Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 23. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
versus
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
menetluses osalesid:
FATA Assicurazione danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus))
Eelotsusetaotlus – Mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustus – Direktiiv 84/5/EMÜ – Kannatanu pärijatele tekitatud mittevaraline kahju – Kindlustusandja regressihagi – Kindlustuspoliisis sisalduva lepingutingimuse tühisuse vastuväide – Kohtu pädevuse puudumine kontrollida selle tingimuse kehtivust (täitmisele pööratavust) – Seadusjõu omandanud kohtulahendi mõju selle tingimuse kehtivusele (täitmisele pööratavusele)
I.      Sissejuhatus
1.        Nõukogu teise direktiivi 84/5/EMÜ(2) artikli 2 lõike 1 kohaselt pidid liikmesriigid tagama, et kõik õigusnormid või kindlustuspoliisi tingimused, mis välistavad kindlustuskaitse alt eelkõige sõidukite kasutamise või juhtimise nende seisukorra ja turvalisusega seotud tehniliste nõuete rikkumise korral, on liiklusõnnetuses kannatanute suhtes õigustühised (või pigem täitmisele mittepööratavad).(3) Sama norm on nüüd sätestatud direktiivis 2009/103/EÜ,(4) mis on direktiivi 84/5 (ja teiste selle valdkonna direktiivide) õigusjärglane.(5)
2.        Vaidlus põhikohtuasjas puudutab liiklusõnnetust, milles mootorratas põrkas kokku teise sõidukiga; nii mootorrattur kui tema kaassõitja said surma. Kaassõitja oli mootorratta omanik ja ühtlasi sama mootorratta suhtes kindlustusvõtja. Asjaomane kindlustusselts esitas kaassõitja pärijate vastu hagi, nõudes neile kaassõitja surmast tuleneva mittevaralise kahju eest makstud summade tagasimaksmist. Oma nõude põhjenduseks väitis kindlustusselts, et mootorratas oli tehniliselt sobiv vaid ühe isiku (juhi) veoks ja et kindlustuspoliisi kohaselt on kindlustuskaitse ebaseadusliku reisijateveo korral välistatud (edaspidi „välistav klausel“).
3.        Käesoleval menetlusel on olnud mitu staadiumit. Praeguses staadiumis, mis kujutab endast (teistkordset) menetlust Corte suprema di cassaziones (Itaalia kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, väidavad kaassõitja pärijad, et välistav klausel on tühine. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et välistava klausli (suhteline) tühisus on liikmesriigi õiguse kohaselt vastuvõetamatu tulenevalt menetluse varasemas staadiumis tehtud kohtulahendi – milles kinnitati, et kindlustusandjal on selle klausli alusel õigus esitada kaassõitja pärijate vastu regressinõue – seadusjõust, kuna seda õigust ei vaidlustatud. Ühtlasi märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kindlustusandja regressiõiguse selline (kaudne) kinnitus näib olevat vastuolus direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 sätestatud normiga (mis on käesolevas asjas ajaliselt kohaldatav).(6) Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas kohtulahendi seadusjõu riigisisene
toime tuleb liidu õiguse alusel jätta kohaldamata, et seda küsimust oleks võimalik analüüsida eesmärgiga tagada eespool nimetatud sätte tõhusus.
4.        See küsimus on ajendatud eelkõige Euroopa Kohtu praktikast, milles on liikmesriigi kohtule pandud kohustus jätta kohtulahendi seadusjõu toime tarbijaõiguse valdkonnas kohaldamata, juhul kui see kohus on lihtsamalt öeldes jätnud kohtumenetluse varasemas staadiumis analüüsimata, kas tarbijalepingutes sisalduvad tingimused võivad olla ebaõiglased.(7) See kohustus kerkis esile kohtupraktika järkjärgulise arengu käigus (mis, nagu ma allpool selgitan, viis hiljutise kohtuotsuseni Soledil) ja kujutab endast erandit reeglist, et lõplikud kohtuotsused peavad jääma puutumatuks. Käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimused annavad Euroopa Kohtule esimest korda võimaluse täpsustada, kas see kohustus kehtib ka mootorsõiduki vastutuskindlustust käsitlevate liidu õigusnormide valdkonnas, tuginedes kaalutlustele, mis on eriomased liiklusõnnetuses kannatanute kaitsele, mis on üks nende õigusnormidega taotletavatest eesmärkidest.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
5.        Direktiivi 72/166/EMÜ(8) teises põhjenduses oli märgitud, et „mootorsõidukite kasutamisega seotud tsiviilvastutuse kohustusliku kindlustuskaitse piiridel kontrollimise ainus eesmärk on kaitsta selliste sõidukite põhjustatud õnnetuste võimalike ohvrite huve; sellise piirikontrolli olemasolu põhjuseks on lahknevused liikmesriikide nõudmiste vahel kõnealuses valdkonnas“.
6.        Selle direktiivi kolmandas põhjenduses oli märgitud, et „kõnealused lahknevused võivad takistada mootorsõidukite ja isikute vaba liikumist ühenduses; seetõttu mõjutavad need otseselt ühisturu loomist ja toimimist“.
7.        Sama direktiivi viiendas põhjenduses oli märgitud, et „on soovitav, et liikmesriikide elanikud saaksid teadlikumaks ühisturu tegelikust olukorrast, ning selleks tuleks võtta täiendavaid meetmeid, et liberaliseerida liikmesriikide vahel reisivate isikute ja mootorsõidukite liikumist käsitlevad eeskirjad; […]“.
8.        Lisaks oli selle direktiivi kuuendas põhjenduses märgitud, et „reisijate liikumist käsitlevate eeskirjade selline leevendamine on järjekordne samm liikmesriikide turgude vastastikuse avamise ja siseturuga sarnaste tingimuste loomise suunas“.
9.        Direktiivi 72/116 artikli 3 lõikes 1 oli sätestatud, et „iga liikmesriik võtab […] kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste meetmete põhjal.”
10.      Direktiivi 84/5
kolmas ja seitsmes põhjendus oli sõnastatud järgmiselt:
„eri liikmesriikide õigusaktides on siiski märkimisväärseid erinevusi kõnealuse kindlustuskaitse kohustuse ulatuses; need erinevused mõjutavad otseselt ühisturu loomist ja toimimist;
[…]
kannatanute huvides on, et teatavate erandiklauslite mõju piirduks kindlustusandja ja õnnetuse põhjustanud isiku omavaheliste suhetega; […]“
11.      Direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 oli sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et kõiki direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 kohaselt väljaantud kindlustuspoliisis sisalduvaid õigusaktide sätteid või lepingu tingimusi, millega jäetakse kindlustuse alt välja sõidukid, mida kasutavad või juhivad:
–      isikud, kellel ei ole selleks otseseid või kaudseid volitusi, või
–      isikud, kellel ei ole asjaomase sõiduki juhtimiseks vajalikku juhiluba, või
–      isikud, kes rikuvad asjaomase sõiduki seisukorda ja turvalisust käsitlevaid tehnonõudeid, mis on sätestatud õigusaktides,
peetakse direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 kohaldamisel õigustühisteks, kui tegemist on õnnetuses kannatanud kolmandate isikute nõuetega.
Esimeses taandes nimetatud sätetele või tingimustele võib siiski tugineda isikute puhul, kes sisenesid kahju tekitanud sõidukisse vabatahtlikult, juhul kui kindlustusandja suudab tõendada, et nad teadsid, et sõiduk oli varastatud.
Liikmesriigid võivad oma territooriumil toimunud õnnetuste puhul loobuda esimese lõike sätete kohaldamisest, kui kannatanu võib kantud kahju eest hüvitist saada sotsiaalkindlustusorganilt.“
12.      Nõukogu kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ(9) viiendas põhjenduses oli märgitud, et „teatavates liikmesriikides on eelkõige puudujääke mootorsõidukite sõitjate kohustusliku kindlustuskaitse osas; kaitsmaks seda võimalike kannatanute eriti kaitsetut kategooriat, tuleks sellised puudujäägid kõrvaldada“.
13.      Direktiivi 90/232
kolmeteistkümnendas põhjenduses oli märgitud, et „täiendamine, mis parandab kindlustatute ja õnnetustes kannatanute kaitset, aitab veelgi kaasa ühenduse sisepiiride ületamisele ja seega ka toimiva siseturu loomisele; seepärast tuleks lähtuda tarbijakaitse kõrgest tasemest“.
14.      Direktiivi 90/232 artikli 1 lõikes 1 oli sätestatud, et „[direktiivi 72/166] artikli 3 lõikes 1 nimetatud kindlustus katab vastutuse sõiduki kasutamisel kõigile sõitjatele, välja arvatud juhile tekitatud vigastuste korral, ilma et see piiraks [direktiivi 84/5] artikli 2 lõike 1 teise lõigu kohaldamist“.
B.      Itaalia õigus
15.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab eelkõige tsiviilseadustiku (Codice Civile) artiklile 2059 (nagu seda on riigisiseses kohtupraktikas tõlgendatud), mis käsitleb õnnetuses hukkunud isiku lähedastele perekonnaliikmetele tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et neid perekonnaliikmeid tuleb pidada kannatanuteks ja seega kahjustatud kolmandateks isikuteks, kelle õigust hüvitisele ei saa kindlustusandja regressihagiga kahjustada.
16.      Ühtlasi selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tsiviilkohtumenetluse seadustik (Codice di procedura civile; edaspidi „tsiviilkohtumenetluse seadustik“) ei võimalda tsiviilkohtumenetluses esitatud nõudeid omal soovil muuta. Esimeses astmes saab nõuet muuta ainult kitsastes piirides (vt tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 171-ter või esimese astme menetluse ajal kehtinud õigusnormide kohta tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 183). Edasikaebemenetluses ei ole uute aluste lisamine lubatud (tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 345); sama kehtib õiguspärasuse kontrolli kohta (tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 360).
17.      Peale selle on nii, et kui apellatsioonikohtu otsuse peale esitatakse kassatsioonkaebus, siis „[a]sja uuesti läbivaatamise menetluses […] ei saa pooled esitada muid nõudeid kui need, mis esitati selles menetluses, milles vaidlustatud kohtuotsus tehti, välja arvatud juhul, kui uute nõuete esitamise vajadus tuleneb kassatsioonikohtu otsusest“ (tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 394 kolmas lõik). Seega on neil apellatsioonikohtu analüüsitud väidetel, mida ei ole kassatsioonkaebuses vaidlustatud, kohtulahendi seadusjõud (tsiviilseadustiku artikkel 2909 ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 324). Sellest põhimõttest võib kõrvale kalduda üksnes juhul, kui kassatsioonikohtu otsus saata kohtuasi uueks läbivaatamiseks tagasi puudutab kohtuotsuse seda osa, mis on sama otsuse mõne muu osa loogiline või õiguslik eeltingimus (tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 336 esimene lõik).
18.      Lisaks selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele, et direktiivi 84/5 artikli 2 lõiget 1 ei ole riigisisese õigusaktiga üle võetud mõne ad hoc seadusandliku aktiga, vaid kõik selle direktiivi sätted (välja arvatud artikkel 3, mis ei ole käesolevas asjas vaidluse all) olid juba ette nähtud 24. detsembri 1969. aasta seadusega nr 990, mis käsitleb mootorsõidukite ja laevade kasutamise kohustuslikku tsiviilvastutuskindlustust (legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti; GURI nr 2, 3.1.1970) (edaspidi „seadus nr 990“).
19.      Eelkõige oli selle seaduse artikli 18 teises lõigus sätestatud põhimõte, et kahjustatud kolmandate isikute vastu ei saa kindlustuskaitset piiravatele lepingutingimustele tugineda (säte, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul vastab direktiivi 84/5 artikli 2 lõikele 1).Täpsemalt oli selles sättes ette nähtud, et „kindlustuslepingu maksimumsumma ulatuses ei saa kindlustusandja vahetult tema vastu hagi esitanud kahjustatud isiku vastu tugineda lepingust või lepingutingimustest tulenevatele eranditele, mis näevad ette kindlustatud isiku võimaliku panuse kahju hüvitamisesse. Kindlustusandjal on siiski õigus esitada kindlustatud isiku vastu regressinõue, kui tal oleks lepingu alusel olnud õigus hüvitise väljamaksmisest keelduda või seda vähendada.“
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
20.      PA suri 30. augustil 1998 liiklusõnnetuses. See toimus siis, kui PA sõitis mootorrattal, mis kuulus talle endale ja mida juhtis SE, kes samuti hukkus õnnetuses. Mootorrattal oli tsiviilvastutuskindlustus kindlustusseltsis FATA SpA, millest sai hiljem Società Cattolica di Assicurazioni SpA (edaspidi „Cattolica“). Kindlustusvõtja oli PA.
21.      TM, EO, RY, LS, KV ja UJ (edaspidi „PA sugulased“) esitasid 1999. aastal Tribunale di Crotonele (Crotone esimese astme kohus, Itaalia) hagi kõigi isikute, sealhulgas Cattolica vastu, keda võib põhimõtteliselt õnnetuse eest vastutavaks pidada. Menetlus lõpetati esimeses astmes Tribunale di Crotone (Crotone esimese astme kohus) 24. jaanuari 2005. aasta otsusega, millega SE tunnistati õnnetuse eest vastutavaks 80% ulatuses (ülejäänud 20% omistati teise sõiduki juhile).
22.      Kui see menetlus oli pooleli, esitas Cattolica samale kohtule kaebuse PA sugulaste vastu, väites, et i) vaidlusalune mootorratas on tunnistatud tehniliselt sobivaks vaid ühe isiku veoks; ii) seda sõidukit hõlmav kindlustuspoliis välistas kindlustuskaitse ebaseadusliku reisijateveo korral; iii) kuigi sellele erandile ei saa tugineda kahjustatud kolmanda isiku vastu, võimaldas see kindlustusseltsil nõuda kindlustusvõtjalt õnnetuses kannatanule makstud summade tagasimaksmist; iv) kuna kindlustusvõtja suri, läksid tema võlad pärimisõiguse alusel üle tema pärijatele, ja v) sellest tuleneb, et ehkki PA vanematel oli õigus saada PA surma eest hüvitist, pärisid nad ka tema võlad ja pidid seega kindlustusandjale tagasi maksma summad, mis olid neile kui kahjustatud kolmandatele isikutele makstud. Sellega seoses palus Cattolica kohustada neid tagastama kõik neile makstud või maksmisele kuuluvad summad (edaspidi „regressihagi“).
23.      Corte d’appello di Catanzaro (Catanzaro apellatsioonikohus, Itaalia) kohustas 27. septembri 2012. aasta otsusega PA sugulasi Cattolicalt saadud summad tagasi maksma. Cattolica esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse, väites, et Corte d’appello di Catanzaro (Catanzaro apellatsioonikohus) oli teinud otsuse PA sugulastele ettemaksena juba tasutud summade tagasimaksmise nõude kohta, kuid ei teinud otsust kohustuse kohta maksta tagasi neile tulevikus makstavad summad.
24.      Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) rahuldas selle kassatsioonkaebuse 10. mai 2016. aasta kohtuotsusega, leides, et Cattolical on õigus juba makstud ja veel maksmata summad täies ulatuses tagasi saada, tingimusel et asja sisuliselt arutav kohus tuvastab, et PA sugulased on PA pärijad. Corte d’appello di Catanzaros (Catanzaro apellatsioonikohus) uuendati asja sisulist arutamist. See kohus tuvastas 21. detsembri 2020. aasta kohtuotsuses, et PA sugulased on PA pärijad, kohustas neid juba saadud summad Cattolicale tagasi maksma ning kohustas neid veel tasumata summad tasaarvestama summadega, mis tuleb regressihagi alusel tagasi maksta.(10)
25.      LS ja KV (kaks PA sugulast) esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Corte suprema di cassazionele (kassatsioonikohus). Selle kaebusega ühinesid UJ, RY ja TM (LS, KV, UJ, RY ja TM; edaspidi „põhikohtuasja kassaatorid“). Selles kohtus väidavad kassaatorid alates põhikohtuasja algusest esimest korda, et välistav klausel on tühine, kuna see on vastuolus direktiivi 84/5 artikli 2 lõikega 1.
26.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi see argument võib olla põhjendatud, on see riigisisese õiguse kohaselt ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna seda ei esitatud menetluse varasemas staadiumis. Sellest järeldub, et välistavast klauslist tulenevat Cattolica õigust mõjutab nüüd varasemate samas menetluses tehtud kohtulahendite seadusjõud, kuna nende kohta ei ole vastuväiteid esitatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas möönnud, et kohtuotsuste lõplikkuse põhimõttel on mitu erandit, ning see kohus küsib, kas mõni neist eranditest oleks kohaldatav ka käesoleva kohtuasja asjaoludele. Samuti märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja kassaatorid olid tema hinnangul üles näidanud täielikku passiivsust, kuna nad ei taotlenud vaidlusaluse tingimuse tühiseks tunnistamist menetluse varasemas staadiumis.
27.      Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) 23. detsembri 2024. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. jaanuaril 2025, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 84/5] artikliga 2, niisuguses olukorras, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis takistab seetõttu, et Itaalia tsiviilkohtumenetluses on tähtaegselt tõstatamata küsimuste osas tekkinud seadusjõud, tõstatada viimases kohtuastmes esimest korda sellise lepingutingimuse tühisust, mis sisaldub [mootorsõiduki tsiviilvastutus]kindlustuse lepingus, mis lubab viidatud direktiivi rikkudes kindlustusandjal kasutada regressiõigust transporditud isiku suhtes, kellel on korraga nii kahjustatud isiku kui ka kindlustusvõtja staatus?
2.      Kas põhimõtet, mille kohaselt [Euroopa Liidu] õiguse tõhusus on kohtuotsuse seadusjõu suhtes ülimuslik, kohaldatakse ka juhul kui a) kohtuotsus rikub õigust saada kahjuhüvitist, mille olemasolu liiklusõnnetuses hukkunud isiku perekonnal – [mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustuse] andja suhtes – on tunnustatud [direktiivi 84/5] artiklis 2; b) selle õiguse omaja on liidu õigust rikkuva kohtuotsusega lõppenud menetluse kestel käitunud täiesti passiivselt?
28.      Lisaks palus eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleva eelotsusetaotluse suhtes kohaldataks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 105 lõikes 1 ette nähtud kiirendatud menetlust. Selle taotluse põhjenduseks viitas ta esiteks Euroopa Kohtu tehtava kohtuotsuse asjakohasusele paljudes teistes kohtuasjades, võttes arvesse, et käesolevas asjas kõne all olevaid lepingutingimusi kasutatakse ulatuslikult. Teiseks rõhutas ta seda, kui kaua aega on möödunud käesoleva menetluse aluseks olevate asjaolude asetleidmisest.
29.      Euroopa Kohtu president jättis selle taotluse 8. aprilli 2025. aasta kohtumäärusega rahuldamata, tuletades meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei kujuta õigussubjektide pelk (olgugi õiguspärane) huvi määrata võimalikult kiiresti kindlaks neile liidu õigusega antud õiguste ulatus iseenesest erandlikku asjaolu, mis võiks õigustada kiirendatud menetluse kasutamist. Samuti tuletas Euroopa Kohtu president selles kohtumääruses meelde, et sama kehtib isikute suure arvu või õiguslike olukordade kohta, mida võib mõjutada otsus, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab pärast Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamist tegema.(11)
30.      Cattolica, Itaalia ja Soome valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid käesolevas menetluses kirjalikud seisukohad. Need valitsused ja komisjon esitasid oma suulised seisukohad kohtuistungil, mis toimus 12. märtsil 2026.
IV.    Õiguslik analüüs
31.      Oma küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt esiteks teada, kas liidu õigusega on vastuolus riigisisese kohtulahendi seadusjõust tulenevad tagajärjed, mis puudutavad kindlustusandja õigust nõuda liiklusõnnetuses kannatanud kaassõitja pärijatele makstud (või maksmisele kuuluva) hüvitise tagasimaksmist. Käesoleval juhul oli kaassõitja ühtlasi kindlustusvõtja ja rikkus asjaomase sõiduki kasutamisel selle tehnilisi nõudeid. See küsimus tekib olukorras, kus tagasimaksmise nõue põhineb kindlustuspoliisi klauslil, mis väidetavalt rikub direktiivi 84/5 artikli 2 lõikest 1 tulenevat reeglit. Tuletan meelde, et selle reegli (mis on nüüd sätestatud direktiivi 2009/103 artikli 13 lõike 1 punktis c) kohaselt pidid liikmesriigid tagama, et õigusnormid või lepingulised sätted, millega jäetakse kindlustuskaitse alt välja eelkõige sõiduki kasutamine viisil, mis rikub sõiduki tehnilisi ja ohutusnõudeid, on õnnetuses kannatanud kolmandate isikute suhtes tühised (täitmisele mittepööratavad). See küsimus lähtub eelkõige kohtulahendi seadusjõust tehtavast erandist, mille Euroopa Kohus on välja töötanud muu hulgas direktiiviga 93/13/EMÜ(12) reguleeritud tarbijakaitse valdkonnas ja mida kohaldatakse olukordades, kus liikmesriikide kohtud on jätnud analüüsimata selle, kas asjasse puutuvad lepingutingimused võivad olla ebaõiglased.
32.      Teiseks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas eespool nimetatud küsimuse hindamist mõjutab asjaolu, et põhikohtuasja kassaatorid „käitusid täiesti passiivselt“. Nagu ma allpool selgitan, on see fraas ajendatud mõistest „täielik passiivsus“, mis on samuti laenatud direktiivi 93/13 kontekstis välja kujunenud kohtupraktikast, ning eelotsusetaotluse esitanud kohus kasutab seda selleks, et kirjeldada asjaolu, et põhikohtuasja kassaatorid ei ole menetluse varasemates staadiumides (milles nad on muidu aktiivselt osalenud) tuginenud välistava klausli tühisusele.
33.      Enne nende küsimuste sisulist käsitlemist (B) käsitlen lühidalt nende vastuvõetavust (A).
A.      Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
34.      Cattolica ei esita küll ametlikult eelotsusetaotluse vastuvõetamatuse vastuväidet, kuid märgib oma kirjalikes seisukohtades, et Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) ületas käesoleva eelotsusetaotluse esitamisega oma pädevust. Selle poole sõnul on see nii seetõttu, et riigisisese õiguse tõlgendamine kooskõlas liidu õigusega on vastuolus kohaldatava riigisisese õiguse sõnastusega. Täpsemalt väidab see pool, et tsiviilseadustiku artiklis 2909 on sätestatud, et kohtulahendi seadusjõud laieneb nii sõnaselgelt tõstatatud kui ka kaudselt lahendatud küsimustele. Isegi kui Euroopa Kohus peaks jõudma järeldusele, et liidu õiguse kohaselt tuleb kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime jätta käesoleva kohtuasja asjaoludel kohaldamata, ei saa sama tulemust saavutada asjakohase liikmesriigi õiguse alusel, kuna see kujutaks endast tsiviilseadustiku artikli 2909 contra legem tõlgendust.
35.      Sellega seoses märgin, et esiteks ei ole Euroopa Kohtu ülesanne ELTL artikliga 267 reguleeritud eelotsusemenetluses tema ja liikmesriikide kohtute vahelist ülesannete jaotust arvestades kontrollida, kas eelotsusetaotlus on tehtud kooskõlas kohtukorraldust ja -menetlust reguleerivate riigisiseste õigusnormidega.(13)
36.      Teiseks tuletan meelde, et käesolevas menetluslikus kontekstis on „üksnes asja menetleva ja selles tehtava kohtulahendi eest vastutava riigisisese kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust“.(14) Järelikult tuleneb üldisest eeldusest, et eelotsuse küsimused on asjakohased, et kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.(15)
37.      Käesolevas kohtuasjas soovitakse eelotsuse küsimustega teada, kas direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 sätestatud õigusnormi soovitav toime, mille liikmesriigid on kohustatud tagama, kohustab jätma kohtulahendi seadusjõu riigisiseselt kohaldamata olukorras, kus jõustunud kohtuotsusega on kinnitatud sellist õigust, mis on selle õigusnormiga väidetavalt vastuolus. Eelotsusetaotluses esitatud selgitustest nähtub selgelt, et see liidu õiguse küsimus on otseselt asjakohane seoses otsusega, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema seoses välistava klausli kohta esitatud vastuväite vastuvõetavusega. Neil asjaoludel on esitatud küsimuste asjakohasus selgelt tuvastatud.
38.      Kolmandaks, mis puudutab Cattolica märkust, et tsiviilseadustiku artiklit 2909 on väidetavalt võimatu tõlgendada viisil, mis on kooskõlas kohustusega välistada põhikohtuasja asjaoludel kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime (jällegi juhul, kui selline kohustus tuvastatakse), siis peab selle asjaolu kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, arvestades kohaldatavas liikmesriigi õiguses ette nähtud tõlgendusvõimalusi. Asjaolu, et käesoleva eelotsusetaotluse esitamisel ei tõstatatud küsimusi seoses eespool viidatud väidetava võimatusega tõlgendada liikmesriigi õigusnormi kooskõlas liidu õigusega, näitab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole tuvastanud ühtegi Cattolica kirjeldatud tõlgendamistakistust.
39.      Lisaks ja eespool toodut arvestamata saab liikmesriigi õigusnormi ja liidu õiguses sätestatud kohustuse vastuolu üldjuhul lahendada muude vahenditega. Kui liikmesriigi õigust ei ole võimalik tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, võib tekkida kohustus tühistada liidu õigusega vastuolus olev liikmesriigi õigusnorm (kui olukorda reguleerival liidu õigusnormil on vahetu õigusmõju).(16) On tõsi, et seda võimalust ei teki sellistes horisontaalsetes suhetes, nagu on kõne all põhikohtuasjas (kuna kõnealune säte on direktiivi osa ja teise eraõigusliku isiku vastu ei saa vahetult direktiivile tugineda).(17) Kui aga kooskõla liidu õigusega ei ole võimalik eespool kirjeldatud viisil tagada, võib asjaomane pool taotleda asjaomase liikmesriigi vastutusele võtmist liikmesriigi kohtus.(18) Sellest järeldub, et (potentsiaalne) võimatus tagada kooskõla Euroopa Kohtu konkreetses kohtuasjas antud vastusega ja tõlgendada riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega ei muuda seda vastust (ning seega selle vastuseni viinud küsimusi) asjakohatuks.
40.      Kõigil neil põhjustel tuleb käesolev eelotsusetaotlus minu arvates lugeda vastuvõetavaks.
B.      Eelotsuse küsimuste põhjendatus
41.      Selles jaotises esitan kõigepealt mõned sissejuhatavad märkused käesoleva eelotsusetaotluse ulatuse kohta (1). Seejärel käsitlen asjakohast õiguslikku konteksti, sealhulgas liidu õiguse positsiooni seoses kohtulahendi seadusjõu riigisisese toimega eelkõige tarbijakaitse valdkonnas (2). Selle põhjal selgitan, et teatud sarnasustest hoolimata ei esine mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonnas direktiiviga 93/13 ette nähtud kaitse eritunnuseid, mis õigustaksid (üsna laialt määratletud) erandit kohtulahendi seadusjõu riigisisesest toimest (3).
1.      Analüüsi ulatus
42.      Soovin teha kaks täpsustust käesoleva analüüsi ulatuse kohta.
43.      Esiteks, nagu meenutab komisjon, puudutab põhikohtuasjas käsitletav olukord eraõiguslikke isikuid (põhikohtuasja kassaatorid), kes väidavad, et üks lepingutingimus on direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 rikkumise tõttu teise eraõigusliku isiku (Cattolica) suhtes tühine (täitmisele mittepööratav). Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt – ja nagu juba eespool lühidalt meenutatud – ei saa direktiivil siiski olla eraõiguslike isikute vahelistes suhetes horisontaalset vahetut õigusmõju.(19) Seega ei saa direktiivi 84/5 artikli 2 lõikele 1 kui sellisele tugineda kindlustusandja vastu ja väita, et kõnealune välistav klausel on tühine (täitmisele mittepööratav). Samas selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selles artiklis sätestatud õigusnorm kajastub seaduse nr 990 artikli 18 teises lõigus (nagu nähtub eespool punktidest 18 ja 19). Ta selgitab ka, et selles sättes, nagu liikmesriigi kohtud on seda tõlgendanud, on kehtestatud põhimõte, et kahjustatud kolmandate isikute vastu ei saa kindlustuskaitset piiravatele lepingutingimustele tugineda, nagu märkis kohtuistungil ka Itaalia valitsus.
44.      Neil asjaoludel ei saa käesolevat eelotsusetaotlust käsitada nii, et selles on tõstatatud küsimus direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 vahetu kohaldatavuse kohta horisontaalses suhtes, vaid pigem on eelotsusetaotluse eesmärk tõlgendada selle direktiivi sätteid selleks, et kohaldada vastavat riigisisesest õigusnormi ja kohtulahendi seadusjõudu käsitlevaid asjakohaseid riigisiseseid õigusnorme õigesti (kooskõlas liidu õigusega).
45.      Teiseks puudutab käesolev eelotsusetaotlus peamiselt seda, milline mõju on tarbijatega seotud kohtulahendi seadusjõust tehtaval erandil mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonnas. Samas märkis komisjon oma kirjalikes märkustes, et kui Cattolica ja PA vaheline suhe tuleb kvalifitseerida müüja või teenuste osutaja ja tarbija vaheliseks suhteks direktiivi 93/13 tähenduses, siis kohalduksid selles direktiivis ette nähtud kaitsest tulenevad põhimõtted (sealhulgas need, mis puudutavad kohtulahendi seadusjõu erandit) automaatselt. Kohtuistungil arutati põhjalikult ka nende kahe korra omavahelist seost.
46.      Selles kontekstis ja selleks, et muuta lugejale järgnevas analüüsis otsitava teksti leidmist lihtsamaks, analüüsin, kas tarbijakaitse valdkonnas välja töötatud kohtulahendi seadusjõust tehtav erand on vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusele kohaldatav normidele mootorsõiduki vastutuskindlustust käsitlevatele normidele, arvestades liidu õigusnormide konkreetseid eesmärke. Seejärel käsitlen selle õigusvaldkonna ja direktiivi 93/13 vahelist suhet (ning võimalikku kattumist).(20)
2.      Asjakohane õigusraamistik
47.      Nagu eespool märgitud, alustan seda alajaotist kommentaariga õnnetuses kannatanud kolmanda isiku mõiste kohta mootorsõidukite kasutamisega seotud kohustuslikku tsiviilvastutuskindlustust käsitleva liidu õiguskorra tähenduses (a). Seejärel käsitlen liidu õiguses võetud seisukohta küsimuses, milline on kohtulahendi seadusjõu toime liikmesriigi õiguses (b).
a)      Mõiste „õnnetuses kannatanud kolmas isik“
48.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Corte d’appello di Catanzaro (Catanzaro apellatsioonikohus) otsus, mille peale talle kaebus esitati, näib olevat rikkunud liidu õigust, kuna sellega keelduti andmast õigust hüvitisele sellise isiku pärijatele, kes mootorsõiduki (mille asjaomane kindlustusvõtja ta oli) kaassõitjana hukkus liiklusõnnetuses, milles see sõiduk osales, ja keda tuleb seega pidada õnnetuses kannatanud kolmandaks isikuks asjakohaste mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustuse valdkonnas kehtestatud liidu õigusnormide tähenduses.
49.      Sellega seoses tuletan esiteks meelde, et nendel liidu õigusnormidel on kaks eesmärki: „ühelt poolt tagada nii Euroopa Liidu territooriumil põhiasukohta omavate sõidukite kui ka nendes viibivate isikute vaba liikumine ning teiselt poolt tagada nende sõidukitega põhjustatud õnnetustes kannatanutele samalaadne kohtlemine, olenemata sellest, kus liidu territooriumil õnnetus juhtus“.(21)
50.      Teiseks, mis puudutab isikuid, kelle suhtes sellist samalaadse kohtlemise kaitse tagatist kohaldatakse, siis on Euroopa Kohus korduvalt täpsustanud, et ainus lubatud vahetegemine on juhi ja kaassõitja vahel.(22) Sellest järeldub, et mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liidu õigusnormide alusel peavad kõik kaassõitjad olema kaitstud ja nende õiguslik olukord peab olema sama, sõltumata sellest, kas nad on ühtlasi konkreetsemalt kindlustusvõtjad.(23) Teisisõnu ei mõjuta asjaolu, et kaassõitja on kindlustusvõtja, tema staatust õnnetuses kannatanud kolmanda isikuna(24) (kuigi õnnetuses osalenud sõidukit katva kindlustuspoliisi suhtes ei saa sellist kaassõitjat ilmselgelt pidada kolmandaks isikuks).
51.      Kolmandaks on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et kindlustusandjad ei saa üldiselt õigusnormidele või lepingutingimustele tuginedes keelduda õnnetuses kannatanutele tekitatud kahju hüvitamisest.(25) Ühtlasi on ta selgitanud, et direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 vaid korratakse seda kohustust; selles nõutakse liikmesriikidelt, et nad tagaksid kindlustuslepingu teatavate sätete või tingimuste tühisuse (täitmisele mittekuulumise) õnnetuses kannatanud kolmandate isikute suhtes.(26)
52.      Tuletan meelde, et liidu seadusandja esile tõstetud sätete või klauslite kategooriad käsitlevad selliste olukordade välistamist, kus sõidukeid on kasutanud i) isikud, kellel ei ole selleks otsest või kaudset luba; ii) isikud, kellel ei ole asjaomase sõiduki juhtimiseks vajalikku juhiluba; ning iii) isikud, kes rikuvad sõiduki seisukorda ja turvalisust käsitlevaid õigusaktides sätestatud tehnonõudeid (nagu on kõne all käesoleval juhul). Selles kontekstis on Euroopa Kohus rõhutanud, et ainus erand kolmandatest isikutest kannatanutele hüvitise maksmise kohustusest puudutab eespool nimetatud esimest kategooriat seoses isikutega, kes sisenesid kahju tekitanud sõidukisse vabatahtlikult, kui kindlustusandja suudab tõendada, et nad teadsid, et sõiduk oli varastatud,(27) nagu nähtub direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 teisest lõigust (nüüd direktiivi 2009/103 artikli 13 lõike 1 teine lõik).(28) Käesolevas kohtuasjas ei näi see erand olevat kohaldatav.
53.      Neljandaks ehk viimaseks ei ole mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liidu õigusnormide eesmärk küll ühtlustada liiklusõnnetustele kohaldatavaid liikmesriikide tsiviilvastutuse süsteeme, kuid samas ei saa viimati
nimetatud normid võtta esimestelt nende soovitavat toimet.(29) Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et nii oleks olukord juhul, kui liikmesriigi õigusnormid, mis on kehtestatud üldiste ja abstraktsete kriteeriumide alusel, jätavad kannatanu ilma õigusest saada hüvitist kohustusliku mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel või piiravad seda õigust ebaproportsionaalselt, lähtudes sealjuures üksnes kannatanu panusest tema vigastustesse.(30)
54.      Selle põhjal on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et liidu õigusega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei hõlma mootorsõidukite kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus vastutust isikukahju eest, mis on tekitatud isikutele (kes olid päriselt õnnetuses kannatanud kolmandad isikud), kes sõidavad mootorsõiduki sellisel osal, kuhu ei ole kaassõitjaistet kavandatud ega ehitatud;(31) õigusnormid, mis võimaldavad jätta liiklusõnnetuses kannatanu hüvitisest ilma või piirata seda hüvitist ebaproportsionaalselt, kui kannatanu oli sõiduki omanik ja aitas kaasa kahju tekkimisele, otsustades selles sõidukis sõita hoolimata sellest, et sõidukit juhtis joobeseisundis isik;(32) õigusnormid, millega jäetakse automaatselt kindlustushüvitisest ilma liiklusõnnetuses kannatanud kaassõitja, kes on sõiduki juhtimiseks kindlustatud ja kes on ühtlasi volitanud kindlustamata juhti seda sõidukit juhtima,(33) ja viimaks õigusnormid, mis võimaldavad kindlustusandjal tugineda kindlustuspoliisi tühisusele seetõttu, et liiklusõnnetuses kannatanud kindlustatud isik on selle poliisi sõlmimisel tahtlikult esitanud valeandmeid asjaomase sõiduki peamise juhi isiku kohta.(34)
55.      Neid põhimõtteid arvestades näib eelotsusetaotluse esitanud kohus olevat seisukohal, et asjaolu, et Cattolical oli selle menetluse varasemas staadiumis võimalik tagasi nõuda raha, mida nad põhikohtuasja kassaatoritele PA surma põhjustanud õnnetuse tõttu võlgnesid, on vastuolus direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 sätestatud reegliga.
56.      Samas ei kujuta käesoleva ettepaneku punktides 53 ja 54 viidatud kohtupraktika konkreetne mõju põhikohtuasjale endast käesoleva eelotsusetaotluse eset ning seega ei ole seda siin üksikasjalikumalt analüüsitud. Nimelt soovitakse eelotsusetaotlusega teada, kas selline kontroll peab olema liidu õiguse alusel lubatud, arvestades, et see on kohtulahendi seadusjõu tõttu liikmesriigi õigusega vastuolus. Seetõttu pean nüüd analüüsima liidu õigusest tulenevaid erandeid viidatud õiguskindluse põhimõtte väljendusest.
b)      Liidu õigus ja kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime
57.      Kõigepealt märgin, et liidu õiguses ei ole üldist kohustust, mis kohustaks „liikmesriigi kohut jätma kohaldamata riigisiseseid menetlusnorme, mis omistavad kohtulahendile seadusjõu, ja seda isegi siis, kui see võimaldaks heastada liidu õigusega vastuolus oleva riigisisese olukorra“.(35) Euroopa Kohus on korduvalt juhtinud tähelepanu kohtulahendi seadusjõu põhimõtte tähtsusele, mida lihtsas sõnastuses põhjendatakse huviga õiguse ja õigussuhete stabiilsuse vastu ning korrakohase õigusemõistmisega,(36) nagu on meenutanud sisuliselt kõik käesoleva menetluse huvitatud pooled.
58.      Samas ei ole see reegel absoluutne. Käsitledes küsimust, kas liidu õigusega võidakse teatud olukordades nõuda, et kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime jäetaks kohaldamata (erandina eespool kirjeldatud üldreeglist), tuleb arvesse võtta võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet, mis piiravad liikmesriikide menetlusautonoomia kasutamist vastavalt ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustusele.(37)
59.      Nende kahe põhimõtte arvessevõtmisest tulenevalt on kohtulahendi seadusjõu riigisisesest toimest määratletud mitu erandit. Tõhususe põhimõtte (mis on käesolevas asjas ainus asjakohane põhimõte)(38) alusel kehtestatud erandid võib jagada kolme suuresse kategooriasse.
60.      Esimene kategooria puudutab riigiabi valdkonnale iseloomulikku erandit, mida põhjendati eelkõige pädevuse jaotusega liidu ja liikmesriikide vahel selles õigusvaldkonnas.(39) Teine kategooria puudutab olukordi, kus kohtulahendi seadusjõu riigisisest toimet tõlgendatakse nii laialt, et see takistab seotud kohtuasjades liidu õigusega kooskõlas olevate tulemusteni jõudmist.(40) Nõustun Soome valitsuse ja komisjoniga, et käesolevas asjas ei ole tegemist kummagi erandikategooriaga.
61.      Allpool esitatud põhjustel ei saa sama öelda kolmanda kategooria kohta, nimelt tarbijakaitsega seotud erandite kohta, mis tulenevad eelkõige direktiivist 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes. Sellel kaitsel on kaks peamist aspekti, mis on käesolevas kohtuasjas asjakohased.
62.      Esiteks on Euroopa Kohus pidevalt meenutanud, et „direktiiviga 93/13 rakendatud kaitsesüsteem [lähtub] eeldusest, et tarbija on suhetes ettevõtjaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet“.(41)
63.      Selle nõrgema positsiooni kompenseerimiseks on direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 sisuliselt sätestatud, et ebaõiglased tingimused ei ole tarbijale siduvad, kuna tegemist on „imperatiivse sättega, mille eesmärk on asendada lepinguga loodud formaalne tasakaal lepingupoolte õiguste ja kohustuste vahel tegeliku tasakaaluga, mis taastab nendevahelise võrdsuse“.(42) Samamoodi on Euroopa Kohus täpsustanud, et seda sätet tuleb pidada võrdväärseks riigisiseste õigusnormidega, mis on liikmesriigi õiguskorras oma olemuselt avaliku korra normid,(43) ning ta on viidanud ka „avaliku[le] huvi[le] […], millel põhineb direktiiviga 93/13 tarbijale antud kaitse“.(44) Poolte tegeliku võrdsuse taastamise nõue hõlmab liikmesriigi kohtu kohustust hinnata (vajaduse korral) omal algatusel, kas direktiivi 93/13 kohaldamisalasse kuuluv lepingutingimus on ebaõiglane.(45)
64.      Teiseks, kui seda kohustust on rikutud ja kui asutakse seisukohale, et kohus on kõnealuse lepingutingimuse õiguspärasuse kaudselt ja lõplikult lahendanud (ilma et õiguspärasuse küsimust oleks tõstatatud ja nõuetekohaselt analüüsitud), ei saa kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime takistada hiljem kohtuliku kontrolli tegemist.(46) See tagajärg tuleneb liikmesriikide kohustusest näha ette „piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine [tarbija]lepingutes“, mis on sätestatud direktiivi 93/13 artikli 7 lõikes 1 ja mis Euroopa Kohtu sõnul kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mis kajastub ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47.(47)
65.      Euroopa Kohus on eespool nimetatud põhimõtted välja töötanud eelkõige „lihtsustatud“ lihtmenetluse raames, mis puudutavad näiteks hüpoteegi sundtäitmist ja maksekäsu väljastamist või täitmist.(48) Siiski on Euroopa Kohus selgelt väljendanud, et need kohalduvad ka tavamenetlusele, mis võib koosneda mitmest etapist, milles tarbijad on osalenud, ja mida ei ole mõjutanud liikmesriigi menetlusõiguse mis tahes piiravad reeglid, mis muudaksid tarbijate jaoks oma õiguste teostamise ülemäära raskeks või võimatuks. Euroopa Kohtu hiljutisest kohtuotsusest Soledil (mis puudutas mitmest etapist koosnevat tavamenetlust, milles tarbijad osalesid) nähtub, et ülemäärane raskus või võimatus tulenes sellest, et liikmesriigi kohus jättis (lihtsalt) uurimata, kas asjasse puutuvad lepingutingimused on ebaõiglased.(49)
66.      Olles neid asjaolusid meelde tuletanud, asun nüüd keskse küsimuse juurde ja analüüsin, kas eespool kirjeldatud põhimõtteid, mis on välja töötatud tarbijakaitse valdkonnas, tuleb analoogia alusel kohaldada põhikohtuasja asjaoludele, mis tähendab, et kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime tuleb jätta kohaldamata.
3.      Kohtulahendi seadusjõud käesoleva kohtuasja asjaoludel
67.      Eelmises punktis kokku võetud esimese eelotsuse küsimuse suhtes seisukoha võtmiseks analüüsin põhjalikumalt tarbijatega seotud kohtulahendi seadusjõust tehtava erandi loogikat, mis – nagu allpool selgitan – on tihedalt seotud omal algatusel kontrollimise kohustusega, mis on samuti välja kujunenud samas õigusvaldkonnas (a). Selle põhjal selgitan, et kuna viimati nimetatud kohustus ei ole käesolevas asjas käsitletavas õigusvaldkonnas minu hinnangul kohaldatav, ei ole kohaldatav ka eespool nimetatud kohtulahendi seadusjõust tehtav erand (b). Ammendavuse huvides ja juhuks, kui Euroopa Kohus minu analüüsiga ei nõustu, käsitlen teises eelotsuse küsimuses nimetatud tarbija „täieliku passiivsuse“ mõistet (c), enne kui esitan mõned lõppmärkused direktiivi 93/13 ja mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustuse valdkonna vahelise seose kohta (d).
a)      Kohtulahendi seadusjõust tehtava erandi kahesugune loogika tarbijaid käsitlevas valdkonnas
68.      Olen juba märkinud, et tulenevalt direktiiviga 93/13 nõutavast tarbijakaitsest on Euroopa Kohus järk-järgult välja kujundanud laialt määratletud erandi kohtulahendi seadusjõu reeglist. Sisuliselt on Euroopa Kohus selgitanud, et selle erandita ei oleks nimetatud kaitse „täielik ja piisav“, juhul kui kohus on jätnud kontrollimata, kas asjasse puutuvad lepingutingimused võivad olla ebaõiglased.(50)
69.      Arvestades eelkõige seda, et liiklusõnnetustes kannatanuid peetakse kaitsetuteks isikuteks,(51) tekib küsimus, kas kaitse, mille nad saavad mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liidu õigusaktide alusel, peab endaga kaasa tooma samasuguse kohtulahendi seadusjõust tehtava erandi kohaldatavuse.
70.      Cattolica ning Itaalia ja Soome valitsus toetavad eitavat vastust. Komisjon teadvustab nii sellise laiendatud kohaldatavuse poolt kui ka vastu rääkivaid argumente, kuid väljendas kohtuistungil eelistust selle suhtes, et tarbijatega seoses kohtulahendi seadusjõust tehtavat erandit laiendataks ka käesolevas asjas käsitletavale valdkonnale.
71.      Märgin, et kõigepealt võib eespool esitatud küsimuse käsitlemisel viidata traditsioonilisele analüüsile selle kohta, milliseid piire võib liit liikmesriikide menetlusautonoomiale seada (nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 58). Toon välja, et sellest aspektist vaadatuna ei ole eelotsusetaotluses ühtegi viidet mõnele piiravale riigisisesele õigusnormile, mis muudaks liiklusõnnetuses kannatanute (või nende pärijate) õiguste kaitse ülemäära raskeks või võimatuks.(52)
72.      Olen siiski juba selgitanud, et peamine Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb kohtulahendi seadusjõudu direktiivi 93/13 kontekstis, tulenev nüanss on täpsustus, et kui liikmesriigi kohus on jätnud lepingutingimused nõuetekohaselt kontrollimata,(53) loetakse, et tarbijale antava kaitse tõhusus on ohus. Teisisõnu ei sõltu järeldus, et tõhususe põhimõtet on rikutud (mistõttu tuleks kohtulahendi seadusjõud jätta kohaldamata), sellest, kas on tuvastatud mõni eriti piirav menetlusnorm, mis „vastutab“ tarbijale raskuste tekitamise eest oma õiguste kaitsmisel. Sellise järelduse tegemiseks piisab ainuüksi asjaolust, et liikmesriigi kohus jättis vajaduse korral omal algatusel kontrollimata, kas asjaomane lepingutingimus võib olla ebaõiglane, ning rolli ei mängi see, kas tarbija seisis silmitsi konkreetsete menetluslike takistustega (näiteks äärmiselt lühike aegumistähtaeg hagi esitamiseks või kostja vastuse esitamiseks), mis muutis talle „ülemäära raskeks“ esitada oma seisukohta või ennast nõuetekohaselt kaitsta ning tõstatada vaidlusaluse lepingutingimuse ebaõigluse küsimus. Tuletan meelde, et selle järelduse kehtivust ei mõjuta ka see, kas kõnealune menetlus oli oma olemuselt kiirendatud (maksekäsu väljastamine või täitmine, hüpoteegiga seotud menetlus) või tavamenetlus.(54)
73.      Tuletan samuti meelde, et need kaks kohustust (kontrollida omal algatusel ja jätta sellise kontrolli tegemata jätmise korral kohtulahendi seadusjõud kohaldamata) on järk-järgult välja kujunenud avaliku korra või avaliku huvi kaalutlusi kajastavas õiguslikus raamistikus,(55) milles need kaks kohustust on omavahel tihedalt seotud. Nimelt on Euroopa Kohus märkinud, et „omal algatusel kontrollimist õigustab direktiiviga 93/13 tarbijatele tagatud kaitse aluseks oleva avaliku huvi olemus ja tähtsus, mistõttu ei oleks võimalik tagada lepingutingimuste võimaliku ebaõiglase laadi tõhusat kontrolli, nagu nõuab direktiiv, kui kohtuotsuse seadusjõud oleks kohtulahenditel, millest ei nähtu, et selline kontroll on toimunud“.(56)
74.      On tõsi, et põhikohtuasjas ei ole kahtluse alla seatud kohustust kontrollida omal algatusel, kas on võimalik tugineda kõnealusele välistavale klauslile, kuna kassaatorid ise tõstatasid selle küsimuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus.(57) Samas tuleneb eeltoodust, et selleks, et teha järeldus kohtulahendi seadusjõust tehtava erandi kohaldumise kohta direktiivi 84/5 kontekstis, on vaja kõigepealt veenduda, et selle direktiivi aluseks olev avalik huvi kohustab liikmesriigi kohut omal algatusel kontrollima kindlustuslepingus sisalduva konkreetse lepingutingimuse täitmisele pööratavust (mida ei ole Euroopa Kohtu praktikas veel käsitletud, nagu märkis komisjon). Teisisõnu ei saa kohtulahendi seadusjõu kohaldamata jätmise kohustuse olemasolu järeldada ilma ühtlasi veendumata, et liikmesriigi kohtul on kohustus tõstatada asjaomane õigusküsimus omal algatusel.
75.      Seetõttu asun nüüd käsitlema küsimust, kas liiklusõnnetuses kannatanutele antava kaitse loogika paneb liikmesriigi kohtule kohustuse omal algatusel kontrollida, kas kindlustusandja võib nende kannatanute vastu tugineda klauslile, millega jäetakse kindlustuskaitse alt välja mingis konkreetses olukorras (näiteks ebaseadusliku sõidutamise korral) tekitatud kahju. See selgitus võimaldab mul vastata küsimusele, kas selles õiguslikus raamistikus tekib ühtlasi erandlik kohustus jätta kohtulahendi seadusjõud kohaldamata.
b)      Kahesugune loogika mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonnas
76.      Kõigepealt meenutan, et liidu õiguses ei ole üldist nõuet, mis paneks liikmesriigi kohtule kohustuse tõstatada omal algatusel küsimus liidu õiguse rikkumise kohta, sõltumata asjaomase sätte tähtsusest liidu õiguskorra jaoks, kui pooltele antakse tegelik võimalus esitada liikmesriigi kohtus selline väide.(58) See seisukoht on seletatav asjaoluga, et eriti just tsiviilkohtuasjades on algatusvõime ülesnäitamine tavaliselt poolte ülesanne ja kohus ei ole kohustatud omal algatusel mingit konkreetset väidet esitama, kui see tähendaks hagi piiride ületamist. Seetõttu on Euroopa Kohus nõudnud, et liikmesriikide kohtud tegutseksid liidu õiguse alusel omal algatusel üksnes erandjuhtudel, kui seda õigustab üldine huvi.(59)
77.      Olen juba selgitanud, et nii on see eelkõige tarbijakaitse valdkonnas, täpsemalt olukordades, mis kuuluvad direktiivi 93/13 kohaldamisalasse. Lisaks on Euroopa Kohus laiendanud seda kohustust olukordadele, mis kuuluvad muude tarbijaõigust käsitlevate liidu õigusaktide kohaldamisalasse.(60) Muide, tarbijakaitse valdkond on minu teada ainus liidu õigusega reguleeritud tsiviilasjade valdkond, milles Euroopa Kohus on selle kohustuse olemasolu tuvastanud (juhul kui sellist kohustust ei ole asjaomastes liidu õigusaktides sõnaselgelt ette nähtud).
78.      Samuti on erandeid määratletud sisserände- ja varjupaigaõiguse valdkonnas, kus Euroopa Kohus põhjendas seda lähenemisviisi asjaoluga, et õigus kaitsele on absoluutne (piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeld tagasisaatmisotsuse tegemise kontekstis),(61) selle tähtsusega koostoimes konkreetse õiguskorraga (õigus vabadusele kinnipidamise kontekstis sisserände- ja varjupaigaküsimustes)(62) ning kohtuliku kontrolli ühtlustatud ulatuse legaaldefinitsiooniga (rahvusvahelise kaitse taotlused, mis jäeti mõiste „turvaline päritoluriik“ alusel rahuldamata).(63)
79.      Seevastu kohtuotsuses K. B. ja F. S. otsustas Euroopa Kohus kriminaalmenetluses, kus kahtlustatavaid ei teavitatud nõuetekohaselt nende menetlusõigustest (eelkõige õigusest ennast mitte süüstada), asuda teistsugusele seisukohale.(64) Euroopa Kohus keeldus sõnaselgelt direktiivi 93/13 raames välja töötatud põhimõtteid sellesse õigusvaldkonda üle võtmast, selgitades samas, et „tarbijakaitse raames käsitletavad õigussuhted erinevad kriminaalmenetluses esinevatest õigussuhetest […] sedavõrd, et ebaõiglaste lepingutingimuste valdkonnas välja töötatud põhimõtteid ei saa niisama lihtsalt kohaldada menetluslikele tagatistele kriminaalmenetluses“.(65)
80.      Kuhu kuulub eespool öeldut arvestades käesolevas asjas kõne all olev õigusvaldkond?
81.      Sellele küsimusele vastamiseks tasub meenutada, et kohtuotsuses K. B. ja F. S. viidatud „ebaõiglaste lepingutingimuste valdkonnas välja töötatud põhimõt[ete]“ eripära sõltub Euroopa Kohtu tuvastatud vajadusest asendada pooltevaheline lepingust tulenev tasakaal tõelise võrdsusega, mis tuleneb tarbija nõrgemast positsioonist müüja või teenuste osutaja suhtes seoses teadmiste ja läbirääkimispositsiooniga.
82.      Selles kontekstis tuleb selleks, et kõnealust kohtulahendi seadusjõu suhtes tehtavat erandit saaks „üle võtta“ mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonda, teha kindlaks samasuguse või sarnase kaitseloogika olemasolu.
83.      Nagu komisjon on väitnud, ei ole põhimõtteliselt mingit kahtlust, et direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 sätestatud norm väljendab tugevat seadusandlikku põhimõtet kaitsta liiklusõnnetuses kannatanuid. Nagu juba märgitud, on see üks nende õigusnormide kahest peamisest eesmärgist,(66) mida on „pidevalt taotle[t]ud ja tugevda[t]ud“.(67) Kuigi selle kaitse konkreetsed elemendid on lisandunud pärast põhikohtuasja asjaolude asetleidmist, oli selline rõhuasetus juba asjaomasel ajavahemikul selgelt olemas, nagu nähtub näiteks direktiivi 90/232
viiendast põhjendusest, milles on kaassõitjaid määratletud kui „võimalike kannatanute eriti kaitsetut kategooriat“.(68)
84.      Tõepoolest võib seda eesmärki käsitada nii, et see kajastab eriti olulist avalikku korra aspekti analoogselt Euroopa Kohtu kaalutlustega tarbijakaitsepoliitika olemuse kohta (vt käesoleva ettepaneku punkt 63).
85.      Kui sellega nõustuda, siis võiks edasi väita, et kui rääkida vähemate „teadmiste ja läbirääkimispositsioonide“ kriteeriumist, millele on tuginetud direktiivi 93/13 kontekstis, on liiklusõnnetustes kannatanud tegelikult tarbijatega võrreldes veelgi keerulisemas olukorras. Kui kannatanud on õnnetuses osalenud sõiduki suhtes päriselt kolmandad isikud (mis on minu arvates tavapärane stsenaarium), ei tea nad, kes on kindlustusandja (ja veelgi vähem seda, mida kindlustuspoliis sisaldab).(69) See võib viia selleni, et kui kohus ei kontrolli omal algatusel, kas selle poliisi tingimused on täitmisele pööratavad, oleks kaitse, millele neil isikutel on õigus, „ebatäielik ja ebapiisav“(70) (analoogselt järeldustega, mis on tehtud eeskätt direktiivi 93/13 kohaldamisalasse kuuluvates küsimustes).
86.      Sellest hoolimata teen järgmistel põhjustel ettepaneku selle seisukohaga mitte nõustuda.
87.      Esiteks
ei ole mingit kahtlust, et liiklusõnnetustes kannatanud võivad seista silmitsi raskete ja traagiliste olukordadega, mille üle neil põhimõtteliselt puudub igasugune kontroll.(71) Just see haavatav olukord ongi põhjus, miks liidu seadusandja on järk-järgult tugevdanud nende kaitse erinevaid aspekte. Tuvastatud vajadus kaitsta haavatavas olukorras olevat isikut ei ole siiski iseenesest piisav selleks, et tekitada liikmesriigi kohtule kohustus tõstatada mingi õigusküsimus omal algatusel. See ilmneb minu arvates selgelt eespool analüüsitud kohtuotsusest K. B. ja F. S., mis kokkuvõtvalt puudutas isikut, keda kahtlustatakse kuritegelikus tegevuses ja kelle menetlusõigusi rikkus õiguskaitseasutus. Ei ole mingit kahtlust, et sellise asutusega vastamisi seisev isik on suhteliselt nõrgas olukorras, samas kui riigiasutuse õigusvastase tegevuse tagajärjed sellele isikule võivad olla eriti rasked. Siiski ei saanud kohtule panna kohustust kontrollida omal algatusel kõnealust menetlusviga direktiivist 93/13 tulenevate põhimõtete alusel sisuliselt selle konteksti eripära tõttu, milles need põhimõtted välja töötati, nagu eespool märgitud.
88.      Sellega seoses tuleb märkida, et erinevalt direktiivist 93/13 (ja nagu Itaalia valitsus kohtuistungil sisuliselt väitis) ei ole mootorsõiduki vastutuskindlustust käsitlevate õigusnormide eesmärk säilitada tasakaal poolte lepinguliste õiguste ja kohustuste vahel ning takistada lepingutingimuste kasutamist seetõttu, et need toovad „vastupidi heausksuse nõudele […] kaasa lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat“.(72)
89.      Kuigi direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 on nõutud teatavate kindlustuspoliisi tingimuste suhtelist tühisust (neile ei saa tugineda kannatanu vastu), ei ole selle eesmärk korrigeerida kindlustusandja ja kolmandast isikust kannatanu vahelist lepingulist tasakaalustamatust (kuna tavaolukorras nende kahe poole vahel lepingut lihtsalt ei olegi(73)), vaid kaitsta kannatanut selliste tingimuste (mis takistaksid kannatanul saada tekitatud kahju eest hüvitist) õiguslike tagajärgede eest, sõltumata nende kahe poole vahelise lepingulise suhte olemasolust. See konkreetne kaitseloogika on eriti ilmne siis, kui võtta arvesse direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 seda osa, mis nõuab selliste õigusnormide suhtelist tühisust (täitmisele mittepööratavust), millel on selles sättes (ja käesoleva ettepaneku punktis 52) kirjeldatud välistav toime – õigusnormid, mis on oma olemuselt olemas poolte tahtest sõltumata.
90.      Eespool öeldut silmas pidades ei tähenda kolmandatest isikutest kannatanute kaitse seda, et tingimusi (või õigusnorme), mis välistavad muu hulgas kindlustuskaitse ebaseadusliku reisijateveo korral, tuleks pidada iseenesest õigusvastaseks. Vastupidi, asjaolu, et õnnetus on tingitud ebaseaduslikust sõidutamisest, on minu arvates oluline element kindlustusandja ja kindlustusvõtja vahelises suhtes (sest õiguslikud tagajärjed tuleb välistada ainult kannatanu suhtes).(74)
91.      Seda silmas pidades on ühelt poolt direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 ja teiselt poolt direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 aluseks olev loogika üsna erinev selles osas, mis puudutab nendega „probleemsete“ lepingutingimuste eest kehtestatavat „karistust“. Kuigi esimesena viidatud sättes on nõutud, et ebaõiglane lepingutingimus
ei oleks tarbijale kui ühele lepingupoolele siduv (selle olemusliku õigusvastasuse tõttu), ei taotleta sama tulemust direktiivi 84/5 artikli 2 lõikega 1, milles on nõutud, et viidatud lepingutingimused ei saaks tekitada õiguslikke tagajärgi liiklusõnnetuses kannatanutele, kes tavaliselt on kindlustuslepingu suhtes kolmandad isikud.
92.      Ka siin ei ole selline erinevus direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 ja direktiivi 84/5 artikli 2 lõike 1 aluseks oleva loogika vahel absoluutses mõttes vastuolus väitega, et kannatanu piisava kaitse tagamiseks tuleb omal algatusel teha kohtulik kontroll. Nagu juba märgitud, esineb kannatanu ja kindlustusandja vahelistes suhetes samasugune (kui mitte halvemgi) ebavõrdne informeeritus nagu nendes suhetes, mis kuuluvad direktiivi 93/13 kohaldamisalasse. See erinevus on minu arvates siiski piisav, toetamaks argumenti, et direktiivile 93/13 omast kaitseloogikat koos selle eriliste õiguslike tagajärgedega liidu mootorsõiduki vastutuskindlustuse regulatsioonis lihtsalt ei eksisteeri.
93.      Teiseks ja eeltoodust sõltumata tuletan meelde, et Euroopa Kohus on kohtulahendi seadusjõu kohaldamata jätmise nõude sidunud liikmesriikidele direktiivi 93/13 artikli 7 lõikega 1 pandud kohustusega. Selle sättega on liikmesriike kohustatud tagama, et „on olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad“ (kohtujuristi kursiiv). Nagu märkisid Itaalia ja Soome valitsus ning nagu komisjon on tunnistanud, ei ole sellist kohustust kehtestatud selliste välistavate klauslite puhul, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas.
94.      Nimelt nõuab direktiivi 84/5 artikli 2 lõige 1, et tuleb võtta „vajalikud meetmed tagamaks, et kõiki […] kindlustuspoliisis sisalduvaid õigusaktide sätteid või lepingu tingimusi“, millega jäetakse kindlustuskaitse alt välja eelkõige ebaseaduslik vedu, „peetakse […] õigustühisteks, kui tegemist on õnnetuses kannatanud kolmandate isikute nõuetega“ (kohtujuristi kursiiv). See sõnastus on selgelt lähedasem direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1(75) sõnastusele, kuna mõlema eesmärk on tagada, et kõnealune tingimus ei tekita (vähemalt) asjaomasele haavatavale poolele siduvaid tagajärgi (konkreetses kohtuasjas).
95.      Seevastu direktiivi 84/5 artikli 2 lõikel 1 puudub direktiivi 93/13 artikli 7 lõike 1 süsteemsem ja heidutavam mõõde, millega kutsutakse liikmesriike üles tagama, et ebaõiglaste tingimuste seadmine (üldiselt) lõpetatakse. Sellest aspektist vaadates võib kohtulahendi seadusjõust tehtavat erandit tõlgendada nii, et selle eesmärk on heidutada müüjaid või teenuste osutajaid lisamast lepingutesse ebaõiglasi tingimusi sellega, et neile ei anta õiguskindlust, mis muidu tuleneks nende kasuks tehtud kohtuotsuse lõplikkusest (juhul kui kohtuotsuse tegemisel jäeti kontrollimata, kas kõnealune tingimus on direktiivi 93/13 tähenduses ebaõiglane). Seda mõõdet direktiivi 84/5 artikli 2 lõikes 1 ei ole, sest nagu juba märgitud, on selle eesmärk tagada, et kolmandast isikust kannatanu, kellel ei ole (üldjuhul) kindlustusandjaga lepingulist suhet, saaks kindlustusandjalt hüvitist mis tahes välistavast klauslist olenemata. Samas ei ole selle sätte eesmärk välistavate klauslite täielik keelamine.
96.      Kuna kohtulahendi seadusjõu tagasipööramise nõuet käsitlev Euroopa Kohtu praktika on seotud direktiiviga 93/13 kehtestatud korra spetsiifilise ennetava ja süsteemse aspektiga (eesmärgiga tagada, et lisaks sellele, et ebaõiglaste tingimuste õiguslikud tagajärjed välistatakse konkreetsel juhul, ei kasutata neid ka üldises mõttes) ja kuna see seisukoht kujutab endast erandit põhireeglist, mille kohaselt tuleb kohtuotsuse lõplikkusest kinni pidada, leian, et põhikohtuasja asjaoludel, kus sellist süsteemset eesmärki ei taotleta, ei saa kohtulahendi seadusjõu tagasipööramist nõuda.(76)
97.      Kolmandaks ja viimaseks näib mulle, et olukordades, kus Euroopa Kohus on pidanud vajalikuks niivõrd kaugeleulatuvat sammu nagu omal algatusel kontrollimine (ja selle tegemata jätmise korral kohtulahendi seadusjõu tagasipööramine) olukorras, mis põhimõtteliselt kuulub liikmesriikide menetlusautonoomia alla (kuna selles valdkonnas puuduvad igasugused õigusnormid), on ta paratamatult tuginenud tarbijate erilisele rollile siseturu toimimises (kaupade ja teenuste ostmisel)(77) ning eeldusele, et teadmatus kohaldatavatest õigusnormidest võib takistada neil osta kaupu või teenuseid mõnest teisest liikmesriigist.(78) Samal ajal peeti ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevate ühtlustatud õigusnormide olemasolu oluliseks vahendiks, mis aitab säilitada moonutamata konkurentsi(79) ja tugevdada konkurentsi müüjate ja teenuse osutajate seas, suurendades seeläbi tarbijate valikuvõimalusi.(80)
98.      Loomulikult kujutavad mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonna õigusaktid endast ühtlasi vahendit, mis aitab kaasa siseturu toimimisele ning eelkõige sõidukite ja isikute vabale liikumisele, nagu on tunnistatud vastavates direktiivides.(81) Siiski on tunnistatud ka seda, et niisugune ühtlustamine, mis küll taotleb käesoleva ettepaneku punktis 49 meenutatud kahesugust eesmärki (sõidukite ja neis sõitvate isikute vaba liikumise tagamine ning õnnetustes kannatanute samaväärse kohtlemise tagamine), keskendub peamiselt liiklusõnnetustes kannatanute kaitsele, mis oli väidetavalt ka mootorsõidukite kasutamise kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse (kunagise) riigipiiril kontrollimise eesmärk.(82) Samamoodi märkis komisjon kohtuistungil, et kõnealuste õigusnormide kesksed elemendid on kohustusliku kindlustuskaitse kohustus (selle tagamine, et kõik sõidukid, mille põhiasukoht on teatava liikmesriigi territooriumil, on tsiviilvastutuse vastu kindlustatud)(83) ja kannatanute vahetu nõudeõigus vastutava isiku kindlustusandja vastu (see nõue lisati põhikohtuasja asjaoludele hiljem)(84).
99.      Ilma et see vähendaks selle eesmärgi tähtsust ja liiklusõnnetustes kannatanutele põhjustatud isiklikke raskusi, näib mulle, et kuigi see loogika on taas seotud siseturuga, ei ole see siseturu eesmärgi saavutamisega seotud sama tihedalt kui direktiiviga 93/13 taotletava ühtlustamise puhul (mis, nagu ma juba selgitasin, toetab otseselt ja vahetult äritehinguid). Igal juhul ja jällegi on sellel loogikal lihtsalt teistsugune eesmärk. Koos eespool nimetatud erakorraliste eranditega, mida omal algatusel kontrollimine ja kohtulahendi seadusjõu tagasipööramise kohustus endast õiguse tavapärasest kohaldamisest kujutab, annab eeltoodu täiendava põhjenduse sellele, miks neid erandeid, mis on välja töötatud eelkõige direktiivi 93/13 alusel, ei tohiks laiendada mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonnale.
100. Kõigil neil põhjustel ja arvestades, et seadusandja ei ole otsustanud lisada viimati nimetatud õiguslikku raamistikku sätet kohtuliku kontrolli ulatuse kohta, olen arvamusel, et seda, kas esineb omal algatusel kontrollimise kohustus, tasub käsitleda pigem lähtuvalt tõhususe (ja võrdväärsuse) põhimõttest, nagu seda on tavaliselt tehtud ja mida on meenutatud käesoleva ettepaneku punktis 58. Selle lähenemise kohaselt tekib kohtul kohustus tõstatada probleem omal algatusel üksnes siis, kui kohaldatava menetlusnormi analüüs viib järeldusele, et asjaomasel kannatanul ei olnud tegelikku võimalust sellist väidet liikmesriigi kohtus esitada. Samad kaalutlused peaksid seega kehtima mutatis mutandis küsimuse suhtes, kas kohtulahendi seadusjõud tuleb jätta kohaldamata juhul, kui kontrollimata on jäetud sellise klausli, nagu on kõne all põhikohtuasjas, täitmisele mittepööratavus, sest nagu eespool märgitud, on need kaks aspekti omavahel tihedalt seotud.
101. Eeltoodud kaalutlusi arvestades ja vastuseks esimesele eelotsuse küsimusele olen seisukohal, et direktiivi 84/5 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seadusjõu omandanud kohtulahendi tõttu takistavad poolel esitada sama kohtumenetluse hilisemas staadiumis esimest korda väidet, mille kohaselt on mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustuse poliisis sisalduv tingimus selle sätte tähenduses tühine (täitmisele mittepööratav), tingimusel et selle vastuväite esitamine menetluse varasemas staadiumis, milles liikmesriigi kohus oleks võinud seda analüüsida, ei olnud selle poole jaoks ühegi riigisisese menetlusnormi tõttu ülemäära raske või võimatu.
c)      Poole „täieliku passiivsuse“ stsenaarium
102. Ammendavuse huvides ja juhuks, kui Euroopa Kohus minu eespool esitatud analüüsiga ei nõustu, käsitlen nüüd teist küsimust, millega eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas liikmesriigi õiguses ette nähtud kohtulahendi seadusjõu kohaldamata jätmise kohustuse hindamist – kui see kohustus peaks olema tõendatud – mõjutab asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on põhikohtuasja kassaatorid „tegutsenud täiesti passiivselt“ seeläbi, et nad ei vaidlustanud välistava klausli kohaldatavust mõnes kohtumenetluse varasemas staadiumis.
103. Vastus sellele küsimusele on minu arvates üsna lihtne.
104. Esiteks võeti mõiste „täielik tegevusetus“ (või „täielik passiivsus“) kasutusele kohtuotsuses Asturcom Telecomunicaciones ja sellele järgnenud kohtupraktikas seoses erakorralise kohustusega jätta kohtulahendi seadusjõu riigisisene toime kohaldamata.(85) Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kujutab see endast täpsemalt „erandit sellest erandist“. Seda võib selgitada nii, et kui kohtul on põhimõtteliselt tekkinud erandlik kohustus jätta kohtulahendi seadusjõud tarbija kaitsmise eesmärgil kohaldamata, kuid tarbija on asjaomases menetluses jäänud täiesti passiivseks, ei ole kohtulahendi seadusjõu kohaldamata jätmise kohustus kohaldatav ja olukord muutub taas tavapäraseks, mille puhul jääb kohtulahendi seadusjõud kehtima.
105. Teiseks ei ole mulle siiski täiesti selge, millised asjaolud võivad viia sellise tavaolukorra tulemusliku „taastamiseni“, kuna kohtu kohustus tõstatada omal algatusel lepingutingimuste võimaliku ebaõigluse küsimus näib olevat kohaldatav kohtumenetluse mis tahes staadiumis, mis muudab tarbija „passiivsuse“ vähemalt pooleliolevas kohtumenetluses (nagu on olukord põhikohtuasjas) põhimõtteliselt asjakohatuks.
106. Siiski ei ole seda küsimust käesoleva kohtuasja asjaoludel tarvis põhjalikumalt analüüsida, sest kolmandaks ei ole ilmselgelt tegemist „täieliku passiivsusega“ asjakohase kohtupraktika tähenduses.
107. Nimelt viidatakse selle mõistega tarbijale, kes menetlusest sõna otseses mõttes puudub ega kaitse ennast. Selle all ei mõelda sellist tarbijat, kes osaleb aktiivselt menetluses, kuid jätab vaidlusaluse õigusküsimuse tõstatamata. Teisisõnu ei tähenda see seda, et asjaomane pool jättis menetluses mingi konkreetse väite esitamata, vaid pigem seda, et pool jättis selles menetluses üldse kohtusse ilmumata. Pealegi, kui see mõiste viitaks konkreetse väite esitamata jätmisele, kaotaks liikmesriigi kohtu kohustus tõstatada see küsimus omal algatusel oma soovitava toime.(86)
108. Sellega seoses nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja kassaatorid osalesid selle menetluse eelmistes staadiumides aktiivselt, olgugi et nad ei tõstatanud välistava klausli väidetava õigusvastasuse küsimust. Neil asjaoludel ei saa neid pidada „täielikult passiivseteks“ eespool kirjeldatud tähenduses.
d)      Lõpetuseks: kahe asjaomase valdkonna võimalik kattumine
109. Enne analüüsi lõpetamist pean käsitlema viimast süsteemset või kontekstipõhist aspekti, mis, nagu eespool märgitud, puudutab mootorsõiduki vastutuskindlustuse valdkonna õigusaktide ja direktiivi 93/13 võimalikku omavahelist suhet.
110. Minu arvates ei ole mingit kahtlust, et selle valdkonna kindlustuspoliise võib üldiselt liigitada tarbijalepinguteks direktiivi 93/13 tähenduses, kui sellise liigitamise tingimused on täidetud, nagu komisjon oma menetlusdokumentides ja Itaalia valitsus kohtuistungil põhimõtteliselt märkisid.
111. Lisaks nähtub põhikohtuasja asjaoludest, et võib esineda olukordi, kus kolmandast isikust kannatanu on ühtlasi asjaomase kindlustuslepingu pool, mis juhul, kui kohaldatavad tingimused on täidetud, võimaldab seda lepingut liigitada direktiivi 93/13 kohaldamisalasse „sobivaks“.(87)
112. Selles kontekstis võib esineda mõningast lahknevust seoses menetlusvõimalustega, mida selline isik saab erinevalt teistest liiklusõnnetuses kannatanutest kasutada. Nimelt on kannatanul, kes on ühtlasi kindlustusvõtja, automaatselt õigus tugineda sellistele direktiivi 93/13 raames välja kujunenud menetluslikele võimalustele nagu kohtu omal algatusel kontrollimine või kohtulahendi seadusjõu tagasipööramine, jällegi tingimusel, et kõnealune kindlustuspoliis vastab tarbija ja müüja või teenuste osutaja vaheliseks lepinguks kvalifitseerimise tingimustele (selle direktiivi tähenduses). Seevastu teistel kannatanutel see õigus puudub, kui need tingimused ei ole täidetud või kui kannatanu ei ole kindlustusvõtja.(88)
113. Minu arvates ei mõjuta see eeltoodud analüüsi tulemust.
114. Kõigepealt peavad kõik väited, mida võib direktiivi 93/13 alusel esitada, ilmselgetel põhjustel olema seotud ebaõiglusega selle direktiivi tähenduses. See konkreetse lepingutingimuse analüüsi aspekt erineb samuti selgelt nendest, mida reguleerib muu hulgas direktiivi 84/5 artikli 2 lõige 1.(89)
115. Siiski ei ole asjaolu, et liiklusõnnetuses kannatanu, kes on nii kindlustusvõtja kui ka tarbija direktiivi 93/13 tähenduses, võib sellele direktiivile tuginedes teoreetiliselt esile kutsuda sellest tulenevad konkreetsed menetluslikud tagajärjed (nõuda kindlustuspoliisi mõne konkreetse tingimuse uuesti hindamist) – samas kui teistel kannatanutel selline menetluslik võimalus puudub –, iseenesest põhjus direktiivi 93/13 kohaldamisalasse kuuluvas valdkonnas tehtud kohtulahendi seadusjõust tehtava erandi „eksportimiseks“ käesoleva kohtuasja valdkonda (eesmärgiga vältida liiklusõnnetuses kannatanute võimalikku ebavõrdset kohtlemist menetluses). Selline menetluslik erinevus on pigem erandjuht, mis tuleneb kahe regulatiivse korra kattumisest konkreetse kohtuasja konkreetsetel asjaoludel. Samas ei ole siinkohal põhjust laiendada ühes õigusvaldkonnas selle eripärade pinnalt välja kujunenud põhimõtteid teisele õigusvaldkonnale, kus neid eripärasid ei ole.
V.      Ettepanek
116. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Corte suprema di cassazionele (Itaalia kassatsioonikohus) järgmiselt:
Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seadusjõu omandanud kohtulahendi tõttu takistavad poolel sama kohtumenetluse hilisemas staadiumis esimest korda esitada väidet, et mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustuse poliisis sisalduv tingimus on selle sätte tähenduses tühine (täitmisele mittepööratav) eeldusel, et selle vastuväite esitamine menetluse varasemas staadiumis, milles liikmesriigi kohus oleks võinud seda küsimust analüüsida, ei ole olnud ühegi riigisisese menetlusnormi tõttu ülemäära raske või võimatu.
1      Algkeel: inglise.
2      Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3) (edaspidi „direktiiv 84/5“).
3      Selle sätte ingliskeelses versioonis on viidatud kohustusele tagada, et kõnealused lepingutingimused „deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident“; prantsuskeelses versioonis on märgitud, et mis tahes säte või tingimus peab olema „réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre“. Nagu ma allpool selgitan, ei ole selle kohustuse eesmärk seega saavutada kõnealuse sätte või tingimuse (absoluutne) tühisus, vaid pigem tagada, et see ei tekitaks teatud isikute kategooriale õiguslikke tagajärgi. Mulle näib, et mõnes õiguskorras võib seda olukorda pidada „suhteliseks tühisuseks“ või „täitmisele mittepööratavuseks“.
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (ELT 2009, L 263, lk 11), eelkõige selle artikli 13 lõike 1 punkt c.
5      Direktiiviga 2009/103 kodifitseeriti killustatud kord, mis oli välja kujunenud järk-järgult läbi mitme direktiivi, mis on loetletud selle põhjenduses 1. Nende varasemate direktiividega reguleeriti mootorsõidukite tsiviilvastutuskindlustuse eri aspekte ja olenevalt õnnetuse kuupäevast võisid need olla konkreetses kohtuasjas paralleelselt kohaldatavad. Vt nt 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, punkt 31).
6      Lisan, et liiklusõnnetuse kuupäeva arvestades kohaldatakse direktiivi 84/5 paralleelselt direktiiviga 72/116 ja direktiiviga 90/232, millele on viidatud allpool punktides 5 ja 12.
7      Vt 9. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine) (C‑582/21, edaspidi „kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine)“, EU:C:2024:282) ja 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Soledil (C‑320/24, edaspidi „kohtuotsus Soledil“, EU:C:2025:993).
8      Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiiv mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1972, L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10) (edaspidi „direktiiv 72/166“).
9      Nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmas direktiiv mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1990, L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249; edaspidi „direktiiv 90/232“).
10      Minu arusaama kohaselt taotleb Cattolica oma nõudega seega nii seda, et PA lähedased maksaksid neile tegelikult makstud raha tagasi, kui ka tuvastusotsust, mille kohaselt Cattolica ei ole kohustatud neile seni väljamaksmata raha maksma. Igal juhul näib, et hagi nende kahe aspekti konkreetne kvalifitseerimine ei puutu käesoleva eelotsusetaotluse hindamisel asjasse.
11      Euroopa Kohtu presidendi 8. aprilli 2025. aasta
kohtumäärus Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, EU:C:2025:276, punktid 6 ja 7).
12      Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).
13      16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Governo della Repubblica italiana (Itaalia rahukohtunike staatus) (C‑658/18, EU:C:2020:572, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
14      Vt nt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C‑325/24, EU:C:2025:989, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Või kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus; vt nt ibidem, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika.
16      Vt nt minu ettepanek kohtuasjas Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine) (C‑582/21, edaspidi „ettepanek kohtuasjas Profi Credit Polska“, EU:C:2023:674, punktid 85–87 ning seal viidatud kohtupraktika).
17      7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika), mis puudutab direktiivi 90/232.
18      30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, punktid 50–53) ja 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Farrell (C‑356/05, edaspidi „kohtuotsus Farrell“, EU:C:2007:229, punktid 40–43); vt ka minu ettepanekud kohtuasjades Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, punkt 83) ja Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, punktid 44–48).
19      Vt käesoleva ettepaneku punkt 39 ja 17. joonealune märkus.
20      Vt käesoleva ettepaneku selle jaotise 3. alajaotise punkt d.
21      Vt nt 30. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Nastolo (C‑370/24, edaspidi „kohtuotsus Nastolo“, EU:C:2025:300, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      12. veebruari 2026. aasta kohtuotsus Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, punktid 33 ja 36 ning seal viidatud kohtupraktika). Vt direktiivi 90/232 artikkel 1 (nüüd direktiivi 2009/103 artikli 12 lõige 1).
23      Vt nt 19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Matmut (C‑236/23, edaspidi „kohtuotsus Matmut“, EU:C:2024:761, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Churchill Insurance Company ja Evans (C‑442/10, edaspidi „ettepanek kohtuasjas Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:548, punkt 23).
24      Vt ka kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, punktid 47–53).
25      1. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Churchill Insurance Company ja Evans (C‑442/10, edaspidi „kohtuotsus Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:799, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Ibidem (punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
27      Vt nt kohtuotsus Matmut, punkt 34.
28      Kohtuotsused Churchill Insurance Company, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Matmut, punktid 36 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika.
29      Käesolevas kohtuasjas ei ole vaja kommenteerida selle eristamisega kaasnevaid raskusi, mis on välja toodud näiteks kohtujurist Biondi ettepanekus kohtuasjas Stichting Koskea (C‑490/24, edaspidi „ettepanek kohtuasjas Stichting Koskea“, EU:C:2025:735, punktid 14–16) ja ettepanekus kohtuasjas Churchill Insurance Company, punktid 15–17.
30      Vt nt kohtuotsus Matmut, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 23. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, punktid 32 ja 33 ning seal viidatud kohtupraktika).
31      Kohtuotsus Farrell, punkt 36. Selles kohtuasjas oli tegemist kaassõitjaga, kes oli päriselt õnnetuses kannatanud kolmas isik (kuid mitte kindlustatud isik).
32      30. juuni 2005. aasta kohtuotsus Candolin jt (C‑537/03, EU:C:2005:417, punkt 35 koostoimes punktidega 11 ja 12). Euroopa Kohus ei täpsustanud, kas omanik (kannatanu ja kaassõitja) oli ühtlasi kindlustatud isik, kuid see asjaolu ei tundunud selles kohtuotsuses tehtud järelduse puhul asjakohane.
33      Kohtuotsus Churchill Insurance Company, punktid 32–36 ja 44.
34      Sellised õigusnormid, mille kohaselt võib kindlustusandja juhul, kui tühisusele ei saa tugineda, nõuda tagasi kogu liiklusõnnetuses kannatanud kaassõitjale makstud raha. See vastus sõltus õiguste võimaliku kuritarvitamise tuvastamisest. Vt kohtuotsus Matmut, eelkõige punktid 61 ja 66.
35      Kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine), punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika.
36      Vt nt kohtuotsus Soledil, punkt 32, ja 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt (C‑234/17, EU:C:2018:853, punkt 52 ning seal viidatud kohtupraktika).
37      Kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine), punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
38      Võrdväärsuse põhimõtte alusel välja töötatud erandite kohta vt minu ettepanek kohtuasjas Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine), punktid 42–50.
39      18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkt 63). Euroopa Kohus rõhutas selle järelduse erandlikkust 10. juuli 2014. aasta kohtuotsuses Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, punkt 61).
40      Vt käibemaksu valdkonnas 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus UR (advokaatide käibemaksukohustus) (C‑424/19, EU:C:2020:581, punktid 32–34 ja seal viidatud kohtupraktika), riigiabi valdkonnas 11. novembri 2015. aasta kohtuotsus Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, punktid 43–46) ning ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Avio Lucos (C‑116/20, EU:C:2022:273, punktid 102–105).
41      Kohtuotsus Soledil, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika.
42      Ibidem, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika.
43      Vt nt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punktid 54 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
44      17. mai 2022. aasta kohtuotsus Ibercaja Banco (C‑600/19, edaspidi „kohtuotsus Ibercaja Banco“, EU:C:2022:394, punkt 50).
45      „[K]ohe kui [talle] on teada selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud“; kohtuotsus Soledil, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika. Olukordade kohta, kus liikmesriigi kohtutele ei ole selliseid asjakohaseid asjaolusid teada, vt 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, punkt 77).
46      Vt kohtuotsus Ibercaja Banco, punktid 57–59, ja kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine), punkt 83.
47      Kohtuotsus Soledil, punkt 29, ja 17. mai 2022. aasta kohtuotsus Unicaja Banco (C‑869/19, edaspidi „kohtuotsus Unicaja Banco“, EU:C:2022:397, punkt 29). Euroopa Kohus on sageli viidanud direktiivi 93/13 artikli 7 lõikele 1 koostoimes selle direktiivi kahekümne neljanda põhjendusega, mis sisaldab sama mõtet.
48      18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98), 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), 17. mai 2022. aasta kohtuotsus SPV Project 1503 jt (C‑693/19 ja C‑831/19, EU:C:2022:395), kohtuotsus Ibercaja Banco, 18. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank jt (lepingutingimuste ebaõigluse kontrollimine kohtu omal algatusel) (C‑531/22, EU:C:2024:58) ning 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182). Vastupidi nendele kohtuasjadele ei puudutanud kohtuotsus Unicaja Banco mitte tarbijate kohustuste sundtäitmist, vaid tarbija hagi, milles paluti tuvastada hüpoteeklaenulepingu tingimuse tühisus ja mõista tagasi selle lepingu alusel alusetult makstud summad.
49      Kohtuotsus Soledil, eelkõige punktid 36–39 koostoimes punktidega 11–17.
50      Kohtuotsus Soledil, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika.
51      Vt direktiivi 90/232
viies põhjendus.
52      Samuti, nagu juba märgitud, ei nähtu ühestki toimikus olevast dokumendist, et vajadust jätta kohtulahendi seadusjõud kohaldamata oleks võimalik põhjendada võrdväärsuse põhimõttega.
53      Tuletan meelde, et hilisemat kohtulikku kontrolli ei saa takistada sugugi mitte kõik kohtuliku kontrolli vormid, vaid üksnes selline, mis vastab teatavatele tingimustele, nagu on selgitatud eelkõige 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsuses Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182, punkt 45) ja meenutatud kohtuotsuses Soledil, punkt 35.
54      Nagu nähtub eelkõige kohtuotsusest Soledil; vt ka kohtuotsus Unicaja Banco (viimase aspekti kohta vt eespool joonealune märkus 48).
55      Vt eespool joonealused märkused 43 ja 44 ning kohtujurist Richard de la Touri ettepanek kohtuasjas Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, punkt 44).
56      3. juuli 2025. aasta kohtuotsus C. jt (C‑582/23, EU:C:2025:518, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
57      Itaalia valitsus märkis kohtuistungil, et kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt on liikmesriigi kohus kohustatud omal algatusel tõstatama küsimuse, kas vaidlusalune välistav klausel on tühine (või, nii nagu mina sellest aru saan, täitmisele mittepööratav) ning kas põhikohtuasja varasemates menetlusstaadiumides on seda kohustust rikutud.
58      Vt eelkõige 14. detsembri 1995. aasta kohtuotsus van Schijndel ja van Veen (C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, punktid 16–22); 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 41); 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus K. B. ja F. S. (omal algatusel kontrollimine kriminaalasjades) (C‑660/21, edaspidi „kohtuotsus K. B. ja F. S.“, EU:C:2023:498, punkt 53).
59      Vt selle kohta kohtujurist Richard de la Touri ettepanek kohtuasjas Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, punkt 44).
60      Seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiiviga 2008/48, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66), vt 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punktid 62–74) ja 5. märtsi 2020. aasta kohtuotsus OPR-Finance (C‑679/18, EU:C:2020:167, punktid 17–24).
61      17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 50).
62      8. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (kinnipidamise kontroll omal algatusel) (C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858, punktid 85–90 ja 94).
63      4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, punktid 93–98).
64      Kohtuotsus K. B. ja F. S., punktid 44–53 ja eelkõige punkt 19.
65      Ibidem, punkt 52.
66      Vt käesoleva ettepaneku punkt 49. Vt ka kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19, EU:C:2020:1003, punkt 41).
67      Vt nt kohtuotsus Nastolo, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika.
68      Vt nt kohtuotsus Farrell, punkt 24, ja ettepanek kohtuasjas Stichting Koskea, punkt 35.
69      Tuletan meelde, et direktiivi 90/232 artikli 5 kohaselt olid liikmesriigid kohustatud „võt[ma] vastu vajalikud meetmed tagamaks, et liiklusõnnetuses osalejad saaksid kiiresti kindlaks teha kindlustusseltsi, kes katab õnnetuses osalenud mootorsõiduki kasutamisest tuleneva vastutuse“. Vt ka direktiivi 2009/103 artikkel 23.
70      Vt käesoleva ettepaneku punkt 68.
71      Vt ka ettepanek kohtuasjas Stichting Koskea, punktid 35 ja 42.
72      Tuletan meelde, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]epingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat“.
73      Kui leping on olemas, nagu on olukord põhikohtuasjas, on tegemist erandjuhuga, nagu märkis Itaalia valitsus kohtuistungil.
74      Tuletan meelde, et direktiivi 84/5
seitsmendas põhjenduses on märgitud, et „kannatanute huvides on, et teatavate erandiklauslite mõju piirduks kindlustusandja ja õnnetuse põhjustanud isiku omavaheliste suhetega“.
75      Tuletan meelde, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on oma siseriiklike õigusaktide alusel tarbijaga sõlminud, ei ole tarbijale siduvad ning leping on kõnealustel tingimustel lepinguosalistele jätkuvalt siduv ainult juhul, kui seda on võimalik jätkata nii, et see sisaldab ebaõiglasi tingimusi“.
76      Mingit tähtsust ei ole asjaolul, et kohus on põhikohtuasjas teinud lõpliku otsuse, olgugi et menetlus ise on veel pooleli. Nagu olen mujal märkinud, on üldteada, et mõiste „lõplik kohtuotsus“ (mis omandab seadusjõu) ei piirdu üksnes formaalse otsusega, millega konkreetne menetlus faktiliselt lõpetatakse (kuna pooled on otsustanud menetlust mitte jätkata või ammendanud kõik olemasolevad õiguskaitsevahendid). Kohtulahendi seadusjõud võib tekkida ka pooleliolevas menetluses, selle erinevates staadiumides ja vaidluse eri aspektide puhul tulenevalt sellest, et pooled on jätnud asjaomase küsimuse tõstatamata või sellele antud hinnangu vaidlustamata. Vt minu ettepanek kohtuasjas Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, punkt 77).
77      Direktiivi 93/13 kuuendas põhjenduses on märgitud: „[e]t hõlbustada siseturu väljakujundamist ning kaitsta kodanikku kui tarbijat, kes omandab kaupa ja teenuseid muu kui oma liikmesriigi õigusaktidega reguleeritavate lepingute alusel, on oluline kõnealustest lepingutest kõrvaldada ebaõiglased tingimused“.
78      Direktiivi 93/13 viienda põhjenduse kohaselt „[võib] teadmatus […] takistada neil teha kauba või teenuste otseostu tehinguid teises liikmesriigis“.
79      Vt direktiivi 93/13 teine põhjendus, milles on märgitud, et „ühelt poolt kauba müüja või teenuste osutaja ning teiselt poolt tarbija vahelisi lepingutingimusi käsitlevates liikmesriikide õigusaktides esineb palju erisusi ning seetõttu on tarbijatele kaupa ja teenuseid müüvad riiklikud siseturud üksteisest erinevad ning müüjate ja tarnijate vahel võib tekkida konkurentsi moonutamist, eeskätt juhul, kui teenuseid ja kaupa müüakse teises liikmesriigis“.
80      Direktiivi 93/13 seitsmendas põhjenduses on märgitud, et „sellega abistatakse kaupade müüjaid ja teenuste osutajaid kaupade ja teenuste müümisel nii kodumaal kui ka siseturu kõigis osades; see soodustab konkurentsi ning aitab seega laiendada ühenduse kodanike kui tarbijate valikuvõimalusi“.
81      Vt eelkõige direktiivi 72/166
kolmas, viies ja kuues põhjendus, direktiivi 84/5
kolmas põhjendus ja direktiivi 90/232
kolmeteistkümnes põhjendus.
82      Vt direktiivi 72/166
teine põhjendus.
83      Nagu on nõutud direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 ja hiljem direktiivi 2009/103 artiklis 3.
84      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. mai 2000. aasta direktiivi 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning nõukogu direktiivide 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ muutmise kohta (neljas liikluskindlustuse direktiiv) (EÜT 2000, L 181, lk 65; ELT eriväljaanne 06/03, lk 331) artikkel 3. Vt direktiivi 2009/103 artikkel 18.
85      Vt 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punkt 47); kohtuotsus Unicaja Banco, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika; 18. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank jt (lepingutingimuste ebaõigluse kontrollimine kohtu omal algatusel) (C‑531/22, EU:C:2024:58, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika) ning kohtuotsus Soledil, punkt 41.
86      Vt ka kohtuotsus Soledil, punkt 41, milles Euroopa Kohus vastas sarnasele eelotsuse küsimusele sarnastel asjaoludel, kus asjaomased tarbijad, nagu juba märgitud, osalesid menetluses, kuid ei esitanud õigel ajal väidet, et asjaomane lepingutingimus on ebaõiglane.
87      Niivõrd, kuivõrd direktiiv 93/13 on käesolevas kohtuasjas ajaliselt kohaldatav.
88      Sellises olukorras on vaja kindlaks teha, kas (tegelikul) kolmandast isikust kannatanul oleks direktiivi 93/13 alusel õigus tarbijakaitsele, kui peaks tuvastatama, et kindlustusvõtja tegutses kindlustuspoliisi sõlmimisel tarbijana.
89      Tuletan veel kord meelde, et selleks, et tingimust saaks pidada „ebaõiglaseks“ direktiivi 93/13 tähenduses, peab see selle direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt kutsuma esile „vastuolus heausksuse tingimusega […] lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat“. On raske mõista, kuidas tingimus, mis välistab kindlustuskaitse ebaseadusliku sõidutamise korral, võiks tekitada sellise „tasakaalustamatuse“. Samuti võib kahtlusi tekkida selles, kuidas saaks kumbagi liiki täitmisele mittepööratavust, mida taotletakse vastavalt direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja direktiivi 84/5 artikli 2 lõikega 1, teineteisega ühitada, kuna esimene toob tavaliselt kaasa viidatud mõiste kohaldamatuse tarbija suhtes, samas kui teine mõjutab vaid selle mõiste õiguslikke tagajärgi kolmandast isikust kannatanu suhtes (võrreldes kindlustatud osapoolega), nagu kohtuistungil arutati.