62006TO0011_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑11/06
R,
Romana Tabacchi SpA, Roma (Itālija), ko pārstāv M. Siragusa [ M. Siragusa ] un Dž. K. Rica [ G. C. Rizza ], advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv E. Žipinī Furnjē [ É. Gippini Fournier ] un F. Amato [ F. Amato ], pārstāvji,
atbildētāja,
par pieteikumu, pirmkārt, apturēt Komisijas 2005. gada 20. oktobra lēmuma par procedūru saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu (Lieta COMP /C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) izpildi daļā, kurā prasītājai noteikts naudas sods 2,05 miljonu EUR apmērā un, otrkārt, atbrīvot no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta minētā naudas soda tūlītēja piedziņa.
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Fakti, process un prasījumi
1. 2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu par procedūru saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu (Lieta COMP /C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “Lēmums”). Saskaņā ar Lēmuma 1. pantu Komisija konstatēja, ka septiņi Itālijas lielākie jēltabakas pārstrādātāji, tai skaitā arī Romana Tabacchi SpA, noslēguši vienošanos vai saskaņojuši darbības nolūkā noteikt nosacījumus jēltabakas pirkšanai Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem, gan iepirkšanu no trešiem fasētājiem. Komisija cita starpā konstatēja, ka prasītāja piedalījusies saskaņotās darbībās no 1997. gada oktobra līdz 1999. gada 5. novembrim un no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim.
2. Saskaņā ar Lēmuma 2. pantu prasītājai ir uzlikts naudas sods 2,05 miljonu EUR apmērā, kas ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā no Lēmuma paziņošanas brīža 2005. gada 10. novembrī.
3. 2005. gada 9. novembra vēstulē, ar kuru tika paziņots par Lēmumu, bija paskaidrots, ka, ja prasītāja cels prasību Pirmās instances tiesā, Komisija neveiks nekādus piedziņas pasākumus, kamēr minētā Tiesa izskatīs lietu, ar nosacījumu, ka tiks noteikta kavējuma nauda, sākot no naudas soda samaksas termiņa beigām, un ka vēlākais līdz šim datumam, proti, 2006. gada 10. februārim, prasītāja iesniegs atbilstošu bankas garantiju.
4. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. janvārī, prasītāja saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu cēla prasību daļēji atcelt Lēmumu daļā par naudas soda apmēra noteikšanu un līdz ar to – samazināt šī naudas soda apmēru.
5. Ar atsevišķu dokumentu, kas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā, prasītāja, pamatojoties uz EKL 242. pantu un Pirmās instances tiesas reglamenta 104. pantu, iesniedza minēto pieteikumu, pirmkārt, par lēmuma izpildes apturēšanu un, otrkārt, par atbrīvošanu no pienākuma iesniegt bankas garantiju naudas soda samaksai kā nosacījumu, lai netiktu veikta tā tūlītēja piedziņa.
6. 2006. gada 10. februārī Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus par pieteikumu par pagaidu noregulējumu.
7. Pēc pagaidu noregulējuma tiesneša aicinājuma prasītāja 2006. gada 3. martā iesniedza jaunus apsvērumus, par kuriem Komisija 2006. gada 29. martā iesniedza savus apsvērumus.
8. 2006. gada 8. maijā prasītāja iesniedza papildu dokumentus, saskaņā ar kuriem tā ar 2006. gada 20. aprīļa vēstuli piedāvājusi veikt naudas soda samaksu pa daļām, ko Komisija ar 2006. gada 5. maija vēstuli noraidījusi.
9. 2006. gada 15. maijā Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus.
10. Tiesas sēdes laikā lietas dalībnieki apņēmās izvērtēt iespēju vienoties par naudas soda samaksu pa daļām un paziņot Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam vienošanās rezultātu.
11. Ar atsevišķu dokumentu, kas kancelejā iesniegts 2006. gada 26. maijā un pēc tam 2006. gada 30. maijā grozīts, prasītāja Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam paziņoja par piedāvājumu veikt naudas soda samaksu pa daļām, ko Komisija ar 2006. gada 6. jūnijā kancelejā iesniegto dokumentu noraidīja.
12. Pieteikumā prasītājas prasījumi pagaidu noregulējuma tiesnesim ir šādi:
– apturēt Lēmuma izpildi daļā, kurā prasītājai uzlikts pienākums samaksāt naudas sodu līdz sprieduma, ar kuru tiks izbeigta pamata tiesvedība, pasludināšanai;
– atbrīvot prasītāju no pienākuma vēlākais līdz 2006. gada 10. februārim iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta naudas soda tūlītēja piedziņa;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedības sakarā;
– noteikt visus citus vajadzīgos pasākumus.
13. Apsvērumos atbildētājas prasījumi pagaidu noregulējuma tiesnesim ir šādi:
– noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu;
– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
14. Atbilstoši saistītajiem EKL 242. pantam un 243. pantam, no vienas puses, un EKL 225. panta 1. punktam, no otras puses, Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka, ja attiecīgos apstākļos tas ir nepieciešams, var izdot rīkojumu apturēt apstrīdētā akta izpildi vai pieprasīt veikt vajadzīgos pagaidu pasākumus.
15. Reglamenta 104. panta 2. punkts paredz, ka pieteikumā par pagaidu noregulējumu ir jānorāda strīda priekšmets, apstākļi, kas nosaka steidzamību, kā arī faktiskie un tiesību pamati, kuri sākotnēji ( fumus boni juris ) šķietami pamato prasīto pagaidu pasākumu. Šie nosacījumi ir kumulatīvi, jo, tiklīdz kāda no tiem trūkst, pieteikums par pagaidu noregulējumu ir noraidāms (Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 14. oktobra rīkojums lietā C‑268/96 P(R) SCK
un FNK /Komisija, Recueil, I‑4971. lpp., 30. punkts). Tāpat pagaidu noregulējuma tiesnesim vajadzības gadījumā ir jāizsver iesaistītās intereses (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 21. janvāra rīkojums lietā T‑245/03 R FNSEA u.c./Komisija, Recueil, II‑271. lpp., 13. punkts).
Par pieteikuma pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
16. Komisija uzskata, ka neviens no prasītājas pieteikumā izvirzītajiem pamatiem neatbilst Reglamenta 104. pantā paredzētajiem nosacījumiem, it īpaši tāpēc, ka tie nav pietiekami pamatoti un tajos nav norādīti būtiski fakti, uz kuriem prasītāja pamatojas.
17. Prasītāja savukārt uzskata, ka pieteikumā par pagaidu pasākumu noteikšanu nav jābūt visiem pierādījumiem, ar kuriem tiek pamatota prasība pamata lietā. Turklāt, pēc prasītājas domām, Reglamenta 104. panta mērķis ir nodrošināt tiesisko drošību un labu tiesvedību, it īpaši, lai atbildētājai būtu iespēja iesniegt savus apsvērumus. Taču šajā gadījumā Komisijai nebija liegta iespēja iesniegt savus apsvērumus, jo tā uz pieteikumu par pagaidu noregulējumu atbildēja ļoti detalizēti.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
18. Ja, kā to apgalvo Komisija, prasītājas izklāstītie pamati, ar kuriem ir pamatota tās prasība pamata lietā, neatbilst Reglamenta 104. pantā paredzētajām skaidrības prasībām, pieteikums ir jāuzskata par nepieņemamu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 15. janvāra rīkojumu lietā T‑236/00 Stauner u.c./Parlaments un Komisija, Recueil, II‑15. lpp., 34. punkts).
19. Komisijas argumenti šajā sakarā ir jāizvērtē, izskatot katru no pamatiem, kas izvirzīti fumus boni juris
esamības atbalstam.
20. Tāpēc pieteikuma par pagaidu noregulējumu pieņemamība ir jāizvērtē pēc tam, kad ir izvērtēta izvirzīto pamato pieņemamība.
Par pieteikuma priekšmetu
Lietas dalībnieku argumenti
21. Komisija apgalvo, ka prasītājas pieteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tā vienīgais mērķis ir atbrīvošana no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta ar Lēmumu uzliktā naudas soda tūlītēja piedziņa, un līdz ar to tā mērķis nav apturēt Lēmuma izpildi.
22. Prasītāja šajā sakarā nav iesniegusi apsvērumus.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
23. Savā pieteikumā prasītāja prasa, pirmkārt, apturēt Lēmuma izpildi daļā par pienākumu samaksāt Komisijas uzlikto naudas sodu, līdz Pirmās instances tiesa būs lēmusi par prasību pamata lietā, un, otrkārt, atbrīvot to no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta naudas soda tūlītēja piedziņa.
24. Tomēr ir skaidrs, ka savā 2005. gada 9. novembra vēstulē, ar kuru tika paziņots par Lēmumu, Komisija prasītājai paskaidroja, ka, ja pēdējā minētā cels prasību Pirmās instances tiesā, Komisija neveiks nekādus naudas soda piedziņas pasākumus, kamēr minētā Tiesa izskatīs lietu, ar nosacījumu, ka tiks noteikta kavējuma nauda, sākot no naudas soda samaksas termiņa beigām, un ka vēlākais līdz 2006. gada 10. februārim prasītāja iesniegs Komisijas akceptētu bankas garantiju, kas sedz gan galveno parādu, gan arī procentus un kavējuma naudu.
25. Turklāt tiesas sēdes laikā Komisija precizēja, ka, gaidot pagaidu noregulējuma tiesneša lēmumu attiecībā uz šo pieteikumu, tā nav uzsākusi Lēmuma piespiedu izpildi.
26. No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas pieteikuma mērķis, kā to apgalvo arī Komisija, var būt tikai atbrīvošana no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta ar Lēmumu uzliktā naudas soda tūlītēja piedziņa.
Par fumus boni juris
Lietas dalībnieku argumenti
27. Prasītāja uzskata, ka nosacījums attiecībā uz fumus boni juris
ir izpildīts.
28. Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka Lēmums nav spēkā tāpēc, ka nav veikta pienācīga izmeklēšana, tam nav loģiska pamatojuma un turklāt ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, jo Komisija naudas soda pamatsummas aprēķināšanai nav ņēmusi vērā apstākli, ka aizliegtā vienošanās faktiski tirgu nav ietekmējusi vai arī tās ietekme ir bijusi pavisam neliela.
29. Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Lēmums nav spēkā tāpēc, ka tam nav loģiska pamatojuma un tas apdraud vienlīdzīgas attieksmes principu. No vienas puses, Komisijai, sadalot naudas soda pamatsummu daļās, bija jāņem vērā atšķirība starp prasītājai un tās konkurentiem piederošajām tirgus daļām, lai naudas soda pamatsummu piemērotu uzņēmuma, kuram tas ir uzlikts, lielumam. No otras puses, Komisijai bija jāņem vērā prasītājai piederošā vidējā tirgus daļa visu tās dalības pārkāpumā laiku un nevis tikai tā tirgus daļa, kura tai piederēja tās dalības pārkāpumā pēdējā gadā. Katrā ziņā prasītāja uzskata, ka Komisija nav ņēmusi vērā laika periodu, kurā tā nepiedalījās pārkāpumā.
30. Treškārt, Lēmuma spēkā esamību ietekmē tas, ka tam nav pamatojuma un nav veikta pienācīga izmeklēšana, tas neatbilst prasībām attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un nav spēkā tāpēc, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda faktu vērtējumā, jo, lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija aprēķināja prasītājas dalības ilgumu pārkāpumā, neņemot vērā pierādījumus, kas ļautu secināt, ka prasītāja pilnībā pārtraukusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece 1999. gada februārī un to nekad vairs nav atsākusi. Tāpēc prasītājas dalības laiks pārkāpumā būtu jāsamazina par diviem gadiem un sešiem mēnešiem, uzskatot, ka tās dalība pārkāpumā ilga deviņpadsmit mēnešus.
31. Ceturtkārt, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu un acīmredzami nav izpildījusi savu pienākumu veikt rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu, jo, pirmkārt, nav ņēmusi vērā atbildību mīkstinošus apstākļus, proti, spiedienu, ko citi uzņēmumi izdarīja uz prasītāju, un prasītājas tīri pasīvo lomu, un, otrkārt, nav pietiekami ņēmusi vērā, ka aizliegtas vienošanās principi faktiski sistemātiski netika piemēroti.
32. Visbeidzot, piektkārt, Komisija ir pārsniegusi savas pilnvaras, jo Lēmums ir netaisns un nesamērīgs attiecībā pret prasītājas organizatorisko struktūru un finansiālo stāvokli, kā arī tās reālo maksātspēju tiktāl, ciktāl tas nopietni apdraud prasītājas pastāvēšanu, jo tai uzliktā naudas soda summa ir gandrīz divreiz lielāka par prasītājas pamatkapitālu.
33. Komisija uzskata, ka prasītājas izvirzītie pamati, no vienas puses, nav pieņemami, un, no otras puses, pat ja tie būtu pieņemami, tie neļautu secināt par fumus boni juris
esamību.
34. Attiecībā uz pirmo pamatu Komisija uzskata, ka prasītāja nav norādījusi faktus, no kuriem tā secināja, ka aizliegtā vienošanās tirgu neietekmēja vai ka tās ietekme bija pavisam neliela. Tāpēc ir neiespējami, neizskatot prasību pamata lietā, novērtēt, vai šis pamats atbilst minimālajiem nosacījumiem, kas liecina par fumus boni juris
esamību. Šī iemesla dēļ minētais pamats neatbilst Reglamenta 104. panta 2. punkta nosacījumiem un līdz ar to ir nepieņemams un nevar tikt ņemts vērā, lai pārbaudītu fumus boni juris
esamību.
35. Katrā ziņā, pat ja pirmais pamats būtu pieņemams, tas ir nepamatots. Komisija uzskata, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tādas aizliegtas vienošanās par cenām kā šajā gadījumā pēc to rakstura vienmēr tiek uzskatītas par ļoti smagiem EKL 81. panta pārkāpumiem un ka attiecībā uz šādiem pārkāpumiem Komisijai ir plaša diskrecionāra vara, nosakot naudas soda apmēru, ar nosacījumu, ka tiek ņemti vērā kritēriji, kas paredzēti Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).
36. Attiecībā uz otro pamatu Komisija uzskata, ka prasītāja nav norādījusi būtiskus faktus, kas, neizskatot prasību pamata lietā, ļautu novērtēt, vai attiecīgais pamats atbilst minimālajiem nosacījumiem, kas nepieciešami, lai noteiktu fumus boni juris
esamību. It īpaši prasītāja nav precizējusi ne to, kāda, viņasprāt, ir vai bija tās vai divu tās konkurentu tirgus daļa pārkāpumā pēdējā gadā, ne arī norādījusi vidējo tirgus daļu visā aizliegtās vienošanās īstenošanas laikā. Līdz ar to šis pamats ir jāuzskata par nepamatotu attiecībā uz to, lai pārbaudītu fumus boni juris
esamību.
37. Katrā ziņā, pat ja otrais pamats būtu pieņemams, tas ir nepamatots. Pēc Komisijas domām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienas un tās pašas naudas soda pamatsummas piemērošana uzņēmumiem, kuriem piederošās tirgus daļas apmērs nav pārāk liels, nav uzskatāma par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Šajā gadījumā šis apmērs ir 9–11 % robežās, kas nav pārāk liela daļa no visa tirgus.
38. Trešais pamats par to, cik ilgi prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece, pēc Komisijas domām, ir nepieņemams vai vismaz acīmredzami neatbilstošs, lai noteiktu fumus boni juris
esamību, jo prasītāja tā atbalstam nav iesniegusi nevienu pierādījumu.
39. Attiecībā uz ceturto pamatu Komisija apgalvo, ka prasītāja, pirmkārt, nav iesniegusi nevienu pierādījumu par spiedienu, ko citi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, it kā uz to izdarīja, un, otrkārt, nav paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka Lēmumā netika piešķirta pietiekama nozīme prasītājas pasīvajai vai traucējošajai rīcībai, esot aizliegtās vienošanās dalībniecei. Tāpēc šis pamats ir nepieņemams vai vismaz acīmredzami nepamatots.
40. Attiecībā uz piekto pamatu Komisija uzskata, ka tas ir pamatots ar pārāk vispārīgu kritiku, lai ļautu novērtēt šī pamata nozīmīgumu un pamatotību. Līdz ar to tas nav pieņemams fumus boni juris
esamības pārbaudei.
41. Attiecībā uz Komisijas izvirzītajiem argumentiem par nepieņemamību prasītāja iebilst, ka, lai pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu būtu pieņemams, ir vajadzīgs, lai tā pamatā esošie galvenie faktiskie un tiesību apstākļi vismaz kopumā, bet loģiski un saprotami izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta. Savukārt pretēji Komisijas apgalvojumiem nav uzreiz jāiesniedz pierādījumi izvirzītajiem pamatiem, ņemot vērā, ka prasītājai būs pilnībā jāizpilda prasības attiecībā uz pierādījumiem pamata tiesvedības ietvaros.
42. Prasītāja uzsver, ka, ja Komisija ir iesniegusi apsvērumus un pagaidu noregulējuma tiesnesis var veikt pārbaudi, tad pieteikumu var uzskatīt tikai par pieņemamu. Patiesībā tas, ka Komisija ir iesniegusi apsvērumus, pierāda, ka pieteikumā izvirzītie pamati atbilst Reglamenta 104. panta 2. punkta nosacījumiem un ka šis pieteikums ir pieņemams. Šajā sakarā prasītāja atzīmē, ka, neskatoties uz tās iebildi par nepieņemamību, Komisija atbildēja uz pieteikumu, iesniedzot savlaicīgus un būtiskus apsvērumus un tādējādi pierādot, ka prasītājas argumenti, ar kuriem tā apstiprina pamatus, kas izvirzīti prasības pieteikuma fumus boni juris
pamatošanai, ir loģiski un saprotami.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
43. Jāatzīst, ka vismaz daži no prasītājas izvirzītajiem pamatiem pirmajā brīdī sķiet atbilstoši un katrā ziņā nav pilnīgi nepamatoti.
44. It īpaši minētais attiecas uz pirmo pamatu un daļu no otrā pamata.
– Par pirmo pamatu, kurš cita starpā ir pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
45. Prasītāja apgalvo, ka Komisija, aprēķinot naudas soda pamatsummu, nav ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās faktisko ietekmi uz tirgu, kāda, pēc prasītājas domām, vispār nav bijusi vai ir bijusi pavisam neliela.
46. Komisija, no vienas puses, atsaucas uz pamata nepieņemamību, jo tajā nav minēti fakti, no kuriem prasītāja secina, ka aizliegtā vienošanās nekādi nav ietekmējusi tirgu, un, otrkārt, šķiet, ka Komisija uzskata, ka, tā kā šāda veida pārkāpumi ir jāuzskata par ļoti smagiem, tad nav jānovērtē aizliegtās vienošanās ietekme uz tirgu.
47. Taču attiecībā uz pamata pieņemamību jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 104. panta 3. punktu un 44. panta 1. punktu sākotnējā prasības pieteikumā ir jāietver izvirzīto pamatu kopsavilkums. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājai sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai – lemt par prasību bez vajadzības attiecīgā gadījumā izmantot citu informāciju. Tiesiskās drošības un pareizas tiesvedības organizācijas nodrošināšanai, lai prasība būtu pieņemama, ir vajadzīgs, lai tās pamatā esošie galvenie faktiskie un tiesību apstākļi vismaz kopumā, bet loģiski un saprotami izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 17. februāra rīkojums lietā T‑171/05 R II Nijs /Revīzijas palāta, Krājumā nav publicēts, 23. punkts).
48. Jāatzīmē, ka atbildētāja šajā gadījumā neapgalvo, ka tā nav varējusi sagatavot aizstāvību, jo pieteikums par pagaidu noregulējumu nebija pietiekami skaidrs un saprotams. Kā jau prasītāja uzsvēra, Komisija ir iesniegusi apsvērumus, atbildot uz šo pamatu ļoti detalizēti.
49. Tādējādi ir jākonstatē, ka pieteikumā ir norādīts strīda priekšmets un prasītājas izvirzīto argumentu kopsavilkums, kas ļauj lemt par pašu pieteikumu.
50. Līdz ar to Komisijas norādītie iemesli nepieņemamībai ir jānoraida.
51. Turklāt no iepriekš minētā un iepriekš šī rīkojuma 16.–20. punktā minētajiem apsvērumiem izriet, ka pieteikums pats par sevi ir jāuzskata par pieņemamu.
52. Attiecībā uz šī pamata izskatīšanu pēc būtības prasītāja atsaucas uz Pirmās instances tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, nosakot pārkāpuma smagumu aizliegtu vienošanos par cenām gadījumā, ir jākonstatē, ka vienošanās faktiski ir ļāvusi attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījuma cenu, kas ir augstāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtas vienošanās nebūtu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00 Archer Daniels Midland
un Archer Daniels Midland Ingredients /Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 151. punkts).
53. Savukārt Komisija, pirmkārt, atsaucas uz Pirmās instances tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Pamatnostādnēs esošajā par sevišķi smagiem uzskatāmu pārkāpumu norādošajā aprakstā nav minēta prasība ne attiecībā uz ietekmi, ne seku radīšanu īpašā ģeogrāfiskā zonā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone /Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts). Otrkārt, to, ka, aprēķinot naudas soda apmēru, netika ņemta vērā aizliegtās vienošanās ietekme, Komisija pamato, atsaucoties uz Pamatnostādnēm, kas paredz, ka Komisijai pārkāpuma ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja to var noteikt. Šajā gadījumā Komisija apgalvo, ka tai nebija informācijas, kas ļautu noteikt minēto ietekmi, un ka līdz ar to tā nebija nosakāma.
54. Jākonstatē, ka saskaņā ar Pamatnostādnēm (1. A punkta pirmā daļa) “novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā [..] tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to var noteikt [..]”.
55. Tāpat arī atbilstoši judikatūrai – Komisijai ir jāveic šāda pārbaude, ja šķiet, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt (šī rīkojuma 52. punktā minētais spriedums lietā Archer Daniels Midland
un Archer Daniels Midland Ingredients /Komisija, 45. un 143. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01 Scandinavian Airlines System AB /Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 122. punkts).
56. Tomēr jākonstatē, ka šajā stadijā pagaidu noregulējuma tiesnesis nevar uzreiz secināt, pirmkārt, ka attiecīgajam uzņēmumam administratīvās procedūras ietvaros ir jāpierāda, ka pārkāpuma ietekme ir nosakāma, un ka Komisijai šī ietekme līdz ar to ir jāņem vērā, un, otrkārt, vai šajā gadījumā ietekme bija vai nebija nosakāma.
57. No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats nav nepamatots, tāpēc Pirmās instances tiesai ir jāveic tā detalizēta pārbaude, izskatot prasību pamata lietā.
– Par otro pamatu, kurš pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
58. Prasītāja apstrīd tirgus daļu aprēķināšanas kritēriju, kādu Komisija izmantojusi, lai noteiktu naudas soda apmēru.
59. Prasītāja uzskata, ka gadījumā, ja līdzdalība pārkāpumā ir bijusi ar pārtraukumiem, par kritēriju naudas sodu noteikšanā nevar izmantot pārkāpuma pēdējā gada laikā piederošo tirgus daļu. Drīzāk būtu jāaprēķina vidējais lielums, ņemot vērā gan visas izmaiņas tirgus daļās visu aizliegtās vienošanās dalības gadu garumā, gan arī konstatētos pārtraukumus līdzdalībā pārkāpumā.
60. Šajā gadījumā prasītāja uzskata, ka, lai noteiktu naudas soda pamatsummu atbilstoši pārkāpuma smagumam, Komisijai bija jāņem vērā prasītājas vidējā tirgus daļa laika periodā no 1997.–2001. gadam un nevis tikai tirgus daļa 2001. finanšu gadā, ņemot vērā pārtraukumu laika periodā no 1999.–2000. gadam. Tā kā attiecībā uz prasītāju un pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuru dalībā turklāt nebija neviena pārtraukuma, bija jāizmanto analoga aprēķināšanas metode, Lēmums ir spēkā neesošs atšķirīgās attieksmes un neloģiskā pamatojuma attiecībā uz šo lietas dalībnieci dēļ.
61. Tā kā Komisijas izvirzītie nepieņemamības iemesli attiecībā uz šī pamata pieņemamību ir identiski tiem, kas izvirzīti attiecībā uz pirmo pamatu, tie ir jānoraida iepriekš šī rīkojuma 47.–50. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
62. Turklāt attiecībā uz šī pamata pamatotību ir jākonstatē, ka Komisija savos apsvērumos attiecībā uz pieteikumu par pagaidu noregulējumu neapstrīd šo argumentu. Komisija šim jautājumam ir pievērsusies tikai 2006. gada 29. marta apsvērumos. Savos apsvērumos tā norāda tikai, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumus par to, ka tirgus daļu vidējais lielums visu pārkāpuma gadu garumā ir ievērojami mazāks nekā prasītājas tirgus daļa 2001. gadā.
63. No iepriekš minētā līdz ar to izriet, ka Komisija nav izteikusi savu viedokli par to, vai ar Lēmumu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tā uzskatīja, ka ir jāizmanto analoga aprēķināšanas metode attiecībā uz prasītāju un pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuru dalība neietvēra nevienu pārtraukumu.
64. Turklāt jāatgādina, ka, lai nodrošinātu pārredzamību un palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko drošību, Komisija ir publicējusi Pamatnostādnes, kurās tā ir izklāstījusi aprēķināšanas metodi, ko tā izmanto katrā attiecīgā gadījumā. Šajā sakarā Tiesa ir atzinusi, ka, pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tās tiks piemērotas gadījumiem, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ir ierobežojusi savu izvērtēšanas pilnvaru īstenošanu un tai nebūtu jāatkāpjas no šīm normām, lai izvairītos no tā, ka attiecīgā gadījumā pati varētu tikt sodīta par tādu tiesību vispārējo principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu. Turklāt Pamatnostādnēs, kaut arī tās nav uzskatāmas par Lēmuma juridisko pamatu, vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodoloģija, ko Komisija izmantojusi, lai noteiktu ar minēto lēmumu uzlikto naudas sodu apmēru un tā rezultātā nodrošinātu uzņēmumu tiesisko drošību (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
no C‑205/02
P līdz C‑208/02
P un C‑213/02
P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. un 213. punkts).
65. Šajā sakarā Pamatnostādņu 1. A punktā paredzēts, ka ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju ekonomiskās iespējas radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds naudas soda apmērs, kas ir pietiekami preventīvs.
66. Taču šādos apstākļos pagaidu noregulējuma tiesnesis nevar neņemt vērā prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru ekonomiskās iespējas radīt zaudējumus precīzāk var novērtēt tad, ja tiek ņemts vērā attiecīgā uzņēmuma tirgus daļu vidējais lielums visā pārkāpuma laikā, kā arī iespējamie pārtraukumi, nevis tikai šī uzņēmuma tirgus daļa pēdējā pārkāpuma gadā.
67. No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats nav nepamatots.
68. Ar iepriekš minētajiem apsvērumiem ir pietiekami, lai secinātu, ka vismaz daļa no prasītājas izvirzītajiem pamatiem pirmajā brīdī šķiet atbilstoši un katrā ziņā nav pilnīgi nepamatoti. Šādos apstākļos šajā gadījumā ir jāatzīst fumus boni juris
esamība (šajā sakarā skat. iepriekš šī rīkojuma 15. punktā minētā rīkojuma lietā FNSEA u.c./Komisija 55. punktu).
Par steidzamību
Lietas dalībnieku argumenti
69. Prasītāja uzskata, ka steidzamības nosacījums šajā gadījumā ir izpildīts.
70. Sākumā prasītāja uzsver, ka tā pieder nevis lielai grupai, bet divām fiziskām personām, Marinai Dotavi [ Marina D’Ottavi ] kundzei un Paolo Baijani [ Paolo Baiani ] kungam (turpmāk tekstā – “laulātie Baijani”), un ka tā nav liels uzņēmums, jo tās pamatkapitāls ir tikai 1,1 miljons EUR un apgrozījums 2004. gadā sasniedza tikai aptuveni 20 miljonus EUR.
71. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tā prasījusi bankas garantiju no divām bankām, proti, UniCredit Banca d’Impresa SpA
un Sanpaolo IMI SpA, kas atteikušās to piešķirt.
72. Šāda atteikuma iemeslus ir viegli noskaidrot, ņemot vērā, ka, pirmkārt, tā kā naudas soda summa ir aptuveni divreiz lielāka par prasītājas pamatkapitālu, tad pat ar naudas soda iegrāmatošanu sabiedrības pārskatā būtu pietiekami, lai izraisītu tās likvidāciju, un, otrkārt, attiecīgās bankas zināja, ka prasītājai jau dažus gadus bija finansiālas problēmas saistībā ar 33 % neto samazinājumu tās tirgus daļai tikai divu finanšu gadu laikā (no 12,15 % 2002. gadā līdz 8,1 % 2004. gadā). Šīs grūtības izskaidro, kāpēc pēdējo trīs finanšu gadu rezultāti bija negatīvi un radīja zaudējumus EUR 361 642 apmērā 2004. gadā, EUR 93 030 apmērā 2003. gadā un EUR 66 709 apmērā 2002. gadā.
73. Otrkārt, prasītāja norāda, ka laulātie Baijani kā prasītājas akcionāri katrs atsevišķi ir prasījuši vienām un tām pašām bankām izsniegt līdzīgu garantiju. Bankas vēlreiz atteicās piešķirt prasīto garantiju.
74. Visbeidzot, treškārt, prasītāja uzskata, ka naudas soda tūlītēja piedziņa tai radītu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, tai skaitā arī tās pazušanu no tirgus.
75. Komisija savukārt atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pieteikums atbrīvot no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta naudas soda tūlītēja piedziņa, var tikt pieņemts tikai izņēmuma gadījumos. Šāds izņēmuma gadījums, pēc Komisijas domām, faktiski var būt tad, ja lietas dalībnieks, kurš prasa atbrīvojumu no pienākuma iesniegt prasīto bankas garantiju, iesniedz pierādījumus, pirmkārt, par to, ka iesniegt šādu garantiju viņam nav iespējams objektīvu iemeslu dēļ, vai, otrkārt, par to, ka tās iesniegšana apdraudētu viņa pastāvēšanu.
76. Attiecībā uz otro nosacījumu prasītāja nav iesniegusi ne argumentus, ne pierādījumus savu apgalvojumu atbalstam.
77. Attiecībā uz pirmo nosacījumu Komisija uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tai nebija iespējams iesniegt šādu garantiju objektīvu iemeslu dēļ.
78. Pirmkārt, attiecībā uz minēto divu banku vēstulēm prasītāja, no vienas puses, nav paskaidrojusi, kāpēc tā vērsās tikai pie divām bankām. No otras puses, tā nav precizējusi, vai tā bija šo divu banku pastāvīgais klients. Turklāt tā nav iesniegusi atbilstošas garantijas. Visbeidzot, tā nav iesniegusi dokumentus, kuros būtu norādīts tās ekonomiskais un finansiālais stāvoklis.
79. Otrkārt, šos pašus apsvērumus var attiecināt uz divu prasītājas akcionāru vēstulēm. It īpaši, pirmkārt, nav skaidrs, vai tie ir vai nav minēto divu banku pastāvīgie klienti, un, otrkārt, nav iesniegts neviens dokuments, kuros būtu norādīts to ekonomiskais un finansiālais stāvoklis.
80. Treškārt, Komisija apgalvo, ka prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru naudas sods ir divreiz lielāks par tās pamatkapitālu. Komisija apgalvo, ka prasītājas zaudējumi attiecībā pret apgrozījumu nav palielinājušies, it īpaši 2002. un 2003. gadā.
81. Ceturtkārt, prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru naudas soda iegrāmatošana sabiedrības pārskatā izraisītu tās likvidāciju.
82. Visbeidzot, piektkārt, Komisija atzīmē, ka līdz 2005. gada decembrim prasītāja ietilpa daudznacionālā Nīderlandes grupā, kas 80 % tai piederošo prasītājas kapitāldaļu pārdeva laulātajiem Baijani tieši pēc Lēmuma paziņošanas.
83. Savos 2006. gada 3. marta apsvērumos prasītāja apstrīd Komisijas argumentus.
84. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru ar divu kredītiestāžu atteikumu izsniegt bankas garantiju ir pietiekami, lai pierādītu, ka šādu garantiju saņemt nav iespējams. Turklāt tā ir iesniegusi izrakstus no saviem bankas kontiem divās minētajās bankās, no kuriem izriet, ka 1991. gadā prasītāja atvēra kontu Sanpaolo IMI
un 1995. gadā – UniCredit Banca d’Impresa, kas nozīmē, ka prasītāja ir uzskatāma par abu banku pastāvīgo klientu.
85. Otrkārt, prasītāja paskaidro, ka minētās divas bankas ļoti labi pārzināja prasītājas ekonomisko un finansiālo stāvokli un bija jau slēgušas kredītlīnijas stāvokļa pasliktināšanās dēļ.
86. Treškārt, prasītāja iesniedz dokumentus, precizējot, ka tie vēl nebija pieejami pieteikuma iesniegšanas brīdī, tai skaitā tās 2005. gada 31. decembra bilanci (turpmāk tekstā – “2005. gada bilance”), 2006. gada 10. janvāra auditoru ziņojumu un akcionāru 2006. gada 20. janvāra sapulces protokolu.
87. No 2005. gada bilances izriet, ka negatīvais rezultāts – EUR 962 870 – ietver arī uzkrājumus EUR 1 000 000 apmērā, kas tika veikti, lai nepieciešamības gadījumā varētu samaksāt naudas sodu. Taču, kaut arī minētais rezultāts, ja netiktu ņemti vērā uzkrājumi, būtu pozitīvs, sasniedzot EUR 37 130, prasītāja uzskata par nepieciešamu precizēt, ka, lai to sasniegtu, tai bija jāpārdod rūpnīca Keratīnā [ Cerratina ] (Itālija), kā rezultātā tās nekustamā īpašuma aktīvu vērtība nepārsniedza EUR 563 874, kas ir mazāka summa nekā naudas sods. Tāpat arī prasītājas prasījumi, kas sasniedza EUR 4 534 558, bija mazāki nekā tās parādi, kas bija EUR 11 569 438. Visbeidzot, prasītājas apgrozījums, kas 2004. gadā bija EUR 20 568 101, 2005. gadā samazinājās līdz EUR 14 674 014.
88. Attiecībā uz naudas soda iegrāmatošanu prasītājas pārskatā prasītāja precizē, ka Itālijas Civilkodeksa 2447. pantā un 2484. panta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka summas, kas ir divreiz lielāka par pamatkapitālu, kā tas ir šajā gadījumā attiecībā uz uzlikto naudas sodu, iegrāmatošana bilances pasīvu daļā izraisa kapitāla dzēšanu. Gadījumā, ja kapitāls tiek samazināts līdz summai, kas ir mazāka par likumā pieļauto, un netiek veikti jauni kapitāla ieguldījumi, ir jāsasauc pilnsapulce, lai lemtu par sabiedrības likvidēšanu un līdz ar to paziņotu par maksātnespējas procesa uzsākšanu.
89. Saistībā ar prasītājas akcionāru attiecībām ar bankām, kas atteicās tiem izsniegt bankas garantiju, prasītāja apgalvo, ka akcionāriem bija atvērti konti UniCredit Banca d’Impresa
vismaz kopš 1999. gada un tāpēc tie būtu uzskatāmi par pastāvīgiem klientiem.
90. Attiecībā uz prasītājas kapitāldaļu izņemšanu no Nīderlandes grupas, kurai tās piederēja līdz 2005. gada decembrim, prasītāja paskaidro, ka Nīderlandes sabiedrība Nicotiana Holding BV
2002. gadā no laulātajiem Baijani nopirka tiem piederošās prasītājas kapitāldaļas. Pēc Lēmuma paziņošanas laulātie Baijani nolēma atpirkt kapitāldaļas par tādu pašu cenu, par kādu tās pārdeva pirms trim gadiem, jo uzskatīja, ka ir ļoti iespējama tiesvedība ar Nicotiana Holding, kas tiem bija nozīmīgs tirdzniecības partneris.
91. Savos 2006. gada 29. marta apsvērumos Komisija vispirms apšauba Keratīnas rūpnīcas vērtību, kāda ir norādīta 2005. gada bilancē. Tālāk tā atzīmē, ka prasītāja, neskatoties uz savu pienākumu samaksāt naudas sodu, ir izvēlējusies samaksāt citus parādus, kaut arī vēl nebija pienācis to samaksas termiņš. Visbeidzot, Komisija uzsver, ka prasītāja nekad nav piedāvājusi veikt naudas soda samaksu pa daļām.
92. Turklāt attiecībā uz akcijām, kuras atpirka laulātie Baijani, Komisija atzīmē, ka prasītāja, pirmkārt, nav iesniegusi akciju pirkuma līgumu, kas tika parakstīts 2002. gadā. Tālāk – juridiskās revīzijas laikā, kas tika veikta pirms līguma parakstīšanas, prasītāja informēja pircēju par iespējamo naudas sodu. Visbeidzot, prasītāja nav paskaidrojusi ne to, kāpēc atpirkšanai bija jānotiek uzreiz pēc Lēmuma paziņošanas, ne arī to, kāpēc pastāv tāds risks, kā to apgalvo prasītāja, attiecībā uz iespējamās tiesvedības ar Nicotiana Holding
iznākumu.
93. Pēc tiesas sēdes prasītāja pēc Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja lūguma iesniedza, pirmkārt, 2002. gada līgumu par akciju pārdošanu, ar kuru laulātie Baijani tiem piederošās prasītājas kapitāldaļas nodeva Nicotiana Holding, un, otrkārt, noteiktu papildu informāciju, pateicoties kurai, bija iespējams novērtēt prasītājas akcionāru ekonomisko un finansiālo stāvokli.
94. Pēc prasītājas domām, no minētajiem dokumentiem izriet, ka tās akcionāru finansiālais stāvoklis tai neļauj ne pilnībā samaksāt naudas sodu, ne arī iesniegt Komisijas prasīto bankas garantiju.
95. Komisija uzskata, pirmkārt, ka ar prasītājas iesniegtajiem dokumentiem nav pietiekami, lai noteiktu tās akcionāru finansiālo stāvokli, un, otrkārt, ka šī situācija, kāda izriet no minētajiem dokumentiem, katrā ziņā ļautu laulātajiem Baijani vismaz uzlabot savu piedāvājumu par naudas soda daļēju samaksu.
96. Komisija secina, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tai nebija iespējams iesniegt bankas garantiju objektīvu iemeslu dēļ vai ka šādas garantijas iesniegšana apdraudētu tās pastāvēšanu.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
97. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pieteikums par piemērošanas apturēšanu attiecībā uz pienākumu iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta naudas soda tūlītēja piedziņa, var tikt pieņemts tikai izņēmuma gadījumos (Tiesas priekšsēdētāja 1982. gada 6. maija rīkojums lietā 107/82 R AEG /Komisija, Recueil, 1549. lpp., 6. punkts). Iespēja prasīt finansiālu garantiju pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir skaidri paredzēta Tiesas un Pirmās instances tiesas reglamentos un atbilst vispārējai un saprātīgai Komisijas praksei (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 5. augusta rīkojums lietā T‑79/03 R IRO /Komisija, Recueil, II‑3027. lpp., 25. punkts, un iepriekš šī rīkojuma 15. punktā minētā rīkojuma lietā FNSEA u.c./Komisija 77. punkts).
98. Šāds izņēmuma gadījums faktiski var būt tad, ja lietas dalībnieks, kurš prasa atbrīvojumu no pienākuma iesniegt prasīto bankas garantiju, iesniedz pierādījumus par to, ka iesniegt šādu garantiju viņam nav iespējams objektīvu iemeslu dēļ (iepriekš šī rīkojuma 15. punktā minētā rīkojuma lietā FNSEA u.c./Komisija 78. punkts) vai ka tās iesniegšana apdraudētu viņa pastāvēšanu (iepriekš šī rīkojuma 97. punktā minētā rīkojuma lietā IRO /Komisija 26. punkts).
99. Šajā gadījumā prasītāja neapgalvo, ka bankas garantijas iesniegšana apdraudētu tās pastāvēšanu, taču apgalvo, ka tai nebija iespējams iesniegt šādu garantiju objektīvu iemeslu dēļ.
100. Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai prasītāja no juridiskā viedokļa ir pietiekami pamatojusi, ka tai nebija iespējams iesniegt bankas garantiju objektīvu iemeslu dēļ.
101. Prasītājas galvenais arguments ir balstīts uz apgalvojumu, ka neviena kredītiestāde nevēlējās garantēt tās parādu Komisijai, jo prasītājas finansiālais stāvoklis nevarētu nodrošināt tā atmaksu.
102. Attiecībā, pirmkārt, uz Komisijas argumentiem par prasītājas attiecībām ar kredītiestādēm, kurās tā vērsās, jāatzīmē, pirmkārt, – kā jau to pamatoti norāda prasītāja – vēstuļu, ar kurām tika atteikts izsniegt bankas garantiju, atbilstība ir jānovērtē, ņemot vērā prasītājas reālo ekonomisko stāvokli (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 28. jūnija rīkojumu lietā T‑191/98 R II Cho Yang Shipping /Komisija, Recueil, II‑2551. lpp., 43. punkts). Līdz ar to tikai to nelielā skaita dēļ nevar apgalvot, ka šīs vēstules kā tādas nav atbilstošas.
103. Tādējādi Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru tikai ar divu atteikuma vēstuļu iesniegšanu nav pietiekami, lai konstatētu, ka prasītājai nebija iespējams iesniegt bankas garantiju, nevar apstiprināt.
104. Otrkārt, Komisija uzsver, ka prasītāja, pirmkārt, skaidri nav pierādījusi, ka tā bija divu minēto banku, kurās tā vērsās, pastāvīgā kliente, un, otrkārt, nav iesniegusi dokumentus, kuros būtu norādīts tās ekonomiskais un finansiālais stāvoklis.
105. No vienas puses, jākonstatē, ka prasītāja ir iesniegusi izrakstus no saviem norēķinu kontiem divās attiecīgajās bankās, kuri pastāv jau vairākus gadus. Tāpēc jāuzskata, ka prasītāja bija divu banku, kurām tā prasīja izsniegt bankas garantiju, pastāvīgā kliente.
106. No otras puses, prasītāja ir iesniegusi tās 2005. gada pārskatus pēc tam, kad tos bija apstiprinājuši tās auditori.
107. Šādos apstākļos vispirms ir jākonstatē, ka 2005. gada bilance ir negatīva ar rezultātu EUR 962 870. Kaut arī šajā rezultātā ir ietverti uzkrājumi EUR 1 000 000 apmērā, to aprēķinot, tika ņemta vērā tikai puse no prasītājai faktiski uzliktā naudas soda summas. Tālāk, prasītājas rezultāta pozitīvā virzība salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu ir jānovērtē, ņemot vērā, ka šī virzība vismaz daļēji ir saistīta drīzāk ar nekustamā īpašuma aktīvu pārdošanu, nevis ar apgrozījuma palielināšanos un ka šis rezultāts katrā ziņā neparāda naudas soda kopējo summu. Turklāt prasītājas nekustamā īpašuma aktīvu vērtība ir tikai EUR 563 874, kas ir mazāka summa nekā naudas soda kopējā summa. Visbeidzot, prasītājas kopējais parāds joprojām ir ievērojams, tāpat kā apgrozījuma samazināšanās salīdzinājumā ar 2004. gadu.
108. Šajā gadījumā prasītāja ar identiskām 2005. gada 28. decembra un 2006. gada 9. janvāra vēstulēm prasīja UniCredit Banca d’Impresa
un Sanpaolo IMI
izsniegt bankas garantiju. Attiecībā uz pirmo minēto banku jākonstatē, ka tā savu atteikumu skaidri ir pamatojusi ar prasītājas ekonomiskā un finansiālā stāvokļa negatīvo vērtējumu. Attiecībā uz otro minēto banku – kaut arī tā skaidri nav norādījusi uz šādiem priekšnosacījumiem, lietas materiālos nav nekā tāda, kas liktu šaubīties par to, ka arī šī atteikuma pamatā ir minētie priekšnosacījumi.
109. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka divas minētās bankas atteicās prasītājai izsniegt Komisijas prasīto bankas garantiju tās ekonomiskā un finansiālā stāvokļa dēļ.
110. Tādējādi jāatzīst, ka prasītāja no juridiskā viedokļa ir pietiekami pierādījusi, ka pašai tai nebija iespējams iegūt Komisijas prasīto bankas garantiju.
111. Tomēr, lai novērtētu prasītājas iespējas iesniegt attiecīgo garantiju, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāņem vērā arī sabiedrību grupa, no kuras tā tieši vai netieši ir atkarīga, it īpaši attiecībā uz iespēju iesniegt nodrošinājumus, ko bankas var prasīt. Šādas prasības pamatā ir, pirmkārt, sabiedrības intereses, kas ir saistītas ar Komisijas lēmumu izpildi un Kopienas finansiālo interešu nodrošināšanu, un, otrkārt, priekšrocības, ko akcionāri var gūt no jebkādas konkurenci traucējošas sabiedrības rīcības. Tas, ka tiek ņemts vērā grupas, kurai sabiedrība pieder, stāvoklis, nekādā ziņā nenozīmē, ka naudas sods vai atbildība par pārkāpumu var tikt uzlikta trešām personām (skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. jūlija rīkojumu lietā T‑191/98 R DSR-Senator Lines /Komisija, Recueil, II‑2531. lpp., 64. punkts, un iepriekš minēto judikatūru).
112. Netiek apstrīdēts, ka brīdī, kad prasītāja uzsāka rīkoties, lai saņemtu bankas garantiju, tās vienīgie akcionāri bija laulātie Baijani, kuriem abiem kopā piederēja visas prasītājas akcijas. Laulātie Baijani arī vēl šodien ir vienīgie prasītājas akcionāri. Prasītāja apgalvo, ka akcionāriem nebija iespējams saņemt tai nepieciešamo bankas garantiju.
113. Vispirms ir jāatzīmē, ka tas, ka Nicotiana Holding nodeva savas kapitāldaļas tūlīt pēc Lēmuma paziņošanas, šajā gadījumā nav noteicošais.
114. Tā kā minētā sabiedrība vairs nebija prasītājas akcionāre, tad, no vienas puses, no tās nevarēja prasīt nekādu atbalstu un, no otras puses, tai būtu pienākums samaksāt prasītājai uzlikto naudas sodu tikai tad, ja tā būtu atbildīga par pārkāpuma izdarīšanu (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P Cascades /Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 78. punkts).
115. Attiecībā uz pēdējo minēto vispirms jākonstatē, ka Nicotiana Holding ieguva prasītājas kapitāldaļas 2002. gada augustā, t.i., brīdī, kad prasītāja vairs nebija aizliegtās vienošanās dalībniece, kā to konstatējusi arī Komisija.
116. Otrkārt, Komisija Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.) 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo pieļaujamo naudas soda lielumu, proti, 10 %, aprēķināja no prasītājas apgrozījuma, nevis no Nicotiana Holding grupas apgrozījuma.
117. Visbeidzot, Lēmums netika adresēts Nicotiana Holding .
118. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoskaidro, vai prasītājas pašreizējo akcionāru ekonomiskais un finansiālais stāvoklis ir tāds, ka saņemt prasītājai nepieciešamo bankas garantiju tiem nav iespējams objektīvu iemeslu dēļ.
119. Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka prasītāja ir iesniegusi 2005. gada 28. decembra un 2006. gada 9. janvāra vēstules, ar kurām tās akcionāri prasīja bankām UniCredit Banca d’Impresa
un Sanpaolo IMI
izsniegt bankas garantiju, lai samaksātu naudas sodu. No šīm vēstulēm skaidri izriet, ka akcionāri bija gatavi minētajām bankām iesniegt garantiju pret jebkādu savu kustamo vai nekustamo īpa šumu.
120. Tālāk prasītāja ir iesniegusi izrakstus no divu savu akcionāru bankas kontiem, kuros ir norādīts, ka akcionāri bija vismaz UniCredit Private Banking SpA klienti jau kopš 2005. gada septembra.
121. Visbeidzot, prasītāja ir iesniegusi izrakstus no savu akcionāru 2004. gada ienākumu deklarācijām, no kurām izriet, ka laulāto Baijani kapitāls nebija pietiekams, lai samaksātu visu naudas sodu.
122. Pamatojoties uz šiem pierādījumiem, jāatzīst, ka prasītāja pietiekami ir pierādījusi, ka tās akcionāri nevar iesniegt Komisijas prasīto bankas garantiju objektīvu iemeslu dēļ.
123. Attiecībā, otrkārt, uz prasītājas argumentiem, saskaņā ar kuriem, ja to neatbrīvos no pienākuma iesniegt bankas garantiju kā nosacījumu, lai netiktu veikta naudas soda tūlītēja piedziņa, tai var tikt nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums, jāatzīmē, pirmkārt, ka naudas soda kopējā summa ir lielāka par prasītājas pamatkapitālu, kas, kā izriet no 2005. gada bilances, ir tikai 1,1 miljons EUR, ko neapstrīd arī Komisija. Tālāk Itālijas Civilkodeksā ir paredzēts, ka kapitāla samazināšana līdz summai, kas ir mazāka par likumā pieļauto, izņemot, ja tiek veikti jauni kapitāla ieguldījumi, nozīmē sabiedrības darbības izbeigšanu un likvidāciju. Visbeidzot, no iepriekš minētā izriet, ka prasītājas pašreizējiem akcionāriem nav iespējams iesniegt bankas garantiju attiecībā uz visu naudas soda summu un ka tāpēc tie nevar veikt arī pietiekamus ieguldījumus sabiedrības kapitālā, lai izvairītos no tās likvidācijas.
124. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāja no juridiskā viedokļa ir pietiekami pamatojusi izņēmuma gadījuma esamību, apgalvojot, ka, uzliekot par pienākumu tagad iesniegt prasīto bankas garantiju, tai tiktu nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums.
Par interešu izsvēršanu
Lietas dalībnieku argumenti
125. Prasītāja uzskata, ka, izsverot intereses, šajā gadījumā tās sliecas par labu Lēmuma izpildes apturēšanai.
126. Šajā sakarā prasītāja uzsver, ka tās pazušana no tirgus, pirms vēl Pirmās instances tiesa ir izskatījusi lietu pēc būtības, varētu radīt ļoti lielus zaudējumus gan Itālijas jēltabakas tirgus konkurējošai struktūrai, gan visai Kopienas ražošanas nozarei. Lēmuma piespiedu izpildes rezultātā, veicot naudas soda tūlītēju piedziņu, prasītāja pazustu no tirgus un ievērojami samazinātos Itālijas tabakas eksports uz vairākām Austrumeiropas, Vidusāzijas un Dienvidamerikas valstīm.
127. Turklāt Lēmuma izpilde nebūtu labākais veids, kā nodrošināt Komisijas finansiālās intereses, jo tā, izraisot prasītājas tūlītēju likvidāciju, padarītu grūtāku, varbūt pat neiespējamu visa naudas soda piedziņu, ņemot vērā, ka Komisijai tad būtu jāiesniedz prasība par iekļaušanu kreditoru sarakstā maksātnespējas procedūras ietvaros, kurā tai nebūtu nekādu priekšrocību.
128. Savukārt, ja prasītāju atbrīvotu no pienākuma iesniegt garantiju, tā varētu vismaz īslaicīgi novērst tās pazušanu no tirgus. Prasītāja uzskata, ka pieteikuma par pagaidu noregulējumu pieņemšanas gadījumā visa naudas soda summa nebūtu jāsamaksā līdz brīdim, kamēr Pirmās instances tiesa izskatītu lietu pēc būtības. Rīkojums, ar kuru tiktu apstiprināta prasība, varētu būt juridiskais pamats, kas ļautu prasītājas vienīgajam valdes loceklim, uzmanīgi īstenojot savu rīcības brīvību, un ar auditoru padomes piekrišanu vispirms samaksāt mazāku summu nekā viss naudas sods, tādējādi ļaujot prasītājai saglabāt uzņēmuma darbību, līdz Pirmās instances tiesa būs izskatījusi lietu pēc būtības.
129. Komisija savukārt uzskata, ka, izsverot intereses, šajā gadījumā tās sliecas tai par labu, it īpaši ņemot vērā, pirmkārt, tās finansiālo ieinteresētību naudas soda piedziņā un, otrkārt, sabiedrības intereses, kas ir saistītas ar Kopienas konkurences noteikumu efektivitātes nodrošināšanu un naudas sodu samaksu, lai saglabātu to preventīvo funkciju.
130. Attiecībā uz finansiālo ieinteresētību Komisija uzskata, ka ar prasītājas aktīviem var nepietikt, lai prasības pamata lietā iespējamās noraidīšanas brīdī varētu samaksāt naudas sodu, vai ka vismaz šādu iespēju nevar izslēgt pavisam. Līdz ar to naudas soda piedziņa, pat daļēja, pēc prasības izskatīšanas pamata lietā ir vēl mazāk iespējama nekā šī naudas soda piedziņa, veicot Lēmuma piespiedu un tūlītēju izpildi.
131. Turklāt Komisija apgalvo, ka prasītājas izvirzītās intereses sava pieteikuma atbalstam šķiet nepamatotas vai katrā ziņā ne tik nozīmīgas kā iepriekš minētās Komisijas intereses.
132. Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tās pazušana no tirgus ietekmētu Itālijas jēltabakas tirgus konkurējošo struktūru, Komisija uzskata, ka konkurences tiesību mērķis nav aizsargāt uzņēmumus, kas nevar noturēties tirgū, un ka līdz ar to uzņēmēja iespējamā pazušana no tirgus kā tāda nav pretēja konkurences interesēm.
133. Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tās pazušanas no tirgus rezultātā ievērojami samazinātos Itālijas tabakas eksports uz vairākām Austrumeiropas, Vidusāzijas un Dienvidamerikas valstīm, Komisija uzskata, ka trešo valstu intereses nevar prevalēt pār Kopienas finansiālajām interesēm vai, vispārīgi ņemot, sabiedrības interesēm, kas ir saistītas ar Kopienas konkurences noteikumu efektivitātes nodrošināšanu.
134. Treškārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tās pazušana no tirgus nopietni ietekmētu Itālijas jēltabakas tirgu, Komisija uzskata, ka šādu secinājumu atspēko, pirmkārt, attiecīgās darbības, kuras var veikt arī trešās personas, būtība un, otrkārt, tas, ka prasītājas iespējamā likvidācija iespējamā bankrota rezultātā noteikti nenozīmētu uzņēmuma zaudēšanu. Faktiski iestādēm, kas ir atbildīgas par likvidāciju vai maksātnespējas procesu, būtu jārūpējas par prasītājas uzņēmuma saglabāšanu, izmantojot Itālijas tiesībās paredzētos līdzekļus.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
135. Ir jāizsver, no vienas puses, prasītājas intereses izvairīties no naudas soda tūlītējas piedziņas gadījumā, ja tā nevar iesniegt bankas garantiju, un, no otras puses, Kopienas finansiālās intereses – piedzīt naudas sodu, kā arī, vispārīgi ņemot, sabiedrības intereses, kas ir saistītas ar Kopienas konkurences noteikumu efektivitātes nodrošināšanu un Komisijas uzlikto naudas sodu preventīvu iedarbību (šajā sakarā skat. Tiesas priekšsēdētāja 1989. gada 13. jūnija rīkojumu lietā 56/89 R Publishers Association /Komisija, Recueil, 1693. lpp., 35. punkts, un iepriekš šī rīkojuma 15. punktā minētā rīkojuma lietā FNSEA u.c./Komisija 119. punktu).
136. Attiecībā uz Kopienas finansiālajām interesēm jāatzīmē, ka prasītājas kapitāls, kā jau iepriekš tika konstatēts, nav pietiekams, ne lai samaksātu visu naudas sodu, ne arī lai iesniegtu prasīto bankas garantiju. Tāpēc ir ļoti iespējams, ka, ja Komisija uzsāktu naudas soda piespiedu piedziņu no prasītājas, tā nesaņemtu visu uzliktā naudas soda summu. Turklāt ir skaidrs, ka prasītājas bankrota gadījumā Komisijas prasībai atgūt parādu nebūtu nekādu priekšrocību attiecībā pret citiem kreditoriem. Šādos apstākļos šķiet, ka labākais veids nodrošināt Komisijas finansiālās intereses būtu nevis uzsākt tūlītēju piespiedu piedziņas procesu, bet gan ļaut prasītājai turpināt savu darbību un gūt peļņu, kas tad arī varētu tikt izmantota naudas soda sasmaksai.
137. Attiecībā uz sekām uz tirgus konkurējošo struktūru, kādas radītu prasītājas pazušana no tirgus – kaut arī konkurences tiesību mēķis nav aizsargāt uzņēmumus, kas nevar noturēties tirgū, tomēr pagaidu pasākumu mērķis ir izvairīties no būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nodarīšanas lietas dalībniekam, kurš lūdz noteikt pagaidu pasākumus, gaidot lēmumu pamata lietā (Tiesas priekšsēdētāja 1991. gada 18. oktobra rīkojums lietā C‑213/91 R Abertal u.c./Komisija, Recueil, I‑5109. lpp., 18. punkts, un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 4. aprīļa rīkojums lietā T‑198/01 R Technische Glaswerke Ilmenau /Komisija, Recueil, II‑2153. lpp., 96. punkts).
138. Turklāt ir jāatzīmē, ka jau savos 2006. gada 29. marta apsvērumos, bet it īpaši tiesas sēdes laikā Komisija norādīja, ka vismaz principā tā ir gatava izskatīt alternatīvas tūlītējai soda naudas samaksai, ja nebūtu iespējams iesniegt bankas garantiju.
139. Prasītāja savā 2006. gada 8. maija vēstulē izteica pirmo piedāvājumu veikt naudas soda samaksu pa daļām, kuru Komisija noraidīja.
140. Tiesas sēdes laikā lietas dalībnieki apņēmās izvērtēt iespēju vienoties par naudas soda samaksu pa daļām. Šajā sakarā, ņemot vērā uzkrājumus, kas jau bija paredzēti 2003. un 2005. gada bilancēs attiecīgi EUR 25 000 un 1 miljona EUR apmērā, prasītāja atzina, ka tā varētu veikt arī lielāku maksājumu par to, kādu tā piedāvāja savā 2006. gada 8. maija vēstulē.
141. Līdz ar to vēlāk savā 2006. gada 26. maija vēstulē prasītāja piedāvāja atbildētājai veikt naudas soda samaksu pa daļām. Konkrētāk, tā piedāvāja Komisijai veikt samaksu pa daļām saskaņā ar šādiem noteikumiem:
– bankas garantijas iesniegšana pēc pirmā pieprasījuma ne vēlāk kā līdz 2006. gada 30. jūnijam par summu EUR 400 000, kas ietvertu gan naudas soda pamatsummu, gan procentus;
– pirmais daļējais maksājums, kas jāveic 2006. gada 1. jūlijā, par summu EUR 200 000;
– vēlāki maksājumi reizi pusgadā, katrs vismaz EUR 100 000 apmērā, no 2006. gada 1. jūlija līdz lēmuma pieņemšanai pamata lietā;
– maksājums Komisijai, tiklīdz prasītāja pārdos rūpnīcā Keratīnā izvietoto aprīkojumu trešām personām par plānoto cenu aptuveni EUR 330 000 apmērā.
142. Komisija, pamatojoties uz savu novērtējumu attiecībā uz prasītājas ekonomiskajām un finansiālajām iespējām, prasītājas piedāvājumu vienkārši noraidīja.
143. Tomēr ir jāatzīmē, no vienas puses, ka Komisijas finansiālās intereses būtu aizsargātas arī tad, ja prasītāja uzņemtos iesniegt bankas garantiju attiecībā uz ievērojamu naudas soda daļu.
144. No otras puses, attiecībā uz sabiedrības interesēm, kas ir saistītas ar Kopienas konkurences noteikumu efektivitātes nodrošināšanu, un Komisijas uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību ir jākonstatē, ka Komisija nav pierādījusi, ka daļēja apturēšana, kādu piedāvā prasītāja, šajā gadījumā apdraudētu minētās intereses.
145. Tomēr, kā to pamatoti atzīmē Komisija savā 2006. gada 6. jūnija vēstulē, pirmkārt, kaut arī laulāto Baijani finanšu līdzekļi nav pietiekami, lai samaksātu visu naudas sodu, tomēr tie ļautu prasītājai veikt lielākus maksājumus pa daļām, nekā tā piedāvāja. Otrkārt, tā kā prasītājas negatīvā ekonomiskā un finansiālā situācija sāk uzlaboties, ir paredzams, ka prasītāja spēs gūt noteiktu peļņu nākamajos mēnešos un ka ar šo peļņu, kaut arī nevar paredzēt, ka tā ļaus nomaksāt visu naudas sodu, prasītāja varēs samaksāt vismaz daļu naudas soda.
146. Ņemot vērā iepriekš minēto, it īpaši prasītājas pēdējo piedāvājumu, kā arī to, ka Komisija nav piedāvājusi tādu maksājumu pa daļām, kuru prasītāja uzskatītu par pieņemamu, prasītājai ir jāpiešķir lūgtais atbrīvojums ar nosacījumu, ka:
– divu nedēļu laikā no šī rīkojuma paziņošanas dienas:
– tā iesniegs bankas garantiju par summu EUR 400 000;
– tā samaksās Komisijai EUR 200 000.
– trīs mēnešu laikā no šī rīkojuma paziņošanas dienas tā samaksās Komisijai EUR 330 000;
– sākot no 2007. gada 1. janvāra, tā maksās Komisijai EUR 100 000 ik pēc trīs mēnešiem līdz brīdim, kad iestāsies pirmais no šādiem diviem nosacījumiem:
– būs veikts atlikušā naudas soda saldo maksājums kopā ar Komisijas 2005. gada 9. novembra vēstulē, ar kuru tā paziņoja par Lēmumu, noteiktajiem procentiem;
– būs taisīts spriedums pamata lietā.
147. Turpinājumā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Reglamenta 108. pantu pagaidu noregulējuma tiesnesim, ņemot vērā apstākļu izmaiņas, ir tiesības jebkurā laikā grozīt vai atcelt pagaidu noregulējuma rīkojumu (iepriekš šī rīkojuma 137. punktā minētā rīkojuma lietā Technische Glaswerke Ilmenau /Komisija 123. punkts, šis rīkojums apelācijas kārtībā apstiprināts ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 18. oktobra rīkojumu lietā C‑232/02 P(R) Komisija/ Technische Glaswerke Ilmenau, Recueil, I‑8977. lpp.). No šīs judikatūras izriet, ka ar “apstākļu maiņu” pagaidu noregulējuma tiesnesis saprot it īpaši faktiskos apstākļus, kas attiecīgajā gadījumā var mainīt steidzamības kritērija vērtējumu. Turklāt Tiesa uzskata, ka šī iespēja atspoguļo, cik nestabili jau pašos pamatos Kopienu tiesībās ir pagaidu noregulējuma tiesneša noteiktie pasākumi (Tiesas 2002. gada 14. februāra rīkojums lietā C‑440/01 P(R) Komisija/ Artegodan, Recueil, I‑1489. lpp., un iepriekš šī rīkojuma 15. punktā minētā rīkojuma lietā FNSEA u.c./Komisija 129. punkts).
148. Tādējādi vajadzības gadījumā lietas dalībniekiem pašiem būs jāvēršas Pirmās instances tiesā, ja norisinātos tādu apstākļu maiņa, kas varētu grozīt šo lēmumu, it īpaši, ņemot vērā prasītājas apstiprinātos turpmākos pārskatus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS
izdod rīkojumu:
1) Romana Tabacchi SpA
pienākums iesniegt par labu Komisijai bankas garantiju, lai novērstu naudas soda, kas tai bija uzlikts ar Komisijas 2005. gada 20. oktobra lēmumu par procedūru saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu (Lieta COMP /C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija), tūlītēju piedziņu, ir apturēts pie šādiem nosacījumiem:
a) divu nedēļu laikā no šī rīkojuma paziņošanas dienas prasītāja:
– iesniegs bankas garantiju par summu EUR 400 000,
– samaksās Komisijai EUR 200 000;
b) trīs mēnešu laikā no šī rīkojuma paziņošanas dienas prasītāja samaksās Komisijai EUR 330 000;
c) sākot no 2007. gada 1. janvāra, prasītāja maksās Komisijai EUR 100 000 ik pēc trīs mēnešiem līdz brīdim, kad iestāsies pirmais no šādiem diviem nosacījumiem:
– būs veikts atlikušā naudas soda saldo maksājums kopā ar Komisijas 2005. gada 9. novembra vēstulē, ar kuru tā paziņoja par Lēmumu par naudas soda uzlikšanu, noteiktajiem procentiem,
– būs taisīts spriedums pamata lietā;
2) lēmumu par tiesāšanās izdevumiem atlikt.
Luksemburgā, 2006. gada 13. jūlijā.