62024CC0321
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA BORDONAS‑SANČESA [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 22. maijā (
1
)
Lieta C‑321/24
BC
pret
SCP Attal et Associés
(Tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 63. panta 1. punkts – Kapitāla brīva aprite – Ierobežojums – Mantošana – Paziņojums par mantojumu – Notāra atlīdzības aprēķināšana – Mantojums, kas ietver divās dalībvalstīs esošu īpašumu – LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Nodokļu tiesību norma – LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Pasākumi, lai novērstu noziedzīgus nodarījumus nodokļu jomā, vai procedūra, saskaņā ar kuru pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām tiek deklarēta kapitāla aprite
1.
Tiesvedībā, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, kādas Beļģijā mirušas personas, kurai reģistrētā pastāvīgā dzīvesvieta bija Beļģijā un kuras mantojums ietver īpašumus Beļģijā un Francijā, mantiniece (Francijas rezidente) ir apstrīdējusi tā Francijas notāra atlīdzību, kurš rīkojās ar Francijā iesniegtu paziņojumu par mantojumu.
2.
Dalībvalsts, kurā sākta mantošanas procedūra, ir Beļģija, un Beļģijas notārs sagatavoja paziņojumu par mantojumu šajā valstī par visu mantojuma masu. Pēc mantinieces domām, Francijas notāra atlīdzību var aprēķināt nevis uz visu aktīvu pamata, bet tikai uz Francijā esošās mantojuma aktīvu daļas pamata. Pretējā gadījumā rastos dubulta samaksa bez pamatojuma.
3.
Tiesnesis, kam jāizskata strīds, īsumā lūdz Tiesu interpretēt LESD 63. un 65. pantu, lai noskaidrotu, vai tiem ir pretrunā dubulta tādu divu dalībvalstu notāru atlīdzība, kuri rīkojas attiecībā uz vienu un to pašu mantojumu, ja abi notāri savu atalgojumu aprēķina uz mantojuma masas kopējo aktīvu summas pamata.
4.
Tiesa ir jau spriedusi par kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem, ko pamato pārrobežu mantojuma nodokļi (
2
). Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atšķiras no iepriekšējiem ar savu priekšmetu: jautājumi ir par kādu valsts tiesību normu, kas, kaut gan attiecas uz nodokļu saistībām par īpašuma nodošanu nāves gadījumā, pati par sevi nav nodokļu tiesību norma.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Saskaņā ar Direktīvas 88/361/EEK (
3
) 1. panta 1. punktu:
“Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti. Lai sekmētu šīs direktīvas piemērošanu, kapitāla aprites klasificē saskaņā ar I pielikumā ietverto nomenklatūru.”
6.
Starp Direktīvas 88/361 I pielikumā uzskaitītajām kapitāla apritēm šī pielikuma XI pozīcijā ir minēta personīgā kapitāla aprite, kas ietver mantojumus un legātus.
B.
Francijas tiesības
1. Code de commerce (Komerckodekss)
7.
Kodeksa leģislatīvajā daļā, kas ietver IV bis sadaļu (“Par dažiem reglamentētiem tarifiem”), L. 444‑1. pantā ir noteikti notāru pakalpojumiem piemērojamie reglamentētie tarifi. Saskaņā ar šī panta trešo daļu notāru sniegtos pakalpojumus, ko viņi sniedz līdzvērtīgi citām profesijām un uz kuriem neattiecas tarifi, regulē nevis reglamentētie tarifi, bet gan honorāri.
8.
Kodeksa reglamentējošajā daļā R. 444‑2. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“1. “Tarifs” ir viss elementu kopums, kas ļauj noteikt atalgojuma un vienotas likmes kompensāciju summu, kas pienākas L. 444‑1. panta pirmajā daļā minētajiem profesionāļiem par viņu pakalpojumiem, kas tiek reglamentēti.
2. “Atalgojums” ir summa, ko kāds no šiem profesionāļiem saņem apmaiņā pret pakalpojumiem, kuru tarifus regulē šī kodeksa leģislatīvās daļas IV bis sadaļa.
[..]
4. “Proporcionāls atalgojums” ir atalgojums, ko iegūst, piemērojot procentu likmi pamatvērtībai vai piemērojot progresīvu vai degresīvu procentu likmju skalu dažādām pamatvērtībām.
5. “Honorārs” ir summa, ko kāds no šiem profesionāļiem saņem par pakalpojumiem un kuras apmēru nereglamentē 2. punktā minētā sadaļa.
[..]”
9.
R. 444‑3. pantā ir paredzēts:
“Šīs sadaļas (“Par dažiem reglamentētiem tarifiem”) 4.–7., 4.–8. un 4.–9. pielikuma pantā ir noteikts attiecīgi:
1. [..] notāru [..] pakalpojumu saraksts, kuru tarifus reglamentē šī sadaļa;
[..]
3. Orientējošs to pakalpojumu saraksts, kas sniegti saskaņā ar L. 444‑1. panta trešajā daļā izklāstītajiem nosacījumiem, un, attiecīgā gadījumā, noteikumi, kas reglamentē honorāru iekasēšanu no attiecīgajiem profesionāļiem par šiem pakalpojumiem.”
10.
Kodeksa reglamentējošās daļas 4.–7. pielikumā, kas ietver sarakstu ar pakalpojumiem, kuru reglamentētie tarifi noteikti Kodeksa IV bis sadaļā (reglamentējošā daļa), R. 444‑3. pantam pievienotajā 5. tabulā ir atsauce uz notāriem, un 8. punktā ir ietverts paziņojums par mantojumu.
11.
Kodeksa daļas “Paziņojumi” A. 444‑63. pantā norādīts:
“Paziņojums par mantojumu (5. tabulas 8. punkts) dod tiesības saņemt atalgojumu, kas ir proporcionāls kopējiem bruto aktīviem [..], saskaņā ar šādu skalu [..].”
2. “Code général des impôts” (Vispārējais nodokļu kodekss)
12.
Kā īpašs noteikums mantojuma jomā 800. pantā ir noteikts:
“Mantiniekiem, dāvinājumu un legātu saņēmējiem, viņu aizbildņiem vai aizgādņiem ir jāiesniedz detalizēta deklarācija.
No šī pienākuma ir atbrīvoti:
1. Tiešie tiesību pārņēmēji, pārdzīvojušais laulātais un partneris, ar kuru noslēgts civiltiesisks solidaritātes pakts, ja mantojuma bruto aktīvu summa ir mazāka nekā 50000 EUR, ar nosacījumu, ka šīs personas iepriekš nav guvušas labumu no mirušās personas veikta nereģistrēta vai nedeklarēta dāvinājuma vai manuāla ziedojuma.
2. Šī panta 1. punktā neminētās personas, ja mantojuma bruto aktīvu summa ir mazāka nekā 3000 EUR.”
13.
Saskaņā ar 802. pantu:
“Ikvienu mantojuma nodošanas paziņojumu nāves gadījumā, ko paraksta mantinieki, dāvinājumu un legātu saņēmēji, viņu aizbildņi, aizgādņi vai likumiskie administratori, noslēdz ar šādu piezīmi:
“Deklarētājs apliecina, ka šis paziņojums ir patiess un pareizs; viņš arī apliecina, ka šajā paziņojumā ir iekļauti skaidras naudas līdzekļi, parādi un visi citi Francijas vai ārvalstu vērtspapīri, kas, cik viņam zināms, pilnībā vai daļēji piederēja mirušajai personai, pretējā gadījumā tiek piemēroti Vispārējā nodokļu kodeksa 1837. pantā paredzētie sodi.”
[..]”
II. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
14.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertais faktu izklāsts ir šāds:
–
XY k‑dze, Francijas pilsone ar reģistrēto pastāvīgo dzīvesvietu Beļģijā, nomira šajā valstī 2020. gada 29. jūlijā.
–
BC k‑dze, kas ir Francijas pilsone un kuras rezidence nodokļu vajadzībām un dzīvesvieta ir Francija, ir XY mantiniece.
–
XY k‑dzes mantojums sastāv no kustamā un nekustamā īpašuma, kas atrodas Francijā un Beļģijā.
–
Mantošanas procedūru 2020. gada 12. oktobrī sāka kāds notārs Uklē [Uccle] (Beļģija), kuram tika uzdots Beļģijā sagatavot paziņojumu par mantojumu. Šis paziņojums ietver visu mantoto īpašumu neatkarīgi no tā atrašanās vietas.
–
BC k‑dze samaksāja Beļģijas notāram atlīdzību, kas aprēķināta, pamatojoties uz mantojuma kopējo bruto aktīvu summu (
4
).
–
Francijā BC k‑dze lūdza notāru birojam Parīzē SCP Attal et Associés (turpmāk tekstā – “Attal et Associés”) izdot paziņojumu par mantojumu. Tas tika parakstīts 2021. gada 18. martā un iesniegts kompetentajā reģistrā.
–
Pēc paziņojuma par mantojumu reģistrēšanas Attal et Associés vērsās tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) kancelejā, lūdzot izsniegt tiesāšanās izdevumu apliecinājuma sertifikātu, lai noteiktu savu darba samaksu.
–
Sertifikātā tika apstiprināta summa, ko Attal et Associés bija noteikusi kā darba samaksu, pamatojoties uz mantojuma kopējo bruto aktīvu summu.
15.
BC k‑dze apstrīdēja sertifikātu tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesā). Viņa lūdz to atcelt un izdot jaunu sertifikātu, kurā Francijas notāra atlīdzība aprēķināta, pamatojoties uz bāzi, kurā ņemta vērā tikai Francijā esošā mantotā īpašuma bruto vērtība.
16.
Viņa šajā nolūkā min divus pamatus:
–
Notāra nodevas aprēķina bāzei jābūt vienādai ar mantojuma nodokļa aprēķina bāzi. Piemērojot Francijas un Beļģijas 1959. gada 20. janvāra konvenciju, kas vērsta uz nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu (
5
), nodokļu bāzi Francijā veido tikai šajā valstī esošo īpašumu vērtība.
–
Francijas notāra atlīdzība, kas aprēķināta, pamatojoties uz visu mantojuma aktīvu bruto vērtību un neņemot vērā atlīdzību Beļģijas notāram (
6
), kas arī tiek aprēķināta no minētās vērtības, ir LESD 63. pantā paredzētās kapitāla brīvas aprites ierobežojums, jo tādējādi tiek samazināta mantojuma vērtība.
17.
Attal et Associés lūdz apstiprināt sertifikātu. Tas uzskata, ka:
–
Francijā mantojuma nodokli aprēķina par visu mirušā īpašumu, bet tas ir jāmaksā tikai par to īpašumu, kas atrodas Francijā, atbilstoši Francijas un Beļģijas 1959. gada 20. janvāra konvencijai.
–
Francijas iestādēm iesniegtajā paziņojumā par mantojumu ir jānorāda viss mirušā īpašumu kopums, ieskaitot īpašumu, kas atrodas ārzemēs.
–
Bāze notāra atalgojuma aprēķināšanai ietver visus mantojuma aktīvus neatkarīgi no tā, vai tie atrodas Francijā vai kādā citā valstī. Attiecīgi notāram pienākas atalgojums, kas aprēķināts no visas tās mantojuma masas bruto vērtības, kuras aktīvi atrodas Francijā un Beļģijā.
18.
Šajos apstākļos tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa) uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 63. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dubultu atlīdzību divu Savienības dalībvalstu notāriem, kuri rīkojas attiecībā uz vienu un to pašu mantojumu, ko veido īpašums abās dalībvalstīs un kura aprēķina pamatā arī ir visu mantojuma aktīvu bruto vērtība, neņemot vērā otram notāram izmaksāto atlīdzību, lai gan notāra iesaistīšanās ir paredzēta likumā?
2)
Vai LESD 63. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka atlīdzība notāram, kura iesaistīšanās tāda mantojuma pieņemšanā, ko veido īpašums divās Savienības dalībvalstīs, tiek likumīgi aplikta ar nodokļiem un aprēķināta, pamatojoties uz visu mantojuma aktīvu bruto vērtību, nevis tikai uz viņa dalībvalstī esošo aktīvu bruto vērtību?
3)
Vai LESD 63. panta 1. punkts un 65. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka dubulta atlīdzība diviem notāriem, kuri iesaistīti viena un tā paša mantojuma pieņemšanā, un kas tiek aprēķināta arī no visu to mantojuma aktīvu bruto vērtības, kas atrodas divās dalībvalstīs, var būt “attiecīgā nodokļu tiesību norma”, ar kuru ir paredzēts izņēmums no pirmajā no šīm tiesību normām paredzētā aizlieguma ierobežot kapitāla apriti, lai gan notāra iesaistīšanās ir paredzēta likumā?
4)
Vai LESD 63. panta 1. punkts un 65. panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka dubulta atlīdzība diviem notāriem, kuri iesaistīti viena un tā paša mantojuma pieņemšanā, un kas tiek aprēķināta arī no visu to mantojuma aktīvu bruto vērtības, kas atrodas divās dalībvalstīs, var būt pasākums, kurš nepieciešams, lai novērstu noziedzīgus nodarījumus nodokļu jomā, vai procedūra, saskaņā ar kuru pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām tiek deklarēta kapitāla aprite, paredzot izņēmumu no pirmajā no šīm tiesību normām paredzētā aizlieguma ierobežot kapitāla apriti, lai gan notāra iesaistīšanās ir paredzēta likumā?”
III. Tiesvedība Tiesā
19.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2024. gada 30. aprīlī.
20.
Piemērojot Tiesas Reglamenta 101. pantu, Tiesa nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt paskaidrojumus, kurus tā iesniedza ar 2024. gada 20. decembra rakstu (
7
).
21.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Attal et Associés, Francijas valdība un Komisija.
22.
Tiesa neuzskatīja par nepieciešamu rīkot tiesas sēdi.
IV. Juridiskā analīze
A.
Pieņemamība
23.
Rakstveida apsvērumos (
8
) Francijas valdība iebilst pret lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tās ieskatā premisa, uz kuru balstās iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi (Francijas tiesībās paredzētais obligātais pienākums vērsties pie notāra, lai sagatavotu paziņojumu par mantojumu), ir kļūdaina.
24.
Francijas valdība uzskata:
–
Saskaņā ar Vispārējā nodokļu kodeksa 800. pantu nodokļu iestādē paziņojums par mantojumu ir jāiesniedz mantiniekiem, legatāriem vai dāvinājumu saņēmējiem. Lai palīdzētu viņiem sagatavot šo paziņojumu, Finanšu ministrijas mājas lapā ir pieejamas veidlapas un sīkas instrukcijas (
9
). Notāra iesaiste nav obligāta.
–
Savukārt notāra palīdzība ir obligāti nepieciešama attiecībā uz dažiem ar mantošanu saistītiem darījumiem, ko reglamentē citi noteikumi, kuru mērķis atšķiras no paziņojuma par mantojumu mērķa un par kuriem notārs saņem atšķirīgu maksu.
–
Tiesību normas, uz kurām iesniedzējtiesa balstās, lai apgalvotu, ka “notāra iesaiste ir obligāta, ja mantojums pārsniedz 5000 EUR un ja tas ietver nekustamo īpašumu” (
10
), neparedz paziņojumu par mantojumu, bet paredz atšķirīgus dokumentus.
–
Noteiktos gadījumos paziņojumam par mantojumu jāpievieno tādi vai citi dokumenti, kuru dēļ notāra iesaiste ir obligāta. Tas notiek mantojuma, kas ietver nekustamo īpašumu, gadījumos, kad par šiem īpašumiem ir jāiesniedz sertifikāts par īpašumtiesībām. Tas tā ir arī tad, ja mantojuma summa ir vienāda ar vai pārsniedz 5000 EUR, jo, lai pierādītu mantinieka statusu, ir nepieciešams notāra parakstīts notariāls akts. Šie dokumenti atšķiras no paziņojuma par mantojumu, kurā notāra iesaiste nav nepieciešama.
25.
Pamatojoties uz Tiesas lūgumu, iesniedzējtiesa iesniedza šādus skaidrojumus: (
11
)
–
“Vēršanās pie notāra [..], lai sagatavotu paziņojumu par mantojumu, nav noteikta konkrētā Francijas tiesību aktā, bet izriet no praktiska pienākuma, ko faktiski nosaka citu obligāti veicamo procedūru kopums, kas jāveic vienīgi notāram, un juridiski – publiskajā informācijas vietnē iekļautie vispārēji piemērojamie dokumenti un likumā paredzēta regulēta tarifa noteikšana.
–
Šo pašu iemeslu dēļ BC praksē nebija iespējas pašai sagatavot paziņojumu par mantojumu.”
26.
Šajā pašā vēstulē iesniedzējtiesa atsaucas uz Francijas oficiālajām publiskās informācijas vietnēm internetā (
12
), kuros notāra iesaiste mantojumos, kas saistīti ar nekustamo īpašumu, tiek uzskatīta par neizbēgamu, liekot mantiniekiem domāt, ka šāda iesaiste ir imperatīva arī paziņojumam par mantojumu. Tā piebilst, ka atlīdzību Francijas notāram regulē likums, bez iespējas mantiniekiem to apspriest, un netiek ņemts vērā citas dalībvalsts notāram jau samaksātais atalgojums par līdzvērtīgu aktu, ko tāpat kā Francijā aprēķina, pamatojoties uz visu mantojuma kopējo bruto aktīvu summu.
27.
Tiesvedībā LESD 267. panta ietvaros Tiesai ir tikai kompetence prejudiciāli spriest par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību. Tiesai nav ne jāinterpretē valsts tiesību normas, ne jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas sniegtā interpretācija ir pareiza (
13
).
28.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, “atbildot uz prejudiciālajiem jautājumiem, Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā šie jautājumi iederas un kāds tas ir noteikts lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu” (
14
).
29.
Tiesai nav jāpārbauda lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītā tiesiskā regulējuma pareizība, un priekšroka ir dodama prejudiciālajiem jautājumiem piemērojamajai atbilstības prezumpcijai. Tie tiek atzīti par nepieņemamiem tostarp tad, ja ir skaidrs, ka pieprasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar strīda realitāti vai priekšmetu. Šajā prejudiciālajā tiesvedībā tas tā nav.
30.
Tāpēc jāuzskata, ka Francijas valdības apgalvojumi par iesniedzējtiesas veiktās interpretācijas kļūdaino raksturu neskar prejudiciālo jautājumu pieņemamību.
B.
Pirmais un otrais prejudiciālais jautājums
31.
Ar pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, uz kuriem jāatbild kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai LESD 63. panta 1. punktam ir pretrunā:
–
divu dalībvalstu notāru, kuri rīkojas attiecībā uz vienu un to pašu mantojumu ar abās valstīs esošiem īpašumiem, dubulta atlīdzība, ja notāra iesaiste ir paredzēta likumā un šādas atlīdzības aprēķina “pamatā arī ir visu mantojuma aktīvu bruto vērtība, neņemot vērā otram notāram izmaksāto atlīdzību”;
–
tas, ka notāra, kura iesaiste ir paredzēta likumā un kurš rīkojas attiecībā uz mantojumu ar divās dalībvalstīs esošu īpašumu, atlīdzība tiek aprēķināta, “pamatojoties uz visu mantojuma aktīvu bruto vērtību, nevis tikai uz viņa dalībvalstī esošo aktīvu bruto vērtību”.
32.
Tā kā Līgumos jēdziens “kapitāla aprite” nav definēts, Tiesa par vērtīgu norādi ir atzinusi Direktīvas 88/361 I pielikumā pievienoto kapitāla aprites nomenklatūru. It īpaši tā ir atzinusi, ka “atbilstoši šī pielikuma ievaddaļas trešajam ievilkumam tajā ietvertā nomenklatūra nav izsmeļoša attiecībā uz kapitāla aprites jēdzienu” (
15
).
33.
Atgādinājusi, ka mantojumi un legāti ir ietverti Direktīvas 88/361 I pielikuma XI pozīcijā “Personīgā kapitāla aprite”, Tiesa ir atzinusi, ka “mantojumi [..] ir uzskatāmi par kapitāla apriti LESD 63. panta izpratnē, izņemot gadījumus, kad mantojuma būtiskās sastāvdaļas atrodas tikai vienas dalībvalsts teritorijā” (
16
).
34.
Strīdīgajā mantojumā ir ietverti īpašumi, kas atrodas divās dalībvalstīs (
17
). Tādēļ jāpārbauda, vai šādas mantošanas kontekstā un ņemot vērā tās īpatnības, notāra, uz kuru attiecas oficiāli reglamentēts tarifs, atalgojums ir LESD 63. panta 1. punktā aizliegtais kapitāla aprites ierobežojums (
18
).
35.
LESD 63. panta 1. punkta kontekstā ar “ierobežojumu” saprot visus šķēršļus kapitāla apritei gan starp dalībvalstīm, gan starp dalībvalstīm un trešām valstīm (
19
), un jebkādi šķēršļi šai brīvībai, pat maznozīmīgi, ir aizliegti (
20
).
36.
Ar LESD 63. panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi ietver pasākumus, kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai arī šīs dalībvalsts rezidentus attur veikt ieguldījumus citās dalībvalstīs (
21
).
37.
Mantošanas jomā gandrīz visas lietas, kas saistītas ar LESD 63. panta 1. punktu un par kurām Tiesa ir pieņēmusi nolēmumus, attiecas uz valsts tiesību normām par mantojuma nodokļa aprēķināšanu mantiniekam vai ar mantojumu saistīto ienākuma nodokli (
22
).
38.
Interpretējot LESD 63. panta 1. punktu, Tiesa jau ir nospriedusi, ka ir uzskatāmas par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu tādas tiesību normas, kuru rezultātā mantojumi, kas aptver mantu, kura atrodas citā dalībvalstī, tiek aplikti ar nodokli, kas ir lielāks nekā tas, ko piemēro mantojumiem, kuros ir iesaistīta tikai manta, kas atrodas dalībvalstī, kurā tiek uzlikts nodoklis, un tādēļ tiek samazināta mantojuma vērtība (
23
).
39.
Pamatlieta neattiecas uz valsts fiskāla rakstura tiesību normu piemērošanu. Noteikumi, kas reglamentē Francijas notāra atalgojumu (saskaņā ar reglamentētu tarifu) par viņa pakalpojumu sniegšanu, ir ietverti Komerckodeksā, un, atkārtoju, tie neuzliek nodokļu slogu. Iesniedzējtiesa, Francijas valdība un Komisija vienoti piekrīt, ka šiem noteikumiem nav fiskāla rakstura (
24
).
40.
LESD 63. panta 1. punktā noteiktais aizliegums attiecas uz “visi[em] kapitāla aprites ierobežojumi[em]” (
25
). Tas neaprobežojas tikai ar ierobežojumiem, kas izriet no valsts nodokļu tiesību aktiem vai citiem nodokļu šķēršļiem.
41.
Ja valsts pasākuma rezultātā ar aktīviem ārvalstīs saistīta mantojuma nodošanas dēļ mantojums zaudē daļu vērtības, kas nenotiek saistībā ar mantošanu vienas valsts ietvaros, šā pasākuma atturošā ietekme negatīvi ietekmēs kapitāla aprites brīvību.
42.
Šāda pasākuma rezultātā mantojumi, kas ietver aktīvus, kuri atrodas vairāk nekā vienā dalībvalstī, ekonomiskā ziņā būs pakļauti lielākam slogam (pat ja tas nav nodokļu slogs) nekā mantojumi, kas ietver tikai vienā dalībvalstī esošus aktīvus (
26
).
43.
Valsts fiskālie vai citi pasākumi, kas izraisa šādu vērtības samazināšanos, kavē kapitāla brīvu apriti, kas piemērojama mantojumiem, un tāpēc principā ir aizliegti (
27
).
44.
Francijā Vispārējā nodokļu kodeksa 800. pantā ir noteikts pienākums paziņot par mantojumu nāves gadījumā. Paziņojumā ir detalizēti jānorāda mirušā īpašums – aktīvi un saistības (
28
), kā arī mantinieku identitāte. Paziņojumu nodod nodokļu iestādēm, lai tās varētu aprēķināt mantojuma nodokli, lai novērstu krāpšanu nodokļu jomā. Iesniegt paziņojumu ir obligāts pienākums, izņemot noteiktām personām, ja mantojuma vērtība nepārsniedz likumā noteiktu summu.
45.
Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un turpmāko iesniedzējtiesas sniegto informāciju – vai nu saskaņā ar tiesību aktu prasībām, vai praksi, ko iedvesmojuši valstu tiesību akti –, bet Francijā notāra iesaiste ir obligāta tādos gadījumos kā šis. Attiecīgi – notārs sniedz pakalpojumu, kura samaksu (atalgojumu) regulē tiesību akti.
46.
Atalgojums Francijas notāram par viņa iesaistīšanos paziņojumā par mantojumu ir proporcionāls visu mantojuma kopējo bruto aktīvu summai un tiek aprēķināts saskaņā ar noteiktu skalu. Noteikums par tā aprēķināšanu ir vienāds jebkuram paziņotajam mantojumam. Tas nav atkarīgs ne no mantinieka vai mirušā valstspiederības vai dzīvesvietas, ne arī no paziņojamo aktīvu atrašanās vietas.
47.
Tomēr starptautiskā mantojumā tā sastāva dēļ ir iespējams, ka arī citā valstī, kurā atrodas mantojuma aktīvi, būs vajadzīgs paziņojums par mantojumu nodokļu vajadzībām. Iespējams arī, ka šo īpašumu vērtība kā daļa no mantojuma bruto aktīvu kopsummas veido daļu no notāra, kurš sagatavo paziņojumu par mantojumu, maksas aprēķina bāzes (
29
).
48.
Šajā kontekstā tāds pasākums kā šajā lietā aplūkotais:
–
pirmām kārtām, pēc būtības var atturēt tās dalībvalsts rezidentus, kurā tas tiek piemērots, no ieguldījumu veikšanas ārvalstīs un rezidentus ārvalstīs – no investīciju veikšanas šajā valstī;
–
otrkārt, tā rezultātā mantojums, kuru veido īpašumi valstī un ārpus tās un kura kopējā bruto vērtība ir vienāda ar tāda mantojuma vērtību, kas sastāv tikai no tur esošiem aktīviem, galu galā ir mazāk vērts īpašumu, kas to veido, atrašanās vietas dēļ.
49.
Tiesa savā judikatūrā par nodokļu noteikumu ietekmi ir norādījusi uz šo dubulto ierobežojošo iedarbību. Šo judikatūru, manuprāt, var ekstrapolēt uz citiem valsts noteikumiem, pat ja tiem nav fiskāla rakstura, bet ir tāda pati ierobežojošā ietekme.
50.
Šajā nozīmē Tiesa ir nospriedusi, ka:
–
“Valsts tiesību normas, kas nosaka nekustamā īpašuma vērtību, mantojuma saņemšanas gadījumā aprēķinot maksājamā nodokļa summu, var ne tikai atturēt kādas dalībvalsts iedzīvotāju no tāda nekustamā īpašuma pirkšanas, kas atrodas citā attiecīgajā dalībvalstī [..], bet arī samazināt tās dalībvalsts iedzīvotāja mantojuma vērtību, kurš nedzīvo valstī, kurā atrodas minētie īpašumi” (
30
).
–
“Turklāt attiecībā uz mantojuma gadījumu judikatūrā ir apstiprināts, ka pie [LESD 63. pantā] aizliegtajiem pasākumiem, kas rada kapitāla aprites ierobežojumus, pieder tie, kuri samazina mantojuma vērtību tās dalībvalsts iedzīvotājam, kurā neatrodas attiecīgie īpašumi un kura apliek minētos īpašumus ar nodokli” (
31
).
51.
Aprakstīto trūkumu nevar saistīt ar to, kā tas ir šajā lietā, ka divas dalībvalstis paralēli īsteno savas nodokļu uzlikšanas pilnvaras (
32
). Tādējādi šajā lietā nav piemērojami Tiesas spriedumi, kuros tā atzina, ka nelabvēlīgas sekas, kas izriet no šīs (dubultās) nodokļu uzlikšanas pilnvaras īstenošanas, nav uzskatāmas par aprites brīvības ierobežojumiem, ciktāl tie nav diskriminējoši (
33
).
52.
Attiecīgi uzskatu, ka kapitāla brīvas aprites ierobežojums LESD 63. panta 1. punkta izpratnē ir tiesību norma, kurā, lai aprēķinātu (Francijas) notāra atalgojumu par iesaistīšanos paziņojuma par mantojumu sagatavošanā, to nosaka, aprēķina bāzē iekļaujot citā dalībvalstī (Beļģijā), kurā notiek mantošana, esošā mantojamā īpašuma vērtību, ja arī šīs valsts tiesību aktos ir paredzēta atlīdzība tās notāriem, ņemot vērā bruto mantojamos aktīvus, kā rezultātā par mantojumu tiek piemērota dubulta maksa.
C.
Trešais un ceturtais prejudiciālais jautājums
53.
Ar šiem abiem prejudiciālajiem jautājumiem, uz kuriem arī jāatbild kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai:
–
LESD 63. panta 1. punktu un LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktu var interpretēt tādējādi, ka dubulta atlīdzība notāriem tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, ir “attiecīgo [dalībvalstu] nodokļu tiesību norma”, kas paredz izņēmumu no kapitālu aprites ierobežošanas aizlieguma.
–
LESD 63. panta 1. punktu un LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktu var interpretēt tādējādi, ka dubulta atlīdzība notāriem tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, ir nepieciešams pasākums, lai novērstu noziedzīgus nodarījumus nodokļu jomā, vai procedūra, saskaņā ar kuru pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām tiek deklarēta kapitāla aprite.
54.
Abos jautājumos ir norādīts uz diviem izņēmumiem no LESD 63. panta 1. punktā ietvertā aizlieguma. Saskaņā ar LESD 65. panta 1. punktu šā Līguma 63. pants neskar dalībvalstu tiesības:
–
“piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ” (a) apakšpunkts); vai
–
“veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus, jo īpaši nodokļu jomā [..], noteikt procedūras, kā pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām deklarēt kapitāla apriti [..]” (b) apakšpunkts) (
34
).
55.
LESD 65. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir izņēmumi no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa. Kā tādi tie ir jāinterpretē šauri (
35
).
56.
Kā jau esmu paskaidrojis, atalgojuma, kas notāriem pienākas par savu pakalpojumu sniegšanu, regulējums nav “nodokļu tiesību norma”. Iesniedzējtiesa, Komisija un pati Francijas valdība piekrīt šim vērtējumam.
57.
Ir taisnība, ka attiecīgais strīdīgais valsts pasākums nosaka notāra atalgojumu (reglamentēto tarifu), ja viņš ir iesaistīts paziņojumā par mantojumu, kas vēlāk rada fiskālās sekas. Neuzskatu par nelietderīgu atzīt, ka šai iesaistei (tāpat kā citiem notāriem uzticētajiem iesaistīšanās gadījumiem) ir zināma saistība ar mantinieku nodokļu saistībām.
58.
Tomēr, ņemot vērā notāra sniegtā pakalpojuma priekšmetu un būtību, tarifam par notāra sniegto pakalpojumu nav ne fiskāla rakstura, ne arī tas pats par sevi uzskatāms par valsts nodokļu pilnvaru izpausmi. Tas ietilpst komerctiesībās ar mērķi regulēt notāru profesijas veikšanu, nosakot formulu, pēc kuras aprēķināma viņu atlīdzība, sagatavojot paziņojumu par mantojumu.
59.
Notāra atalgojums, kas aprēķināts saskaņā ar reglamentēto tarifu, atbilst samaksai par sniegto pakalpojumu. To neveido summa, ko notārs iekasē parādnieka vārdā un pēc tam nodod valstij, lai finansētu tās funkcijas. Tas arī netiek aplikts ar mantojuma nodokli, jo notāra maksa tiek noteikta, pamatojoties uz mantojuma bruto aktīviem, neatkarīgi no tā, vai nodoklis galu galā tiek iekasēts no visiem aktīviem vai tikai no to daļas.
60.
Uz šādu pasākumu neattiecas LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais izņēmums.
61.
Uz to neattiecas arī LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Tiesa ir precizējusi – lai pasākumu varētu uzskatīt par “vajadzīgu” minētās tiesību normas izpratnē, ciktāl tas attiecas uz finanšu iestāžu prudenciālo uzraudzību, “attiecīgā pasākuma mērķim pašam par sevi ir jābūt normatīvo aktu pārkāpumu novēršanai [attiecīgajā] jomā” (
36
).
62.
Piekrītu Komisijai (
37
), ka šis pats kritērijs ir piemērojams “nodokļu jomā” veiktajiem pasākumiem, kas LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir minēti vienā līmenī ar finanšu iestāžu prudenciālo uzraudzību.
63.
Pamatojoties uz šo kritēriju, uz valsts tiesību normu, kas uzliek mantiniekiem pienākumu iesniegt paziņojumu par mantojumu, pat ja tam ir pārrobežu elementi, varētu attiekties LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunkta izņēmums. Tāpat tas varētu attiekties arī uz noteikumu, kas paredz sodu nodokļu maksātājam par aktīvu noklusēšanu vai slēpšanu, vai uz noteikumu, kas paredz sodu par krāpniecisku paziņojumu iesniegšanu.
64.
Tomēr uz valsts pasākumu, kas īstenots, lai noteiktu paziņojumā par mantojumu iesaistītā notāra atalgojumu, neattiecas LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums, kas ir saistīts ar “fiskāliem jautājumiem”. Šim pasākumam nav fiskālās uzraudzības mērķa.
65.
Tajā pašā nozīmē Komisija apgalvo, ka Komerckodeksa A. 444‑63. panta (kurā notāra atalgojums aprēķināts saskaņā ar iepriekš izklāstītajiem noteikumiem) mērķis nav nodokļu pārkāpumu novēršana.
66.
Manuprāt, uz šādu pasākumu nevar attiecināt arī izņēmumu, kas ir saistīts ar kapitāla aprites deklarēšanas procedūrām administratīviem vai statistikas informācijas mērķiem.
67.
Kopumā, uzskatu, ka šim strīdam nav piemērojami LESD 65. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi, uz kuriem ir atsauce lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
D.
Pasākuma pamatojums ar citiem primāriem vispārējo interešu apsvērumiem?
68.
Kaut gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav atsauču uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, gan Komisija, gan Francijas valdība apgalvo, ka pastāv iespēja, ka šajā lietā tādi varētu būt (
38
).
69.
Ja Tiesa lems par prejudiciālajiem jautājumiem tikai atbilstoši to formulējumam, tai nebūtu jāizskata Francijas valdības un Komisijas apgalvojumi. Gadījumam, ja Tiesa nolems tos skatīt, sniegšu savu viedokli par tiem.
70.
Komisija apgalvo, ka notāra darbībām ir vispārēju interešu mērķi (
39
) un ka Francijas notāra sagatavotam paziņojumam par mantojumu atbilstoši Vispārējā nodokļu kodeksa 800. un 802. pantam mērķis ir gan noteikt mantinieka statusu, gan novērst nodokļu pārkāpumus (
40
).
71.
Tomēr Komisija uzskata, ka, pat ja pasākums būtu pamatots ar šiem mērķiem, Francijas regulējums uzliek “nesamērīgu” slogu mantiniekam, nosakot notāra atlīdzību proporcionāli visai mantojuma masai, ieskaitot to, kas atrodas ārvalstīs (
41
).
72.
Francijas valdība norāda uz notāra darbības vispārēju interešu mērķiem līdzīgi, kā to dara Komisija (
42
), un apgalvo, ka notāru atalgojuma aprēķināšana ar reglamentētu tarifu novērš “cenu konkurenci [..], kaitējot pakalpojumu kvalitātei” (
43
).
73.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kapitāla brīvas aprites ierobežojums ir pieļaujams, ja tas ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ir piemērots, lai konsekventi un sistemātiski nodrošinātu tā mērķa sasniegšanu, kuram tas ir paredzēts, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (
44
).
74.
Virknē prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ko Komisija cēlusi pret dalībvalstīm, kuras izvirzīja prasību par valstspiederību, lai varētu sākt strādāt notāra profesijā, Tiesa nolēma, ka šī prasība ir pretrunā EKL 43. pantam (brīvība veikt uzņēmējdarbību). Tā to darīja, vispirms brīdinot: “tas, ka notāra darbībām ir vispārēju interešu mērķis, proti, tostarp garantēt privātpersonu starpā noslēgto aktu likumību un tiesisko drošību, ir primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot iespējamus EKL 43. panta ierobežojumus, kas izriet no notāru darbībai raksturīgajām īpatnībām [..], tiktāl, ciktāl ar šiem ierobežojumiem minētos mērķus iespējams sasniegt un tie ir vajadzīgi šim nolūkam” (
45
).
75.
Notāra funkcijai ir neapšaubāma nozīme juridiskajos darījumos, jo tā palīdz “garantēt privātpersonu starpā noslēgto aktu likumību un tiesisko drošību”. Neviens šajā tiesvedībā to nav apšaubījis.
76.
Attiecībā uz Francijas notāru iesaistīšanos paziņojumos par mantojumu (Francijas valdība), kas aizstāv uzskatu, ka tā nav juridiski obligāta, tomēr apgalvo, ka notāra atlīdzība par dalību šajā procedūrā ir vispārēju interešu mērķis, kas pamatojot kapitāla brīvas aprites ierobežojumu.
77.
Manuprāt, šis arguments nav pārliecinošs: ja Francijā vēršanās pie notāra paziņojuma par mantojumu sagatavošanai nav juridiska prasība, nesaprotu, kā šādā procedūrā iesaistīta notāra atlīdzību var saistīt ar primāru vispārējo interešu apsvērumu.
78.
Ja notāra iesaiste, kā apgalvo iesniedzējtiesa, paziņojuma par mantojumu sagatavošanā būtu neizbēgama – vai nu de facto, vai, pamatojoties uz tiesību aktos noteiktu pienākumu –, iespējams, varētu rasties primāri vispārējo interešu apsvērumi: šāda iesaistīšanās būtu obligāta, lai nodrošinātu likumību un tiesisko drošību.
79.
Tomēr pat pēdējā minētajā gadījumā pamatojums ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem attiektos uz notāra atalgojuma maksājumiem, kas ir noteikti reglamentētā tarifā, bet ne uz jebkuras pozīcijas iekļaušanu šajā atalgojumā. Konkrēti uzskatu, ka šis pamatojums neattaisno to, ka pārrobežu mantošanas gadījumā mantiniekiem tiek uzlikts slogs maksāt notāra atalgojumu valstī, kurā mantošana nenotiek, to aprēķinot no mantojuma bruto aktīviem, tostarp aktīviem, kas atrodas citā valstī, tādos apstākļos kā šajā lietā.
80.
Visbeidzot, ja tiek atzīts, ka pastāv primārs vispārējo interešu apsvērums, es piekrītu Komisijai, ka Francijas regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams tā mērķa sasniegšanai: tas uzliek mantiniekam pārmērīgu slogu, nosakot notāra atlīdzību proporcionāli visai mantojuma masai, tostarp tai, kas atrodas ārvalstīs.
V. Secinājumi
81.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
LESD 63. panta 1. punkts un LESD 65. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–
tādas dalībvalsts (A), kurā mantošana nenotiek, tiesību norma vai prakse, saskaņā ar kuru gadījumā, ja mantojamais īpašums ietver īpašumu divās dalībvalstīs, dalībvalsts (A) notāra obligāta iesaiste paziņojuma par mantojumu sagatavošanā tiek atlīdzināta ar reglamentētu tarifu tādā veidā, ka notāra atlīdzība tiek aprēķināta no mantojuma bruto aktīviem, ieskaitot citā dalībvalstī (B) esošos īpašumus, neņemot vērā maksu, kas tiek maksāta šīs citas dalībvalsts (B) notāram par līdzvērtīgu darbību, kura arī tiek aprēķināta no visiem mantojuma bruto aktīviem, ir uzskatāma par LESD 63. panta 1. punktā aizliegto kapitāla aprites ierobežojumu starp dalībvalstīm.
–
Iepriekš minētais kapitāla aprites ierobežojums starp dalībvalstīm neatbilst LESD 65. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem izņēmumiem, kas dalībvalstīm ļauj piemērot attiecīgos nodokļu tiesību aktu noteikumus un veikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu valsts normatīvo aktu pārkāpumus, vai noteikt procedūru, saskaņā ar kuru pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām tiek deklarēta kapitāla aprite.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Skat. nesenākus spriedumus, 2023. gada 12. oktobris, BA (Mantošana – Mājokļu sociālā politika Savienībā) (C‑670/21, EU:C:2023:763); 2021. gada 21. decembris, Finanzamt V (Mantošana – Daļēja atlaide un neatņemamo daļu atskaitīšana) (C‑394/20, EU:C:2021:1044); un 2018. gada 22. novembris, Huijbrechts (C‑679/17, EU:C:2018:940).
(
3
)	Padomes Direktīva (1988. gada 24. jūnijs) par Līguma 67. panta īstenošanu (OV 1988, L 178, 5. lpp.).
(
4
)	Šajos secinājumos pārmaiņus lietošu terminus “bruto mantojuma aktīvs” un “bruto mantojuma masa”.
(
5
)	Convention fiscale entre la France et la Belgique tendant à éviter les doubles impositions et à régler certaines autres questions en matière d'impôts sur les successions et de droits d’enregistrement (Konvencija, kas vērsta uz nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu un vairāku citu jautājumu atrisināšanu mantojuma nodokļa un reģistrācijas nodevu jomā), kas parakstīta 1959. gada 20. janvārī.
(
6
)	Prasītāja apgalvo, ka Beļģijas notāram ir teritoriālā piekritība rīkoties ar mantojuma lietu, jo mirušās pastāvīgā dzīvesvieta bija Beļģijā.
(
7
)	Skat. šo secinājumu 25. un 26. punktu.
(
8
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 23.–33. punkts.
(
9
)	Dokuments “Comment remplir une déclaration de succession? [Kā aizpildīt paziņojumu par mantojumu?]” ar skaidrojumiem un saitēm uz dažādām veidlapām ir atrodams tīmekļvietnē https://www.impots.gouv.fr/sites/default/files/formulaires/2705-sd/2023/2705-sd_4288.pdf. Šajā dokumentā atbilde uz jautājumu “devez‑vous faire appel à un notaire? [vai Jums ir jāvēršas pie notāra?]” ir: “Faire appel à un notaire n’est pas obligatoire mais peut être utile pour les opérations les plus complexes [..]. Si vous chargez un notaire de remplir votre déclaration de succession, il devient votre mandataire mais vous restez toujours responsable vis‑à‑vis de l’administration [Vēršanās pie notāra nav obligāta, tomēr var būt lietderīga sarežģītākos darījumos. [..] Pilnvarojot notāru aizpildīt Jūsu paziņojumu par mantojumu, viņš kļūst par Jūsu pilnvaroto pārstāvi, tomēr attiecībās ar [nodokļu] administrāciju atbildība ir jāuzņemas Jums pašam]” (izcēlums oriģinālā).
(
10
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 31. un 53. punkts.
(
11
)	2024. gada 20. decembra vēstule.
(
12
)	Konkrēti atsauce ir uz https://www.impots.gouv.fr/particulier/declarer-une-succesion un https://www.service-public.fr/particuliers/vosdroits/F80.
(
13
)	Spriedums, 2023. gada 11. maijs, Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld (C‑155/22, EU:C:2023:394), 49. punkts.
(
14
)	Spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267), 21. punkts.
(
15
)	Spriedumi, 2009. gada 12. februāris, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), 19. punkts, kurā minēti spriedumi, 2006. gada 23. februāris, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131), 39. punkts; un 2008. gada 17. janvāris, Jäger (C‑256/06, EU:C:2008:20; turpmāk tekstā – “spriedums Jäger”), 24. punkts.
(
16
)	Spriedumi, 2006. gada 23. februāris, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131), 40. un 42. punkts; Jäger, 25. punkts; 2009. gada 12. februāris, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), 20. punkts; un 2016. gada 30. jūnijs, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496), 16. punkts.
(
17
)	Lieta attiecas uz dalībvalsti, kurā mantošana tika uzsākta (Beļģiju), un citu dalībvalsti (Franciju), kuras regulējums tiek apspriests. Šie secinājumi, protams, izriet no faktiem, kā tie norādīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
(
18
)	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu netika norādīts, ka attiecīgo pasākumu varētu uzskatīt par vienu no “[šķēršļiem], ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi”, uz ko ir norāde Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.) septītajā apsvērumā.
(
19
)	Spriedums, 2023. gada 2. marts, PrivatBank u.c. (C‑78/21, EU:C:2023:137), 48. punkts.
(
20
)	Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803), 65. punkts. LESD 63. panta 1. punktā nav aizliegti pasākumi, kuru ierobežojošās sekas ir pārāk nejaušas un pārāk netiešas, kā nospriests spriedumā, 2023. gada 7. septembris, Finanzamt G (Attīstības palīdzības projekti) (C‑15/22, EU:C:2023:636), 50. punkts.
(
21
)	Spriedumi, 2024. gada 18. janvāris, JD (Dzīvesvietas nosacījums) (C‑562/22, EU:C:2024:55), 34. punkts; 2024. gada 20. jūnijs, Faurécia (C‑420/23, EU:C:2024:534), 21. punkts; un 2024. gada 19. decembris, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048), 30. punkts.
(
22
)	Spriedumi, 2003. gada 11. decembris, Barbier (C‑364/01, EU:C:2003:665), 62. punkts; Jäger, 30. punkts; vai 2008. gada 11. septembris, Arens‑Sikken (C‑43/07, EU:C:2008:490), 36. punkts. Aizliegums attiecas ne tikai uz noteikumiem, kas neveicina īpašuma iegādi vai saglabāšanu konkrētā dalībvalstī: skat., piemēram, spriedumus, 2011. gada 31. marts, Schröder (C‑450/09, EU:C:2011:198), 32. punkts; un 2015. gada 24. februāris, Grünewald (C‑559/13, EU:C:2015:109), 20. punkts, par to, ka par paredzamā mantojuma saņēmējiem tiek ieceltas personas, kas dzīvo citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas īpašums.
(
23
)	Spriedumi, Jäger, 31. punkts; 2014. gada 3. septembris, Komisija/Spānija (C‑127/12, EU:C:2014:2130), 57. punkts; un 2016. gada 30. jūnijs, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496), 19. punkts.
(
24
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 62. punkts, Francijas valdības rakstveida apsvērumu 61. punkts un Komisijas rakstveida apsvērumu 51. punkts.
(
25
)	Tādējādi arī noteikums, kas nosaka noilguma termiņus nominālo uzņēmumu akciju novērtēšanai mantojuma nodokļa vajadzībām, ir “ierobežojums”, jo “mantinieki ilgāk atradīsies nenoteiktā situācijā attiecībā uz nodokļa uzrēķina iespēju”: spriedums, 2011. gada 15. septembris, Halley (C‑132/10, EU:C:2011:586), 24. punkts. Ārpus mantošanas jomas kā piemēru skat. spriedumus, 1999. gada 16. marts, Trummer un Mayer (C‑222/97, EU:C:1999:143); 2002. gada 5. marts, Reisch u.c. (C‑515/99, C‑519/99 līdz C‑524/99 un C‑526/99 līdz C‑540/99, EU:C:2002:135); un 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 un C‑113/16, EU:C:2018:157).
(
26
)	Neapstrīdu, kā to norāda Francijas valdība (tās rakstveida apsvērumu 113. punkts), ka paziņojuma par mantojumu sagatavošana, kas attiecas uz jebkāda veida īpašumu ārvalstīs, var radīt lielākas materiālās grūtības nekā vietējās mantošanas gadījumā un var būt saistīta ar papildu izmaksām, piemēram, tulkošanas izmaksām. Tomēr viena lieta ir šādas iespējamas izmaksas likt maksāt klientam, bet cita – sistemātiski piemērot reglamentētu oficiālu tarifu, kas nav saistīts ar šādām izmaksām, lai aprēķinātu notāra atalgojumu, uz kuru attiecas šis tarifs.
(
27
)	Kā jau iepriekš norādīju, šādi pasākumi netiks aizliegti, ja to ierobežojošā ietekme ir pārāk nejauša vai netieša. Tāpat arī tad, ja tiem ir pamatojums Savienības tiesībās.
(
28
)	Jāuzskaita visi īpašumi, tostarp tie, par kuriem nodoklis Francijā nebūs jāmaksā, pamatojoties uz konvenciju par nodokļu dubultu uzlikšanu. Ir vērts atcerēties, ka dažas no šīm konvencijām atļauj valstīm, kas ir konvencijas slēdzējpuses, aprēķināt nodokli saskaņā ar vidējo likmi, kas noteikta, pamatojoties uz visu mantojuma aktīvu kopumu.
(
29
)	Kura iesaiste ir obligāta vai, pat ja tā nav obligāta, tiek atlīdzināta saskaņā ar likumā reglamentētu oficiālu tarifu. Ja tas tā nav, mantiniekam pašam ir jāizvairās no dubultām izmaksām.
(
30
)	Spriedums Jäger, 30. punkts.
(
31
)	Spriedums Jäger, 31. punkts.
(
32
)	Stingri ņemot, nevar apgalvot, ka noteikumi par reglamentēto tarifu aprēķināšanu, lai noteiktu notāra atalgojumu par viņa pakalpojumiem, skar nodokļu uzlikšanas pilnvaras.
(
33
)	Spriedumi, 2016. gada 26. maijs, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356), 47. punkts; un 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c. (C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714), 43. punkts. Francijas valdība atsaucas uz šo argumentu (tās rakstveida apsvērumu 88. un nākamie punkti), kas tomēr neatbilst tās pašas apsvērumu saturam, kuros tā kategoriski noraida izskatāmās normas fiskālo raksturu.
(
34
)	Iesniedzējtiesa vienīgi pauž šaubas par dalībvalstu noteikumiem un pasākumiem, kas veikti katrā no abiem jautājumiem norādītajos nolūkos.
(
35
)	Spriedumi, 2024. gada 7. novembris, XX (Tā dēvētie unit‑linked līgumi) (C‑782/22, EU:C:2024:932), 43. punkts; un 2024. gada 19. decembris, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048), 51. punkts, saistībā ar LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktu; un spriedumi, 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 un C‑113/16, EU:C:2018:157), 95. un 96. punkts; un 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lietojuma tiesības uz lauksaimniecības zemi) (C‑235/17, EU:C:2019:432), 103. punkts, attiecībā uz to pašu noteikumu – b) apakšpunkts.
(
36
)	Spriedums, 2023. gada 2. marts, PrivatBank u.c. (C‑78/21, EU:C:2023:137), 60. punkts, kurā citēts spriedums, 2012. gada 7. jūnijs, VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327), 30. punkts.
(
37
)	Komisijas rakstveida apsvērumu 58. punkts.
(
38
)	Rakstveida apsvērumu pēdējā punktā Attal et Associés tikai citē fragmentu no Tiesas 2011. gada 24. maija sprieduma Komisija/Francija (C‑50/08, EU:C:2011:335; turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Francija”) par notariālo darbību vispārēju interešu mērķiem, tomēr neattīsta šo argumentu.
(
39
)	Atsaucas uz spriedumu Komisija/Francija, 87. punkts.
(
40
)	Komisijas rakstveida apsvērumu 38. un 39. punkts.
(
41
)	Komisijas rakstveida apsvērumu 45. punkts.
(
42
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 98.–101. punkts ar atsauci uz spriedumu Komisija/Francija.
(
43
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 102.–107. punkts.
(
44
)	Spriedumi, 2023. gada 12. oktobris, BA (Mantošana – Mājokļu sociālā politika Savienībā) (C‑670/21, EU:C:2023:763), 67. punkts; un 2024. gada 29. jūlijs, Keva u.c. (C‑39/23, EU:C:2024:648), 64. punkts.
(
45
)	Spriedumi, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Beļģija (C‑47/08, EU:C:2011:334), 97. punkts; Komisija/Francija, 87. punkts; Komisija/Luksemburga (C‑51/08, EU:C:2011:336), 97. punkts; Komisija/Austrija (C‑53/08, EU:C:2011:338), 96. punkts; Komisija/Vācija (C‑54/08, EU:C:2011:339), 98. punkts; un Komisija/Grieķija (C‑61/08, EU:C:2011:340), 89. punkts. Šajos spriedumos Tiesa kā piemēru notāra darbības īpatnībām minēja notāru atalgojuma sistēmu.