62026CJ0024
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Direktīva 2012/29/ES – Noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālie standarti – 6., 10. un 18. pants – Tiesības saņemt informāciju par savu lietu un tiesības tikt uzklausītam – Valsts tiesiskais regulējums, kurā aizmuguriski notiesātai personai paredzēts ārkārtas pārsūdzības līdzeklis, ar mērķi panākt notiesājoša nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšanu – Cietušā tiesību tikt informētam par šīs ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu un tiesību piedalīties ar to saistītajā tiesvedībā neatzīšana – Direktīva (ES) 2016/343 – Nevainīguma prezumpcija un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā – 8. un 9. pants – Tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna vai uz citu tiesiskās aizsardzības līdzekli, kurš dod iespēju no jauna izskatīt lietu pēc būtības – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu – Pamattiesību hartas 54. pants – Tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums
Lietā C‑24/26 PPU [Casotta] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte d’appello di Roma (Romas apelācijas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2026. gada 7. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2026. gada 22. janvārī, kriminālprocesā pret
CV,
piedaloties
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi], N. Jēskinens [N. Jääskinen] (referents), R. Frendo [R. Frendo] un A. Kornezovs [A. Kornezov],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretāre: E. Sartori [E. Sartori], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2026. gada 18. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz M. Greco, vice avvocato generale, E. Feola un A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Tomat, J. Vondung un I. Zaloguin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2026. gada 16. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI (OV 2012, L 315, 57. lpp.), 6., 10. un 18. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 8. un 9. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 47. un 54. pantu, lasot tos kopsakarā ar Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk – ECPAK) 6. un 17. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar ārkārtas pārsūdzību, kuru CV iesniedza pēc tam, kad viņam aizmuguriski bija piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem un trim mēnešiem, kā arī naudas sods 1500 EUR par smagu miesas bojājumu nodarīšanu atbildību pastiprinošos apstākļos un laupīšanu atbildību pastiprinošos apstākļos, un kurā viņš lūdz atcelt notiesājošo nolēmumu, kas ir kļuvis galīgs, un no jauna uzsākt lietas izskatīšanu pēc būtības.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
ECPAK 6. pantā “Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu” paredzēts:
“1.   Ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā. [..]
2.   Ikviens, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu.
3.   Ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, ir tiesības vismaz:
a)
tikt nekavējoties, viņam saprotamā valodā un detalizēti, informētam par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu;
b)
uz laiku un līdzekļiem, kas nepieciešami, lai sagatavotu savu aizstāvību;
c)
aizstāvēt sevi pašam vai saņemt paša izvēlēta aizstāvja juridisku palīdzību, vai, ja viņam trūkst līdzekļu, lai algotu aizstāvi, saņemt nozīmēta aizstāvja palīdzību par velti, ja tas nepieciešams tiesvedības interesēs;
d)
nopratināt vai panākt nopratināt apsūdzības lieciniekus un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā apsūdzības lieciniekus;
e)
uz bezmaksas tulka pakalpojumiem, ja viņš nesaprot tiesā lietoto valodu vai nerunā tajā.”
4
ECPAK 17. pantā “Tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums” noteikts:
“Neviena no šīs Konvencijas normām nav tulkojama kā kādas valsts, personu grupas vai personas tiesības veikt jebkuru darbību, kuras mērķis ir likvidēt šajā Konvencijā atzītās tiesības un brīvības vai ierobežot tās lielākā mērā, nekā tas noteikts šajā Konvencijā.”
Savienības tiesības
Harta
5
Hartas 47. pantā “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu” paredzēts:
“Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
Juridiskā palīdzība tiek sniegta tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu, ciktāl šī palīdzība ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu tiesiskuma īstenošanu.”
6
Hartas 54. pantā “Tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums” noteikts:
“Nekas no šajā Hartā noteiktā nav interpretējams kā tiesības iesaistīties kādā darbībā vai veikt kādu darbību, kas vērsta uz kādu šajā Hartā atzītu tiesību un brīvību iznīcināšanu vai to ierobežošanu lielākā mērā, nekā tas paredzēts Hartā.”
Direktīva 2012/29
7
Direktīvas 2012/29 11., 20., 26. un 58. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“(11)
Šajā direktīvā nosaka minimālos noteikumus. Dalībvalstis var paplašināt direktīvā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni.
[..]
(20)
Cietušo loma krimināltiesību sistēmā un tas, vai viņi var aktīvi piedalīties kriminālprocesā, dalībvalstīs atšķiras atkarībā no valsts sistēmas, un to nosaka viens vai vairāki šādi kritēriji: valsts sistēmā cietušajam ir paredzēts juridisks statuss kā kriminālprocesa dalībniekam; uz cietušo attiecas tiesiska prasība vai cietušajam liek aktīvi piedalīties kriminālprocesā, piemēram, kā lieciniekam; un/vai cietušajam saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir likumīgas tiesības aktīvi piedalīties kriminālprocesā, un viņš vēlas to darīt, ja valsts sistēmā nav paredzēts, ka cietušajiem ir juridiskais statuss kā kriminālprocesa dalībniekiem. Ja ir atsauces uz cietušā lomu attiecīgajā krimināltiesību sistēmā, dalībvalstīm būtu jānosaka, kuri no minētajiem kritērijiem tiek piemēroti, lai noteiktu šajā direktīvā noteikto tiesību apjomu.
[..]
(26)
Sniedzot informāciju, tas būtu jādara pietiekami plaši, lai nodrošinātu cieņpilnu attieksmi pret cietušajiem un lai cietušie varētu pieņemt apzinātus lēmumus par savu dalību procesā. Šajā ziņā īpaši svarīga ir informācija, kas cietušajam ļauj uzzināt par jebkāda procesa pašreizējo stāvokli. Tas tāpat arī attiecas uz informāciju, kas cietušajam ļauj pieņemt lēmumu par to, vai lūgt pārskatīt lēmumu par kriminālvajāšanas neveikšanu.
[..]
(58)
Cietušajiem, kuri ir identificēti kā neaizsargāti pret sekundāru un atkārtotu viktimizāciju, iebiedēšanu un atriebību, būtu jāpiedāvā atbilstīgi pasākumi, lai tos aizsargātu kriminālprocesa laikā. Konkrētais šādu pasākumu veids būtu jānosaka individuālā novērtējumā, ņemot vērā cietušā vēlmes. Šādu pasākumu apmērs būtu jānosaka, neskarot aizstāvības tiesības un saskaņā ar tiesu iestāžu diskrēcijas noteikumiem. Vienam no galvenajam faktoriem, nosakot, vai cietušajiem ir nepieciešams konkrēts aizsardzības pasākums, vajadzētu būt cietušo bažām un bailēm attiecībā uz procesu.”
8
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta “Mērķi” 1. punktu:
“Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai noziegumos cietušie saņemtu atbilstīgu informāciju, atbalstu un aizsardzību un varētu piedalīties kriminālprocesā.
[..]”
9
Minētās direktīvas 6. pantā “Tiesības saņemt informāciju par savu lietu” noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka cietušie bez liekas kavēšanās tiek informēti par viņu tiesībām saņemt turpmāk norādīto informāciju par kriminālprocesu, kas ierosināts sūdzības par cietušā pārciestu noziedzīgu nodarījumu rezultātā, un ka cietušie saņem šādu informāciju, ja viņi to lūdz:
a)
jebkāds lēmums neturpināt izmeklēšanu vai to beigt, vai arī neveikt likumpārkāpēja kriminālvajāšanu;
b)
tiesas procesa norises laiks un vieta, kā arī izvirzītā apsūdzība pret likumpārkāpēju.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai cietušie atbilstīgi viņu lomai attiecīgajā krimināltiesību sistēmā bez liekas kavēšanās tiktu informēti par viņu tiesībām saņemt turpmāk norādīto informāciju un lai cietušie, ja viņi to lūdz, saņemtu šādu informāciju par kriminālprocesu, kas ierosināts viņu sūdzības par pārciestu noziedzīgu nodarījumu rezultātā:
a)
jebkāda tiesas procesa galīgais spriedums;
b)
informācija, kas cietušajam ļauj zināt pašreizējo stāvokli kriminālprocesā, izņemot atsevišķus gadījumus, kad šādas informācijas sniegšana var negatīvi ietekmēt lietas pienācīgu izskatīšanu.
3.   Informācijā, kas paredzēta 1. punkta a) apakšpunktā un 2. punkta a) apakšpunktā, ir iekļauts attiecīgā lēmuma pamatojums vai arī īss attiecīgā lēmuma pamatojuma kopsavilkums, izņemot zvērināto lēmuma vai tāda lēmuma gadījumā, kura pamatojums ir konfidenciāls, – šādos gadījumos pamatojumu nedod saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
4.   Cietušo vēlmei saņemt vai nesaņemt informāciju vajadzētu būt saistošai kompetentajai iestādei, ja vien minētā informācija nav jāsniedz saistībā ar cietušā tiesībām aktīvi piedalīties kriminālprocesā. Dalībvalstis cietušajiem jebkurā brīdī ļauj mainīt savu vēlmi un ņem šādu izmaiņu vērā.
5.   Dalībvalstis nodrošina, ka cietušajiem tiek piedāvāta iespēja bez liekas kavēšanās saņemt paziņojumu, ja persona, kas aizturēta, apsūdzēta vai notiesāta par noziedzīgiem nodarījumiem pret cietušajiem, ir atbrīvota vai izbēgusi no apcietinājuma. Turklāt dalībvalstis nodrošina, ka cietušos informē par visiem attiecīgajiem pasākumiem, kas tiek veikti viņu aizsardzībai likumpārkāpēja atbrīvošanas vai izbēgšanas gadījumā.
6.   Cietušie, ja viņi to lūdz, saņem 5. punktā paredzēto informāciju vismaz gadījumos, kad pastāv apdraudējums cietušajiem vai kad ir noteikts, ka viņiem pastāv kaitējuma risks, ja vien nav konstatēts kaitējuma risks likumpārkāpējam, kas rastos paziņojuma rezultātā.”
10
Šīs direktīvas 10. pantā “Tiesības tikt uzklausītam” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka cietušie var liecināt kriminālprocesā un iesniegt pierādījumus. Ja liecība ir jāsniedz bērnam, pienācīgi ņem vērā bērna vecumu un briedumu.
2.   Procesuālos noteikumus, saskaņā ar kuriem cietušie var liecināt kriminālprocesā un iesniegt pierādījumus, nosaka valsts tiesību akti.”
11
Direktīvas 2012/29 18. pants “Tiesības uz aizsardzību” ir formulēts šādi:
“Neskarot aizstāvības tiesības, dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejami pasākumi, ar ko cietušos un viņu ģimenes locekļus aizsargā no sekundāras un atkārtotas viktimizācijas, iebiedēšanas un atriebības, tostarp pret emocionāla vai psiholoģiska kaitējuma risku, un ar ko aizstāv cietušo cieņu nopratināšanas un liecības sniegšanas laikā. Vajadzības gadījumā šādi pasākumi ietver arī procedūras, kas cietušo un viņu ģimenes locekļu fiziskai aizsardzībai noteiktas saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
Direktīva 2016/343
12
Direktīvas 2016/343 9., 33., 38. un 48. apsvērumā noteikts:
“(9)
Šīs direktīvas mērķis ir veicināt tiesības uz taisnīgu tiesu kriminālprocesā, nosakot kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz nevainīguma prezumpcijas un tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā konkrētiem aspektiem.
[..]
(33)
Tiesības uz taisnīgu tiesu ir viens no demokrātiskas sabiedrības pamatprincipiem. Minētās tiesības ir pamatā aizdomās turēto un apsūdzēto tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, un tās būtu jānodrošina visā [Eiropas] Savienībā.
[..]
(38)
Apsverot, vai informācijas sniegšanas veids ir pietiekams, lai nodrošinātu, ka persona ir informēta par lietas izskatīšanu tiesā, vajadzības gadījumā īpaša uzmanība būtu jāpievērš arī publisko iestāžu centieniem informēt attiecīgo personu un attiecīgās personas centieniem saņemt tai adresēto informāciju.
[..]
(48)
Tā kā šajā direktīvā ir noteikti minimālie noteikumi, dalībvalstīm būtu jāvar paplašināt direktīvā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni. Dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti Hartā vai [ECPAK], kā to interpretē Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.”
13
Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets” paredzēts:
“Ar šo direktīvu paredz kopējus minimālos noteikumus, kas attiecas uz:
a)
konkrētiem nevainīguma prezumpcijas aspektiem kriminālprocesā;
b)
tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā.”
14
Minētās direktīvas 8. pantā “Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā” noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā.
2.   Dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes ar noteikumu, ka:
a)
aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām; vai
b)
aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.
3.   Nolēmumu, kas ir pieņemts saskaņā ar 2. punktu, var izpildīt attiecībā uz konkrēto aizdomās turēto vai apsūdzēto.
4.   Gadījumos, kad dalībvalstis paredz iespēju, ka tiesas sēdes var notikt bez aizdomās turēto vai apsūdzēto klātbūtnes, bet nav iespējams panākt atbilstību šā panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo, neskatoties uz saprātīgajiem centieniem aizdomās turēto vai apsūdzēto atrast, personas atrašanās vieta nav zināma, dalībvalstis var noteikt, ka nolēmumu tomēr var pieņemt un izpildīt. Minētajā gadījumā dalībvalstis nodrošina, ka gadījumos, kad aizdomās turētie vai apsūdzētie ir informēti par nolēmumu, jo īpaši, kad minētās personas ir aizturētas, tās informē arī par iespēju minēto nolēmumu pārsūdzēt un par tiesībām uz lietas izskatīšanu no jauna vai par citu tiesību aizsardzības līdzekli saskaņā ar 9. pantu.
5.   Šis pants neskar valsts noteikumus, kuri paredz, ka tiesnesis vai kompetentā tiesa var uz laiku izslēgt aizdomās turēto vai apsūdzēto no dalības lietas izskatīšanā tiesā, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu kriminālprocesa pienācīgu norisi, ar noteikumu, ka tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību.
6.   Šis pants neskar valsts noteikumus, kuri paredz, ka process vai atsevišķi tā posmi notiek rakstiski ar noteikumu, ka tiek ievērotas tiesības uz taisnīgu tiesu.”
15
Minētās direktīvas 9. pantā “Tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna” noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka gadījumos, kad aizdomās turētie vai apsūdzētie nepiedalās klātienē savas lietas izskatīšanā tiesā un kad nav izpildīti 8. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi, tiem ir tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā no jauna vai uz citu tiesiskās aizsardzības līdzekli, kurš dod iespēju no jauna noskaidrot lietas faktus, tostarp pārbaudīt jaunus pierādījumus, un kura rezultātā sākotnējo nolēmumu varētu atcelt. Minētajā sakarā dalībvalstis nodrošina, ka minētajiem aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības uz klātbūtni, efektīvi piedalīties saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām un izmantot tiesības uz aizstāvību.”
Itālijas tiesības
16
1988. gada 22. septembraDecreto del Presidente della Repubblica
n. 447 (Republikas prezidenta dekrēts Nr. 447, ar ko apstiprina Kriminālprocesa kodeksu; GURI Nr. 250, 1988. gada 24. oktobris, parastais papildinājums Nr. 92) (turpmāk – Kriminālprocesa kodekss), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2022. gada 10. oktobradecreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (likumdošanas dekrēts Nr. 150 par 2021. gada 27. septembra likuma Nr. 134 īstenošanu, ar kuru valdībai deleģētas pilnvaras kriminālprocesa efektivitātes nodrošināšanai, kā arī saistībā ar tiesvedību par zaudējumu atlīdzību un noteikumiem par tiesvedības ātru veikšanu; GURI Nr. 243, 2022. gada 17. oktobris, parastais papildinājums Nr. 38), 420.bis pants “Apsūdzētā prombūtne” paredz:
“1.   Ja apsūdzētais, kas ir brīvībā vai apcietinājumā, nav ieradies uz tiesas sēdi, tiesnesis turpina procesu bez viņa klātbūtnes:
a)
ja apsūdzētais ir izsaukts uz tiesu, izsniedzot dokumentu viņam personīgi vai personai, kuru viņš ir īpaši pilnvarojis dokumentu saņemt;
b)
ja apsūdzētais ir skaidri atteicies ierasties vai arī – tad, ja pastāv šķērslis 420.ter panta izpratnē, – ir skaidri atteicies uz to atsaukties.
2.   Tiesnesis turpina procesu bez apsūdzētā klātbūtnes arī tad, ja uzskata, ka ir pierādīts, ka apsūdzētais ir faktiski informēts par procesa norisi un ka viņa neierašanās uz tiesas sēdi ir brīvprātīga un apzināta izvēle. Šajā nolūkā tiesnesis ņem vērā paziņošanas veidu, apsūdzētā rīcību pirms tiesas sēdes, uzticama aizstāvja iecelšanu un visus citus būtiskos apstākļus.
3.   Tiesnesis turpina procesu arī neatkarīgi no 1. un 2. punktā minētajiem gadījumiem, ja ir konstatēts, ka apsūdzētais bēguļo vai ir citā veidā apzināti izvairījies saņemt informāciju par gaidāmo tiesas procesu.
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punktā paredzētajos gadījumos tiesnesis konstatē apsūdzētā prombūtni. Ja tiesību aktos nav noteikts citādi, apsūdzēto, kura prombūtne konstatēta, pārstāv aizstāvis.
5.   Izņemot 1., 2. un 3. punktā paredzētos gadījumus, pirms rīcības saskaņā ar 420.quater pantu tiesnesis atliek tiesas sēdi un nosaka, ka Polizia giudiziaria (tiesu policija) 419. pantā minēto paziņojumu, kā arī lūgumu par lietas nodošanu tiesai un tiesas sēdes protokolu izsniedz apsūdzētajam personīgi.
6.   Rīkojums, ar ko konstatē apsūdzētā prombūtni, tiek atcelts arī ex officio, ja pirms nolēmuma pieņemšanas apsūdzētais ierodas tiesā. Apsūdzētajam tiek noteikts jauns termiņš, lai viņš varētu izmantot iepriekš zaudētās tiesības:
a)
ja tiek iesniegts pierādījums, ka nejauša apstākļu sakritība, nepārvarama vara vai cits attaisnojošs iemesls ir pilnībā liedzis iespēju ierasties laikus, lai izmantotu zaudētās tiesības, un ka nav bijis iespējams savlaicīgi iesniegt pierādījumu par šo iemeslu ne savas vainas dēļ;
b)
ja 2. un 3. punktā paredzētajos gadījumos tiek pierādīts, ka persona nav bijusi faktiski informēta par stāvokli kriminālprocesā un ka tā nav varējusi savlaicīgi iesaistīties, lai izmantotu zaudētās tiesības, un ka tas nav noticis šīs personas vainas dēļ;
c)
ja tomēr izrādās, ka nosacījumi lietas izskatīšanai bez tās klātbūtnes nav bijuši izpildīti.
7.   Neatkarīgi no 6. punktā paredzētajiem gadījumiem, ja izrādās, ka nosacījumi procesa turpināšanai apsūdzētā prombūtnē nav izpildīti, tiesnesis, arī pēc savas iniciatīvas, atceļ rīkojumu, ar ko konstatēta apsūdzētā prombūtne, un rīkojas saskaņā ar 5. punktu.”
17
Šā kodeksa 629.bis pantā noteikts:
“1.   Neatkarīgi no 628.bis pantā noteiktajiem gadījumiem notiesātais vai persona, kam ar galīgu aizmuguriski pieņemtu spriedumu piemērots drošības pasākums, var panākt galīgā sprieduma atcelšanu, ja tiek pierādīts, ka viņa prombūtne konstatēta, nepastāvot 420.bis pantā paredzētajiem priekšnoteikumiem, un ka viņš ne savas vainas dēļ nav varējis pārsūdzēt spriedumu [paredzētajā] termiņā, izņemot gadījumus, kad ir pierādīts, ka viņš pirms sprieduma pasludināšanas faktiski zināja par procesa norisi.
2.   Pieteikumu – personīgi vai ar īpaši pilnvarota aizstāvja starpniecību – trīsdesmit dienu laikā no brīža, kad pieteikuma iesniedzējs uzzinājis par spriedumu, iesniedz tajā apelācijas tiesā, kuras jurisdikcijā atrodas tiesa, kas pasludinājusi spriedumu, pretējā gadījumā pieteikums tiek uzskatīts par nepieņemamu.
3.   Apelācijas tiesa rīkojas saskaņā ar 127. pantu, un, ja tā apmierina pieteikumu, tā atceļ spriedumu un nosaka lietas materiālu nosūtīšanu tiesai, kura izskata lietu tajā instancē vai līmenī, kurā konstatēta spēkā neesība.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
18
2022. gada 2. aprīlī tiesas policijas darbinieki aizturēja CV Romā (Itālija), pārsteigtu tieši smagu miesas bojājumu nodarīšanas un laupīšanas atbildību pastiprinošos apstākļos izdarīšanas brīdī. Šīs aizturēšanas laikā CV izraudzījās un pilnvaroja advokātu, lai nodrošinātu savu aizstāvību.
19
2022. gada 4. aprīlīTribunale ordinario di Roma (Romas tiesa, Itālija) tiesas sēdē CV aizturēšanas apstiprināšanai CV paziņoja, ka, lai gan Fizisko personu reģistrā rakstīts, ka viņa dzīvesvieta ir pie mātes Sicīlijā, viņš piecus gadus pastāvīgi dzīvojis Romā. Viņš precizēja, ka viņa dzīvesvieta atrodas labdarības apvienības pārvaldītas trūkumcietēju ēdnīcas telpās un ka procesuālie dokumenti viņam būtu jānosūta uz šo adresi.
20
Pēc šīs tiesas sēdes, tā kā CV aizturēšana netika apstiprināta, Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (Romas Vispārējās tiesas pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis, Itālija) pēc Pubblico ministero (prokuratūra, Itālija) lūguma nosūtīja CV uz Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa), kas lietu skata koleģiāli, lai tā taisītu tūlītēju spriedumu 2022. gada 4. oktobra tiesas sēdē.
21
2022. gada 9. maijā Romas pašvaldības policijas darbinieki devās uz adresi, kuru CV bija norādījis kā dzīvesvietu Romā, lai paziņotu rīkojumu par tūlītēju spriedumu. Tā kā šajā adresē minētā persona netika atrasta, viņi šo paziņojumu izsniedza vienai no personām, kas ir atbildīgas par attiecīgās labdarības organizācijas darbību. Šī persona paziņoja, ka CV uz minēto adresi bija ieradies pirms divām dienām, un apliecināja, ka ievietos rīkojumu par tūlītēju spriedumu CV personīgajā pastkastītē.
22
2022. gada 4. oktobrī ar apliecinātu e‑pastu rīkojums par tūlītēju spriedumu tika paziņots CV izraudzītajam advokātam, pamatojoties uz to, ka CV norādītā dzīvesvieta šim nolūkam nebija piemērota.
23
2022. gada 4. oktobra tiesas sēdē, ņemot vērā, ka CV advokāts bija atteicies no sava pilnvarojuma, jo nebija iespējams noteikt CV atrašanās vietu, Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) izraudzījās citu advokātu par tiesas ieceltu aizstāvi.
24
Šīs tiesas sēdes beigās Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) konstatēja, ka rīkojums par tūlītēju spriedumu nav ticis paziņots CV, un līdz ar to nosūtīja lietas materiālus kancelejai, lai no jauna tiktu paziņots šis rīkojums.
25
No Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka 2022. gada 30. decembrī stājās spēkā 2022. gada 10. oktobra Leģislatīvais dekrēts Nr. 150, ar kuru Kriminālprocesa kodeksa bijušais 420.bis pants tika pilnībā aizstāts ar jaunu tiesību normu, kurā paredzēts, ka procesu turpmāk nevar turpināt bez attiecīgās personas klātbūtnes, izņemot, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, citastarp tad, ja šī persona paziņojumu par dokumentu, kurā ietverta pavēste ar lūgumu ierasties personīgi, saņēmusi pati vai tas nodots tādas personas rokās, kurai viņš ir skaidri uzticējis dokumentu saņemšanu, vai arī tad, ja viņš ir skaidri atteicies ierasties tiesā. Turklāt saskaņā ar 420.bis panta 3. punktu kriminālprocesu var turpināt bez attiecīgās personas klātbūtnes arī tad, ja šī persona ir atzīta par bēguļoju vai citādi apzināti ir izvairījusies no informācijas saņemšanas par notiekošo procesu.
26
2023. gada 17. janvāra tiesas sēdē Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) konstatēja, ka attiecīgā persona ir jāmeklē, jo nav pierādīts, ka CV faktiski būtu zinājis par kriminālprocesu, kas pret viņu uzsākts.
27
Pēc šīs tiesas sēdes Romas pašvaldības policijas darbinieki nesekmīgi mēģināja atrast CV gan adresē, kuru viņš bija norādījis kā dzīvesvietu Romā, gan pa tālruni.
28
2023. gada 13. jūnija tiesas sēdē Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) norādīja, ka no Romas pašvaldības policijas dienesta ziņojuma izriet, ka CV nav bijis iespējams atrast. Tādēļ tā uzdeva viņu meklēt viņa dzīvesvietas adresē, proti, viņa mātes dzīvesvietā Sicīlijā, lai viņam izsniegtu rīkojuma par tūlītēju spriedumu kopiju un 2023. gada 13. jūnija tiesas sēdes protokola kopiju, kurā minēta tiesas sēdes atlikšana uz 2023. gada 23. oktobri.
29
2023. gada 19. jūnijā šie abi akti tika paziņoti CV mātei ar norādi “kopā dzīvojoša māte”, lai gan 2023. gada 3. februārī viņa jau bija iesniegusi paziņojumu par sava dēla aizbraukšanu no vecāku dzīvesvietas un lūdza viņu svītrot no mājsaimniecības sastāva, kas reģistrēts civilstāvokļa aktu reģistrā.
30
2023. gada 23. oktobra tiesas sēdē Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) konstatēja, ka rīkojums par tūlītēju spriedumu tika izsniegts ar CV kopā dzīvojošajai mātei, un uzdeva turpināt debates bez CV klātbūtnes, uzskatot, ka ir acīmredzami pierādīts, ka viņš faktiski zināja par procesu, kas pret viņu uzsākts, un ka viņa prombūtne tiesas sēdē ir uzskatāma par brīvprātīgu un apzinātu izvēli saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 420.bis panta 3. punktu.
31
Ar 2023. gada 23. oktobra spriedumu CV tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem un trim mēnešiem, kā arī naudas sods 1500 EUR par līdzdalību Romā izdarītos noziedzīgos nodarījumos – smagu miesas bojājumu nodarīšanā un laupīšanā atbildību pastiprinošos apstākļos.
32
Tā kā CV šo spriedumu nepārsūdzēja, tas kļuva galīgs 2024. gada 14. aprīlī.
33
Pēc attiecīgā soda izpildes rīkojuma, ko Pubblico ministero (prokuratūra) izdeva 2024. gada 11. oktobrī, tiesas policijas darbinieki 2024. gada 19. novembrī apcietināja CV.
34
2024. gada 19. decembrī CV, pamatojoties uz Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantu, iesniedza ārkārtas pārsūdzību Corte d’appello di Roma (Romas apelācijas tiesa, Itālija), iesniedzējtiesai, lūdzot atcelt 2023. gada 23. oktobra notiesājošo spriedumu, kurš, kā minēts šā sprieduma 32. punktā, kļuvis galīgs, un attiecīgā gadījumā uzsākt jaunu lietas izskatīšanu pēc būtības. Savas prasības pamatojumam viņš norādīja, ka viņš ticis pasludināts par prombūtnē esošu, pārkāpjot Kriminālprocesa kodeksa 420.bis pantā paredzētos nosacījumus, un ka viņam nav bijis iespējas iesniegt apelācijas sūdzību ne savas vainas dēļ, jo viņš faktiski nav zinājis to, ka par pret viņu uzsākts process.
35
Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs Kriminālprocesa kodeksa 420.bis un 629.bis pants, kuros attiecīgi reglamentēti nosacījumi, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai varētu aizmuguriski tiesāt apsūdzēto, kā arī ārkārtas tiesību aizsardzības līdzeklis, kas pieejams aizmuguriski notiesātajai personai.
36
It īpaši minētā tiesa, pirmām kārtām, norāda, ka šīs valsts tiesību normas varētu nonākt konfliktā ar noziegumos cietušo tiesībām, kas garantētas Direktīvā 2012/29.
37
Šajā ziņā tā uzsver, ka Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantā par labu aizmuguriski notiesātai personai ir atzīts šā sprieduma 34. punktā minētais ārkārtas tiesību aizsardzības līdzeklis, tomēr attiecīgajā nodarījumā cietušajam, kurš kriminālprocesā, kurā pieņemts notiesājošs nolēmums, nav pieteicis civiltiesisku prasību, nepiešķir tiesības tikt informētam par to, ka aizmuguriski notiesātā persona ir iesniegusi šādu pārsūdzību, nedz arī tiesības piedalīties šajā procesā vai iesniegt apsvērumus, pat ja runa ir par procesu, kura rezultātā var tikt atcelts aizmuguriski pasludinātais notiesājošais nolēmums.
38
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādai ārkārtas pārsūdzībai būtu tieša un būtiska ietekme uz cietušā tiesībām un interesēm, jo tā varētu izraisīt jaunas tiesvedības uzsākšanu pēc būtības un līdz ar to pakļaut viņu sekundāras un atkārtotas viktimizācijas riskam, liekot viņam no jauna piedalīties visā procesā, tomēr bez iespējas apstrīdēt šādi notiesātās personas iesniegto pārsūdzību.
39
Turklāt šī tiesa uzsver – tā kā Direktīvas 2012/29 6., 10. un 18. pantā, kuros ir nostiprinātas cietušā tiesības tikt informētam un tikt uzklausītam, ir atsauce uz kriminālprocesu kopumā, šī direktīva neļautu dalībvalstīm izslēgt cietušo no procesa, kas, tāpat kā Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantā paredzētais, var izraisīt aizmuguriski pieņemtā notiesājošā nolēmuma pilnīgu atcelšanu un likt no jauna izskatīt lietu pēc būtības. Tādējādi minētā tiesa uzskata, ka jebkādas informācijas vai saziņas par labu noziedzīgā nodarījumā cietušajam neesība un tātad jebkādas iespējas uzklausīt šo cietušo saistībā ar šādu ārkārtas pārsūdzību, kas izriet no šīs valsts tiesību normas, neesība nozīmētu minētās direktīvas 6., 10. un 18. pantā paredzēto tiesību pārkāpumu.
40
Otrām kārtām, iesniedzējtiesai ir šaubas arī par Kriminālprocesa kodeksa 420.bis un 629.bis panta, kā tos interpretējusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), saderību ar Direktīvu 2016/343.
41
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka it īpaši no Kriminālprocesa kodeksa 420.bis panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar 629.bis pantu, izriet, ka aizmuguriski pasludināta notiesājoša nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšana šā sprieduma 25. punktā atgādinātajā un šajā 3. punktā minētajā gadījumā nevar tikt panākta, ja ir pierādīts, ka apsūdzētā persona “jebkurā citā veidā ir apzināti izvairījusies no informācijas saņemšanas” par kriminālprocesu, kurš pret viņu uzsākts.
42
Šī tiesa precizē, ka minētās tiesību normas valsts judikatūrā esot interpretētas tādējādi, ka to, ka apsūdzētā persona apzināti izvairījusies no informācijas saņemšanas par kriminālprocesu, kas uzsākts pret viņu, nevar prezumēt, pamatojoties uz netiešiem pierādījumiem vai objektīvu šīs personas rīcību, kas pierāda, ka šī persona apzināti piekrīt riskam nebūt informētai par šo procesu. Proti, šādu rīcību var pierādīt, tikai iesniedzot tiešus pierādījumus, kas de facto nozīmētu, ka apsūdzētajai personai būtu jāsniedz skaidrs paziņojums, kurā norādīts, ka tā ir apzināti centusies izvairīties no informācijas par minēto procesu.
43
Taču, tā kā šādus tiešus pierādījumus ir īpaši grūti iegūt, tiesai, kurā ir iesniegta ārkārtas pārsūdzība saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantu, praktiski esot pienākums gandrīz sistemātiski atcelt aizmugurisku notiesājošu nolēmumu, pat ja ir pierādīts, ka apsūdzētā persona ir rīkojusies, netieši, bet droši demonstrējot vēlmi izvairīties no informācijas saņemšanas par kriminālprocesu, kas uzsākts pret viņu, vai arī tad, ja ir pierādīta rupja neuzmanība attiecībā uz informāciju vai arī piekrišana riskam nezināt par šo procesu.
44
Tieši tā tas esot pamatlietā, jo kriminālpolicijas darbinieki CV aizturēja tieši brīdī, kad viņš izdarīja vairākus noziedzīgus nodarījumus, un nogādāja viņu tiesā, bet pēc tam veica virkni darbību, kas padarīja ļoti paredzamu to, ka viņš nevarēs uzzināt par vēlākiem aktiem saistībā ar kriminālprocesu, kas pret viņu uzsākts, tādējādi paužot savu vēlmi izvairīties no informācijas par šo procesu.
45
Tomēr, tā kā CV nav nekādu tiešu pierādījumu par šādu nodomu, Kriminālprocesa kodeksa 420.bis un 629.bis pantā, kā tie ir interpretēti valsts judikatūrā, esot noteikts pienākums atcelt attiecībā uz viņu aizmuguriski pasludināto notiesājošo spriedumu.
46
Šajā ziņā iesniedzējtiesa apgalvo, pirmkārt, ka ar šādu valsts tiesību normu interpretāciju tostarp varētu tikt pārkāpti principi, kas izriet no 2020. gada 13. februāra sprieduma Spetsializirana prokuratura (Tiesas sēde apsūdzētā prombūtnē) (C‑688/18, EU:C:2020:94), kurā Tiesa esot nospriedusi, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343 8. un 9. pantu tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna netiek automātiski iegūtas, ja apsūdzētā prombūtne izriet no apzinātas izvēles, ko var izsecināt arī no attiecīgās lietas objektīvajiem apstākļiem.
47
Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka no Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 1. marta sprieduma Sejdovic pret Itāliju (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), kas attiecas uz ECPAK 6. pantu, izriet, ka ir jānodrošina aizsardzība attiecīgajai personai, kura nav zinājusi par kriminālprocesu, kas pret viņu ir uzsākts, no viņas neatkarīgu iemeslu dēļ un kurai tādēļ ir tikusi liegta iespēja piedalīties procesā un īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
48
Tomēr tā uzskata, ka šo spriedumu nevar nedz interpretēt, nedz izmantot kā tādu, kas pamato vispārējas un beznosacījuma tiesības uz lietas izskatīšanu pēc būtības no jauna visos gadījumos, kad notiesājošs spriedums ir pasludināts bez apsūdzētā klātbūtnes. Šādā gadījumā tiesības no jauna izskatīt lietu esot izveidotas nevis kā absolūtas tiesības, bet gan kā instruments, kas paredzēts, lai nodrošinātu procesa taisnīgumu. Līdz ar to minētais spriedums arī nevarot leģitimizēt rīcību, kas ļauj apsūdzētajai personai izvairīties no informācijas par kriminālprocesu, kas pret viņu uzsākts, nedz arī pārveidot tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna par mehānismu, kas var atalgot šīs personas īstenotās apiešanas stratēģijas, tās kļūdainu nerīkošanos vai apzinātu piekrišanu riskam nesaņemt dokumentus, kas uz viņu attiecas, jo pretējā gadījumā tiktu veicināts strukturāls tiesību uz aizstāvību ļaunprātīgas izmantošanas risks, kas ir aizliegts saskaņā ar ECPAK 17. pantu. Šajā ziņā iesniedzējtiesa atgādina, ka šajā konvencijā atzītās tiesības, šajā gadījumā tās 6. pantā nostiprinātās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevar tikt izmantotas, lai sagrozītu to funkciju un apdraudētu citu personu tiesības, kā arī vispārējās intereses nodrošināt tiesas labu pārvaldību.
49
Šajā gadījumā attiecīgo valsts tiesību normu, kā tās ir interpretētas valsts judikatūrā, sekas esot tādas, ka apsūdzētā persona tiek mudināta veikt oportūnistisku rīcību, kas var piederēt pie rupjas nolaidības vai apiešanas stratēģijas, un tā rezultātā ļaunprātīgi izmantot ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekli, lai panāktu aizmuguriskā notiesājošā nolēmuma, kas ir kļuvis galīgs, atcelšanu.
50
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka šādai sistēmai būtu sistēmiska ietekme, apdraudot sabiedrības intereses pārkāpumu konstatēšanā, vēl jo vairāk tāpēc, ka šis ārkārtas tiesību aizsardzības līdzeklis nepārtrauc maksimālo noilguma termiņu, līdz ar to notiesātajai personai būtu pieejams mehānisms, kas galu galā var izraisīt attiecīgā noziedzīgā nodarījuma noilgumu. Arī cietušā tiesības tiktu tieši skartas, un tas nevajadzīgi ciestu atkārtotu viktimizāciju.
51
Šādos apstākļos Corte d’appello di Roma (Romas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2012/29] 6., 10. un 18. pants, lasot tos [Hartas] 47. un 54. panta un [ECPAK] 6. un 17. panta gaismā, kopā jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā Itālijas Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pants, kas [ārkārtas pārsūdzības gadījumā, ar kuru var tikt apstrīdēts] [aizmuguriskā notiesājošā nolēmuma res judicata spēks], ar mērķi atcelt [šo] notiesājošo spriedumu un panākt jaunu lietas izskatīšanu pēc būtības, neparedz nekādu informācijas sniegšanu, paziņošanu vai dalību tādam cietušajam noziedzīgajā nodarījumā, kurš nav pieteicis civiltiesisku prasību?
2)
Vai Direktīvas 2016/343 8. un 9. pants, lasot tos [Hartas] 47. un 54. panta un [ECPAK] 6. un 17. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā Itālijas Kriminālprocesa kodeksa 420.bis un 629.bis pants, kuri ļauj atcelt notiesājošo spriedumu, ja apsūdzētais apgalvo, ka viņam faktiski nav bijis informācijas par tiesas procesu, – ciktāl šīs tiesību normas neparedz iespēju secināt, ka apsūdzētā būtiskas kļūdas dēļ vai apzinātas piekrišanas riskam nesaņemt attiecīgus dokumentus dēļ, ko secina no tā objektīvas rīcības un netiešiem pierādījumiem, apsūdzētais apzināti izvairījies no informācijas par tiesas procesu saņemšanas?”
Par lūgumu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību
52
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgusi piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kas ir paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 107. pantā.
53
No šīm tiesību normām izriet, ka šīs procedūras piemērošana ir pakļauta diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāizvirza interpretācijas jautājumi par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, uz ko attiecas LESD trešās daļas V sadaļa. Otrkārt, iesniedzējas aprakstītajiem pamatlietas apstākļiem jābūt raksturīgiem ārkārtas situācijai.
54
Runājot par pirmo nosacījumu, jānorāda, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas 2012/29 un 2016/343, kuras pieder pie LESD trešās daļas V sadaļā par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu minētajām jomām. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a panta pirmo daļu un Reglamenta 107. panta 1. punktu šim lūgumam var tikt piemērota steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
55
Otrais nosacījums citastarp ir izpildīts tad, ja attiecīgajai personai pamatlietā konkrētajā brīdī ir atņemta brīvība un ja tās paturēšana apcietinājumā ir atkarīga no Tiesas nolēmuma, jo tās atbildes gadījumā uz uzdotajiem jautājumiem minētā persona varētu tikt nekavējoties atbrīvota, precizējot, ka šīs personas situācija ir vērtējama tāda, kāda tā ir datumā, kad tiek izskatīts pieteikums par steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 28. jūlijs, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 29. punkts; 2018. gada 19. septembris, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 35. un 36. punkts, kā arī 2025. gada 4. septembris, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka CV atrodas apcietinājumā un pašlaik izcieš brīvības atņemšanas sodu, kas viņam aizmuguriski piespriests ar 2023. gada 23. oktobra spriedumu, kurš kļuvis galīgs 2024. gada 14. aprīlī.
57
Otrām kārtām, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, kas iesniedzējtiesai iesniegts saskaņā ar Reglamenta 101. pantu, iesniedzējtiesa būtībā norādīja – ja, ņemot vērā Tiesas atbildi uz tās jautājumiem, tai būtu jāpiemēro Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantā paredzētā procedūra par notiesājošu nolēmumu, kas ir kļuvuši galīgi, atcelšanu un jāapmierina CV tādējādi iesniegtā ārkārtas pārsūdzība, viņš tiktu atbrīvots, gaidot iespējamo lietas izskatīšanu no jauna.
58
Šādos apstākļos Tiesas ceturtā palāta, uzklausījusi ģenerāladvokātu, 2026. gada 9. februārī nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības tiesvedības piemērošanu šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
59
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Šajā ziņā tai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motivācijas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedumi, 1978. gada 29. novembris, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26. punkts; 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, kā arī 2026. gada 29. janvāris, Keladis I un Keladis II, C‑72/24 un C‑73/24, EU:C:2026:51, 154. punkts).
60
Turklāt jāatgādina, ka Hartas 47. pantā Savienības tiesībās ir nodrošināta ar ECPAK 6. panta 1. punktu un 13. pantu piešķirtā aizsardzība, līdz ar to ir jāatsaucas tikai uz šo pirmo tiesību normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. maijs, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, 54. punkts un tajā minētā judikatūra). Arī saistībā ar to, ka Hartas 54. pantā, tāpat kā ECPAK 17. pantā, ir paredzēts tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums, ir jāatsaucas tikai uz šo pirmo tiesību normu.
61
Šajā gadījumā attiecībā uz jautājumu par to, kādos apstākļos apsūdzētas un vēlāk aizmuguriski notiesātas personas rīcība var tikt uzskatīta par ļaunprātīgu Hartas 54. panta, lasot to kopsakarā ar 47. pantu, izpratnē, ir jākonstatē, ka šis jautājums nav saistīts ar cietušā tiesībām kriminālprocesā un tādējādi tas ir jāizskata saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu.
62
Šādos apstākļos ir jāsaprot, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2012/29 6., 10. un 18. pants, lasot tos Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, ja noziedzīgā nodarījumā cietušais nav saskaņā ar valsts tiesībām pieteicis civiltiesisku prasību kriminālprocesā, kurā aizmuguriski pieņemts notiesājošs nolēmums, kas kļuvis galīgs, tādas ārkārtas pārsūdzības izskatīšanā, ko iesniegusi notiesātā persona, lai panāktu minētā nolēmuma atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez šīs personas klātbūtnes, un attiecīgā gadījumā lietas jaunu izskatīšanu pēc būtības, nav paredzēts nedz pienākums informēt cietušo par šīs ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu, nedz arī iespēja minētajam cietušajam piedalīties šajā tiesvedībā.
63
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts un mērķis, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2025. gada 1. augusts, Galerie Karsten Greve, C‑433/24, EU:C:2025:600, 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 18. decembris, E. (Parādu ieskaits), C‑481/24, EU:C:2025:996, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
64
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2012/29 1. panta 1. punkta pirmo daļu tās mērķis ir nodrošināt, lai noziegumos cietušie saņemtu atbilstīgu informāciju, atbalstu un aizsardzību un varētu piedalīties kriminālprocesā.
65
Pirmām kārtām, attiecībā uz cietušā tiesībām saņemt informāciju – šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir uzskaitīta informācija par kriminālprocesu, kas uzsākts saistībā ar sūdzību par noziedzīgu nodarījumu, kas nodarīts cietušajam, un kuru viņam ir tiesības saņemt, ar nosacījumu, ka viņš to pieprasa. Šajā tiesību normā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka cietušo bez liekas kavēšanās informē par tiesībām tikt informētam par jebkuru lēmumu neturpināt izmeklēšanu, izbeigt izmeklēšanu vai neveikt kriminālvajāšanu pret likumpārkāpēju, kā arī par lietas izskatīšanas datumu un vietu un likumpārkāpējam izvirzīto apsūdzību būtību.
66
Šajā lietā jākonstatē, ka Direktīvas 2012/29 6. panta 1. punktā minētajai informācijai nav nekādas saiknes ar tādas ārkārtas pārsūdzības priekšmetu kā pamatlietā aplūkotā. No tā izriet, ka minētā 1. punkta mērķis nav piešķirt cietušajam tiesības tikt informētam par šādas ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu.
67
Minētā 6. panta 2. punktā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai “cietušie atbilstīgi viņu lomai attiecīgajā krimināltiesību sistēmā” bez liekas kavēšanās tiktu informēti par viņu tiesībām saņemt 2. punktā minēto informāciju un lai cietušie, ja viņi to lūdz, saņemtu šādu informāciju par kriminālprocesu, kas ierosināts viņu sūdzības par pārciestu noziedzīgu nodarījumu rezultātā. Šajā ziņā minētā 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir atsauce uz jebkuru galīgu spriedumu, kas pieņemts tiesas procesa beigās, un b) apakšpunktā ir atsauce uz jebkādu informāciju, kas tai ļauj uzzināt “par stāvokli kriminālprocesā”, izņemot gadījumus, kad šāda paziņošana var kaitēt lietas pienācīgai norisei.
68
Līdz ar to no Direktīvas 2012/29 6. panta formulējuma izriet, ka cietušā tiesības saņemt šā panta 2. punktā minēto informāciju ir atkarīgas no juridiskā statusa, kāds viņam valsts tiesībās piešķirts šajā procedūrā, un tādēļ dalībvalstīm nav pienākuma viņam paziņot par tiesībām saņemt šo informāciju, nedz arī sniegt šo informāciju, ja tas neatbilst šim statusam.
69
Šo interpretāciju apstiprina konteksts, kurā iekļaujas minētais 6. pants.
70
It īpaši šīs direktīvas 20. apsvērumā ir precizēts, ka cietušo loma krimināltiesību sistēmā un viņu iespēja aktīvi piedalīties kriminālprocesā dažādās dalībvalstīs atšķiras atkarībā no valsts sistēmas un tās tiek noteiktas, ņemot vērā dažādus šajā apsvērumā minētos kritērijus, un ka, ja ir atsauces uz cietušo lomu attiecīgajā krimināltiesību sistēmā, dalībvalstīm ir jānosaka, kuri no šiem kritērijiem ir piemērojami, lai noteiktu minētajā direktīvā paredzēto tiesību apjomu. Viens no šiem kritērijiem ir kritērijs par to, vai valsts sistēmā cietušajam ir paredzēts kriminālprocesa dalībnieka juridiskais statuss.
71
Turklāt minētā interpretācija, šķiet, atbilst arī Direktīvas 2012/29 6. panta mērķim, jo tās 26. apsvērumā ir precizēts, ka tiesību saņemt informāciju par stāvokli kriminālprocesā mērķis ir ļaut cietušajiem, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, lemt par “piedalīšanos” šajā tiesvedībā.
72
Šajā ziņā jānorāda, ka Eiropas Komisijas priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartu (COM(2011) 275, galīgā redakcija), tādā pašā nozīmē precizē, ka Direktīvas 2012/29 II nodaļā esošo pantu, tostarp 6. panta, “mērķis ir nodrošināt, ka cietušie saņem pietiekamu informāciju viņiem saprotamā veidā, lai ļautu viņiem pilnībā īstenot savas tiesības un garantētu, ka viņi jūtas cienīti”, un ka “cietušajiem būtu jāsaņem pietiekami detalizēta informācija, lai viņi varētu pieņemt apzinātu lēmumu par dalību procesā un par to, kā īstenot savas tiesības, it īpaši gadījumos, kad tiek pieprasīts pārskatīt lēmumu par kriminālprocesa izbeigšanu”.
73
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir šaubas par to, ka cietušais, kurš nav pieteicis civilprasību kriminālprocesā, kurā persona ir aizmuguriski notiesāta, nav informēts par to, ka šī notiesātā persona ir iesniegsi tādu ārkārtas pārsūdzību kā pamatlietā aplūkotā. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šādas pārsūdzības mērķis ir panākt šāda notiesājoša nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšanu, pamatojoties uz to, ka to nedrīkstēja pieņemt aizmuguriski, un attiecīgā gadījumā lietas izskatīšanu no jauna pēc būtības.
74
Šajā ziņā jāuzskata, ka uz informāciju par tādas ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu kā pamatlietā aplūkotā var attiekties Direktīvas 2012/29 6. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kurā ir atsauce uz “stāvokli kriminālprocesā”, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, attiecīgais kriminālprocess ir uzsākts, pamatojoties uz sūdzību par cietušajam nodarīto noziedzīgo nodarījumu šīs tiesību normas izpratnē, un, otrkārt, cietušā tiesības saņemt šādu informāciju, ja viņš to lūdz, atbilst viņa lomai valsts krimināltiesību sistēmā.
75
No tā izriet, ka šīs direktīvas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā nav prasīts, lai valsts sistēmā, kurā cietušajam ir paredzēta iespēja celt civilprasību kriminālprocesā, šis cietušais tiktu informēts par tādu pārsūdzību kā pamatlietā aplūkotā, ja viņš nav lietas dalībnieks saskaņā ar valsts tiesībām, pamatojoties uz to, ka viņš nav cēlis civilprasību.
76
Tomēr vēl ir jāuzsver, ka šī analīze neskar cietušā tiesības saņemt informāciju par sākotnēji aizmuguriski notiesātās personas iespējamo atbrīvošanu saskaņā ar Direktīvas 2012/29 6. panta 5. un 6. punktu.
77
Turklāt ir arī jāatgādina, ka Direktīvā 2012/29 – kā norādīts tās 11. apsvērumā – ir noteikti minimālie noteikumi un dalībvalstis, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni, var paplašināt tajā noteiktās tiesības.
78
Otrām kārtām, attiecībā uz cietušā tiesībām tikt uzklausītam saistībā ar tādu ārkārtas pārsūdzību kā pamatlietā aplūkotā – Direktīvas 2012/29 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai cietušais varētu tikt uzklausīts kriminālprocesa laikā un varētu iesniegt pierādījumus. Tādējādi ar šo tiesību normu vispārīgi ir ieviestas cietušā tiesības tikt uzklausītam “kriminālprocesa laikā”, tomēr neprasot, lai viņš tiktu uzklausīts katrā šā procesa posmā.
79
10. panta 2. punktā ir precizēts, ka procesuālos noteikumus, saskaņā ar kuriem cietušie var liecināt kriminālprocesā un iesniegt pierādījumus, nosaka valsts tiesību akti.
80
Tādējādi no Direktīvas 2012/29 10. panta 1. un 2. punkta, lasot tos kopsakarā, izriet, ka dalībvalstīm savās valsts tiesībās ir jāprecizē, kurā procesa stadijā cietušais tiek uzklausīts.
81
Attiecībā uz 10. panta mērķi – no šā sprieduma 72. punktā minētā Komisijas priekšlikuma direktīvai izriet, ka tiesību tikt uzklausītam mērķis ir nodrošināt, lai cietušajam kriminālprocesa laikā būtu iespēja sniegt sākotnēju un papildu informāciju, viedokļus, kā arī pierādījumus. Šajā priekšlikumā turklāt ir precizēts, ka “šo tiesību precīzs apjoms ir atstāts valsts likumdevēja ziņā un var būt diapazonā no pamattiesībām sazināties ar kompetento iestādi un sniegt tai pierādījumus līdz plašākām tiesībām, piemēram, tiesībām ņemt vērā iesniegtos pierādījumus, tiesībām pieprasīt liecību vai pierādījumu iegūšanu vai tiesībām iesaistīties tiesas procesā”.
82
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2012/29 10. pantā nostiprināto tiesību tikt uzklausītam mērķis ir sniegt cietušajam iespēju piedalīties procesā par viņam nodarītu noziedzīgo nodarījumu un it īpaši ļaut viņam palīdzēt konstatēt nozīmīgos faktus, kā arī vākt pierādījumus saistībā ar apgalvoto noziedzīgo nodarījumu un viņam nodarīto kaitējumu.
83
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saistībā ar tādu ārkārtas pārsūdzību kā pamatlietā var uzdot tikai procesuāla rakstura jautājumus par faktiem, kas attiecas uz apstākļiem, kādos apsūdzētais pasludināts par prombūtnē esošu. Līdz ar to šķiet, ka šiem jautājumiem nav saistības ar strīda būtību, kurš attiecas uz apgalvoto noziedzīgo nodarījumu un iespējamo cietušajam nodarīto kaitējumu. Tādēļ jākonstatē, ka šajā pārsūdzībā runa ir tikai par notiesātās personas procesuālajām tiesībām, it īpaši tās tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesībām uz aizstāvību, un tādēļ cietušā, kurš nav cēlis civilprasību, tiesības netiek tieši skartas ar šādu pārsūdzību saistītajā procesā.
84
No tā izriet, ka Direktīvas 2012/29 10. pantā nav prasīts, lai cietušais tiktu uzklausīts tādā ārkārtas pārsūdzībā kā pamatlietā aplūkotā.
85
Kā precizēts šā sprieduma 77. punktā, šāda interpretācija tomēr neskar dalībvalstu tiesības paplašināt šajā direktīvā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni.
86
Trešām kārtām, attiecībā uz jautājumu par to, vai, pamatojoties uz Direktīvas 2012/29 18. pantu, cietušajam varētu būt tiesības tikt informētam par tādu pārsūdzību kā pamatlietā aplūkotā un tikt uzklausītam arī saistībā ar to, ir jākonstatē, ka no šā panta formulējuma izriet, ka ir jānodrošina, ka tajā paredzētie aizsardzības pasākumi “cietušos un viņu ģimenes locekļus aizsargā no sekundāras un atkārtotas viktimizācijas, iebiedēšanas un atriebības, tostarp pret emocionāla vai psiholoģiska kaitējuma risku, un [..] aizstāv cietušo cieņu nopratināšanas un liecības sniegšanas laikā”.
87
Taču pasākumi, kuru mērķis ir novērst sekundāru viktimizāciju, paši par sevi nevar tikt saprasti kā tādi, kas cietušajam piešķir tiesības piedalīties tādā procesā kā pamatlietā aplūkotais tikai tādēļ, lai izvairītos no lietas izskatīšanas no jauna, nedz arī tikt uzklausītam šādā procesā.
88
Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Direktīvas 2012/29 18. panta formulējuma neizriet, ka Savienības likumdevējs to pasākumu skaitā, kas noteikti noziedzīgā nodarījumā cietušā aizsardzībai, būtu paredzējis ierobežojumu rīkot tikai vienu šīs personas nopratināšanu tiesas procesa laikā (spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Gambino un Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, 51. punkts).
89
Turklāt Direktīvas 2012/29 18. pants cietušajam piešķir tiesības uz aizsardzību, “neskarot aizstāvības tiesības”. Šādā pašā nozīmē šīs direktīvas 58. apsvērums norāda uz piemērotu aizsardzības pasākumu apmēru kriminālprocesā tādiem cietušajiem, kuri ir identificēti kā neaizsargāti pret sekundāru un atkārtotu viktimizāciju, iebiedēšanu un atriebību, kuri nosakāmi “neskarot aizstāvības tiesības un saskaņā ar tiesu iestāžu diskrēcijas noteikumiem” (spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Gambino un Hyka, C 38/18, EU:C:2019:628, 52. punkts).
90
No tā izriet, ka Direktīvas 2012/29 18. pantam principā nav pretrunā tas, ka cietušais noziedzīgajā nodarījumā no jauna tiek uzklausīts jaunā procesā, kā tas varētu būt gadījumā, ja notiesājošs nolēmums būtu jāatceļ Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantā paredzētās procedūras rezultātā.
91
Tādējādi 18. pants nevar pamatot atšķirīgu Direktīvas 2012/29 6. un 10. panta interpretāciju no šā sprieduma attiecīgi 75. un 84. punktā sniegtās interpretācijas.
92
Savukārt Hartas 47. panta pirmā daļa nodrošina, ka ikvienam, kura tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā. Tomēr no lietas materiāliem neizriet, ka cietušajam būtu liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā tad, ja viņam netiktu sniegta informācija vai iespēja tikt uzklausītam tiesvedībā, kas attiecas uz pamatlietā aplūkoto ārkārtas pārsūdzību, tādos apstākļos kā Direktīvā 2012/29 paredzētie. Tāpat no lietas materiāliem neizriet, ka cietušajam tiktu liegta šāda efektīva tiesību aizsardzība tiesā attiecībā uz tiesībām, kas viņam izriet no šīs direktīvas. Turklāt jānorāda, ka gadījumā, ja tādas pārsūdzības rezultātā kā pamatlietā aplūkotā tiktu atcelts pārsūdzētais notiesājošais nolēmums, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka lieta tiktu izskatīta no jauna pēc būtības.
93
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2012/29 6., 10. un 18. pants, lasot tos Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, ja noziedzīgā nodarījumā cietušais nav saskaņā ar valsts tiesībām pieteicis civiltiesisku prasību kriminālprocesā, kurā aizmuguriski pieņemts notiesājošs nolēmums, kas kļuvis galīgs, tādas ārkārtas pārsūdzības izskatīšanā, ko iesniegusi notiesātā persona, lai panāktu minētā nolēmuma atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez šīs personas klātbūtnes, un attiecīgā gadījumā lietas jaunu izskatīšanu pēc būtības, nav paredzēts nedz pienākums informēt cietušo par šīs ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu, nedz arī iespēja minētajam cietušajam piedalīties tiesvedībā par minēto pārsūdzību.
Par otro jautājumu
94
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/343 8. un 9. pants, lasot tos Hartas 47. un 54. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, kā tas interpretēts valsts judikatūrā, tad, ja nav tiešu pierādījumu, kas pierādītu, ka aizmuguriski notiesātā persona ir apzināti izvairījusies no informācijas saņemšanas par kriminālprocesu, kurā pieņemts notiesājošs nolēmums, valsts tiesai ir noteikts pienākums apmierināt pārsūdzību, ko šī persona iesniegusi ar mērķi panākt šā nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez tās klātbūtnes, un vajadzības gadījumā uzdot pēc būtības izskatīt lietu no jauna.
95
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343 1. pantu tās mērķis ir noteikt kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz konkrētiem kriminālprocesa aspektiem, tostarp “tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā”. Kā nepārprotami liecina šīs direktīvas 33. apsvēruma formulējums, šīs tiesības ir neatņemama pamattiesību uz taisnīgu tiesu sastāvdaļa (spriedums, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
96
Šajā ziņā minētās direktīvas 8. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā.
97
Tomēr saskaņā ar minētā 8. panta 2. punktu dalībvalstis var paredzēt, ka lietas izskatīšana, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez viņa klātbūtnes, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi. Proti, 2. punktā šī iespēja ir pakļauta nosacījumam, ka saskaņā ar šā punkta a) apakšpunktu aizdomās turētais vai apsūdzētais ir laikus informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām vai saskaņā ar minētā punkta b) apakšpunktu aizdomās turēto vai apsūdzēto, kurš ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru ir izraudzījies pats aizdomās turētais vai apsūdzētais vai iecēlusi valsts.
98
Turklāt minētā 8. panta 3. punktā paredzēts, ka nolēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 2. punktu, var izpildīt attiecībā uz konkrēto aizdomās turēto vai apsūdzēto.
99
Savukārt minētās direktīvas 8. panta 4. punktā noteikts, ka gadījumos, kad dalībvalstis paredz iespēju, ka tiesas sēdes var notikt bez aizdomās turēto vai apsūdzēto klātbūtnes, bet nav iespējams panākt atbilstību 8. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo, neraugoties uz saprātīgiem centieniem aizdomās turēto vai apsūdzēto atrast, personas atrašanās vieta nav zināma, dalībvalstis var noteikt, ka nolēmumu tomēr var pieņemt un izpildīt. Minētajā gadījumā dalībvalstis nodrošina, ka gadījumos, kad aizdomās turētie vai apsūdzētie ir informēti par nolēmumu, jo īpaši, kad minētās personas ir aizturētas, tās informē arī par iespēju minēto nolēmumu pārsūdzēt un par tiesībām uz lietas izskatīšanu no jauna vai par citu tiesību aizsardzības līdzekli saskaņā ar 9. pantu.
100
Turklāt saskaņā ar 9. pantu – ja notiek aizmugurisks kriminālprocess, lai gan nav izpildīti šīs direktīvas 8. panta 2. punktā minētie nosacījumi, attiecīgajai personai ir tiesības “uz lietas izskatīšanu tiesā no jauna vai uz citu tiesiskās aizsardzības līdzekli, kurš dod iespēju no jauna noskaidrot lietas faktus [..] un kura rezultātā sākotnējo nolēmumu varētu atcelt”.
101
Šajā ziņā, kā minēts šā sprieduma 95. punktā, tā kā Direktīvā 2016/343 nostiprinātās “tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā” ir pamattiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu neatņemama sastāvdaļa, arī šīs direktīvas 9. pantā paredzētās tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna uzskatāmas par daļu no šīm pirmajām tiesībām, jo tās, kā uzsvērts minētās direktīvas 9. apsvērumā, palīdz stiprināt to aizsardzību.
102
Tomēr no šīs direktīvas 8. un 9. panta izriet, ka aizmuguriski notiesātai personai tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna var tikt liegtas tad, ja ir izpildīti minētās direktīvas 8. panta 2. punktā minētie nosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
103
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts ir piemērojams alternatīvi un katrā no tiem paredzēti divi kumulatīvi nosacījumi, no kuriem pirmais – kas ir kopīgs abiem apakšpunktiem – noteic, ka attiecīgajai personai jābūt savlaicīgi informētai par lietas izskatīšanu tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 34. punkts).
104
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai izvērtētu, vai šis pirmais nosacījums ir izpildīts, no šīs direktīvas 38. apsvēruma izriet, ka īpaša uzmanība jāpievērš, pirmkārt, rūpībai, ar kādu publiskās iestādes centušās personu, kas notiesāta aizmuguriski, informēt par šīs lietas izskatīšanu tiesā, un, otrkārt, rūpībai, ar kādu, kā šī persona pierāda, tā centusies saņemt ar to saistīto informāciju. Tādējādi šā nosacījuma izvērtēšanai ir nozīme iespējamām precīzām un objektīvām norādēm, ka minētā persona, lai gan oficiāli tikusi informēta par apsūdzību noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, tādējādi zinot, ka attiecībā uz viņu lieta tiks izskatīta tiesā, apzināti cenšas izvairīties no oficiālas informācijas saņemšanas par šīs lietas izskatīšanas tiesā datumu un vietu, piemēram, apzināti norādot nepareizu adresi vai vairs neatrodoties adresē, kuru tā bija norādījusi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. punkts).
105
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi – aizmuguriski notiesātai personai ir bijusi pietiekama informācija, lai zinātu, ka pret viņu tiks organizēts tiesas process, tad, ja tā saņēmusi sākotnējo apsūdzības rakstu, kura saturs attiecībā uz pārmestajiem nodarījumiem un to juridisko kvalifikāciju atbilst galu galā attiecībā pret viņu sagatavotā galīgā apsūdzības raksta saturam. Tādējādi tad, ja attiecīgā persona ir aizbēgusi pēc sākotnējā apsūdzības raksta saņemšanas, dalībvalstīm ir atļauts uzskatīt, ka tas, ka kompetentās iestādes laikus nosūtījušas oficiālu dokumentu, kurā norādīts tiesas sēdes datums un vieta, uz adresi, kuru attiecīgā persona šīm iestādēm paziņojusi lietas izmeklēšanas laikā, un ir sniegts pierādījums, ka šis dokuments patiešām ir nogādāts uz šo adresi, ir pielīdzināms aizbēgušās personas informēšanai par tiesas datumu un vietu atbilstoši Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punktam, ar nosacījumu, ka kompetentās iestādes ir pielikušas saprātīgas pūles, lai šo personu atrastu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 36. un 37. punkts).
106
Otrais nosacījums, kas izvirzīts, lai aizmuguriski notiesātai personai varētu liegt tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna, var tikt izpildīts vai nu saskaņā ar Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 4. punktu – ja šī persona laikus ir tikusi informēta par neierašanās uz tiesas sēdi sekām; vai arī piemērojot šīs direktīvas 8. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 4. punktu – ja var uzskatīt, ka minēto personu lietas izskatīšanā pārstāvējis šīs personas izraudzīts vai valsts norīkots advokāts (spriedums, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 38. punkts). Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar to vien, ka aizmuguriski notiesātu personu ir aizstāvējis valsts iecelts advokāts visā tās prombūtnes laikā notiekošajā procesā, nav pietiekami, lai izpildītu šo nosacījumu, jo ir nepieciešams, lai šī persona būtu konkrēti izraudzījusies advokātu pārstāvībai tiesas sēdē tās prombūtnes laikā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41., 59., 61. un 62. punkts).
107
Ja šie nosacījumi ir izpildīti tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, Direktīva 2016/343 neliedz attiecīgajai dalībvalstij atteikties piešķirt notiesātajai personai tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna.
108
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka it īpaši pēc Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 1. marta sprieduma Sejdovic pret Itāliju (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) valsts tiesiskajā regulējumā, kas reglamentē aizmugurisku tiesvedību un ārkārtas pārsūdzību pamatlietā, it īpaši Kriminālprocesa kodeksa 420.bis un 629.bis pantā, kā tos interpretējusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), būtībā esot prasīts, lai Kriminālprocesa kodeksa 420.bis panta 3. punktā paredzētajā gadījumā tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna aizmuguriski notiesātajai personai vienmēr tiktu piešķirtas, ja vien nav “tieša” pierādījuma par tās “brīvprātīgu atteikšanos” no uzzināšanas par kriminālprocesu, kas pret to uzsākts.
109
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādu prasību sekas būtu tādas, ka persona, kura ir notiesāta aizmuguriski un kura apzināti ir izvairījusies no kriminālprocesa, kas uzsākts pret to, vēlāk gandrīz automātiski varētu panākt notiesājošā nolēmuma atcelšanu un jaunu lietas izskatīšanu pēc būtības, jo būtu praktiski neiespējami sniegt tiešus pierādījumus par “brīvprātīgo atteikšanos”.
110
Taču, kā izriet no šā sprieduma 104. punktā atgādinātās judikatūras, Direktīvā 2016/343 nav prasīts šāds tiešs pierādījums, lai izvērtētu šīs direktīvas 8. panta 2. punktā paredzēto pirmo nosacījumu par to, ka apsūdzētajam jāzina par lietas izskatīšanu tiesā, jo var tikt ņemtas vērā arī iespējamas precīzas un objektīvas norādes, kas liecina par to, ka šī persona, būdama oficiāli informēta par to, ka viņa tiek apsūdzēta noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, un tādējādi zinādama, ka pret viņu tiks organizēta tiesas sēde, apzināti izvairās no oficiālas informācijas saņemšanas par šīs sēdes datumu un vietu.
111
Tāpat saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 1. marta sprieduma Sejdovic pret Itāliju (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) 99. punktu nevar izslēgt, ka noteikti pierādīti fakti var nepārprotami pierādīt, ka apsūdzētais zina, ka pret viņu ir uzsākts kriminālprocess, un zina apsūdzības raksturu un iemeslu, un ka viņam nav nodoma piedalīties lietas izskatīšanā tiesā vai viņš plāno izvairīties no kriminālvajāšanas.
112
Tomēr jāatgādina, ka no Direktīvas 2016/343 1. panta, lasot to tās 9. apsvēruma gaismā, izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir paredzēt kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz konkrētiem nevainīguma prezumpcijas aspektiem kriminālprocesā un tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā šādos procesos, nevis veikt kriminālprocesa pilnīgu saskaņošanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process), C‑420/20, EU:C:2022:679, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
113
Šajā ziņā, kā uzsvērts minētās direktīvas 48. apsvērumā, direktīva atstāj dalībvalstīm iespēju paplašināt tajā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni.
114
Līdz ar to Direktīvai 2016/343 nav pretrunā tas, ka dalībvalstis tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna attiecina arī uz situācijām, kurās ir izpildīti šīs direktīvas 8. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi, nedz arī tas, ka vērtējums par rūpību, ko apsūdzētais ir izrādījis, lai saņemtu informāciju par kriminālprocesu, kas pret to uzsākts, ir balstīts uz pierādījumu standartiem, saskaņā ar kuriem tikai tiešs pierādījums ļauj pierādīt, ka šī persona ir apzināti izvairījusies no šā procesa.
115
Runājot par Hartas 47. un 54. pantu, kas attiecīgi ir par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kā arī par tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu, kuri atbilst ECPAK 6. un 17. pantam, uz kuriem iesniedzējtiesa atsaucas savā otrajā jautājumā, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa būtībā uzskata, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums atbilstoši valsts judikatūrā sniegtajai interpretācijai aizmuguriski notiesātajai personai, pārkāpjot Hartas 54. pantu, ļauj ļaunprātīgi izmantot Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kaitējot noziedzīgā nodarījumā cietušajam. Līdz ar to tā jautā, vai Direktīvas 2016/343 8. un 9. pants, lasot tos Hartas 47. un 54. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj šādu valsts tiesisko regulējumu.
116
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tad, ja dalībvalsts tiesai – kā tas ir šajā gadījumā – tiek lūgts pārbaudīt tādas valsts tiesību normas vai valsts pasākuma saderību ar pamattiesībām, kas tādā situācijā, kurā dalībvalsts rīcība nav pilnībā noteikta ar Savienības tiesībām, īsteno šīs tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, tad valsts iestādes un tiesas var piemērot valsts standartus pamattiesību aizsardzībai, ja vien šī piemērošana neaizskar to aizsardzības līmeni, kāds tiek garantēts ar Hartu, kā to ir interpretējusi Tiesa, nedz arī Savienības tiesību pārākumu, vienotību un efektivitāti (spriedumi, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 29. punkts, un 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 110. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
117
Šajā gadījumā, kā izriet no šā sprieduma 112.–116. punkta, dalībvalstis var piemērot augstāku apsūdzētā tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā aizsardzības līmeni, nekā prasīts Savienības tiesībās, un tas nevar apdraudēt Hartā paredzēto aizsardzības līmeni, kā to ir interpretējusi Tiesa. Turklāt neviens no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neliecina, ka šis valsts tiesībās paredzētais augstākais aizsardzības līmenis varētu apdraudēt Savienības tiesību pārākumu, vienotību vai efektivitāti.
118
Otrām kārtām, saskaņā ar Hartas 54. pantu nevienu no tās noteikumiem nevar interpretēt kā tādu, kas ietver tiesības veikt kādu darbību vai aktu, kā mērķis būtu iznīcināt tajā atzītās tiesības vai brīvības vai noteikt plašākus tiesību un brīvību ierobežojumus nekā tajā paredzētie.
119
Šajā ziņā jāatgādina, ka ECPAK 17. panta, ciktāl tas attiecas uz indivīdiem, mērķis ir liegt viņiem atsaukties uz Konvencijas noteikumiem, lai veiktu darbības, kuru mērķis ir iznīcināt minētajā konvencijā atzītās tiesības un brīvības. Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir precizējusi, ka šo tiesību normu, kurai tādējādi ir negatīva piemērojamība, savukārt nevar interpretēt a contrario kā tādu, ar kuru fiziskai personai tiek liegtas individuālās pamattiesības, kas tostarp garantētas ECPAK 5. un 6. pantā, kuri atbilst Hartas 47. un 48. pantam (ECT spriedums, 2009. gada 17. marts, Ould Dah pret Franciju, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120
Ja aizmuguriski notiesāta persona, atsaucoties uz Kriminālprocesa kodeksa 629.bis pantā paredzēto procedūru, iesniedz ārkārtas pārsūdzību, lūdzot atcelt aizmuguriski pieņemtu un galīgu notiesājošu nolēmumu, un ja valsts tiesa, konstatējusi, ka kriminālprocesa kodeksa 420.bis pantā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, šo prasību apmierina, šī persona atsaucas uz savām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ietver tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, un tādēļ nešķiet, ka šā minētās personas izmantotā ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekļa mērķis būtu Hartā atzīto tiesību vai brīvību iznīcināšana vai plašāku tiesību un brīvību ierobežojumu piemērošana nekā tie, kas ir paredzēti Hartā tās 54. panta izpratnē.
121
Turklāt, tā kā valsts tiesībās, kā tās interpretētas valsts judikatūrā, paredzēto ārkārtas pārsūdzības nosacījumu, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, mērķis ir nodrošināt augstāku apsūdzētā tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā aizsardzības līmeni, nekā tas ir prasīts Savienības tiesībās, šī persona, kurai ir šāds augstāks valsts aizsardzības līmenis, neizmanto tiesības, kas tai izriet no Savienības tiesībām.
122
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2016/343 8. un 9. pants, lasot tos Hartas 47. un 54. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, kā tas interpretēts valsts judikatūrā, tad, ja nav tiešu pierādījumu, ka aizmuguriski notiesātā persona ir apzināti izvairījusies no informācijas saņemšanas par kriminālprocesu, kura iznākumā attiecībā uz to pieņemts notiesājošs nolēmums, valsts tiesai ir noteikts pienākums apmierināt pārsūdzību, ko šī persona iesniegusi ar mērķi panākt šā nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez tās klātbūtnes, un attiecīgajā gadījumā uzdot izskatīt lietu no jauna pēc būtības.
Par tiesāšanās izdevumiem
123
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI, 6., 10. un 18. pants, lasot tos Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, ja noziedzīgā nodarījumā cietušais nav saskaņā ar valsts tiesībām pieteicis civiltiesisku prasību kriminālprocesā, kurā aizmuguriski pieņemts notiesājošs nolēmums, kas kļuvis galīgs, tādas ārkārtas pārsūdzības izskatīšanā, ko iesniegusi notiesātā persona, lai panāktu minētā nolēmuma atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez šīs personas klātbūtnes, un attiecīgā gadījumā lietas jaunu izskatīšanu pēc būtības, nav paredzēts nedz pienākums informēt cietušo par šīs ārkārtas pārsūdzības iesniegšanu, nedz arī iespēja minētajam cietušajam piedalīties tiesvedībā par minēto pārsūdzību.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā, 8. un 9. pants, lasot tos Pamattiesību hartas 47. un 54. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, kā tas interpretēts valsts judikatūrā, tad, ja nav tiešu pierādījumu, ka aizmuguriski notiesātā persona ir apzināti izvairījusies no informācijas saņemšanas par kriminālprocesu, kura iznākumā attiecībā uz to pieņemts notiesājošs nolēmums, valsts tiesai ir noteikts pienākums apmierināt pārsūdzību, ko šī persona iesniegusi ar mērķi panākt šā nolēmuma, kurš kļuvis galīgs, atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tas nevarēja tikt pieņemts bez tās klātbūtnes, un attiecīgajā gadījumā uzdot izskatīt lietu no jauna pēc būtības.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.