62024CC0286
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 12. jūnijā (
1
)
Lieta C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
pret
Associação Ius Omnibus
(Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts tiesībās paredzētas zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem – Īpaša prasība par dokumentu izprasīšanu – Zaudējumu ticamība – Portugālē dzīvojošo patērētāju interešu aizskārums – Tiesību iesniegt prasību sabiedrības interesēs (actio popularis) izmantošana
I. Ievads
1.
Izskatāmā lieta dod Tiesai iespēju sniegt skaidrojumus par konkurences tiesību privāttiesisko izpildi, uz kuru pašlaik attiecas Direktīva 2014/104/ES (
2
).
2.
Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) uzdotie jautājumi būtībā attiecas, pirmām kārtām, uz to, vai pierādījumu izprasīšanas lūgums, kas iesniegts pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas, ir pakļauts nosacījumiem, kuri izriet no Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta, ciktāl šī tiesību norma attiecas uz minētās prasības ticamību, kas prasītājam jāpamato, lai tā varētu atbalstīt lūgumu izprasīt pierādījumus, un, otrām kārtām, uz minētajā tiesību normā prasīto ticamības pakāpi.
3.
Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos tiks analizēta tikai otrā minētā problemātika.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
4.
Regulas (EK) Nr. 1/2003 (
3
) 16. panta 2. punktā noteikts:
“Ja dalībvalstu konkurences iestādes atbilstoši [LESD 101.] pantam vai [102.] pantam lemj par līgumiem, lēmumiem vai darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā ar Komisijas pieņemto lēmumu.”
5.
Direktīvas 2014/104 5. panta 1.–3. punktā noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka procedūrā, kas saistīta ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību Savienībā, pēc prasītāja lūguma, kurš iesniedzis argumentētu pamatojumu ar pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai pamatotu tā zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, valstu tiesas var atbildētājam vai trešai personai izprasīt būtiskos pierādījumus, kuri ir to rīcībā, ievērojot šajā nodaļā paredzētos nosacījumus. Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesas pēc atbildētāja pieprasījuma var izprasīt būtiskos pierādījumus arī no prasītāja vai trešās personas.
[..]
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesas var izprasīt konkrētus pierādījumu elementus vai attiecīgas pierādījumu kategorijas, kas argumentētajā pamatojumā definētas tik precīzi un tik šauri, cik iespējams uz pamatoti pieejamu faktu pamata.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesas pierādījumu izprasīšanu veic samērīgā apmērā. Lai noteiktu, vai puses lūgums izprasīt pierādījumus ir samērīgs, valstu tiesas apsver visu attiecīgo pušu un trešo personu likumīgās intereses. Tās jo īpaši apsver:
a)
apmēru, kādā prasījums vai aizstāvība ir pamatota ar pieejamajiem faktiem un pierādījumiem, kas attaisno lūgumu izprasīt pierādījumus;
b)
pierādījumu izprasīšanas apjomu un izmaksas, īpaši attiecīgajām trešām personām, tostarp, lai novērstu vispārēju informācijas meklēšanu, par ko maz ticams, ka tā ir būtiska procedūrā iesaistītajām pusēm;
c)
to, vai pierādījumi, kas tiek izprasīti, ietver konfidenciālu informāciju, īpaši par trešām personām, un kārtību, kas paredzēta šādas konfidenciālas informācijas aizsardzībai.”
B.
Portugāles tiesības
6.
Direktīva 2014/104 Portugāles tiesībās tika transponēta ar 2018. gada 5. jūnijaLei n.o 23/2018, referente ao Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência (Likums Nr. 23/2018 par tiesībām uz zaudējumu atlīdzību pēc konkurences tiesību pārkāpuma (
4
); turpmāk tekstā – “Likums Nr. 23/2018”) (
5
).
7.
Likuma Nr. 23/2018 12. panta “Pierādījumu izprasīšana zaudējumu atlīdzināšanas prasības ietvaros” 1.–4. punktā noteikts:
“1 –   Tiesa pēc jebkuras puses, kas iesaistīta tiesvedībā par zaudējumu atlīdzināšanu, lūguma var pretējai pusei vai trešai personai, tostarp valsts iestādēm, izprasīt pierādījumus, kuri ir to rīcībā, ievērojot šajā nodaļā paredzētos ierobežojumus.
2 –   Iepriekšējā punktā minētais lūgums ir balstīts uz pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai pamatotu zaudējumu atlīdzināšanas vai aizstāvības prasījuma ticamību, un tajā norāda pierādāmos faktus.
3 –   Lūgumā pēc iespējas precīzi un šauri jānorāda pierādījumi vai pierādījumu kategorijas, kurus ir lūgts iesniegt, pamatojoties uz faktiem, uz kuriem tas ir balstīts.
4 –   Tiesa izdod rīkojumu par pierādījumu izprasīšanu, ja tā uzskata, ka tā ir samērīga un būtiska lietas izspriešanai, noraidot lūgumus, kas ietver neselektīvu informācijas meklēšanu.”
8.
Šā likuma 13. pantā “Piekļuve pierādījumiem pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas” paredzēts:
“1 –   Jebkura persona, kas saskaņā ar Civilkodeksa 573.–576. panta formulējumu un mērķiem vēlas iegūt informāciju vai izprasīt pierādījumus, tostarp tos, kurus persona, kuras rīcībā tie ir, nevēlas tai sniegt, var, pamatojot pasākuma nepieciešamību un ievērojot citus šajā nodaļā paredzētos ierobežojumus, lūgt kompetento tiesu uzdot atteikuma autoram tos iesniegt tiesas norādītajā datumā, laikā un vietā, ievērojot Civilprocesa kodeksa 1045.–1047. pantā paredzētos nosacījumus.
2 –   Iepriekšējā panta 2.–9. punkta noteikumus mutatis mutandis piemēro iepriekšējā punktā minētajiem piekļuves lūgumiem.”
III. Pamatlietas fakti, tiesvedība Tiesā un prejudiciālie jautājumi
9.
Ar 2020. gada 21. februāra lēmumu (
6
) Komisija konstatēja, ka Meliá Hotels International S.A. (turpmāk tekstā – “Meliá”), kurai adresēts minētais lēmums, ir pārkāpusi LESD 101. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, laikposmā no 2014. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 31. decembrim ar līgumiem īstenojot vertikālas darbības, ar kurām patērētāji tika šķiroti pēc to valstspiederības vai dzīvesvietas valsts. Šīs darbības ierobežoja Meliá izmitināšanas viesnīcā aktīvo un pasīvo pārdošanu vietējiem patērētājiem vai dalībvalstu iedzīvotājiem. Ņemot vērā Meliá sadarbību, tai uzliktā naudas soda apmērs tika samazināts. Šis lēmums netika pārsūdzēts un ir kļuvis galīgs.
10.
Ius Omnibus, kas ir patērētāju interešu aizstāvības apvienība, kompetentajā pirmās instances tiesā iesniedza īpašu prasību par to dokumentu izprasīšanu, kuri ir Meliá rīcībā un kurus tā uzskata par nepieciešamiem, lai noteiktu un pierādītu, pirmkārt, Komisijas konstatētās pretkonkurences darbības tvērumu un sekas un, otrkārt, šīs darbības radīto kaitējumu patērētājiem un tā apmēru. Šī prasība ir iesniegta pirms eventuālas kolektīvās zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas. Proti, Ius Omnibus uzsvēra, ka tai bija nodoms šādi rīkoties, izmantojot tiesības iesniegt prasību sabiedrības interesēs (actio popularis) to patērētāju vārdā, kuriem nodarīts kaitējums un kuri dzīvo Portugālē, gadījumā, ja, pamatojoties uz pieprasītajiem dokumentiem, tā varētu pierādīt Portugāles Konstitūcijā aizsargāto vispārējo interešu un Portugālē dzīvojošo patērētāju viendabīgo individuālo interešu aizskārumu, kas izrietot no Komisijas konstatētās Meliá pretkonkurences darbības.
11.
Pirmās instances tiesa apmierināja Ius Omnibus īpašo prasību. Izskatot Meliá apelācijas sūdzību, Tribunal da Relação (Apelācijas tiesa, Portugāle) pilnībā apstiprināja pirmajā instancē pasludināto spriedumu.
12.
Ārkārtas kasācijas sūdzību, kuru Meliá iesniegusi Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa), šī tiesa pieņēma izskatīšanai.
13.
Šādos apstākļos Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) ar 2024. gada 4. marta lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 23. aprīlī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2014/104/ES] 5. panta 1. punkts ir piemērojams prasībai par pierādījumu izprasīšanu pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības minētās direktīvas 2. panta 4. punkta izpratnē celšanas?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
2)
Vai nosacījums par zaudējumu iestāšanās ticamību, kas izriet no [Direktīvas 2014/104] 5. panta 1. punkta, prasa, lai pieteikuma iesniedzējs pierādītu, ka šajā lietā zaudējumu rašanās pārstāvētajiem patērētājiem, šajā gadījumā Portugālē dzīvojošajām personām, ir ticamāka nekā pretējais?
3)
Vai valsts tiesas var zaudējumu iestāšanās ticamības kritēriju saskaņā ar [Direktīvas 2014/104] 5. panta 1. punktu balstīt tikai uz tāda lēmuma esību, ko pieņēmušas konkurences jomā kompetentās iestādes[?] It īpaši, kāda ietekme šajā izvērtējumā ir faktam, ka tas ir lēmums, kas pieņemts izlīguma procedūras ietvaros saistībā ar Savienības konkurences tiesību vertikālu pārkāpumu mērķa dēļ?”
14.
Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas dalībnieki, Portugāles valdība, kā arī Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
15.
Pirms pievērsties otrajā un trešajā prejudiciālajā jautājumā izvirzītajām juridiskajām problēmām, izvērtēšu, pirmkārt, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību (1. iedaļa) un, otrkārt, premisu, kas saistīta ar pirmo jautājumu un uz ko balstīts otrais un trešais jautājums (2. iedaļa) (
7
).
1. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība
16.
Ius Omnibus norāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo neesot ievērotas Tiesas Reglamenta 94. panta prasības. Pēc tās domām, izklāsts, ko sniegusi iesniedzējtiesa, attiecībā uz visiem atbilstošajiem faktiem, Portugāles tiesību saturu, iemesliem, kas tai likuši šaubīties par Savienības tiesību normu interpretāciju, kā arī saikni, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietu, nav pietiekams. Turklāt šī tiesa neesot izklāstījusi iemeslus, kuri pamatotu otrā un trešā jautājuma nozīmīgumu. Tomēr Ius Omnibus aicina Tiesu apsvērt iespēju šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atzīt par pieņemamu.
17.
Nepiekrītu Ius Omnibus argumentiem, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neatbilstot Reglamenta 94. panta prasībām. Kā to parādīšu, tajā ir ietverti visi nepieciešamie elementi, lai Tiesa varētu lemt par šo lūgumu.
18.
Turklāt, lai gan iesniedzējtiesa nav skaidri izklāstījusi nedz iemeslus, kas tai ir likuši uzdot otro un trešo prejudiciālo jautājumu, nedz to, cik nozīmīgas ir atbildes uz šiem jautājumiem tiesvedībai pamatlietā, tās pamatojums tomēr ir acīmredzams, ņemot vērā to saturu. Proti, ar otro jautājumu šī tiesa vēlas noskaidrot, vai zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamība ir jāpierāda atkarībā no tā, vai “zaudējumu rašanās [..] patērētājiem [..] ir ticamāka nekā pretējais”, un ar trešo jautājumu – vai ir iespējams pierādīt prasīto ticamības pakāpi, pamatojoties uz tādu konkurences iestādes lēmumu kā 2020. gada 21. februāra lēmums.
19.
No tā izriet, ka otrais un trešais jautājums ir pieņemams.
2. Pierādījumu izprasīšanas lūguma iesniegšana pirms prasības celšanas pēc būtības
20.
Otrais un trešais jautājums – ar kuru analīzi atbilstoši Tiesas lūgumam aprobežosies šie secinājumi – ir uzdots gadījumam, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu apstiprinoši. Tādēļ manai šo jautājumu analīzei jābalstās uz premisu, ka uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde.
21.
Pilnības labad un tā kā atbilde uz pirmo jautājumu ir turpmāko jautājumu analīzes sākumpunkts, sniegšu dažas īsas piezīmes par tajā minēto problemātiku.
22.
Saskaņā ar pirmā jautājuma formulējumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts ir piemērojams pierādījumu izprasīšanas lūgumam, kas iesniegts pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas. Šis jautājums, šķiet, patiesībā attiecas uz to, vai nosacījumi, kuri paredzēti šajā tiesību normā un kuri saistīti ar zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, kas prasītājam jāpamato, ir piemērojami šādam pierādījumu izprasīšanas lūgumam.
23.
Jāprecizē, ka pirmais jautājums nav jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa vaicā, vai atbilstoši Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktam dalībvalstij ir jāparedz iespēja iesniegt pierādījumu izprasīšanas lūgumu pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas. Proti, Portugāles likumdevējs ir paredzējis šādu iespēju.
24.
Turklāt šķiet, ka Portugāles likumdevējs šo direktīvu ir interpretējis tādējādi, ka tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt iespēju iesniegt pierādījumu izprasīšanas lūgumu, kas norādīts minētās direktīvas 5. pantā, tikai zaudējumu atlīdzināšanas prasības ietvaros. Šī tiesību norma Portugāles valsts tiesību sistēmā ir transponēta ar Likuma Nr. 23/2018 12. pantu.
25.
Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 interpretāciju, ko veicis Portugāles likumdevējs, dalībvalsts tomēr var paredzēt iespēju iesniegt šādu lūgumu pirms prasības celšanas pēc būtības. Kā norāda Portugāles valdība, šīs dalībvalsts likumdevējs ir izmantojis šīs tiesības un paredzējis šādu iespēju Likuma Nr. 23/2018 13. pantā. Šķiet, ka tiesvedība pamatlietā attiecas uz šādu lūgumu.
26.
Šajā ziņā savos secinājumos lietā PACCAR u.c. (
8
) esmu pievērsies pierādījumu izprasīšanas lūgumu, kuri iesniegti pirms prasības celšanas pēc būtības, problemātikai Direktīvas 2014/104 piemērošanas jomas analīzes kontekstā. Tādējādi esmu pārbaudījis, vai šo direktīvu varēja piemērot konkrētajā tiesvedībā pamatlietā, lai kliedētu jebkādas iespējamās šaubas par Tiesas kompetenci atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem par minētās direktīvas normu interpretāciju.
27.
Uzsvēršu, ka minētajā lietā iesniedzējtiesa nebija izvirzījusi šo problemātiku. Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma skaidri neizrietēja, vai pierādījumu izprasīšanas lūgums bija iesniegts zaudējumu atlīdzināšanas prasības ietvaros vai pirms šīs prasības celšanas. Tāpēc esmu pārbaudījis, vai un – attiecīgā gadījumā – ar kādiem nosacījumiem šis lūgums ietilpst Direktīvas 2014/104 piemērošanas jomā.
28.
Šī jautājuma izskatīšana attiecībā uz pierādījumu izprasīšanas lūgumiem man lika secināt – pat pieņemot, ka Direktīva 2014/104 attiecas tikai uz lūgumiem, kas iesniegti zaudējumu atlīdzināšanas prasības ietvaros, šāds lūgums, kas tehniski ir iesniegts pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas, var ietilpt šīs direktīvas piemērošanas jomā. Proti, vismaz dažos gadījumos varētu uzskatīt, ka šāds lūgums ir iesniegts zaudējumu atlīdzināšanas prasības ietvaros vai ar to nosacīti tiek celta šāda prasība. Esmu uzskatījis, ka tā tas ir gadījumā, ja zaudējumu atlīdzināšanas prasība ir jāceļ īsā laikā – pretējā gadījumā tiktu piemērotas sankcijas – pēc pierādījumu izprasīšanas lūguma iesniegšanas, saistībā ar kuru ir tikusi pamatota zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamība, vai, iespējams, īsā laikā pēc šā lūguma saņemšanas.
29.
Ja pierādījumu izprasīšanas lūgumam piemīt šādas iezīmes, pirmkārt, tam ir piemērojami Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi un, otrkārt, Tiesas kompetencē ir atbildēt uz šīs tiesību normas interpretācijas jautājumu, ko uzdevusi tiesa, kurā iesniegts šāds lūgums.
30.
Nešķiet, ka Portugāles tiesībās paredzētajai prasībai par pierādījumu izprasīšanu ir iezīmes, kas minētas šo secinājumu 28. punktā. Tomēr Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi varētu būt piemērojami šādai prasībai, un Tiesas kompetencē būtu atbildēt uz interpretācijas jautājumu par šo tiesību normu.
31.
Proti, Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punktā dalībvalstīm ir atļauts, neskarot tās 5. panta 4. un 7. punktu un 6. pantu, paredzēt noteikumus, kas izraisītu pierādījumu plašāku atklāšanu. Tātad dalībvalsts varētu paredzēt iespēju iesniegt pierādījumu izprasīšanas lūgumu pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas un pat pilnībā uz šo lūgumu attiecināt (
9
) šīs direktīvas 5. pantā noteikto režīmu.
32.
Šādā gadījumā Tiesas kompetencē būtu atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem par Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punktu, kurus uzdevusi tiesa, kas izskata šādu lūgumu, atbilstoši Tiesas judikatūrai par situācijām, kurās Savienības tiesību normas ir piemērojamas strīdā, pamatojoties uz tādu tiešu un beznosacījumu atsauci valsts tiesībās, ar kuru tiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma (
10
).
33.
Šajā ziņā ir iespējams, ka Portugāles likumdevējs ir vēlējies prasību par pierādījumu izprasīšanu, kas iesniegta pirms prasības celšanas pēc būtības, pakļaut Direktīvas 2014/104 5. pantā paredzētajam režīmam. Proti, saskaņā ar Likuma Nr. 23/2018 13. panta 2. punktu noteikumi, kuri paredzēti tā 12. pantā un tātad šīs direktīvas 5. pantā, mutatis mutandis ir piemērojami prasībām, kas minētas šā likuma 13. pantā.
34.
Neatkarīgi no prasības par pierādījumu izprasīšanu, kas paredzēta Portugāles tiesībās, iezīmēm Tiesas kompetencē tātad ir atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem par Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu, kurus uzdevusi valsts tiesa, kurā šāda prasība iesniegta atbilstoši Likuma Nr. 23/2018 13. pantam.
B.
Par lietas būtību
35.
Iesākumā norādīšu, ka otrajā un trešajā jautājumā no gramatiskā viedokļa ir atsauce uz kaitējuma
ticamību, kas minēta Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā. Tomēr saskaņā ar šo tiesību normu prasītājs var panākt, lai valsts tiesa atbildētājam vai trešai personai uzdod iesniegt būtiskus pierādījumus, ar nosacījumu, ka viņš ir pamatojis sava zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, iesniedzot pamatoti pieejamus faktus un pierādījumus, kuri ir pietiekami (
11
).
36.
Šajā ziņā atgādināšu, ka kaitējuma esība ir viens no atbildības par konkurences tiesību pārkāpumu nosacījumiem. Lai iestātos šāda atbildība, jābūt izpildītiem trim nosacījumiem, proti, jābūt zaudējumiem (kaitējumam), cēloņsakarībai starp zaudējumiem un apgalvoto rīcību un pārmestās rīcības prettiesiskumam (
12
). Minēto atbildību var likt konstatēt ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību. Tātad Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka prasītājam ir jāpamato šo trīs nosacījumu ticamība.
37.
Tātad, neraugoties uz atšķirību starp otrā un trešā jautājuma formulējumu, no vienas puses, un Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta formulējumu, no otras puses, šie jautājumi attiecas uz triju nosacījumu, kuri veido atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu, ticamību. Tas it īpaši ir apstiprināts otrajā jautājumā, ar kuru iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai prasītā ticamības pakāpe ir jāpierāda, pamatojoties uz kritēriju, ar kuru tiek noteikts, vai “zaudējumu rašanās [..] patērētājiem [..] ir ticamāka nekā pretējais”. Šis kritērijs attiecas gan uz kaitējumu, gan uz saikni starp kaitējumu un apgalvoto rīcību. Tāpēc ierosinu otro jautājumu pārformulēt tādējādi, ka ar to iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, lai pamatotu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību atbilstoši Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktam, jāpierāda – tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir ticamāks nekā pretējais.
38.
Tāpat iesākumā norādīšu, ka otrā un trešā jautājuma izskatīšanas secība ir jāmaina.
39.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar šo tiesību normu prasītā ticamības pakāpe tiek noteikta atbilstoši kritērijam, atbilstoši kuram tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir ticamāks nekā pretējais, un ar trešo jautājumu – vai šī tiesību norma jāinterpretē tādējādi, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību var pierādīt, balstoties vienīgi uz Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēts pārkāpums.
40.
Otrais jautājums ir vispārīgāks nekā trešais jautājums, un apstiprinoša atbilde uz trešo jautājumu novērstu vajadzību atbildēt uz otro jautājumu. Tādēļ analīzi sākšu ar trešo jautājumu.
1. Par trešo jautājumu
41.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ar lēmumu, kurā konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, pietiek, lai pierādītu tāda zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, kas saistīts ar kaitējumu, kurš izriet no šā pārkāpuma. It īpaši šī tiesa jautā par iespēju pierādīt šāda prasījuma ticamību atbilstoši Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktam, balstoties vienīgi uz kompetento konkurences iestāžu lēmuma esību (a)iedaļa). Turklāt tā vēlas noskaidrot, vai fakts, ka šāds lēmums attiecas uz vertikālu ierobežojumu mērķa dēļ (b)iedaļa) un ir pieņemts izlīguma procedūrā (c)iedaļa), ietekmē atbildi, kas sniedzama uz šo jautājumu.
a) Vai ar lēmumu, kurā konstatēts pārkāpums, pietiek, lai pamatotu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību?
42.
Būtībā trešais jautājums ir, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, kurā iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, var izvērtēt zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, pamatojoties vienīgi uz Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums.
43.
Uzreiz norādīšu, ka, manuprāt, ar lēmumu, kurā konstatēts pārkāpums, nepietiek, lai pamatotu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību.
44.
Kā izriet no Regulas Nr. 1/2003 16. panta 2. punkta, valsts tiesa nevar pieņemt nolēmumus, kas būtu pretrunā Komisijas lēmumam, kurā konstatēts LESD 101. panta pārkāpums. Turklāt valsts tiesai, kas lemj par pārkāpumu, kurš ir identisks 2020. gada 21. februāra lēmumā minētajam, jāatzīst šā pārkāpuma esība. Savukārt tas, vai pastāv kaitējums un tieša saikne starp šo kaitējumu un attiecīgo pārkāpumu, jāizvērtē valsts tiesai (
13
).
45.
Tātad, ja ir pieņemts lēmums, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, tiesai, kurā iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, vairs nav jāpārbauda, vai, ņemot vērā pieejamos faktiskos elementus un pierādījumus, ir pierādīta pārkāpuma esības ticamība. Tomēr pārmestās rīcības prettiesiskums ir tikai viens no atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošajiem nosacījumiem. Kā esmu norādījis (
14
), zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamības pamatošana nozīmē pierādīt prasīto ticamības pakāpi attiecībā uz trim šo atbildību veidojošajiem nosacījumiem. Tādējādi ar pārkāpuma esības atzīšanu pašu par sevi nepietiek, lai pierādītu šāda prasījuma ticamību.
b) Lēmums par vertikālām darbībām, kas ierobežo konkurenci mērķa dēļ
46.
Iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai fakts, ka lēmums, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, attiecas uz vertikālu ierobežojumu mērķa dēļ, var būtiski mainīt uz trešo jautājumu sniedzamo atbildi.
47.
Uzskatu, ka tas tā nav un ka valsts tiesa vērtējumu par zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību nevar balstīt tikai uz šāda lēmuma esību.
48.
Šajā ziņā norādīšu, pirmām kārtām, ka Direktīvas 2014/104 17. panta 2. punktā ir noteikta atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru pārkāpumi, kas izdarīti karteļa ietvaros, rada kaitējumu. Šī prezumpcija, kādu to paredzējis Savienības likumdevējs, tomēr neattiecas uz vertikāliem konkurences ierobežojumiem.
49.
Proti, saskaņā ar Direktīvas 2014/104 47. apsvērumu tās 17. panta 2. punktā paredzēto atspēkojamo prezumpciju ir lietderīgi attiecināt vienīgi uz karteļiem, ņemot vērā, ka to slepenais raksturs palielina informācijas asimetriju un apgrūtina prasītāju iespējas iegūt kaitējuma pierādīšanai nepieciešamos pierādījumus. Turklāt šīs direktīvas 2. panta 14. punktā jēdziens “kartelis” būtībā ir definēts kā vienošanās vai saskaņota darbība starp diviem vai vairākiem konkurentiem ar mērķi saskaņot savas pretkonkurences darbības tirgū vai ar noteiktām darbībām ietekmēt attiecīgos konkurences parametrus. Šī definīcija neatbilst tādas vertikālas prakses definīcijai, kurā iesaistīti uzņēmumi, kas darbojas atšķirīgos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes līmeņos un kas tātad nav konkurenti.
50.
Turklāt, kā liecina pētījumi doktrīnā (
15
), Direktīvas 2014/104 17. panta 2. punkts dalībvalstīs ir transponēts atšķirīgi. Proti, dažas dalībvalstis jēdzienam “kartelis” ir izvēlējušās sniegt plašāku definīciju nekā tā, kas paredzēta Direktīvas 2014/104 2. panta 14. punktā, vai pat skaidri paplašināt šīs prezumpcijas piemērošanas jomu, attiecinot to arī uz vertikāliem konkurences ierobežojumiem. Šī nevienveidīgā transponēšana starp dalībvalstīm, jo dažas no tām skaidri vēlas paplašināt šajā direktīvā paredzēto jēdziena “kartelis” definīciju, apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru attiecīgā prezumpcija, kādu to paredzējis Savienības likumdevējs, attiecas tikai uz karteļiem, kuri atbilst minētās direktīvas 2. panta 14. punktā paredzētajai definīcijai.
51.
Tāpat šādā kontekstā norādīšu, ka iesniedzējtiesai jānosaka, vai Portugāles likumdevējs ir nolēmis, ka Direktīvas 2014/104 17. panta 2. punktā paredzētā prezumpcija ir piemērojama vertikāliem ierobežojumiem. Nekas neliecina par to, ka tas tā būtu.
52.
Otrām kārtām, apstāklis, ka lēmums, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, attiecas nevis uz vertikālu ierobežojumu seku dēļ, bet uz vertikālu ierobežojumu mērķa dēļ, arī nevar likt apšaubīt apsvērumu, ka valsts tiesa zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamības kritērija ievērošanu saskaņā ar Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu nevar pamatot tikai ar šāda lēmuma esību.
53.
Savienības konkurences tiesībās ir skaidri nošķirts jēdziens “ierobežojums mērķa dēļ” un jēdziens “ierobežojums seku dēļ”, un uz katru no tiem attiecas atšķirīgi pierādīšanas noteikumi (
16
). Saistībā ar pirmo minēto ierobežojumu vairs nav jāizvērtē attiecīgās prakses ierobežojošās sekas (
17
). Šāda ierobežojuma konstatēšana tomēr nenozīmē, ka kaitējums ir ticis nodarīts konkrētai personai un ka pastāv cēloņsakarība starp šo ierobežojumu un minēto kaitējumu. Šie nosacījumi, kuri veido atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu, ir jāpierāda tiesā, kurā celta zaudējumu atlīdzināšanas prasība.
54.
Šajā ziņā, runājot par Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzēto pierādījumu izprasīšanas lūgumu, prasītājam jāpamato prasītā ticamības pakāpe arī attiecībā uz šiem diviem nosacījumiem, proti, kaitējuma esību un tiešas cēloņsakarības starp to un attiecīgo pārkāpumu esību.
55.
Pilnības labad norādīšu, ka nedz tas, ka uz vertikālajiem ierobežojumiem neattiecas Direktīvas 2014/104 17. panta 2. punktā paredzētā prezumpcija (
18
), nedz tas, ka ierobežojumi mērķa dēļ nav pakļauti īpašiem pierādīšanas noteikumiem saistībā ar trim nosacījumiem, kuri veido atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu (
19
), nenozīmē, ka lēmumam, ar ko konstatēta vertikāla ierobežojuma mērķa dēļ esība, nav nekādas nozīmes, lai izvērtētu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību.
56.
Proti, pirmkārt, valsts tiesai, kurā iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, ir jāatzīst šajā lēmumā minētā konkurences tiesību pārkāpuma esība, un tātad viens no atbildību veidojošajiem nosacījumiem ir ne tikai ticams, bet arī pierādīts (
20
).
57.
Otrkārt, jēdziens “konkurences ierobežojums mērķa dēļ” attiecas uz rīcību, kuras kaitīguma pakāpe attiecībā uz konkurenci, t.i., tiešs vai netiešs kaitējums, ko tā var radīt lietotājiem vai patērētājiem dažādās nozarēs vai tirgos, ir nozīmīga (
21
). Kaitējuma pakāpe, kādu var radīt ar šādu rīcību, kopā ar citiem faktiem un pierādījumiem, kuri prasītājam ir pamatoti pieejami, ir atbilstoša, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību saskaņā ar Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu.
c) Lēmums, kas pieņemts izlīguma procedūrā
58.
Iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz faktu, ka 2020. gada 21. februāra lēmums tika pieņemts izlīguma procedūrā, un uzdod Tiesai jautājumu, vai šis apstāklis var ietekmēt atbildi, kas sniedzama uz trešo jautājumu.
59.
Uzskatu, ka tas tā nav.
60.
Proti, 2020. gada 21. februāra lēmums, kas pieņemts izlīguma procedūrā, ir galīgs lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. vai 23. pantu (
22
). Atšķirībā no lēmuma par saistībām, kas pieņemts, pamatojoties uz minētās regulas 9. pantu (
23
), izlīguma procedūrā pieņemtais lēmums ietver konstatējumu par LESD 101. panta vai LESD 102. panta pārkāpumu. Tas, ka uzņēmums, uz kuru attiecas šis lēmums, var saņemt naudas soda apmēra samazinājumu, nemaina konstatējuma par šo pārkāpumu raksturu.
61.
Tādēļ fakts, ka Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, ir ticis pieņemts izlīguma procedūrā, neietekmē – ņemot vērā šo secinājumu 45. punktā izklāstītos apsvērumus – jautājumu, vai valsts tiesa var pamatot kaitējuma ticamības kritērija ievērošanu saskaņā Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu tikai ar kompetentās konkurences iestādes lēmuma esību.
d) Starpsecinājums
62.
Uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar lēmumu, kurā konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, nepietiek, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību. Tas, ka šis lēmums attiecas uz vertikālu ierobežojumu mērķa dēļ un ir pieņemts izlīguma procedūrā, neatspēko šo apsvērumu.
2. Par otro jautājumu
a) Otrā jautājuma tvērums
63.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai, lai pamatotu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību atbilstoši Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktam, jāpierāda, ka tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir ticamāks nekā pretējais.
64.
Šī tiesa nepaskaidro, kā izpaužas tās otrajā jautājumā aprakstītais kritērijs. Turklāt nav skaidrs arī kritērijs, ko tiesvedībā pamatlietā izmantojušas zemāko instanču tiesas.
65.
Ius Omnibus uzskata, ka nevar izslēgt, ka iesniedzējtiesa nav ņēmusi vērā zemāko instanču tiesu piemēroto kritēriju un ir uzskatījusi, ka tā var atcelt pārsūdzēto spriedumu pamatojuma trūkuma dēļ. Tādējādi iesniedzējtiesa vēloties saņemt skaidrojumus par piemērojamo kritēriju, lai tās pasludināmajā spriedumā to varētu precizēt zemāko instanču tiesām.
66.
Alternatīvi – lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu varētu saprast tādējādi, ka Meliá apstrīd zemāko instanču tiesu piemēroto kritēriju un apgalvo, ka tām esot bijis jāpiemēro stingrāks kritērijs, kas aprakstīts otrajā jautājumā. Šādā gadījumā, kā norādījusi Ius Omnibus, otrais jautājums būtu jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir noteikt, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, transponējot to valsts tiesībās, dalībvalsts nevar noteikt mazāk stingru kritēriju kā tas, kas aprakstīts šajā jautājumā.
67.
Ar spriedumu, kas pieņemts pirmajā instancē un apstiprināts apelācijas stadijā, zemāko instanču tiesas ir uzdevušas Meliá iesniegt Ius Omnibus lūgtos dokumentus. Iesniedzējtiesa lemj par ārkārtas kasācijas sūdzību, ko Meliá iesniegusi par šo spriedumu.
68.
Meliá rakstveida apsvērumos apgalvo, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā ir noteikta varbūtības pakāpe, kas pārsniedz vienkāršu kaitējuma esības iespēju. Konkrētāk, Meliá uzskata, ka šī tiesību norma jāinterpretē tādējādi, ka tā ietver nevis šo vienkāršo iespēju, bet drīzāk reālu kaitējuma iestāšanās varbūtību, proti, ka, ņemot vērā attiecīgo faktisko, juridisko un ekonomisko kontekstu, kaitējuma esībai ir jābūt ticamākai nekā tā neesībai vai vismaz jābūt nopietni iespējamai, t.i., pamatotai.
69.
Turklāt Meliá norāda, ka Portugāles tiesas citās lietās, kas attiecas uz vispārējām civiltiesībām, ir uzskatījušas, ka ticamības jēdziens nozīmē pārliecības pakāpi, kas pārsniedz vienkāršas iespējamības robežu un ir augstāka par 50 %.
70.
Šo apsvērumu daļēji apstiprina Ius Omnibus, kas norāda, ka Portugāles tiesību sistēmā daži aizstāv arī nostāju, ka vispārējais pierādīšanas kritērijs civilprocesā ir kritērijs, saskaņā ar kuru “ir drīzāk iespējams nekā neiespējams”. Šādos apstākļos Ius Omnibus apgalvo, ka šis kritērijs jāpielāgo kontekstam, kādā tas tiek piemērots. Šāda pielāgošana esot prasīta Likuma Nr. 23/2018 13. panta 2. punktā, atbilstoši kuram šā likuma 12. panta 2.–9. punktā paredzētie nosacījumi mutatis mutandis ir piemērojami pierādījumu izprasīšanas lūgumam, kas iesniegts pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas.
71.
Neatkarīgi no niansēm, kas raksturīgas situācijai, ar kuru ir saskārusies iesniedzējtiesa (
24
), šīs tiesas mērķis ir skaidrs: noskaidrot, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā ir paredzēts kritērijs, kas ietver tādu ticamības pakāpi, kāda aprakstīta otrajā jautājumā, proti, kritērijs, saskaņā ar kuru tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir ticamāks nekā pretējais.
72.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka prasītā ticamības pakāpe, kas paredzēta Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā, ir visaugstākā, kādu var prasīt. Atbilstoši šīs direktīvas 5. panta 8. punktam dalībvalsts, neskarot tās 5. panta 4. un 7. punktu un 6. pantu, var paredzēt noteikumus, kas izraisītu pierādījumu plašāku atklāšanu. Lai atvieglotu piekļuvi pierādījumiem, dalībvalsts var nolemt noteikt zemāku ticamības pakāpi nekā tā, kas prasīta minētās direktīvas 5. panta 1. punktā. Turpretim dalībvalsts nevar noteikt kritēriju, kas ietver augstāku ticamības pakāpi nekā tā, kuru noteicis Savienības likumdevējs.
73.
Lai atbildētu uz otro jautājumu, tātad ir jānosaka, vai Direktīvā 2014/104 ir noteikts kritērijs, kas ietver ticamības pakāpi, saskaņā ar kuru tas, ka atbildību veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir ticamāks nekā pretējais, vai arī tā pieļauj zemāku ticamības pakāpi nekā tā, kas aprakstīta šajā jautājumā.
b) Izvērtējums
74.
Otrajā jautājumā aprakstītais kritērijs, šķiet, ir balstīts uz varbūtību līdzsvaru. Saskaņā ar šo šādi interpretēto kritēriju prasītājam jāpierāda, ka tas, ka pārstāvētajiem patērētājiem – šajā gadījumā Portugālē dzīvojošajiem patērētājiem – ir nodarīts kaitējums, ir ticamāks nekā pretējais.
75.
Uzskatu, ka pierādījumu līmenis, kas prasīts Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā, lai pamatotu pierādījumu izprasīšanas lūgumu, ir zemāks nekā līmenis, kas saistīts ar šādu varbūtību līdzsvaru.
76.
Proti, pirmām kārtām, nešķiet, ka dažādās Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta valodu versijās izmantotais formulējums ietver pārāk stingras prasības. Kā norāda Komisija, ar formulējumiem, kas izmantoti šīs direktīvas portugāļu valodas versijā (“plausibilidade”), vācu valodas versijā (“Plausibilität”), angļu valodas versijā (“plausibility”) un franču valodas versijā (“plausibilité”), kurām pievienošu poļu valodas versiju (“uprawdopodobnienie”), saskaņā ar to leksiskajām definīcijām tiek izdarīta atsauce uz situāciju, kurā apgalvojums ir – vai šķiet, ka ir, – pamatots vai pieņemams (
25
). Tādējādi šie formulējumi nozīmē, ka tiesa, kas lemj par pierādījumu izprasīšanas lūgumu, ir jāpārliecina, ka hipotēze, ka ir izpildīti atbildības trīs kumulatīvie nosacījumi, ir pamatoti pieņemama situācijā, ko tā izskata.
77.
Otrām kārtām, jānorāda, ka papildus Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta dažādās valodu versijās lietoto vārdu leksiskajām definīcijām šīs tiesību normas transponēšana valsts līmenī vismaz dažās dalībvalstu tiesībās atbilst vienai un tai pašai loģikai. Tā tas it īpaši ir Vācijas (
26
) un Polijas (
27
) tiesībās. Šajās dalībvalstīs spēkā esošajos transponēšanas noteikumos attiecībā uz prasīto ticamības pakāpi ir paredzēta tikai pamatoti pieņemama varbūtība.
78.
Trešām kārtām, nedrīkst aizmirst, ka iespēja iegūt piekļuvi dokumentiem ir funkcionāli saistīta ar tiesību uz pilnīgu atlīdzinājumu par konkurences tiesību pārkāpuma radītu kaitējumu izmantošanu.
79.
Direktīvas 2014/104 apsvērumi liecina par labu šādai interpretācijai.
80.
Proti, šīs direktīvas 14. apsvērumā, kas ir īpaši instruktīvs attiecībā uz tās 5. panta 1. punkta ratio legis (
28
), paredzēts, ka “pierādījumi, kas ir vajadzīgi, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu, bieži vien ir tikai un vienīgi pretējās puses vai trešo personu rīcībā un prasītājiem nav zināmi vai nav pieejami pietiekamā apmērā” – tas ir iemesls, kādēļ nevar izvirzīt “stingras juridiskās prasības prasītājiem sīki apliecināt visus lietas faktus jau tiesvedības sākumā un iesniegt precīzi noteiktus apliecinošus pierādījumus”, nepamatoti neaizskarot LESD garantēto tiesību uz atlīdzinājumu efektīvu īstenošanu. Turklāt šīs direktīvas 15. apsvērumā paredzēts, ka, lai novērstu informācijas asimetriju starp attiecīgajām pusēm, “ir lietderīgi nodrošināt, ka prasītājiem ir tiesības panākt, lai tiktu izprasīti pierādījumi, kuri ir būtiski to prasījumam, neliekot tiem precizēt konkrētās pierādījumu vienības”.
81.
Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā garantētās iespējas iegūt piekļuvi pierādījumiem par konkurences tiesību pārkāpumu mērķis tātad ir novērst informācijas asimetriju, kas pastāv starp šajā direktīvā paredzēto prasību pusēm. Šīs asimetrijas novēršana tomēr nav pašmērķis. Pierādījumu iegūšanai jāļauj cietušajai pusei efektīvi izmantot tiesības prasīt atlīdzinājumu par kaitējumu, un tādējādi tā netieši veicina konkurences noteikumu maksimālu efektivitāti (
29
).
82.
Tādēļ, pirmkārt, pierādījumu līmeni, kas tiek prasīts, lai apmierinātu prasību pēc būtības, nedrīkst jaukt ar līmeni, kas tiek prasīts, lai izpildītu ticamības pakāpi, kura vajadzīga rīkojuma par pierādījumu izprasīšanu izdošanai. Otrkārt, Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā prasītā ticamības pakāpe nevar būt pārāk stingra, jo tas vājinātu konkurences noteikumu efektivitāti.
83.
Šādā kontekstā norādīšu, tāpat kā to dara Komisija, ka kritērijs, kas balstīts uz varbūtību līdzsvaru, šķiet, atbilst kritērijam, ko piemēro anglosakšu tiesību sistēmu civilprocesos (
30
). Lai gan varbūtību līdzsvars ir ticis uzskatīts par piemērojamu zaudējumu atlīdzināšanas prasībām kādā no anglosakšu tiesību sistēmas tiesām, piemērojot Direktīvu 2014/104, proti, Apvienotajā Karalistē, tā tomēr nav tikusi vispārīgi piemērota pierādījumu izprasīšanas lūgumu kontekstā (
31
).
84.
Ceturtām kārtām, no Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta izriet, ka, lai panāktu, ka valsts tiesa uzdod atbildētājam vai trešai personai iesniegt būtiskus pierādījumus, prasītājam jāpamato zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamība, iesniedzot pamatoti pieejamus faktus un pierādījumus, kuri ir pietiekami (
32
). Tipiskā situācijā prasītājam tātad ir jāspēj pamatot sava zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, balstoties uz faktiskiem elementiem un pierādījumiem, kuri ir tā rīcībā vai kurus tas var iegūt bez pārmērīgām izmaksām vai grūtībām. Manuprāt, likumdevējs noteikti ir izstrādājis ticamības kritēriju, kas paredzēts šajā tiesību normā, balstoties uz šo premisu. Tātad parasti šo kritēriju būtu jāspēj izpildīt, pat pamatojoties uz daļēju vai nepilnīgu informāciju.
85.
Visbeidzot, piektām kārtām, šķiet, ka varbūtību līdzsvara kritērija piemērošana liek tiesai, kurā iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, konstatēt un salīdzināt divas hipotēzes: hipotēzi, kurā zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma apmierināšana ir ticama, un hipotēzi, kurā tā nav ticama.
86.
Otrajā jautājumā minētais kritērijs, kas ietver šādu abu hipotēžu analīzi, nešķiet piemērots uzdevumam, kāds ir Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā garantētajām tiesībām panākt būtisko pierādījumu izprasīšanu. Proti, vērtējumam, ko valsts tiesa veic, lai izdotu rīkojumu par pierādījumu izprasīšanu tiesvedības sākotnējā stadijā vai pat pirms tās uzsākšanas, pēc būtības būtu jābūt vienkāršotam. Turklāt, ja pat daļēja vai nepilnīga informācija var ļaut prasītājam pamatot zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību (
33
), tad tiesai, kas izskata lietu, analīzē ir jākoncentrējas tikai uz vienas hipotēzes, proti, hipotēzes, ka atbildību veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ticamību.
87.
Šādos apstākļos jāuzskata, ka, lai ievērotu Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā prasīto ticamības pakāpi, prasītājam jāpārliecina tiesa, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru atbildības trīs kumulatīvie nosacījumi ir izpildīti, konkrētajā situācijā ir pamatoti pieņemams. Tādēļ uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzētais kritērijs ietver zemāku ticamības pakāpi nekā tā, kas tiek prasīta ar kritēriju, saskaņā ar kuru tam, ka atbildību veidojošie nosacījumi ir izpildīti, jābūt ticamākam nekā pretējam.
V. Secinājumi
88.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) otro un trešo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem, 5. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
ar lēmumu, kurā konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, nepietiek, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību. Tas, ka šis lēmums attiecas uz vertikālu ierobežojumu mērķa dēļ un ir pieņemts izlīguma procedūrā, neatspēko šo apsvērumu.
2)
Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzētais kritērijs ietver zemāku ticamības pakāpi nekā tā, kas tiek prasīta ar kritēriju, saskaņā ar kuru tam, ka atbildību veidojošie nosacījumi ir izpildīti, jābūt ticamākam nekā pretējam.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).
(
3
)	Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
4
)	2018. gada 5. jūnijaDiário da República, I sērija, Nr. 107.
(
5
)	Jānorāda, ka iesniedzējtiesa ir vienīgi identificējusi atbilstošās šā likuma normas, neatkārtojot to tekstu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Savukārt šis teksts ir ietverts Portugāles valdības un Eiropas Komisijas rakstveida apsvērumos.
(
6
)	Lēmums C(2020) 893 final par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)), kura kopsavilkums ir publicēts 2020. gada 2. jūnijaEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2020, C 182, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “2020. gada 21. februāra lēmums”).
(
7
)	Skat. šo secinājumu 20. punktu.
(
8
)	C‑165/21, EU:C:2022:286.
(
9
)	Tātad šādā gadījumā uz pierādījumu izprasīšanas lūgumu attiektos ne tikai Direktīvas 2014/104 5. panta 4. un 7. punktā paredzētās prasības, bet gan visas šajā pantā noteiktās prasības.
(
10
)	Skat. neseno spriedumu, 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C‑652/22, EU:C:2024:910, 53. punkts).
(
11
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 10. novembris, PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:863, 43. punkts).
(
12
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 20. aprīlis, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, 39. punkts).
(
13
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 65. punkts).
(
14
)	Skat. šo secinājumu 44. punktu.
(
15
)	Attiecībā uz salīdzinošu pētījumu skat. Hornkohl, L., “The Presumption of Harm in EU Private Enforcement of Competition Law – Effectiveness vs Overcompensation”, EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, 2021, 34.–36. lpp., un Malinauskaite, J., Cauffman, C., “The Transposition of the Antitrust Damages Directive in the Small Member States of the EU – A Comparative perspective”, Journal of European Competition Law & Practice, 2018, 9. sēj., Nr. 8, 509. un 511. lpp.
(
16
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 63. punkts).
(
17
)	Gluži pretēji, skat. spriedumu, 2021. gada 18. novembris, Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, 71. punkts).
(
18
)	Skat. šo secinājumu 50. punktu.
(
19
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
20
)	Skat. šo secinājumu 44. punktu.
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, 150. punkts).
(
22
)	Pēc analoģijas skat. 28. punktu Komisijas Paziņojumā par izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās, lai pieņemtu lēmumus saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 7. un 23. pantu (OV 2008, C 167, 1. lpp.).
(
23
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 48. punkts), un 2025. gada 28. janvāris, ASG 2 (C‑253/23, EU:C:2025:40, 44. punkts).
(
24
)	Skat. šo secinājumu 65. un 66. punktu.
(
25
)	Tā tas ir arī poļu valodas versijā lietotā formulējuma (“uprawdopdobnienie”) gadījumā, kas saskaņā ar “Słownik języka polskiego PWN (Polskie Wydawnictwo Naukowe)”, https://sjp.pwn.pl/slowniki/uprawdopodobnienie, attiecas uz hipotēzes padarīšanu par ticamu (“sprawić, że coś staje się prawdopodobne”).
(
26
)	Šī tiesību norma Vācijas tiesībās ir transponēta ar 2013. gada 26. jūnijaGesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Konkurences ierobežojumu novēršanas likums) 33.g panta 1. punktu (BGBl. 2013 I, 1750. lpp.), saskaņā ar kuru prasītājam ir jāpierāda, ka viņa zaudējumu atlīdzināšanas prasījums ir ticams (“der glaubhaft macht, einen solchen Schadensersatzanspruch zu haben”). Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) 2023. gada 4. aprīļa spriedumā KZR 20/21 ir paskaidrojusi, ka pietiek ar to, ka pastāv zināma iespējamība, kas balstīta uz konkrētiem pierādījumiem, ka prasītājam ir pamats celt zaudējumu atlīdzināšanas prasību un ka nav nepieciešama pārliecinoša iespējamība.
(
27
)	Šī tiesību norma Polijas tiesībās ir tikusi transponēta ar ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji (2017. gada 21. aprīļa Likums par konkurences tiesību pārkāpuma radīta kaitējuma atlīdzināšanu) 17. panta 1. punktu. Tajā ir noteikts zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamības (“uprawdopodobnie”) kritērijs. Doktrīnas autori ir norādījuši, ka šajā likumā ir atsauce uz vispārējiem civilprocesa noteikumiem. Minētajā tiesību normā izmantotais kritērijs būtu jāinterpretē tādējādi, ka, lai šādu prasījumu uzskatītu par ticamu, apgalvojumam par tā esību jābūt pamatoti pieņemamam un tā ticamība, ņemot vērā iesniegtos pierādījumus, nedrīkst būt nenozīmīga. Šī prasījuma novērtēšana ir vienkāršota un balstīta uz prima facie vērtējumu, nevis uz detalizētu analīzi. Šajā ziņā skat. Machnikowski, P., no: Lis‑Zarrias K., Machnikowski, P. (red.), Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji. Komentarz, CH BECK, Varšava, 2018, 16. punkts.
(
28
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 10. novembris, PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:863, 44. punkts).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, 42.–44. punkts).
(
30
)	Skat. Smith, M., “Civil liability and the 50 %+ standard of proof”, The International Journal of Evidence & Proof, 2021, 25. sēj., Nr. 3, 183. lpp.
(
31
)	Skat. Rodger, B., “United Kingdom”, no: Rodger, B., Sousa Ferro, M., Marcos, F. (red.), The EU Antitrust Damages Directive: Transposition in the Member States, minēts iepriekš, 382. lpp.
(
32
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 10. novembris, PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:863, 43. punkts).
(
33
)	Skat. šo secinājumu 84. punktu.