62009CC0027_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Sisukord
Sissejuhatus
Õiguslik kontekst
Euroopa Liidu õigusaktid
Inimõiguste alased õigusaktid
Taust
PMOI
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmine ja sellele vahetult eelnenud sündmused
Vaidlustatud kohtuotsus
Apellatsioonkaebus
Vastuvõetavus
Sisu
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud esimene väide (väidetav kaitseõiguste rikkumine)
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud menetlus: 1) ajavahemik 7. maist 2008 kuni 9. juunini 2008
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud menetlus: 2) ajavahemik 9. juunist 2008 kuni 15. juulini 2008
Kohustus informeerida PMOI‑d
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teine ja kolmas väide
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teine väide (väidetav ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumine)
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud kolmas väide (väidetav tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumine)
Esimene argument: „avaldamata jäetud teabele ei tuginetudki”
Teine argument: „avaldamata jäetud informatsioon oli salastatud”
Liikmesriikide ametivõimude tegevus
Nõukogu menetlus
–	Kui pädev siseriiklik asutus oli „kohtuorgan”
–	Kui pädev siseriiklik asutus oli „samaväärne pädev asutus”
Üldkohtu kodukord
–	Kohaldamisala
–	Salastatud tõendite kasutamine
–	Vajadus pidada kinni Euroopa Liidu inimõiguste tagatistest
–	Euroopa Liidu kohtutes teostatava kontrolli laad ja ulatus
Lõppsõna
Kohtukulud
Ettepanek
Sissejuhatus
1. Oma apellatsioonkaebuses palub Prantsuse Vabariik, et Euroopa Kohus tühistaks Esimese Astme Kohtu (nüüd Üldkohus)(2) 4. detsembri 2008. aasta otsuse kohtuasjas T‑284/08: People’s Mojahedin Organization of Iran vs.
nõukogu (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).(3)
2. Nimetatud otsuses tühistas Üldkohus nõukogu otsuse 2008/583/EÜ (edaspidi „vaidlusalune otsus”)(4) selles osas, mis puudutas organisatsiooni People’s Mojahedin Organization of Iran (edaspidi „PMOI”). Selle otsusega oli ette nähtud PMOI raha ning muude finantsvarade ja majanduslike ressursside külmutamine Euroopa Liidus.
3. Vaidlustatud kohtuotsuse tegemisele eelnenud sündmuste ahel oli keerukas. Sellest arusaamise hõlbustamiseks olen kirjeldanud peamisi sündmusi käesoleva ettepaneku põhiosas ja esitanud üksikasjaliku kronoloogia eraldi lisas.
4. Selle juhtumi tausta on vaja mõista seoses rahvusvahelise terrorismi olulise kasvuga viimastel aastatel ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni ja Euroopa Liidu reaktsioonidega ohule, mida niisugune terrorism on endast kujutanud ja jätkuvalt kujutab.
Õiguslik kontekst
5. ÜRO Julgeolekunõukogu võttis 28. septembril 2001 vastu resolutsiooni 1373 (2001). Selle resolutsiooni artiklis 1 on märgitud: „[…] kõik riigid: […] c) külmutavad viivitamata selliste isikute, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule, nendele isikutele kuuluvate või nende poolt kontrollitavate üksuste ning nende isikute või üksuste nimel või juhtimisel tegutsevate isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsvarad või majandusressursid […]”.
Euroopa Liidu õigusaktid
6. Euroopa Liidus resolutsiooni 1373 (2001) rakendamisega seotud ettevalmistuste raames võttis nõukogu 27. detsembril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/931.(5)
7. Ühise seisukoha 2001/931 põhjenduses 7 on märgitud:
„Mõne sellise lisameetme rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid; samuti on vaja liikmesriikide meetmeid, pidades eelkõige silmas kriminaalasjades tehtavat politseikoostööd ja õigusalast koostööd […]”
8. Ühise seisukoha 2001/931 artiklis 1 on sätestatud:
„1. Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse järgmiste artiklite kohaselt isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad terroriaktides ja on loetletud lisas.
2. Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel hõlmab mõiste „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused”:
– isikuid, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule,
– rühmitusi ja üksusi, keda sellised isikud kontrollivad otse või kaudselt, ja isikud, rühmitused ja üksused, kes tegutsevad selliste isikute, rühmituste ja üksuste nimel või juhendusel, kaasa arvatud rahalised vahendid, mis tulenevad või mis saadakse varast, mida sellised isikud ja nendega seotud isikud, rühmitused ja üksused omavad või kontrollivad otse või kaudselt.
3. Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel tähendab „terroriakt” järgmisi tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnda riiki või rahvusvahelist organisatsiooni ja mida käsitletakse siseriiklikus õiguses õigusrikkumisena, kui nende eesmärk on:
i) tõsiselt hirmutada elanikkonda;
ii) sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni põhjendamatult mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma või
iii) tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik või ühiskondlik kord:
a) rünnakud inimelu vastu, mis võivad põhjustada surma;
b) rünnakud inimese kehalise puutumatuse vastu;
c) inimrööv või pantvangi võtmine;
d) riikliku või avaliku rajatise, veondussüsteemi, infrastruktuurirajatise, infosüsteem kaasa arvatud, mandrilavale kinnitatud aluse, avaliku koha või eraomandi tõsine kahjustamine, mis võib ohustada inimelu või põhjustada suurt majanduslikku kahju;
e) õhusõiduki, laeva või mõne muu ühis‑ või kaubaveovahendi ebaseaduslik hõivamine;
f) relvade, lõhkeainete või tuuma‑, bio‑ või keemiarelvade valmistamine, valduses hoidmine, omandamine, vedu, tarnimine või kasutamine, samuti bio‑ ja keemiarelvadega seotud teadus- ja arendustöö;
g) ohtlike ainete vabastamine või tulekahjude, plahvatuste või üleujutuste põhjustamine, kui see ohustab inimelu;
h) vee, elektri või mõne muu tähtsa loodusvaraga varustamise häirimine või katkestamine, kui see ohustab inimelu;
i) mõne punktides a–h loetletud teo toimepanekuga ähvardamine;
j) terrorirühmituse juhtimine;
k) terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „terrorirühmitus” rohkem kui kahest isikust koosnevat struktuurilist ühendust, mis on aja jooksul välja kujunenud ja mis tegutseb terroriaktide toimepanekuks kooskõlastatult. „Struktuuriline ühendus” tähendab rühma, mis ei ole terroriakti vahetuks toimepanekuks juhuslikult moodustunud ning mille liikmete ülesanded ei pruugi olla vormiliselt määratletud, mille liikmeskond ei pruugi olla püsiv ja mille ülesehitus ei pruugi olla välja kujunenud.
4. Lisas sisalduv loend koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutuselevõtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. Loendisse võib arvata isikuid, rühmitusi ja üksusi, kelle ÜRO Julgeolekunõukogu on tunnistanud terrorismiga seotuks ja kellele ta on määranud sanktsioone.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „pädev asutus” kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole käesoleva lõikega hõlmatud valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust.
5. Nõukogu püüab tagada, et lisas loetletud füüsiliste ja juriidiliste isikute, rühmituste ja üksuste nimede juurde lisatakse piisavad andmed, mis võimaldavad kindlaid inimesi, juriidilisi isikuid, üksusi või organeid ära tunda, hõlbustades seega sama või samalaadse nime kandjate süüst vabastamist.
6. Lisa loendis sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loendis on põhjendatud.”
9. Ühise seisukoha 2001/931 artiklis 4 on ette nähtud:
„Liikmesriigid annavad üksteisele Euroopa Liidu lepingu VI jaotise raames kriminaalasjades tehtava politseikoostöö ja õigusalase koostöö kaudu kõikvõimalikku abi terroriaktide tõkestamiseks ja nende vastu võitlemiseks. Selleks kasutavad nad taotluse korral täielikult oma Euroopa Liidu õigusaktidest ja muudest liikmesriike siduvatest rahvusvahelistest lepingutest, kokkulepetest ja konventsioonidest tulenevaid volitusi uurimistes ja menetlustes, mida nende ametiasutused sooritavad lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste suhtes.”
10. Ühise seisukoha 2001/931 lisas ei olnud PMOI nime.
11. Kuna nõukogu oli seisukohal, et ühises seisukohas 2001/931 kirjeldatud meetmete rakendamiseks Euroopa Liidu tasandil on vaja määrust, võttis ta vastu määruse nr 2580/2001 (edaspidi „määrus”).(6)
12. Määruse artikli 1 lõige 6 sisaldab järgmist määratlust:
„Juriidilise isiku, rühmituse või üksuse kontrollimine:
a) kui omatakse õigust ametisse määrata või ametist vabastada enamikku juriidilise isiku, rühmituse või üksuse haldus‑, juht‑ või järelevalveorganite liikmetest;
b) kui kasutades hääleõigust ollakse ainuisikuliselt ametisse määranud enamiku juriidilise isiku, rühmituse või üksuse haldus‑, juhatus‑ või järelevalveorgani liikmetest, kes on olnud ametis käesoleva ja eelmise majandusaasta jooksul;
c) kontrollitakse vastavalt selle juriidilise isiku, rühmituse või üksuse osanike või aktsionäridega sõlmitud lepingule üksin da häälteenamust selles juriidilises isikus, rühmituses või üksuses;
d) omatakse õigust avaldada valitsevat mõju juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele vastavalt selle juriidilise isiku, rühmituse või üksusega sõlmitud lepingule või selle asutamislepingu või põhikirja sättele, kui seda juriidilist isikut, rühmitust või üksust reguleeriva seadusega on selle suhtes lubatud niisugused lepingud või sätted;
e) omatakse volitusi kasutada õigust avaldada punktis d nimetatud valitsevat mõju, kuigi ei olda selle õiguse valdaja;
f) omatakse õigust kasutada kõiki juriidilise isiku, rühmituse või üksuse varasid või osa nendest;
g) juhitakse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse ettevõtet ühisel alusel, avaldades konsolideeritud aastaaruande;
h) jagatakse solidaarselt või tagatakse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse finantskohustusi.”
13. Määruse artiklis 2 on sätestatud:
„1. Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel:
a) külmutatakse kõik lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omanduses või valduses olevad rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid;
b) rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
[…]
3. Nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, kooskõlas ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP artikli 1 lõigetes 4, 5 ja 6 ettenähtud sätetega; loetelusse kuuluvad:
i) füüsilised isikud, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
ii) juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
iii) juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes kuuluvad ühele või mitmele punktides i ja ii nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele või on nende kontrolli all, või
iv) füüsilised või juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes tegutsevad ühe või mitme punktides i ja ii nimetatud füüsilise või juriidilise isiku, rühmituse või üksuse nimel või juhtimisel.”
14. Määruse artiklis 8 on sätestatud:
„Liikmesriigid, nõukogu ja komisjon teatavad üksteisele käesoleva määruse alusel võetud meetmetest ja edastavad üksteisele nende käsutuses oleva käesoleva määrusega seotud asjakohase teabe […] ning teabe rikkumise ja jõustamisega seotud probleemide ja siseriiklike kohtute otsuste kohta.”
15. Otsusega 2001/927(7) võttis komisjon vastu määruse kohaldamisalasse kuuluvate isikute, rühmituste ja üksuste algse loetelu. PMOI nime selles loetelus ei olnud.
16. Nõukogu kehtestas 2. mai 2002. aasta ühise seisukoha 2002/340(8) lisas ühise seisukoha 2001/931 kohaldamisalasse kuuluvate isikute, rühmituste ja üksuste ajakohastatud loetelu. Nimetatud lisa punkt 2, mille pealkiri oli „Rühmitused ja üksused”, sisaldas märget PMOI kohta, kes oli seal näidatud järgmiselt: „Mujahedin‑e Khalq Organisation – MEK ehk MKO [välja arvatud National Council of Resistance of Iran – NCRI / Iraani Rahvuslik Vastupanuliikumise Nõukogu] (teiste nimedega The National Liberation Army of Iran – NLA / Iraani Rahvuslik Vabastusarmee (MEK‑i militaarne haru), the People’s Mujahidin of Iran – PMOI / Iraani rahvamudžaheedid [ sic! ], National Council of Resistence – NCR / Rahvuslik Vastupanunõukogu [ sic! ], Muslim Iranian Student’s Society / Iraani Moslemiüliõpilaste Ühendus [ sic! ])”.
17. Oma otsusega 2002/334,(9) mille kuupäev oli samuti 2. mai 2002, võttis nõukogu vastu määruse kohaldamisalasse kuuluvate isikute, rühmituste ja üksuste ajakohastatud loetelu. PMOI nimi oli selles loetelus samal kujul nagu ühise seisukoha 2002/340 lisas.
18. Vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikele 6 ja määruse artikli 2 lõikele 3 võttis nõukogu vastu veel rea otsuseid, milles loetleti selle ühise seisukoha kohaldamisalasse kuuluvad isikud, rühmitused ja üksused. PMOI nimi oli nende otsuste lisades jätkuvalt loetletud.
19. Vaidlusaluse otsuse võttis nõukogu vastu 15. juulil 2008. Selle otsuse lisas oli taas loetletud PMOI nimi.
20. Otsusega 2009/62,(10) mis järgnes vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamisele 4. detsembril 2008, võttis nõukogu vastu määruse nr 2580/2001 kohaldamisalasse kuuluvate isikute, rühmituste ja üksuste ajakohastatud loetelu. PMOI nime selles loetelus enam ei olnud.
Inimõiguste alased õigusaktid
21. Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „konventsioon”) artikli 15 lõikes 1 on sätestatud:
„Sõja ajal või muus hädaolukorras, mis ohustab rahva eluvõimet, võib konventsiooniosaline võtta meetmeid, millega ta peatab konventsiooniga võetud kohustuste täitmise ulatuses, mis on olukorra tõsiduse tõttu vältimatult vajalik, tingimusel et meetmed ei ole vastuolus tema teiste rahvusvahelise õiguse järgsete kohustustega.”
22. Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”)(11) artiklis 47 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele” on sätestatud:
„Igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. Igaühel peab olema võimalus saada nõu ja kaitset ning olla esindatud.
[…]”
Taust
PMOI
23. PMOI on iraanlaste poliitiline organisatsioon.(12) See asutati 1965. aastal algse eesmärgiga vastustada šahhi režiimi. Organisatsioon osales aktiivselt Iraani-siseses protestis, mis lõpuks viis šahhi kukutamiseni 1979. aastal. Seejärel sattus organisatsioon kiiresti konflikti ajatolla Homeini fundamentalistliku režiimiga. 1981. aasta lõpupoole siirdusid mitmed organisatsiooni liikmed ja toetajad pagulusse, peamiselt Prantsusmaale. Aastal 1986 pärast Prantsusmaa ja Iraani võimude vahelisi läbirääkimisi hakkas Prantsuse valitsus neid sisuliselt pidama soovimatuteks välismaalasteks ning PMOI juhtkond koos mõne tuhande järgijaga asus ümber Iraaki. Seal oli nende käsutuses hirmuäratav relvaarsenal, millesse kuulusid tankid ja raketiheitjad, kuni koalitsiooniväed 2003. aastal Iraaki tungisid. Iraagis andis organisatsioon sõjalist tuge oma võõrustajariigile sõjas Iraaniga kuni selle sõja lõpuni. Kuni 2001. aastani viis organisatsioon Iraanis ellu vägivaldseid operatsioone.
24. Alates 2001. aastast ja eriti alates Iraagi okupeerimisest 2003. aastal on PMOI pidevalt teostanud kampaaniat oma staatuse legitimeerimiseks ilmaliku demokraatliku liikumisena, mille eesmärk on rahumeelselt kukutada praegune Iraani riigikord. Iraagis 2001. aasta juunis peetud erakorralisel kongressil teatas PMOI ametlikult oma otsusest loobuda igasugusest sõjalisest tegevusest Iraanis.
25. Terroristlik tegevus, millesse PMOI varem segatud oli, viis siiski selleni, et ta mitmes riigis keelustati kui terroristlik organisatsioon. Määrusega, mis jõustus 8. oktoobril 1997, nimetas Ameerika Ühendriikide Secretary of State (välisminister) PMOI nimetatud riigis „välismaiseks terroristlikuks organisatsiooniks”.(13) Ühendkuningriigi Secretary of State for the Home Department (siseminister, edaspidi „Home Secretary”) andis 28. märtsi 2001. aasta määrusega seaduse Terrorism Act 2000 alusel korralduse, millega kuulutati PMOI nimetatud liikmesriigis keelustatud terroristlikuks organisatsiooniks.(14)
26. See tegevus viis ka Prantsusmaal meetmete võtmiseni eeldatavate PMOI liikmete vastu. Aprillis 2001 algatas Tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi ringkonnakohus) terrorismivastase võitluse prokuratuur eeluurimise(15) „terroriaktide ettevalmistamiseks loodud kuritegeliku ühenduse” tegevuse osas vastavalt 22. juuli 1996. aasta seadusele nr 96/647. Eeluurimises keskenduti ka „terrorirühmituse rahastamisele” vastavalt 15. novembri 2001. aasta seadusele nr 2001/1062.
27. Prantsusmaa politsei otsis 17. juunil 2003 läbi PMOI bürooruumid Prantsusmaal Auvers-sur-Oise’is.(16) Paljud isikud peeti kinni ja mõned neist jäeti vahi alla. Hoolimata sellest, et leiti suur summa raha, ei algatatud kriminaalmenetlust.
28. Lisaks eespool punktis 26 mainitud eeluurimisele esitas terrorismivastane prokuratuur 19. märtsil ja 13. novembril 2007 eeldatavatele PMOI liikmetele täiendavad süüdistused. Need puudutasid „eriliselt kaitsetute isikute suhtes toime pandud kelmuse või organiseeritud kelmuse otsese või kaudse tulu rahapesu” ning seotust terroristliku tegevusega.
29. Vahepeal vaidlustas PMOI Ühendkuningriigis 30. oktoobril 2006. aasta otsuse, millega Home Secretary keeldus teda keelustatud organisatsioonide loetelust välja arvamast, Proscribed Organisations Appeal Commission’is (keelustatud organisatsioonide apellatsioonikomisjon Ühendkuningriigis, edaspidi „POAC”). PMOI kaebuse keskne väide oli see, et millist laadi tema tegevus keelustamise ajal ka ei olnud, on ta hiljem loobunud terrorismist ja vägivallast.
30. POAC otsusega rahuldati PMOI kaebus. POAC nimetas Home Secretary otsust jätta PMOI keelustatud organisatsioonide loetellu „ebaloomulikuks”.
31. Oma 7. mai 2008. aasta otsusega(17) jättis Court of Appeal of England and Wales menetlusloata Home Secretary kaebuse POAC otsuse peale ning kohustas teda kustutama PMOI keelustatud organisatsioonide loetelust.
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmine ja sellele vahetult eelnenud sündmused
32. Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisele eelnes tihedas või suhteliselt tihedas järjekorras rida sündmusi.
33. Prantsuse Vabariik andis 9. juunil 2008 nõukogule teavet, mida ta nimetas lisateabeks PMOI kohta ja mis nimetatud liikmesriigi arvates õigustas PMOI jätmist nende isikute, rühmituste või üksuste loetellu, kelle varad külmutatakse vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikele 4 ja määruse artikli 2 lõikele 3.
34. Seejärel peeti rida ühise seisukoha 2001/931 rakendamise eest vastutava nõukogu töörühma (edaspidi „ÜS 2001/931 töörühm”) koosolekuid.(18) Pärast seda, kui nimetatud töörühm oli vaidlusaluse otsuse 4. juulil 2008 heaks kiitnud ja esitanud oma põhjendused, peeti samal päeval nõukogu välissuhete nõunike töörühma (Foreign Relations (Relex) Counsellors Working Party) koosolek, millel jõuti kokkuleppele vaidlusaluse otsuse ajakohastatud redaktsiooni suhtes. See omakorda anti edasi alaliste esindajate komiteele ja kiideti selle komitee poolt heaks 9. juulil 2008. Vaidlusalune otsus võeti vastu 15. juulil 2008.
35. Vahepeal kustutas Home Secretary oma 23. juuni 2008. aasta määrusega, mis jõustus 24. juunil 2008, vastuseks Court of Appeali 7. mai 2008. aasta otsusele PMOI nime Ühendkuningriigis seaduse Terrorism Act 2000 alusel keelustatud organisatsioonide loetelust.
36. Nõukogu teatas vaidlusaluse otsuse PMOI‑le oma 15. juuli 2008. aasta kirjas. Samale kirjale oli lisatud põhjenduste ülevaade.(19)
37. Pooled on ühel meelel, et üheski etapis enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ei teatanud nõukogu PMOI‑le uuest teabest ega toimikusse lisatud uutest tõenditest, mis nõukogu arvates õigustas PMOI jätmist nende organisatsioonide loetellu, kelle rahalised vahendid on külmutatud vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikele 4 ja määruse artikli 2 lõikele 3.
Vaidlustatud kohtuotsus
38. Üldkohtu kantseleisse 21. juulil 2008 esitatud hagiavalduses palus PMOI algatada kohtuasja nõukogu vastu, taotledes vaidlusaluse otsuse tühistamist tema suhtes kehtivas osas.
39. Prantsuse Vabariigile ja Euroopa Komisjonile anti luba astuda sellesse menetlusse.
40. Menetlust korraldava meetmena andis Üldkohus 26. septembril 2008 määruse (edaspidi „26. septembri 2008. aasta kohtumäärus”), milles ta andis nõukogule korralduse esitada talle kõik vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega seotud dokumendid niivõrd, kui need puudutasid PMOI‑d, esitamata neid dokumente selles menetlusstaadiumis PMOI‑le, kui nõukogu väidab, et need on konfidentsiaalsed.
41. Nõukogu täitis selle korralduse kahes osas. Esiteks saatis ta 10. oktoobril 2008 vastuse (edaspidi „esimene vastus 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele”), millele olid lisatud kaheksa dokumenti. Nendest seitse ei olnud märgitud konfidentsiaalseks ja need esitati nõuetekohaselt PMOI‑le. Kaheksas dokument kujutas endast ühe teistes lisades sisalduva dokumendi konfidentsiaalset versiooni. Seda PMOI‑le ei esitatud.
42. Esimeses vastuses 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele märkis nõukogu, et ta ei saa selles menetlusetapis esitada teatavaid täiendavaid dokumente, milles on näidatud väljapakutud uus alus PMOI jätmiseks loetellu ning selgitatud tema ettepaneku põhjusi, sest Prantsuse Vabariik on need dokumendid salastanud ja vastuse esitamise ajal ei saa neid kättesaadavaks teha. Need dokumendid olid vaidlusaluse otsuse vastuvõtmis e menetluse käigus saadetud ÜS 2001/931 töörühmale.
43. Need täiendavad dokumendid olid nõuetekohaselt lisatud nõukogu teisele vastusele (edaspidi „teine vastus 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele”), mis esitati 6. novembril 2008. Selles vastuses teatas nõukogu Üldkohtule, et Prantsuse Vabariik, olles täitnud kõnealuse kolme dokumendi salastatud teabena liigitamisest loobumiseks vajalikud siseriiklikud menetlused, on andnud loa edastada esimesed kaks dokumenti täies mahus ning kolmanda dokumendi tingimusel, et kaks lõiku sellest kustutatakse. Need lõigud hõlmasid teavet, mis on esitatud kõnealuse vastuse lisa 3 punkti 3 alapunktides a ja f (edaspidi vastavalt „alapunktis a antud teave” ja „alapunktis f antud teave”).
44. Oma 4. detsembri 2008. aasta otsusega rahuldas Üldkohus PMOI taotluse ja mõistis kohtukulud välja nõukogult.
45. PMOI esitas Üldkohtus kuus õigusväidet. Käesoleva apellatsioonimenetluse jaoks asjakohases osas hõlmasid need väited ennekõike kaitseõiguste rikkumist sellega, et nõukogu ei olnud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist PMOI‑le teatanud uuest teabest ja uutest tõenditest toimikus, mis nõukogu arvates õigustasid PMOI jätmist nende isikute, rühmituste ja üksuste loetellu, kelle varad on külmutatud vastavalt määruse artikli 2 lõikele 3.
46. Üldkohus käsitles seda väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36−47.
47. Punktis 39 märkis ta: „Esimese Astme Kohus leiab, et need nõukogu argumendid ei õigusta kuidagi seda, et väidetavalt oli sel institutsioonil võimatu võtta vaidlustatud otsus vastu sellise menetluse teel, mille puhul oleks hageja kaitseõigused olnud tagatud.”
48. Täpsemalt tuvastas Üldkohus, et väidetav kiireloomulisus ei ole kuidagi tõendatud. Isegi eeldusel, et nõukogu ei olnud kohustatud hagejat kohe pärast POAC 30. novembri 2007. aasta otsust vaidlusalusest loetelust kustutama, ei olnud tal alates 7. maist 2008, mil Court of Appeal tegi oma otsuse, enam võimalik tugineda Home Secretary otsusele, mis oli olnud aluseks esialgsele otsusele külmutada PMOI rahalised vahendid. Viidatud 7. mai 2008 ja vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeva (15. juuli 2008) vahele jääb aga rohkem kui kaks kuud. Nõukogu ei selgitanud, miks tal ei olnud võimalik algatada kohe pärast 7. maid 2008 toiminguid kas hageja kustutamiseks vaidlusalusest loetelust või tema sellesse loetellu jätmiseks uute tõendite alusel (punkt 40).
49. Liiati, isegi kui eeldada, et Prantsusmaa ametiasutused edastasid esimesed tõendid Pariisis 2001. aasta aprillis algatatud eeluurimise kohta nõukogule alles juunis 2008, ei selgita see, miks nõukogu ei saanud neid uusi tõendeid kohe PMOI‑le edastada, kui ta kavatses neid edaspidi PMOI vastu kasutada (punkt 41).
50. Seega on nii faktiliselt kui ka õiguslikult ekslik väita, et pärast seda, kui Home Secretary 23. juuni 2008. aasta määrus, millega PMOI loetelust kustutati, 24. juunil 2008 jõustus ja Prantsusmaa ametiasutused teatasid enam-vähem samal ajal(20) uutest tõenditest, tuli uus rahaliste vahendite külmutamise otsus vastu võtta nii kiiresti, et hageja kaitseõigusi ei olnud võimalik tagada (punkt 43).
51. Samuti lükkas Üldkohus tagasi nõukogu argumendi, et PMOI‑le pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist teatavaks tehtud põhjendused võimaldasid tal kasutada õigust pöörduda kohtusse ja ühenduse kohtuvõimul teostada kontrolli (punktid 45 ja 46).
52. Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 49−79 käsitlesid muid käesolevas apellatsioonimenetluses asjakohaseid PMOI õigusväiteid, nimelt et: 1) on rikutud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4 ja määruse artikli 2 lõiget 3 ja jäetud täitmata tõendamiskohustus ning 2) on rikutud PMOI õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
53. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49−55 viitas Üldkohus oma senisele praktikale. Olles eraldi osutanud, et EÜ artikli 10 kohaselt (mille sisu asendab nüüd ELTL artikli 4 lõige 3) kehtib liikmesriikide ja ühenduse institutsioonide suhetes vastastikuse lojaalse koostöö kohustus (punkt 52), viitas Üldkohus seejärel (punktis 53) oma praktikale,(21) märkides, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 ja määruse artikli 2 lõike 3 kohaldamisel on nõukogul kohustus „usaldada niivõrd, kuivõrd see on võimalik, siseriikliku pädeva ametiasutuse hinnangut – vähemalt siis, kui tegemist on kohtuorganiga – tema otsuse aluseks olevate „arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” olemasolu osas”. Sellest tuleneb (punkt 54), et kuigi nõukogu on kohustatud tõendama, et rahaliste vahendite külmutamine on õiguslikult põhjendatud, on selle „tõendamise ese […] suhteliselt kitsas”.
54. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 jätkas Üldkohus oma senise praktika meenutamist, märkides, et ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus asjaolude osas, mida tuleb arvestada selle otsustamisel, kas anda korraldus rahaliste vahendite külmutamiseks, ei või liidu kohus jätta hindamata seda, kuidas nõukogu on faktilisi asjaolusid tõlgendanud, ja peab „kontrollima mitte ainult esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida tuleb antud olukorra hindamisel arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.”(22)
55. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56−58 märkis Üldkohus:
„56 […] tõdeb [Üldkohus], et eespool meenutatud nõuded tõenditele ei ole täidetud ei vaidlustatud otsuses, selle põhjenduses ega seda puudutavas teates sisalduvate andmete puhul, ega ka selle info puhul, mille nõukogu esitas kahes vastuses [26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele], nii et õiguslikult ei ole piisavalt tõendatud, et vaidlustatud otsus võeti vastu kooskõlas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikega 4 ja [määruse] artikli 2 lõikega 3.
57 Täpsemalt ei ole nõukogu [Üldkohtule] esitanud ühtegi konkreetset asjaolu ega toimikusse kuuluvat tõendit, millest nähtuks, et Parquet antiterroriste du tribunal de grande instance de Paris’ poolt 2001. aasta aprillis algatatud eeluurimine ning 2007. aasta märtsis ja novembris esitatud kaks täiendavat süüdistust kujutavad endast hageja suhtes otsust, mis vastab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 määratlusele, nagu nõukogu väidab, ilma et ta muul moel oma argumente tõendaks.
58 Sellega seoses tuleb siinkohal tervikuna ära tuua kõige asjakohasemad lõigud nõukogu esimesest vastusest 26. septembri 2008. aasta määrusele menetlustoimingute kohta:
„3. [Töögrupp PC 2001/931] pidas selleks, et valmistada ette kõnealuse otsuse vastuvõtmist nõukogu poolt, neli hagejat puudutavat koosolekut – 2., 13. ja 24. juunil ning 2. juulil 2008 […]
[…]
6. Prantsuse Vabariik jagas nende koosolekute jaoks delegatsioonidele ka kolm dokumenti, milles oli kirjeldatud soovitatavat uut alust hageja loetellu kandmiseks ja selgitatud selle soovituse põhjendusi. Kolmas dokument hõlmas osaliselt teksti, millest sai nõukogu poolt vastu võetud põhjenduste ülevaade, mis on juba käesoleva asja toimikusse lisatud. Dokumentide jagamise ajal liigitas Prantsuse Vabariik need konfidentsiaalseks. Nõukogu teavitas teda [Üldkohtu] antud määrusest, ning nimetatud liikmesriik uurib praegu võimalust kõnealuste dokumentide puhul sellest liigitusest loobuda. Nõukogule anti siiski teada, et vajaduse tõttu järgida siseriikliku õiguse nõudeid ei saa vastavat otsust teha kohtukantselei määratud tähtaja jooksul. Seega ei ole nõukogul praegu võimalik [Üldkohtu] määrust nende dokumentidega seonduvas osas täita, kuna ta ei ole volitatud neid [Üldkohtule] isegi konfidentsiaalselt edastama. Nõukogu palub [Üldkohtult] sellega seoses mõistvat suhtumist ja lubab talle kohe teada anda, kui Prantsuse Vabariik on kõnealuste dokumentide suhtes otsusele jõudnud.
[…]
11. Nõukogu soovib iseäranis rõhutada, et talle ei ole Prantsusmaal läbiviidava eeluurimise kohta esitatud muid tõendeid peale põhjenduste ülevaates mainitute. Nõukogu on aru saanud, et Prantsuse õiguse kohaselt peavad need jääma uurimise ajaks konfidentsiaalseks. Ta on põhjenduste ülevaate koostamisel ära toonud kõik seda uurimist puudutavad olulised asjaolud, mis talle oli esitatud. Üks punktis 6 nimetatud dokumentidest sisaldas üksikasjalikumat nimekirja rikkumistest, mida uuritakse, kuid need on kõik hõlmatud põhjenduste ülevaates toodud üldise kirjeldusega (st rida õigusrikkumisi, mis on kõik otseselt või kaudselt seotud ühise tegevusega, mille eesmärk on häirida hirmutamise või terrori abil tõsiselt avalikku korda ning eriliselt kaitsetute isikute suhtes toime pandud kelmuse või organiseeritud kelmuse otsese või kaudse tulu rahapesu, mis on seotud terroristliku tegevusega).
12. Nõukogul puudub igasugune muu teave kõnealuse uurimise kohta peale selle, mis puudutab uurimise esemeks olevate õigusrikkumiste laadi, ja täpsustusi uurimise algatamise kuupäeva kohta ning aega, mil esitati lisasüüdistused. Talle ei ole avaldatud, kelle kohta täpselt uurimine algatati, talle on üksnes teada, et asjaomased isikud on eeldatavad hageja liikmed, nagu on märgitud põhjenduste ülevaates. Nõukogul ei ole ka andmeid uurimise võimaliku käigu kohta. Kokkuvõttes ei olnud nõukogul ajal, mil vaidlustatud otsus vastu võeti, muid „hageja vastu esitatud” tõendeid kui need, mis on mainitud põhjenduste ülevaates.””
56. Seejärel käsitles Üldkohus PMOI argumenti, et siseriiklik otsus oli seotud selle organisatsiooni eeldatavate liikmetega ja seda ei saanud lugeda organisatsiooni ennast käsitlevaks; ning nõukogu vastuargumenti, et ehkki kõnealune otsus oli seotud füüsiliste isikutega, on niisugune olukord „loogiline ja kohane”, sest väidetavat laadi õigusrikkumisi ei saa toime panna organisatsioon ise, vaid inimesed, kes on organisatsiooni liikmed, ja liiati ei saa PMOI enda vastu algatada kriminaalmenetlust, kuna ta ei ole juriidiline isik. Üldkohus märkis esiteks, et niisugune selgitus kaldub kõrvale ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 sõnastusest (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 64). Teise võimalusena märkis ta, et isegi kui seesugune tõlgendus oleks väär, ei ole nõukogu selgitanud „erilisi ja konkreetseid põhjuseid”, miks tuleb käesoleval juhul pidada PMOI‑d ennast vastutavaks füüsilistele isikutele omistatud tegude eest. Sellised selgitused „puudu[sid] käesolevas asjas täielikult” (punkt 65).
57. Üldkohus jätkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71−76:
„71 Lõpuks tõdeb [Üldkohus], et nõukogu keeldus Prantsuse ametiasutuste palvel kustutamast salastatust seoses käesoleva kohtuotsuse punktis 58 mainitud kolmest dokumendist viimase punkti 3 alapunktiga a, [ (23) ]
mis sisaldab „kokkuvõtet põhipunktidest, mis õigustavad [PMOI] jätmist Euroopa loetellu”, mille need asutused on koostanud teatavate liikmesriikide delegatsioonide jaoks. Vastavalt eespool viidatud, 3. novembril 2008 nõukogule saadetud [Prantsusmaa välis‑ ja Euroopa asjade ministeeriumi] kirjale on kõnealuse teabe puhul tegemist „riigikaitse seisukohast olulise kaitsealase teabega, mille suhtes kohaldatakse seetõttu Code pénal’i [kriminaalkoodeks] artikli 413‑9 alusel kaitsemeetmeid, et piirata nende levitamist”, nii et „[ministeeriumil] ei ole võimalik lubada nende edastamist [Üldkohtule]”.
72 Mis puutub nõukogu argumenti, et ta peab järgima konfidentsiaalsuspõhimõtet, millele Prantsuse ametiasutused tuginevad, siis ei ole selle põhjal võimalik mõista, kuidas nimetatud põhimõtet rikutaks, kui toimiku asjaomased andmed edastataks ühenduse kohtule, samas kui seda ei ole rikutud samade andmete edastamisega nõukogule endale ja sellest tulenevalt ülejäänud 26 liikmesriigi valitsusele.
73 Igal juhul leiab [Üldkohus], et nõukogul ei ole õigust tugineda rahaliste vahendite külmutamise otsuse tegemisel liikmesriigi esitatud teabele või toimiku andmetele, kui see liikmesriik ei ole valmis lubama nende edastamist ühenduse kohtule, kes teostab selle otsuse õiguspärasuse kohtulikku kontrolli.
74 Sellega seoses tuleb meenutada, et OMPI kohtuotsuses (punkt 154) on [Üldkohus] juba sedastanud, et rahaliste vahendite külmutamise otsuse õiguspärasuse kohtulik kontroll hõlmab hinnangu andmist selle põhjendamiseks viidatud faktilistele asjaoludele ja tingimustele ning selle hinnangu aluseks olevate tõendite ja teabe kontrollimist, nagu nõukogu tunnistas sõnaselgelt oma menetlusdokumentides kohtuasjas, mis oli aluseks [Üldkohtu] 21. septembri 2005. aasta otsusele kohtuasjas T‑306/01: Yusuf ja Al Barakaat International Foundation vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II‑3533), mis tühistati apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu 3. septembri 2008. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6351). [ (24) ]
[Üldkohus] peab ka veenduma, et sel puhul on tagatud kaitseõigused ja täidetud põhjendamiskohustus ning vajaduse korral ka selles, et olulised kaalutlused, millele nõukogu on nende kohustuste täitmisest hoidumise puhul erandkorras tuginenud, oleks põhjendatud.
75 Käesolevas asjas on kontroll seda enam hädavajalik, et see on ainus menetluslik tagatis, mis võimaldab tagada õiglase tasakaalu rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemise vajaduse ja põhiõiguste kaitse vahel. Kuna puudutatud isikute kaitseõiguste piiramist nõukogu poolt tuleb tasakaalustada sõltumatu ja erapooletu kohtuliku kontrolliga […], siis peab ühenduse kohus saama kontrollida rahaliste vahendite külmutamise meetmete õiguspärasust ja põhjendatust, ilma et seda takistaksid nõukogu kasutatud tõendite ja teabe saladus või konfidentsiaalsus (OMPI kohtuotsus, punkt 155).
76 Käesoleval juhul on selle tagajärjel, et nõukogu ja Prantsuse ametiasutused keeldusid edastamast isegi üksnes [Üldkohtule] käesoleva kohtuotsuse punktis 58 mainitud kolmest dokumendist viimase punkti 3 alapunktis a sisalduvat teavet, [Üldkohtul] võimatu vaidlustatud otsuse õiguspärasuse üle kohtulikku kontrolli teostada.”
Apellatsioonkaebus
58. Üldkohtu otsust vaidlustades esitab Prantsuse Vabariik apellatsioonkaebuse põhjendusena kolm väidet. Esiteks väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, et jättis arvestamata vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise erilised asjaolud. Teiseks rikkus Üldkohus tema väitel õigusnormi, asudes seisukohale, et Prantsusmaal algatatud eeluurimine ei kujutanud endas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 määratlusele vastavat otsust. Kolmandaks rikkus Üldkohus tema väitel õigusnormi, märkides, et nõukogu keeldumine punkti 3 alapunktis a antud teabe edastamisest ei võimalda Üldkohtul kontrollida vaidlusaluse otsuse õiguspärasust ning rikub õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Sellest lähtudes järeldab Prantsuse Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada.
59. PMOI aga vaidlustab kõik kolm apellatsioonkaebuse alust ja palub jätta apellatsioonkaebuse rahuldamata.
60. Erinevalt menetlustest, mille tulemusel tehti OMPI kohtuotsus ja I PMOI kohtuotsus ning tõepoolest ka vaidlustatud kohtuotsus, ei ole ükski liikmesriik ega institutsioon üheski käesoleva apellatsioonimenetluse etapis taotlenud luba menetlusse astuda. Vastuseks Euroopa Kohtu 2. juuni 2010. aasta kirjalikele küsimustele, milles paluti nõukogul ja Euroopa Komisjonil esitada märkused seoses nende praktiliste kogemustega Euroopa Kohtu Kadi I kohtuotsuse teatavate aspektide rakendamisel, on nõukogu ja komisjon vastavalt 28. juunil ja 24. juunil 2010 andnud kirjalikud vastused. Nendest vastustest ei ole olnud abi järgnevas analüüsis ning käesolevas ettepanekus ma nendele rohkem ei viita.
Vastuvõetavus
61. Enne apellatsioonkaebuse sisu juurde asumist on vaja käsitleda selle vastuvõetavust, mille PMOI on vaidlustanud.
62. Sisuliselt väidab PMOI, et kuna Prantsusmaa ei ole vaidlustanud otsust 2009/62 ja kuna sellele eelnenud õigusakt, s.o vaidlusalune otsus, on kehtetuks tunnistatud ja asendatud, puudub Prantsusmaal käesoleva apellatsioonkaebuse esitamiseks põhjendatud huvi. Sellest tulenevalt on apellatsioonkaebus vastuvõetamatu. Teise võimalusena puudub apellatsioonkaebusel ese ja Euroopa Kohtul tuleks loobuda selle lahendamisest.
63. Need argumendid mind ei veena.
64. Esiteks on Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 56 sisuliselt ette nähtud, et nii liikmesriigid kui ka liidu institutsioonid, kes on astunud Üldkohtu menetlusse, võivad esitada apellatsioonkaebuse ka siis, kui nimetatud kohtu otsus neid otseselt ei mõjuta. Kuna Prantsuse Vabariik astus menetlusse esimeses astmes, on nimetatud tingimus käesolevas apellatsioonimenetluses tema suhtes otseselt kohaldatav. Ka siis, kui see nii ei oleks, oleks Prantsuse Vabariigil olnud huvi esitada apellatsioonkaebus sama artikli kolmanda lõigu alusel, mis lubab liikmesriigil või institutsioonil Üldkohtu otsuse peale edasi kaevata ka siis, kui nad ei astunud esimeses astmes menetlusse.
65. Selle põhjus on selge. Euroopa Liidu õiguse tõlgendamine ja kohaldamine on liikmesriikide ja institutsioonide jaoks äärmiselt tähtis. Neil võib olla vägagi reaalne huvi vaidlustada seda, kuidas Üldkohus on Euroopa Liidu õigust tõlgendanud, isegi kui nad ise Üldkohtu menetluses ei osalenud.
66. Kas on võimalik õigustatult väita, et ka siis, kui Prantsuse Vabariigil on huvi esitada käesolev apellatsioonkaebus, tuleb see siiski lugeda vastuvõetamatuks, sest sellel puudub ese?
67. Ma ei arva nii.
68. Esiteks, nagu Prantsuse Vabariik märgib, kõrvaldati vaidlusalune otsus (vähemalt PMOI‑d puudutavas osas) vaidlustatud kohtuotsuse tulemusel liidu õiguskorrast alates vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäevast, s.o 15. juulist 2008. Kui apellatsioonkaebus rahuldatakse, ennistatakse vaidlusalune otsus sellesse õiguskorda alates 15. juulist 2008 kuni selle kehtetuks tunnistanud otsuse 2009/62 vastuvõtmise kuupäevani (s.o 26. jaanuarini 2009).
69. Teiseks – ja see on põhjapanevam küsimus – on Prantsuse Vabariik mures tuleviku pärast. Käesoleva apellatsioonkaebuse lahend on selles suhtes otseselt asjakohane. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine võimaldaks Prantsuse Vabariigil, kui ta peab seda vajalikuks, algatada nõukogus menetlus eesmärgiga ennistada PMOI nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle varad tuleb külmutada vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikele 4 ja määruse artikli 2 lõikele 3. Ka vähem soodne lahend oleks siiski eesmärgipärane. Euroopa Kohtu otsusest lähtudes saaks Prantsuse Vabariik siis teada, kas näiteks nõukogule enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist antud teave oli õiguslikult piisav või oli vaja täiendavat või teistsugust teavet. Selguks ka see, kuidas ja millisel alusel tuleb Üldkohtule anda konfidentsiaalset või salajast teavet.
70. Mulle näib, et PMOI väide vastuvõetamatuse kohta rajaneb käsitlusviisil, mis põhjendamatult piirab õigusnormide selgitamise eesmärki.
71. Sellepärast olen seisukohal, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav.
Sisu
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud esimene väide (väidetav kaitseõiguste rikkumine)
72. Oma apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud esimeses väites on Prantsuse Vabariik sisuliselt seisukohal, et Üldkohus eksis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 sedastusega, et vaidlusalune otsus on tühine, sest PMOI‑le ei teatatud toimikusse lisatud uutest tõenditest ega antud võimalust esitada märkusi enne, kui nõukogu selle otsuse vastu võttis.
73. Prantsuse Vabariigi sõnul oli olukord, mis tulenes Home Secretary korraldusest eemaldada PMOI nimi Ühendkuningriigis keelustatud organisatsioonide loetelust, sedavõrd kiireloomuline, et PMOI nime jätmiseks nõukogu loetellu oli vaja viivitamata võtta meetmeid. Ajapuuduse tõttu ei saanud nõukogu võtta vaidlusalust otsust vastu niisuguses menetluses, mis oleks võimaldanud tal uusi tõendeid PMOI‑le edastada.(25) Sellepärast, kui arvestada asjaolusid, oli nõukogu lähenemisviis vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel asjakohane.
74. Üldkohtu hoiakut argumentide suhtes, mida nõukogu talle esitas ja mis olid sisuliselt samalaadsed kui Prantsuse Vabariigi poolt käesolevas apellatsioonkaebuses esitatud, ei saa õigustatult pidada kuigi mõistvaks. Üldkohus leidis, et nõukogu argumendid „ei õigusta kuidagi seda, et väidetavalt oli sel institutsioonil võimatu võtta vaidlustatud otsus vastu sellise menetluse teel, mille puhul oleks [PMOI] kaitseõigused olnud tagatud” (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 39). Edasi märkis Üldkohus, et „väidetav kiireloomulisus [ei ole] vähimalgi viisil tõendatud”. Isegi eeldusel, et nõukogul ei olnud otseselt kohustust kustutada PMOI kõnealusest loetelust pärast POAC 30. novembri 2007. aasta otsust, ei olnud nõukogul võimalik enam tugineda Home Secretary otsusele alates 7. maist 2008, mil Court of Appeal tegi oma otsuse. Selle kuupäeva ja vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeva vahele „[jäi] aga kaks kuud” (punkt 40). Isegi kui eeldada, et uued tõendid esitati nõukogule alles 2008. aasta juunis, ei selgita see, miks nõukogu ei andnud nendest viivitamata PMOI‑le teada (punkt 41).
75. Seda seisukohta tasub üksikasjalikult uurida.
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud menetlus: 1) ajavahemik 7. maist 2008 kuni 9. juunini 2008
76. Selle ajavahemiku osas on kõnealuse seisukoha käsitlemine lihtne. Vähemalt nõukogu tasandil ei toimunud midagi märkimisväärset. Prantsuse Vabariik selgitab oma repliigis, et põhjus, miks kuni 9. juunini 2008 ei saadud teada anda uutest tõenditest, seisneb selles, et Prantsuse prokuratuur pidi need tõendid avalikustama. Enne seda kuupäeva kehtis nende tõendite suhtes „uurimisaegne konfidentsiaalsus”.
77. Selle tagajärjel ei kasutatud ühte kuud otsuse vastuvõtmiseks ette nähtud kahest kuust nõukogus endas otsuse tegemise menetluse edasiviimiseks. Lisaksin, et sama kehtib ka ajavahemiku osas alates POAC 30. novembri 2007. aasta otsuse vastuvõtmisest – mis oli küll edasikaevatav, kuid vähemalt lõi tugeva võimaluse, et PMOI‑d ei saa enam Ühendkuningriigi antud teabe põhjal kõnealusesse loetellu jätta – kuni 6. maini 2008. Võiks märkida, et ühe ajavahemiku kaotamist tegevusetuse tõttu võib pidada ebaõnneks, ent kahe kaotamine näib juba hooletusena. Sellist tagajärge tuleks võimaluse korral vältida.
78. Minu arvates oleks seda tõepoolest saanud käesoleva vaidluse asjaoludel vältida.(26)
79. Kuigi komisjon vastutab loetellu hõlmamise otsuse vastuvõtmise ja seega ka sellekohase menetluse eest, ei saa nimetatud institutsioon tegutseda liikmesriikide kaasabi ja osaluseta.
80. Ühise seisukoha 2001/931 artiklist 4 ja määruse artiklist 8 selgub, et liikmesriigid on kohustatud osalema terrorismivastases võitluses. Muidugi lasub liikmesriikidel ka Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikes 3 sätestatud üldine kohustus teha koostööd heas usus. See põhimõte on üldkohaldatav ja eriti siduv seoses politsei ja kohtute koostööga kriminaalasjades.(27)
81. Minu arvates tuleneb nendest nõuetest, et kui isik, rühmitus või üksus on kõnealuses loetelus, on liikmesriigid kohustatud hoidma üksteist (ja nõukogu) kursis niisuguse sündmuste arenguga nende liikmesriikide struktuurides, mis tähendab, et alus teatava isiku, rühmituse või üksuse hoidmiseks keelustatud organisatsioonide loetelus on kadunud või tõenäoliselt kadumas. Kui neile on sellest teatatud, on kõikidel teistel liikmesriikidel kohustus esitada nõukogule tõendeid, millele nad soovivad või võivad soovida tugineda selleks, et niisugune isik, rühmitus või üksus jäetaks sellesse loetellu. Arvestades, et olukord võib osutuda kiireloomuliseks, peavad liikmesriigid tegema seda nii kiiresti kui võimalik, seega hõlbustades nõukogu ülesande täitmist, tagades samal ajal selle, et peetakse kinni kaitseõigustest.
82. Kahetsusväärsel kombel ei olnud käesoleva juhtumi puhul seesugust aegsat koostööd.
Vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud menetlus: 2) ajavahemik 9. juunist 2008 kuni 15. juulini 2008
83. Kui nõukogu saab ülevaatlikku ja ajakohast teavet, on tal paremad võimalused võtta otsus vastu võimalikult väikese viivitusega. Muidugi peab ta siis otsuste vastuvõtmisel järgima nõuetekohast korda.
84. Enne kui pöörduda tagasi vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud sündmuste käigu juurde, võib olla abi sellest, kui korraks peatuda õiguslikul kriteeriumil, millele selline otsus peab vastama, et pidada vastu vaidlustamisele Euroopa Liidu kohtutes; ja sellel, mida see kriteerium omakorda tähendab nõukogu menetluste osas.
85. Sellega seoses väärib tähelepanu vaidlustatud kohtuotsuse punkti 55 see osa, kus Üldkohus on märkinud, et rahaliste vahendite külmutamise otsuseid läbi vaadates peab liidu kohus kontrollima mitte ainult esitatud tõendite õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida tuleb olukorra hindamiseks arvesse võtta, ja kas need tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende põhjal on tehtud.
86. See Euroopa Liidu kohtusüsteemis kehtestatud (kaheosaline) kriteerium puudutab kõikide nende nõukogu otsuste õiguspärasust, mis käsitlevad rahaliste vahendite külmutamist. Kõnealune otsus peab vastama sellele kriteeriumile. Vastasel korral võidakse see otsus Üldkohtus vaidlustamise korral tühistada.
87. Selles osas, mis puudutab nõuet kontrollida tõendite õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, käsitlen nõukogu kohaldatava kontrolli laadi ja tugevuse küsimusi käesolevas ettepanekus edaspidi.(28) Oma analüüsi käesolevas punktis märgiksin lihtsalt, et minu arvates ei saa sellest kriteeriumist erandeid teha.
88. Nimetatud aspektidest teine puudutab kõnesolevate tõendite ulatust. Otsuse tegijal on kohustus kindlaks määrata, kas tema käsutuses olevad tõendid sisaldavad kogu
asjakohast teavet, mida tuleb olukorra hindamiseks arvesse võtta, ja kas need tõendid võivad toetada väidet, et asjaomane isik, rühmitus või üksus osaleb terroriaktide toimepanekus või aitab kaasa nende toimepanekule või kuulub muul viisil ühise seisukoha 2001/931 või määruse kohaldamisalasse.
89. Sellest tulenevalt peab nõukogu täielikult kaaluma kõiki talle esitatud tõendeid, sest ta peab olema veendunud, et need tõendid moodustavad kogu asjakohase tõendusmaterjali ja esitatud tõenditest piisab, et õigustada korraldust rahalised vahendid külmutada. Lisaks peab nõukogu – välja arvatud juhul, kui kõnealune korraldus on esmakordne(29) ja kui sellega on seotud konfidentsiaalseid tõendeid puudutavad küsimused –(30) olema oma otsuse tegemiseks andnud asjaomasele isikule, rühmitusele või üksusele, keda kõnealune korraldus võib mõjutada, teada kõikidest tõenditest, millele ta kavatseb oma otsuses tugineda, ning olema asjakohaselt kaalunud kõike, mida vastuses on öeldud.(31)
90. Mil määral vastasid nendele nõuetele nõukogu menetlused vaidlusaluses asjas?
91. Nõukogu vastustest Üldkohtu 26. septembri 2008. aasta määrusele ilmneb järgmist:
– esiteks ilmneb, et ÜS 2001/931 töörühma koosolek peeti 13. juunil 2008. Selle koosoleku protokollist nähtub, et uuriti uusi tõendeid (PMOI kohta). Ringlema lasti põhjendava memorandumi eelnõu;
– sama töörühma järgmine koosolek peeti 24. juunil 2008. Selle koosoleku protokollist nähtub, et on esitatud veel tõendeid (jällegi PMOI kohta) ning liikmesriigid on palunud küsimusega tutvumiseks ajapikendust;
– järgmise, 2. juuli 2008. aasta koosoleku protokollis on kirjas, et arvestades esitatud lisatõendeid ja ringlusse lastud põhjendava memorandumi täiendatud redaktsiooni, anti delegaatidele kuni 4. juulini aega vastuväidete esitamiseks PMOI loetellu jätmise suhtes uuel, väljapakutud alusel;
– seejärel peeti 4. juulil 2008 nõukogu välissuhete nõunike töörühma koosolek, millel jõuti kokkuleppele vaidlusaluse otsuse teksti suhtes;
– see tekst anti omakorda edasi alaliste esindajate komiteele ja kiideti selle komitee poolt heaks 9. juulil 2008;
– vaidlusalune otsus võeti vastu 15. juulil 2008.
92. Kui jätta kõrvale liikmesriikide osa selles menetluses kuni aruteluni, jääb käesolevas asjas faktiks see, et Prantsuse Vabariik esitas kõnealuse uue teabe ja uued tõendid nõukogule alles 9. juunil 2008. Selleks et kohalduks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõige 4, tuleb komisjonile kõigepealt esitada „täpsed andmed või toimikumaterjalid, millest nähtub, et pädev ametiasutus on teinud […] otsuse”. Seega ei olnud nõukogul alust algatada menetlus vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseks varem kui 9. juunil 2008.
93. Lisaksin, et nõukogu poolt vastusteks Üldkohtu 26. septembri 2008. aasta määrusele esitatud dokumentidest ilmneb, et lõplik teave, millel vaidlusalune otsus põhines, esitati nõukogule ja läks nõukogu töörühmas kaalumisele alles 2. juuli 2008. aasta koosolekul. Minu arvates ei oleks nõukogu saanud esitada PMOI‑le teavet enne, kui oli kahtlusteta selge, et see, mis esitatakse, on kogu teave (ja tõepoolest mitte rohkem teavet), mis pidi olema asjakohane nõukogu otsustamisprotsessi jaoks.
94. Kuigi tagantjärele vaadates on vähemalt võimalik, et ühte või mitut aspekti menetluses, mida nõukogu järgis pärast seda, kui Prantsuse Vabariik oli 9. juunil 2008 esitanud uut teavet ja uusi tõendeid, oleks saanud kiirendada, pean ebatõenäoliseks, et seesugune kiirendamine oleks oluliselt mõjutanud üldisi ajalisi raame.(32) Minu arvates ei saa pidada nõukogu menetlust oluliselt vigaseks selles mõttes, et seda ei viidud läbi piisavalt kiiresti.
95. Täpsemalt näib mulle, et Üldkohtu järeldustes on jäetud arvestamata see, kuidas nõukogu pidi tegelikkuses tegutsema. Kõnealune otsus tuli vastu võtta ühehäälselt. Vastavatel koosolekutel olid liikmesriikide esindajad. On mõistlik eeldada, et need esindajad vajasid juhiseid riikide ametivõimudelt ja/või valitsustelt. Kõnealune menetlus on oma laadilt aeganõudev (et mitte öelda kohmakas). Nende koosolekute protokollidest selgub, et selle juhtumi puhul ei pakutud välja kohese otsuse tegemist. Lisaks vajadusele tagada, et kõik liikmesriigid on otsuse eelnõuga nõus, pidi nõukogu oma talituste kaudu (sealhulgas eriti õigustalituse kaudu) kujundama enne otsuse lõplikku vastuvõtmist seisukoha, millise tõenäosusega peab see otsus vaidlustamise korral vastu kontrollile Üldkohtus.
96. Sellepärast järeldan, et Üldkohus eksis, otsustades, et nõukogul oli küllalt aega, kui vaidlusalune otsus tuli vastu võtta nõukogu poolt käesoleval juhul seatud ajalistes raamides, millesse pidi mahtuma Prantsuse Vabariigilt saadud uue teabe ja uute tõendite teadaandmine PMOI‑le ning talle võimaluse andmine märkuste tegemiseks. Seda, kas need ajalised raamid olid tegelikkuses niisugune piirav tegur, nagu nõukogu Üldkohtule esitatud märkustes väitis, käsitlen käesolevas ettepanekus edaspidi.(33)
Kohustus informeerida PMOI‑d
97. Kas nõukogu tuvastas õigesti, et tal ei ole vaja teatada PMOI‑le uusi tõendeid ega anda talle võimalust esitada enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist oma märkused?
98. Kui nõustuda, et nõukogul ei olnud võimalik tegutseda alates 9. juunist 2008, mil ta sai Prantsuse Vabariigilt asjakohased tõendid, kuni 15. juulini 2008, mil ta võttis vastu vaidlusaluse otsuse, oluliselt kiiremini, jääb siiski küsimus, kas nõukogu tohtis vaidlusaluse otsuse vastu võtta, informeerimata eelnevalt PMOI‑d ja andmata talle võimalust esitada märkusi.
99. Minu arvates ei tohtinud.
100. Sisuliselt on kohtupraktikas ette nähtud, et kui rahaliste vahendite külmutamise otsus tehakse esmakordselt, peab selline otsus juba oma laadi poolest saama mõjuda kui üllatus ja olema kohe kohaldatav. Nii ei saa sellest enne rakendamist teatada.(34) Hilisema rahaliste vahendite külmutamise otsuse suhtes aga ollakse teistsugusel seisukohal. Siis ei ole üllatuse element enam oluline. Niisugusele otsusele peab eelnema uue ärakuulamise võimalus ja vajaduse korral teatamine uutest süüks pandud asjaoludest.(35)
101. Et PMOI rahaliste vahendite suhtes on alates 3. maist 2002 kehtinud nende külmutamise korraldus,(36) on selge, et vaidlusalune otsus kujutas endast hilisemat otsust, mitte esmakordset. Nimetatud kohtupraktikast tulenevalt tuli uutest tõenditest seega PMOI‑le teada anda; PMOI‑le tuli anda võimalus vastata ja teha teatavaks oma seisukohad.
102. Samuti ei saa õigeks lugeda argumenti, et kuna vaidlusalune otsus põhines uutel tõenditel, hakkas aeg uuesti jooksma nii, et ette teatamist ei olnud vaja. Asjakohane on mitte see, kas tõendid olid uued, vaid see, kas need olid seotud olemasoleva rahaliste vahendite külmutamise korralduse pikendamisega, mitte esmakordse korralduse vastuvõtmisega. Vaidlusalune otsus puudutas rahaliste vahendite külmutamise korralduse pikendamist. Seega oli üllatust tekitada tarbetu ja asjakohatu.
103. PMOI perspektiivist on teatamisnõudega võimaldatav kaitse ja enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist märkuste esitamise õigus põhjapaneva tähtsusega. Seega on see tema kaitseõiguste osas väga oluline. Minu arvates toimis Üldkohus sellest tulenevalt õigesti, lükates vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46 ja 47 tagasi nõukogu argumendi, et PMOI huvi on piisavalt kaitstud sellega, et talle teatati kõnealusest otsusest pärast selle vastuvõtmist ning anti talle siis ka võimalus esitada märkusi. Olenemata sellest, kas tekib kiireloomulisusega seotud küsimusi või mitte, ei ole nõukogul lihtsalt vabadust isiku kaitseõigusi sel viisil jalge alla tallata, nagu ta on teinud.
104. Mida siis oleks nõukogu pidanud tegema?
105. Olukorraga, millega komisjon vastamisi seisis, olid seotud kolm huvide kogumit. Esimene kujutas endast PMOI huve. Teine osa huvisid kuulus nõukogule, kellel oli minu arvates õigus astuda samme tagamaks nii suures ulatuses kui võimalik, et vaidlusalust otsust ei saa vaidlustada selle alusel, et see on vastu võetud kohatult kiirustades või hooletult. Kolmandaks olid nende muude isikute, rühmituste ja üksuste huvid, kelle nimed olid loetletud otsuse 2007/868(37) (s.o vaidlusalusele otsusele vahetult eelnenud otsuse) lisas kehtestatud loetelus. Nendel oli õigus tugineda ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikega 6 nõukogule pandud kohustusele vaadata „korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant” läbi nende isikute, rühmituste ja üksuste nimed, kelle rahalised vahendid on külmutatud, tagamaks, et nende hoidmine loetelus on põhjendatud.
106. Lihtsalt öeldes pidi nõukogu neid huvisid tasakaalustama.
107. Olen juba märkinud, et minu arvates ei olnud menetlus, milles nõukogu vaidlusaluse otsuse vastu võttis, oluliselt vigane.
108. Kõnealuses loetelus lisaks PMOI‑le olnud isikute, rühmituste ja üksuste osas näib mulle, et nõukogu tegi täiesti õigesti, käsitledes otsuses 2007/868 kehtestatud loetelu läbivaatamist kui prioriteetset küsimust. Kui ajakohastatud otsuse vastuvõtmist oleks lükatud edasi aja võrra, mida oli vaja PMOI‑le teatamiseks ja tema märkuste ootamiseks, oleks saanud nõukogule õigustatult ette heita selle prioriteedi respekteerimata jätmist (ja seega nimetatud teiste asjaosaliste huvide respekteerimata jätmist).
109. Jääb PMOI.
110. Argumendid, mida nõukogu esitas Üldkohtus seoses küsimuse kiireloomulisusega, sõltusid otsustavalt eeldusest, et nõukogu ei saanud kasutada ühtegi menetlust ühelt poolt PMOI eraldamiseks ülejäänud isikutest, rühmitustest ja üksustest ning teiselt poolt erinevate otsuste vastuvõtmiseks neist igaühe suhtes.
111. Ma ei näe põhjust, miks see oleks pidanud nii olema.
112. Minu arvates oleks nõukogu võinud esiteks seoses ülejäänud isikute, rühmituste ja üksustega vastu võtta otsuse, pidades kinni ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 6 ette nähtud ajalistest raamidest. Teiseks aga – et kaitsta PMOI kaitseõigusi – oleks nõukogu võinud PMOI suhtes otsuse tegemise edasi lükata seni, kui tal tekib võimalus järgida enda vajalikku sisekorda, seejärel teavitada PMOI‑d ning anda talle võimalus esitada märkusi ning lõpuks kaaluda neid märkusi täielikult ja hoolikalt (jällegi järgides vajalikku sisekorda) enne selle otsustamist, kas jätta PMOI nimi kõnealusesse loetellu.
113. Mulle näib, et kirjeldatu ei ole kõigest lähenemisviis, mida nõukogu oleks saanud kasutada nendel asjaoludel, mis viisid vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni, vaid see on lähenemisviis, mida nõukogu oleks pidanud kasutama. Seda tehes oleks nõukogu taganud, et ülejäänud isikute, rühmituste ja üksuste õigused on kaitstud. Samuti oleks ta nii taganud omaenda menetluskorra nõuetekohase järgimise ja samamoodi PMOI kaitseõiguste arvestamise.(38)
114. Teisisõnu, mulle näib, et nõukogu viga seisnes tema veendumuses, et ta peab tuvastama, kas kõikide
otsuse 2007/868 lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste nimed tuleks samu ajalisi raame järgides uuesti loetleda vaidlusaluse otsuse lisas. See viga viis nõukogu järeldusele, et PMOI kaitseõiguste järgimiseks enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist „ei ole aega”. Ent kiireloomulisusest tulenev takistus oli PMOI osas näilik takistus. Muidugi oli nõukogul kohustus hoolikalt kaaluda, kas jätta PMOI kõnealusesse loetellu. Ent nõukogu ei olnud kohustatud viima seda menetlust lõpule samaaegselt ülejäänud loetelu läbivaatamisega.
115. Kuigi ma ei nõustu mõne argumendiga, mida Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuses seoses vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise menetlusega, jõudis nimetatud kohus minu arvates siiski õigele järeldusele, et vaidlusalune otsus tuleb tühistada, sest see võeti vastu menetluses, milles ei peetud kinni PMOI kaitseõigustest.
116. Sellest tulenevalt tuleb apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud esimene väide tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teine ja kolmas väide
117. Enne kui asun neid apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud väiteid sisuliselt käsitlema, on vaja juhtida tähelepanu ühele sissejuhatavale küsimusele. Üldkohus selgitas, et ta rajab oma otsuse hagi rahuldada üksnes tema enda järeldustele seoses PMOI neljanda õigusväitega, mille kohaselt oli rikutud PMOI kaitseõigusi (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 48). Sellest tuleneb, et Üldkohtu järeldused Prantsuse Vabariigi apellatsioonkaebuse teise ja kolmanda alusega seotud õigusväidete kohta esitati kõigest täiendavalt.
118. Sellest hoolimata olen neid apellatsioonkaebuse aluseid käsitlema asudes täiesti teadlik Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt ei saa Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist ja on seega ainetud.(39) Olen siiski seisukohal, et apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teist ja kolmandat väidet on vaja käsitleda.
119. Ütlen seda sellepärast, et nendes apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud väidetes esile tõstetud küsimustele vastamata jätmine tähendaks, et Prantsuse Vabariik seisaks vastamisi täpselt samasuguse ebakindlusega nagu see, mis üldse viis ta apellatsioonkaebuse esitamiseni.(40) Samasugune ebakindlus võib tulevikus mõjutada teisigi liikmesriike.(41)
120. Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teise ja kolmanda väite käsitlemata jätmine oleks mitterahuldav lahendus. Sellepärast käsitlen neid apellatsioonkaebuse väiteid täies mahus. Kuna minu arvates ei peaks nende väidete lahendamine mõjutama apellatsioonkaebuse lahendit, käsitlen neid väiteid diskursiivsemalt.
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teine väide (väidetav ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumine)
121. Selles apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud väites märgib Prantsuse Vabariik, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, otsustades (vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57), et Prantsusmaal eeldatavate PMOI liikmete suhtes algatatud eeluurimine ei kujutanud endast otsust, mis vastab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 ette nähtud määratlusele.
122. Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teise väite osas on asjakohased järgmised küsimused, mis tulenevad vaidlustatud kohtuotsuses sisalduvast Üldkohtu analüüsist.
123. Esiteks, kas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 sätted saavad olla täidetud, kui nimetatud artiklile vastav pädeva asutuse otsus puudutab isikut, rühmitust või üksust, kes ei ole seesama kes nõukogu poolt selle artikli kohaldamisel tehtud otsuses määratletud isik, rühmitus või üksus (esimene küsimus)? Teiseks, kuidas on õige tõlgendada ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 kasutatud mõistet „pädev asutus” (teine küsimus)? Kolmandaks, kas Üldkohus otsustas õigesti, et eeluurimine ei põhinenud „arvestatavatel ja usaldusväärsetel tõenditel või vihjetel” (kolmas küsimus)? Neljandaks, kui otseste eesmärkide osas eeldada, et vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis mil määral oli nõukogul kohustus – nii, nagu Üldkohus on selle vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 sõnastanud – „selgitada erilisi ja konkreetseid põhjuseid”, miks peaksid asjaomased pooled olema omavahel „seotud” (neljas küsimus)?
124. Esimese küsimuse osas märgiksin, et küsitavaks ei saa pidada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 sisalduvat Üldkohtu järeldust, millest tulenevalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 – mille kohaselt otsus peab olema tehtud „asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes” – sõnasõnaline tõlgendus eeldaks, et pädeva asutuse otsus peab olema tehtud selle artikli alusel vastu võetud nõukogu otsuses näidatud poole või poolte suhtes. Kui selline tõlgendus oleks õige, oleks vaidlusalune otsus paratamatult vigane, sest vaidluse all ei ole see, et pädeva asutuse otsusega hõlmatud pooled ja vaidlusaluse otsusega hõlmatud pooled ei ole identsed.
125. Kas artikli 1 lõike 4 sõnasõnaline tõlgendus on õige?
126. Ma ei arva nii.
127. Arvestades ühise seisukoha 2001/931 ja määruse kehtestamine põhjust, pean vajalikuks tõlgendada seda sätet laialt. On ebatõenäoline, et terroristlikud organisatsioonid asuksid ametivõimudele appi end hõlpsasti tuvastatavalt sisse seades. Tõepoolest tuleb eeldada, et nad teevad täpselt vastupidist. Nagu igat liiki partisanliku sõjalise tegevusega, on üllatuse element ja seega ka konspiratiivsus hädavajalikud. Niisiis on vaja selle aspekti hõlmamiseks piisavalt paindlikku artikli 1 lõike 4 tõlgendust. Kui on olemas „arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed” uskumaks, et pooled, keda on nimetatud pädeva asutuse otsuses ja nõukogu otsuses rahaliste vahendite külmutamise kohta, on sisuliselt samad, on ühise seisukoha 2001/913 artikli 1 lõike 4 nõuded minu arvates täidetud.
128. A fortiori
on olukord selline siis, kui – nagu käesoleval juhul – Prantsuse Vabariik väidab, et tema teada ei ole PMOI‑l juriidilise isiku staatust.(42)
129. Tuge mõttele, et vaja on paindlikku tõlgendust, pakub minu arvates esiteks määruse artikli 1 lõikes 6 ette nähtud määratluse ulatus ning määruse artikli 2 lõikes 3 kasutatud sõnastuse laiahaardelisus.(43) Kui ei oleks identifitseerimisraskusi, mida olen üldjoontes kirjeldanud, ei oleks niisugune laiahaardeline lähenemisviis vajalik. Samuti pakub sellele mõttele minu arvates tuge see, kuidas nõukogu otsustes rahaliste vahendite külmutamise kohta on neid isikuid, kelle rahalised vahendid külmutatakse, sageli nimetatud. Nii on vaidlusaluses otsuses lisa see märge, mis on seotud PMOI‑ga, sõnastatud järgmiselt: „Mujahedin‑e Khalq Organisation – MEK või MKO, välja arvatud National Council of Resistance of Iran – NCRI / Iraani Rahvuslik Vastupanuliikumise Nõukogu, (teise nimega The National Liberation Army of Iran – NLA / Iraani Rahvuslik Vabastusarmee, MEK‑i militaarne haru, teise nimega the People’s Mujahidin of Iran – PMOI, teise nimega Muslim Iranian Student’s Society / Iraani Moslemiüliõpilaste Ühendus)”. See ei ole kaugeltki erandlik näide. Hajus viitamine selliste isikute, rühmituste ja üksuste nimedele on tavaline.(44)
130. Sellepärast järeldan, et vaidlusalune otsus ei olnud paratamatult vigane põhjusel, et pädeva asutuse otsus oli konkreetselt seotud mitte PMOI‑ga, vaid ainult isikutega, kes eeldatavasti on või olid selle organisatsiooni liikmed.
131. Järgmiste, s.o teise ja kolmanda küsimuse osas, mida käsitlen üheskoos, on ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 sõnastusest selge, et siseriikliku kohtu järeldus terroriakti toimepaneku või sellise akti toimepaneku katse, selles osalemise või sellele kaasaaitamise kohta on piisav, ent mitte vajalik tingimus selle artikli kohaldamiseks. Samuti selgub viitest otsusele, mis käsitleb „terroriakti uurimise algatamist [või] terroriakti eest vastutuselevõtmist”, et hõlmatud on ka sellised tegurid, mida võiks vabamalt nimetada niisuguse järelduse „eelteguriteks”. Välja arvatud juhul, kui „kohtuorganid” ei ole vastaval alal pädevad (asjaolu, mida Prantsusmaal eeldatavate PMOI üksikliikmete suhtes algatatud menetluse puhul ei teki), peab asjaomane pädev asutus olema „kohtuorgan”. Liiati, kui ei esine „sellises aktis süüdimõistmist”, peab „uurimise algatamine” selle pädeva asutuse poolt põhinema „arvestatavatel ja usaldusväärsetel tõenditel või vihjetel”.
132. Mida täpselt tähendab mõiste „kohtuorgan”?
133. Arvestades artikli 1 lõike 4 laiahaardelisust, mida olen üldjoontes kirjeldanud, on selge, et kohatult kitsahaardeline oleks kohaldada – vähemalt inglise keeles – selle mõiste tavatähendust, mis tavaliselt viitab sellele, et kõnealune otsus peab kajastama süü tuvastamist kohtu poolt.(45) Sellele mõistele on vaja anda laiem tähendus, mis hõlmaks asjaomase liikmesriigi uurimis‑ ja prokuratuuriasutusi.
134. Samuti on selge, et üksnes otsus algatada eeluurimine ei ole iseenesest piisav. Selline otsus võib põhineda pelgalt kahtlustusel. Muidugi võib see eeluurimine anda tulemuseks
arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete tuvastamise, mida prokuratuur tõenäoliselt ära kasutab (ehkki ta ei pruugi seda kohtuasjas asjakohaseks ajaks veel teinud olla). Ent samamoodi ei pruugi eeluurimine üldse kuhugi viia. Seetõttu ei piisa artikli 1 lõike 4 kohaldamisel niisugusest eeluurimise algatamise otsusest.
135. Liikmesriikide õigussüsteemid on lihtsalt liiga erinevad selleks, et oleks võimalik ette näha ühte täpset menetlushetke, mil „arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” kriteerium on täidetud. Sellepärast kirjeldan seda, millised üldised põhimõtted on minu arvates sellele olukorrale kohaldatavad.
136. „Arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” olemasolu osas peaks minu arvates olema täidetud nõue, et kohtutoimik peab sisaldama tõendeid, mis tugevasti osutavad
terroriaktile või sellise akti toimepaneku katsele, selles osalemisele või sellele kaasaaitamisele. Kõnealusest materjalist ei pea piisama järgneva süüdistuse esitamise aluseks, kuid seda materjali peab olema oluliselt rohkem pelgalt kahtlustusest või oletusest. Minimaalselt peab sellest piisama, et esitada isikule, kelle rahaliste vahendite külmutamiseks võidakse korraldus anda, sisulised väited, millega tal tuleb vastamisi seista; ja need tuleb talle teada anda nii, et ta saaks teostada oma kaitseõigusi.(46)
137. Kas see kriteerium oli käesoleval juhul täidetud?
138. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 märkis Üldkohus, et „ükski tõend kohtutoimikus ei võimalda kinnitada, et Prantsusmaal 2001. aasta[ aprillis] algatatud eeluurimine […] põhineb […] arvestatavatel ja usaldusväärsetel tõenditel või vihjetel, nagu on ette nähtud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4”.
139. Oma apellatsioonkaebuses tugineb Prantsuse Vabariik iseäranis Prantsusmaa Code de procédure pénale ’i (kriminaalmenetluse seadustiku) artiklile 80‑1, mille kohaselt selleks, et eeluurimiskohtunik saaks algatada eeluurimise, peavad isiku vastu olema tugevad või sidusad tõendid. Prantsusmaa väitel vastab see artikli 1 lõikes 4 sätestatud sellekohasele nõudele.
140. Kuivõrd Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 kujutab endast faktilise asjaolu sedastamist, tõlgendan seda Prantsuse Vabariigi argumenti nii, et tema arvates on Üldkohtule esitatud tõendeid viimati nimetatud kohtus moonutatud.
141. Apellatsioonkaebuse selle väite käsitlemiseks on vaja uurida Prantsusmaal 2001. ja 2007. aastal siseriiklike kriminaalmenetlusnormide kontekstis algatatud menetlusi. Teen seda ettevaatlikult. Ma ei pea end eksperdiks, kes oleks kvalifitseeritud esitama nende menetlusnormide kohta autoriteetseid seisukohti. Ent apellatsioonkaebuse teise aluse käsitlemisel on see analüüs möödapääsmatu.
142. Saan Prantsusmaa kriminaalmenetluse eeluurimisetappi reguleerivatest õigusnormidest aru nii, et nimetatud etapi algatab – vähemalt nendes asjades, mis on piisavalt tähtsad eeldamaks eeluurimiskohtuniku tegutsemist – prokurör sellega, et eeluurimiskohtunikule esitatakse réquisitoire .(47) See on ametliku eeluurimise alguspunkt.(48) Kui eeluurimiskohtunik asub seisukohale, et on olemas piisavalt tõendeid, mis nõuavad täiendavat uurimist eesmärgiga algatada kohtuasi, algatab ta Code de procédure pénale ’i artikli 80‑1 alusel mise en examen ’. Nagu mainitud, võib eeluurimiskohtunik algatada mise en examen ’ üksnes juhul, kui on „tugevaid või sidusaid tõendeid”, mille põhjal on tõenäoline, et uurimisalune isik on pannud toime kõnealuse õigusrikkumise.(49) Mulle näib, et seega kujutab eeluurimiskohtuniku algatatav mise en examen endast menetlusetappi, kus „arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” kriteerium on täidetud. Seevastu pelgalt eeluurimise algatamine ja réquisitoire ’i esitamiseni viiv menetlus, mille eest vastutab prokurör, seda kriteeriumi ei täida.
143. Olen endalt küsinud, kas need, „tavalised” Prantsusmaa kriminaalmenetluse normid on muutmata kujul kohaldatavad eeluurimistele isikute ja organisatsioonide suhtes, keda on mõeldud hõlmama ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõige 4, nii, et see järeldus oleks õigustatud. Prantsuse Vabariik on oma apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teise väite aluseks siiski konkreetselt märkinud artikli 80‑1; ja PMOI ei ole märkinud, nagu oleks tema kui eeldatavalt terroristlikus tegevuses osalenud organisatsiooni suhtes kehtinud teistsugused või rangemad reeglid. Sellepärast lähtun edaspidi eeldusest, et eeluurimiskohtuniku algatatav mise en examen
kujutab endast menetlusetappi, kus „arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” kriteerium on täidetud.
144. Kas käesolevas apellatsiooniasjas on kahtlusteta selge, et Prantsusmaal nii 2001. aastal kui ka 2007. aastal algatatud menetlus jõudsid etappi, kus eeluurimiskohtunik algatas mise en examen ’?
145. Ei.
146. Ei näi olevat mingit kahtlust, et 2001. aastal algatatud eeluurimisele järgnes 2003. aastal mise en examen . PMOI aga märkis kohtuistungil, ilma et Prantsuse Vabariik oleks talle vastu vaielnud, et 2007. aasta uurimise suhtes ei korraldatud mise en examen ’d. Selle põhjal näib, et teise menetluse osas ei olnud kõnealune kriteerium täidetud.
147. Kuna Prantsuse Vabariigi põhjendused on rajatud eeldusele, et mõlema menetluse puhul olid olemas arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed, peavad need tema apellatsiooni puhul mõlema menetluse osas vastama sellele kriteeriumile. Siiski ei ole see 2007. aastal algatatud menetluse puhul nii. Seega ei ole Prantsuse Vabariik suutnud tõendada, et Üldkohus eksis oma järelduses, et ei ole piisavalt tõendeid selle kohta, et Prantsuse Vabariigi menetlused vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sätestatud kriteeriumile. Sellest tulenevalt tuleb apellatsioonkaebuse teine alus tagasi lükata.
148. Pöördun lõpuks neljanda küsimuse juurde. Meenutan, et see puudutab Üldkohtu märkust (vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65), et ei selgitatud „erilisi ja konkreetseid põhjuseid”, miks tuleb käesoleval juhul pidada PMOI-d ennast vastutavaks tegude eest, milles süüdistatakse isikuid, kes on väidetavalt PMOI liikmed või toetajad. Üldkohus otsustas, et „sellised selgitused [puuduvad] käesolevas asjas täielikult”.
149. Prantsuse Vabariik väidab sisuliselt seda, et PMOI‑le pidi olema ilmne, et kõnealuste üksikisikute vastu esitatud väited puudutavad organisatsiooni ennast. Prantsuse Vabariik väidab, et see oli selge vastusest 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele ja et eeluurimisaluste isikute suur arv (24) eeldas igal juhul, et küsimus puudutab asjaomast organisatsiooni.
150. Kumbki argument mind ei veena.
151. Esiteks nähtub vastuseks 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele esitatud dokumentide uurimisel, et need dokumendid tõepoolest viitavad „isikutele, kes kahtlustatavasti kuuluvad PMOI‑sse” ja PMOI „eeldatavatele liikmetele”. Edasi on nendes dokumentides märgitud, et „selle organisatsiooni liikmeid […] süüdistatakse praegu kriminaalses tegevuses, mis oli suunatud nende tegevuse rahastamisele”. Kõik see kujutab endast tõepoolest rida väiteid selle kohta, et Prantsuse Vabariik pidas kõnealuseid üksikisikuid ja PMOI‑d omavahel seotuks. Siiski ei paku see selgitust, mida Üldkohus minu arvates õigustatult nõudis. Reast üldsõnalistest väidetest, mille kohaselt eri inimesed on organisatsiooni X liikmed ja neid uuritakse või süüdistatakse seoses (määratlemata) kriminaalse tegevusega, mis oli suunatud nende tegevuse rahastamisele, ei piisa selleks, et pidada organisatsiooni X nende tegevuse eest vastutavaks.
152. Teiseks, mis puudutab PMOI tegelikku teadlikkust sellest alusseisukohast, siis möönis PMOI esindaja vastuseks kohtuistungil esitatud Euroopa Kohtu küsimusele, et Auvers-sur-Oise’is 2003. aastal korraldatud läbiotsimise tagajärjel „ei saanud PMOI mitte teada („ne pouvait ne pas pas savoir”), et kaudseks sihtmärgiks on tema”. Isegi kui nõustuda, et sellest PMOI tegelikust teadlikkusest piisas 2001. aastal algatatud eeluurimiseks, ei ole antud selgitusi seoses 2007. aastal algatatud eeluurimisega. PMOI on kogu aeg kinnitanud, et ta ei olnud teadlik seosest üksikisikute suhtes algatatud eeluurimise ja organisatsiooni vahel.(50)
153. Mis puudutab asjaomaste isikute arvu, siis kui see olnuks üks paljudest või vähemalt mõnest asjaolust, mis oleksid viidanud PMOI kui organisatsiooni kaasatusele, oleks võib-olla õnnestunud mind veenda. Ent ma ei näe, kuidas see üksinda saaks argumentatsiooni kuidagi edasi viia.
154. Kõikidel eespool kirjeldatud põhjustel tuleb apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud teine väide tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud kolmas väide (väidetav tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumine)
155. Apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud kolmandas väites heidab Prantsuse Vabariik Üldkohtule sisuliselt ette seda, et kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71−76, et 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele vastates ei olnud nõukogul õigust pidada infot kinni konfidentsiaalsuse alusel. Selle konfidentsiaalsusest loobumata jätmise tagajärg seisnes Üldkohtu sõnul selles, et kohus ei saanud kontrollida vaidlusaluse otsuse õiguspärasust. Sellest tulenevalt on rikutud PMOI õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
156. Selle apellatsioonkaebuse väite toetuseks esitab Prantsuse Vabariik kaks põhiargumenti.
Esimene argument: „avaldamata jäetud teabele ei tuginetudki”
157. Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73, et nõukogul ei ole õigust tugineda rahaliste vahendite külmutamise otsuse tegemisel liikmesriigi esitatud teabele või toimiku andmetele, kui see liikmesriik ei ole valmis lubama nende edastamist liidu kohtule.
158. Selles põhjenduses sisaldub kaudselt Üldkohtu järeldus, et nõukogu tegelikult rajas oma otsuse olulisel määral sellele teabele või nendele andmetele.
159. Prantsuse Vabariik soovib selle faktilise asjaolu tuvastamise vaidlustada. Ta väidab, et tegelikult ei tuginenud nõukogu vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel teabele, mille ta 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele vastates avaldamata jättis.(51) Prantsuse Vabariigi sõnul selgub see 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele saadetud esimese vastuse punktidest 11 ja 12 (mida on tsiteeritud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58). Liiati piisas nõukogu poolt vastuseks sellele määrusele esitatud põhjendustest ja dokumentidest tuvastamaks, et nõukogu käsutuses oli PMOI‑d puudutavas osas vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseks vajalik teave, siseriikliku otsuse põhjal, mis vastas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 ette nähtud määratlusele.
160. Teisest vastusest 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele nähtub, et selle vastuse lisast 3 kustutati kaks lõiku. Vastuse punktis 4 on nimetatud esimese lõigu (s.o punkti 3 alapunktis a käsitletud teabe) kohta märgitud, et „[Prantsuse Vabariik] põhjendas selle lõigu kustutamist nii, et kõnealune teave on seotud avaliku julgeoleku ja riigikaitsega, mistõttu kehtivad selle teabe edastamist piiravad kaitsemeetmed […]”. Teise lõigu (s.o punkti 3 alapunktis f käsitletud teabe) osas on samas punktis märgitud, et „see on kustutatud põhjusel, et see ei puuduta PMOI‑d, kuid puudutab muid üksusi, kes on hõlmatud Euroopa Liidu loetellu terroriaktidega seotud isikute ja üksuste kohta”.
161. Kustutatud lõikudes sisaldunud teave jääb konfidentsiaalseks. Seda ei ole Prantsuse Vabariigi apellatsioonkaebuse raames Euroopa Kohtule esitatud.
162. Saan selle faktilise asjaolu tuvastamise vaidlustamisel esitatud Prantsuse Vabariigi argumendist aru nii, et tema väitel on Üldkohus moonutanud tõendite selgust. Kui tegu oleks mingi muu seisukohaga, oleks apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud käesoleva väite see osa selgelt vastuvõetamatu.(52)
163. Kas saab öelda, et kõnealune Üldkohtu tuvastus moonutab sel viisil tõendite selgust?
164. Sellele küsimusele vastamiseks on vaja kõigepealt vaadata punkte 11 ja 12 esimeses vastuses 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele.
165. Punktis 11 märgib nõukogu, et talle ei ole Prantsusmaal läbi viidava eeluurimise kohta esitatud muid tõendeid peale põhjenduste ülevaates mainitute, kusjuures sellised täiendavad tõendid peavad Prantsuse õiguse kohaselt jääma konfidentsiaalseks. Edasi märgib nõukogu, et ta on ära toonud kõik seda uurimist puudutavad olulised asjaolud, mis olid talle põhjenduste ülevaates kättesaadavaks tehtud. Nõukogu täpsustab, et ühes dokumendis, mille puhul nõuti konfidentsiaalsust, oli veel konkreetseid üksikasju. Seejärel täpsustab nõukogu oma täpsustust, märkides, et need üksikasjad olid kõik hõlmatud põhjenduste ülevaates antud üldkirjeldusega.
166. Punktis 12 märgib nõukogu sisuliselt seda, et tal ei ole mingit muud teavet ega tõendeid, mida Üldkohtul oleks asjakohane teada. Nõukogule ei ole teatatud, kes on uurimisalused isikud.
167. Mida aga kujutab endast selles kontekstis tõendite selgus? Nõukogu esimeses vastuses 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele on punktide 11 ja 12 sõnastus pehmelt öeldes ebaselge. See, kas selline läbipaistmatus tuleneb tahtlikust nõukogupoolsest hägustamisest või kõigest annab tunnistust viletsast keelekasutusest, ei ole käesoleva ettepaneku uurimisteema. Mulle näib, et Üldkohtul oli õigus tõenäosuste tasakaalust lähtudes tuvastada, et nõukogu oli
rajanud oma otsuse teataval (täpsemalt selgitamata) määral nendele tõenditele, mida nimetatud kohtule ei antud.
168. Teiseks, kui arvestada põhjenduste ülevaadet ja dokumente, mida nõukogu esitas vastuseks 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele, siis Prantsuse Vabariik väidab, et nimetatud ülevaatest ja nendest dokumentidest piisas tuvastamaks, et nõukogu käsutuses on PMOI‑d puudutavas osas vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseks vajalik teave.
169. See võib paika pidada. Ent selles kontekstis on Prantsuse Vabariigil kohustus tõendada, et nõukogu ka tegelikult
rajas oma otsuse ainult nendele tõenditele. Väide, et kõnealustest tõenditest piisas tuvastamaks, et nõukogul oli vajalik teave, ei vasta sellele kriteeriumile.
170. Sellepärast näib mulle, et Prantsuse Vabariik ei ole esitanud tõendeid, mis kinnitaksid, et Üldkohus oma järeldusi tehes moonutas talle esitatud tõendite selgust. Sellest tulenevalt tuleb Prantsuse Vabariigi esimene argument tagasi lükata.
Teine argument: „avaldamata jäetud informatsioon oli salastatud”
171. Prantsuse Vabariik viitab kõnealuses punktis sisaldunud teabe salastatusele (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 71). Vastuseks vaidlustatud kohtuotsuse punktile 72 (kus Üldkohus märkis, et ta ei mõista, miks (sisuliselt) – kui selle dokumendi sai esitada nõukogule ja sellest tulenevalt ülejäänud 26 liikmesriigi valitsusele – ei saanud seda esitada Üldkohtule) märgib Prantsuse Vabariik, et Üldkohtu kodukorra artikli 67 lõike 3 kohaselt võtab nimetatud kohus arvesse ainult neid dokumente, mis on tehtud kättesaadavaks poolte advokaatidele ja teistele esindajatele ja mille kohta neile on antud võimalus avaldada oma arvamust. Saan Prantsuse Vabariigi märkusest aru nii, et teisisõnu ei paluks Üldkohus dokumenti esitada, kui tal ei ole kavas võtta selle dokumendi sisu oma otsuses arvesse. Kui ta tõepoolest võtab selle dokumendi sisu sel otstarbel arvesse, on tal vaja kõigepealt teha see sisu teatavaks teisele poolele.
172. Prantsuse Vabariik lisab, et vaidluse all ei ole see, et Prantsusmaa ametivõimud olid konfidentsiaalsusest lähtudes vastu sellele, et kõnealune dokument edastatakse PMOI‑le. Sellest tulenevalt ei oleks Üldkohus mingilgi juhul saanud seda dokumenti arvesse võtta.
173. Prantsusmaa apellatsioonkaebuse selle väite selles osas esile tõstetud küsimus on väga huvipakkuv. Mil määral peaks Üldkohtu menetluse osalisel olema võimalik paluda käsitleda sellele kohtule esitatud teavet kui konfidentsiaalset nii, et seda teavet ei edastata teisele menetlusosalisele või teistele menetlusosalistele? Ja kui seda teavet nii käsitletakse, siis kas Üldkohus võib (või kas tal tuleks) seda siiski oma otsuses arvesse võtta?
174. Oluline on näha seda küsimust õiges kontekstis.
175. Juba kaks Üldkohtu kodukorra artiklit sisaldavad sätteid konfidentsiaalsuse kohta.(53) Esiteks, artikli 67 lõike 3 kohaselt on menetlustoimingule vastaval poolel õigus väita, et tema vastuses edastatud teave on täielikult või osaliselt konfidentsiaalne. Seejärel kontrollib Üldkohus seda väidet. Kontrollimise ajal ei edastata seda dokumenti teistele pooltele. Samas artiklis on ette nähtud, et kui dokument, millele juurdepääsu lubamisest institutsioon on keeldunud, esitatakse Üldkohtule sellise keeldumise õiguspärasusega seotud menetluses, ei edastata seda dokumenti teistele pooltele.
176. Teiseks võib Üldkohtu president vastavalt artikli 116 lõikele 2 poole taotlusel kõrvaldada salajase või konfidentsiaalse teabe nende dokumentide ärakirjadest, mis menetlusse astujale sama artikli kohaselt esitatakse. Sama artikli lõikes 6 on ette nähtud, et kui menetlusse astumise avaldus esitatakse pärast artikli 115 lõikes 1 sätestatud kuue nädala möödumist, edastatakse talle kohtuistungi ettekanne. Talle ei edastata dokumente, mis on edastatud pooltele artikli 116 lõike 2 alusel. Ilmsetel põhjustel ei sisalda kohtuistungi ettekanne konfidentsiaalset teavet.
177. Üldkohtu kodukorras ei ole sätteid, mis võimaldaksid nimetatud kohtul arvesse võtta konfidentsiaalseid tõendeid, mida üks pool tema menetluses on esitanud, ilma et neid tõendeid avaldataks teisele poolele või teistele pooltele. Üldkohtu kodukorra artikli 67 lõige 3 annab nimetatud kohtule kaks võimalust, kui dokument esitatakse palvega käsitleda seda kui konfidentsiaalset. Üldkohus võib selle palve täita
ja sel juhul ei avaldata dokumenti teisele poolele või teistele pooltele ega võeta arvesse Üldkohtu otsuses. Teine võimalus on see, et Üldkohus jätab selle palve täitmata
ja sel juhul avaldatakse dokument teisele poolele või teistele pooltele ning seda võib Üldkohtu otsuses arvesse võtta.(54) Muud lahendused ei ole võimalikud. Teisisõnu, „keskteed” ei ole.
178. Rahaliste vahendite külmutamise korraldustega seotud asjades on nii Üldkohus kui ka Euroopa Kohus eeldanud, et võib tekkida vajadus erinõuete järele, mis reguleerivad konfidentsiaalsete tõendite esitamist.
179. OMPI kohtuotsuses märkis Üldkohus, et „ühenduste kohus [peab] saama kontrollida rahaliste vahendite külmutamise meetmete seaduslikkust ja põhjendatust ilma, et seda takistaksid nõukogu kasutatud tõendite ja teabe saladus või konfidentsiaalsus”.(55) Edasi märkis Üldkohus, et „[k]üsimus sellest, kas hagejale ja/või tema advokaatidele võib teatada tõenditest ja teabest, mis on väidetavalt konfidentsiaalsed, või kas neist võib teatada ainult Esimese Astme Kohtule erilise menetluse kohaselt, mis tuleb kehtestada
selliselt, et säilitada asjaomaseid üldisi huve, tagades puudutatud isikule samal ajal piisaval tasemel kohtulik kaitse, on eraldi küsimus, mille kohta ei ole vaja, et Esimese Astme Kohus võtaks käesolevas asjas seisukoha”.(56)
180. Kadi I kohtuotsuses märkis Euroopa Kohus, et „ülekaalukad kaalutlused, mis puudutavad ühenduse ja tema liikmesriikide rahvusvaheliste suhete kindlust või toimimist, [võivad] takistada huvitatud isikutele teatud asjaoludest teatamist ja järelikult seda, et neid nende asjaolude osas ära kuulatakse”. Ta lisas siiski, et „ühenduste kohus peab sarnasel juhul rakendama tema teostatava kohtuliku kontrolli raames vahendeid, mis võimaldavad tasakaalustada ühelt poolt legitiimseid julgeolekukaalutlusi seoses asjaomase õigusakti vastuvõtmisel arvesse võetud teabe olemuse ja allikatega ning teiselt poolt vajadust tagada puudutatud isikule piisava menetlusnormide kaitse”.(57)
181. Teistsuguses, nimelt riigihangete kontekstis märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Varec,(58) et „teatud juhtudel [võib] osutuda vajalikuks jätta pooltele esitamata teatud informatsioon, et kaitsta kolmandate isikute põhiõigusi või olulist avalikku huvi”. Edasi märkis ta, et „[k]onfidentsiaalse teabe ja ärisaladuse kaitse põhimõte tuleb ellu viia nii, et järgitakse ka tõhusa õiguskaitse nõudeid ja tagatakse vaidluse pooltele kaitseõigus […], ning kohtumenetluses või niisuguse asutuse menetluses, mis on kohus EÜ artikli 234 tähenduses, nii, et kogu menetluse jooksul oleks tagatud õigus õiglasele menetlusele”.(59)
182. Sellest kõigest olenemata on jätkuvalt kohaldatav Üldkohtu kodukorra artikli 67 lõige 3.(60) Seni ei ole nähtud ette spetsiaalset menetlust ega välja töötatud konkreetseid meetodeid lahendamaks küsimust, kuidas sellistel juhtudel käsitleda konfidentsiaalseid tõendeid. Sellest lähtudes ei leia ma vigu Üldkohtu järelduses, et nõukogu keeldumine kõnealuse konfidentsiaalse teabe edastamisest takistas nimetatud kohut vaidlusaluse otsuse õiguspärasust kontrollimast. Siiski ei arva ma, et Prantsuse Vabariigi seisukoht selles, et ta ei lubanud nõukogul edastada kõnealuseid konfidentsiaalseid tõendeid nõukogu vastuses 26. septembri 2008. aasta kohtumäärusele, oleks olnud täiesti ebamõistlik.
183. Üldkohus teatas oma 26. septembri 2008. aasta määruses nõukogule, et kõnealuseid dokumente ei edastata „selles menetlusetapis” PMOI‑le. Üldkohus ei andnud – ega saanudki anda, nagu ma kodukorrast aru saan – nõukogule kinnitust selle kohta, mis võib juhtuda hiljem.
184. Esiteks näib mulle, et kolmas menetlusosaline (nagu näiteks Prantsuse Vabariik) võib nendel asjaoludel õigustatult arvata, et kõnealusele teabele antav kaitse ei ole piisav selleks, et seda teavet võiks kohtule avaldada, vähemalt osas, mis puudutab kõrge konfidentsiaalsustasemega teavet. Selles suhtes on oluline, et kohtuistungil küsimusele vastates märkis Prantsuse Vabariigi esindaja, et kui asjakohasel ajal oleksid Üldkohtu eeskirjades olnud kehtivad sätted konfidentsiaalsete tõendite kaitse kohta, oleks
kõnealune teave tema arvates Üldkohtule teatavaks tehtud.
185. Teiseks näib see, et Üldkohus tugines sellele, et sama teave oli juba antud nõukogu liikmetele ja seega ülejäänud 26 liikmesriigi valitsustele peale Prantsuse Vabariigi, olevat vääritimõistmine. Võiks arvata, et teabe andmisel nõukogu liikmetele ja liikmesriikidele ei tekkinud vähimatki küsimust seoses selle teabe avaldamise või avalikustamisega mis tahes viisil.(61)
186. Minu arvates tuleneb sellest nüüd vajadus tõsiselt kaaluda Üldkohtu kodukorra muutmist nii, et tõepoolest konfidentsiaalsete tõendite esitamine Üldkohtule oleks reguleeritud viisil, mis vastab nende tõendite laadile, ilma et vastuvõetamatult riivataks teise menetluspoole või teiste menetluspoolte õigusi.(62)
187. Käesolev ettepanek ei ole kohane selliste muudatuste aspektide üksikasjalikuks ja põhjalikuks arutamiseks. Kirjeldan siiski üldjoontes neid peamisi küsimusi, mis minu meelest tekkida võivad.
188. Enne kui terrorismiga seotuses või terrorismis osalemises kahtlustatava isiku või organisatsiooni rahaliste vahendite külmutamise korralduse tühistamise taotlus jõuab Euroopa Liidu kohtutesse, peab kõigepealt siiski olemas olema Euroopa Liidu seadusandja meede, mis põhineb ühe või mitme liikmesriigi tehtud otsusel või antud teabel. Seda, mis peaks juhtuma, on lihtsam mõista siis, kui alustada algusest, mitte lõpust.
189. Sellepärast alustan oma analüüsi sellest, et kaalun kõigepealt liikmesriikide ametivõimude osa niisuguse otsuse vastuvõtmisel (või eeluurimise või süüdistusmenetluse algatamisel), mis saab aluseks rahaliste vahendite külmutamise otsusele, mille nõukogu võib vastu võtta. Seejärel käsitlen nõukogu olukorda sellise otsuse vastuvõtmisel. Lõpuks uurin Üldkohtu osa niisuguse otsuse vaidlustamises.
190. Seda tehes vaatlen tegureid, mis mõjutavad asjakohase tundliku materjali käsitlemist, mille suhtes esitatakse (nõukogu või liikmesriigi poolt) konfidentsiaalsusnõue taotluse esitaja vastu. Mulle näib, et liigne ettekirjutamine selle menetluse igas etapis vastuvõetavate lahenduste osas oleks kohatu. Minu eesmärk nende küsimuste uurimisel on lihtsalt abistada neid, kes puutuvad kokku küsimusega, kuidas täpselt tuleks seda probleemi lahendada – olenemata sellest, kas seda tehakse liikmesriigi, nõukogu või Üldkohtu tasandil. Niiviisi küsimusele lähenedes olen teadlik, et Prantsuse Vabariik on selgelt väljendanud, et käesoleva apellatsioonkaebuse esitamist otsustades oli kesksel kohal huvi tulevikku silmas pidades õigusnorme selgitada.(63)
Liikmesriikide ametivõimude tegevus
191. Kui liikmesriigi ametivõimud teevad otsuse, mis saab aluseks nõukogu otsusele rahalised vahendid külmutada, on nende ametivõimude tegevus erinev olenevalt selle siseriikliku otsuse laadist ja vastuvõtmise asjaoludest.
192. Kõnealune otsus võib olla vastu võetud eeluurimise või süüdistusmenetluse algatamise etapis või kujutada endast „süüdimõistmist”, st kohtu‑ vm organi ametlikku järeldust selle kohta, et kõnealused aktid on toime pandud.
193. Lisaks võib see otsus põhineda ainult salastamata tõenditel, mis on tehtud teatavaks isikule, kelle rahaliste vahendite külmutamise kohta otsus tehakse. Samuti võib see otsus täielikult või osaliselt põhineda tõenditel, millest teatavat osa või kõiki peeti sellise avaldamise jaoks liiga tundlikuks ja/või konfidentsiaalseks. Lihtsuse mõttes viitan sellistele tõenditele edaspidi kui „salastatud tõenditele”.
194. Isikul, rühmitusel või üksusel, kelle suhtes see otsus tehti, võib olla võimalus see vaidlustada. Samuti võib esineda olukord, kus seda otsust siseriikliku õiguse kohaselt tegelikult vaidlustada ei saa.
195. Artikli 1 lõike 4 ülesehitusest selgub, et selle artikli kohaselt on asjaomases riigis korraldatav menetlus kohtulikku laadi. Viidates mõistele „samaväärne pädev asutus”, kajastab see lõige siiski ka seda, et mõnes liikmesriigis on tegu täitevvõimu menetlusega. Nii oli tõepoolest ka PMOI algse loetellu lisamisega, mille kohta tegi otsuse Home Secretary. Seevastu Prantsuse Vabariigis on PMOI‑d puudutav menetlus olnud täies ulatuses kohtulik.
196. Kui vastav siseriiklik menetlus hõlmab asjakohase otsuse tegemist täitevvõimu esindaja poolt, võidakse see otsus vastu võtta ilma, et isik, keda otsus puudutab, saaks enne selle otsuse vastuvõtmist tutvuda tõenditega ja esitada märkusi. Siiski võib siseriiklikes õigusnormides olla ette nähtud võimalus vaidlustada see otsus selle teinud täitevvõimu esindaja juures ja/või asjaomase liikmesriigi kohtus.
Nõukogu menetlus
197. Et rahaliste vahendite külmutamise otsus oleks õiguspärane, on nõukogul kohustus veenduda, et kõik ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sätestatud nõuded on täidetud.
198. Nii peab ta kõigepealt veenduma, et sellekohases toimikus on täpne teave või tõend selle kohta, et otsuse on teinud pädev asutus.(64) Selle puududes ei saa nõukogu edasi tegutseda.
199. Seejärel peab nõukogu kindlaks tegema, kas kõnealune otsus on tehtud nende asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste kohta, kelle suhtes on tehtud ettepanek anda korraldus rahaliste vahendite külmutamiseks.(65)
200. Järgmiseks peab ta kontrollima, kas a) kõnealune otsus puudutab eeluurimise või süüdistusmenetluse algatamist terroriakti eest või terroriakti toimepaneku katse, toimepanekus osalemise või toimepanekule kaasaaitamise eest, millisel juhul see otsus peab põhinema arvestatavatel ja usaldusväärsetel tõenditel või vihjetel, või b) kas kõnealune otsus kujutas endast sellises aktis süüdimõistmist.
201. Seejärel peab ta tuvastama, kas otsuse aluseks olid salastamata tõendid, mis tehti teatavaks isikule, rühmitusele või üksusele, kelle suhtes on tehtud ettepanek sellise korralduse andmiseks, või osaliselt või täielikult salastatud tõendid.
202. Ehkki artikli 1 lõikes 4 ei ole selle kohta sõnaselgeid sätteid, näib mulle, et kaudselt nõuab see lõige, et kõnealune siseriiklik otsus peab olema vastu võetud sellisel alusel, millega peetakse kinni selle isiku, rühmituse või üksuse inim‑ ja põhiõigustest, kelle rahaliste vahendite külmutamiseks on tehtud ettepanek. Kuigi on selge, et nõukogu ei saa kontrollida, et nendest õigustest on kinni peetud otsuse teinud liikmesriigi õigussüsteemi alusel, on nõukogul võimalik veenduda nendest õigustest kinnipidamises Euroopa Liidu tasandil. Kuna nõukogu enda otsuses rahaliste vahendite külmutamise kohta tuleb niisugustest õigustest kinni pidada selleks, et see otsus peaks edaspidi vastu vaidlustamisele Euroopa Liidu kohtutes,(66) näib mulle, et nõukogu peab enne oma otsuse vastuvõtmist olema kõnealuses küsimuses veendunud.
203. Menetlus, mida nõukogul tuleb rahaliste vahendite külmutamise otsuse vastuvõtmisel järgida, oleneb paratamatult sellest, millist laadi on olnud menetlus siseriiklikul tasandil.
204. Järgmiseks kirjeldan seda, millised on minu arvates peamised küsimused, mida tuleb arvestada, ja nendest tulenevad tagajärjed.(67)
– Kui pädev siseriiklik asutus oli „kohtuorgan”
205. Järgnevates näidetes eeldan esialgu, et siseriikliku otsuse vastu võtnud pädev asutus oli kohtuorgan.(68)
206. Kui selle asutuse otsus kujutab endast „süüdimõistmist” kõnealuste aktide eest, peab nõukogu tuvastama, kas see otsus võeti vastu salastamata tõendite põhjal või salastatud tõendite põhjal või mõlemat liiki tõendite põhjal.
207. Kui süüdimõistmise otsus võeti vastu ainuüksi salastamata tõendite põhjal, on nõukogu suhteliselt lihtsas olukorras.(69) Tal ei ole vaja tuvastada, kas otsus põhines arvestatavatel ja usaldusväärsetel tõenditel või vihjetel. Selle ülesande on juba täitnud pädev asutus oma otsuse tegemisel.
208. Seega jääb nõukogul ainult lahendada küsimus, mis puudutab asjaomase isiku, rühmituse või üksuse inim‑ ja põhiõigustest kinnipidamist.(70)
209. Kui rahaliste vahendite külmutamise otsus ei ole esmakordne,(71) saab kõnealused tõendid (mis tervikuna on salastamata) avaldada asjaomasele isikule, rühmitusele või üksusele ja tal on võimalus esitada nende kohta märkusi enne, kui nõukogu oma otsuse vastu võtab.
210. Kui siseriiklik otsus põhines osalt salastamata ja osalt salastatud tõenditel, ei ole olukord nii lihtne.
211. Mulle näib, et sel juhul peab nõukogu kõigepealt tuvastama, kas ta saab oma
otsuse rahaliste vahendite külmutamise kohta vastu võtta ainult salastamata tõendite alusel. Kui ta seda saab, peaks ta minu arvates lähtuma üksnes nendest tõenditest ja jätma salastatud tõendid arvestamata. Sel juhul saab ta edasi minna nii, nagu on kirjeldatud eespool punktides 207−209.
212. Kui ta seda teha ei saa või kui siseriiklik otsus põhines ainult salastatud tõenditel, peab nõukogu küsima asjaomaselt liikmesriigilt, kas ta on nõus tegema need salastatud tõendid Üldkohtule teatavaks, kui nõukogu otsus vaidlustatakse. Kui liikmesriik sellega ei nõustu, ei saa nõukogu (praeguse korra ega ka käesolevas ettepanekus välja pakutavate Üldkohtu kodukorra muudatuste kohaselt) menetlust jätkata. Vaidlustamise korral nõukogu otsus tühistataks.
213. Kui liikmesriik nõustub teabe avaldamisega Üldkohtule (kui seda on vaja), jätkab nõukogu loetellu hõlmamise otsuse vastuvõtmisega, tuginedes salastatud tõenditele, ilma et ta saaks neid asjaomasele isikule avaldada. Selle tagajärjel on paratamatu, et see asjaomane isik ei saa täielikult kasutada otsuse vaidlustamise õigust, mis tal muidu selles etapis oleks olnud.
214. Endastmõistetavalt ei ole nõukogu pädev otsustama, kas liikmesriigi poolt konfidentsiaalsena esitatud tõendid tõepoolest vastavad „salajaste ja konfidentsiaalsete tõendite” määratlusele ning seega väärivad sellistele tõenditele antud erandlikku kaitset. Samuti ei saa nõukogu viia läbi niisuguste tõendite hindamise menetlust.
215. Siiski tuleb nendes piirides nii suures ulatuses kui võimalik tagada kaitseõigused. Kui asjaga on seotud salastatud tõendid, tuleb lisaks läbi viia veel järgmised menetlustoimingud.
216. Esiteks peaks nõukogu esitama asjaomasele isikule mittekonfidentsiaalse kokkuvõtte tõendite kohta, andes seeläbi sellele isikule teada põhjustest, millele ta kavatseb otsuse põhistada. Pean mittekonfidentsiaalse kokkuvõttega tutvumise võimalust vähimaks võimalikuks tagatiseks liidus, mis juhindub õigusriigi põhimõtetest. Kui seda võimalust ei anta, on kaitseõiguste tagamine võimatu.
217. Teiseks peaks nõukogu asjaomasele isikule, rühmitusele või üksusele selgitama, et nii nõukogu otsuse aluseks olnud siseriiklik otsus kui ka otsus, mille ta kavatseb vastu võtta, on vastu võetud salastatud tõendite põhjal, andes seeläbi sellele poolele võimaluse vaidlustada nõukogu enda otsus Üldkohtus, kus on võimalik kehtestada nende tõendite kaitse.
218. Muidugi ei pruugi siseriiklik otsus kujutada endast kõnealustes aktides süüdimõistmist See võib olla ka lihtsalt loa andmine eeluurimise või süüdistusmenetluse algatamiseks seoses nende aktidega. Mulle näib, et sel juhul tekivad samad variandid ja samad küsimused, nagu on kirjeldatud eespool punktides 206−217, ent lisandub veel üks oluline tegur.
219. Nõukogu peab ise kontrollima siseriiklikku otsust toetavaid tõendeid veendumaks, et need tõendid vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sätestatud „arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete” kriteeriumile. Kui nõukogu selles ei veendu, ei saa ta võtta asjaomase isiku, rühmituse või üksuse suhtes vastu loetellu hõlmamise otsust.
– Kui pädev siseriiklik asutus oli „samaväärne pädev asutus”
220. Jääb küsimus, millist korda tuleb järgida siis, kui asjaomane pädev asutus ei ole kohtuorgan, vaid „samaväärne pädev asutus”. Sellise asutuse otsus võib muidugi kujutada endast süüdimõistmist kõnealustes aktides või olla ainult eeluurimise põhjal tehtud otsus (kui otsuse tegija kuulub täitevvõimu, on selge, et „süüdistuse” esitamise küsimust ei teki).
221. Mulle näib, et sel juhul tekivad samad variandid ja samad küsimused nagu siis, kui pädevaks siseriiklikuks asutuseks on kohtuorgan. Märgiksin lihtsalt, et kuna siseriiklikul tasandil ei ole otsust teinud „kohus”, lasub nõukogul sellele vastavalt kohustus kontrollida rangemalt siseriikliku otsuse vastavust ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sätestatud nõuetele.
Üldkohtu kodukord
222. Eeldame nüüd, et nõukogu otsus rahalised vahendid külmutada vaidlustatakse Üldkohtus, ja uurime, milliseid Üldkohtu kodukorra muudatusi võib olla vaja, et arvestada probleeme, mida olen eespool kirjeldanud. Kõigepealt piiritlen nende muudatuste kohaldamisala, mida ma silmas pean. Seejärel kaalun neid muudatusi järgmiste küsimuste suhtes:
– salastatud tõendite kasutamine;
– nõue pidada kinni Euroopa Liidu tasandil tagatud inimõigustest (eeskätt kaitseõigustest).
Lõpuks käsitlen seda, mis laadi ja millise intensiivsusega kontrolli peaksid liidu kohtud teostama.
– Kohaldamisala
223. Konfidentsiaalsete ja salajaste tõenditega seotud küsimused ei piirdu väidetega, mis puudutavad seotust terrorismiga või selles osalemist. Need võivad olla asjakohased ka näiteks riigihankeasjades (kus on hästi teada, et edutu pakkuja võib püüda vaidlustada hankelepingu sõlmimise pelgalt „õngitsemise” eesmärgil, et saada teavet, mis muidu oleks kättesaamatu(72) ) ja konkurentsiõiguse valdkonnas.
224. Siiski on need küsimused eriti aktuaalsed seoses terroristliku tegevusega.
225. Põhjus on iseäranis teravas vastuolus, mis võib tekkida omavahel konkureerivate kaitseõiguste ja riikliku julgeoleku tõhusa kaitse vahel.
226. Sellepärast keskendun järgnevalt konfidentsiaalseid tõendeid puudutavatele küsimustele, kuivõrd need on seotud väidetega terrorismi ja sellega seotuse kohta.
227. Võimalik kaitseõiguste nõrgenemine võib osutuda oluliseks teguriks mis tahes juhtumi puhul, kus tõendeid jäetakse avaldamata konfidentsiaalsuse alusel. Mis tahes piirang mis tahes tõendite suhtes, mida isik saaks kasutada enda kaitseks, võib ohustada selle isiku õigusi ja nõrgendada tema kaitseõigusi.
228. Sama kehtib siiski ka riikliku julgeoleku tõhusa kaitse kohta. Neid, kes tegelevad terroristliku tegevuse jälgimisega ja sellega seotud jälitustegevusega, eriti kohapealseid agente, võib isiklikult ohustada piinamine või isegi surm, kui avaldatakse teavet, mis võib anda vihjeid nende tegevuse või identiteedi kohta.(73) Seetõttu nõuavad liikmesriigid reeglina õiguspäraselt tõhusate piirangute säilitamist niisuguse teabe avaldamise suhtes, mis võib (otseselt, kaudselt või kogemata) viia allikate identifitseerimiseni või teatavate jälgimismeetodite paljastamiseni.
229. Sellest tulenevalt on hädavajalik, et mis tahes muudatustes, mida tehakse Üldkohtule tõendite esitamise eekirjades, võetakse neid omavahel konkureerivaid huve täielikult ja kohaselt arvesse.
– Salastatud tõendite kasutamine
230. Mis tahes uusi eeskirju, mida võidakse salastatud tõendite kohta vastu võtta, tuleks kohaldada ainult siis ja ainult niivõrd, kui see on möödapääsmatult vajalik.
231. Eelmises punktis sõnastatud põhimõte tähendab seda, et kui rahaliste vahendite külmutamise korraldus on tehtud nii salastamata kui ka salastatud tõendite põhjal, tuleb Üldkohtul alati kõigepealt püüda tuvastada, kas kohtuasjas on võimalik teha otsus üksnes salastamata tõendite põhjal, st tuginemata salastatud tõenditele. Kui see on võimalik, tuleb salastatud tõendid lihtsalt arvestamata jätta.
232. Tuleb olla tähelepanelik selle suhtes, et salajased tõendid võivad olla pärit puudulikest allikatest. Niisugused tõendid võivad lihtsalt olla valed, isegi kui need on saadud heas usus ja tõendite hankijale märkimisväärselt ohtlikes tingimustes. Liikmesriigid ja nende julgeolekuteenistused võivad kalduda teavet üle salastama nii, et teave, mis tegelikult võiks olla avalik, liigitatakse saladuseks. Samamoodi võivad kohtud kalduda sellist teavet vastu võtma kui tõest, seda korralikult kontrollimata ja kahtluse alla seadmata. Selles suhtes on hädavajalik, et kui niisugused tõendid on kahtlased või ebamäärased, tuleb iga kahtlust või ebamäärasust tõlgendada selle poole kasuks, kellel ei ole olnud võimalik selle kohta märkusi esitada või seda täiel määral kahtluse alla seada.
233. Algselt pidas Üldkohus selliste isikute nagu PMOI suhtes kehtestatud rahaliste vahendite külmutamise meetmete mõju kõigest lühiajaliseks.(74) Kohtujurist Poiares Maduro, kellel paluti käsitleda seda küsimust Kadi I kohtuasjas,(75) asus oma ettepanekus seisukohale, et sellised korraldused on sama mis „rahaliste vahendite külmutamine määramata ajaks”. Hiljem märkis Üldkohus Kadi II kohtuasjas,(76) et rahaliste vahendite külmutamise meetmed on „eriti repressiivsed”, ja osutas, et sellest, kui Y. A. Kadi rahalised vahendid algse korraldusega külmutati, on möödunud peaaegu 10 aastat. Üldkohtu arvates võib isegi küsida, kas on tulnud aeg seada kahtluse alla tema algne hinnang, mille kohaselt sellised meetmed on lühiajalised ja/või ajutised.(77)
234. Olen sellega nõus. Sellistel korraldustel on tõenäoliselt tõsine ja halvav mõju nendele, kelle rahalised vahendid on külmutatud. See muidugi on ka nende meetmete mõte.
235. Kohtuasjad, mis käsitlevad väiteid terrorismiga seotuse kohta, tekitavad sageli teravaid emotsioone. Lõppude lõpuks ei näi terroristidel olevat mingeid moraalseid kõhklusi tsiviliseeritud ühiskonna jaoks ülimuslike reeglite kõrvaleheitmisel. Selliste süüdistuste puhul võib olla raske – vähemalt alateadlikult – hoiduda avalikust arvamusest, et meie omakorda peaksime püüdma lahti lasta oma tavapärast pühendumusest õiglasele kohtumõistmisele. Selle mõttekäigu kohaselt väärivad terrorismis süüdistatavad vähemat õiguslikku kaitset kui need, keda süüdistatakse „tavalisemates” kuritegudes.
236. Sellesse lõksu langemise kiusatust tuleb igal juhul vältida. Tegelikult on just marginaalsed rühmad, autsaiderid ja heidikud need, kellel on kõige rohkem vaja kohtusüsteemi kaitset.(78) Sageli tsiteeritud sildistus „teile terrorist, minule vabadusvõitleja” näitab, kui lihtne on lasta subjektiivsetel reaktsioonidel varjutada objektiivset hinnangut. Ometi on õigusriigi põhimõtetel toimiva tsiviliseeritud ühiskonna proovikiviks just see, et tavapäraseid tagatisi ei hüljata ka juhul, kui ühiskonna vastased ei mängi samade tsiviliseeritud reeglite järgi.
237. Varade külmutamise korraldused kui sellised on niisugust laadi, et nendega ei kaasne vajadust konventsioonist kõrvale kalduda. Selles suhtes väärib meenutamist, et lepinguosaliste kaalutlusõigus konventsiooni artiklis 15 sisalduvatele hädaolukorda puudutavatele sätetele tuginedes konkreetsete erandite tegemisel ei ole
„piiramatu”(79) ning selle kasutamine peab olema „olukorra tõsiduse tõttu vältimatult vajalik”.(80) Ma ei näe, miks peaks kriteerium, mida kohaldatakse julgeoleku kaalutlustel erandite tegemiseks tavapärastest tõendamiseeskirjadest, olema vähem range.
238. Sellepärast tuleb maksimaalselt vastu seista kiusatusele peatada põhiõiguste tagatiste toimimine. Argument, et rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse nõuded võivad iseenesest õigustada nende tagatiste lõdvendamist, on võlts.(81)
239. Seega olen seisukohal, et nende juhtumite arv, mille puhul käesolevas ettepanekus välja pakutud muudetud eeskirju salastatud tõendite kohta tegelikult kasutatakse, peab olema väga väike. Siiski tundub nende eeskirjade vastuvõtmine tõesti hädavajalik.
– Vajadus pidada kinni Euroopa Liidu inimõiguste tagatistest
240. Inimõiguste austamine on Euroopa Liidu aktide õiguspärasuse tingimus ning meetmed, milles ei austata inimõigusi, ei ole vastuvõetavad.(82)
241. Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „Strasbourgi kohus”) on käsitlenud salastatud tõendite küsimust mitmetel puhkudel seoses lepinguosaliste vastu algatatud kohtuasjadega.
242. Sellest kohtupraktikast selgub, et õigus nõuda kaitseõiguste raames tõendite avaldamist ei ole absoluutne. Sellele seisukohale asuti juba 1996. aastal kohtuotsuses Doorson.(83) Kohtuotsuses Jasper(84) märkis Strasbourgi kohus, et „igas kriminaalmenetluses võib olla võistlevaid huve – näiteks riikliku julgeoleku huvid või vajadus kaitsta survestamisohus tunnistajaid või hoida politsei uurimismeetodite saladust –, mida tuleb kaaluda võrreldes süüdistatava õigustega […] Mõnel juhul võib olla vaja varjata teatavaid tõendeid kaitse eest, et kaitsta teise isiku põhiõigusi või olulist avalikku huvi”.(85) Siiski on kõnekas, et seejärel märkis Strasbourgi kohus, et „[konventsiooni] artikli 6 lõike 1 alusel on lubatavad ainult sellised kaitseõigusi piiravad meetmed, mida on rangelt vaja. […] Veel enam, selleks, et tagada õiglane kohtumõistmine süüdistatava üle, tuleb kaitsele tema õigusi piirates tekitatud raskusi piisavalt tasakaalustada menetluste kaudu, mida kohtuvõim kasutab”.(86)
243. Kohtuasjas Dowsett pidi Strasbourgi kohus tegema otsuse olukorras, kus lepinguosaline riik oli nõudnud avaliku huvi alusel juurdepääsupiirangut teatavatele tõenditele, mida oli kaitse eest varjatud. Lisaks ei avaldatud neid tõendeid ka siseriiklikule kohtule. Jõudes otsusele, et kaebuse esitaja üle ei mõistetud kohut õiglaselt, rõhutas Strasbourgi kohus, kui tähtis on „kaitse jaoks asjakohaste tõendite esitamine asja läbi vaatavale kohtunikule, et ta saaks selle avaldamise küsimustes otsusele jõuda, siis, kui see kõige tõhusamalt teenib kaitseõiguste kaitsmisega seotud huve”.(87)
244. Hiljem käsitles Strasbourgi kohus kohtuasjas A jt vs.
Ühendkuningriik(88) küsimust, mis puudutas Ühendkuningriigi nn eriadvokaatide ( special advocates ) kasutamise korra vastavust konventsioonile. Nimetatud korda kohladatakse teatavatel juhtudel, mille puhul kasutatakse salastatud tõendeid, sealhulgas siis, kui asi puudutab väiteid terrorismiga seotuse kohta.(89) Strasbourgi kohus nõustus, et see vajadus kaitsta Ühendkuningriigi elanikkonda terrorirünnaku eest tähendab, et on olemas „tugev avalik huvi” säilitada Al-Qaidat ja temaga seotud isikuid puudutava teabe allikate salajasus.(90) Kohus ei leidnud, et kõnealune süsteem on iseenesest konventsiooniga vastuolus.(91) Pigem sedastas ta, et konventsiooni nõuete täitmiseks on vaja iga kaebaja vastu esitatud väidete ja tõendite kohta avaldada nii palju teavet kui võimalik, seadmata ohtu riiklikku julgeolekut ja teiste isikute turvalisust, ning et asjaomasele isikule tuleb „anda piisavalt teavet tema vastu esitatud väidete kohta, et tal oleks võimalik eriadvokaadile tõhusalt juhiseid anda” ning et „süüdistatavale tema õigusi piirates tekitatud raskusi [tuleb] piisavalt tasakaalustada menetluste kaudu, mida kohtuvõim kasutab”.(92)
245. Olen seisukohal, et see kujutab endast vähimat võimalikku nõuet.
– Euroopa Liidu kohtutes teostatava kontrolli laad ja ulatus
246. Euroopa Liidu külmutamismeetme sisulise õiguspärasuse kontroll kohtutes on möödapääsmatu, kui eesmärk on luua õiglane tasakaal ühelt poolt rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse nõuete ja teiselt poolt põhiõiguste ja ‑vabaduste kaitse vahel.(93)
247. Kuigi mõisted „terroriakt” ning „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused” on ühise seisukoha artikli 1 lõigetes 2 ja 3 määratletud, ei ole nendel mõistetel kogu Euroopa Liidu piires ühtlustatud määratlust. Sellest tulenevalt võivad liikmesriigid vastu võtta omaenda määratlusi. Need võivad olla erinevad. Samuti tuleneb sellest, et kui asjaomase asutuse otsus siseriiklikul tasandil vaidlustatakse, võtavad siseriiklikud kohtuorganid arvesse siseriiklikus õiguses kehtestatud määratlusi.(94)
248. Samamoodi kohaldavad liikmesriigi kohtuorganid siseriiklikus kohtulikus kontrollis asjaomase liikmesriigi põhiõiguste kaitse standardit. See standard ei pruugi olla sama mis Euroopa Liidu oma.
249. Asutamisleping kujutab endast iseseisvat reeglistikku, mida on nimetatud „autonoomseks õigussüsteemiks”.(95) Seda õiguskorda tõlgendades on Euroopa Kohus tõepoolest ammutanud „inspiratsiooni liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest”, et määratleda põhiõigused, mis moodustavad Euroopa Liidu õiguskorra üldpõhimõtete lahutamatu osa.(96) Samuti on tõsi, et iga liikmesriik on konventsiooni lepinguosaline ja seega kohustatud kohaldama konventsiooni sätteid. Ent järeldada, et siseriiklikud põhiõiguste kaitse süsteemid ja selle Euroopa Liidu ekvivalent on seetõttu üks ja sama asi,
näib mulle lihtsalt väärarusaamana.(97) Selles osas ei saa ma nõustuda seisukohaga, mida Üldkohus väljendas Kadi II kohtuasjas, kus ta märkis: „[j]ust liikmesriigi tasandil esinevad kaitseõiguste tagatised, millest kinnipidamise osas toimub tõhus kohtulik kontroll, vabastavad ühenduse institutsioonid kohustusest näha uuesti ette tagatisi sama asja kohta ühenduse tasandil”.(98)
250. Erinevalt liikmesriikide ametivõimudest ja kohtutest on nõukogu omalt poolt seotud Euroopa Liidu põhiõiguste kaitse standardiga – ja ainult sellega.(99)
251. Eeltoodust tuleneb, et kuigi siseriikliku otsuse olemasolu on hädavajalik eeltingimus, et nõukogu tehtav rahaliste vahendite külmutamise otsus oleks õiguspärane, ei ole see üksinda piisav. Asjaomane isik, rühmitus või üksus peab olema seotud terroriaktidega ka ühise seisukoha 2001/931 artiklis 1 sätestatud määratluse kohaselt, mitte üksnes siseriiklike õigusnormide tähenduses. Selles suhtes ei ole nõukogul kaalutlusõigust. Isiku, rühmituse või üksuse hõlmamiseks loetellu kas on piisavalt teavet või mitte. See on faktiküsimus, mida tuleb hinnata õiget õiguslikku kriteeriumi kohaldades.
252. See on kontekst, milles nõukogu peab alustama otsuse tegemist. Sellessamas kontekstis peavad ka Euroopa Liidu kohtud teostama oma kontrollivolitusi.
253. Sellel taustal näib mulle täiesti kohatu, et need kontrollivolitused peaksid piirduma „kerge puudutusega”. Selles suhtes ei saa ma teha rohkemat kui tsiteerida kohtujurist Poiares Maduro ettepanekut Kadi I kohtuasjas,(100) kus ta märkis: „Minu arvates ei pea paika väide, et käesolev asi puudutab „poliitilist küsimust”, mille suhtes on sobimatu vähimgi kohtulik sekkumine. Väide, et teatav meede on vajalik rahu ja rahvusvahelise julgeoleku tagamiseks, ei saa muuta olematuks ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ning jätta üksikisikuid ilma nende põhiõigustest. See ei kahanda rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise huvi olulisust; see tähendab lihtsalt seda, et kohtute ülesandeks jääb selliste meetmete õiguspärasuse hindamine, mis võivad vastuollu minna nii muude huvidega, mis on sama olulised, kui ka kohtutele usaldatud õiguskaitsega. […] Kindlasti võivad erakorralised asjaolud õigustada isikuvabaduse piiramist, mis tavalistes tingimustes oleks vastuvõetamatu. Kuid see ei tohiks viia meid mõttele öelda, et „teatud juhtudel tuleb vabadusele mõneks ajaks tõmmata peale kate, nii nagu oli kombeks katta jumalate kujusid”. […] Samuti ei tähenda see ka seda, […] et niisugustel juhtudel peab kohtulik kontroll olema „kõige marginaalsem”. Vastupidi, kui leitakse, et oht avalikule julgeolekule on eriti suur, siis on surve iseäranis tugev, et võetaks meetmeid, mis eiravad isikuõigusi, eeskätt nende isikute õigusi, kes poliitilises protsessis osalevad vähe või ei osale üldse. Seepärast peavad kohtud niisugustel juhtudel eriti valvsalt täitma oma ülesannet kaitsta õigusriiki. Seega nõuavad samad asjaolud, millega võidakse põhjendada põhiõiguste erandkorras piiramist, et kohtud kontrolliksid, kas need piirangud ei lähe kaugemale kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik. […]”(101)
254. Olen sellega nõus. Käesolevas kontekstis tähendab nende põhimõtete kohaldamine seda, et Euroopa Kohus peab kontrollima, kas väide, et teatav isik, rühmitus või üksus on seotud terroristliku tegevusega, on põhjendatud ning tagama, et vastuvõetavates meetmetes on nõuetekohaselt tasakaalus vajadus võidelda terrorismi vastu ja see, mil määral need meetmed riivavad isikute põhiõigusi.
255. See ei tähenda, nagu peaks Üldkohus tingimata süvitsi kontrollima iga tema menetlusse tuleva juhtumi igat aspekti. Kui näiteks on selge, et kõik menetlused siseriiklikul tasandil ja nõukogus on olnud kooskõlas Euroopa Liidu inimõiguste tagatistega, võib kontroll nimetatud kohtus olla vähem ulatuslik. Igal juhul aga on hädavajalik, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte oleks täielikult täidetud.(102)
Lõppsõna
256. Mulle tundub võimalik, et Euroopa Liidu kohtute rolli rahaliste vahendite külmutamise meetmete vaidlustamise lahendamisel ja Strasbourgi kohtu menetluse vahel saab tõmmata teatava paralleeli. Viimati nimetatud kohus toimib subsidiaarsuse põhimõttel. Teisisõnu eeldatakse, et lepinguosalised täidavad konventsiooni. Iga lepinguosalise siseriiklikel kohtutel on oluline osa selle tagamisel, et konventsiooniga garanteeritud õigustest ka tegelikult kinni peetakse. Ainult siis, kui väidetakse, et neid õigusi on rikutud ja kõik teised õiguskaitsevahendid on ammendunud, võib asjaga pöörduda Strasbourgi kohtusse. Eespool kirjeldatud asjaoludel tuleb Euroopa Liidu kohtuvõimul täita samasugust ülesannet nagu see, mida täidab konventsiooni alusel Strasbourgi kohus. Euroopa Liidu kohtuvõimu ülesanne on tegutseda lõpliku arbiitrina ja tagada liidu piires põhiõiguste austamine.
257. Rõhutan, et käesoleva ettepaneku punktides 223−256 esitatud analüüs kujutab endast mõtteid tuleviku kohta. Punktis 183 näidatud põhjendusel asun seisukohale, et apellatsioonkaebuse põhjendusena esitatud kolmas väide tuleb tagasi lükata.
Kohtukulud
258. Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 122 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Käesolevas asjas olen seisukohal, et apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata. PMOI on taotlenud kohtukulude hüvitamist. Seega tuleks PMOI kohtukulud välja mõista Prantsuse Vabariigilt.
Ettepanek
259. Kõike eespool kirjeldatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
LISA
LÜHIKE KRONOLOOGIA
>lt>1
(1) .
(2)
–	Nimi vahetus Lissaboni lepingu jõustudes 1. detsembril 2009. Lihtsuse huvides kasutan käesolevas ettepanekus nime „Üldkohus”.
(3)
–	EKL 2008, lk II‑3847.
(4)
–	Nõukogu 15. juuli 2008. aasta otsus 2008/583/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsus 2007/868/EÜ (ELT 2008, L 188, lk 21).
(5)
–	Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2001, L 344, lk 93).
(6)  –	Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 2580/2001 eatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT 2001, L 344, lk 70).
(7)
–	Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta otsus 2001/927/EMÜ, millega kehtestatakse loetelu, mis on ette nähtud nõukogu määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõikega 3 (EÜT 2001, L 344, lk 83).
(8)
–	Nõukogu 2. mai 2002. aasta ühine seisukoht 2002/340/ÜVJP, millega ajakohastatakse ühist seisukohta 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2002, L 116, lk 75).
(9)
–	Nõukogu 2. mai 2002. aasta otsus 2002/334/EMÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõige 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2001/927/EMÜ (EÜT 2002, L 116, lk 33).
(10)  –	Nõukogu 26. jaanuari 2009. aasta otsus 2009/62/EÜ millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsus 2009/62/EÜ (ELT 2009, L 23, lk 25).
(11)
–	Põhikohtuasja tekkimise ajal ei olnud harta siduv: vt analoogia alusel 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑540/03: parlament vs.
nõukogu (EKL 2006, lk I‑5769, punkt 38). Alates Lissaboni lepingu jõustumisest 1. detsembril 2009 on hartal olnud esmase õiguse akti õigusjõud (Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõige 1).
(12)
–	Täielikuma kirjelduse väidetava PMOI terroristliku tegevuse ja arvatava sellest tegevusest loobumise kohta võib leida Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales’i 30. novembri 2007. aasta otsusest kohtuasjas Lord Alton of Liverpool jt vs.
Secretary of State for the Home Department (edaspidi „POAC otsus”), mis on veebis aadressil http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006%20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf
(13)
–	Vt Designation of Foreign Terrorist Organizations, 62 Fed. Reg. 52,650 (1997).
(14)
–	Vt Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001. Selle määruse artiklis 2 on kirjeldatud kõnealust organisatsiooni nimega „Mujaheddin e Khalq”.
(15)
–	Prantsusmaa kriminaalõiguse asjakohaseid menetlusaspekte, sealhulgas eriti réquisitoire ’i ja mise en examen ’ funktsioone on põhjalikumalt käsitletud käesoleva ettepaneku punktis 142.
(16)
–	Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 152.
(17)
–	Secretary of State for the Home Department vs . Lord Alton of Liverpool jt ((2008) EWCA Civ 443), aadressil: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html
(18)
–	Need koosolekud on loetletud käesoleva ettepaneku punktis 91 ja lisas esitatud kronoloogias.
(19)
–	See kiri on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 9 ja põhjenduste ülevaade punktis 10.
(20)
–	Tegelikult oli kõnealune periood pikem kui üks kuu.
(21)
–	Vt Üldkohtu 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑228/02: Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vs. nõukogu (edaspidi „OMPI kohtuotsus”) (EKL 2006, lk II‑4665, punkt 124) ja 23. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑256/07: People’s Mojahedin Organization of Iran vs.
nõukogu (edaspidi „PMOI I kohtuotsus”) (EKL 2008, lk II‑3019, punkt 133).
(22)
–	Vt PMOI kohtuotsus, punkt 138.
(23)
– S.o punkti 3 alapunktis a antud teave (vt käesoleva ettepaneku punkt 43). Oma otsuse selles punktis ei käsitlenud Üldkohus punkti 3 alapunktis f antud teavet. Vt samuti käesoleva ettepaneku punkt 160 jj.
(24)
– Praegu kohtulahendite kogumikus EKL 2008, lk I‑6351; edaspidi „Kadi I kohtuotsus”.
(25)
–	Vaidlusalusele otsusele vahetult eelnenud akt oli nõukogu otsus 2007/868/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2007/445/EÜ (ELT 2007, L 340, lk 100). Selle kuupäevaks oli 20. detsember 2007. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikest 6 tulenevalt oli nõukogu kohustatud selles otsuses loetletud isikute ja üksuste nimed korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi vaatama.
(26)
–	Vt eriti käsitelu käesoleva ettepaneku punktis 97 jj.
(27) 27
– Selle kohta vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 52. Kuigi ilmselgetel põhjustel viidati vaidlustatud kohtuotsuses EÜ artiklile 10, ei mõjuta ükski Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõike 3 uuestisõnastatud redaktsiooni säte aluspõhimõtet.
(28)
–	Vt käesoleva ettepaneku punkt 197 jj.
(29)
–	Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 97 jj.
(30)
–	Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 171 jj.
(31)
–	Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 197 jj.
(32)
–	Nt vähendades tähtaega, mis on mõeldud ÜS 2001/931 töörühma delegatsioonidele teatamiseks, et nimetatud töörühma koosolekul tuleb arutlusele teatav isik, rühmitus või üksus, nagu on ette nähtud nõukogu dokumendi 10826/07 II lisa punktis 11; salastamata versioon sellest dokumendist on veebis aadressil http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf
(33)
–	Vt käesoleva ettepaneku punkt 105.
(34)  –	Vt OMPI kohtuotsus, punkt 128, ja käesoleva ettepaneku 24. joonealuses märkuses viidatud Kadi I kohtuotsus, punkt 308.
(35)  –	OMPI kohtuotsus, punkt 131.
(36)  –	Vt käesoleva ettepaneku 9. joonealuses märkuses viidatud otsus 2002/334.
(37)
–	Viidatud käesoleva ettepaneku 25. joonealuses märkuses.
(38)
–	Vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele märkis PMOI esindaja kohtuistungil, et nimetatud organisatsioon ei esitanud vastuväiteid, kui tema loetellu jätmise kontrolli ei viidud läbi kuuekuulise tähtaja jooksul, millele on viidatud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 6, olukorras, kus selle tähtaja pikendamine oli tema kasuks, näiteks võimaldades tal esitada uusi tõendeid, et vastata liikmesriigi esitatud uuele teabele ja uutele tõenditele.
(39)
–	Vt muu hulgas 2. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑399/08 P: komisjon vs.
Deutsche Post (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 75); 7. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑184/01 P: Hirschfeldt vs. EEA (EKL 2002, lk I‑10173, punkt 48); 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon (EKL 2005, lk I‑5425, punkt 148) ning 9. märtsi 2007. aasta määrus kohtuasjas C‑188/06 P: Schneider Electric vs.
komisjon, punkt 64.
(40)
–	Prantsuse Vabariik osutab oma kirjalikes märkustes (seoses apellatsioonkaebuse teise alusega), et „Prantsuse Vabariik on väga konkreetselt huvitatud, et Euroopa Kohus tuvastaks, et [Üldkohus] rikkus selles suhtes õigusnormi”.
(41)
–	Vt samuti kohtujurist Poiares Maduro ettepanek Kadi I kohtuasjas, millele olen viidanud käesoleva ettepaneku 24. joonealuses märkuses, punkt 16.
(42)
–	See, kas PMOI‑l tegelikult on juriidilise isiku staatus või mitte, ei tundu mulle oluline. Oluline on see, et Prantsusmaa ametivõimudel ei pruugi olla vahendeid tegeliku olukorra teadasaamiseks.
(43)
–	Vt käesoleva ettepaneku punktid 12 ja 13.
(44)
–	Vt samuti Üldkohtu 15. veebruari 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑229/02: PKK ja KNK vs.
nõukogu (EKL 2005, lk II‑539), kus Üldkohus ise, olles märkinud, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikega 4 hõlmatud rühmituste või üksuste puhul võib juhtuda, „et neid ei ole õiguslikult olemas või et neil puudub võimalus järgida juriidilise isiku suhtes tavaliselt kohaldatavaid eeskirju”, viitas vajadusele vältida „liigset formaalsust” (punkt 28).
(45)
–	Ühise seisukoha 2001/931 prantsuskeelses versioonis on kasutatud mõistet autorité judiciaire . Mõiste judiciaire
on määratletud teoses Cornu, G., Vocabulaire Juridique, Pariis, 2005, järgmiselt: „(dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire); (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaires”. Ma ei soovi laskuda selle prantsuskeelse termini täpse hõlmavuse üksikasjadesse, kuid märgiksin, et see hõlmavus näib olevat märgatavalt ulatuslikum kui ingliskeelse termini judicial
[eesti keeles „kohtulik; kohtu‑”] tavaline tähendus.
(46)
–	Näitena sellest, mislaadi sürrealistlik olukord võib tekkida siis, kui vastust ei saa esitada, viitaksin järgmisele näitele, milleks on üks osa United States Military Commissioni (Ameerika Ühendriikide sõjaväekomisjon) istungi protokollist, kus terroristlikus tegevuses kahtlustataval kinnipeetaval paluti vastata salastatud tõenditele, mis olid eelnevalt esitatud suletud istungil (kus see kinnipeetav ei saanud osaleda): „ Tribunali protokollipidaja
[loeb suletud istungil esitatud tõendite salastamata kokkuvõtet]: Bosnias elades suhtles kinnipeetav teadaoleva Al-Qaida agendiga. Kinnipeetav : Palun öelge tema nimi. Tribunali eesistuja:
Ma ei tea. Kinnipeetav : Kuidas ma peaksin saama sellele vastata? Tribunali eesistuja : Kas te teate kedagi, kes oli Al-Qaida liige? Kinnipeetav : Ei, ei. Tribunali eesistuja : Vabandust, milline oli teie vastus? Kinnipeetav : Ei. Tribunali eesistuja : Ei? Kinnipeetav : Ei. See on midagi, millest ülekuulajad mulle juba mõni aeg tagasi rääkisid. Ma küsisin ülekuulajatelt, kes see isik oli. Siis saaksin teile öelda, kas ma võisin teda teada, kuid mitte seda, kas ta on terrorist. Võib-olla tundsin ma seda isikut kui oma sõpra. Võib-olla see oli keegi mu töökaaslastest. Võib-olla oli see keegi, kes oli minu rühmas. Kuid ma ei tea, kas see isik on bosnialane, indialane või kes iganes. Kui te ütleksite mulle tema nime, saaksin vastata ja end selle süüdistuse eest kaitsta. Tribunali eesistuja : Meie küsime teilt küsimusi ja teil tuleb vastata sellele, mis on salastamata kokkuvõttes”. (Tsiteeritud teoses Turner, S. ja Schulhofer, S.J., The Secrecy Problem in Terrorism Trials, , Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005).
(47)
–	Code de procédure pénale’i artiklis 80‑1 on sätestatud: „Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République […]”.
(48)
–	Vt Delmas-Marty, M., French and English Criminal Procedure, teoses The Gradual Convergence, toim. Markesinis, B. S., Clarendon Press, Oxford, 1994, lk 48: „ juge d’instruction ’il on kolm peamist ülesannet: esiteks kogub ta police judiciaire ’i abiga kokku süüteoga seotud tõendid ja koostab juhtumi toimiku […]” (teine ja kolmas ülesanne ei ole käesolevas asjas olulised). Vt samuti Pradel, J., ., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Pariis, 1990, lk 7: „l’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction […] recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite”.
(49)
–	„À peine de nullité, le juge d’instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l’encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu’elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi.”
(50)
–	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 66 ja 67.
(51)
–	Vt käesoleva ettepaneku punktid 40−43.
(52)
–	Selle kohta vt 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑123, punkt 49).
(53)
–	Peaksin samuti mainima – kui see ka on ainult täielikkuse huvides – artikli 50 lõike 2 sätteid, mida kohaldatakse siis, kui kohtuasjad on liidetud.
(54)
–	Artikli 67 lõige 3 lisati Üldkohtu kodukorda 19. detsembril 2000 (EÜT 2000, L 322, lk 4), et anda ametlik toime kohtuotsusele Steel Beams’i kohtuasjades (kohtuasi T‑134/94: NMH Stahlwerke vs.
komisjon, ELK 1999, lk II‑239; kohtuasi T‑136/94: Eurofer vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑263; kohtuasi T‑137/94: ARBED vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑303; kohtuasi T‑138/94: Cockerill-Sambre vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑333; kohtuasi T‑141/94: Thyssen Stahl vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑347; kohtuasi T‑145/94: Unimétal vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑585; kohtuasi T‑147/94: Krupp Hoesch vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑603; kohtuasi T‑148/94: Preussag Stahl vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑613; kohtuasi T‑151/94: British Steel vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑629; kohtuasi T‑156/94: Aristrain vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑645; ja kohtuasi T‑157/94: Ensidesa vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑707). Vt samuti minu ettepanek kohtuasjas C‑450/06: Varec (EKL 2008, lk I‑581, punkt 52 jj).
(55)
–	Punkt 155.
(56)
–	Punkt 158, kohtujuristi kursiiv.
(57)
–	Viidatud eespool 24. joonealuses märkuses, punktid 342 ja 344.
(58)
–	Viidatud eespool 52. joonealuses märkuses.
(59)
–	Vt punktid 47 ja 52. Vt samuti minu ettepanek kõnealuses kohtuasjas, punkt 33 jj.
(60)
–	Näib, et mõnel juhul on jõutud teataval kujul ad hoc kokkuleppele, kasutades Üldkohtu kodukorra II jaotise 3. peatüki sätteid, mis puudutavad menetluse korraldamise meetmeid. Nii on kohtuasjas T‑209/01: Honeywell International vs.
komisjon (EKL 2005, lk II‑5527) märgitud, et pärast ühe menetlusse astuja vastuväidet hagiavalduse ühe lisa konfidentsiaalsuse suhtes korraldati Üldkohtu teise koja esimehe juures mitteametlik koosolek kui menetluse korraldamise meede, pärast mida esitas hageja nimetatud dokumendi uue, mittekonfidentsiaalse versiooni, ja et küsimusele, kas ta jääb konfidentsiaalsust puudutavate vastuväidete juurde ka seda uut versiooni arvestades, ei vastanud asjaomane menetlusse astuja ettenähtud tähtaja jooksul (vt punkt 22). Selline menetlus ei ole ametlik ja eeldab sisuliselt kõikide menetluspoolte kokkulepet, mis igas kohtuasjas muidugi ei ole hõlpsasti saavutatav.
(61)
–	Riigivõimude vaheliste luureinfo vahetamise kokkulepete konfidentsiaalsust puudutavate kohustuste kohta vt Inglismaa ja Walesi Court of Appeali otsus kohtuasjas Mohamed vs.
Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs ((2010) EWCA Civ 158, punktid 43 ja 44) (vt http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). Mis puudutab ÜS 2001/931 töörühma, siis on selle töörühma koosolekuid reguleerivates kokkulepetes ette nähtud, et need koosolekud peetakse turvalises keskkonnas, et arutelu saaks toimuda kuni SECRET UE tasemel (vt nõukogu 21. juuni 2007. aasta dokument 10826/07 ühise seisukoha 2001/931 rakendamise kohta, lk 5).
(62)
–	Tuleks lisada, et samasugused kaalutlused peavad kehtima ka Euroopa Kohtu kodukorra suhtes seoses selliste apellatsioonimenetlustega, kus tekib küsimus seoses Üldkohtule esitatud konfidentsiaalsete tõendite kaalumisega.
(63)
–	Vt 40. joonealune märkus eespool.
(64)
–	Seoses aruteluga mõiste „kohtuorgan” tähenduse üle selles kontekstis vt käesoleva ettepaneku punkt 132 jj.
(65)
–	Vt käesoleva ettepaneku punkt 124 jj.
(66)
–	Kui mitte millegi muu, siis Euroopa Liidu lepingu artikli 6 ja harta artikli 51 lõike 1 toimel.
(67)
–	Kuna minu ettepaneku käesolev osa on mõeldud üksnes osutavaks, peaksin selles punktis vabandust paluma, kui ma olen jätnud märkamata või täielikult käsitlemata mõne sellise variandi, mis võib olla asjakohane. Olen püüdnud hõlmata olulisemad võimalused ja loodan, et mul ei ole jäänud kahe silma vahele midagi, mis võiks selle eesmärgi saavutamist kahjustada.
(68)
–	Olukorra kohta, kus pädev asutus ei ole kohtuorgan, vaid samaväärne pädev asutus, vt käesoleva ettepaneku punkt 221.
(69)
–	Muidugi eeldusel, et ülejäänud punktides 198 ja 199 osutatud kriteeriumid on täidetud.
(70)
–	Vt käesoleva ettepaneku punkt 202.
(71)
–	Vt käesoleva ettepaneku punkt 100.
(72)
–	Vt nt eespool 54. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Varec.
(73)
–	Samuti on võimalik, et kõnealused tõendid võivad olla saadud teiselt riigilt vastavalt rahvusvahelistele kokkulepetele, millega on ette nähtud vastastikune koostöö terrorismivastases võitluses. Selle kohta vt ühise seisukoha 2001/931 artikkel 4, mis kohustab liikmesriike andma üksteisele kõikvõimalikku abi terroriaktide tõkestamiseks ja nende vastu võitlemiseks. Julgeolekuorganitele võib mõistetavatel põhjustel olla vastumeelt teabe selline jagamine, kui neil on tegelikult alust uskuda, et teabe saaja ei hoia seda teavet turvaliselt.
(74)
–	Näiteks OMPI kohtuotsuse punktis 133 märkis Üldkohus, et „on vaidlustatud […] allesjättev meede”.
(75)
–	Viidatud eespool 24. joonealuses märkuses, ettepaneku punkt 47.
(76)
–	Kohtuasi T‑85/09 (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
(77)
–	Vt punktid 149 ja 150.
(78)
–	Subjektiivse hindamise mõju kohta õigusnormide koostamisele vt lisaks minu 22. mai 2008. aasta ettepanek kohtuasjas C‑427/06: Bartsch (EKL 2008, lk I‑7245, ettepaneku punktid 44−46).
(79)
–	Otsus kohtuasjas [GC] nr 3455/05: A jt vs.
Ühendkuningriik, punkt 173.
(80)
–	Artikli 15 lõige 1. Vt samuti otsused kohtuasjades Aksoy jt vs.
Türgi, nr . 14037/04, 14052/04, 14072/04, 14077/04, 14092/04, 14098/04, 14100/04, 14103/04, 14112/04, 14115/04, 14120/04, 14122/04 ja 14129/04 (2. jagu), punkt 68.
(81)
–	Selle kohta vt minu 10. aprilli 2008. aasta ettepanek kohtuasjas C‑345/06: Heinrich (EKL 2009, lk I‑1659, ettepaneku punkt 100).
(82)
–	Vt muu hulgas eespool 24. joonealuses märkuses viidatud Kadi I kohtuotsus, punkt 284.
(83)
–	Kohtuasi Doorson vs.
Madalmaad, Recueil des arrêts et décisions
1996‑II, punkt 70.
(84)
–	Kohtuasi [GC] nr 27052/95: Jasper vs. Ühendkuningriik.
(85)
–	Punkt 52. Selle kohtuasja vastavas osas arvestati otsuse tegemisel konventsiooni artikli 6 lõike 1 sätteid kriminaalsüüdistuste üle otsustamise kohta, kuid ei ole ühtki põhjust, miks see põhimõte peaks ainult selle valdkonnaga piirduma. Vt samuti Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused kohtuasjades [GC] nr 28901/95: Rowe ja Davis vs.
Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions 2000‑II, punkt 61; [GC] nr 29777/96: Fitt vs.
Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions 2000‑II, punkt 45; ja nr 40412/98: V vs.
Soome, punkt 75.
(86)
–	Otsus eespool 82. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Jasper vs.
Ühendkuningriik, punkt 52.
(87)
–	Otsus kohtuasjas nr 39482/98: Dowsett vs.
Ühendkuningriik (teine jagu), Recueil des arrêts et décisions 2003‑VII, punkt 50.
(88)
–	Viidatud eespool 79. joonealuses märkuses.
(89)
–	Eriadvokaatide süsteem on keerukas, kuid sisuliselt tähendab see erinõustaja määramist, kes esindab riigiga vastuollu sattunud isiku huve olukorras, kus tõendid, mida riik kavatseb selle isiku vastu kasutada, ei ole riikliku julgeoleku kaalutlustel osaliselt või täielikult avaldatavad. Sel erinõustajal peab olema salastatud materjalidega töötamise luba, kuna see annab talle õiguse tutvuda konfidentsiaalsete tõenditega (ehk „salastatud materjaliga” ( closed material )). Ta võib suhelda oma kliendiga igal ajal enne salastatud materjaliga tutvumist, kuid mitte pärast seda. Kliendil on õigus viibida kohal kõikides menetlusetappides, kus esitatakse mittekonfidentsiaalseid tõendeid, kuid mitte sel ajal, kui kohus või tribunal kaalub salastatud materjali. Kirjeldatud süsteem seati sisse siis, kui asutati Special Immigration Appeals Tribunal (edaspidi „SIAC”) vastuseks inimõiguste kohtu märkustele kohtuasjas Chahal vs.
Ühendkuningriik ( Recueil des arrêts et décisions
1996‑V, punkt 31), kus nimetatud kohus tuvastas, et Ühendkuningriik rikub konventsiooni artikli 5 lõiget 4, sest siseriiklikule kohtule oli julgeoleku kaalutlustel jäetud tõendeid avaldamata. Ehkki kõnealust süsteemi on pärast selle sisseseadmist kohandatud, et lahendada esitatud vastuväiteid, ei tähenda see, et seda süsteemi enam ei kritiseerita. Vt nt House of Lords and House of Commons Joint Committee on Human Rights’i (Ühendkuningriigi parlamendi ülem‑ ja alamkoja ühiskomitee inimõiguste küsimuses) aruanne „Counter-Terrorism Policy and Human Rights (Sixteenth Report)”: ): Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, lk 36. Selles aruandes on muu hulgas täheldatud, et eriadvokaadid ei saa praktikas kasutada tõendeid ega oskusteadmisi, mis võimaldaksid neil vaidlustada julgeolekuteenistuse hinnanguid; et neil ei ole vahendeid vaidlemaks vastu Ühendkuningriigi valitsuse hinnangule, mille järgi avaldamine kahjustaks avalikke huve, ning selle tagajärjel on valitsuse hinnangud selle kohta, mida saab ja mida ei saa avaldada, tegelikult vaidlustamatud ja peaaegu alati kohtus edukad; ning – üldiselt – et takistades eriadvokaate nende ettenähtud ülesande täitmisel, loob praegu toimiv süsteem „tõsise ohu, et õigusemõistmine nurjub”. Rõhutaksin siiski, et need märkused on seotud sisuliselt süsteemi toimimise, mitte selle tuumstruktuuriga, milles on püütud lahendada ka absurdsust ja kaitseõiguste jõhkrat puudumist, mille tüüpiliseks näiteks oli Immigration Appeals Tribunali apellatsiooniasi Dutschke vs.
Secretary of State for the Home Department (Appeal No TH 381/70), mis umbkaudu 30 aastat tagasi sai Ühendkuningriigi advokaatide hulgas cause célèbre ’iks. Selle kohta vt Hepple, B. A., Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case, Modern Law Review, Vol. 34 (september 1971), lk 501−519.
(90)
–	Punkt 216.
(91)
–	Tõepoolest otsustas ta, et eriadvokaat võiks „täielikult avaldamata jätmise ning täieliku, avatud, võistleva menetluse puudumise tasakaalustamisel täita olulist funktsiooni, kontrollides tõendeid ja esitades suletud istungitel argumente kinnipeetava kasuks” (punktid 218 ja 220).
(92)
–	Eespool 77. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas A jt vs.
Ühendkuningriik, punktid 205 ja 220.
(93)
–	Vt 29. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑550/09: E ja F (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 57) ja eespool 74. joonealuses märkuses viidatud Kadi II kohtuotsus, punkt 137.
(94)
–	Vastavate küsimuste täieliku analüüsiga tutvumiseks vt Spaventa, E. märkmed PMOI I kohtuotsuse ja vaidlustatud kohtuotsuse kohta, (2009) 46 CML Rev., lk 1239.
(95)
–	Vt eespool 24. joonealuses märkuses viidatud Kadi I kohtuotsus, punkt 316.
(96)
–	Vt muu hulgas 17. detsembri 1970. aasta otsus kohtuasjas 11/70: Internationale Handelsgesellschaft (EKL 1970, lk 1125, punkt 4) ja hiljutine eespool 11. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas parlament vs.
nõukogu, punkt 35, ning 8. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑409/06: Winner Wetten (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 58). Vt samuti Tridimas, T., Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?, Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune : essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001, lk 71, kus autor kirjeldab Euroopa Kohtu lähenemisviisi kui „põhiseaduslikku doktriini common law ’ meetodil”.
(97)
–	Vt Spaventa, E., „Counter-terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and PMOI”, (ilmumas) väljaandes The EU and Global Emergencies, Antoniadis. A., Schütze, R. and Spaventa, E. (eds), Hart Publishing, 2011, kus autor kirjeldab seisukohta, et loetellu hõlmamise vaidlustamine on siseriiklike ametivõimude ja/või kohtute jaoks ennekõike „Pontius Pilatuse lähenemisviisi” küsimus, ja väljendab seejärel arvamust, et see lähenemisviis on „sügavalt mitterahuldav, sest ainult ühenduse kohtud saavad hinnata liidu aktide õiguspärasust, ja loetellu saab hõlmata ainult neid, kes on seotud „terroriaktidega”, nagu need on määratletud ühises seisukohas 2001/931. Ei ole ühtki põhjust, miks Euroopa Kohus peaks loobuma oma tõlgendamis‑ ja kohtumõistmiskohustusest selleks, et kontrollida, kas isiku või rühmituse loetellu hõlmamiseks on piisavalt tõendeid”. Vt samuti Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti aruanne National Human Rights Legislation, Strengthening the fundamental rights architecture in the EU I, 2010, kus on märgitud, et „Euroopa Liidu liikmesriigid kasutavad inimõigusi puudutavate eri garantiidest kinnipidamise jälgimisel ka üsna killustatud lähenemisviisi” (lk 5).
(98)
–	Viidatud eespool 77. joonealuses märkuses, punkt 186.
(99)
–	Vt nt harta artikli 51 lõige 1. Seoses kohustusega tagada põhiõigustest kinnipidamine Euroopa Liidu tasandil vt samuti eespool 94. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas 11/70: Internationale Handelsgesellschaft, punkt 4, ja seoses siseriikliku õiguse ja Euroopa Liidu õiguse eristamisega vt 29. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑299/95: Kremzow (EKL 1997, lk I‑2629, punkt 15). Üldiselt vt eespool 24. joonealuses märkuses viidatud Kadi I kohtuotsus, punkt 285.
(100)
–	Viidatud eespool 24. joonealuses märkuses. Ehkki Kadi I kohtuasi puudutas „konventsionaalseid” rahaliste vahendite külmutamise korraldusi vastavalt ÜRO julgeolekunõukogu resolutsioonile 1333 (2000), ei näe ma põhjust, miks samad põhimõtted ei peaks kehtima resolutsiooni 1373 (2001) alusel tehtud „iseseisvate” korralduste suhtes.
(101)
–	Punktid 34 ja 35.
(102)
–	Selle kohta vt eespool 24. joonealuses märkuses viidatud Kadi I kohtuotsus, punkt 335.