62018CC0240
ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 2. jūlijā (
1
)
Lieta C‑240/18 P
Constantin Film Produktion
GmbH
pret
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju (EUIPO)
Apelācija – Savienības preču zīme – Atteikums reģistrēt vārdisku apzīmējumu “Fack Ju Göhte” – Absolūts atteikuma pamats – Vispārpieņemti morāles principi
I. Ievads
1.
Diez vai var teikt, ka Johana Volfganga fon Gētes darbi to publicēšanas laikā guva vispārēju atzinību. Tiem, protams, radās tūlītēji, dedzīgi cienītāji, bet tie saskārās arī ar spēcīgu kritiku un noraidījumu. It īpaši vairākās Vācijas teritorijās un vēl citur tika aizliegta “Die Leiden des jungen Werthers” (“Jaunā Vertera ciešanas”). Kā tas, piemēram, tika norādīts Dānijas kancelejas vēstulē Dānijas karalim, lūdzot Dānijā grāmatu aizliegt; grāmata tika uzskatīta par darbu, kurā “izsmieta reliģija, slavināti netikumi un kas var sabojāt sabiedrības morāli” (
2
).
2.
Tas nav bez vēsturiskas ironijas devas, ka vēl pēc vairāk nekā divsimt gadiem joprojām pastāv ar Gēti (uzvārda versija) saistīti draudi sabiedrības morālei. Tomēr aina, konteksts un lomas ir ievērojami mainījušies.
3.
Constantin Film Produktion GmbH (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) kā Eiropas Savienības preču zīmi Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā (EUIPO) vēlējās reģistrēt vārdisku apzīmējumu “Fack Ju Göhte”, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzējas producētas, panākumus guvušas vācu komēdijas nosaukums. Pieteikums tika noraidīts. Atteikums tika pamatots ar Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 207/2009”) 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu (
3
). Vārdisko apzīmējumu, par kuru bija iesniegts pieteikums, EUIPO uzskatīja par pretēju “vispārpieņemtiem morāles principiem”.
4.
Šajā apelācijas sūdzībā Tiesa, manuprāt, pirmo reizi tiek aicināta paskaidrot, kāds juridiskais kritērijs ir piemērojams, apsverot, vai noraidīt preču zīmes pieteikumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu – ja preču zīmes pieteikums ir uzskatāms par tādu, kas ir “pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai vispārpieņemtiem morāles principiem”? Turklāt Tiesai šajā lietā tiek lūgts arī precizēt EUIPO pienākuma norādīt pamatojumu piemērošanas jomu, tam vēloties pieņemt lēmumu, kas var tikt uzskatīts par atkāpšanos no iepriekšējiem lēmumiem līdzīgos jautājumos.
II. Tiesiskais regulējums
5.
Regulas Nr. 207/2009 7. pants ir formulēts šādi:
“Absolūta atteikuma pamatojums [Absolūts atteikuma pamats]
1.   Nereģistrē:
[..]
(f)
preču zīmes, kas ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai vispārpieņemtiem morāles principiem;
[..]
2.   Šā panta 1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā Kopienas daļā.
[..]”
III. Fakti un tiesvedība
A.
Tiesvedības priekšvēsture
6.
Pārsūdzētajā spriedumā minētos faktus (
4
) var apkopot šādi.
7.
2015. gada 21. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza EUIPO kā Savienības preču zīmi reģistrēt vārdisku apzīmējumu “Fack Ju Göhte”. Pieteikums tika iesniegts vārdiskā apzīmējuma reģistrācijai pārskatītā un grozītā 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīguma par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām 3., 9., 14., 16., 18., 21., 25., 28., 30., 32., 33., 38. un 41. klasē.
8.
2015. gada 25. septembrī, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, lasot to kopā ar tās pašas regulas 7. panta 2. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas pieteikums tika noraidīts.
9.
2016. gada 1. decembrīEUIPO Apelācijas piektā padome (lieta R 2205/2015‑5, Fack Ju Göhte) noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas apelāciju par šo lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Apelācijas piektā padome uzskatīja, ka konkrētā sabiedrības daļa ir vācu valodā runājoši patērētāji Eiropas Savienībā (Vācijā un Austrijā). Tā arī norādīja, ka attiecīgās preces un pakalpojumi ir adresēti vidusmēra patērētājam, bet daži no tiem ir vērsti uz bērniem un pusaudžiem. Attiecībā uz konkrētās sabiedrības daļas uztveri par reģistrācijai pieteikto apzīmējumu Apelācijas padome uzskatīja, ka vārdiskā elementa “Fack ju” izruna ir identiska angļu valodas izteiciena “Fuck you” izrunai un ka līdz ar to tā nozīme ir identiska. Apelācijas padome turklāt norādīja, ka, pat ja konkrētā sabiedrības daļa nepiešķirtu seksuālu nozīmi izteicienam “Fuck you”, tas tomēr ir šokējošs un vulgārs apvainojums un norāda uz sliktu gaumi. Apelācijas piektā padome šajā sakarā atsaucās uz vairākiem tās agrāko lēmumu piemēriem, kas pieņemti attiecībā uz vārdiskiem apzīmējumiem, kuros ietverts vārds “Fuck” vai “Ficken”, un uz Vispārējās tiesas, kā arī Vācijas tiesu un Vācijas Patentu un preču zīmju biroja pieņemtiem lēmumiem.
10.
Attiecībā uz elementa “Göhte” pievienošanu Apelācijas padomes vērtējumā tas, ka tik ievērojams rakstnieks kā Johans Volfgangs fon Gēte pēc nāves tiek apvainots tik pazemojoši un vulgāri, turklāt ar nepareizu pareizrakstību, nemazina apvainojuma raksturu. Drīzāk tas varētu būt vispārpieņemtu morāles principu papildu pārkāpums.
11.
Apelācijas padome arī norādīja, ka, lai gan panākumus guvušas filmas nosaukums ir identisks reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei, no šī fakta nav iespējams secināt, ka konkrētā sabiedrības daļa nebūtu šokēta par attiecīgo preču zīmi. Tas, ka filmas nosaukumā ir izmantoti vārdi “Fack ju”, neko nepauž par strīdīgo vārdu sociālo pieņemamību. Apelācijas padome uzskatīja, ka, lai gan preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir jāizvērtē, pamatojoties uz patērētāju uztveri pieteikuma iesniegšanas brīdī, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punktu šķērsli, kas norādīts apstrīdētā atteikuma pamatojumā, nav iespējams pārvarēt ar pierādījumu, ka [preču zīme] tās izmantošanas rezultātā ir ieguvusi atšķirtspēju. Tādējādi, balstoties uz filmas panākumiem, nevar tikt atļauts reģistrēt būtībā šokējošu preču zīmi.
B.
Pārsūdzētais spriedums un tiesvedība Tiesā
12.
Ar 2017. gada 3. februārī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja.
13.
Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja divus pamatus, saskaņā ar kuriem esot pārkāpts Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkts un līdz ar to tās 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
14.
Attiecībā uz pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Apelācijas padome šo normu ir piemērojusi kļūdaini, jo attiecīgais apzīmējums neesot ne vulgārs, ne šokējošs, ne aizskarošs.
15.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa apstiprināja Apelācijas padomes apsvērumu, ka konkrētā sabiedrības daļa ir vidusmēra patērētājs (Vācijā vai Austrijā) un ka ir jāņem vērā vidusmēra patērētāja, kurš ir pietiekami informēts un samērā vērīgs, uztvere (
5
).
16.
Otrkārt, attiecībā uz strīdīgā apzīmējuma uztveri Vispārējā tiesa norādīja, ka vidusmēra patērētājs ievēros līdzību starp attiecīgo apzīmējumu un bieži lietoto angļu valodas izteicienu “Fuck you”, kam pievienots elements “göhte”, kas atgādina rakstnieka Johana Volfganga fon Gētes vārdu. Vārds “fuck” parasti var tikt izmantots kā lietvārds, īpašības vārds, apstākļa vārds un izsauksmes vārds. Laika gaitā tā nozīme attīstās un ir atkarīga no konteksta, kādā tas tiek izmantots. Tā pirmajai nozīmei ir seksuāla konotācija ar vulgaritātes pieskaņu, bet tas var tikt izmantots arī, lai paustu dusmas, pretestību vai nicinājumu. Pat ja tā, šis izteiciens tomēr ir būtībā vulgārs, un fakts, ka ir pievienots elements “göhte”, nemazina tā vulgaritāti (
6
).
17.
Turklāt saskaņā ar Vispārējās tiesas teikto fakts, ka filmu “Fack Ju Göhte” ir redzējuši miljoniem cilvēku, nenozīmē, ka konkrētā sabiedrības daļa par strīdīgo apzīmējumu nebūs šokēta (
7
).
18.
Ar šādu pamatojumu Vispārējā tiesa piekrita Apelācijas padomes pieņemtajam pamatojumam. Tā arī noraidīja citus apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
19.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvoja, ka būtu jāveic atsevišķs novērtējums attiecībā uz sabiedrisko kārtību, no vienas puses, un vispārpieņemtiem morāles principiem, no otras puses. Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda nošķiršana neizriet no Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta un ka Apelācijas padome strīdīgo apzīmējumu katrā ziņā faktiski ir noraidījusi kā pretēju vispārpieņemtiem morāles principiem (
8
).
20.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka konkrētajā “fack” un “ju” ortogrāfijā ir pietiekama atšķirība, salīdzinot ar izteicienu “Fuck you”. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā attiecīgais apzīmējums “kopumā esot pēc būtības raksturīgi atšķirtspējīgs, salikts vārdisks apzīmējums, kas ir oriģināls un prātā paliekošs, ar satīrisku, ironisku un rotaļīgu nozīmi, ko viegli uztver konkrētā sabiedrības daļa” (
9
). Vispārējā tiesa šajā kontekstā atzīmēja, ka konkrētā sabiedrības daļa sapratīs strīdīgo apzīmējumu kā izteiciena “Fuck you” fonētisko transkripciju vācu valodā un saskarsies ar šā izteiciena vulgaritāti. Konkrētā ortogrāfija attiecīgajam apzīmējumam nepiešķirot satīrisku nozīmi (
10
).
21.
Treškārt, saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto apvienojumā ar filmu Fack ju Göhte ar apzīmējumu tiekot uzsvērta “jokojoties studentu laiku pa laikam izjustā neapmierinātība ar skolu un šim nolūkam tiekot izmantots vārdu, kas aizgūti no pusaudžu slenga, kopums” (
11
). Tomēr Vispārējā tiesa norādīja, ka arī pati preču zīme, proti, apzīmējums attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas parādās pēc preču zīmes reģistrācijas, ir jānovērtē, lai noteiktu, vai tā nav pretēja sabiedriskajai kārtībai vai vispārpieņemtiem morāles principiem. Tā piebilda, ka “mākslas, kultūras un literatūras jomā pastāvīgi ir bažas par vārda brīvības saglabāšanu, kas nepastāv preču zīmju jomā” (
12
). Turklāt nav konstatēts, ka konkrētā sabiedrības daļa apzīmējumā atpazītu joku.
22.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka attiecīgajam apzīmējumam ir nepareizi piešķirta seksuāla konotācija. Šo argumentu Vispārējā tiesa uzskatīja par neefektīvu tiktāl, ciktāl Apelācijas padome bija secinājusi, ka pat bez šīs seksuālās konotācijas konkrētā sabiedrības daļa apzīmējumu uzskatītu par bezgaumīgu, šokējošu un vulgāru (
13
).
23.
Piektkārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka apzīmējums ir adresēts pusaudžiem (un īpaši studentiem) un ka tas ir izklaidēties vedinošs, Vispārējā tiesa norādīja, ka uztvere, kas ir jāpārbauda, nav konkrētās sabiedrības daļas, kas nesaskata neko šokējošu, uztvere vai tās sabiedrības daļas, kas ir ļoti viegli apvainojama, uztvere, bet saprātīgas personas uztvere ar vidēju jutīguma un iecietības slieksni (
14
).
24.
Sestkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka lēmumā lietā Die Wanderhure (
15
)EUIPO Apelācijas ceturtā padome ir atzinusi, ka tāda paša nosaukuma filmas panākumi un reputācija var izslēgt apzīmējuma klasificēšanu kā tādu, kas ir pretējs vispārpieņemtiem morāles principiem. Tomēr Vispārējā tiesa atbildēja, ka abas situācijas nav līdzīgas, jo lietā Die Wanderhure reģistrācijai pieteiktais apzīmējums bija filmas ar tādu pašu nosaukumu saturu aprakstošs, kas tā nav ar reģistrācijai pieteikto apzīmējumu šajā lietā. Vispārējā tiesa arī piebilda, ka attiecīgais apzīmējums lietā Die Wanderhure bija mazāk šokējošs (
16
).
25.
Septītkārt, Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka nekas neliecinot par to, ka, pirmkārt, šis apzīmējums nevarētu tikt uzskatīts par norādi uz attiecīgo preču un pakalpojumu izcelsmi un, otrkārt, ka tas varētu tikt uzskatīts par tādu, kas ir pretrunā vispārpieņemtiem morāles principiem citās dalībvalstīs, kas nav Vācija un Austrija (
17
).
26.
Pēc tam, kad tika noraidīti visi apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie argumenti savas prasības pamatojumam, Vispārējā tiesa kā neefektīvu noraidīja otro pamatu par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta iespējamu pārkāpumu.
27.
Lai pamatotu šo apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz kļūdām Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretācijā un piemērošanā. Otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa, tiesiskās drošības principa un labas pārvaldības principa pārkāpumu.
28.
EUIPO iesniedza atbildi, apstrīdot visus trīs pamatus.
29.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja un EUIPO sniedza mutvārdu apsvērumus 2019. gada 13. februāra tiesas sēdē.
IV. Vērtējums
30.
Katra sadaļa ir strukturēta šādi. Es sākšu ar svarīgāko jautājumu attiecībā uz pirmo apelācijas sūdzības pamatu – kāda pārbaude ir jāpiemēro, vērtējot absolūta atteikuma pamatu saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu (A). Vispirms es pievērsīšos jautājumam par pamattiesību aizsardzību, it īpaši vārda brīvību un tās lomu preču zīmju tiesībās (A.1.). Pēc tam es aplūkošu nepieciešamību nošķirt sabiedriskās kārtības jēdzienus un vispārpieņemtos morāles principus saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu un. it īpaši. sekas attiecībā uz pierādījumiem un pamatojuma izvēli, un to, uz kuru no tiem paļauties, atsakoties reģistrēt preču zīmi (A.2.).
31.
Piemērojot šo analītisko struktūru šai lietai, man būs pienākums secināt, ka apelācijas pirmais pamats ir jāapmierina un ka tādējādi pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ (A.3.). Ja Tiesa ar mani būtu vienisprātis, lietas tālāku izskatīšanu varētu pārtraukt. Tomēr pilnīguma labad un, lai pilnībā sniegtu atbalstu Tiesai, es pievērsīšos arī otrajam un trešajam apelācijas pamatam, kurus izskatīšu kopā, jo ar tiem būtībā ir izvirzīts tas pats jautājums – EUIPO pienākuma norādīt pamatojumu apjoms gadījumos, kad tas piemēro to pašu likumu faktiski līdzīgiem apstākļiem, vienlaikus acīmredzot atkāpjoties no pieejas, ko tas iepriekš izmantojis līdzīgos gadījumos (B).
A.
Pirmais apelācijas sūdzības pamats – kļūdas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretācijā un piemērošanā
32.
Pirmais pamats ir iedalīts četrās daļās. Lai gan to izklāsts nav skaidrības kalngals, tās var saprast šādi.
33.
Pirmkārt, saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto Vispārējā tiesa esot pārkāpusi individuālās pārbaudes principu, jo tā neesot pārbaudījusi reģistrācijai pieteikto apzīmējumu “Fack Ju Göhte”, bet atšķirīgu apzīmējumu, proti, “Fuck you, Goethe”.
34.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka valodas attīstības dēļ sabiedrībā pat izteicieni “Fuck” un “Fuck you” esot zaudējuši vulgāro nozīmi. Kā to apliecinot tādu preču zīmju kā “Fucking Hell” un “MACAFUCKER” reģistrācija, nepastāvot vispārējs atteikums reģistrēt izteicienus, kuru pamatā ir šie vārdi (
18
).
35.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nolemjot, ka vārdiskais apzīmējums “Fack Ju Göhte” būtībā ir vulgārs un ka elements “göhte” nevarot pastiprināt šo vulgaritāti, ir pārāk plaši piemērojusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā minēto absolūtā atteikuma pamatu. Šā atteikuma pamatojuma piemērošanai attiecībā uz vispārpieņemtiem morāles principiem esot jābūt stingrai. Šis pamats attiecoties uz subjektīvām vērtībām, kas jāpiemēro pēc iespējas objektīvāk. Lai gan Vispārējā tiesa šo problēmu esot konstatējusi, tā to neesot ņēmusi vērā pietiekami smalkjūtīgi. Reģistrācijai pieteiktajam apzīmējumam esot bijis jābūt pilnībā izskatītam, ņemot vērā frāzes “Fuck you” vācu fonētiskās transkripcijas radīto vizuālo ietekmi. Tā rezultātā apzīmējums esot nekaitīgs, priecīgs un bērnišķīgs. Kopā ar elementu “göhte” apzīmējums vienkārši attiecoties uz ne visai iecienītām nodarbībām vidusskolā.
36.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nolēmusi, ka nav pierādīts, ka vāciski runājošā sabiedrības daļa nebūtu satriekta par reģistrācijai pieteikto apzīmējumu saistībā ar attiecīgajām precēm un pakalpojumiem. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi pierādīšanas pienākumu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka sabiedrības veiktā apzīmējuma uztvere esot ļoti svarīga un ka šīs uztveres vērtējums nevarot tikt nošķirts no empīriskā pamata. Apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlreiz uzsver valodas attīstības nozīmi un filmas ar tādu pašu nosaukumu panākumus, kā arī to, ka Gētes institūts filmu izmanto pedagoģiskiem mērķiem.
37.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas interešu reģistrēt attiecīgo apzīmējumu līdzsvarošanu ar sabiedrības interesēm nesaskarties ar preču zīmēm, kas ir traucējošas, vulgāras, aizskarošas vai tādas, kurās pausti draudi.
38.
EUIPO visus šos argumentus noraida. Tas uzskata, ka, pirmkārt, Vispārējā tiesa patiešām ir pārbaudījusi pareizo apzīmējumu un ka, otrkārt, pamats, kas attiecas uz attiecīgā apzīmējuma nepareizo nozīmi, ir fakts, kas nevar tikt izskatīts apelācijas ietvaros. Treškārt, Vispārējā tiesa esot pareizi ņēmusi vērā valodas attīstību. Ceturtkārt, EUIPO tāpat noraida argumentu, saskaņā ar kuru attiecīgā apzīmējuma uztveres novērtējums esot bijis tikai subjektīvs. Iespēja, ka attiecīgais apzīmējums nav vulgārs (un ka to var saprast kā joku), esot tikusi īpaši pārbaudīta.
39.
Piektkārt, pamats par to, ka vispārpieņemtu morāles principu jēdziens esot nepareizi interpretēts kā tāds, kas sniedzas tālāk par nepārprotami neķītrām vai nopietni šokējošām preču zīmēm, neesot efektīvs, jo esot konstatēts, ka attiecīgais apzīmējums tiek uztverts kā būtībā vulgārs un šokējošs un ka tādējādi tā ir “acīmredzami neķītra preču zīme”.
40.
Sestkārt, pamats, kas saistīts ar nepareizu pierādīšanas pienākuma piemērošanu, pēc EUIPO domām, neesot pamatots. Ja tiek izvirzīti vispārzināmi fakti vai novērtējums, kas norāda uz apzīmējuma nepiemērotību reģistrācijai, tie esot jāatspēko pieteikuma iesniedzējam. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa esot konstatējusi vispārzināmu faktu, ka patērētāji filmas nosaukumu un preču zīmi, ņemot vērā to būtības un funkciju atšķirības, neuztver vienādi. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka turklāt, ņemot vērā, ka jārēķinās ar to patērētāju uztveri, kas nav redzējuši filmu un nepārzina “jauniešu žargonu”, nav pierādīts, ka konkrētā sabiedrības daļa uztvertu joku, kas, iespējams, ir ietverts strīdīgajā apzīmējumā.
41.
Visbeidzot, pamats par interešu nesaskaņošanu neesot pamatots, jo likumdevējs jau ir veicis šo uzdevumu un iestrādājis [normu] Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta tekstā. Turklāt Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi strīdīgo preču zīmi abstrakti, bet konkrēti un visaptveroši attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu un pieprasītajām precēm un pakalpojumiem.
42.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie argumenti atšķiras pēc būtības. Dažus no šiem argumentiem patiešām var noraidīt kā tādus, kas attiecas uz faktiskiem jautājumiem, kas principā ir izslēgti no pārbaudes, ko Tiesa var veikt apelācijas tiesvedībā. Tomēr nevar neņemt vērā, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja ievēro šīs lietas faktu robežas, tā apstrīd juridisko pārbaudi, kas piemērojama Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Regulējuma, kura ietvaros būtu jānovērtē konkrēti fakti, (ne‑)pareiza noteikšana tieši un izšķiroši ietekmējot šo faktu novērtējumu. Tomēr jautājums par tiesisko regulējumu, kura ietvaros jānovērtē konkrēti fakti, protams, nav faktisks.
43.
Manuprāt, šīs apelācijas sūdzības pirmajā pamatā izvirzītais izšķirošais jautājums ir par to, kādi elementi ir jāņem vērā, apsverot, vai saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu būtu jānoraida preču zīmes reģistrācijas pieteikums. Turklāt, cik lielā mērā šādā novērtējumā ir nozīme sociālajam kontekstam un ietekmei? Vai novērtējums būtu jābalsta uz “apzīmējumu kā tādu” (atsaucoties uz tam raksturīgajām īpašībām), vai būtu jāņem vērā arī tā sociālā konteksta elementi un pierādīta konkrētās sabiedrības daļas reakcija? Papildu jautājums, kas izvirzīts pirmajā apelācijas pamatā, it īpaši attiecas uz vārda brīvības lomu preču zīmju jomā.
44.
Es sākšu savu analīzi ar pēdējo punktu, kas, iespējams, ir vienkāršākais (1.), pirms pievērsīšos atšķirībai starp sabiedriskās kārtības jēdzieniem un vispārpieņemtiem morāles principiem saskaņā ar Regulas 207/2009 7. panta 1. punkta (f) apakšpunktu (2.), un pēc tam piemērošu šos kritērijus šai lietai (3.).
1. Preču zīmju aizsardzība un vārda brīvība
45.
Pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas veiktā interešu līdzsvarošana ir bijusi kļūdaina. Kā sīkāk precizēts tiesas sēdē, šī kritika principā ir vērsta uz pārsūdzētā sprieduma 29. punktu, kurā Vispārējā tiesa norādīja, ka preču zīmju jomā nav piemērojama vārda brīvība. Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja šim apgalvojumam nepiekrita, jo tā uzskata, ka vārda brīvības garantijas preču zīmju jomā ir piemērojamas.
46.
Savā rakstiskajā atbildē EUIPO ir norādījis, ka interešu līdzsvarošanas novērtējumā nav pieļauta kļūda un ka likumdevējs šo pārbaudi jau ir atspoguļojis Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Tomēr, par to skaidri jautājot tiesas sēdē, EUIPO piekrita, ka Vispārējās tiesas apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 29. punktā nav pareizs.
47.
Vārda brīvībai preču zīmju tiesībās patiešām ir nozīme.
48.
Pirmkārt, pamattiesību ievērošana ir jebkura Savienības pasākuma likumības nosacījums. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) piemērošanas joma un tajā garantētās pamattiesības attiecas uz visu ES iestāžu un struktūru darbību vai bezdarbību (
19
). Tam pašam, protams, jāattiecas uz preču zīmju jomu attiecībā uz tādu Savienības struktūru kā EUIPO darbību un bezdarbību.
49.
Otrkārt, iespējamas darbības komerciālais raksturs nav iemesls, lai ierobežotu vai pat izslēgtu pamattiesību aizsardzību (
20
). Jāatceras, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) ir norādījusi, ka vārda brīvība, kas garantēta ECPAK 10. pantā, ir piemērojama neatkarīgi no vēstījuma veida, tostarp attiecībā uz komerciālu reklāmu (
21
). Tā ir piemērojusi vārda brīvību, īpaši izvērtējot ierobežojumus, kas noteikti valsts tiesību aktos par preču zīmēm vai citiem reklāmas veidiem (
22
).
50.
Treškārt, vārda brīvības piemērojamība preču zīmju jomā ir skaidri apstiprināta Regulas (ES) 2015/2424, ar ko groza Regulu Nr. 207/2009, preambulā un tā tagad ir atzīta Regulā 2017/1001 (
23
).
51.
Ceturtkārt un pakārtoti, šāda tiesību aktu izpratne atbilst arī iepriekšējai Vispārējās tiesas judikatūrai (
24
) un paša EUIPO lēmumu pieņemšanas praksei (
25
).
52.
Tādējādi preču zīmju tiesību jomā acīmredzami tiek piemērota vārda brīvība. Tomēr šis apgalvojums rada vairāk jautājumu nekā atbilžu. Lai cik aizraujošs būtu jautājums un tā teorētiskā apspriešana (
26
), paliek jautājums, ko tieši šis apstiprinājums sniedz šīs lietas risinājumam.
53.
No vienas puses, ir grūti aizstāvēt EUIPO apgalvojumu, ka likumdevējs, izstrādājot Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, jau ir ņēmis vērā pamattiesības un to līdzsvarošanu. Nav nekādu norāžu par to, kā tieši šāds līdzsvars būtu jāsasniedz atsevišķos gadījumos. Pieņemt, ka šis jautājums jau ir pienācīgi atrisināts, vienkārši iekļaujot sabiedriskās kārtības un vispārpieņemtu morāles principu jēdzienus 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā, ņemot vērā daudzpusīgās tiesības un intereses, vienkārši nebūtu pieņemami (
27
).
54.
No otras puses, saņemot jautājumus par šo jautājumu tiesas sēdē, apelācijas sūdzības iesniedzējai arī bija zināmas grūtības precīzi izskaidrot, kā tieši, iesaistot vārda brīvību, būtu jāmaina pārbaude saskaņā ar [Regulas Nr. 207/2009] 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ierosinājumi faktiski balstījās uz apgalvojumu, ka, ja EUIPO un Vispārējā tiesa būtu ņēmuši vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas vārda brīvību reģistrācijas procesā, tie būtu ļāvuši reģistrēt apstrīdēto preču zīmi; EUIPO esot bijis pārāk stingrs un tam būtu bijis vairāk jāatbalsta vārda brīvība, kas ietverta vai ko iemieso attiecīgā preču zīme.
55.
Šis arguments ir cieši saistīts vai pat pārklājas ar kritiku, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja principā izteica attiecībā uz jutīguma pret sabiedrības morāli noskaidrošanu, ko konstatēja EUIPO un kas, kā šķiet, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, ir nodalīts no konkrētās sabiedrības daļas un Vācijas iestāžu viedokļa attiecībā uz izteicienu “Fack Ju Göhte”. Vārda brīvība novērtējumā tātad nav patiesi neatkarīgs kritērijs, bet, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, tai būtu bijis jānoved EUIPO pie cita (liberālāka) sabiedrības morāles redzējuma. Tas savukārt noved diskusiju pie pirmā apelācijas sūdzības pamata būtības, kas jau ir uzsvērta iepriekš, – uz ko tieši attiecas sabiedriskās kārtības un vispārpieņemtu morāles principu jēdzieni, un kā tos noskaidrot?
56.
Kopumā, lai gan tas nav preču zīmju tiesību primārais mērķis, tajās joprojām pastāv vārda brīvība. Ņemot to vērā, Vispārējā tiesa apgalvojumā, ko tā izvirzīja savas argumentācijas 29. punktā, varbūt gribēja izteikt nedaudz atšķirīgu ideju, proti, nevis to, ka preču zīmju tiesībās vārda brīvībai nav nekādas nozīmes, bet drīzāk, ka – pretstatā mākslas, kultūras un literatūras jomām – vārda brīvības nozīme preču zīmju tiesību jomā var būt nedaudz atšķirīga; varbūt nedaudz vieglāka vispārējā pastāvošo tiesību un interešu līdzsvarošanā.
57.
Ja tas tiek saprasts saskaņā ar pirmo (burtisko) nozīmi, apstrīdētā sprieduma 29. punktā minētais apgalvojums nav pareizs. Ja tas tiek interpretēts otrajā nozīmē, manuprāt, šāds apgalvojums ir uzskatāms par aizstāvamu, – lai gan vispārējā līdzsvarošanas procesā vārda brīvība, kā arī citas potenciāli iespējamās pamattiesības ir jāņem vērā, vārda brīvības aizsardzība nav preču zīmju aizsardzības galvenais mērķis.
2. Sabiedriskā kārtība un/vai vispārpieņemti morāles principi?
58.
Tiesvedībā Vispārējā tiesā tika precizēts, ka attiecīgais apzīmējums tika īpaši pārbaudīts, ņemot vērā vispārpieņemtus morāles principus, nevis sabiedrisko kārtību (
28
). EUIPO skaidri apstiprināja šo paziņojumu tiesas sēdē.
59.
Tajā pašā laikā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka jēdzieni “sabiedriskā kārtība” un “vispārpieņemti morāles principi” ir atšķirīgi, tomēr bieži vien pārklājas (
29
). Tādējādi EUIPO nav pienākuma tos nošķirt.
60.
Šādam risinājumam es nevaru piekrist. No fakta, ka abi jēdzieni dažos gadījumos var pārklāties, neizriet, ka nav pienākuma tos nošķirt. Tomēr vissvarīgākais ir tas, ka konceptuālā atšķirība starp tiem, kā to var skaidri pierādīt šajā lietā, ietekmē to, kas tieši un kā ir jānovērtē, ja ir jāizmanto viens no šiem jēdzieniem.
61.
Lai izskaidrotu šo atšķirību, es sākšu ar dažiem īsiem komentāriem par preču zīmju aizsardzības mērķi un Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta nozīmi (a), pēc tam izklāstīšu, kā atšķirība starp abiem jēdzieniem jau tiek īstenota praksē (b), un visbeidzot ierosināšu, kā abi termini būtu jānošķir (c).
a) Preču zīmju aizsardzības mērķis
62.
Parasti tiek pieņemts, ka preču zīmju aizsardzība piešķir attiecīgajam īpašniekam ekskluzīvas tiesības attiecībā uz asociāciju, ko konkrētā sabiedrības daļa izveido starp viņu un saistītajām precēm vai pakalpojumiem (
30
). Tas ļauj tirgotājiem nostiprināt savu preču vai pakalpojumu tēlu patērētāju uztverē, radot asociāciju starp konkrēta zīmola tēlu un kvalitāti, inovācijām vai citām īpašībām. Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka ekskluzīvo tiesību, ko piešķir preču zīmju aizsardzība, mērķis ir nodrošināt, ka preču zīme var pildīt savu pamatfunkciju, garantējot patērētājiem preču vai pakalpojumu izcelsmi, kā arī citas funkcijas, tostarp tās, kas saistītas ar norādi par šo pakalpojumu kvalitāti vai ar saziņu, ieguldījumiem vai reklāmu (
31
).
63.
Apzīmējuma kā preču zīmes reģistrācijai ir vairāki ierobežojumi. Attiecībā uz to, kas attiecas uz šo lietu, reģistrāciju var atteikt, pamatojoties uz vienu no tā sauktajiem relatīva vai absolūta atteikuma pamatiem, aizsargājot attiecīgi “iepriekšējās ekskluzīvās tiesības apzīmējumos, piemēram, citās preču zīmēs vai tirdzniecības nosaukumos [..]” un “dažāda veida sabiedrības interesēs” (
32
).
64.
Šajā lietā aplūkotais absolūta atteikuma pamats attiecībā uz “sabiedrisko kārtību un vispārpieņemtiem morāles principiem” ir noteikts Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā (
33
). Lai gan tas darbojas kā ierobežojums tam, kādiem apzīmējumiem var piemērot preču zīmei piešķirto īpašo aizsardzību, ir svarīgi atzīmēt, ka tā nolūks nav pilnībā nepieļaut reģistrācijai atteikto apzīmējumu komerciālu izmantošanu. Tas, vai apzīmējuma izmantošana nebūtu pieļaujama, ja saņemts preču zīmes aizsardzības atteikums, būtībā ir atstāts dalībvalstu tiesību aktu ziņā (
34
). Patiesībā atteikums reģistrēt apzīmējumu ar šo pamatojumu ne vienmēr aizliedz tā komerciālu izmantošanu (
35
). Ekskluzīvo tiesību piešķiršana saskaņā ar preču zīmju aizsardzību un iespēja reklamēt produktus vai pakalpojumus ir atsevišķi jautājumi, ko regulē atsevišķi noteikumi.
65.
Ņemot vērā iepriekš minēto, lietas dalībnieku kā rakstveida procesā iesniegtie, tā mutvārdu procesā paustie apsvērumi atklāja būtiskas nesaskaņas attiecībā uz to, cik lielā mērā EUIPO būtu jāīsteno stingrs redzējums par sabiedrisko kārtību un/vai morāli saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu.
66.
No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvoja, ka EUIPO nav jāuzņemas “labas/sliktas gaumes policijas” loma ar plašu 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju. No otras puses, EUIPO norādīja, ka Eiropas likumdevējs, vienkārši iekļaujot šos jēdzienus Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā, ir skaidri vēlējies, lai EUIPO būtu kāda loma sabiedriskās kārtības un morāles aizsardzībā.
67.
Šajā jautājumā man ir jāpiekrīt EUIPO, tomēr ar vienu svarīgu brīdinājumu. Saskaņā ar 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu EUIPO patiešām ir būtiska loma sabiedriskās kārtības un morāles aizsardzībā. Turklāt šī loma un tās robežas ir specifiskas un nav atkarīgas no citiem regulējumiem, kuros šādi jēdzieni, iespējams, tiek izmantoti, jo preču zīmju tiesību jomai ir atsevišķs regulējums.
68.
Tomēr sabiedriskās kārtības un morāles aizsardzība noteikti nav EUIPO un Savienības preču zīmju tiesību galvenā vai dominējošā loma. 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā noteiktais absolūta atteikuma pamats efektīvi darbojas kā drošības tīkls, kas potenciāli ierobežo citu mērķu īstenošanu (
36
). Taču tas noteikti nav mērķis pats par sevi.
b) “Sabiedriskā kārtība” un “vispārpieņemti morāles principi” praksē
69.
Vai Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā minētie jēdzieni “sabiedriskā kārtība” un “vispārpieņemti morāles principi” nozīmē vienu un to pašu?
70.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka EUIPO nav pienākuma tos nošķirt (
37
). Daži autori, šķiet, atkārto šo nostāju, uzskatot, ka abi jēdzieni ir savstarpēji aizstājami (
38
). Dažiem šāda nošķiršana nav nepieciešama no praktiskā viedokļa, jo to juridiskās sekas ir vienādas (
39
).
71.
Praktiskais pielietojums parāda daudzveidīgu ainu. Vispirms pievēršoties EUIPO praksei, šķiet, ka pārbaude tiek veikta, dažkārt abus jēdzienus izskatot kopā (
40
), dažkārt koncentrējoties vairāk vai pat tikai uz sabiedriskās kārtības daļu (
41
), savukārt citos gadījumos tas ir veicis analīzi, ņemot vērā vispārpieņemtus morāles principus (
42
).
72.
Piemēram, EUIPO atteicās reģistrēt apzīmējumu “MECHANICAL APARTHEID” datorspēlēm, ar tām saistītām publikācijām un izklaidēm kā tādu, kas ir pretrunā Savienības sabiedriskajai kārtībai, jo tas ir pretrunā “nedalāmām, universālām vērtībām, uz kurām balstās Eiropas Savienība, t.i., cilvēka cieņai, brīvībai, fiziskajai integritātei, vienlīdzībai un solidaritātei, kā arī demokrātijas un tiesiskuma principiem” (
43
).
73.
Šķiet, ka Apelācijas padomes novērtējuma pamatā ir vispārpieņemti morāles principi, kas tai lika atļaut (un tādējādi atcelt sākotnējo pārbaudītāja atteikumu) reģistrēt preču zīmi “JEWISH MONKEYS” (
44
). Šī preču zīme atspoguļoja mūzikas grupas nosaukumu, apvienojot jidiša folkloras elementus ar popmūziku (
45
). Atsaucoties uz savu lēmumu lietā Die Wanderhure (
46
), Apelācijas padome norādīja uz “lielajiem panākumiem sabiedrībā” un policijas iebildumu attiecībā uz grupas darbību neesamību (
47
). Izvērtējot attiecīgā izteiciena vulgaritāti, tā cita starpā atzīmēja, ka tas, kas tiek apspriests, “ir Eiropas tiesību kā tiesību sistēmas, kas aizsargā pamattiesības un cilvēktiesības, vērtības, nevis valodas noteikumu rokasgrāmata nevēlamu vārdu lietojuma izskaušanai” (
48
).
74.
Ir arī gadījumi, kad gan “sabiedriskā kārtība”, gan “vispārpieņemti morāles principi” tika izskatīti kopā. Attiecībā uz preču zīmi “BIN LADIN” Apelācijas padome uzskatīja, ka “ir pilnīgi skaidrs, ka tā ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai un vispārpieņemtiem morāles principiem, jo teroristu noziegumi neapšaubāmi ir pretrunā ētikas un morāles principiem, kas atzīti ne tikai visās Eiropas Savienības dalībvalstīs, bet ko atzīst arī visas civilizētās nācijas” (
49
).
c) “Sabiedriskā kārtība” un “vispārpieņemti morāles principi” – konceptuālā atšķirība
75.
Iepriekš minētie piemēri pierāda, ka, neraugoties uz abu kategoriju pārklāšanos (kas loģiski izriet no juridisko un morālo normu, uz kurām tās attiecas, pārklāšanās), pastāv arī atšķirības starp šīm divām kategorijām. Es gribētu ierosināt, ka patiešām pastāv konceptuāla atšķirība attiecībā uz to, kā, kas un attiecībā uz ko definē katras kategorijas saturu.
76.
Sabiedriskā kārtība ir attiecīgās valsts iestādes noteikts normatīvs redzējums par vērtībām un mērķiem, kas jāīsteno tagad un nākotnē, tas ir, perspektīvā. Tādējādi sabiedriskā kārtība izsaka valsts regulatora vēlmes attiecībā uz normām, kas jāievēro sabiedrībā. Tās saturam jābūt noskaidrojamam oficiālos tiesību avotos un/vai politikas dokumentos. Tomēr, lai cik skaidri tā būtu formulēta, gluži kā ceļa maršruts, vispirms sabiedriskā kārtība ir jānosaka valsts iestādei un tikai tad tā var tikt īstenota (
50
).
77.
Manuprāt, vispārpieņemti morāles principi attiecas uz vērtībām un pārliecību, ko patlaban ievēro konkrēta sabiedrība un ko noteiktā laikā nosaka un īsteno dominējošā sociālā vienprātība šajā sabiedrībā. Atšķirībā no sabiedriskās kārtības, kam raksturīga ieviešana no augšas uz leju, vispārpieņemti morāles principi veidojas no apakšas uz augšu. Tie arī attīstās laika gaitā, bet, tos noskaidrojot, uzmanība galvenokārt ir jāvērš uz pagātni un tagadni. Protams, attiecībā uz to, ko ir vēlme sasniegt, morāle ir arī normatīva un perspektīva tādā nozīmē, ka šim noteikumu kopumam ir arī mērķis radīt un saglabāt noteiktu uzvedību (
51
).
78.
Galvenā atšķirība starp abiem jēdzieniem ir, kā tie tiek noteikti un tādējādi – pārbaudīti. EBTA Tiesa ir atsaukusies uz līdzīgu diferenciāciju Direktīvas 2008/95/EK kontekstā (
52
), norādot, ka “atteikumam, pamatojoties uz “sabiedrisko kārtību”, ir jābalstās uz objektīvu kritēriju novērtējumu, savukārt iebildums pret preču zīmi, pamatojoties uz “vispārpieņemtiem morāles principiem”, attiecas uz subjektīvo vērtību novērtējumu” (
53
).
79.
Tā kā sabiedriskā kārtība ir formulēta no augšas uz leju, tās saturu var noskaidrot “objektīvi”, jo šai kārtībai jābūt kaut kur noteiktai. Tādējādi sabiedrisko kārtību var pārbaudīt, “sēžot pie darbgalda” valsts iestāžu birojos, atsaucoties uz likumu, politiku un oficiāliem paziņojumiem. Var būt nepieciešams atrast precīzu konkrēta politikas priekšlikuma avotu, lai tā paziņošana (vai drīzāk – atsaucoties uz sabiedrisko kārtību, atteikums atļaut kaut ko) atbilstu paredzamības un labas pārvaldības kritērijiem un nebūtu patvaļīga. Tomēr, ja šīs prasības ir izpildītas, tas ir vienpusējas administratīvās gribas un vēlmju jautājums.
80.
Turpretim par vispārpieņemtiem morāles principiem nevar teikt to pašu. Tie nevar tikt noskaidroti ārpus sociālajām normām un konteksta. To identificēšanai nepieciešams vismaz kāds empīrisks novērtējums par to, ko konkrētā sabiedrības daļa (attiecīgā sabiedrība) konkrētā brīdī uzskata par pieņemamām uzvedības normām. Citiem vārdiem sakot, lai konstatētu, vai konkrēts apzīmējums ir pretrunā vispārpieņemtiem morāles principiem, ir jāpamatojas uz konkrētiem pierādījumiem, lai pārliecinātos, kā konkrētā sabiedrības daļa, iespējams, reaģētu uz šo apzīmējumu, ar ko būtu marķētas attiecīgās preces vai pakalpojumi.
81.
Es vēlos uzsvērt, ka attiecībā uz faktisko rezultātu dažos gadījumos abas kategorijas pārklāsies (
54
). Sabiedriskajai kārtībai lielā mērā ideālā gadījumā būtu jāatspoguļo un jāstiprina sabiedrības morāle. Citos gadījumos tas, kas sākotnēji bija tikai valsts politika, pakāpeniski kļūst par vispārpieņemtiem morāles principiem (
55
).
82.
Kopumā es nevēlos katrā ziņā radīt plašu akadēmisku eseju par atšķirībām starp sabiedrisko kārtību un vispārpieņemtiem morāles principiem. Tomēr šīs lietas kontekstā šai atšķirībai ir nozīme. Tas ir svarīgi tieši tā dēļ, kas būtu bijis jāņem vērā EUIPO un netieši – Vispārējai tiesai, kad pirmais noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas pieteikumu, atsaucoties uz konkrētu vispārpieņemtu morāles principu pamatojumu, bet otrā – apstiprināja šādu pieeju.
83.
Kopumā, ja EUIPO vēlas paļauties uz vispārpieņemtu morāles principu (absolūta) atteikuma pamatu, tam, atsaucoties uz dominējošo uztveri konkrētajā sabiedrības daļā, ir jāpamato, kāpēc tas uzskata, ka ar konkrētu apzīmējumu varētu tikt pārkāpti šīs sabiedrības daļas principi. Protams, netiek ierosināts, ka EUIPO būtu jāveic padziļināts empīrisks pētījums, lai noteiktu, kādi ir vispārpieņemtie morāles principi attiecībā uz konkrēto apzīmējumu. Patiesībā es labprāt piekrītu EUIPO tiesas sēdē izteiktajam ierosinājumam, ka labākais, ko tas var sniegt, ir “informēts novērtējums”. Tomēr šim novērtējumam ir jābūt pamatotam konkrētā sociālā kontekstā, un nevar tikt ignorēti faktiskie pierādījumi, kas apstiprina vai ar kuriem, iespējams, tiek apšaubīts paša EUIPO viedoklis par to, kas konkrētā laikā konkrētā sabiedrības daļā atbilst vai neatbilst vispārpieņemtiem morāles principiem.
3. Par konkrēto lietu
84.
Manuprāt, šajā lietā EUIPO novērtējums, ko apstiprinājusi Vispārējā tiesa, šiem standartiem neatbilst.
85.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas pieteikumā norādīto preču un pakalpojumu kategoriju saraksts ir diezgan daudzveidīgs (
56
). Tomēr nav notikusi diskusija par to, vai vārdiskā apzīmējuma reģistrēšana dažās kategorijās varētu būt atļauta, bet citās – nē. Tādēļ es neredzu iemeslu šā jautājuma izvirzīšanai apelācijas tiesvedībā.
86.
Tomēr tas, kas tika apspriests un kas ir ļoti svarīgi, ir fakts, ka EUIPO, vienlaikus atsaucoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 2. punktu, definēja konkrēto sabiedrības daļu kā plašu un vāciski runājošu. Tādējādi, no vienas puses, konkrētā sabiedrības daļa ir definēta, ņemot vērā ne tikai attiecīgās filmas cienītājus vidusskolas vecumā, bet arī cilvēkus, kuri par filmu, iespējams, nekad nav dzirdējuši un, saprotams, varētu būt pārsteigti, iknedēļas iepirkšanās laikā atrodot uz plaukta maizes klaipu (30. klase) vai veļas mazgāšanas produktu (3. klase) ar etiķeti “Fack Ju Göhte”.
87.
No otras puses, ņemot vērā jau minēto 7. panta 2. punktu, noteikti ir iespējams konkrētās sabiedrības daļas ģeogrāfiskais/lingvistiskais ierobežojums līdz Savienības vācu valodā runājošajai sabiedrības daļai. Tomēr tam ir diezgan nozīmīgas sekas. Pirmkārt, apzīmējuma vulgaritāte vai aizskarošais raksturs ir jāpārbauda tikai attiecībā uz plašāku angļu valodā runājošu sabiedrības daļu, kam tā nav dzimtā valoda. Attiecībā uz konkrēto apzīmējumu, tas, kas var izrādīties pēc būtības vulgārs vai aizskarošs kādam, kam dzimtā valoda ir angļu, var nešķist vulgārs vācu valodā runājošam (kam angļu valoda nav dzimtā valoda), it īpaši, saskaroties ar svešas valodas izcelsmes vārda ar aizskarošu nozīmi neparastu fonētisku transkripciju.
88.
Ja tā, kā tas varētu būt, – kā būtu jānovērtē šādas zīmes atbilstība vispārpieņemtiem morāles principiem? Pēc tam, kad regulators ir izvēlējies šo pamatu, galvenā atšķirība no Vispārējās tiesas apstiprinātās pieejas, manuprāt, ir tāda, ka šāds novērtējums nevar tikt veikts tikai un vienīgi attiecībā uz vārdisko apzīmējumu atsevišķi no plašākas sabiedrības uztveres un konteksta, ja ir pierādījumi par to eksistenci.
89.
Šajā sakarā puses plaši apspriedās par to, ka filmu “Fack Ju Göhte” tika atļauts demonstrēt ar šo nosaukumu un ka jauniešiem acīmredzot nebija nekādu ierobežojumu, lai tai piekļūtu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti šajā sakarā būtībā bija ierosinājums, ka, ja attiecīgajiem Eiropas Savienības vācu valodā runājošo valstu regulatoriem nebija iebildumu pret filmas nosaukumu, EUIPO nebūtu vajadzējis tos izvirzīt tāda paša nosaukuma preču zīmes reģistrācijas procesā. Turpretī EUIPO apgalvoja, ka filmu klajā laišanas un demonstrēšanas regulējums dalībvalstī ir no Savienības mēroga preču zīmju regulas pilnīgi atšķirīgs jautājums.
90.
Strukturālā un institucionālā līmenī es piekrītu EUIPO, – filmu novērtēšana un regulēšana dalībvalstī patiešām ir no Savienības preču zīmju tiesībām atšķirīgs regulatīvs režīms. Tāpēc tas, ko šāds valsts filmu regulators nolēma attiecībā uz filmas klajā laišanas un demonstrēšanas nosacījumiem, pats par sevi noteikti nav neapšaubāms, lai veiktu novērtējumu saskaņā ar tiesību aktiem par preču zīmēm, konkrētāk, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu.
91.
Tomēr, pretēji EUIPO viedoklim, es neuzskatu, ka novērtēšana ar to var beigties. Pat ja tie patiešām ir atšķirīgi reglamentējoši režīmi, šādi paralēli novērtējumi būtiski pārklājas, – abiem novērtēšanas pamatprincipiem izejas punkts ir tā pati sabiedrība un morāles un vulgaritātes novērtējums tajā pašā sabiedrībā tajā pašā vai gandrīz tajā pašā laikā. Šajā līmenī, kā to, starp citu, atzīst pats EUIPO (
57
), morālais spriedums par izteiciena vulgaritāti patiešām ir būtisks.
92.
Raugoties no šā skatu punkta, kļūst nozīmīgi dažādu valsts iestāžu iepriekš veiktie novērtējumi. Ja tādi pastāv un EUIPO tiek ar tiem iepazīstināts, šādu valsts iestāžu, kam, bez šaubām, ir labākas iespējas to darīt nekā Savienības mēroga preču zīmju birojam, novērtējumi par to, kas konkrētajā laikā noteiktā dalībvalstī ir (a‑)morāls un vulgārs, būtu pienācīgi jāņem vērā.
93.
Tas, protams, joprojām neliedz EUIPO konstatēt, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir pretrunā vispārpieņemtiem morāles principiem, it īpaši, ja šie principi ir jāpierāda visā Savienībā. Šādi konstatējumi un empīriski pierādījumi, it īpaši, ja tie attiecas uz tieši to pašu valodas vai ģeogrāfisko telpu, ko EUIPO izvēlējies paša novērtējumam, tomēr paaugstina standartus pamatojumam, kas EUIPO jāsniedz, ja tas vēlas atkāpties no valsts iestāžu noteiktajiem vispārpieņemtiem morāles standartiem vienā un tajā pašā telpā attiecībā uz acīmredzami to pašu plašāko sabiedrību un tajā pašā laikā.
94.
Šajā lietā šis standarts nav izpildīts. Procedūru dažādos posmos apelācijas sūdzības iesniedzēja EUIPO, kā arī Vispārējā tiesā vērsa uzmanību uz to (šiem apgalvojumiem netiekot apstrīdētiem), ka filma bija ļoti veiksmīga vācu valodā runājošajās valstīs, acīmredzot neizraisot daudz strīdu par tās nosaukumu; ka filmas nosaukums bija pienācīgi apstiprināts un to bija atļauts demonstrēt jauniešu auditorijām, un ka atzinību filmai apliecina arī tās iekļaušana Gētes institūta mācību programmā.
95.
Arī šajā gadījumā neviens no šiem apgalvojumiem pats par sevi nav neapšaubāms. Tāpat arī filmas liktenis nav noteicošais faktors, lai reģistrētu preču zīmi. Tomēr, ņemot vērā tik pārliecinošus pierādījumus par to, kā sabiedrība uztver tieši tāda paša nosaukuma morāli un potenciālo vulgaritāti, EUIPO būtu jāsniedz daudz pārliecinošāki argumenti, lai tas varētu secināt, ka, neraugoties uz to, ka, dažādām vācu valodā runājošās sabiedrības struktūrām novērtējot izteicienu kā tādu, kas šai sabiedrības daļai neliek domās saraukt uzacis, tāda paša nosaukuma preču zīmi tomēr nevar reģistrēt tāpēc, ka tā varētu apdraudēt vispārpieņemtos morāles principus, kas radīti tieši tai pašai sabiedrības daļai.
96.
Šāds uzskats, manuprāt, pareizi atspoguļo arī vispārpieņemtu morāles principu lomu Savienības preču zīmju tiesību kontekstā. Tā kā morāles (kā arī sabiedriskās kārtības) pieņemto principu izstrāde un noskaidrošana nav EUIPO galvenā loma (
58
), ir grūti iedomāties, ka EUIPO būtu pilnvaras pēkšņi sākt veidot spēcīgu redzējumu par vispārpieņemtiem morāles principiem, atbrīvojoties no tiem (vai drīzāk, ieviešot daudz stingrākus), kas acīmredzami dominē attiecīgajā(‑ās) dalībvalstī(‑īs).
97.
Īsumā – es uzskatu, ka Vispārējā tiesa, nepareizi interpretējot Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav ņēmusi vērā svarīgus apstākļus attiecībā uz novērtējumu par to, vai pieteiktais apzīmējums atbilst vispārpieņemtiem morāles principiem.
98.
Līdz ar to pirmais apelācijas pamats ir jāapstiprina un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
B.
Par otro un trešo pamatu
99.
Ja Tiesa nonāktu pie tā paša secinājuma attiecībā uz pirmo pamatu, varētu uzskatīt, ka otrā un trešā pamata izskatīšana nav nepieciešama. Tomēr, lai kādus ceļus Tiesa izvēlētos, ģenerāladvokāta uzdevums ir vienmēr tai palīdzēt. Šīs lietas kontekstā otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats dod papildu pamatu pirmajam pamatam, – novērtējums par to, kas ir vai nav atbilstošs vispārpieņemtiem morāles principiem, vienmēr būs subjektīvs spriedums. Tomēr, it īpaši attiecībā uz šādiem vērtībās balstītiem spriedumiem, vajadzētu būt vismaz skaidrībai, kādi kritēriji, pieņemot šādu spriedumu, tiks ņemti vērā, lai būtu paredzams iespējamais iznākums. Otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats tomēr pierāda, ka šajā lietā šādas skaidrības un paredzamības nedaudz pietrūkst.
100.
Otrais un trešais pamats attiecas uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes (otrais pamats) un labas pārvaldības (trešais pamats) principu pārkāpumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā kritizē Vispārējās tiesas nespēju sodīt par nevienlīdzīgu attieksmi pret apelācijas sūdzības iesniedzējas [preču zīmes reģistrācijas] pieteikumu, ņemot vērā EUIPO agrāk pieņemto lēmumu lietā Die Wanderhure (
59
).
101.
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē to, ka Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi apstrīdēto lēmumu, neraugoties uz līdzībām situācijā šajā lietā, no vienas puses, un situācijā lietā Die Wanderhure, no otras puses. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka EUIPO sniegtais un Vispārējās tiesas apstiprinātais pamatojums, lai izskaidrotu dažādos rezultātus, esot bijis tas, ka reģistrācijai pieteiktais un lietā Die Wanderhure apstiprinātais apzīmējums apraksta filmas saturu. Tas, kā norāda EUIPO, neesot bijis apelācijas sūdzības iesniedzējas reģistrācijai pieteiktā apzīmējuma gadījums. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nepiekrīt un apgalvo, ka attiecīgais apzīmējums arī raksturojot filmas saturu tiktāl, ciktāl tas izsaka studentu neapmierinātību sakarā ar pienākumu apmeklēt ne visai iecienītas vidusskolas nodarbības. Apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt kritizē to, ka neesot paskaidrots, kāpēc attiecīgais apzīmējums nevar tikt uzskatīts par tādu, kas raksturo filmas saturu. Turklāt neesot nekāda objektīva iemesla Vispārējās tiesas atzinumam, ka apzīmējums “Die Wanderhure” ir daudz mazāk šokējošs un vulgārs nekā apelācijas iesniedzējas reģistrācijai pieteiktais apzīmējums.
102.
Trešais apelācijas pamats attiecas tikai uz paziņojumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa, nepiemērojot apelācijas sūdzības iesniedzējai secinājumus, ko EUIPO izdarījis lēmumā lietā Die Wanderhure, un nepārbaudot faktiskos apstākļus izskatāmajā lietā, esot pārkāpusi arī labas pārvaldības principu.
103.
Attiecībā uz otro pamatu EUIPO atbild, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais pamats par to, ka nav ņemts vērā iepriekšējais lēmums, esot acīmredzami nepamatots, jo EUIPO īpaši esot analizējis attiecīgo iepriekšējo lēmumu (lieta Die Wanderhure). Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments attiecībā uz abu situāciju līdzību esot saistīts ar faktiska rakstura jautājumu un tādējādi neietilpstot apelācijas jomā.
104.
Turklāt EUIPO apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments attiecoties uz pienākuma norādīt pamatojumu apjomu, ja divās līdzīgās situācijās ir sasniegti dažādi rezultāti. Apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais pienākums norādīt pamatojumu faktiski novestu pie tā, ka EUIPO būtu pienākums pēc tam paziņot par iespējamu kļūdu tiesību piemērošanā, kas izdarīta iepriekšējā lēmumā (kas tomēr ir kļuvis galīgs), bez iespējas iepriekšējās tiesvedības pusēm ieņemt nostāju par šādu paziņojumu. Šāds pienākums norādīt pamatojumu arī šķietot problemātisks, ja jau reģistrēta preču zīme vēlāk tiktu atzīta par spēkā neesošu (
60
). Šis jautājums šajā lietā tomēr esot nedaudz hipotētisks, jo Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi EUIPO paziņojumu attiecībā uz abu situāciju nesalīdzināmību.
105.
Nesniedzot nekādus paskaidrojumus, EUIPO noraida trešo pamatu kā nepieņemamu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Attiecībā uz apgalvojumu par iespējamo labas pārvaldības principa pārkāpumu EUIPO uzskata, ka šī pretenzija neatbilst Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzībā norāda “izvirzītos tiesību pamatus un argumentus, kā arī kopsavilkumu par minētajiem pamatiem”, prasībām. Saskaņā ar EUIPO teikto šis pamats atbilstot pirmajam apelācijas sūdzības pamatam un, neskaitot iespējamo Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot izvirzījusi argumentus, kas pamatotu labas pārvaldības principa pārkāpumu.
106.
Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas otrajā un trešajā pamatā izvirzītie argumenti būtībā attiecas uz to pašu jautājumu – iespējamo EUIPO konsekvences trūkumu lēmumu pieņemšanas praksē, it īpaši tad, ja šajā lietā apstrīdētais lēmums ir pretrunā ar EUIPO lietā Die Wanderhure panākto rezultātu. Šo apgalvojumu faktiski var uzskatīt gan par vienlīdzības principa pārkāpumu (otrais pamats), gan – administratīvo struktūru gadījumā – par vienlīdzīgas attieksmes problēmu (trešais pamats) (
61
). Labas pārvaldības princips patiešām attiecas uz pienākumu norādīt pamatojumu, kas izskaidrotu EUIPO atkāpšanos no iepriekšējās prakses. Šajā ziņā šis princips loģiski sakrīt ar vienlīdzīgas attieksmes principu, saskaņā ar kuru līdzīgās situācijās jābūt līdzīgiem rezultātiem un atšķirīgās situācijās – atšķirīgiem rezultātiem.
107.
Tāpēc es abus izvirzītos pamatus izskatīšu kopā.
108.
Pienākums norādīt pamatojumu Regulas Nr. 207/2009 75. pantā un Regulas 2017/1001 94. panta 1. punktā arī ir izklāstīts ar tādu pašu darbības jomu kā LESD 296. panta otrajai daļai (
62
). Tiesa ir arī norādījusi, ka “EUIPO sava kompetence ir jāīsteno atbilstoši vispārējiem Savienības tiesību principiem, tostarp vienlīdzīgas attieksmes principam un labas pārvaldības principam” (
63
). Tas it īpaši nozīmē, ka “[..] EUIPO saskaņā ar šiem principiem ir jāņem vērā lēmumi, ko tas jau pieņēmis par līdzīgiem pieteikumiem, un īpaši uzmanīgi jāizskata jautājums par to, vai ir vai nav jālemj tāpat, un [..] šo principu piemērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principa ievērošanu [..]” (
64
).
109.
Tālāk Tiesa ir norādījusi, ka “atbilstoši [..] [Hartas] 41. panta 2. punktam tiesības uz labu pārvaldību ietver iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus. Šim pienākumam [..] ir divkāršs mērķis – pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām uzzināt noteiktā pasākuma pamatojumu, lai aizstāvētu savas tiesības, un, otrkārt, ļaut Savienības tiesai veikt savu attiecīgā lēmuma tiesiskuma kontroli” (
65
).
110.
Iepriekš citētie nesenie Tiesas paziņojumi jau tagad atspēko vairākus EUIPO šajā tiesvedībā izvirzītos argumentus. Pirmkārt, saskaņota lēmumu pieņemšana noteikti nenozīmē, ka rezultātiem jābūt identiskiem. Tas nenozīmē arī nemainīgumu vai nespēju labot iepriekšējās kļūdas vai veikt izmaiņas pieejā un interpretācijā. Tas vienkārši nozīmē pēc iespējas vairāk ievērot saskaņotu lēmumu pieņemšanas pieeju, piemēram, šajā gadījumā – kritērijus un elementus, kas jāņem vērā, novērtējot Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā minētās kategorijas, kā arī stingrību vai pretimnākšanu, ar kādu tās tiek piemērotas. Es vēlos skaidri uzsvērt – pieejas saskaņotība nav tas pats, kas identisks iznākums.
111.
Otrkārt, pieejas un piemērojamo kritēriju saskaņotības prasībai ir procesuālas sekas, – protams, ir iespējams jebkurā laikā atkāpties no iepriekšējās pieejas lēmumu pieņemšanā, bet šāda atkāpšanās ir jāpamato un tai jābūt loģiski izskaidrotai.
112.
Šobrīd lēmumā par “Fack Ju Göhte” ir vērojama nesaskaņotība ar EUIPO lēmumu lietā Die Wanderhure, kā arī vairākiem citiem šajos secinājumos minētiem EUIPO lēmumiem.
113.
Lieta Die Wanderhure attiecās uz apzīmējumu “DIE WANDERHURE”, kas ir arī vācu romāna nosaukums un uz šā romāna balstīta tāda paša nosaukuma filma. Pārbaudītājs konstatēja, ka, pamatojoties uz 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, šis apzīmējums nav aizsargājams, jo tas ietver apvainojošu izteikumu, – vārds “Hure” vācu valodā ir sinonīms vārdam “prostitūta”, un sarunvalodā tas tiek izmantots, lai atsauktos uz personu ar daudziem seksa partneriem (
66
).
114.
Apelācijas padome šo lēmumu atcēla. Tā norādīja, ka pārbaudītājs ir aprobežojies ar apzīmējuma vārda otrās daļas uzsvēršanu, nesniedzot komentārus par pirmo. Apelācijas padome izklāstīja romāna un filmas, kam ir tādi paši nosaukumi kā pieteiktais apzīmējums, saturu un atzīmēja to plašo popularitāti. Romānā un filmā ir stāstīts par kādu jaunu, klaiņojošu sievieti, kas sniedz savus pakalpojumus (darbība norisinās 15. gadsimtā), un šo pakalpojumu izmantotāji ir garīdznieki Konstancas domē. Apelācijas padome norādīja, ka panākumi pierāda, ka sabiedrība nav ņēmusi ļaunā grāmatas saturu vai nosaukumu. Tā arī norādīja, ka Konstancas pilsēta nesaskārās ar problēmu piedāvāt īpašas pastaigu ekskursijas “pa reģistrācijai pieteiktās preču zīmes pēdām” (
67
).
115.
Apelācijas padome norādīja, ka preču zīme ir “amorāla”, “ja preču saņēmējs, lasot reģistrācijai pieteikto apzīmējumu[..], tiek apvainots vai pazemots vai ja personas vai cilvēku grupas tiek diskriminētas vai izsmietas” (
68
). Tomēr šajā lietā tas nebija strīdīgā apzīmējuma gadījums (
69
). Turklāt “ir arī iespējams, ka formulējums, kas saskaņā ar vārdnīcu ir vulgārs, noteiktā kontekstā ir domāts tikai humoristiski”. Pēc Apelācijas padomes domām, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu veicamais novērtējums aizsargā “Eiropas tiesību vērtības kā tiesību sistēmu, kas aizsargā pamattiesības un cilvēktiesības, [bet nav domāts kā] valodas noteikumu rokasgrāmata, lai izskaustu lamu vārdus” (
70
).
116.
Šajā lietā tieši saistībā ar šo lēmumu un tā pamatojumu tika ierosināts, ka vispārējā pieeja, ko EUIPO pieņēmis saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, iepriekš bija patiešām diezgan liberāla, un lieta Die Wanderhure tika uzskatīta par piemēru šai pieejai (
71
). Apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši uzsver, ka, ja vārdu “Die Wanderhure” nevar uzskatīt ne par šokējošu, ne vulgāru, neraugoties uz to, ka tas tiek lietots attiecībā uz sievietēm, kas piedāvā seksa pakalpojumus pret atlīdzību, attiecībā uz apzīmējumu “Fack Ju Göhte” pie šāda secinājuma esot jānonāk a fortiori.
117.
Ņemot vērā šos apgalvojumus, es uzskatu, ka, ņemot vērā nenoliedzamo prima facie līdzību starp kontekstu, kurā attiecīgais apzīmējums ir pieteikts, no vienas puses, un attiecīgo situāciju lietā Die Wanderhure, no otras puses, kā arī faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atkārtoti ir norādījusi uz šo lēmumu savos apsvērumos, šķiet pamatoti sagaidīt, ka EUIPO sniegs (un Vispārējā tiesa pieprasīs) ticamu skaidrojumu par dažādajiem rezultātiem šajās divās situācijās.
118.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā ir norādījusi, ka pieteikumu reģistrēt attiecīgo apzīmējumu un lietā Die Wanderhure iesniegto pieteikumu nevar uzskatīt par līdzīgiem. Saskaņā ar Vispārējās tiesas teikto (atsaucoties uz Apelācijas padomes vērtējumu), tas tā ir, pirmkārt, tāpēc, ka apzīmējums “Die Wanderhure” raksturojot filmas ar tādu pašu nosaukumu saturu, turpretim šajā lietā tas neesot apspriestā apzīmējuma gadījums. Tādējādi, pēc Vispārējās tiesas domām, no filmas “Fack Ju Göhte” lielajiem panākumiem nevarot secināt, ka apzīmējumā, par kuru iesniegts reģistrācijas pieteikums, sabiedrība nekavējoties atpazītu [filmas] nosaukumu un nebūtu satriekta. Otrkārt, apzīmējums “Die Wanderhure” konkrētās sabiedrības daļas acīs esot daudz mazāk šokējošs (
72
).
119.
Neviens no šiem paskaidrojumiem nepārliecina.
120.
Pirmkārt, man nav skaidrs, kā Vispārējā tiesa nonāca pie secinājuma, ka lietā Die Wanderhure preču zīme raksturo filmas saturu, bet “Fack Ju Göhte” – nē. Lai gan šo jautājumu varētu uzskatīt par faktisku, šeit būtībā ir runa par juridisko pārbaudi, ko EUIPO un Vispārējā tiesa piemēro, vērtējot pieteikumu par tāda apzīmējuma reģistrāciju, kurā ir neapšaubāmi vulgārs izteiciens, kas atbilst panākumus guvušas filmas (vai romāna) nosaukumam, un šiem panākumiem iedvesmojot valsts iestādes (vai tā būtu Konstancas pilsēta, vai Gētes institūts) aizgūt šo valodu, lai to izmantotu pašu sabiedriskiem mērķiem (vienā gadījumā – ekskursijas, otrā – valodu apguve).
121.
Attiecībā tieši uz “līdzvērtīguma” starp reģistrācijai pieteikto apzīmējumu un filmas nosaukumu nozīmi es nespēju saprast, pirmkārt, kāpēc šis apstāklis vispār būtu svarīgs un, otrkārt, kā tika novērtēts “līdzvērtīgums”.
122.
Patiešām, pat ja būtu precīzi noskaidrots, ko nozīmē “nosaukums, kas raksturo filmas saturu”, nav skaidrs, kā fakts, ka preču zīme atbilst filmas saturam, kā tāds un pats par sevi varētu konkrētajai preču zīmei ļaut izvairīties no Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanas. Turklāt argumentācija šajā jautājumā vienkārši ir pretrunā vispārējai pieejai novērtējumam, ko EUIPO ierosinājis attiecībā uz “Fack Ju Göhte” (saskaņā ar kuru apzīmējums ir vērtējams kā tāds (izolēti), kas būtībā ir vulgārs, neatkarīgi no tā, vai ir, vai nav bijusi filma ar tādu pašu nosaukumu), kamēr lietā Die Wanderhure tika izvēlēta tieši pretēja pieeja (apzīmējums tika novērtēts tā sociālajā kontekstā, un romāna un filmas panākumi tika izmantoti kā galvenais arguments par tā neaizskarošo raksturu).
123.
Tādējādi es atzīmēju diezgan nepārprotami pretējās pieejas, novērtējot faktiski līdzīgas un juridiski identiskas situācijas, pat neiesaistoties (patiesi faktiskā) diskusijā par to, kāpēc vācu valodā runājošai plašai sabiedrībai, kam tā, iespējams, ir dzimtā valoda, redzot preču zīmi “DIE WANDERHURE” (
73
) uz precēm vai (it īpaši uz) pakalpojumiem (
74
), izteicienu, ko katrs vāciski runājošais nekavējoties sapratīs, vajadzētu būt daudz mazāk satriektai nekā tiem, kas, neredzējuši filmu, varētu sākt brīnīties par to, ko nozīmē “Fack Ju Göhte”.
124.
Es saprotu, ka centieni panākt saskaņotību lēmumu pieņemšanas praksē ir ilgtermiņa mērķis; to tiesas sēdē atzina arī EUIPO. Ņemot vērā iespējamo faktisko scenāriju, ar ko EUIPO var saskarties, lielo skaitu, šis uzdevums noteikti nav viegls. Šīs grūtības tomēr nevar tikt izmantotas kā iemesls standartu pazemināšanai vai pat to nepiemērošanai, kad runa ir par lēmuma pamatojuma sniegšanu.
125.
Var tikai vēlreiz atkārtot, ka šāds pienākums nenozīmē, ka konkrētajā gadījumā nav iespējams panākt atšķirīgu iznākumu, ja atšķirība starp lietām ir pienācīgi izskaidrota, vai arī pilnīgi izmainot interpretācijas pieeju, ja par šo atkāpšanos tiek sniegta informācija un tā tiek izskaidrota. Šajā ziņā ir diezgan cieša analoģija ar tiesas lēmumu pieņemšanu, lai gan, protams, nav noteikti augsti argumentācijas standarti. Tāpat tiesām netiek liegts laika gaitā mainīt savu judikatūru (
75
), bet tām ir pienākums izskaidrot iespējamās izmaiņas konkrētajā judikatūrā (
76
).
126.
Abos gadījumos kopsaucējs ir vienlīdzība likuma priekšā, bet no lēmuma adresāta viedokļa – arī tā paredzamība. Pat visapdomīgākajam uzņēmējam nav iespējams saplānot savu vispārējo tirdzniecības stratēģiju, ja vienā gadījumā tiek ņemti vērā noteikti elementi un pieeja vērtējumam kopumā ir diezgan liberāla un iecietīga, bet citā gadījumā faktiski līdzīgos apstākļos, kas attiecas uz to pašu tiesību normu piemērošanu, tiek apgalvots, ka tie paši vai līdzīgi elementi nav būtiski, un vispārējā pieeja ir daudz stingrāka.
127.
Visbeidzot, es noteikti atzīstu preču zīmju tiesību īpašo regulējumu un to, ka agrākās reģistrācijas vēlāk var tikt apstrīdētas, tostarp pamatojoties uz nepareizu Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanu (
77
). Tomēr es tik un tā nesaprotu, kā šim argumentam būtu jāatbalsta atkāpšanās no minimālās prasības attiecībā uz saskaņotību administratīvajā lēmumu pieņemšanas praksē, kas patiešām ir transversāls princips, kurš piemērojams jebkurai valsts pārvaldes jomai, tostarp preču zīmju tiesībām.
128.
Visbeidzot, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa, nesodot EUIPO nespēju pienācīgi izskaidrot atkāpšanos no iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses vai sniegt ticamu pamatojumu, kāpēc lēmums par attiecīgā apzīmējuma reģistrācijas pieteikumu ir atšķirīgs, salīdzinot ar rezultātu, kāds tika panākts līdzīgā lietā, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vērsusi EUIPO uzmanību, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
V. Šajā lietā izvirzītie prasījumi
129.
Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā nepieprasa atcelt arī apstrīdēto lēmumu.
130.
Tomēr saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu un tajā ietverto principu par procesuālo ekonomiju un tiesvedības efektivitāti, ja apstrīdētais spriedums tiek atcelts, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
131.
Uzskatu, ka šajā lietā šis nosacījums ir izpildīts.
132.
Šo secinājumu A daļā izklāstīto iemeslu dēļ es ierosinu atzīt, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir pamatots. Vispārējā tiesa, interpretējot Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, ir pieļāvusi kļūdu, kas pēc tam pārsūdzētajā spriedumā attiecīgi noveda pie (atbilstoša) pamatojuma neesamības. Neatkarīgi no Tiesas iespējamajiem secinājumiem par otro un trešo pamatu, ja Tiesa atbalstītu pirmo apelācijas pamatu, tad to pašu iemeslu dēļ Vispārējai tiesai vēlāk neizbēgami būtu jāatceļ arī apstrīdētais EUIPO Apelācijas padomes lēmums.
133.
Šādos apstākļos nav nepieciešams, lai Vispārējā tiesa atkārtoti izskatītu konkrēto lietu.
VI. Izmaksas
134.
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
135.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
136.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir prasījusi piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Ja Tiesa sekos manam ierosinājumam par šīs apelācijas sūdzības iznākumu, spriedums būs EUIPO nelabvēlīgs. Tādēļ EUIPO būtu jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē lietā T‑69/17, gan apelācijas tiesvedībā.
VII. Secinājumi
137.
Es ierosinu Tiesai:
–
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 24. janvāra spriedumu lietā Constantin Film Produktion/EUIPO (Fack Ju Göhte) (T‑69/17, nav publicēts, EU:T:2018:27);
–
atcelt EUIPO Apelācijas piektās padomes 2016. gada 1. decembra lēmumu lietā R 2205/2015‑5, Fack Ju Göhte;
–
piespriest Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam segt savus, kā arī atlīdzināt Constantin Film Produktion GmbH tiesāšanās izdevumus, kas tai šajā lietā radušies gan pirmās instances, gan apelācijas tiesvedībā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	“Die Religion verspottet, die Laster beschönigt und gute Sitten verderben kann”, Brief der dänischen Kanzlei vom 19. September 1776 an den König von Dänemark, reproducēta Müller, P. (izd.), Der junge Goethe im zeitgenössischen Urteil, Akademie-Verlag GmbH, Berlīne, 1969, 130. lpp. Skat. arī Mandelkow, K. R. (izd.), Goethe im Urteil seiner Kritiker: Dokumente zur Wirkungsgeschichte Goethes in Deutschland. Teil I 1773–1832, Verlag C.H. Beck, Minhene, 1975, XXV–XXXII un 41. – 47. lpp.
(
3
)	OV 2009, L 78, 1. lpp. Tagad aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.).
(
4
)	Spriedums, 2018. gada 24. janvāris, Constantin Film Produktion/EUIPO (Fack Ju Göhte) (T‑69/17, nav publicēts, EU:T:2018:27).
(
5
)	Pārsūdzētā sprieduma 14.–16. punkts.
(
6
)	Pārsūdzētā sprieduma 18. punkts.
(
7
)	Pārsūdzētā sprieduma 19. punkts.
(
8
)	Pārsūdzētā sprieduma 22.–24. punkts.
(
9
)	Pārsūdzētā sprieduma 25. punkts.
(
10
)	Pārsūdzētā sprieduma 26. punkts.
(
11
)	Pārsūdzētā sprieduma 27. punkts.
(
12
)	Pārsūdzētā sprieduma 28. un 29. punkts.
(
13
)	Pārsūdzētā sprieduma 31.–32. punkts.
(
14
)	Pārsūdzētā sprieduma 33.–34. punkts.
(
15
)	Apelācijas ceturtās padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE.
(
16
)	Pārsūdzētā sprieduma 35.–40. punkts.
(
17
)	Pārsūdzētā sprieduma 42. un 43. punkts.
(
18
)	ES preču zīme Nr. 6025159 “Fucking Hell” un ES preču zīme Nr. 10279644 “MACAFUCKER”.
(
19
)	Saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu Hartas noteikumi Savienības iestādēm un struktūrām ir jāpiemēro visās to darbībās (piemērošanas jomas institucionālā definīcija), nevis tikai, dalībvalstīm “īstenojot Savienības tiesību aktus” (piemērošanas jomas funkcionālā definīcija).
(
20
)	Skat. arī pēc analoģijas ģenerāladvokāta N. Fennelija [N. Fennelly] secinājumus lietā Vācija/Parlaments un Padome (C‑376/98, EU:C:2000:324, 154. un 155. punkts).
(
21
)	ECT nolēmums, 2015. gada 25. augusts, Dor pret Rumāniju (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	ECT nolēmums, 1994. gada 24. februāris, Casado Coca pret Spāniju (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ECT nolēmumus, 2015. gada 25. augusts, Dor pret Rumāniju (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, 43. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2018. gada 30. janvāris, Sekmadienis Ltd. pret Lietuvu (CE:ECHR:2018:0130JUD006931714, 75.–84. punkts).
(
23
)	21. apsvērums Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā Nr. 2015/2424 (2015. gada 16. decembris), ar ko groza Padomes Regulu Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi, Komisijas Regulu (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, un atceļ Komisijas Regulu (EK) Nr. 2869/95 par maksām, kas jāmaksā Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (OV 2015, L 341, 21. lpp.). Pēdējā minētā ir stājusies spēkā 2016. gada 23. martā, t.i., pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja 2015. gada 21. aprīlī iesniedza pieteikumu šajā lietā. Skat. arī Regulas 2017/1001 21. apsvērumu.
(
24
)	Piemēram, spriedums, 2011. gada 20. septembris, Couture Tech/ITSB (Padomju ģerboņa attēls) (T‑232/10, EU:T:2011:498, 68.–71. punkts).
(
25
)	Piemēram, Apelācijas padomju lēmumi, 2006. gada 6. jūlijs, R 495/2005‑G, SCREW YOU, 15. punkts; 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 12. punkts; 2015. gada 2. septembris, R 519/2015‑4, JEWISH MONKEYS, 16. punkts; 2015. gada 14. decembris, R 1627/2015‑4, PICA, 16. punkts, un 2017. gada 28. jūnijs, R 2244/2016‑2, BREXIT, 26.–34. punkts.
(
26
)	Par saikni starp intelektuālā īpašuma tiesībām un cilvēktiesību aizsardzību skat., piemēram, neseno Geiger C., un Izyumenko E., “Intellectual property before the European Court of Human Rights”, no: Geiger, C., Nard, C.A., un Seuba, X., Intellectual Property and the Judiciary, Edvard Elgar Publishing, Čeltenhama, 2018, 9. – 90. lpp., it īpaši 50. – 62. lpp.; Ramsey, L. P., “A Free Speech Right to Trademark Protection?”, The Trademark Reporter, 106. sēj., Nr. 5, 2016, 797. lpp.
(
27
)	Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās uz vārda brīvību. Bet, protams, vārda brīvība, kā arī citas tiesības un intereses, kas veido šo vienādojumu, neattiecas vienīgi uz tiesību turētājiem (vai iespējamiem turētājiem), kam piešķirta preču zīmju aizsardzība. Patiesībā vārda brīvību var izmantot arī tie, kas vēlas nelikumīgi izmantot preču zīmi – tādu iemeslu dēļ, kurus viņi uzskata par sociāli svarīgiem. Skat., piemēram, Geiger, C., un Izyumenko, E. (red.), “Intellectual property before the European Court of Human Rights”, no: Geiger, C., Nard, C.A., un Seuba X__ Intellectual Property and the Judiciary, Edward Elgar Publishing, Čeltenhama, 2018, 9. – 90. lpp., it īpaši 50. – 54. lpp., un Senftleben, M., “Free signs and free use: How to offer room for freedom of expression within the trademark system”, no: C. Geiger, Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property, Edward Elgar Publishing, Čeltenhama, 2015, 354. – 376. lpp. Skat. arī ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumus apvienotajās lietās Google France un Google (no C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2009:569, 102. punkts).
(
28
)	Pārsūdzētā sprieduma 24. punkts.
(
29
)	Pārsūdzētā sprieduma 23. punkts.
(
30
)	Skat., piemēram, Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C., un Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alfena pie Reinas, 2010, 9. un nākamās lpp. Skat. arī Komisijas personāla 2013. gada 27. marta darba dokumentu “Ietekmes novērtējums”, pavaddokuments priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Kopienas preču zīmi un priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, kas tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (pārstrādāta redakcija) (SWD(2013) 95 final, 5. lpp.), un 1976. gada 6. jūlija“Memorandu par EEK preču zīmes izveidi” (SEC(76) 2462, 7. lpp.).
(
31
)	Spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Adam Opel (C‑48/05, EU:C:2007:55, 21.–25. punkts), un 2010. gada 23. marts, Google France un Google (no C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2010:159, 77. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumus, 2002. gada 18. jūnijs, Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377, 30. punkts un tajā minētā judikatūra); 2010. gada 25. marts, BergSpechte (C‑278/08, EU:C:2010:163, 31. punkts), un 2011. gada 22. septembris, Interflora un Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, 38. punkts). Skat. arī Werkman, C.J., Trademarks: Their creation, psychology and perception, J.H. de Bussy, Amsterdama, 1974, 4. – 9. lpp.
(
32
)	Sakulin, W., Trademark Protection and Freedom of Expression: An Inquiry into the Conflict Between Trademark Rights and Freedom of Expression under European Law, Wolters Kluwer, Alfena pie Reinas, 2011, 30. lpp.
(
33
)	Līdzvērtīgs noteikums ir atrodams Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.), 4. panta 1) punkta f) apakšpunktā un grozītās un papildinātās Parīzes Konvencijas par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, 1883. gada 20. marta redakcijā, 6.quinquies panta B. punkta iii) apakšpunktā, pēdējam paredzot, ka attiecīgās preču zīmes nevar ne liegt reģistrācijai, ne atzīt par spēkā neesošām, izņemot šādus gadījumus: “ja tās ir pretrunā morālei vai sabiedriskajai kārtībai un, it īpaši, tādas, kas maldina sabiedrību. Ir saprotams, ka preču zīmi nevar uzskatīt par pretēju sabiedriskajai kārtībai tikai tāpēc, ka tā neatbilst tiesību aktu normām par preču zīmēm, izņemot gadījumus, ja šāda norma pati attiecas uz sabiedrisko kārtību”.
(
34
)	Hasselblatt, G.N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck-Hart-Nomos, Minhene, 2015, 125. lpp.: “pamatojums absolūta atteikuma pamatam, kas minēts 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā, tādējādi nav izkristalizēt apzīmējumus, kuru komerciāla izmantošana katrā ziņā ir jānovērš. Drīzāk šā noteikuma mērķis ir nepieļaut, ka tādām preču zīmēm, kas ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai vispārpieņemtiem morāles principiem, ir preču zīmju reģistrācijas priekšrocības”.
(
35
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2012. gada 9. marts, Cortés del Valle López/ITSB (¡Que buenu ye! HIJOPUTA) (T‑417/10, nav publicēts, EU:T:2012:120, 26. un 27. punkts), un 2013. gada 14. novembris, Efag Trade Mark Company/ITSB (FICKEN LIQUORS) (T‑54/13, nav publicēts, EU:T:2013:593, 44. punkts).
(
36
)	Iepriekš, šo secinājumu 62.–64. punkts.
(
37
)	Pārsūdzētā sprieduma 23. punkts.
(
38
)	Skat., piemēram, Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C., un Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alfena pie Reinas, 2010, 171. lpp.
(
39
)	Skat. Hasselblatt, G. N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck-Hart-Nomos, Minhene, 2015, 125. lpp. Skat. arī ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Nīderlande/Parlaments un Padome (C‑377/98, EU:C:2001:329, 95.–99. punkts).
(
40
)	Skat., piemēram, Apelācijas padomju lēmumus, 2004. gada 29. septembris, R 176/2004‑2, BIN LADIN, 17. un 18. punkts, un 2017. gada 28. jūnijs, R 2244/2016‑2, BREXIT, it īpaši 42. punkts; Apelācijas padomju lēmumi, 2006. gada 6. jūlijs, R 495/2005‑G, SCREW YOU, un 2012. gada 17. septembris, R 2613/2011‑2, ATATURK.
(
41
)	Skat. Apelācijas padomju lēmumus, 2015. gada 6. februāris, R 2804/2014‑5, MECHANICAL APARTHEID, 30. punkts, un 2015. gada 22. septembris, R 1997/2014‑4, OSHO, 34. un 36. punkts. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 15. marts, La Mafia Franchises/EUIPO – Itālija (La Mafia SE SIENTA A LA MESA) (T‑1/17, EU:T:2018:146, 42. un 48. punkts).
(
42
)	Skat., piemēram, Apelācijas padomju lēmumus, 2011. gada 1. septembris, R 168/2011‑1, fucking freezing! by TÜRPITZ (GRAFISKA PREČU ZĪME), 25. un 29. punkts, un 2015. gada 23. februāris, R 793/2014‑2, FUCK CANCER, 19. punkts. Skat. pārskatu par praksi attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1) punkta f) apakšpunktu, Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Eiropas Savienības preču zīmju pamatnostādnes, B daļa: Izskatīšana; 4. iedaļa: Absolūta atteikuma pamatojums [pamats]; 7. nodaļa: Preču zīmes, kuras ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai vispārpieņemtiem morāles principiem (7. panta 1) punkta f) apakšpunkts, ESPZR), 4. – 6. lpp.
(
43
)	Skat. Apelācijas padomes lēmumu, 2015. gada 6. februāris, R 2804/2014‑5, MECHANICAL APARTHEID, 30. punkts.
(
44
)	Skat. Apelācijas padomes lēmumu, 2015. gada 2. septembris, R 519/2015‑4, JEWISH MONKEYS, it īpaši 3., 10., 15. un 16. punkts. Interesanti, ka šajā lēmumā galvenā uzmanība tika pievērsta iespējamiem grupas faniem kā konkrētajai sabiedrības daļai, nevis tiem, kas varētu saskarties ar preču zīmi savā ikdienas dzīvē.
(
45
)	Turpat, 11. punkts.
(
46
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE.
(
47
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 2. septembris, R 519/2015‑4, JEWISH MONKEYS, 11. punkts.
(
48
)	Turpat, 16. punkts.
(
49
)	Mans izcēlums. Skat. Apelācijas padomes lēmumu, 2004. gada 29. septembris, R 176/2004‑2, BIN LADIN, 17. punkts. Šajā ziņā skat. arī Apelācijas padomes 2006. gada 6. jūlija lēmumu R 495/2005‑G, SCREW YOU, 20. punkts, kurā ir norādīts, ka “pazīmes, kas nopietni aizskar būtiskas iedzīvotāju grupas reliģisko jutīgumu”, labāk ir arī neiekļaut reģistrā ja ne morāles, tad vismaz sabiedriskās kārtības, proti, riska radīt nekārtību sabiedrībā, dēļ”.
(
50
)	Attiecībā uz līdzīgu pieeju skat. Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja Eiropas Savienības preču zīmju pamatnostādnes, B daļa: Izskatīšana; 4. iedaļa: Absolūts atteikuma pamatojums [pamats]; 7. nodaļa: Preču zīmes, kuras ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai un vispārpieņemtiem morāles principiem (7. panta 1. punkta f) apakšpunkts, ESPZR), 4. lpp.: ““sabiedriskā kārtība” attiecas uz Eiropas Savienības tiesību aktu kopumu, ko piemēro kādā noteiktā teritorijā, kā arī uz tiesisko regulējumu un tiesiskumu, kā noteikts līgumos un ES sekundārajos tiesību aktos, kas atspoguļo vienotu izpratni par konkrētiem pamatprincipiem un vērtībām, piemēram, cilvēktiesībām”.
(
51
)	Skat. arī šajā nozīmē turpat, 4. un 5. lpp., kur ir norādīts, ka vispārpieņemtu morāles principu jēdziens “nepieļauj tādu Eiropas Savienības preču zīmju reģistrāciju, ko veido zaimojoši, rasistiski, diskriminējoši vai aizvainojoši vārdi vai frāzes, bet tikai tad, ja reģistrācijai pieteiktā zīme skaidri pauž šādu nozīmi”.
(
52
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 299, 25. lpp.). Šī direktīva ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu (ES) 2015/2436, kas minēta iepriekš 33. zemsvītras piezīmē.
(
53
)	Skat. EBTA Tiesas spriedumu, 2017. gada 6. aprīlis, Municipality of Oslo (E‑5/16, 86. punkts).
(
54
)	Piemēram, manuprāt, nav šaubu, ka preču zīmes, kas saistītas ar terora aktiem vai teroristu organizācijām, ir pretrunā gan sabiedriskajai kārtībai (jo apkarot šādas darbības un uzturēt mieru sabiedrībā, protams, ir sabiedriskās kārtības jautājums), gan vispārpieņemtiem morāles principiem (jo ir skaidrs, ka gandrīz visa Eiropas sabiedrība šādus aktus nosodītu).
(
55
)	Labs šāda scenārija piemērs ir jauns noteikums, ko Čehijas likumdevējs ieviesa pirms divām desmitgadēm un ar kuru norādītās teritorijās gājējiem, kas šķērso ielu, (iepriekš būtiski apdraudētiem) tika piešķirta tā sauktā “absolūtā prioritāte” attiecībā pret transportlīdzekļiem. Tas, kas sākotnēji tika uztverts kā vēl viens sabiedriskās kārtības satiksmes noteikums, laika gaitā (cerams) ir kļuvis arī par morālu noteikumu.
(
56
)	Skat. šo secinājumu 7. punktā minēto sarakstu.
(
57
)	Šajā ziņā Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja Eiropas Savienības preču zīmju pamatnostādnēs Eiropas Savienības preču zīmju pārbaudei, kas minētas iepriekš 50. zemsvītras piezīmē, 5. lpp., ir norādīts, ka “valsts tiesību akti un prakse tiek uzskatīti par faktiskiem pierādījumiem, kas ļauj novērtēt konkrētās sabiedrības daļas uztveri attiecīgajā teritorijā”.
(
58
)	Iepriekš, 65.–68. punkts.
(
59
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE.
(
60
)	Piemērojot Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu (absolūts spēkā neesamības pamats) un tās pašas regulas 53. panta 1. punktu (relatīvs spēkā neesamības pamats).
(
61
)	Es atzīmēju, ka trešā apelācijas pamata nosaukums attiecas ne tikai uz labas pārvaldības principu, bet arī uz tiesiskās drošības principu. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja šo pēdējo principu nav komentējusi, un trešais apelācijas pamats būtu jāsaprot kā atsauce tikai uz labas pārvaldības principu.
(
62
)	Attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 75. pantu skat. spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 65. punkts).
(
63
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
64
)	Spriedums, 2018. gada 28. jūnijs, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 61. punkts). Skat. arī spriedumu, 2019. gada 16. janvāris, Polija/Stock Polska un EUIPO (C‑162/17 P, nav publicēts, EU:C:2019:27, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
65
)	Spriedums, 2018. gada 28. jūnijs, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 64. punkts).
(
66
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 3. punkts.
(
67
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 6.–9. punkts.
(
68
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 12. punkts.
(
69
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 13. punkts.
(
70
)	Apelācijas padomes lēmums, 2015. gada 28. maijs, R 2889/2014‑4, DIE WANDERHURE, 12. punkts.
(
71
)	Skat. arī Apelācijas padomju lēmumus, 2010. gada 21. janvāris, R 385/2008‑4, Fucking Hell; 2011. gada 1. septembris, R 168/2011‑1, FUCKING FREEZING!, un 2015. gada 2. septembris, R 519/2015‑4, JEWISH MONKEYS, komentēti iepriekš šo secinājumu 73. punktā. Skat. arī (daļēji) Apelācijas padomes lēmumu, 2006. gada 6. jūlijs, R 495/2005‑G, SCREW YOU.
(
72
)	Pārsūdzētā sprieduma 40. punkts.
(
73
)	Vācu grāmatu sērijas nosaukums (tulkojis Lee Chadeayne) ir The Wandering Harlot. Tomēr, pielāgojot to mūsdienu valodai, varētu tikt izmantots arī daudz mazāk izsmalcināts tulkojums.
(
74
)	Interesanti, ka preču zīmes reģistrācija attiecas ne tikai uz precēm (9. un 16. klase), bet arī uz pakalpojumiem (35., 38. un 41. klase).
(
75
)	Skat., piemēram, ECT nolēmumu, 2010. gada 14. janvāris, Atanasovski pret Bijušo Dienvidslāvijas Maķedonijas Republiku (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, 38. punkts).
(
76
)	Skat. cita starpā ECT nolēmumus, 2010. gada 14. janvāris, Atanasovski pret Bijušo Dienvidslāvijas Maķedonijas Republiku (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, 38. punkts); 2007. gada 7. jūnijs, Salt Hiper, Sa pret Spāniju (CE:ECHR:2007:0607JUD002577903, 26. punkts), un 2010. gada 30. novembris, S.S. BALIKLIÇEŞME Beldesi tar. kal. Kooperatifi pret Turciju (CE:ECHR:2010:1130JUD000357305, 28. punkts).
(
77
)	Iepriekš, šo secinājumu 104. punkts un 60. zemsvītras piezīme.