003. gada 22. jūlijs, 3. lpp.
(
12
)	Spriedumi, 2014. gada 16. janvāris, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7), 20. punkts; un 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), 63. punkts.
(
13
)	Regulā Roma II tikai kaitējuma rašanās vieta ir saglabāta kā kritērijs, turklāt pakārtots, tādas sistēmas ietvaros, kas no teorētiskā viedokļa piešķir prioritāti izvēlei saskaņā ar pušu vienošanos (skat. 14. pantu) un nosaka atšķirīgus risinājumus noteiktām neatļautām darbībām (5. un nākamie panti).
(
14
)	Doktrīnā skat. tostarp von Hein, J., “Article 4 Rome II”, no: Callies, G. P., Rome Regulations, 2. izd., Wolters Kluwer, 5. punkts ar turpmākām atsaucēm, uzsverot attiecību starp iespēju paredzēt piemērojamos tiesību aktus un nodrošināt iespējamu atbildību par kaitējumu, kas iestātos nākotnē. Regulas Roma II 4. panta kontekstā paredzamība (prasītājam par tā darbību sekām un cietušajai personai, kuras manta vai fiziskā neaizskaramība ir apdraudēta noteiktā vietā) ir saprotama abstrakti, proti, bez atsauces uz iesaistītajām pusēm konkrētajā strīdā: salīdziniet šo normu ar 5. panta 1. punkta beigu daļu.
(
15
)	4.2., 4.3. un 5.2. punkts attiecībā uz maksātnespējas procesa administratoru un Fondu; 7.3. punkts, izskaidrojot atbildētājas viedokli par Handlungsort.
(
16
)	Fonda rakstveida apsvērumu 16. un nākamie punkti. Fonds saskata paralēles ar 2013. gada 18. jūlija spriedumu ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490; turpmāk tekstā – “spriedums ÖFAB”). Atgādinu, ka tajā prejudiciālais jautājums nebija par piemērojamiem tiesību aktiem, bet gan par jurisdikciju saskaņā ar Regulu Nr. 44/2001. Šajā regulā (un arī ne šobrīd spēkā esošajā regulā) nav noteikuma, kas būtu līdzīgs Regulas Roma II 1. panta 2. punkta d) apakšpunktam. Šajā lietā strīds bija par atbildētāju atbildības kvalifikāciju vai nu kā līgumisku (kuras gadījumā būtu piemērojams 5. panta 1. punkts), vai kā ārpuslīgumisku (tad būtu piemērojams 5. panta 3. punkts).
(
17
)	Rakstveida apsvērumi, 1.1., 3.3. un nākamie punkti; un atbilde uz 4. jautājuma a) apakšpunktu), 12. lpp.
(
18
)	Tās rakstveida apsvērumu 49. un nākamie punkti. Tā noraida sabiedrību tiesību kvalifikāciju 57. un 58. punktā, un tieši neaplūko Regulas Roma II piemērojamību. Tā uzsver atšķirības starp šo lietu un spriedumu ÖFAB, lai izslēgtu tās (apgalvotās) atbildības ietveršanu sabiedrību tiesību jomā.
(
19
)	Spriedums, 2015. gada 10. decembris, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802), 21. punkts.
(
20
)	Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā, 1980. gada 19. jūnijā (OV 1980, L 266, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas konvencija”).
(
21
)	Ziņojums par Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, ko izstrādājuši Mario Džuliano [Mario Giuliano] un Pols Lagards [Paul Lagarde] (OV 1980, C 282, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Ziņojums”), it īpaši 12. lpp. Skat. arī 2016. gada 7. aprīļa spriedumu KA Finanz (C‑483/14, EU:C:2016:205), 52. punkts.
(
22
)	Ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumos lietā Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679), 47. punkts, apgalvoja, ka “ir grūti un pat neiespējami sniegt izsmeļošu definīciju tam, kas ir jautājums, ko reglamentē sabiedrību tiesības un lex societatis. [..] Turklāt norādu, ka atsevišķās tiesību sistēmās tiesību normu kolīzijas noteikumos ir paredzēts jautājumu, kuri ietilpst lex societatis jomā, uzskaitījums. Tomēr šie uzskaitījumi ir vienīgi ilustratīvi, un starp dalībvalstīm pastāv atšķirības attiecībā uz jautājumiem, kuri ietilpst šajos tiesību aktos. Saskaroties ar šīm atšķirībām, bez šaubām, ir jāpievēršas šajās valstīs vispārīgi atzīto jautājumu “kodolam””.
(
23
)	Vai attiecīgā gadījumā lex concursus: skat. arī par sabiedrības amatpersonu personisko atbildību 2015. gada 10. decembra spriedumu Kornhaas (C‑594/14, EU:C:2015:806).
(
24
)	Skat. pētījumu, Gerner‑Beuerle, C., Mucciarelli, F., Schuster, E. un Siems, M., The Private International Law of Companies in Europe, Hart, Beck, Nomos, 2019, 4.5. tabula saskaņā ar datiem līdz 2018. gada septembrim.
(
25
)	Spriedumi, 2019. gada 8. maijs, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376), 33. un 34. punkts; un 2019. gada 3. oktobris, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827), 35. un nākamie punkti.
(
26
)	Šo secinājumu 11. zemsvītras piezīme. Vēl skaidrāks bija 2006. gada 21. februāra grozītā priekšlikuma formulējums, COM(2006) 83 galīgā redakcija, 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts. Galīgais teksts atbilst Romas konvencijas 1. panta 2. punkta e) apakšpunktam.
(
27
)	Skat. Alfaro Águila‑Real, J., “Administradores frente a accionistas y acreedores: deberes de lealtad para los accionistas y obligaciones pactadas o legales para los acreedores”, no: Bermejo Gutiérrez, N., Martínez Flórez, A. un Recalde Castells, A. (red.), Las reestructuraciones de las sociedades de capital en crisis, Civitas‑Thomson Reuters, 69. un nākamās lpp. Šis autors uzskata, ka gadījumā, kas ir minēts šo secinājumu 57. punktā, kreditors īsteno “sabiedrības prasību” (derivative action), kuras mērķis ir atjaunot sabiedrības mantu, un secinājumu 58. punktā minētajā – “tiešo prasību” (direct action) attiecībā uz savu mantisko kaitējumu. Autors papildus norāda (73. un 74. lpp.), ka ne amatpersonu pienākumi, ne to adresāti nemainās sabiedrības maksātspējas krīzes situācijā; savukārt var būt tā, ka rūpības līmenis, ko var prasīt kreditori, ir atšķirīgs. Viņš norāda, ka ir arī citi viedokļi, ko atspēko.
(
28
)	Neraugoties uz tās sistēmisko novietojumu, var būt tā, ka normā vienkārši ir atsauce uz citu tiesisko regulējumu par līgumisko vai ārpuslīgumisko atbildību.
(
29
)	Jo atšķiras rīcības attiecināšanas kritērijs (objektīvs vai subjektīvs) uz amatpersonu.
(
30
)	Kuriem varētu iebilst, ja prasību būtu cēlusi “sabiedrība” vai tās dalībnieki ar sabiedrības prasību; un kuri attiecināmi uz katru kreditoru, ja tā ir tiešā prasība.
(
31
)	Šī īpašā pienākuma pastāvēšanas nozīme ir tajā, lai novērstu, ka komerciālajā apritē turpina darboties sabiedrība, kurai jau bija jābūt izbeigušai pastāvēšanu vai likvidētai.
(
32
)	Nosakot šo atbildību, tā paredzēta, lai aizsargātu trešās personas, kas veido attiecības ar nereģistrētiem subjektiem, un veicinātu sabiedrību reģistrēšanu. Tā Spānijā vispārēji Código de comercio (Real Decreto de 22 de agosto de 1885, por el que se publica el Código de comercio) [Komerclikuma (1885. gada 22. augusta Karaļa dekrēts, ar ko publicē Komerclikumu)] 119. un 120. pants vai Vācijā Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, GmbHG (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4123–1, veröffentlichten bereinigten Fassung, zuletzt geändert durch Artikel 18 des Gesetzes vom 3. Juni 2021) 11. panta 2. punkts.
(
33
)	Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu līgumos starp BMA AG un BMA NL ir noteikums par Vācijas tiesību aktu izvēli. Nedaudz vēlāk pievērsīšos tā iespējamai ietekmei uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu BMA NL kreditoru prasībai pret BMA AG.
(
34
)	1968. gada Briseles Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; konsolidētais teksts OV 1998, C 27, 1. lpp.).
(
35
)	Spriedums, 1990. gada 11. janvāris, Dumez France un Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8; turpmāk tekstā – “spriedums Dumez France un Tracoba”). Sabiedrības Dumez u.c. prasīja atlīdzināt zaudējumus, ko tās apgalvoti bija cietušas meitasuzņēmumu, kuru domicils ir citā līgumslēdzējā valstī, maksātnespējas dēļ. Maksātnespēju izraisīja tas, ka projekta attīstītājs pārtrauca nekustamo īpašumu būvniecības programmu Vācijā, kurš savukārt sekoja Vācijas banku lēmumam par tam piešķirtu aizdevumu anulēšanu.
(
36
)	Turpat, 20. punkts. Bez izcēluma oriģinālajā tekstā.
(
37
)	Turpat, 13. punkts.
(
38
)	Turpat, 14. punkts.
(
39
)	Tādējādi tie nav kreditoru sākotnējie zaudējumi, kā apgalvo maksātnespējas procesa administrators rakstveida apsvērumu 3.18. punktā.
(
40
)	Spriedums, 2015. gada 10. decembris (C‑350/14, EU:C:2015:802).
(
41
)	Turpat, 22., 23. un 25. punkts.
(
42
)	Turpat, 26. un 27. punkts. Regulas Roma II 15. panta f) apakšpunkts ietilpina attiecīgo tiesību aktu piemērošanas jomā uzdevumu noteikt personas – attiecīgā gadījumā trešās personas vai personas, kurām kaitējums ir nodarīts rikošeta veidā –, kurām ir tiesības uz atlīdzinājumu.
(
43
)	Turpat, 29. punkts.
(
44
)	Turpat, 25. punkts.
(
45
)	Par šo nav uzdots neviens jautājums. Iesniedzējtiesa, šķiet, nepievērš uzmanību atšķirībai starp sabiedrības “darbības vietu”, “juridiskās adreses vietu” vai “galveno biroju”, nosakot kaitējumu izraisošā notikuma (vai attiecīgi kaitējuma) rašanās vietu un nosakot starptautisko jurisdikciju un piemērojamos tiesību aktus. Komisija, atsaucoties uz 2015. gada 21. maija sprieduma CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335) 52. punktu identificē šo vietu ar juridisko adresi: skat. tās rakstveida apsvērumu 34. punktu. Secinājumos pārņemu iesniedzējtiesas izmantoto terminoloģiju (“domicils” saskaņā ar spāņu valodas tulkojumu).
(
46
)	Lai arī tam nav ietekmes uz izklāstīto, ir jānorāda, ka intereses, kuras pārstāv (vai aizsargā) maksātnespējas administrators un Fonds, sakrīt tikai daļēji. Administratora gadījumā šīs ir aktīvu intereses: pēc aktīvu atjaunošanas kreditori saņems tiem pienākošās summas saskaņā ar maksātnespējas normām. Fonds savukārt rīkojas noteiktu kreditoru interesēs, lai papildus dažiem konstatējumiem [atbildētājam] tiktu piespriests samaksāt summu, kas atbilst katram atsevišķam parādam, tieši katram atsevišķam kreditoram.
(
47
)	Tam, ka šīs personas ir iestājušās lietā, nav būtiskas ietekmes uz atbildības tiesisko regulējumu, bet tāda var būt īpašajos apstākļos (maksātnespēja), kuros ir celta prasība. Tas tā noteikti ir Peter/Gaatzen prasības gadījumā: kaitējuma rašanās vietas tiesību aktu piemērošanas jomu vai vismaz to piemērošanas rezultātu, iespējams, mainīs lex concursus risinājumi, tādi kā tie, kas attiecas uz mantas realizācijas rezultāta sadali vai prasījumu prioritāti, lai aizsargātu maksātnespējas tiesību aktu mērķus.
(
48
)	3. pants. Citādāk būtu, ja šajos apstākļos būtu jurisdikcija Savienībā, konkrētāk, saskaņā ar Regulu Nr. 1215/2012, kurā ir prasīts atbildētāja domicils dalībvalstī, lai regula būtu piemērojama. Tomēr tiesību aktā ir jurisdikcijas kritēriji, uz kuriem neattiecas šis nosacījums; un varbūt dalībvalstis ir saglabājušas pārējos jurisdikcijas pamatus.
(
49
)	Regulas Roma II 14. un 18. apsvērums.
(
50
)	4. pantā ir minēta neatļauta darbība, bet spāņu valodas versijas 18. apsvērumā (atšķirībā no franču, itāļu vai angļu valodas versijas) ir izmantots termins “kaitējums” (daño). Manuprāt, noteikuma būtības un mērķa dēļ ir jāuzskata, ka to var piemērot, ja pastāv cieša saikne starp vispārēji norādīto neatļauto darbību – proti, visos tās elementos un sekās. Nav nepieciešams, lai saikne būtu ar kaitējumu, interpretējot to šauri.
(
51
)	18. apsvērumā spāņu un itāļu valodas versijā ir norādīts, ka ir jāņem vērā visi apstākļi. Es uzskatu, ka šis vietniekvārds nepieļauj interpretāciju, kas atšķiras no citām valodu versijām, kurās ir minēts apstākļu kopums (kā tas turklāt ir noteikts 4. panta 3. punktā valodās, kuras esmu varējis pārbaudīt). Tiesai vienmēr ir jāņem vērā visi elementi, kas norāda uz saikni starp neatļauto darbību un valsti, lai izvērtētu tos kopumā, no kā izdara atbilstošu secinājumu.
(
52
)	Skat., konkrētāk, Eiropas Parlamenta 2005. gada 6. jūlija Rezolūciju par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, dokuments A6‑0211/2005, 26. grozījums, kurā bija ieteikta redakcija (tagadējam) 4. panta 3. punktam, kas beigās tomēr netika pieņemta. Neveiksmi cieta arī Komisijas 2006. gada 21. februāra regulas grozītais priekšlikuma COM(2006) 83 galīgā redakcija 4. panta 3. punkts, kura tekstā bija ietvertas pušu vēlmes kā elements, kas īpaši norāda uz saikni ar kādu tiesību sistēmu.
(
53
)	Skat. šo secinājumu 51. zemsvītras piezīmi. Uzskatu, piemēram, ka netiešā kaitējuma rašanās vieta varētu tikt ņemta vērā papildus citiem faktoriem, ievērojot to nepiemērojamību kā saiknes kritēriju saskaņā ar 4. panta 1. punktu. Citiem vārdiem, šī vieta pati par sevi nevar noteikt piemērojamos tiesību aktus: tas nozīmētu likumdevēja gribas, kas ņem vērā tikai tiešo kritēriju kā saiknes kritēriju, ignorēšanu.
(
54
)	Tas izriet no teksta. Skat. arī Komisijas 2003. gada 22. jūlija priekšlikumu, kas ir minēts šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmē. Turklāt ne regula, ne sagatavojošie darbi neizskaidro, kādā veidā līgums vai iepriekš pastāvējušas attiecības rada ciešu saikni ar konkrētu valsti.
(
55
)	Skat. atšķirību starp šo normu un Regulas 10., 11., un 12. panta 1. punktiem.
(
56
)	Ja tiesa konstatē, ka pastāv šāda piesaiste, tai ir pienākums piemērot attiecīgas valsts tiesību aktus.
(
57
)	Skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388), 78. punkts: lai arī citā kontekstā, nenoraida piemērojamo tiesību aktu noteikšanu neatļautajai darbībai, ņemot vērā izvēlētos tiesību aktus iepriekš pastāvējušās tiesiskajās attiecībās starp pusēm, kas nav šīs lietas atbildētājs un prasītājs. Katrā ziņā tā papildus norāda, ka “tas, ka šajos vispārējos nosacījumos ir paredzēta Luksemburgas tiesību aktu piemērojamība, ja nepastāv nekādas iepriekšējas [līgum]attiecības gan starp lietas dalībniekiem, gan starp pārdevēju vai piegādātāju un noteiktiem patērētājiem, šādas prasības ietvaros nerada acīmredzami ciešāku saikni ar Luksemburgu”.
(
58
)	Tādēļ var šķist, ka tie tiek piemēroti pusēm, kas nav bijušas līgumslēdzējas puses. Tā uzskata ZK: skat. viņa apsvērumu 3.24. punktu.