62015CC0354
ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 8. septembrī (
1
)
Lieta C‑354/15
Andrew Marcus Henderson
pret
Novo Banco, SA
(Tribunal da Relação de Évora (Evoras Apelācijas tiesa, Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Tiesiskā sadarbība civillietās un komerclietās — Regula Nr. 1393/2007 — Tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšana — Dokumentu izsniegšana pa pastu — Ierakstīta vēstule ar paziņojumu par saņemšanu — Līdzvērtīgums — Tiesas pavēstes nosūtīšana trešajai personai — Regulas Nr. 1393/2007 II pielikuma veidlapa”
I – Ievads
1.
Banka Portugālē uzsāka tiesvedību pret Īrijā dzīvojošu parādnieku. Nosūtot tiesas pavēsti par šo tiesvedību, radās trīs problēmas. Pirmkārt, apliecinājums par saņemšanu netika nosūtīts atpakaļ uz Portugāles tiesu. Otrkārt, tiesas pavēste esot saņemta parādnieka dzīvesvietā, bet to esot saņēmusi trešā persona. Treškārt, tiesas pavēstei nebija pievienota Regulas (EK) Nr. 1393/2007 (
2
) II pielikumā noteiktā standarta veidlapa (turpmāk tekstā – “II pielikuma veidlapa”), ar kuru adresātu vajadzēja informēt par viņa tiesībām atteikties pieņemt dokumentu.
2.
Pamatlietā iepriekšminētās tiesas pavēstes izsniegšana vēl tika uzskatīta par derīgu. Tas bija trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, pēc valsts tiesas lūguma Portugāles pasta iestāde vēstulē tiesai apstiprināja datumu un laiku, kad Īrijā bija piegādāts dokuments. Otrkārt, valsts tiesa secināja, ka tiesas pavēstes izsniegšana trešajai personai sasaucas ar prezumpciju par izsniegšanu adresātam un šī prezumpcija netika apstrīdēta. Treškārt, tā uzskatīja, ka II pielikuma veidlapas neesamība, lai gan ir problemātiska, tomēr to atspēko fakts, ka adresāts neiebilda pret II pielikuma veidlapas trūkumu šim nolūkam valsts tiesību aktos paredzētajā laika posmā.
3.
Šajā lietā iesniedzējtiesa vaicā, vai šīs valsts tiesību normas par tiesas pavēstes nosūtīšanu atbilst Regulas Nr. 1393/2007 prasībām.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – ES tiesības
4.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1393/2007 preambulas 2. apsvērumu “pareiza iekšējā tirgus darbība ir saistīta ar vajadzību dalībvalstīm uzlabot un paātrināt izsniegšanai paredzētu tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu savstarpēju pārsūtīšanu”.
5.
Saskaņā ar šīs pašas regulas preambulas 6. apsvērumu “tiesvedības efektivitāte un ātrums civillietās prasa, lai dalībvalstu norādīto vietējo struktūru savstarpējā tiesas un ārpustiesas dokumentu pārsūtīšana būtu tieša un tajā izmantotu ātrus līdzekļus”.
6.
Regulas Nr. 1393/2007 8. panta 1. punktā, lasot to kontekstā ar 8. panta 4. punktu, ir noteikts pienākums pievienot II pielikuma veidlapu, izsniedzot tiesvedības dokumentus, tostarp izsniedzot dokumentus pastā. II pielikuma veidlapas mērķis ir sniegt adresātam informāciju par viņa tiesībām izsniegšanas laikā atteikties pieņemt izsniedzamo dokumentu vai nosūtīt dokumentu atpakaļ vienas nedēļas laikā, ja tas nav uzrakstīts vai tam nav pievienots tulkojums kādā no šādām valodām: a) adresātam saprotamā valodā vai b) oficiālajā saņēmējas dalībvalsts valodā, vai, ja minētajā valstī ir vairākas oficiālās valodas, tās vietas oficiālajā valodā vai vienā no oficiālajām valodām, kurā izsniedz dokumentus.
7.
Regulas Nr. 1393.2007 8. panta 3. punktā ir noteikts, ka “ja adresāts atsakās pieņemt dokumentu saskaņā ar 1. punktu, dokumenta izsniegšanu var labot, saskaņā ar šo regulu izsniedzot adresātam dokumenta tulkojumu 1. punktā minētajā valodā. Tādā gadījumā dokumenta izsniegšanas diena ir diena, kad dokumentu ar tam pievienotu tulkojumu izsniedz saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem. Tomēr, ja saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem dokuments jāizsniedz noteiktā termiņā, diena, kas jāņem vērā attiecībā uz iesniedzēju, ir sākotnējā dokumenta izsniegšanas diena, ko nosaka saskaņā ar 9. panta 2. punktu”.
8.
Regulas Nr. 1393/2007 9. pants attiecas uz izsniegšanas dienu. Saskaņā ar 9. panta 1. punktu, lasot to kontekstā ar 9. panta 3. punktu, dokumenta izsniegšanas diena būtībā ir diena, kurā dokuments ir izsniegts saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem.
9.
Saskaņā ar 9. panta 2. punktu, “ja dokuments saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem ir jāizsniedz noteiktā termiņā, dienu, kas jāņem vērā attiecībā uz iesniedzēju, nosaka saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem”.
10.
Regulas Nr. 1393/2007 14. pantā ir noteikts: “Katrai dalībvalstij, izmantojot pasta pakalpojumus, ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu vai izmantojot kaut ko līdzvērtīgu, ir tiesības tieši izsniegt tiesas dokumentus personām, kas dzīvo citā dalībvalstī.”
11.
Regulas Nr. 1393/2007 19. pants attiecas uz atbildētāja neierašanos. 19. panta 1. punkta attiecīgajā daļā ir noteikts: “Ja tiesas pavēste vai līdzīgs dokuments ir bijis jāpārsūta citai dalībvalstij, lai to izsniegtu saskaņā ar šo regulu, bet atbildētājs nav ieradies, spriedumu nepasludina, kamēr nav konstatēts, ka:
[..]
un ka abos minētajos gadījumos izsniegšana vai piegāde tika veikta pietiekami laicīgi, lai atbildētājs varētu sagatavoties aizstāvībai.”
B – Valsts tiesības
12.
Saskaņā ar Código de Processo Civil (Civilprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “CPK”) 230. pantu tiesas pavēste ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par izsniegšanu ir uzskatāma par nogādātu dienā, kad parakstīts paziņojums par saņemšanu, un ir uzskatāma par nodotu adresātam arī tad, ja paziņojumu par saņemšanu ir parakstījusi trešā persona. Vēstule ir uzskatāma par pienācīgi piegādātu adresātam, ja vien adresāts nepierāda ko citu.
13.
Saskaņā ar CPK 365. panta 3. punktu un 293. panta 2. punktu pagaidu noregulējuma lietās laika posms, kurā ir īstenojamas tiesības uz aizstāvību, ir 10 dienas. CPK 366. panta 3. punktā ir precizēts, ka laika posms ir pagarināms par 10 dienām, ņemot vērā attālumu.
14.
Ja tiesas pavēstei nav pievienota II pielikuma veidlapa, tad saskaņā ar Portugāles tiesību aktiem un judikatūru tas nozīmē būtisku procesuālo prasību neievērošanu, kā rezultātā saskaņā ar CPK 191. panta 1. punktu tiesas pavēste ir nederīga.
15.
Tomēr saskaņā ar CPK 191. panta 2. punktu laika posms, kurā var iesniegt prasību atzīšanai par nederīgu sakarā ar būtisku procesuālo prasību neievērošanu, ir laika posms iebildumu iesniegšanai, proti, šajā lietā – 20 dienas no tiesas pavēstes izsniegšanas. Nederīgums ir uzskatāms par atspēkotu, ja tas šajā laikā nav apstrīdēts.
III – Fakti, tiesvedība valsts tiesā un uzdotie jautājumi
16.
2008. gadā Novo Banco, SA (turpmāk tekstā – “atbildētāja”) noslēdza ar Henderson (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējs”) divus finanšu nomas līgumus par veikala telpām Portimao [Portimão] pašvaldībā Portugālē. Apelācijas sūdzības iesniedzējs 2012. gada martā un augustā nemaksāja noteikto nomas maksu par šīm telpām un vēlāk turpināja nepildīt saistības. Pēc tam atbildētājs izbeidza abus līgumus.
17.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs atteicās atdot īpašumus. Atbildētāja uzsāka tiesvedību pret apelācijas sūdzības iesniedzēju Portugālē, cita starpā prasot pagaidu noregulējumu, precīzāk – īpašumu atdošanu.
18.
Prasības celšanas laikā apelācijas sūdzības iesniedzējs dzīvoja Īrijā. Tiesas pavēste esot tikusi nosūtīta ierakstītā vēstulē uz apelācijas sūdzības iesniedzēja adresi Īrijā.
19.
Tomēr paziņojums par saņemšanu netika atsūtīts atpakaļ uz valsts tiesu. Tāpēc valsts tiesa pieteica lūgumu Portugāles pasta dienestam (Correios, Telégrafos e Telefonos, turpmāk tekstā – “CTT”). CTT vēstulē atbildēja, apstiprinot, ka “saskaņā ar pasta darbinieka datora ierakstiem saņēmēja valstī Īrijā [..]” vēstule ar tiesas pavēsti tika nodota adresātam 2014. gada 22. jūlijā. CTT vēstulei pielikumā bija kopijas no attiecīgajiem ierakstiem Īrijas pasta dienesta izsekošanas sistēmā ar norādītu izsniegtā dokumenta numuru, tā reģistrācijas kodu un tā piegādes vēsturi, norādot piegādes datumu un vietu un uzrādot personas, kas saņēma šo sūtījumu, vārdu un parakstu. Šī persona parakstījās kā “A. Henderson” (
3
).
20.
Tiesas pavēstei nebija pievienota II pielikuma veidlapa.
21.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs neiesniedza paziņojumu par iebildumiem Portugāles valsts tiesību aktos noteiktajā termiņā. Tāpēc tika apstiprināti atbildētājas lūgtie pagaidu aizsardzības līdzekļi.
22.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs attiecīgi pārsūdzēja iesniedzējtiesā spriedumu par pagaidu aizsardzības līdzekļiem, lūdzot atkārtoti izsniegt viņam paziņojumu par tiesvedību. Viņš uzskatīja, ka sākotnējā tiesas pavēste neatbilst piemērojamām procesuālajām prasībām. Apelācijas sūdzības iesniedzējs norādīja, ka paziņojums par saņemšanu nav ticis nosūtīts atpakaļ uz tiesu. Viņš arī uzsvēra, ka nav konstatēts, kurš īstenībā paņēmis tiesas pavēsti. Viņš arī apstrīdēja II pielikuma veidlapas trūkumu, kas liedza viņam saņemt informāciju par viņa tiesībām atteikties saņemt paziņojumu par tiesvedību, ņemot vērā to, ka viņam bija paziņots tikai portugāļu valodā – valodā, kuru viņš nesaprot. Viņš apgalvoja, ka tiesas pavēstei vajadzēja pievienot tulkojumu angļu vai īru valodā, kas ir vienīgās valodas, kuras Īrijā ir atzītas attiecībā uz tiesas pavēstēm.
23.
Apelācija iesniedzējtiesā tika noraidīta. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc tam iesniedza tajā pašā tiesā pieteikumu par labojumiem otrās instances spriedumā, uzskatot otrās instances spriedumu par nesaderīgu ar Tiesas judikatūru, neatsaucoties uz kādu konkrētu judikatūru.
24.
Šādos apstākļos Tribunal da Relação de Évora (Evoras Apelācijas tiesa, Portugāle) apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus jautājumus:
“1)
Vai gadījumā, ja kāda Portugāles tiesa, kurā notiek tiesvedība civillietā pret kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī dzīvojošu pilsoni, ir izdevusi rīkojumu [tiesas pavēsti par minēto tiesvedību] šim pilsonim nosūtīt ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu un attiecīgais saņemšanas apstiprinājums nav nosūtīts atpakaļ, Portugāles tiesa var, ņemot vērā minēto regulu ((EK) Nr. 1393/2007) un tās pamatā esošos principus, uzskatīt šo nosūtīšanu par izdarītu, pamatojoties uz vēstules adresāta dzīvesvietas pasta dienesta dokumentāciju, kas apliecina, ka ierakstītā vēstule ar saņemšanas apstiprinājumu ir nogādāta adresātam?
2)
Vai Portugāles Civilprocesa kodeksa 230. panta noteikumu piemērošana pirmajā jautājumā aprakstītajā gadījumā ir pretrunā regulai un tās pamatā esošajiem principiem?
3)
Vai Portugāles Civilprocesa kodeksa 191. panta 2. punkta noteikumu piemērošana šajā lietā ir pretrunā regulai un tās pamatā esošajiem principiem?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Nīderlandes, Portugāles un Spānijas valdības, kā arī Komisija. Portugāles valdība un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus 2016. gada 7. jūlija tiesas sēdē.
IV – Vērtējums
26.
Šajos secinājumos es, pirmkārt, aplūkošu būtiskos pierādīšanas nosacījumus atbilstoši Regulai Nr. 1393/2007, lai pierādītu, ka ir notikusi tiesas pavēstes nosūtīšana, izmantojot pasta pakalpojumu (A). Otrkārt, es pievērsīšos jautājumam par to, vai paziņošana adresāta dzīvesvietā, ko apliecina trešā persona, ir saderīga ar regulu (B). Visbeidzot, es atbildēšu uz jautājumu, vai II pielikuma veidlapas nepievienošanu izsniedzamajiem dokumentiem var labot tas, ka noteiktā laika posmā nav celti iebildumi pret šo faktu (C).
A – Paziņojums par saņemšanu vai tam līdzvērtīgs
27.
Pirmajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, vai Regula Nr. 1393/2007 ļauj valsts tiesnesim situācijā, kad tiesas pavēste ir tikusi nosūtīta pa pastu, bet paziņojums par saņemšanu nav atsūtīts atpakaļ, ņemt vērā citus pierādījumus, lai novērtētu šīs izsniegšanas derīgumu. Īpaši iesniedzējtiesa vaicā, vai paziņojumu par saņemšanu var aizstāt ar pasta iestādes izdotu dokumentu, kas apliecina, ka iereģistrētā vēstule ir tikusi piegādāta adresātam.
28.
Regulā Nr. 1393/2007 ir noteikts izsmeļošs līdzekļu saraksts, kādā var izsniegt paziņojumus (
4
). Regulā Nr. 1393/2007 nav noteikta nekāda šo līdzekļu hierarhija (
5
).
29.
Atbilstoši regulas 14. pantam viens no iespējamajiem tiesas pavēstes nosūtīšanas veidiem ir – izmantojot pasta pakalpojumus. Tomēr 14. pantā ir tikai norādīts, kā veicama nosūtīšana, izmantojot pasta pakalpojumus: tiesas pavēstei ir jābūt ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu vai izmantojot kaut ko līdzvērtīgu (
6
). Tajā nav tālāk izklāstītas šīs nosūtīšanas metodes detaļas. Pretēji Regulas Nr. 1393/2007 I pielikumā noteiktajām veidlapām (ko izmanto saziņai starp nosūtītāja un saņēmēja struktūru, kad paziņošana notiek ar to starpniecību (
7
)), ne 14. pantā, ne kādā citā Regulas Nr. 1393/2007 normā nav noteiktas papildu detaļas, kā saskaņā ar šo regulu ir jāpaziņo par saņemšanu.
30.
Tāpēc, tā kā ne 14. pantā, ne kādā citā regulas normā nav noteiktas papildu detaļas par konkrēto “saņemšanas apstiprinājuma” formātu, sīkāka kārtība ir jānosaka valsts tiesību aktos (
8
).
31.
Turklāt 14. pantā ir tieša atsauce uz iespēju sniegt “kaut ko līdzvērtīgu” saņemšanas apstiprinājumam. Citiem vārdiem “saņemšanas apstiprinājums” var pat nebūt nepieciešams, ja ir citi piemēroti un ticami pierādījumi, kas apliecina dokumenta izsniegšanu adresātam (
9
).
32.
Rezumējot, 14. pants ir ļoti atvērta norma attiecībā uz konkrēto pierādījuma formu, kas vajadzīga, lai apliecinātu, ka ir notikusi tiesas pavēstes nosūtīšana, izmantojot pasta pakalpojumus.
33.
Tomēr šo atvērtību un valstīs pastāvošo nenoliedzamo daudzējādību attiecībā uz pierādījumiem par piegādātajiem dokumentiem, manuprāt, divējādi ierobežo Regulā Nr. 1393/2007 noteiktās sistēmas funkcionalitāte un mērķi. Pirmkārt, konkrētajam saņemšanas apstiprinājuma vai tam līdzvērtīga pasākuma formātam ir jāsniedz valsts tiesnesim pietiekama apliecinoša informācija, lai ļautu viņam novērtēt tiesas pavēstes derīgumu. Otrkārt, valsts tiesnesim arī jāspēj pārbaudīt, vai ir ievērotas adresāta procesuālās tiesības.
34.
Attiecībā uz pirmo ierobežojumu saņemšanas apstiprinājums ir standartizēta pierādījuma veidlapa, ko parasti uzskata par pietiekamu, lai konstatētu dokumentu nosūtīšanas faktu. Vispārīgi tajā ir informācija vismaz par izsniegšanas datumu un vietu, kā arī par personu, kurai dokuments nodots. Tomēr šī saņemšanas apstiprinājuma pierādošā funkcija, kā arī 14. panta teksta atvērtība, ko apliecina jēdziena “kaut kas līdzvērtīgs” lietošana, liek man secināt, ka papīra ar nosaukumu “saņemšanas apstiprinājums” neesamība automātiski nepadara izsniegšanu par spēkā neesošu. Tas ir tāpēc, ka šāda papīra neesamība nenozīmē, ka valsts tiesnesis nevar noteikt, vai dokuments faktiski ir izsniegts adresātam. Tiesnesis to var noteikt, pamatojoties uz citiem pierādīšanas līdzekļiem, kas saistīti ar šo jautājumu.
35.
Otrs ierobežojums sastāv no adresāta procesuālo tiesību aizsardzības. Tiesa ir pasvītrojusi, ka tiesības uz pienācīgu tiesas pavēstes nosūtīšanu izriet no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un taisnīgu tiesu (
10
). Šo aizsardzību nevar atspēkot Regulā Nr. 1393/2007 noteiktais mērķis, proti, efektīva un ātra tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšana (
11
).
36.
Turklāt adresāta procesuālo tiesību ievērošana ir īpaši nozīmīga plašākā kontekstā, ņemot vērā citus tiesiskās sadarbības civillietās un komerclietās tiesību aktus (
12
), tādus kā Regula (ES) Nr. 1215/2012 (
13
) (turpmāk tekstā – “Briseles I regula (pārstrādātā versija)” un Regula (EK) Nr. 805/2004 (
14
). Tas, vai dokuments par tiesvedības sākšanu ir pienācīgi izsniegts, tiešām ir svarīgs faktors tālākajiem apsvērumiem par to, vai rezultātā pieņemtais spriedums ir atzīstams un izpildāms un vai to var apstiprināt kā Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem Regulas Nr. 805/2004 izpratnē (
15
).
37.
Tas, vai abi augstākminētie ierobežojumi ir ievēroti attiecībā uz saņemšanas apstiprinājumu vai ko tamlīdzīgu Regulas Nr. 1393/2007 14. panta izpratnē, ir faktiskais novērtējums, kas jāveic valsts tiesai konkrētajos apstākļos katrā individuālā gadījumā.
38.
Es nekādi nevēlos pārņemt novērtēšanu, kas jāveic valsts tiesai šajā lietā. Bet, tā kā iesniedzējtiesa savā pirmajā jautājumā ir skaidri lūgusi Tiesai novērtēt, cik būtisks ir šo secinājumu 19. punktā norādīto valsts pasta dienestu izdots apstiprinājums, es teiktu, ka, ņemot vērā papildu pierādījumus, ko savākusi valsts tiesa, šāds apstiprinājums varētu tikt uzskatīts par “līdzvērtīgu” saņemšanas apstiprinājumam.
39.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka Regulas Nr. 1393/2007 14. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nozīmē, ka valsts tiesa var pamatoties uz citu dokumentu, nevis saņemšanas apstiprinājumu, lai izlemtu, ka tiesas pavēste ir tikusi nosūtīta adresātam saskaņā ar šo normu. Lai to uzskatītu par līdzvērtīgu saņemšanas apstiprinājumam, attiecīgajam dokumentam ir jāļauj valsts tiesnesim pārliecināties, ka tas ir izsniegts adresātam tādā veidā, kas aizsargā tā procesuālās tiesības.
B – Izsniegšana, par ko parakstījusies trešā persona adresāta dzīvesvietā
40.
Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regula Nr. 1393/2007 pieļauj valsts normu, atbilstoši kurai tiesas pavēstes nosūtīšana komerciālā veidā ir uzskatāma par likumīgu dienā, kad izsniegšanas paziņojumu ir parakstījusi trešā persona adresāta dzīvesvietā.
41.
Jāuzsver, ka atbilstoši valsts normām, kas minētas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir pietiekami, lai prezumētu [pavēstes] izsniegšanu, ja to saņēmusi trešā persona. Tomēr šīs lietas faktiskie apstākļi atklāj, ka dokumenti tika piegādāti apelācijas sūdzības iesniedzēja adresē un tos šajā adresē esot parakstījusi trešā persona. Tāpēc es izprotu valsts tiesas otro prejudiciālo jautājumu kā tādu, kas attiecas uz valsts normas, atbilstoši kurai izsniegšana ir uzskatāma par derīgu, ja izsniegšana notikusi trešajai personai adresāta dzīvesvietā, saderību ar Regulu Nr. 1393/2007.
42.
Kā jau uzsvērts iepriekšējā sadaļā, Regulā Nr. 1393/2007, izņemot prasību, ka izsniegšanai jānotiek ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu vai izmantojot tam līdzvērtīgu, nav saskaņotas detaļas attiecībā uz izsniegšanu, izmantojot pasta pakalpojumus.
43.
Attiecībā uz izsniegšanas dienas noteikšanu Regulas Nr. 1393/2007 9. pantā ir paredzēts, ka šo jautājumu nosaka saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem. Precīzāk, izsniegšanas dienu būtībā nosaka saskaņā ar izsniegšanas dalībvalstī, kas šajā lietā ir Īrija, piemērojamiem tiesību aktiem.
44.
Tomēr Regulā Nr. 1393/2007 nav noteikti nekādi konkrēti noteikumi par izsniegšanas trešajām personām derīgumu. Šajā ziņā es norādīšu turpmāk minēto.
45.
Standarti, kas piemērojami juridisko dokumentu izsniegšanai civillietās un komerclietās, parasti nav tik stingri kā tie, kas piemērojami administratīvajās un krimināllietās. It īpaši kriminālprocesuālajā jomā (
16
) varētu gaidīt, ka personām patiešām ir jānodod tiesas pavēste personīgi bez jebkādas iespējamas prezumpcijas vai fikcijas par izsniegšanu. Pretēji tam, dalībvalstu tiesību aktos var atrast vairākas prezumpcijas vai pat juridiskas fikcijas par izsniegšanu civillietās un komerclietās. Šīs prezumpcijas vai fikcijas civillietu un komerclietu kontekstā vispārīgi uzskata par tādām, kas izjauc pienācīgu līdzsvaru tiesiskās paļāvības ziņā starp prasītāju un adresātu (
17
).
46.
Tas, ka Regulā Nr. 1393/2007 nekas nav teikts par izsniegšanu, kas paziņota trešajai personai, kopā ar atsauci 9. pantā uz dalībvalstu tiesību aktiem ļauj secināt, ka pati regula neizslēdz izsniegšanu šādā veidā.
47.
Turklāt minētais netieši atbalsta domu, ka Regula Nr. 1393/2007 neizslēdz izsniegt tiesas pavēsti trešajai personai 19. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. 19. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteiktas prasības un aizsardzības pasākumi, ja atbildētājs nav ieradies tiesā. Tajā norādīts, ka spriedumu attiecībā uz šādu atbildētāju nevar taisīt, kamēr nav konstatēts, ka, piemēram, attiecīgais dokuments faktiski ir ticis nodots atbildētājam vai atbildētāja dzīvesvietā (
18
).
48.
Neparedzot vispārīgu noteikumu par izsniegšanu atbilstoši Regulai Nr. 1393/2007, ir skaidrs, ka 19. panta 1. punkta b) apakšpunktā (līdzīgi citiem ES tiesību instrumentiem, kuros noteikti procesuālie noteikumi civillietās un komerclietās (
19
)) ir paredzēta iespēja izsniegt dokumentus trešajai personai, ar nosacījumu, ka dokumenti ir izsniegti atbildētāja dzīvesvietā.
49.
Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka Regula Nr. 1393/2007 neizslēdz tiesas pavēstes derīgumu kā tādu, ja šī tiesas pavēste ir izsniegta trešajai personai adresāta dzīvesvietā. Tomēr tam ir piemērojami divi svarīgi ierobežojumi.
50.
Pirmkārt, kā tiesas sēdē pareizi norādīja Komisija, izsniegšana adresāta dzīvesvietā nozīmē, ka dokuments ir piegādājams konkrētajā adresāta mājoklī. Tāpēc, piemēram, piegāde personai dzīvokļu mājā, nevis piegāde līdz slieksnim konkrētā dzīvoklī, nebūtu pietiekama.
51.
Otrkārt, saņemšana adresāta mājoklī ir jāapliecina kādam pieaugušajam, no kura var saprātīgi gaidīt, ka tas nodrošinās, lai adresāts patiešām saņemtu izsniedzamo dokumentu. Tā tas būtu, manuprāt, gadījumā ar radinieku vai personu, ar kuru adresāts dzīvo vienā mājsaimniecībā, vai citu pieaugušu personu, ar kuru adresātam ir uzticības saikne.
52.
Nobeigumā es teiktu, ka Regula Nr. 1393/2007 ir interpretējama tā, ka tā nozīmē, ka tai nav pretrunā valsts normas, atbilstoši kurām ir uzskatāms, ka tiesas pavēste ir izsniegta adresātam, ja par to ir parakstījusies trešā persona, ar nosacījumu, ka šī izsniegšana ir notikusi adresāta dzīvesvietā, un ar nosacījumu, ka izsniegtais dokuments ir nodots pieaugušajam, no kura var saprātīgi gaidīt, ka tas to nodos adresātam.
C – II pielikuma veidlapas neiesniegšana
53.
Trešajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa vēlas pārliecināties, vai Regula Nr. 1393/2007 pieļauj valsts normu, kurā ir noteikts, ka II pielikuma veidlapas neesamība padara tiesas pavēsti par nederīgu, bet kurā noteikts, ka šo nederīgumu var labot, ja adresāts noteiktā laika posmā neceļ nekādus iebildumus pret II pielikuma veidlapas neesamību. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgais noteikums ir CPK 191. panta 2. punkts.
54.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai II pielikuma veidlapa ir nepieciešams izsniegšanas elements. Veidlapas mērķis ir nodrošināt, ka atbildētājs var izmantot savas tiesības atteikties no izsniegtā dokumenta, ja nav ievērotas Regulas Nr. 1393/2007 8. panta 1. punktā noteiktās valodas prasības. Tiesa ir arī norādījusi, ka Regulā Nr. 1393/2007 nav paredzēti nekādi izņēmumi attiecībā uz II pielikuma veidlapas izmantošanu. Turklāt Tiesa ir pietiekami skaidri noteikusi, ka tad, ja šī veidlapa nav tikusi pievienota, tā ir jānosūta adresātam (
20
).
55.
Tiesa ir formulējusi šos secinājumus saistībā ar Regulas Nr. 1393/2007 4. pantā paredzēto izsniegšanu, tas ir, starp attiecīgo dalībvalstu pārsūtītājām un saņēmējām aģentūrām. Tomēr atbilstoši regulas 8. panta 4. punktam noteikumi par II pielikuma veidlapas izmantošanu ir noteikti piemērojami gadījumā, kad tiesas pavēste tiek nosūtīta pa pastu.
56.
Tas nozīmē, ka tad, ja II pielikuma veidlapa nav iekļauta pa pastu piegādātajos dokumentos par tiesvedības sākšanu, tā nekavējoties jāpiegādā adresātam. Tāpēc, manuprāt, nav iespējams labot II pielikuma veidlapas neesamību ar to, ka ir pagājis laiks, kurā paziņotā dokumenta adresāts nav cēlis nekādus iebildumus pret veidlapas neesamību.
57.
II pielikuma veidlapa ir tāpēc, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas adresāta tiesības uz aizstāvību, informējot viņu par viņa tiesībām atteikties no saņemšanas, ja nav ievērotas Regulas Nr. 1393/2007 8. panta 1. punktā noteiktās valodas prasības. Ja nav pienācīga tulkojuma, adresāts var vispār nesaprast saņemtos dokumentus.
58.
Ja šādā situācijā trūkst II pielikuma veidlapa, adresāts var nezināt par savām tiesībām atteikties no saņemšanas. Šo nezināšanu var labot, vienīgi sniedzot trūkstošo informāciju, bet noteikti ne ar vienkāršu laika termiņa notecēšanu. Tāpēc ir loģiski neizdarīt nekādus procesuālus secinājumus no tā, ka adresāts nav iebildis pret II pielikuma veidlapas trūkumu noteiktā laika posmā, jo adresāts pat varēja nezināt, ka viņš varētu iebilst.
59.
Jāpapildina, ka pienākums izsniegt II pielikuma veidlapu attiecas uz visiem gadījumiem, neatkarīgi no tā, vai adresāts saprot valodu, kurā izsniedzamais dokuments ir sagatavots. Tikai tad, ja izsniegšana ir notikusi pareizi (tas ir, ieskaitot II pielikuma veidlapas izsniegšanu), kompetentā tiesa var novērtēt, vai iespējamais adresāta atteikums ir pamatots vai nav (
21
).
60.
Tādēļ es secinu, ka Regula Nr. 1393/2007 nepieļauj valsts normu, kurā paredzēts, ka izsniegšanas nepilnību, kas izriet no Regulas Nr. 1393/2007 II pielikumā noteiktās veidlapas neesamības, var labot, paejot laikam, kurā adresāts neceļ iebildumus pret veidlapas neesamību. Šādu neesamību var labot, vienīgi izsniedzot adresātam veidlapu saskaņā ar piemērojamajām Regulas Nr. 1393/2007 normām.
V – Secinājumi
61.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Tribunal da Relação de Évora (Evoras Apelācijas tiesa, Portugāle) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1. jautājums
Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Regulas (EK) Nr. 1393/2007 par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs (“dokumentu izsniegšana”), un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1348/2000, 14. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nozīmē, ka valsts tiesa var pamatoties uz citu dokumentu, nevis saņemšanas apstiprinājumu, lai izlemtu, ka tiesas pavēste ir tikusi nosūtīta adresātam saskaņā ar šo normu. Lai to uzskatītu par līdzvērtīgu saņemšanas apstiprinājumam, attiecīgajam dokumentam ir jāļauj valsts tiesnesim pārliecināties, ka tas ir izsniegts adresātam tādā veidā, kas aizsargā tā procesuālās tiesības.
2. jautājums
Regula Nr. 1393/2007 ir interpretējama tā, ka tā nozīmē, ka tai nav pretrunā valsts normas, atbilstoši kurām ir uzskatāms, ka tiesas pavēste ir izsniegta adresātam, ja par to ir parakstījusies trešā persona, ar nosacījumu, ka šī izsniegšana ir notikusi adresāta dzīvesvietā, un ar nosacījumu, ka izsniegtais dokuments ir nodots pieaugušajam, no kura var saprātīgi gaidīt, ka tas to nodos adresātam.
3. jautājums
Regula Nr. 1393/2007 nepieļauj valsts normu, kurā paredzēts, ka izsniegšanas nepilnību, kas izriet no Regulas Nr. 1393/2007 II pielikumā noteiktās veidlapas neesamības, var labot, paejot laikam, kurā adresāts neceļ iebildumus pret veidlapas neesamību. Šādu neesamību var labot, vienīgi izsniedzot adresātam veidlapu saskaņā ar piemērojamajām Regulas Nr. 1393/2007 normām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Regula par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs (“dokumentu izsniegšana”), un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1348/2000 (OV 2007, L 324, 79. lpp.).
(
3
)	Apelācijas sūdzības iesniedzēja vārds ir Andrew.
(
4
)	Spriedums, 2012. gada 19. decembris, Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, 30.–32. punkts).
(
5
)	Skat. spriedumu, 2006. gada 9. februāris, Plumex (C‑473/04, EU:C:2006:96, 22. punkts). Šis spriedums bija saistīts ar Padomes 2000. gada 29. maija Regulu (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV 2000, L 160, 37. lpp.), kas bija Regulas Nr. 1393/2007 priekštece.
(
6
)	Tā ir atšķirība no Regulas Nr. 1348/2000. Regulas Nr. 1348/2000 14. pantā (kas arī paredzēja tiesas pavēstes nosūtīšanu pa pastu), nebija noteikta īpaša piegādes metode, kādā dokumentiem jātiek izsniegtiem.
(
7
)	Skat. Regulas Nr. 1393/2007 4. panta 3. punktu, 6. panta 1., 3. un 4. punktu, 7. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 10. panta 1. punktu.
(
8
)	Tas ietver piemērojamos starptautiskos standartus tādus kā tos, ko noteikusi Pasaules Pasta savienība.
(
9
)	Kā Komisija norāda savos rakstiskajos apsvērumos, 14. panta redakcija nav pilnīgi skaidra (it īpaši, ciktāl tas attiecas uz tās redakciju vairākās oficiālajās valodās) attiecībā uz to, vai jēdziens “līdzvērtīgs” attiecas tikai uz “saņemšanas apstiprinājumu” vai uz nodošanas veidu “ierakstītā vēstulē ar saņemšanas apstiprinājumu” kopumā. Tomēr šīs lietas kontekstā šis jautājums nav būtisks, jo saskaņā ar abiem scenārijiem ir vajadzīgi pierādījumi, kas līdzvērtīgi paziņojumam par saņemšanu, lai apliecinātu to, ka tiesas pavēste ir nodota adresētam.
(
10
)	Nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 47. panta otrajā daļā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā. Skat. rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ECT 2016. gada 31. maija spriedumu lietā Gankin u.c. pret Krieviju (CE:ECHR:2016:0531JUD000243006, 28. un 39. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
11
)	Skat. Regulas Nr. 1393/2007 2. un 6. apsvērumu. Skat. spriedumus, 2015. gada 16. septembris, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, 30.–31. punkts), un 2012. gada 19. decembris, Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, 34.–36. punkts un tajos minētā judikatūra). Saistībā ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) skat. pēc analoģijas spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Lebek (C‑70/15, EU:C:2016:524, 33.–34. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
12
)	Spriedums, 2008. gada 8. maijs, Weiss und Partner (C‑14/07, EU:C:2008:264, 50. punkts).
(
13
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regula par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
(
14
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regula, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem (OV 2004, L 143, 15. lpp.).
(
15
)	Saistībā ar Regulu (EK) Nr. 44/2001 skat. ECT 2016. gada 23. maija spriedumu Avotiņš pret Latviju (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, īpaši 113.–125. punktu).
(
16
)	Skat. šajā ziņā 2016. gada 24. maija spriedumu Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346) par Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmumu 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.).
(
17
)	Regulā Nr. 1393/2007 ir ņemta vērā arī pieteicēja situācija, ko apliecina 8. panta 3. punkta pēdējais teikums. Skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 16. septembris, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, 33. punkts).
(
18
)	Izcēlums pievienots. Alternatīvi, spriedumu var izsniegt tādējādi, ka dokuments tiek nodots saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem, kas nosaka dokumentu izsniegšanas kārtību iekšējos tiesvedības procesos personām, kuras atrodas tās teritorijā (Regulas Nr. 1393/2007 19. panta 1. punkta a) apakšpunkts). Turklāt abos šajos gadījumos ir jākonstatē, ka sūtījuma piegāde notikusi savlaicīgi, lai atbildētājs varētu sagatavoties aizstāvībai.
(
19
)	Regulas Nr. 805/2004 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā šajā ziņā ir minēts vēl viens piemērs. Šajā normā ir runa par īpašu gadījumu, kad izsniegšana notiek bez pierādījuma par saņemšanu, un tajā ir noteikta iespēja [dokumentu] nodot parādnieka dzīvesvietā personām, kuras dzīvo vienā mājsaimniecībā ar parādnieku vai ir tur nodarbinātas. Izcēlums pievienots.
(
20
)	Spriedums, 2015. gada 16. septembris, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, 45., 55., 72. un 76. punkts).
(
21
)	Šajā ziņā skat. rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, 75.–76. punkts), un spriedumu, 2015. gada 16. septembris, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, 54. punkts).