62007CC0239
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 12. jūnijā (
1
)
Lieta C-239/07
Atbilstības konstitūcijai pārbaudes procedūra,
ko ierosinājis
Julius Sabatauskas u.c.
“Elektroenerģijas iekšējais tirgus — Direktīva 2003/54/EK — 20. pants — Pārvades un sadales sistēmas — Trešo personu pieeja — Dalībvalstu pienākumi — Trešo personu brīva pieeja elektroenerģijas pārvades un sadales sistēmām”
I — Ievads
1.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvā 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (turpmāk tekstā — “Direktīva 2003/54”) (
2
) cita starpā paredzēta trešo personu pieeja elektroenerģijas tīkliem. Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) lūdz interpretēt direktīvu, izvērtējot tiesisko regulējumu par pieslēgšanu elektroapgādes tīklam valsts transponējošajā likumā.
2.
Strīdīgajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka patērētājiem pirmām kārtām ir jāpievienojas sadales sistēmai. Tiešu pieeju patērētājs primārajai pārvades sistēmai saņem tikai tad, ja sadales sistēmu operators pieslēgumu savai sistēmai atsaka tehnisku iemeslu dēļ. Noteiktiem patērētājiem tomēr būtu izdevīgāk brīvi izvēlēties pieslēgumu pārvades sistēmai, lai nebūtu jāatlīdzina pārvadīšanas izmaksas pārvades sistēmai. Nav skaidrs, vai Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktā, kurā ir paredzēta trešo personu pieeja tīklam, ir nodrošinātas atbilstošas izvēles tiesības.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
3.
Direktīvas 2003/54 2. pantā cita starpā ir iekļautas šādas definīcijas:
“3)
“pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana apvienotajā ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma pārvades tīklā, lai to piegādātu gala patērētājiem vai izplatītājiem, bet neietverot piegādi;
[..]
5)
“sadale” ir elektroenerģijas transportēšana augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu patērētājiem, bet neietverot piegādi;
[..]
12)
“tiesīgie patērētāji” ir patērētāji, kas var pirkt elektroenerģiju no brīvi izvēlēta piegādātāja šīs direktīvas 21. panta nozīmē;
[..]
18)
“sistēmas lietotāji” ir visas fiziskas vai juridiskas personas, kuras apgādā pārvades vai sadales sistēmu vai saņem piegādes no šīs sistēmas;
19)
“piegāde” ir elektroenerģijas pārdošana patērētājiem, tostarp tālāka pārdošana;
[..].”
4.
Direktīvas 3. pantā ir paredzētas saistības, kuras dalībvalstis var noteikt elektroenerģijas uzņēmumiem, un patērētāju aizsardzība. Noteikumu 2., 3., 5. un 8. punkts izvilkuma veidā ir formulēti šādi:
“2.   Pilnībā ievērojot attiecīgos Līguma noteikumus, īpaši tā 86. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, var vispārējās ekonomiskās interesēs uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, kuras attiecas uz drošību, tostarp piegādes drošību, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti un klimata aizsardzību. Šādām saistībām ir jābūt skaidri definētām, pārredzamām, nediskriminējošām, pārbaudāmām, un tām jāgarantē tas, ka visiem ES elektroenerģijas uzņēmumiem ir vienlīdzīga pieeja valstu patērētājiem. [..]
3.   Dalībvalstīm jānodrošina tas, ka visi mājsaimniecību patērētāji un, ja dalībvalstis uzskata par vajadzīgu, mazie uzņēmumi, (t.i., uzņēmumi, kuros strādā mazāk par 50 darbiniekiem un kuru gada apgrozījums vai bilance nepārsniedz 10 miljonus euro), var saņemt universālo pakalpojumu, kas ietver tiesības saņemt konkrētas kvalitātes elektroenerģijas piegādi savā teritorijā par saprātīgām, viegli un skaidri salīdzināmām un pārredzamām cenām. Lai nodrošinātu universālā pakalpojuma sniegšanu, dalībvalstis var norādīt galējo piegādātāju. Dalībvalstis uzliek sadales uzņēmumiem pienākumu pievienot patērētājus to tīklam saskaņā ar noteikumiem, nosacījumiem un tarifiem, kas noteikti atbilstīgi 23. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai. [..]
5.   Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu gala patērētājus, un īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību mazāk aizsargātiem patērētājiem, tostarp pasākumus, lai palīdzētu viņiem nepieļaut energoapgādes pārtraukšanu. [..]. Tās nodrošina patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz pārredzamību, kas saistīta ar līguma noteikumiem un nosacījumiem, vispārīgu informāciju un strīdu izšķiršanas kārtību. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji var efektīvi pāriet pie jauna piegādātāja. Vismaz attiecībā uz mājsaimniecību patērētājiem šie pasākumi ietver A pielikumā minētos pasākumus.
[..]
8.   Dalībvalstis var nepiemērot 6., 7., 20. un 22. panta noteikumus, ciktāl to piemērošana būtu šķērslis elektroenerģijas uzņēmumiem uzlikto saistību izpildei juridiski vai faktiski vispārējās ekonomiskās interesēs un ciktāl tas neietekmētu tirdzniecības attīstību tādā mērā, ka ir pretrunā Kopienas interesēm. Kopienas interesēs, cita starpā, ir konkurence attiecībā uz tiesīgiem patērētājiem saskaņā ar šo direktīvu un Līguma 86. pantu.”
5.
Direktīvas 5. pantā ir iekļauti šādi tehniskie noteikumi:
“Dalībvalstis nodrošina to tehnisko drošības kritēriju noteikšanu un to tehnisko noteikumu izstrādi un publiskošanu, ar ko nosaka tehniskā projekta un ekspluatācijas prasību minimumu savienojumam ar ražošanas objektu sistēmu, sadales sistēmām, tieši savienotajām patērētāju iekārtām, starpsavienojumu ķēdēm un tiešajām līnijām. Šie tehniskie noteikumi nodrošina sistēmu savstarpēju izmantojamību un ir objektīvi un nediskriminējoši. [..]”
6.
Direktīvas 20. pantā trešo personu pieeja pārvades un sadales sistēmām ir reglamentēta šādi:
“1.   Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas ieviešanu, kas trešām personām dod pieeju pārvades un sadales sistēmām, pamatojoties uz publicētiem tarifiem, ko piemēro visiem tiesīgiem patērētājiem un piemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka šos tarifus vai metodiku, ko izmanto tarifu aprēķināšanā, pirms to stāšanās spēkā apstiprina saskaņā ar 23. panta noteikumiem un ka šie tarifi un metodika, ja apstiprina vienīgi metodiku, tiek publicēti pirms to stāšanās spēkā.
2.   Attiecīgais pārvades vai sadales sistēmas operators var atteikt pieeju, ja tam nav vajadzīgās jaudas. Šāds atteikums attiecīgi jāpamato, jo īpaši, ņemot vērā 3. pantu. Dalībvalstis attiecīgā gadījumā un tad, ja pieeju atsaka, nodrošina to, ka pārvades vai sadales sistēmas operators sniedz attiecīgu informāciju par pasākumiem, kas būtu vajadzīgi tīkla pastiprināšanai. Personai, kam šādu informāciju pieprasa, var likt maksāt saprātīgu samaksu, kas atspoguļo šādas informācijas sniegšanas izmaksas.”
7.
Direktīvas 21. panta 1. punktā ir paredzēta pakāpeniska tirgus atvēršana. Atbilstoši šim punktam dalībvalstīm līdz 2004. gada 1. jūlijam bija pienākums tiesīgo patērētāju lokā iekļaut visus nerezidējošos patērētājus un, visbeidzot, līdz 2007. gada 1. jūlijam — visus patērētājus.
B — Valsts tiesību akti
8.
Lai transponētu Direktīvu 2003/54, jaunā redakcijā tika izteikts Elektroenerģijas likums, kurš stājās spēkā 2004. gada 10. jūlijā. Likuma 15. panta 2. punktā ir noteikts:
“Pārvades sistēmas tīkla operatoram ir jānodrošina, ka noteikumi par elektroenerģiju ģenerējošu iekārtu, sadales tīklu operatoru un patērētāju iekārtu pievienošanu pārvades tīklam atbilst tiesību aktos noteiktajām prasībām un ka šie noteikumi nav diskriminējoši. Patērētāja iekārtas var pievienot pārvades tīklam tikai tad, ja sadales tīkla operators tehnisku vai ekspluatācijas prasību dēļ atsakās pievienot sadales tīklam patērētāja iekārtas, kas atrodas sadales tīkla operatora licencē norādītajā darbības teritorijā.”
III — Pamata prāva, prejudiciālais jautājums un tiesvedība
9.
Lietuvā ļoti daudzu patērētāju iekārtas ir pieslēgtas vienai no divu sadales sistēmas operatoru sadales sistēmām. Turklāt pieciem ražošanas uzņēmumiem ir sadales licence, un tie pārvalda vietējos tīklus, lai iedzīvotājus nodrošinātu ar elektroenerģiju ļoti mazā teritorijā vai savam uzņēmumam. Pārvades sistēmai reizē ar sadales sistēmu operatoriem (
3
) ir pieslēgti seši ražošanas uzņēmumi ar augstu energopatēriņu. To pievienošanās notika vēl tad, kad pastāvēja PSRS, un pārvades un sadales sistēmu nošķiršana nebija veikta. Izmantojot ražošanas uzņēmumu sistēmas, elektroenerģija tiek piegādāta arī dažiem patērētājiem mājsaimniecībās. Atbilstoši Elektroenerģijas likuma jaunajai 2004. gada redakcijai šie uzņēmumi vēl aizvien ir pieslēgti pārvades sistēmai. Kopš tā brīža jauni pieslēgumi šai sistēmai ir iespējami tikai saskaņā ar likuma 15. panta 2. punktu.
10.
2004. gada 28. oktobrī Seima (Lietuvas parlaments) deputātu grupa — (turpmāk tekstā — “iesniedzēji”) Konstitucinis Teismas iesniedza pieteikumu izvērtēt Elektroenerģijas likuma 15. panta 2. punkta saderību ar Konstitūciju un Direktīvu 2003/54.
11.
Iesniedzēji uzskata, ka no direktīvas izriet patērētāja tiesības brīvi izvēlēties to sistēmu, kurai viņš vēlētos pieslēgties. Turpretim Seims, kas ir otrs lietas dalībnieks, apgalvo, ka jautājums direktīvā nav regulēts un ka šo jautājumu dalībvalstis var brīvi reglamentēt. Šajā sakarā tiek norādīts uz enerģētikas komisāra A. Piebalga 2005. gada 21. decembra vēstuli D/1255. Tajā pēc kāda uzņēmuma pieprasījuma komisārs norādīja: “Direktīvā 2003/54 nav prasīts piešķirt patērētājam tiesības brīvi izvēlēties starp pieslēgumu pārvades sistēmai un sadales sistēmai. Patērētājam ir tiesības tikt pieslēgtam elektroenerģijas sistēmai; konkrētā īstenošana ir subsidiāri izlemjams jautājums”.
12.
Kā uzskata iesniedzējtiesa, Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkta teksts apstiprina iesniedzēju argumentu. Alternatīvi tiesa norāda uz sabiedrības mērķiem, it īpaši direktīvas 3. pantā noteiktajiem, kurus tiecas sasniegt Kopienas likumdevējs. Tam atbilstu tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā mazie patērētāji tiek aizsargāti pret tīkla izmantošanas sadārdzināšanos. Tīkla maksājumi būtu vienveidīgi jāsadala starp visiem patērētājiem, kuri elektroenerģiju saņem no attiecīgā tīkla. Ja lielie iepircēji sadales sistēmas vietā varētu neierobežoti pieslēgties pārvades sistēmai, tad pa sadales sistēmu pārvadītās elektroenerģijas daudzums samazinātos, un tādējādi paaugstinātos tīkla izmaksas pārējiem patērētājiem.
13.
Šo ar interpretāciju saistīto šaubu dēļ Konstitucinis Teismas uzdod Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm tiek noteikts pienākums pieņemt tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru jebkurai trešai personai, ja vien elektroenerģijas sistēmai ir nepieciešamā jauda, ir tiesības brīvi izvēlēties, kurai — elektroenerģijas pārvades vai sadales — sistēmai tā vēlas pieslēgties, un attiecīgās sistēmas operatoram ir pienākums tai nodrošināt pieeju sistēmai?”
14.
Tiesvedībā Tiesā iesniedzēji pamata prāvā, Lietuvas, Itālijas un Somijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus, kā arī sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, izņemot Itālijas valdību.
IV — Juridiskais pamatojums
A — Pieņemamība
15.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai no EKL 234. panta izriet, ka valsts tiesām ir tiesības Tiesā vērsties tikai tad, ja tās izskata strīdu un ja tām ir jāpieņem lēmums tādas procedūras ietvaros, kuras rezultātā tiek pieņemts tiesas nolēmums (
4
).
16.
Par Konstitucinis Teismas tiesas statusu nav nekādu šaubu. Arī konstitucionālās tiesas ir uzskatāmas par tiesu EKL 234. panta izpratnē (
5
).
17.
Turklāt Konstitucinis Teismas pamata prāvā ir arī pienākums pieņemt lēmumu ar tiesas nolēmuma raksturu. Šajā sakarā nav nozīmes, vai tiesvedībā par tiesību normu likumības kontroli, kas notiek pēc Seima deputātu grupas pieteikuma, ir strīds (
6
). Tieši otrādi, no vienas puses, svarīgi ir tas, ka tiesvedība nav administratīvais process, kurā indivīds strīdas ar tiesu, kas izpilda iestādes funkcijas (
7
). No otras puses, tiesa nevar darboties tikai kā konsultatīva komisija (
8
).
18.
Šajā ziņā ir jāatzīst, ka pamata prāvā ir runa par jau spēkā stājušā likuma izvērtēšanu. Tātad tā nav konstitucionālās tiesas uzklausīšana likumdošanas procedūrā. Gluži otrādi, kā tiesa paskaidro lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, tiesību normu likumības kontroles tiesvedībā konstitucionālā tiesa ir pilnvarota atzīt vispārpiemērojamu valsts likumu par nepiemērojamu.
19.
Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B — Par prejudiciālo jautājumu
20.
Pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas daudzās dalībvalstīs pastāvēja elektropiegādes uzņēmumu ģeogrāfiskie monopoli. Uzņēmums sniedza visus patērētāju apgādei ar elektroenerģiju nepieciešamos pakalpojumus savā teritorijā. Ražoja un pārdeva elektroenerģiju un piegādāja to pa saviem elektroenerģijas tīkliem visiem šiem tīkliem pieslēgtajiem patērētājiem.
21.
Jau Direktīvā 96/62 (
9
), lai liberalizētu iekšējo elektroenerģijas tirgu, bija paredzēts, ka pakāpeniski arvien vairāk to patērētāju, kas ir “tiesīgie patērētāji”, var brīvi izvēlēties piegādātāju, no kura viņi saņem elektroenerģiju. Pašreiz šis galvenais liberalizācijas elements ir atspoguļots Direktīvas 2003/54 ceturtajā un divdesmitajā apsvērumā:
“(4)
Līgumā garantētās brīvības Eiropas iedzīvotājiem — brīva preču aprite, pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību — ir iespējamas vienīgi pilnībā atvērtā tirgū, kas visiem patērētājiem ļauj brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem ļauj brīvi veikt piegādes [nodrošināt piegādi] patērētājiem.
[..]
(20)
Elektroenerģijas patērētājiem jādod iespēja brīvi izvēlēties piegādātāju.
[..]”
22.
Lai patērētājam dotu iespēju brīvi izvēlēties piegādātāju, bija jāatceļ nodibināto uzņēmumu radītais dabīgais monopols, kas izriet no kontroles pār tīklu, savukārt trešām personām tiktu piešķirtas tiesības uz nediskriminējošu pieeju tīklam. Līdz ar to tīkla atvēršana trešajām personām ir izšķirošais nosacījums, lai radītu iekšējo elektroenerģijas tirgu, kā likumdevējs it īpaši to uzsver Direktīvas 2003/54 septītajā apsvērumā (
10
). Tādējādi patērētājs vairs nav atkarīgs vienīgi no uzņēmuma, kura tīklam viņš ir pieslēdzies, piegādes, bet var izvēlēties citu piegādātāju, kurš viņam transportē elektroenerģiju pa šo tīklu.
23.
Tomēr Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkta, kurā ir paredzēta trešo personu pieeja tīklam, redakcija nepavisam nav viennozīmīga dažādā ziņā. Vispirms ir jānoskaidro, vai trešo personu jēdziens ietver tikai ražošanas un piegādes uzņēmumus vai arī patērētājus. Tādā gadījumā tas, kas ir jāsaprot ar pieejas jēdzienu pārvades vai sadales tīklam, ir izšķirošais jautājums. Diskutējams būtībā ir tas, vai tas ietver arī patērētāja tiesības brīvi izvēlēties tīklu, kuram viņš vēlētos tikt pieslēgts.
Par trešo personu jēdzienu Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkta izpratnē
24.
Somijas valdība uzskata, ka trešo personu jēdziens Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktā nozīmē ražotāju vai piegādātāju, kurš nepieder pie vertikāli integrētajiem uzņēmumiem, kas ir attiecīgā tīkla operatori un turklāt sevī ietver ražošanas un piegādes funkcijas (
11
). Noteikums aizliedz vertikāli integrētajam uzņēmumam pasliktināt pieejas tīklam dēļ šo trešo personu stāvokli attiecībā pret savu paša ražošanas un piegādes grupu. Patērētāju pieejas tiesības noteikumā nav reglamentētas.
25.
Direktīvas 20. panta 1. punkta vācu valodas versija, šķiet, šādu interpretāciju a priori neizslēdz. It īpaši frāze “[pieejas noteikumus] piemēro visiem tiesīgiem patērētājiem” varētu tikt saprasta tādā nozīmē, ka trešo ražotāju vai piegādātāju pieeja attiecas uz piegādi attiecībā uz visiem tiesīgajiem patērētājiem (
12
). Citiem vārdiem, tīkla operators varētu ražotājiem vai piegādātājiem atteikt tīkla izmantošanu atkarībā no tā, cik daudz elektroenerģijas šie patērētāji, kuriem šādu tiesību nav, ir nodomājuši piegādāt (
13
). Šķiet, ka norāde uz tiesīgajiem patērētājiem dažās citu valodu versijās skar tikai tiesisko regulējumu saistībā ar tarifiem par tīkla izmantošanas maksu, taču neskar pašas pieejas tiesības (
14
).
26.
Taču minēto fragmentu nevar izraut no konteksta. Tieši otrādi, ir jāievēro, ka noteikumā tālāk ir teikts “[pieejas noteikumus] [..] piemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas” [autores izcēlums].
27.
Iesniedzēji pareizi norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/54 2. panta 18. punktu sistēmas lietotāja jēdziens ietver gan personas, kuras apgādā pārvades vai sadales sistēmu, gan arī personas, kuras saņem piegādes [tiek nodrošināta piegāde] no šīs sistēmas. Tātad direktīvas 20. panta 1. punkts piešķir arī patērētājiem tiesības uz pieeju tīklam, kas ir brīva no diskriminācijas, iekļaujot savā piemērošanas jomā visus tīkla lietotājus.
28.
Kā šajā kontekstā uzsver Lietuvas valdība, lai īstenotu direktīvas mērķi, atbilstoši kuram patērētājs var brīvi izvēlēties piegādātāju (
15
), abiem šīs piegādes attiecību dalībniekiem ir jābūt pieejamai netraucētai pieejai tīklam (
16
). Pieejas tiesībām piegādātājam būtu nekādas nozīmes, ja patērētājiem, kuriem ir jāpiegādā elektroenerģija, nebūtu tīkla pieejas tiesību.
29.
Līdz ar to Somijas valdības pārstāvētais pretējais viedoklis ir jānoraida.
Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktā noteiktās prasības par pieeju, respektīvi, pievienošanu tīklam
30.
Atbilstoši Elektroenerģijas likuma 15. panta 2. punktam tiesības uz pieslēgumu, kas ir brīvs no diskriminācijas, pārvades tīklam pastāv tikai tad, ja sadales tīkla operators attiecīgajam patērētājam ir atteicis pieslēgumu. Pirms pārbaudīt, vai šī tīkla izvēles ierobežojums ir pretrunā direktīvas 20. panta 1. punktam, vispirms ir jānoskaidro, vai normā vispār ir reglamentēts pieslēgums tīklam.
31.
Atšķirībā no iesniedzējiem un arī Itālijas valdības Lietuvas un Somijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka ir jānošķir pieslēgums no pieejas. Direktīvas 20. pantā ir reglamentēta tikai pieeja. Komisija savos rakstveida apsvērumos turklāt ir piekritusi iesniedzēju viedoklim, ka tiesības uz pieeju, kas ir brīva no diskriminācijas, atbilstoši direktīvas 20. pantam ir pretrunā arī ierobežojumiem attiecībā uz tīkla pieslēguma izvēli. Komisija no šīs tēzes tiesas sēdē tomēr atteicās un atbalstīja Somijas un Lietuvas nostāju.
32.
Lietuvas un Somijas valdību, kā arī Komisijas viedokli pamato direktīvas 20. panta 1. punkta redakcija, kurā ir minēta vienīgi pieeja. Turklāt pieejas un pieslēguma jēdzieni nevar tikt uzskatīti par sinonīmiem. Kā pamatoti norāda minētie dalībnieki, abi jēdzieni direktīvā tiek izmantoti ar dažādu nozīmi.
33.
Tas īpaši skaidri atspoguļojas direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, kurā ir norādīts pārvaldes iestāžu uzdevums noteikt vai apstiprināt pirms to stāšanās spēkā “[nosacījumus] attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem”. Ja pieslēguma vai pieejas jēdzieniem būtu viena un tā pati nozīme, tie šajā vietā nebūtu minēti viens otram līdzās.
34.
Turklāt pieejas tīklam jēdziens ietver tiesības izmantot tīklu apgādei ar elektroenerģiju vai savienojumam ar tīklu pret atlīdzību. 20. pants ir direktīvas galvenais noteikums par pieeju tīklam, bez kura nebūtu iespējama elektroenerģijas tīkla liberalizācija. Pārvades vai sadales sistēmas operators atbilstoši direktīvas 20. panta 2. punktam pieeju drīkst atteikt tikai tad, ja tīklam nav nepieciešamās jaudas.
35.
Turpretim īpaši noteikumi par pievienošanos tīklam atrodami direktīvas 3. panta 3. punkta trešajā teikumā, kurā sadales uzņēmumiem ir uzlikts (sabiedrisks) pienākums pievienot savam tīklam visus mājsaimniecību patērētājus un citus mazos patērētājus. Turklāt direktīvas 5. pantā dalībvalstīm ir uzticēts uzdevums paredzēt tehniskos noteikumus par pievienošanu tīklam, kuri nodrošina sistēmu savstarpēju izmantojamību, kā arī ir objektīvi un nediskriminējoši. Visbeidzot, pārvaldes iestādēm atbilstoši direktīvas 23. panta 1. punkta c) un f) apakšpunktam ir noteikti uzraudzības pienākumi attiecībā uz pievienošanas nosacījumiem.
36.
No šo noteikumu kopsavilkuma izriet, ka pieslēguma jēdziens nozīmē fiziskas saiknes izveidošanu starp tīklu un patērētāja iekārtām, ražošanas iekārtām, citām sistēmām un pārējām struktūrām.
37.
Direktīvas 20. panta 1. punktā, kā tas nepārprotami izriet no tā redakcijas, pieslēgums tīklam tieši nav reglamentēts. No vienas puses, vēl ir jāpārbauda, vai no noteikumiem par pieslēgšanu tīklam izriet neierobežotas tiesības uz pieslēgšanu pārvades sistēmai (
17
). No otras puses, no direktīvas 20. panta 1. punkta varētu izrietēt netieši nosacījumi par pieslēgšanu, jo pieslēgšana tīklam ir priekšnosacījums pieejas tiesību īstenošanai.
38.
Noteikumiem par pieslēgšanu tīklam būtībā ir tehnisks raksturs un ar tiem netiek piešķirtas vispārējas pieslēgšanas tiesības tīklam pēc patērētāja izvēles. Vienīgi no direktīvas 3. panta 3. punkta trešā teikuma varētu izrietēt noteiktu patērētāju tiesības uz pieslēgumu sadales sistēmai, taču ne pārvades sistēmai.
39.
Cita starpā ar 5. pantu tiek noteikts pienākums pieņemt nediskriminējošus noteikumus par pieslēgumu tīklam. No tā izriet, ka savstarpēji salīdzināmi patērētāji, tātad it īpaši patērētāji ar atbilstošu iepirkuma apjomu un raksturu, ņemot vērā tādus pašus nosacījumus, arī ir jāpieslēdz noteiktam tīklam. Ja attiecībā uz šo diskriminācijas aizliegumu ir pārkāpti atbilstošie valsts noteikumi, iespējams, tieši pamatojoties uz direktīvu, pastāv nelabvēlīgā stāvoklī esošo tīkla lietotāju tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi kā pret grupu, kas atrodas privileģētā stāvoklī, ko var novērtēt, tikai ņemot vērā konkrētos gadījumus.
40.
Turklāt no noteikuma direktīvas 20. panta 1. punktā par pieeju tīklam netieši varētu izrietēt izvēles tiesības attiecībā uz pieslēgumu tīklam, lai gan bez šīm izvēles tiesībām pieeja arī būtu apdraudēta.
41.
Trešo personu pieejas tīklam mērķis ir — kā iepriekš minēts — lai patērētājs var brīvi izvēlēties piegādātāju, no kura viņš saņem elektroenerģiju. Tomēr piegādātāja brīva izvēle nav tieši saistīta ar tīklu, pie kura patērētājs ir pieslēgts. Proti, gala patērētājiem būtībā elektroenerģija var tikt piegādāta arī no pārvades sistēmas, kā tas izriet no direktīvas 2. panta 3. punkta. Taču, ja patērētājs ir pievienojies sadales sistēmai, piegādātāja izvēle tāpat tiek nodrošināta. Tad piegādātājam ir tiesības transportēt elektroenerģiju patērētājiem pa pārvades un sadales tīklu.
42.
Trešo personu pieejas sistēmā pārvades un sadales tīkliem, kas atbilstoši direktīvas 20. panta 1. punktam ir jāievieš dalībvalstīm, tāpēc nav paredzēts, ka katram patērētājam ir tiesības uz pieslēgšanu pārvades sistēmai. Gluži otrādi, dalībvalstis, ņemot vērā tehniskos apstākļus, var organizēt sistēmu, lai katram patērētājam ir pieslēgums piemērotam tīklam, pa kuru viņš saņem elektroenerģiju no sava izvēlētā piegādātāja.
43.
Turklāt dalībvalsts var ņemt vērā arī sabiedriskā labuma intereses, kā, piemēram, vienmērīgu infrastruktūras noslogojumu un atbilstošu tīkla izmaksu sadalīšanu, lai arī atkāpšanās no direktīvas 3. panta 8. punktā noteiktā izņēmuma nav nepieciešama. Tas būtu nepieciešams tikai tad, ja valsts tiesiskais regulējums no 20. panta 1. punktā noteiktā atšķirtos.
44.
Saskaņā ar direktīvas 20. panta 1. punkta teikuma otro daļu noteikumi par trešo personu pieeju tīklam tomēr ir jāpiemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. Tas neizslēdz iespēju, ka dažiem patērētājiem ir tieša pieeja pārvades sistēmai (piemēram, sadales sistēmas operatoram vai noteiktiem lielākiem klientiem), savukārt citiem patērētājiem ir pieeja pārvades sistēmai tikai netieši caur sadales sistēmu. Nodrošinot tiešu pieeju pārvades vai sadales sistēmai, attiecīgo tīkla lietotāju nevar patvaļīgi diferencēt, bet gan jāievēro tādi objektīvi kritēriji kā iepirkumu apjoms vai raksturs.
45.
Turklāt iesniedzēji apgalvo, ka 2004. gada Elektroenerģijas likums atļauj manipulēt ar izmaksu noteikšanu par sadales sistēmu ekspluatāciju. Dodot iespēju sadales sistēmas vietā pieslēgties pārvades sistēmai, varētu izvairīties no noslogojuma ar nepamatotām sistēmas izmaksām.
46.
Šis apgalvojums, kurš lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav atainots — pat ja arī būtu — neapšaubītu piedāvāto risinājumu. Lai nodrošinātu piemērotu tīkla lietošanas atlīdzības noteikšanu un turklāt kontroli pār vērā ņemamajiem atlīdzības elementiem, Direktīvā 2003/54 ir ieviests atlīdzības regulējums. Turpretim “konkurence starp sistēmām”, lai pretotos nelikumīgai tīkla ekspluatācijas izdevumu struktūras noteikšanai, nav prātīgs risinājums. Jo pāriešana uz citu sistēmu (pārvades sistēma), korekti nosakot tarifikāciju, ko daži lielie iepircēji tehniski spētu, nevar mainīt pārējo patērētāju nepamatoto noslogojumu, to vēl tikai pastiprinot.
V — Secinājums
47.
Tāpēc uz Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi:
valsts tiesiskais regulējums, kurā nediskriminējošā veidā ir paredzēts, ka patērētāja iekārtas tiek pieslēgtas pārvades sistēmai tikai tad, ja sadales tīkla operators tehnisku vai ekspluatācijas prasību dēļ atsakās pievienot sadales tīklam patērētāja iekārtas, kas atrodas sadales tīkla operatora licencē norādītajā darbības teritorijā, nav pretrunā Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 20. panta 1. punktam.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu — Paziņojums par atkritumu klasificēšanu un apsaimniekošanu (OV L 176, 37. lpp.).
(
3
)	No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nepārprotami neizriet, vai visi uzņēmumi ar sadales licenci, tātad arī pieci ražošanas uzņēmumi, ir pieslēgti pārvades tīklam.
(
4
)	1986. gada 5. marta rīkojums lietā 318/85 Greis Unterweger (Recueil, 955. lpp., 4. punkts), 1995. gada 19. oktobra spriedums lietā C-111/94 Job Centre (Recueil, I-3361. lpp., 9. punkts), 2001. gada 14. jūnija spriedums lietā C-178/99 Salzmann (Recueil, I-4421. lpp., 14. punkts), 2005. gada 30. jūnija spriedums lietā C-165/03 Längst (Krājums, I-5637. lpp., 25. punkts) un 2006. gada 27. aprīļa spriedums lietā C-96/04 Standesamt Niebüll (Krājums, I-3561. lpp., 13. punkts).
(
5
)	Tā, piemēram, Austrijas Verfassungsgerichtshof (Konstitucionālā tiesa) un Beļģijas Cour d’arbitrage (Arbitrāžas tiesa), tagad Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa), ir vairākkārt uzdevušas Tiesai prejudiciālu jautājumu un to tiesas statuss nav ticis apšaubīts (skat., piemēram, 2003. gada 20. maija spriedumu apvienotajās lietās C-465/00, C-138/01 un C-139/01 Österreichischer Rundfunk u.c. (Recueil, I-4989. lpp.) un 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-212/06 Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon (Krājums, I-1683. lpp.)).
(
6
)	1994. gada 17. maija spriedums lietā C-18/93 Corsica Ferries (Recueil, I-1783. lpp., 12. punkts) un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Standesamt Niebüll (13. punkts).
(
7
)	Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā Job Centre, 11. punkts; lietā Salzmann, 15. punkts, un lietā Standesamt Niebüll, 14. punkts.
(
8
)	Skat. iepriekš 3. zemsvītras piezīmē minēto rīkojumu lietā Greis Unterweger, 4. punkts.
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīva 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV L 27, 20. lpp.).
(
10
)	Septītajā apsvērumā ir noteikts: “Lai pabeigtu elektroenerģijas iekšējā tirgus veidošanu, sevišķi svarīga ir nediskriminējoša pieeja pārvades tīkla vai sadales sistēmu operatoriem. Pārvades vai sadales sistēmu operatoru var veidot viens vai vairāki uzņēmumi”. Skat. arī 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C-439/06 citiworks (Krājums, I-3913. lpp., 42.–44. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Mazāka [Mazák] 2007. gada 13. decembra secinājumus šajā lietā, 72.–74. punkts. Skat. vispārīgi par trešo personu pieejas tīklam, kas ir brīva no diskriminācijas, nozīmi arī 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-17/03 VEMW u.c. (Krājums, I-4983. lpp., 42.–46. punkts).
(
11
)	Skat. par jēdziena “vertikāli integrēts uzņēmums” definīciju Direktīvas 2003/54 2. panta 21. punktu.
(
12
)	Skat. šajā sakarā, piemēram, arī franču valodas versiju: “Les États membres veillent à ce que soit mis en place, pour tous les clients éligibles, un système d'accès des tiers aux réseaux de transport et de distribution. Ce système, fondé sur des tarifs publiés, doit être appliqué objectivement et sans discrimination entre les utilisateurs du réseau.”
(
13
)	Tā kā — pieņemot, ka Direktīva 2003/54 ir transponēta pareizi — kopš 2007. gada 1. jūlija tiesīgo patērētāju vairāk nav, šai situācijai praktiski vairs nav nozīmes.
(
14
)	Skat., piemēram, Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkta pirmā teikuma itāļu un spāņu valodas redakciju:
Gli Stati membri garantiscono l'attuazione di un sistema di accesso dei terzi ai sistemi di trasmissione e di distribuzione basato su tariffe pubblicate, praticabili a tutti i clienti idonei, ed applicato obiettivamente e senza discriminazioni tra gli utenti del sistema.
Los Estados miembros garantizarán la aplicación de un sistema de acceso de terceros a las redes de transporte y distribución basado en tarifas publicadas, aplicables a todos los clientes cualificados de forma objetiva y sin discriminación entre usuarios de la red.
(
15
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
16
)	Skat. šajā sakarā iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētos secinājumus lietā citiworks, 43. punkts ar norādi uz ģenerāladvokāta Mazāka secinājumu šajā lietā 72. punktu.
(
17
)	Proti, iesniedzējtiesa nav lūgusi cita Direktīvas 2003/54 noteikuma, kā tikai tās 20. panta interpretāciju. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai, lai sniegtu iesniedzējtiesai, kas tai ir uzdevusi prejudiciālu jautājumu, noderīgu atbildi, iespējams, tomēr jāņem vērā Kopienu tiesību normas, uz kurām sava jautājuma formulējumā valsts tiesa nav atsaukusies (1986. gada 20. marta spriedums lietā 35/85 Tissier (Recueil, 1207. lpp., 9. punkts), 1999. gada 18. novembra spriedums lietā C-107/98 Teckal (Recueil, I-8121. lpp., 39. punkts) un 2008. gada 28. februāra spriedums lietā C-2/07 Abraham u.c. (Krājums, I-1197. lpp., 24. punkts)).