Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 5. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑70/25 [Tukowiecka](i)
N. O.
versus
PKO BP S.A.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalini rajoonikohus, Poola))
Eelotsusetaotlus – Makseteenused siseturul – Direktiiv (EL) 2015/2366 – Artikli 73 lõige 1 ja artikli 74 lõige 1 – Autoriseerimata maksetehingud – Õigus viivitamatule tagasimaksmisele – Raske hooletus – Makseteenuse pakkuja keeldumine autoriseerimata tehingu summa viivitamatust tagasimaksmisest artiklis 69 sätestatud kohustuste ränga rikkumise korral maksja poolt – Viivitamata tagasimaksmise õiguse suhtes sätestatud erandi ulatus
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalini rajoonikohus, Poola) esitatud eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada direktiivi (EL) 2015/2366(2) artikli 73 lõiget 1 ja artikli 74 lõiget 1, mis käsitlevad autoriseerimata maksetehingute puhul kohaldatavat vastutuse korda. Kohus tõstatab eelkõige küsimuse, millistel tingimustel võib makseteenuse pakkuja keelduda selliste tehingute puhul kohesest tagasimaksmisest, tuginedes maksja raskele hooletusele seoses selle direktiivi artiklist 69 tulenevate kohustustega andmepüügipettuse kontekstis, mis on pidevalt kasvav nähtus.
2.        Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse selgitada tasakaalu kujundamise põhimõtteid maksja ja makseteenuse pakkuja huvide vahel. Sellega palutakse kohtul teha otsus küsimustes, millel võivad olla märkimisväärsed tagajärjed nii makseteenuse pakkujate ja maksjate vahelisele riskijaotusele kui ka nende teenuste kasutajatele pakutavale kaitsetasemele.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
3.        Direktiivi 2015/2366 põhjendustes 6 ja 71 on märgitud:
„(6)      Tuleks kehtestada uued nõuded, et täita õiguslik vaakum, suurendada samal ajal õiguslikku selgust ning tagada, et õigusraamistikku kohaldatakse kogu liidus järjepidevalt […] ning tagada kõrgetasemeline tarbijakaitse kogu liidu makseteenuste kasutajatele. See peaks tõhustama maksesüsteemi tervikuna ning suurendama makseteenuste valikut ja läbipaistvust, tugevdades samal ajal tarbijate usaldust ühtlustatud makseturu vastu.
[…]
(71)      Autoriseerimata maksetehingu puhul peaks makseteenuse pakkuja maksjale kõnealuse tehingu summa viivitamata tagasi maksma. Siiski, kui on olemas tugev kahtlus, et autoriseerimata tehing on toimunud makseteenuse kasutaja pettusest tulenevalt ning kui see kahtlus põhineb asjakohasele riigiasutusele teatatud objektiivsetel põhjendustel, peaks makseteenuse pakkujal olema võimalik viia mõistliku aja jooksul läbi uurimine, enne kui ta teeb maksjale tagasimakse. Et kaitsta maksjat ebasoodsa olukorra eest, ei tohiks sellise tagastamise puhul krediteerimise väärtuspäev olla hilisem kui kuupäev, mil summa debiteeriti. Et makseteenuse kasutajal oleks stiimul teatada makseteenuse pakkujale liigse viivituseta makseinstrumendi vargusest või kaotamisest ning seega vähendada autoriseerimata maksetehingute riski, peaks kasutaja vastutama üksnes väikese summa ulatuses, välja arvatud juhul, kui makseteenuse kasutaja on toime pannud pettuse või tegemist on hooletusega. Selles kontekstis tundub, et 50 eurot on piisav summa, et tagada kasutajate ühtne ja kõrgetasemeline kaitse kogu liidus. Vastutus peaks puuduma juhul, kui maksjal ei olnud võimalik saada teadlikuks makseinstrumendi kadumisest, varastamisest või väärkasutamisest. Pärast seda, kui kasutaja on makseteenuse pakkujale teatanud, et tema makseinstrumenti võidi väärkasutada, ei tohiks makseteenuse kasutajalt nõuda nende edasiste kahjude kandmist, mis tulenevad selle makseinstrumendi autoriseerimata kasutamisest. […]“.
4.        Direktiivi artiklis 69 „Makseteenuse kasutaja kohustused seoses makseinstrumentide ja isikustatud turvavolitustega“ on sätestatud:
„1.      „Makseteenuse kasutaja, kellele on antud õigus makseinstrumenti kasutada:
a)      kasutab makseinstrumenti kooskõlas makseinstrumendi väljastamise ja kasutamise tingimustega, mis peavad olema objektiivsed, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed;
b)      teavitab makseteenuse pakkujat või pakkuja määratud üksust liigse viivituseta, kui ta on saanud teadlikuks makseinstrumendi kadumisest, varastamisest, väärkasutamisest või autoriseerimata kasutamisest.
2.      Lõike 1 punkti a kohaldamisel astub makseteenuse kasutaja, eelkõige kohe pärast makseinstrumendi kättesaamist, kõik vajalikud sammud isikustatud turvavolituste turvaliseks hoidmiseks.“
5.        Direktiivi artikli 71 „Autoriseerimata või ebakorrektselt täidetud maksetehingust teavitamine ja vigade kõrvaldamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Makseteenuse kasutajal on õigus nõuda makseteenuse pakkujalt autoriseerimata või ebakorrektselt täidetud maksetehingu puhul vigade kõrvaldamist üksnes juhul, kui makseteenuse kasutaja teatab pärast nõude aluseks olevast maksetehingust, sealhulgas artikli 89 kohasest maksetehingust teadlikuks saamist sellest oma makseteenuse pakkujale põhjendamatu viivituseta, ent hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva.
[…]“.
6.        Sama direktiivi artikli 72 „Maksetehingute autentimise ja täitmise tõendamine“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kui makseteenuse kasutaja väidab, et ta ei ole täidetud maksetehingut autoriseerinud, ei piisa iseenesest üksnes asjaolust, et makseteenuse pakkuja, sealhulgas asjakohasel juhul makse algatamise teenuse pakkuja on dokumenteerinud makseinstrumendi kasutamise, et tõendada, et maksja autoriseeris maksetehingu või et maksja pani toime pettuse või ei täitnud tahtlikult või raske hooletuse tõttu üht või mitut artiklist 69 tulenevat kohustust. Makseteenuse pakkuja, sealhulgas asjakohasel juhul makse algatamise teenuse pakkuja, peab tõendama, et pettuse on toime pannud makseteenuse kasutaja või et hooletus on makseteenuse kasutaja poolne.“
7.        Direktiivi 2015/2366 artikli 73 „Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingu korral“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks artikli 71 kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et maksja makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale autoriseerimata maksetehingu summa viivitamata ja igal juhul hiljemalt järgmise tööpäeva lõpuks alates tehingu märkamisest või sellekohase teate saamisest tagasi, välja arvatud juhul, kui maksja makseteenuse pakkujal on mõistlik põhjus kahtlustada pettust ja kui ta teavitab nendest põhjustest kirjalikult asjakohast riigiasutust. Kui see on asjakohane, taastab maksja makseteenuse pakkuja debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud. Lisaks tagatakse sellega, et maksja maksekonto krediteerimise väärtuspäev ei ole hilisem kui summa debiteerimise kuupäev.“
8.        Direktiivi artikli 74 „Maksja vastutus autoriseerimata maksetehingu korral“ lõikes 1 on sätestatud:
„Erandina artiklist 73 võib maksja olla kohustatud kandma kuni 50 euro ulatuses autoriseerimata maksetehinguga seotud kahju, mis on tekkinud kaotatud või varastatud makseinstrumendi kasutamisest või makseinstrumendi väärkasutamisest.
Esimest lõiku ei kohaldata, kui:
a)      maksja ei olnud makseinstrumendi kaotusest, vargusest või väärkasutamisest enne makse tegemist teadlik, välja arvatud juhul, kui maksja ise pani toime pettuse; või
b)      kahju põhjuseks oli makseteenuse pakkuja sellise töötaja, agendi, filiaali või üksuse tegu või tegevusetus, kellele makseteenuse pakkuja tegevus oli edasi antud.
Maksja kannab kogu autoriseerimata maksetehingutega seotud kahju, kui see on tekkinud, sest maksja on toime pannud pettuse või ei täitnud üht või mitut artiklist 69 tulenevat kohustust tahtlikult või raske hooletuse tõttu. Sellistel juhtudel esimeses lõigus osutatud maksimumsummat ei kohaldata.
Kui maksja ei ole toime pannud pettust ega ole tahtlikult jätnud artikli 69 kohaseid kohustusi täitmata, võivad liikmesriigid käesoleva artikli lõike esimeses lõigus sätestatud vastutust vähendada, võttes eelkõige arvesse isikustatud turvavolituste laadi ning konkreetseid makseinstrumendi kaotamise, varastamise või väärkasutamise asjaolusid.“
B.      Poola õigus
9.        19. augusti 2011. aasta makseteenuste seaduse (ustawa o usługach płatniczych)(3) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on artikli 46 lõiked 1 ja 3 sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui artikli 44 lõikest 2 ei tulene teisiti, siis maksab autoriseerimata maksetehingu korral maksja teenusepakkuja autoriseerimata maksetehingu summa maksjale tagasi viivitamata ja hiljemalt autoriseerimata maksetehingu tuvastamisele järgneva tööpäeva lõpuks või sellekohase teate kättesaamisele järgneva tööpäeva lõpuks, välja arvatud juhul, kui maksja teenusepakkujal on mõistlik ja nõuetekohaselt dokumenteeritud alus kahtlustada pettust ning ta teavitab sellest kirjalikult õiguskaitseasutusi. Kui maksja kasutab maksekontot, taastab maksja teenusepakkuja debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud. Maksja maksekonto krediteerimise väärtuspäev ei tohi olla hilisem kui summa debiteerimise kuupäev.
[…]
3.      Maksja vastutab täies mahus autoriseerimata maksetehingute eest, kui need tehingud on toimunud tema teadliku tegevuse tõttu või ühe või mitme artiklis 42 osutatud kohustuse tahtliku või raskest hooletusest tingitud rikkumise tõttu.“
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
10.      N. O. (edaspidi „hageja“), füüsiline isik, kellel on pangakonto PKO BP S.A-s (edaspidi „pank“), langes andmepüügipettuse ohvriks pärast eseme müügiks pakkumist oksjoniplatvormil. Ostjana esinenud kolmas isik edastas talle petturliku lingi, mis jäljendas esmalt platvormi ja seejärel panga kasutajaliidest. Eksitusse viiduna edastas hageja oma sisselogimisandmed, mis võimaldas petturil teha tema pangakontolt autoriseerimata maksetehingu. Pärast järgmisel päeval pettuse avastamist teatas ta sellest viivitamata pangale ja politseile, kuid teo toimepanijat ei tuvastatud. Kostjaks olev pank keeldus aga vaidlusaluse tehingu summat tagasi maksmast, väites, et hageja rikkus raske hooletuse tõttu oma kohustust hoida makseinstrumenti hoolikalt ning mitte teha seda kättesaadavaks volitamata isikutele.
11.      Pärast kõnealust keeldumist esitas hageja eelotsusetaotluse esitanud kohtule –
Sąd Rejonowy w Koszaliniele (Koszalini rajoonikohus) – panga vastu hagi 3000 Poola zloti (PLN) (ligikaudu 705 eurot) väljamõistmiseks.
12.      Hageja väitis oma nõude põhjenduseks, et autoriseerimata maksetehingu summa viivitamatu tagasimaksmise põhimõttest võib kõrvale kalduda üksnes direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikes 1 kirjeldatud olukorras, nimelt juhul, kui makseteenuse
pakkujal on mõistlik põhjus kahtlustada maksja pettust ja kui ta teavitab nendest põhjustest asjakohast riigiasutust. Selliste põhjuste puudumisel, nagu käesoleval juhul, on teenusepakkuja kohustatud maksjale autoriseerimata maksetehingu summa tagasi maksma viivitamata, hiljemalt järgmise tööpäeva lõpuks. Alles pärast sellist tagasimaksmist ja juhtumi asjaolude uurimist võib teenusepakkuja nõuda, et maksja kannaks raske hooletuse tõttu tekkinud kahju. Kui maksja keeldub autoriseerimata tehingu summat tagasi maksmast, tuleks asjaomasel pangal pöörduda maksenõudega kohtusse.
13.      Pank väitis, et Poola õigusnormid, millega on üle võetud direktiivi 2015/2366 artikli 74 lõige 1, vabastavad makseteenuse pakkuja selle direktiivi artikli 73 lõikes 1 ette nähtud kohustusest maksta autoriseerimata tehingu summa viivitamata tagasi, kui ta tuvastab, et maksja käitumine oli seotud raske hooletusega. Samuti leidis pank, et tal on õigus hinnata iseseisvalt kõiki autoriseerimata maksetehinguga seotud vastutuse tingimusi ning ta vabaneb kohese tagasimaksmise kohustusest, kui ta tuvastab maksja hooletuse.
14.      Neil asjaoludel, arvestades, et menetluse käigus on tuvastatud, et vaidlusalune tehing oli autoriseerimata, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal tuleb tema menetluses oleva hageja ja panga vahelise vaidluse – mis käsitleb makseteenuse pakkuja kohese tagasimaksmise kohustuse ulatust – lahendamiseks analüüsida makseteenuste seaduse artiklit 46, millega on üle võetud direktiivi 2015/2366 artiklid 73 ja 74.
15.      Sellega seoses leiab kõnealune kohus, et direktiivis 2015/2366 ja liikmesriigi õigusnormides, millega see direktiiv üle võeti, on ette nähtud üldpõhimõte, et autoriseerimata maksetehingute täitmisest tuleneva vastutuse riski kannavad täielikult makseteenuse pakkujad. Lisaks märgib kõnealune kohus, et selle direktiivi ja Poola õigusaktide sätted näevad ette maksjate õiguse autoriseerimata tehingute summade tagasimaksmisele, millega kaasneb õigus sel viisil kaotatud summade viivitamatule sissenõudmisele. See õigus on välistatud olukorras, kus on mõistlik alus kahtlustada pettust, mille on toime pannud maksja ja millest on teatatud asjaomastele õiguskaitseasutustele.
16.      Lisaks märgib sama kohus, et Poola kohtud ei ole saanud ühtegi hagi, mille pangad oleksid tarbijate vastu esitanud seoses kohustusega hüvitada maksja raske hooletuse tõttu tehtud autoriseerimata tehingute summa. Seevastu on arvukalt hagisid, mille on esitanud tarbijad pankade vastu seoses autoriseerimata tehingute summade tagasi maksmata jätmisega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul viitab see asjaolu sellele, et makseteenuse pakkujate jaoks on tagasimaksmise õiguse erandite kohaldamine autoriseerimata tehingute puhul muutunud reegliks. Nimelt ei maksa makseteenuse pakkujad autoriseerimata tehingute summat üldjuhul tagasi, mistõttu peavad maksjad, eelkõige tarbijad, pöörduma oma õiguste kaitseks kohtusse.
17.      Kuivõrd panga pakutud direktiivi 2015/2366 tõlgendus ei saavutaks maksja kaitsmise eesmärki, mida taotleb üldreegel autoriseerimata tehingute tagasimaksmise kohta, järeldab kõnealune kohus, et selle direktiivi sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui teenusepakkuja keeldub autoriseerimata maksetehingu summa viivitamatust tagasimaksmisest, kui maksja on kandnud autoriseerimata maksetehinguga seotud kahju kohustuste raske rikkumise tõttu. Nimetatud kohus lisab, et selline tõlgendus tooks ühtlasi kaasa kohtusse pöördumise, menetluskulude kandmise, tõendite kogumise ja dokumentide ettevalmistamisega seotud koormuse ülekandumise maksjalt, kes on sageli tarbija, professionaalile ehk makseteenuse pakkujale.
18.      Neil asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalini rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2015/2366] artikli 73 lõiget 1 koostoimes artikli 74 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et makseteenuse pakkuja võib keelduda maksjale viivitamata tagasi maksmast autoriseerimata maksetehingu summat, kui maksja poolt seoses autoriseerimata maksetehinguga kantud kahju on tingitud artiklis 69 ette
nähtud kohustuste raskest rikkumisest?“
19.      Euroopa Kohtule esitasid kirjalikud seisukohad pank, Poola, Tšehhi ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon.
IV.    Eelotsuse küsimuse analüüs
20.      Oma ainsa küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõiget 1 ja artikli 74 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et makseteenuse pakkuja võib keelduda maksjale autoriseerimata maksetehingu summa viivitamatust tagasimaksmisest põhjusel, et maksja ei täitnud raske hooletuse tõttu selle direktiivi artiklis 69 sätestatud kohustusi.
21.      Sellele küsimusele vastamiseks tuleb Euroopa Kohtul kindlaks teha, kas nimetatud direktiivi artikli 74 lõike 1 kolmas lõik kujutab endast erandit makseteenuse pakkuja kohustusest maksjale summa tagasi maksta, nii et see võib kaasa tuua sama direktiivi artikli 73 lõikes 1 ette nähtud viivitamatu tagasimaksmise kohustuse lõppemise või peatamise, või on tegemist pigem eraldiseisva õigusega, millele teenusepakkuja võib hiljem maksja vastu tugineda.
22.      Seejuures tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes normi sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on(4).
23.      Esiteks, seoses tõlgendamist vajavate sätete sõnastusega märgin, et nende pealkirjadest nähtub, et need reguleerivad makseteenuse pakkuja ja maksja vastutust autoriseerimata maksetehingute korral. Nimelt kannab direktiivi 2015/2366 artikkel 73 pealkirja „Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingu korral“ ja sama direktiivi artikkel 74 pealkirja „Maksja vastutus autoriseerimata maksetehingu korral“.
24.      Selle direktiivi artikli 73 lõige 1 näeb põhimõtteliselt autoriseerimata maksetehingute korral ette maksjale viivitamatu tagasimaksmise ning kehtestab makseteenuse pakkujale kohustusliku tähtaja selle tagasimakse tegemiseks(5), sätestades samas ühe erandi, nimelt juhul, kui makseteenuse pakkujal „on mõistlik põhjus kahtlustada pettust“. Selline erand eeldab seega ühelt poolt tõsiste pettusekahtluste olemasolu ja teiselt poolt kõnealuse teenusepakkuja formaalse nõude täitmist, st asjaomase riigiasutuse kirjalikku teavitamist(6).
25.      Samuti tuleb märkida, et direktiivi artikli 74 lõige 1 on sõnastatud artikli 73 suhtes erandina(7). Lisaks reguleerivad sama direktiivi artikli 74 lõike 1 esimene ja teine lõik mittesüülise maksja piiratud vastutust, samas kui selle lõike kolmandast lõigust tuleneb, et maksja vastutus süü korral on põhimõtteliselt piiramatu. Täpsemalt on selles sättes ette nähtud, et maksja vastutab kuni 50 euro suuruse summani või piiramatult juhul, kui ta on toime pannud pettuse või rikkunud tahtlikult või raske hooletuse tõttu direktiivi 2015/2366 artikli 69 alusel tema käsutusse antud makseinstrumentidega seotud kohustusi.
26.      Seoses konkreetsemalt autoriseerimata maksetehingute puhul viivitamatu tagasimaksmise küsimusega märgin, et selle direktiivi artikli 73 lõikes 1 ei ole ette nähtud ühtegi muud erandit, millele makseteenuse pakkuja võiks tugineda, näiteks kahtlust või võimalust, et maksja on muu hulgas hooletusest jätnud täitmata ühe või mitu artiklis 69 sätestatud kohustust. Lisaks ilmneb seoses sama direktiivi artikli 74 lõikega 1, et see säte ei käsitle autoriseerimata maksetehingu summa viivitamatut tagasimaksmist, vaid keskendub vastutuse jagamisele maksja ja makseteenuse pakkuja vahel, et teha kindlaks, keda tuleb hiljem menetluse raames pidada vastutavaks ja kes peab seega kandma sellistest tehingutest tuleneva kahju.
27.      Seega tuleneb direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõike 1 grammatilisest tõlgendusest esmapilgul, et nähes sõnaselgelt ette erandid kohustusest maksta kohe tagasi autoriseerimata tehingu summa, ei võimalda see säte laiendada erandite loetelu muudele olukordadele, mida ei ole selles sättes ette nähtud, sealhulgas kõnealuse direktiivi artikli 74 lõike 1 kolmandas lõigus nimetatud olukorrale, kui maksja „ei täitnud üht või mitut [selle direktiivi] artiklist 69 tulenevat kohustust […] raske hooletuse tõttu“.
28.      Tuleb siiski tõdeda, et üksnes artikli 74 lõike 1 sõnastus ei võimalda üheselt järeldada, kas selles sättes ette nähtud „erand“ puudutab ainult kohustuse sisu või laieneb see ka viivitamatu tagasimaksmise kohustuse põhimõtteni. Seega võib kõne alla tulla kaks erinevat tõlgendust, millest annavad tunnistust põhikohtuasja poolte erinevad seisukohad(8). Esimese tõlgenduse kohaselt puudub makseteenuse pakkujal maksja süülise käitumise korral tagasimaksmise kohustus ning ta võib maksja raske hooletuse puhul tugineda direktiivi 2015/2366 artiklis 74 sätestatud erandile, et vältida sama direktiivi artikli 73 lõikes 1 ette nähtud viivitamatu tagasimaksmise kohustust. Teine tõlgendus põhineb seevastu eeldusel, et nimetatud direktiivi artikli 73 lõige 1 ja artikli 74 lõige 1 reguleerivad autoriseerimata maksetehingu tagasimaksmise menetluse kaht eraldiseisvat etappi. Selle tõlgenduse kohaselt ei ole kõnealuse artikli 74 lõikes 1 ette nähtud „erandil“ ab initio mõju, mis tähendab, et makseteenuse pakkuja peab kõigepealt maksjale tegema tagasimakse ja võib seejärel pärast tagasimakset esitada kahju hüvitamise nõude süülise käitumise eest vastutava maksja vastu.
29.      Käesoleva ettepaneku järgmistes punktides esitatud põhjustel olen arvamusel, et tuleb eelistada direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikes 1 ja artikli 74 lõikes 1 nimetatud teist tõlgendust.
30.      Nimelt kinnitab teiseks seda tõlgendust eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimuses viidatud sätete kontekst.
31.      Sellega seoses märgin, et direktiivi 2015/2366 põhjenduses 71 on ette nähtud ainult üks olukord, mis võimaldab makseteenuse pakkujal (kui maksja on talle autoriseerimata tehingust teatanud) lükata edasi viivitamatu tagasimaksmine maksjale, nimelt olukord, mille puhul „on olemas tugev kahtlus, et autoriseerimata tehing on toimunud makseteenuse kasutaja pettusest tulenevalt ning kui see kahtlus põhineb asjakohasele riigiasutusele teatatud objektiivsetel põhjendustel“. Sarnaselt kõnealuse direktiivi artikli 73 lõikega 1 ei ole selles põhjenduses 71 nimetatud ühtegi muud erandit, millele makseteenuse pakkuja võiks tugineda, näiteks kahtlus või tuvastamine, et makseteenuse kasutaja ei ole oma käitumisega muu hulgas raske hooletuse tõttu täitnud üht või mitut selle direktiivi artiklis 69 sätestatud kohustust.
32.      Lisaks tuleb rõhutada, et direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõike 1 vastuvõtmiseni viinud ettevalmistavate materjalide analüüs näib seda tõlgendust kinnitavat. Varasemas versioonis, direktiiviga 2015/2366 kehtetuks tunnistatud direktiivis 2007/64/EÜ(9) ei olnud ette nähtud ühtegi erandit autoriseerimata maksetehingu viivitamatu tagasimaksmise kohustusest. Liidu seadusandja pidas siiski vajalikuks muuta asjakohast sätet, nimelt direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõiget 1, eesmärgiga täiendavalt reguleerida autoriseerimata maksetehingute korral kohaldatavat viivitamatu tagasimaksmise menetlust, nähes selleks sõnaselgelt ette konkreetse erandi tagasimaksmise kohustusest, eelkõige olukorras, kus makseteenuse
pakkujal on põhjendatud alus kahtlustada pettust(10).
33.      Märgin samuti, et kõnealuse direktiivi artikli 107 lõikes 1 on sätestatud, et liidu seadusandja poolt käesolevas asjas asjakohaste sätetega hõlmatud valdkonnas ette nähtud ühtlustamine on täielik ega võimalda kehtestada liikmesriigi meetmeid, mis erinevad selle seadusandja võetud meetmetest(11). Täpsemalt ei kuulu selle direktiivi artiklid 73 ja 74 nende sätete hulka, mille puhul liidu seadusandja on jätnud liikmesriikidele kaalutlusruumi. Lisaks viitab sama direktiivi artikli 107 lõige 3 sõnaselgelt makseteenuse pakkujate kohustustele, kohustades liikmesriike tagama, et makseteenuse pakkujad ei kalduks makseteenuse kasutajate kahjuks kõrvale liikmesriigi õigusnormidest, millega võetakse üle direktiiv 2015/2366 või mis sellele vastavad, välja arvatud juhul, kui selline kõrvalekaldumine on direktiiviga sõnaselgelt lubatud.
34.      Kolmandaks kinnitab sellist järeldust ka direktiiviga 2015/2366 taotletav eesmärk.
35.      Sellega seoses tuletan meelde, et direktiivi 2015/2366 eesmärk on – nagu nähtub selle põhjendusest 6 – ühtlustada makseteenuste pakkumist käsitlevaid norme, suurendades „õiguslikku selgust“, et tagada, et „õigusraamistikku kohaldatakse kogu liidus järjepidevalt“, ning samal ajal tagada kõrgetasemeline tarbijakaitse kogu liidu makseteenuste kasutajatele.
36.      Kuigi kõnealuse direktiivi peamine eesmärk on ühtlustada makseteenuseid käsitlevaid norme ja tagada nende teenuste siseturu nõuetekohane toimimine(12), mida kinnitab asjaolu, et nimetatud direktiiv tugineb ELTL artiklile 114, on siiski selge, et sama direktiiviga taotletakse samuti eesmärki tagada tarbijatele kõrgetasemeline kaitse nimetatud teenuste kasutamisel(13).
37.      Eelnimetatud asjaolud võimaldavad minu hinnangul järeldada, et kuigi direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõige 1 ja artikli 74 lõige 1 on omavahel tihedalt seotud, reguleerivad need sätted siiski autoriseerimata maksetehingute summade tagasimaksmise menetluse eri aspekte, kuivõrd esimene näeb autoriseerimata tehingu korral ette viivitamatu tagasimakse, samas kui teine käsitleb vastutuse jaotust teenusepakkuja ja maksja vahel hilisemas etapis.
38.      Seega on makseteenuse pakkuja direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõike 1 kohaselt kohustatud esmalt autoriseerimata maksetehingu summa viivitamata tagasi maksma, välja arvatud juhul, kui esineb põhjendatud kahtlus, et see tehing tulenes makseteenuse kasutaja pettusest. See tagasimaksmine ei ole siiski lõplik. Nimelt, kui hiljem, pärast esialgse tagasimakse tegemist tuvastab makseteenuse pakkuja, et maksja on tahtlikult või raske hooletuse tõttu jätnud täitmata mõne kõnealuse direktiivi artiklist 69 tuleneva kohustuse, võib ta nõuda, et maksja kannaks oma raske hooletuse tõttu tekkinud kahju. Juhul kui maksja keeldub autoriseerimata tehingu summat tagasi maksmast, peab kõnealune teenusepakkuja esitama seega nõude maksja vastu, kes vastutab nimetatud direktiivi artikli 74 lõike 1 kolmanda lõigu alusel.
39.      Vastupidine tõlgendus, mis võimaldaks makseteenuse pakkujal tagasimaksmisest keelduda või seda edasi lükata ainuüksi kahtluse alusel, et maksja on raske hooletuse tõttu rikkunud kõnealuse direktiivi artiklis 69 sätestatud kohustusi, võimaldaks makseteenuse pakkujal kõrvale hoida sama direktiivi artikli 73 lõikes 1 sätestatud viivitamatu tagasimaksmise kohustusest. Selline lähenemine võimaldaks laiendada viivitamatu tagasimaksmise keelu kohaldamisala juhtudele, mida selle sätte sõnastus otsesõnu ette ei näe, ning oleks vastuolus liidu õiguse erandite kitsendava tõlgendamise põhimõttega. Nii kahjustaks selline tõlgendus otseselt tarbija õigust tagasimaksele ning võtaks kõnealuselt sättelt selle sisu ja soovitava toime.
40.      Seetõttu on liidu seadusandja otsustanud siduda viivitamatu tagasimaksmise kohustuse peatamise rangete tingimustega, tagamaks, et tagasimaksmine jääb reegliks, mitte ei saa erandiks. Selline mehhanism kaotaks aga igasuguse tõhususe, kui lihtsalt makseteenuse pakkuja kohtuväline väide direktiivi 2015/2366 artiklist 69 tulenevate kohustuste rikkumise kohta oleks piisav viivitamatu tagasimaksmise kohustuse peatamiseks. Lisaks oleks vähemalt paradoksaalne nõuda pettuse korral kohese tagasimaksmise kohustuse peatamiseks tõsiste kahtluste olemasolu ning liikmesriigi asjaomases ametiasutuses ametliku menetluse algatamist, mööndes samas, et maksja raskest hooletusest tingitud käitumise või tegevusetuse korral võib selle kohustuse peatada samasuguse tagajärjega ilma igasuguste formaalsete lisanõueteta.
41.      Seisukoht, mille kohaselt makseteenuse pakkuja võib keelduda viivitamatust tagasimaksmisest või selle edasi lükata, tuginedes maksjale süüks
pandavale raskele hooletusele, kahjustaks ühtlasi direktiivi 2015/2366 eesmärki tagada kõrgetasemeline tarbijakaitse. Lisaks sellele, et sellisel juhul jääks maksja ilma kõnealuse summa viivitamatust tagasimaksmisest, oleks ta samuti sunnitud pöörduma makseteenuse pakkuja vastu kohtusse olukorras, kus teenusepakkuja keeldub tagasimaksmisest, viidates artiklis 69 sätestatud kohustuste rikkumisele seoses raske hooletusega. Kuid piirates autoriseerimata tehingute viivitamatu tagasimaksmise kohustusest kõrvale
kaldumise võimaluse üksnes pettusejuhtudega, soovis liidu seadusandja lõpetada praktika, mille kohaselt makseteenuse pakkujad keeldusid tagasimaksmisest maksja väidetava süülise käitumise tõttu, sundides maksjat autoriseerimata tehingute summade tagasimaksmise saavutamiseks pöörduma kohtusse(14). Kõnealuse direktiivi artikli 73 lõikes 1 tehtud muudatusest nähtub, et maksja raske hooletusega seotud autoriseerimata maksetehingust tuleneva kahju hüvitamist ei pea nõudma mitte maksja, vaid makseteenuse pakkuja, kes võib vajaduse korral asjaomaste summade tagasinõudmiseks pöörduda kohtusse. Selline lähenemine on kooskõlas ka sama direktiivi artikli 72 lõikega 2, mille kohaselt peab makseteenuse pakkuja tõendama, et maksja käitumine on seotud raske hooletusega.
42.      Ühtlasi pean asjakohaseks esitada mõne täpsustuse seoses direktiivi 2015/2366 asjakohaste sätete eelneva analüüsiga käesoleva kohtuasja kontekstis.
43.      Esiteks pean vajalikuks rõhutada, et käesolev kohtuasi erineb mitmest Euroopa Kohtus arutatud kohtuasjast, mis käsitlesid autoriseerimata maksetehingutega seotud vastutuse jaotust maksja ja makseteenuse pakkuja vahel direktiivi 2015/2366 varasemate redaktsioonide alusel(15), eelkõige kohtuasjast, milles tehti kohtuotsus Veracash(16).
44.      Täpsustan sellega seoses, et erinevalt käesolevast asjast, kus ei ole vaidlust selle üle, et maksja teavitas makseteenuse pakkujat autoriseerimata maksetehingust viivitamata, käsitles kohtuotsus Veracasholukorda, kus maksja ei täitnud oma kohustust teenusepakkujat sellise tehingu tuvastamisest viivitamata teavitada.
45.      Vastab tõele, et selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2007/64 artikli 60 lõikes 1 sätestatud makseteenuse pakkuja kohustuse –
maksta viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa – suhtes kehtivad
sama direktiivi artikli 61 lõikes 2 ette nähtud erandid, mistõttu tuleb maksjat põhimõtteliselt pidada vastutavaks kõigi autoriseerimata maksetehingutest tulenevate kahjude eest, mis tulenevad tema pettusest või tahtlikust või raske hooletuse tõttu toime pandud kõnealuse direktiivi artiklist 56 tuleneva ühe või mitme kohustuse rikkumisest(17). Selline tõlgendus võiks tõepoolest viidata sellele, et sama direktiivi artikli 61 lõige 2 kujutab endast erandit makseteenuse pakkuja kohustusest maksta autoriseerimata tehingu summa maksjale viivitamata tagasi, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 60 lõikes 1, võimaldades seega teenusepakkujal sellest kohustusest kõrvale hoida, kui ta tugineb maksja vastutusele pettuse või raske hooletuse eest.
46.      Siiski tuleb tõdeda, et sellise tõlgendusega ei saa nõustuda direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõike 1 ja artikli 74 lõike 1 puhul, millega asendati direktiivi 2007/64 artikli 60 lõige 1 ja artikli 61 lõige 2. Nimelt, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 32, kuigi direktiivi 2007/64 artikli 60 lõikes 1 ei olnud ette nähtud ühtegi erandit autoriseerimata maksetehingu viivitamatu tagasimaksmise kohustusest, pidas liidu seadusandja vajalikuks seda sätet muuta, lisades direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikesse 1 sõnaselge erandi viivitamatu tagasimaksmise kohustusest, mis piirdub eeldusega, et makseteenuse pakkujal on mõistlik alus kahtlustada pettust. Eelnimetatud asjaolud võimaldavad minu hinnangul järeldada, et kuigi sama direktiivi artikli 73 lõige 1 ja artikli 74 lõige 1 on omavahel tihedalt seotud, reguleerivad need sätted siiski autoriseerimata maksetehingute summade tagasimaksmise menetluse eri aspekte, kuivõrd esimene näeb autoriseerimata tehingu korral ette viivitamatu tagasimaksmise, samas kui teine käsitleb vastutuse jaotust teenusepakkuja ja maksja vahel hilisemas etapis(18).
47.      Teiseks märgin, et Itaalia valitsus toetas oma kirjalikes seisukohtades direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõike 1 tõlgendust, mille kohaselt see säte küll nõuab viivitamatut tagasimaksmist, kuid võimaldab makseteenuse pakkujal siiski saada hiljem ja otse tagasi summa, mis on kliendile autoriseerimata maksetehinguga seoses tagasi makstud, ilma et ta peaks tingimata pöörduma kohtusse, kui kõigi asjasse puutuvate asjaolude analüüs annab talle mõjuvad põhjused arvata, et autoriseerimata tehing tulenes maksja tahtlikest tegudest või raskest eksimusest(19).
48.      Kuigi Itaalia valitsuse pakutud tõlgenduse eesmärk on tasakaalustada asjaomaste poolte huve, viiks see siiski selleni, et direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikes 1 ette nähtud tagasimaksmisele kehtestatakse lisapiirangud ja tingimused, millel ei ole selle sätte sõnastuse põhjal mingit alust ja mis kalduvad seega kõrvale direktiiviga kehtestatud rangest raamistikust. Lisaks on maksja praktilisest vaatevinklist samaväärses olukorras sellega, milles ta oleks olnud siis, kui tagasimakset ei oleks tehtud, ning ta oleks seetõttu sunnitud pöörduma makseteenuse pakkuja vastu kohtusse, et kõnealune summa tagasi nõuda. Nagu on aga märgitud käesoleva ettepaneku punktides 37 ja 38, võimaldaks niisugune tõlgendus sellest sättest kõrvale hoida ja võtaks sellelt soovitava toime, vähendades samal ajal tarbijatele antud kaitse ulatust.
49.      Samuti juhin tähelepanu sellele, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 33, et vaadeldava direktiivi artikli 73 lõige 1 kuulub selliste sätete hulka, mis on täielikult ühtlustatud. Sellest järeldub, et makseteenuse pakkuja vastutust autoriseerimata maksetehingute eest ei saa leevendada selliste liikmesriigi õigusnormide kohaldamisega, millega kehtestatakse piiratum vastutuse kord. Järelikult ei saa liikmesriigid teha erandeid direktiiviga 2015/2366 kehtestatud korrast seoses makseteenuse pakkujate kohustusega maksta autoriseerimata tehingu summa viivitamata tagasi, kehtestades veel erandeid lisaks nendele, mis on sõnaselgelt ette nähtud selle direktiivi artikli 73 lõikes 1.
50.      Kolmandaks märgin, et vastupidi sellele, mida väidavad Tšehhi ja Itaalia valitsus, ei vii pakutud tõlgendus direktiivi 2015/2366 artiklis 102 sätestatud kohtuvälise lahendamise mehhanismist kõrvale
hoidmiseni(20).
51.      Tuletan sellega seoses meelde, et kõnealuse direktiivi artiklis 102 on ette nähtud vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus, mille kohaselt võib makseteenuse kasutaja pöörduda vaidluste kohtuvälise lahendamise organi poole, et menetleda makseteenuse pakkujate vastu esitatud kaebusi. Kuigi selliselt loodud mehhanismi eesmärk on hõlbustada makseteenuse kasutajate ja makseteenuse pakkujate vaheliste vaidluste lahendamist, ei piirdu selle kohaldamisala üksnes nimetatud direktiivi artiklis 73 ette nähtud viivitamatu tagasimaksmisega, vaid laieneb mis tahes liiki vaidlustele, mis on seotud sama direktiivi III ja IV jaotisest tulenevate õiguste ja kohustustega.
52.      Kokkuvõttes tuleb märkida, et kuigi valitud lahendus võib tekitada teatud kahtlusi ja hõlmab praktilisi raskusi(21), toob vastupidine tõlgendus eelkõige makseteenuse kasutajate jaoks siiski kaasa suuremaid probleeme(22). Nimelt tunduvad need probleemid olevat peamisteks põhjusteks, mille tõttu liidu seadusandja muutis direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõiget 1. Igal juhul, kui selle sätte kehtivat sõnastust tuleks pidada lünklikuks, kuuluks selle muutmine üksnes liidu seadusandja pädevusse.
53.      Kõike eelnimetatut arvestades teen ettepaneku vastata esitatud küsimusele, et direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõiget 1 ja artikli 74 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui makseteenuse pakkuja võib keelduda autoriseerimata maksetehingu summa kohesest tagasimaksmisest maksjale, väites, et maksja kandis selle maksetehinguga seoses kahju, kuna maksja ei täitnud raske hooletuse tõttu direktiivi artiklis 69 ette nähtud kohustusi.
V.      Ettepanek
54.      Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalini rajoonikohus, Poola) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2366 makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 73 lõiget 1 ja artikli 74 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus see, kui makseteenuse pakkuja võib keelduda autoriseerimata maksetehingu summa kohesest tagasimaksmisest maksjale, väites, et maksja kandis selle maksetehinguga seoses kahju, kuna maksja ei täitnud raske hooletuse tõttu direktiivi artiklis 69 ette nähtud kohustusi.
1      Algkeel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiv makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2015, L 337, lk 35, ja parandus ELT 2017, L 19, lk 98).
3      Dz.U., 2024, jrk nr 30.
4      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
5      Direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikes 1 on sellega seoses täpsustatud, et tagasimaksmine peab toimuma „hiljemalt järgmise tööpäeva lõpuks“.
6      Kuigi käesoleval juhul ei oma see asjaolu tähtsust, täpsustan, et makseteenuse pakkujal võib olla ka teine alus keelduda maksjale autoriseerimata maksetehingu summa viivitamatust tagastamisest, nimelt juhul, kui maksja jätab talle sellest teatamata või teeb seda hilinenult. Täpsemalt sätestab direktiivi 2015/2366 artikkel 71, millele on viidatud sama direktiivi artikli 73 lõikes 1, teatamistähtaja autoriseerimata tehingu kohta, nähes ette, et makseteenuse kasutajal on õigus nõuda makseteenuse pakkujalt autoriseerimata või ebakorrektselt täidetud maksetehingu puhul vigade kõrvaldamist üksnes juhul, kui makseteenuse kasutaja teatab pärast nõude aluseks olevast maksetehingust teadlikuks saamist sellest makseteenuse pakkujale põhjendamatu viivituseta, ent hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva. Vt selle kohta 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, punkt 48).
7      Direktiivi 2015/2366 artikkel 74 sisaldab nimelt järgmist klauslit: „[e]randina artiklist 73“.
8      Vt käesoleva ettepaneku punktid 12 ja 13.
9      Direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikega 1 asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2007, L 319, lk 1) artikli 60 lõige 1. Viimati nimetatud säte on sõnastatud järgmiselt: „Ilma et see piiraks artikli 58 kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa ning, kui see on kohaldatav, taastab debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud.“
10      Nimetatud ettevalmistavatest materjalidest nähtub seega, et kuigi komisjoni esialgne ettepanek ei sisaldanud erandit viivitamatu tagasimaksmise kohustusest olukorras, kus teenusepakkujal on põhjendatud alus kahtlustada pettust, lisati see muudatus institutsioonidevaheliste läbirääkimiste käigus ning lisati seejärel direktiivi 2015/2366 lõplikku teksti. Vt selle kohta ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2013/36/EL ja 2009/110/EÜ muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (COM/2013/0547 (final)), eelkõige lk 13; Euroopa Parlamendi institutsioonidevaheliste läbirääkimiste tulemusel kokku lepitud tekst, PE 604.827, seadusandliku tavamenetluse toimik 2013/0264 (COD), heaks kiidetud 16. juunil 2015, eelkõige artikkel 65; samuti täiendav aruanne ettepaneku kohta võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2013/36/EL ja 2009/110/EÜ muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta, A8‑0266/2015 (vastu võetud 28. septembril 2015), eelkõige artikkel 73. Komisjon on oma siseturul makseteenuseid käsitleva määruse ettepanekus lähtunud samast lähenemisest. Sättes, mis käsitleb teenuse pakkuja vastutust autoriseerimata maksetehingute korral, on täpsustatud, et makseteenuse pakkuja võib tagasimaksest keeldumist õigustada üksnes maksja pettuse põhjendatud kahtlusega. Sellisel juhul peab teenusepakkuja tagasimaksmisest keeldumist põhjendama ning osutama asutustele, kelle poole maksja võib pöörduda. Vt selle kohta ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, milles käsitletakse makseteenuseid siseturul ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010, COM(2023) 367 (final) – 2023/0210 (COD), 28.6.2023, lk 11, artikli 56 lõiked 1 ja 2.
11      Vt direktiivi 2007/64 kohta eelkõige 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, punkt 42).
12      Vt direktiivi 2007/64 kohta eelkõige 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, punkt 44).
13      Vt selle kohta
11. novembri 2020. aasta kohtuotsus DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, punktid 56 ja 102). Vt direktiivi 2007/64 kohta ka 11. juuli 2024. aasta kohtuotsus Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
14      Vt selle kohta Guimarães, M. R., ja Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, 30. kd, nr 1, 2022, lk 29–72, eriti lk 47.
15      Vt näiteks 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, punkt 63).
18      Vt käesoleva ettepaneku punktid 37 ja 38.
19      Selle valitsuse hinnangul ei anna direktiivi 2015/2366 tekst alust tõlgenduseks, mille kohaselt oleks makseteenuse pakkujal keelatud teostada tagasikannet ning mille järgi ta peaks kliendi raske hooletuse korral tagastatud summade sissenõudmiseks pöörduma kohtusse; niisugune tõlgendus tooks kaasa maksesüsteemi põhjendamatu tasakaalustamatuse. Kõnealune valitsus väidab eelkõige, et kuna ükski selle direktiivi säte ei keela makseteenuse pakkujatel nõuda kliendi maksekontolt otse tagasi autoriseerimata maksetehingu eest tagasi makstud summat, mis tulenes kliendi tahtlikust teost või raskest eksimusest, siis tuleb küsimus, kas sellist otsest debiteerimist tuleks lubada või mitte, jätta liikmesriigi seadusandjate otsustada.
20      Nimetatud valitsuste väitel võimaldaks selline menetlus makseteenuse kasutajatel saada autoriseerimata maksetehingu summa tagasi tõhusamalt, kiiremini ja odavamalt kui traditsioonilise õiguskaitsesüsteemi abil. Nad väidavad selle kohta, et see mehhanism kaotaks oma asjakohasuse, kui makseteenuse pakkuja oleks kohustatud autoriseerimata maksetehingu summa tagasi maksma isegi makseteenuse kasutaja raske hooletuse korral.
21      Võttes arvesse makseteenuse pakkuja kohustust teha tagasimakse „hiljemalt järgmise tööpäeva lõpuks“, kui maksja on autoriseerimata maksetehingust teavitanud, võib õigustatult küsida, kas makseteenuse pakkujal on võimalik koguda nii lühikese aja jooksul kokku kogu teave, mis võiks tekitada tõsise pettusekahtluse. Ühtlasi on oluline märkida, et kuigi teoreetiliselt ei tekita pettuse ja hooletuse eristamine raskusi, on see eristamine praktikas vähem ilmne, seda enam, kui teenusepakkuja peab pettuse (või vähemalt selle kahtluse) tuvastama äärmiselt piiratud aja jooksul, et ta võiks viivitamatu tagasimaksmise kohustusest vabaneda. Samuti on küsitav, kas selliste tagasimaksete tegemise ohu tõttu ei oleks makseteenuse pakkujatel kiusatus piirata teatavate maksevahendite kättesaadavaks tegemist või kehtestada nende kasutamisele rangemaid ja kasutajale kulukamaid tingimusi, mis läheks vastuollu direktiiviga 2015/2366 taotletava üldise eesmärgiga arendada integreeritud elektrooniliste maksete turgu. Nagu rõhutab Itaalia valitsus, võib selline süsteem samuti vähendada maksja motivatsiooni järgida kõnealuse direktiivi artiklis 69 sätestatud hoolsuskohustusi.
22      Nimelt ilmneb, et mitmes liikmesriigis on makseteenuse pakkujad vaikimisi kasutanud praktikat, mille kohaselt keeldutakse maksjatele viivitamatust tagasimaksmisest põhjusel, et viimased on oma süülise käitumisega aidanud kaasa autoriseerimata maksetehingute tegemisele. Just sellise praktika vältimiseks soovis liidu seadusandja direktiivi 2015/2366 artikli 73 lõikesse 1 tehtud muudatusega tugevdada tarbijate kaitset, tagades, et autoriseerimata tehingute korral makseteenuse pakkujatel lasuvat viivitamatu tagasimaksmise kohustust saab piirata üksnes konkreetsete ja rangelt määratletud eranditega. Vt selle kohta eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitus, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 16. Vt õiguskirjanduses selle kohta ka Guimarães, M. R., ja Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, 30. kd, nr 1, 2022, lk 29–72, eriti lk 47.