62009CJ0245_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑245/09
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Arbeidshof te Brussel
(Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 25. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 6. jūlijā, tiesvedībā
Omalet NV
pret
Rijksdienst voor Sociale Zekerheid .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [ J.‑J. Kasel ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits (referents) un M. Bergere [ M. Berger ],
ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 7. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Omalet NV
vārdā – D. van der Mouzens [ D. Van Der Mosen ] un H. van de Kauters [ H. Van de Cauter ], advocaten,
– Rijksdienst voor Sociale Zekerheid
vārdā – P. Dervo [ P. Derveaux ], advocaat,
– Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [ L. Van den Broeck ] un K. Pošē [ C. Pochet ], pārstāves,
– Dānijas valdības vārdā – V. Pasternaka Jergensena [ V. Pasternak Jørgensen ], kā arī R. Holdgords [ R. Holdgaard ] un K. Vangs [ C. Vang ], pārstāvji,
– Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [ M. Lumma ] un J. Mellers [ J. Möller ], pārstāvji,
– Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [ E. Riedl ], pārstāvis,
– Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [ A. Guimaraes‑Purokoski ], pārstāve,
– Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [ H. Walker ], pārstāve, kurai palīdz T. de la Mare [ T. de la Mare ], barrister,
– Norvēģijas valdības vārdā – E. Andersens [ Ø. Andersen ] un K. B. Mūens [ K. B. Moen ], pārstāvji,
– Eiropas Komisijas vārdā – M. van Bēks [ M. van Beek ] un F. Kreišics [ V. Kreuschitz ], pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 49. panta piemērojamību un interpretāciju.
2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Omalet NV
(turpmāk tekstā – “ Omalet ”) un Rijksdienst voor Sociale Zekerheid (Valsts sociālā nodrošinājuma dienests, turpmāk tekstā – “ Rijksdienst ”), pirmkārt, par Omalet
kā galvenā uzņēmēja solidāro atbildību par daļu no kāda Beļģijā dibināta, bet nereģistrēta apakšuzņēmēja sociālās apdrošināšanas iemaksu parādiem, kā arī, otrkārt, par šīs sabiedrības pienākumu veikt ieturējumu no minētajam apakšuzņēmējam izmaksātajiem maksājumiem.
Atbilstošās tiesību normas
3. 30.a pants 1969. gada 27. jūnija likumā, ar ko groza 1944. gada 28. decembra dekrētlikumu par darbinieku sociālo nodrošinājumu, versijā, kas bija spēkā pamata lietas faktisko apstākļu iestāšanās brīdī (turpmāk tekstā – “1969. gada likums”), ir formulēts šādi:
“[..]
“3. Pasūtītājs, kas 1. punktā minēto darbu veikšanai pieaicina uzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts, ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera sociālās apdrošināšanas iemaksu parādu samaksu.
Uzņēmējs, kas 1. punktā minēto darbu veikšanai pieaicina apakšuzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts, ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera sociālās apdrošināšanas iemaksu parādu samaksu.
[..]
Solidārā atbildība nepārsniedz 50 % no kopējās nereģistrētajam uzņēmējam vai apakšuzņēmējam uzticēto darbu cenas, neskaitot pievienotās vērtības nodokli.
[..]
4. Pasūtītājam, kas uzņēmējam, kurš samaksas brīdī nav reģistrējies, maksā visu 1. punktā paredzēto darbu cenu vai daļu no tās, veicot maksājumu, ir pienākums ieturēt 15 % no izmaksājamās summas, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, un ieturēto summu pārskaitīt [ Rijksdienst ] saskaņā ar karaļa noteikto kārtību.
Uzņēmējam, kas apakšuzņēmējam maksā visu 1. punktā paredzēto darbu cenu vai daļu no tās, veicot maksājumu, ir pienākums ieturēt 35 % no izmaksājamās summas, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, un ieturēto summu pārskaitīt [ Rijksdienst ] saskaņā ar karaļa noteikto kārtību.
Uzņēmējs tomēr ir atbrīvots no iepriekšējā daļā paredzētā pienākuma veikt ieturējumu un pārskaitījumu, ja maksājuma veikšanas brīdī saskaņā ar kārtību, kas ir jānosaka karalim, apakšuzņēmējs nav [ Rijksdienst ] vai kāda Eksistences nodrošināšanas fonda [ Fonds de sécurité d’existence ] parādnieks, vai attiecībā uz maksājamām summām tam bez tiesvedības ierosināšanas vai ar tiesas nolēmumu, kam ir res judicata
spēks, ir noteikti samaksas termiņi un tas stingri ievēro noteiktos termiņus un ir reģistrēts kā uzņēmējs. Šim nolūkam [ Rijksdienst ] izveido sabiedrībai pieejamu datu banku, kam ir pierādījuma spēks saistībā ar šīs daļas piemērošanu.
Ja uzņēmējs ir darba devējs, kas nav dibināts Beļģijā, kam nav sociālās apdrošināšanas iemaksu parādu Beļģijā un kura visiem darbiniekiem ir spēkā esoša norīkojuma apliecība, šajā punktā paredzētie ieturējumi neattiecas uz tam izmaksājamo maksājumu.”
Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
4. Omalet
kā būvuzņēmējs pieaicināja apakšuzņēmēju, kas dibināts, bet nav reģistrēts Beļģijā. Šis apakšuzņēmējs sagatavoja divus rēķinus – pirmo – 2003. gada 2. aprīlī par EUR 4136,10 un otro – 2003. gada 29. aprīlī par EUR 4493,69. Šie abi rēķini tika samaksāti.
5. Minētajam apakšuzņēmējam, kas 2003. gada 25. septembrī tika atzīts par maksātnespējīgu, minētajā datumā bija EUR 57 593,87 liels parāds Rijksdienst . Saskaņā ar 1969. gada likuma 30.a panta 3. punktu Rijksdienst pieprasīja Omalet EUR 4314,90, pamatojoties uz solidāro atbildību par šī paša apakšuzņēmēja sociālās apdrošināšanas iemaksu parādu, kas nepārsniedz 50 % no kopējās darbu cenas. Saskaņā ar šī likuma 30.a panta 4. punktu papildu summa EUR 6040,85 apmērā tika pieprasīta Omalet
tādēļ, ka tas nebija veicis šajā pantā paredzētos ieturējumus.
6. Tā kā netika panākts izlīgums, Rijksdienst ar 2007. gada 25. aprīļa prasības pieteikumu pret Omalet
iesniedza prasību Arbeidsrechtbank te Brussel (Briseles Darba lietu tiesa). Ar 2008. gada 25. aprīļa spriedumu šī tiesa Rijksdienst lūgumu atzina par pamatotu un piesprieda Omalet samaksāt EUR 10 355,75, kam pieskaitīti likumiskie nokavējuma procenti, sākot no 2006. gada 1. februāra, un tiesas noteiktie procenti.
7. Ar 2008. gada 23. maija prasības pieteikumu Omalet
par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Arbeidshof te Brussel (Briseles Darba lietu apelācijas tiesa), īpaši atsaucoties uz 1969. gada likuma 30.a panta neatbilstību EKL 49. un 50. pantam.
8. Šādos apstākļos Arbeidshof te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai strīdā starp [ Rijksdienst ] un Beļģijā dibinātu galveno uzņēmēju valsts tiesai ir jāpiemēro EKL 49. pants, ja, pamatojoties uz [1969. gada likuma] (redakcijā, kas bija piemērojama pirms šis pants tika grozīts ar 2007. gada 27. aprīļa Vispārīgā likuma 55. pantu) 30.a panta 3. punktu, tiek pieprasīts šim galvenajam uzņēmējam noteikt solidāru atbildību par Beļģijā dibināta, bet nereģistrēta apakšuzņēmēja parādu daļu vai ja tiek pieprasīts šim uzņēmējam piemērot sodu par to, ka viņš ir nav izpildījis likuma 30. panta 4. punktā paredzēto pienākumu veikt ieturējumu?
2) Pakārtoti – vai EKL 49. pants nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kāds ir paredzēts [1969. gada likuma] (redakcijā, kas bija piemērojama, pirms šis pants tika grozīts ar 2007. gada 27. aprīļa Vispārīgā likuma 55. pantu) 30.a panta 3. un 4. punktā?”
Par tiesas kompetenci
9. Vispirms ir jākonstatē, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EK līguma noteikumus, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, situācijā, kurā, kā to norāda pati iesniedzējtiesa, visi pamata lietas apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti.
10. Šajos apstākļos Tiesai ir jāpārbauda sava kompetence lemt par minēto noteikumu interpretāciju (šajā ziņā skat. 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑380/05 Centro Europa 7, Krājums, I‑349. lpp., 64. punkts, un 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C‑384/08 Attanasio Group, Krājums, I‑2055. lpp., 22. punkts).
11. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir izslēgusi savu kompetenci gadījumā, kad ir acīmredzams, ka Savienības tiesību norma, kas Tiesai jāinterpretē, nevar būt piemērojama (2009. gada 1. oktobra spriedums lietā C‑567/07 Woningstichting Sint Servatius, Krājums, I‑9021. lpp., 43. punkts).
12. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Līguma noteikumi, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nav piemērojami situācijām, kuru visi atbilstošie apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (skat. it īpaši 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑108/98 RI.SAN ., Recueil, I‑5219. lpp., 23. punkts, un 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑97/98 Jägerskiöld, Recueil, I‑7319. lpp., 42. punkts).
13. Šajā gadījumā no Tiesai nodotajiem lietas materiāliem izriet, ka visi pamata lietas apstākļi faktiski ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, jo gan galvenais uzņēmējs, gan apakšuzņēmējs ir dibināti Beļģijā, un visi faktiskie apstākļi ir norisinājušies šīs dalībvalsts teritorijā.
14. Tādējādi ir acīmredzams, ka pamata lietai nav neviena no EKL 49. pantā paredzētajiem sasaistes elementiem, līdz ar to šī tiesību norma nav piemērojama.
15. Protams, no Tiesas judikatūras izriet, ka pat šādā pilnībā iekšēja rakstura situācijā Tiesas atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums konkrētas dalībvalsts pilsonim piešķirt tādas pašas tiesības kā tās, kas citas dalībvalsts pilsonim tādā pašā situācijā izrietētu no Savienības tiesībām (skat. it īpaši 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑448/98 Guimont, Recueil, I‑10663. lpp., 23. punkts; 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 29. punkts; 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04 Cipolla  u.c., Krājums, I‑11421. lpp., 30. punkts, kā arī 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑570/07 un C‑571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts).
16. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa pati ir norādījusi uz Grondwettelijk Hof
(Konstitucionālā tiesa) spriedumu, kurā tā ir atzinusi, ka EKL 49. pants nav piemērojams, ja tiesā izskatāmā lieta pilnībā iekļaujas valsts tiesību sistēmā. Izskatot jautājumu par to, vai 1969. gada likuma 30.a panta 1. punkts bija pretrunā Beļģijas Konstitūcijā paredzētajam vienlīdzības un nediskriminācijas principam, jo tajā bija paredzēta atšķirīga attieksme, pirmkārt, pret tiem pasūtītājiem un projekta vadītājiem, kuri ir dibināti Beļģijā un pieaicina Beļģijā nereģistrētu ārvalstu darījuma partneri un kuri var atsaukties uz EKL 49. un 50. pantu, un, otrkārt, pret tiem, kas pieaicina Beļģijā dibinātu pakalpojumu sniedzēju un kas nevar atsaukties uz minētajiem pantiem, minētā tiesa uzskatīja, ka nevar salīdzināt situācijas, kurām ir piemērojama tikai valsts tiesību sistēma, un situācijas, ko reglamentē Savienības tiesību sistēma.
17. Līdz ar to no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, iesniedzējtiesai ir pienākums Beļģijā dibinātiem uzņēmumiem nodrošināt tādas pašas tiesības kā tās, kas citā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem tādā pašā situācijā izriet no Savienības tiesībām.
18. No tā izriet, ka tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, kurā visi fakti ir saistīti ar konkrētu dalībvalsti, Tiesas kompetencē nav atbildēt uz Arbeidshof te Brussel
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.
19. Tādējādi Arbeidshof te Brussel
iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuzskata par nepieņemamu.
Par tiesāšanās izdevumiem
20. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Arbeidshof te Brussel
(Beļģija) iesniegusi ar 2009. gada 25. jūnija lēmumu, ir nepieņemams.