62022CJ0573
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
19. detsember 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikkel 370 – X lisa A osa punkt 2 – Erand – Kohaldamisala – Avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni tegevus, mida rahastatakse niisuguste seadmete omanikelt kogutavast kohustuslikust tasust, millega on võimalik vastu võtta raadio- ja televisioonisaateid
Kohtuasjas C‑573/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Østre Landsreti (idapiirkonna apellatsioonikohus, Taani) 8. juuli 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 26. augustil 2022, menetluses
A,
B,
Foreningen C
versus
Skatteministeriet,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: neljanda koja president I. Jarukaitis viienda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud D. Gratsias (ettekandja) ja E. Regan,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: ametnik I. Illéssy,
arvestades kirjalikku menetlust ja 14. märtsi 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
A, esindajad: advokater T. Gønge, T. Kári Kristjánsson ja J. Nymand Hounsgaard,
–
B, esindajad: advokater C. Bachmann ja P. Hansen,
–
Foreningen C, esindaja: advokat C. Holberg,
–
Taani valitsus, esindajad: D. Elkan ja C. Maertens, keda abistas advokat B. Søes Petersen,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: R. Bénard, A. Daniel ja O. Duprat-Mazaré,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Jokubauskaitė ja U. Nielsen,
olles 12. septembri 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1; edaspidi „käibemaksudirektiiv“), artikli 2 lõike 1 punkti c ja artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2.
2
Taotlus on esitatud A, B ja Foreningen C ning Skatteministerieti (Taani maksuministeerium) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab esimesena nimetatute taotlust tagastada käibemaks tasult, mida tuleb maksta selliste seadmete omanikel, millega on võimalik vastu võtta audiovisuaalseid saateid.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Käibemaksudirektiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv kehtestab ühise käibemaksusüsteemi.“
4
Käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c kohaselt maksustatakse käibemaksuga teenuste osutamine tasu eest liikmesriigi territooriumil maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb.
5
Nimetatud direktiivi artiklis 370 on ette nähtud:
„Liikmesriigid, kes 1. jaanuaril 1978 maksustasid X lisa A osas nimetatud tehinguid, võivad nende maksustamist jätkata.“
6
Sama direktiivi artikli 378 lõikes 1 on sätestatud:
„Austria võib jätkata X lisa A osa punktis 2 nimetatud tehingute maksustamist.“
7
Käibemaksudirektiivi X lisa A osa punktis 2 on nimetatud „avalik-õiguslike raadio- ja televisiooniorganisatsioonide tegevus, välja arvatud ärilist laadi tegevus“.
Taani õigus
8
Taanis on alates 1926. aastast kogutud raadioseadmete omamiselt tasu, et rahastada asutust, mida praegu tuntakse nime all Danmarks Radio (DR). Alates 1951. aastast, mil DR hakkas edastama telesaateid, tuli seda tasu maksta ka televiisoritelt. 11. juuni 1959. aasta ringhäälinguseaduse nr 215 (lov nr. 215 om radiospredning) kohaselt muudeti see tasu „audiovisuaalteenuste tasuks“, mida tuli maksta televisiooni- või raadiovastuvõtja omamise korral. Viimati nimetatud seadus tunnistati kehtetuks ja asendati 15. juuni 1973. aasta ringhäälinguseadusega nr 421 (lov nr. 421 om radio- og fjernsynsvirksomhed), millega säilitati audiovisuaalteenuste tasu, nimetades selle „raadio- ja televisioonivastuvõtjate kasutamise tasuks“.
9
Vastavalt 19. detsembri 1985. aasta seadusele nr 589, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 589 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), muudeti DRi „ainuõigus“ edastada raadio- ja televisiooniprogramme laiale üldsusele lihtsalt „õiguseks“. Lisaks muudeti 20. detsembri 1985. aasta määrusega nr 640 (bekendtgørelse nr. 640) eelmises punktis nimetatud tasu nimetus „raadio- ja televisioonitasuks (audiovisuaalteenuste tasu)“.
10
4. juuni 1986. aasta seadusega nr 335, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 335 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), anti uuele avalik-õiguslikule telekanalile TV2, mida rahastatakse osaliselt audiovisuaalteenuste tasust saadavast tulust, samuti luba edastada üldsusele raadio- ja televisiooniprogramme.
11
11. jaanuari 1995. aasta määruses nr 15 (bekendtgørelse nr. 15) täpsustati, et audiovisuaalteenuste tasu tuleb maksta sõltumata asjaomase vastuvõtuseadme kasutamisest ja saadete vastuvõtmise viisist ning senikaua, kuni seade on võimeline audiovisuaalseid programme taasesitama.
12
27. detsembri 1996. aasta seadusega nr 1208, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 1208 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), nähti ette, et audiovisuaalteenuste tasust saadavat tulu võib pädeva ministri kehtestatud korras kasutada lisaks DRi ja TV2 rahastamisele ka „võimalikeks muudeks meediategevusega seotud eesmärkideks“.
13
20. detsembri 2006. aasta seadusega nr 1569, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 1569 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), asendati audiovisuaalteenuste tasu „ringhäälingutasuga“, mida tuleb maksta „seadmetelt, millega on võimalik vastu võtta ja taasesitada üldsusele edastatavaid audiovisuaalprogramme või ‑teenuseid“, sealhulgas raadiotelt.
14
27. mai 2013. aasta seadusega nr 513, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 513 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), kaotati raadiotelt ringhäälingutasu maksmise kohustus. 27. detsembri 2014. aasta seadusega nr 1517, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 1517 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), kaotati äriettevõtete ringhäälingutasu maksmise kohustus ja säilitati see üksnes eramajapidamistele. Lõpuks nähti 18. detsembri 2018. aasta seadusega nr 1548, millega muudetakse ringhäälinguseadust (lov nr. 1548 om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed), ette ringhäälingutasu järkjärguline kaotamine kolme aasta jooksul aastatel 2019–2021 nii, et see tasu kaotatakse täielikult 1. jaanuaril 2022.
15
Taani käibemaksualased õigusnormid näevad alates käibemaksu kehtestamisest Taanis 1967. aastal ette, et käibemaksuga maksustatakse „raadio- ja televisioonisaated“. Järelikult oli käesoleva kohtuotsuse punktides 8–14 nimetatud tasu käibemaksuga maksustatav kuni selle tasu kaotamiseni.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16
Füüsilised isikud A ja B ning ühiskaebuse esitanud füüsiliste isikute rühm Foreningen C esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Østre Landsretile (idapiirkonna apellatsioonikohus, Taani), kaebused maksuministeeriumi vastu, nõudes tagasi käibemaksusummad, mille nad olid tasunud ringhäälingutasudelt ajavahemikus 2007–2017. Oma kaebuste põhjendamiseks väidavad nad sisuliselt, et Taani võimalus kohaldada selle tasu käibemaksuga maksustamisel käibemaksudirektiivi artiklit 370 eeldab, et tegemist on teenuste osutamisega tasu eest selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses, millega käesoleval juhul aga tegemist ei olnud.
17
Maksuministeerium väidab omalt poolt, et käibemaksudirektiivi artikkel 370 on erisäte, mis lubab Taani Kuningriigil säilitada 1. jaanuaril 1978 kehtinud riigisisese maksusüsteemi, sõltumata üldise ühtlustatud käibemaksusüsteemi kohaldamisalast.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub põhimõttest, et 22. juuni 2016. aasta kohtuotsuses Český rozhlas (C‑11/15, EU:C:2016:470) antud juhiste kohaselt ei ole ringhäälingutasu tasu teenuste eest, mida osutatakse tasu eest käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab seega, et tema menetluses oleva kohtuasja peamine õiguslik küsimus on see, kas käibemaksudirektiivi artiklit 370 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel arvestada käibemaksu rahaliselt tasult, mis ei kujuta endast niisugust tasu ja mille kogumine sõltub pelgalt raadio- või telesaadete vastuvõtuseadme omamisest.
19
Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi seoses sellega, kas käibemaksudirektiivi artikkel 370 on ringhäälingutasule kohaldatav, arvestades seda tasu käsitlevate liikmesriigi õigusnormide muudatusi põhikohtuasjas käsitletaval ajavahemikul. Ühelt poolt asendati tasu, mida võeti vaid raadiote ja televiisorite omamise alusel, tasuga, mida võeti mis tahes niisuguse seadme omamise korral, millega oli võimalik otse vastu võtta televisiooniprogramme ja -teenuseid. Teiselt poolt võimaldasid need õigusnormid pädeva ministri äranägemisel kasutada väikest osa ringhäälingutasust saadavast tulust, et rahastada esiteks selliseid ringhäälinguorganisatsioone, mis ei olnud küll avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid, kuid mis tegutsesid avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonidena ja mille suhtes kehtisid analoogsed piirangud nendega, mis kehtisid avalik-õiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele, ja teiseks Danske Filminstituti (Taani filmiinstituut), mis on avalik-õiguslik asutus, mille eesmärk on edendada Taanis kunsti ja filmikultuuri, ning samuti laste ja noorte kinematograafiakooli, mida haldab mittetulundusühing, mille on asutanud avalik-õiguslikud raadio- ja televisiooniorganisatsioonid koostöös teiste osalistega.
20
Neil asjaoludel otsustas Østre Landsret (idapiirkonna apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [käibemaksudirektiivi] artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et selle alusel on asjaomastel liikmesriikidel lubatud käibemaksuga maksustada seadusega ette nähtud ringhäälingutasu, mida kasutatakse avalik-õiguslike raadio- ja televisiooniorganisatsioonide mitteärilise tegevuse rahastamiseks, olenemata sellest, et tegemist ei ole „teenuste osutamisega tasu eest“ selle direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses?
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, palutakse Euroopa Kohtul vastata järgmistele eelotsuse küsimustele.
2.
Kas [käibemaksudirektiivi] artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigile jääb võimalus nõuda käibemaksu esimeses küsimuses viidatud kohustuslikult ringhäälingutasult, kui liikmesriik on pärast [nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23)] jõustumist 1. jaanuaril 1978 muutnud ringhäälingumaksu maksmise korda, asendades ringhäälingumaksu kogumise raadio- ja televisiooniseadmete omamise eest ringhäälingumaksu kogumisega kõikide selliste seadmete omamise eest, mille abil on võimalik vahetult vastu võtta audiovisuaalprogramme ja -teenuseid, sealhulgas nutitelefonid, arvutid jms?
3.
Kas [käibemaksudirektiivi] artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib jätkata niisuguse ringhäälingutasu maksustamist käibemaksuga, nagu on kirjeldatud esimeses küsimuses, kui liikmesriik on pärast [kuuenda direktiivi 77/388] jõustumist 1. jaanuaril 1978 muutnud ringhäälingutasu maksmise korda nii, et väiksemat osa laekuvast ringhäälingutasust kasutatakse kultuuriministri äranägemisel selleks, et rahastada esiteks raadio- ja televisiooniorganisatsioone, kes saavad riigieelarvest toetusi, kuid ei ole ise avalik-õiguslikud, ning teiseks meedia- ja filmiorganisatsioone, kes aitavad kaasa raadio- ja televisioonitegevusele, kuid ise sellega ei tegele?“
Menetlus Euroopa Kohtus
21
Euroopa Kohtu presidendi 20. jaanuari 2023. aasta otsusega peatati menetlus käesolevas kohtuasjas kuni 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsuse GIS (C‑249/22, EU:C:2023:813) kuulutamiseni. Menetlust jätkati pärast kõnealuse kohtuotsuse kuulutamist.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
22
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c ja artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku ringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust ja mida maksab iga isik, kellel on seadmeid, millega on võimalik vastu võtta ringhäälinguprogramme, jätkab selle tegevuse maksustamist, olenemata sellest, kas see tegevus kuulub mõiste „teenuste osutamine tasu eest“ alla artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses.
23
Tuleb märkida, et käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c kohaselt, mis asub selle direktiivi I jaotises „Teema ja reguleerimisala“, maksustatakse käibemaksuga teenuste osutamine tasu eest liikmesriigi territooriumil maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb.
24
Kui tegevus kvalifitseeritakse „tasu eest“ tehtud tehinguks selle sätte tähenduses, kuulub see sellisena käibemaksudirektiivi kohaldamisalasse. Seevastu tegevus, mida ei ole selliselt kvalifitseeritud, ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse (26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus GIS, C‑249/22, EU:C:2023:813, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
25
Käibemaksudirektiivi artikkel 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osaga lubab liikmesriikidel, kes 1. jaanuaril 1978 maksustasid avalik-õiguslike raadio- ja televisiooniorganisatsioonide tegevust, välja arvatud ärilist laadi tegevus, teha erandi selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktist c, andes neile võimaluse jätkata selle tegevuse maksustamist.
26
Lisaks tuleb märkida, et see erand on sisuliselt identne erandiga, mis on käibemaksudirektiivi artikli 378 lõikes 1 ette nähtud Austria Vabariigile.
27
Sellega seoses on Euroopa Kohus 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsuse GIS (C‑249/22, EU:C:2023:813) punktides 36, 37, 42 ja 51 sisuliselt otsustanud, et käibemaksudirektiivi artikli 378 lõige 1 lubab Austria Vabariigil kõrvale kalduda muu hulgas selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktist c, säilitades asjaomase tegevuse maksustamise juba olemasoleva süsteemi, tingimusel et selle maksustamise kord jääb sisuliselt muutmata. See peegeldab liikmesriikide käibemaksualaste õigusaktide ühtlustamise järkjärgulist ja endiselt osalist laadi. Lisaks on sellise sätte nagu artikli 378 lõige 1 olemus see, et tehakse erandeid selle õigusakti kohaldamisalast, mille osa see säte on. Selle sättega lubatud maksustamine ei kujuta endast ühtlustatud maksustamist, mis on nimetatud direktiiviga reguleeritud käibemaksusüsteemi lahutamatu osa. Vastupidi, nimetatud sättes ette nähtud õigus võimaldab liikmesriigil säilitada oma õigusnormid asjaomaste teenuste maksustamise kohta, ilma et erinevused, mis võivad sellest tuleneda tema ja teiste liikmesriikide vahel, oleksid liidu õigusega vastuolus.
28
Tuginedes eelkõige neile põhjendustele, otsustas Euroopa Kohus 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsuse GIS (C‑249/22, EU:C:2023:813) punktis 52, et käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c ja artikli 378 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui Austria Vabariik maksustab käibemaksuga avalik-õigusliku ringhäälingu tegevuse, mida rahastatakse seadusega kehtestatud kohustuslikust tasust, mida maksab iga isik, kes kasutab ringhäälinguvastuvõtjaid hoones, mis asub asjaomase avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni maapealse edastuse tsoonis, olenemata sellest, kas asjaomane avalik-õiguslik ringhäälingutegevus kuulub mõiste „teenuste osutamine tasu eest“ alla selle artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses.
29
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 26 esitatud järeldust, tuleb käibemaksudirektiivi artiklit 370 tõlgendada analoogselt.
30
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c ja artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, mida maksab iga isik, kellel on seadmeid, millega on võimalik vastu võtta ringhäälinguprogramme, jätkab selle tegevuse maksustamist, olenemata sellest, kas see tegevus kuulub mõiste „teenuste osutamine tasu eest“ alla artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses.
Teine küsimus
31
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas käibemaksudirektiivi artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik, kes maksustas 1. jaanuaril 1978 käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, mida maksab iga raadio või teleri omanik, jätkab selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu reguleerivaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et seda tasu võetakse ringhäälinguprogrammide vastuvõtmiseks vajalike mis tahes seadmete, sealhulgas nutitelefoni või arvuti omamise eest.
32
Nimetatud sätete sõnastuse kohaselt lubavad need liikmesriikidel jätkuvalt maksustada „avalik-õiguslike raadio- ja televisiooniorganisatsioonide tegevust, välja arvatud ärilist laadi tegevust“, kui need liikmesriigid maksustasid seda käibemaksuga 1. jaanuari 1978. aasta seisuga.
33
Seega on nende sätete sõnastuse kohaselt liikmesriikidel, keda need sätted puudutavad, üksnes lubatud säilitada eespool nimetatud tegevuste suhtes juba olemasolev maksustamissüsteem, mitte aga näha ette nende tegevusalade uus maksustamine, mis tähendab, et selle tegevuse maksustamise kord, mis kehtis alates 1. jaanuarist 1978, peab jääma sisuliselt samaks, selleks et maksustamisele laieneks jätkuvalt käibemaksudirektiivi artiklis 370 ette nähtud erand (vt analoogia alusel 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus GIS, C‑249/22, EU:C:2023:813, punktid 42 ja 43).
34
Ent nimetatud maksustamiskorra muudatus, milles võetakse arvesse üksnes alates 1. jaanuarist 1978 toimunud tehnoloogilisi uuendusi, muutmata avalik-õigusliku ringhäälingu rahastamiseks mõeldud tasu maksmise kohustuse tekkimise aluseks olevat asjaolu, ei välista sellise erandsätte nagu käibemaksudirektiivi artikli 370 kohaldamist (vt selle kohta 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus GIS, C‑249/22, EU:C:2023:813, punkt 45).
35
Nii on see põhikohtuasjas kõne all oleva korra muutmise puhul, mille tulemusel on avalik-õigusliku ringhäälingutegevuse rahastamiseks mõeldud tasu maksmise kohustus seotud mitte ainult raadio või televiisori omamisega, vaid mis tahes seadmega, millega on võimalik vastu võtta avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide saateid, sealhulgas nutitelefonid või arvutid. Selline muudatus peegeldab tehnoloogia arengut, mis on toimunud pärast asjaomase erandi kehtestamist.
36
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 27–29 sisuliselt märkis, ei sea käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis esitatud kaalutlusi kahtluse alla asjaolu, et nende seadmete kategooria laiendamine, mille omamine toob kaasa kohustuse maksta tasu, mis on mõeldud avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse rahastamiseks, võis tähendada seda tasu maksma kohustatud isikute ringi samaaegset laienemist, ega ka asjaolu, et raadio- või televisiooniprogrammide vastuvõtmist võib pidada niisuguste seadmete nagu nutitelefonid või arvutid kõrvalfunktsiooniks.
37
Esiteks ei nõua käibemaksudirektiivi artikkel 370, et liikmesriigi poolt 1. jaanuaril 1978 maksustatud tehingute arv või maht peab jääma samaks. Tuleb nimelt märkida, et isegi ilma muudatusteta nende seadmete liigi osas, mille omamine toob kaasa kohustuse maksta tasu, mis on mõeldud avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse rahastamiseks, võis seda tasu maksma kohustatud isikute arv suureneda vastavalt eraisikute valduses olevate raadiote ja televiisorite arvu suurenemisele, mis on tingitud selliste seadmete suuremast kättesaadavusest ja ostuhinna alanemisest.
38
Teiseks, kuna sellise tasu maksustatav teokoosseis, mis on kõne all põhikohtuasjas, ei ole seotud mitte avalik-õigusliku ringhäälinguteenuse kasutamisega selle kohustusega hõlmatud isikute poolt, vaid üksnes sellise seadme omamisega, millega on võimalik ringhäälinguorganisatsiooni saateid vastu võtta, siis ei ole oluline, et mõned nendest seadmetest, nagu nutitelefonid või arvutid, täidavad ka muid funktsioone, mida võib vajaduse korral pidada nende põhifunktsioonideks.
39
Lisaks tuleb sellega seoses märkida, et raadio- ja televisioonivastuvõtjaid võib kasutada ka muuks otstarbeks kui avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide saadete vastuvõtmine, näiteks kommertsraadio- või televisiooniprogrammide vastuvõtmine, CD-plaatide või muude digitaalsete andmekandjate mängimine (vt selle kohta 22. juuni 2016. aasta kohtuotsus Český rozhlas, C‑11/15, EU:C:2016:470, punkt 26).
40
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, mida maksab iga isik, kellel on raadio või televiisor, jätkab selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu reguleerivaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et seda tasu võetakse ringhäälinguprogrammide vastuvõtmiseks vajalike mis tahes seadmete, sealhulgas nutitelefoni või arvuti omamise eest.
Kolmas küsimus
41
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et kuigi kolmanda küsimuse sõnastuse kohaselt puudutab see küsimus mõju käibemaksudirektiivi artikli 370 kohaldatavusele, eelkõige asjaolu tõttu, et väike osa põhikohtuasjas kõne all olevast tasust on ette nähtud selliste „meedia- ja kinoettevõtjate rahastamiseks, kes osalevad raadio- ja teleringhäälingutegevuses, kuid ei tegele ise sellise tegevusega“, nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetest, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktis 19, et see kohus on huvitatud täpsemalt selliste ettevõtjate juhtumitest, mis on avalik-õiguslikud üksused või mille on asutanud avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid, teatud juhtudel koos teiste ettevõtjatega.
42
Samuti tuleb asuda seisukohale, et kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas käibemaksudirektiivi artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusest tulenevast kohustuslikust tasust, võib jätkata selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu käsitlevaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et väikese osa sellest tasust saadud tulust on võimalik eraldada selleks, et rahastada ühelt poolt ringhäälinguorganisatsioone, mis ei ole küll avalik-õiguslikud organisatsioonid, kuid mis tegelevad avalik-õigusliku ringhäälinguga, ja teiselt poolt meedia- või kinoettevõtjaid, mis on avalik-õiguslikud üksused või mille on asutanud avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid ja mis osalevad ringhäälingutegevuses, ilma et nad ise sellise tegevusega tegeleksid.
43
Sellega seoses tuleb meenutada, et nagu nähtub sisuliselt käesoleva kohtuotsuse punktidest 32 ja 33, lubab käibemaksudirektiivi artikkel 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 liikmesriikidel üksnes säilitada avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide mitteärilise tegevuse maksustamise süsteemi, mis kehtis artiklis 370 ette nähtud kuupäeval, mis tähendab, et sellise tegevuse maksustamise kord peab sisuliselt jääma samaks.
44
Sellest järeldub, et niisugust maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võis põhikohtuasjas käsitletaval ajavahemikul käibemaksuga maksustada käibemaksudirektiivi artikli 370 alusel vaid tingimusel, et seda kasutatakse nende organisatsioonide tegevuse rahastamiseks (vt analoogia alusel 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus GIS, C‑249/22, EU:C:2023:813, punktid 46–49).
45
Sellest ei saa siiski järeldada, et käibemaksudirektiivi artikliga 370 on vastuolus niisuguse tasu kehtestamine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ainuüksi seetõttu, et sellest tasust laekunud tulu ei kanta täies ulatuses üle avalik-õiguslikele raadio- ja televisiooniorganisatsioonidele.
46
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et pärast 1. jaanuari 1978 riigisisestes õigusnormides tehtud muudatus, millega kehtestati põhikohtuasjas kõne all olev tasu, võimaldas väikest osa sellest tasust saadavast tulust kasutada muude üksuste kui avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide rahastamiseks. Eelkõige eraldati see osa tulust esiteks ringhäälinguorganisatsioonile, mis on küll eraõiguslik üksus, kuid mis täitis avalik-õigusliku meediateenuse osutamise ülesannet, olles allutatud analoogsetele õiguslikele piirangutele, nagu avalik-õiguslikud raadio- ja televisiooniorganisatsioonid, ning mida rahastatakse peamiselt sellest tasust saadavast tulust, teiseks üksusele, mille ülesanne oli filmitootmise toetamine, ja kolmandaks laste ja noorte filmikoolile, mida haldas sihtasutus, mille asutajad on eelkõige avalik-õiguslikud raadio- ja televisiooniorganisatsioonid.
47
Asjaolu, et väike osa põhikohtuasjas kõne all olevast tasust makstakse teistele avalik-õiguslikele asutustele või avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide endi poolt – teatud juhul koos teiste ettevõtjatega – asutatud üksustele, et rahastada sellist tegevust nagu filmitootmine, mis tootmisahelas eelneb ringhäälingutegevusele ja on sellega tihedalt seotud, ei võimalda asuda seisukohale, et seda maksu ei kasutata enam avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegevuse rahastamiseks.
48
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 37 ja 38 sisuliselt märkis, ei näe käibemaksudirektiivi artikkel 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 ette, millises õiguslikus vormis peavad asjaomased avalik-õiguslikud organisatsioonid esinema, samuti ei kohaldata seda üksnes nende organisatsioonide ringhäälingutegevusele, kuna neist sätetest teises ei kasutata mitte mõistet „ringhääling“, vaid laiemat mõistet „organisatsioon“. Sellest järeldub, et nimetatud sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui neis ette nähtud erand hõlmab muud liiki tegevust, nagu see, mis on loetletud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis, kui see tegevus kuulub avalik-õiguslikele raadio- ja televisiooniorganisatsioonidele usaldatud ülesande alla ning kui seda tegevust rahastatakse niisugusest kohustuslikust tasust, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
49
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, jätkab selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu käsitlevaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et väike osa sellest tasust eraldatakse selleks, et rahastada ühelt poolt ringhäälinguorganisatsioone, mis ei ole küll avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid, kuid mis tegelevad avalik-õigusliku ringhäälingutegevusega, ja teiselt poolt meedia- või kinoettevõtjaid, mis on avalik-õiguslikud üksused või mille on asutanud avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid ja mis osalevad ringhäälingutegevuses, ilma et nad ise sellise tegevusega tegeleksid.
Kohtukulud
50
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti c ja artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, mida maksab iga isik, kellel on seadmeid, millega on võimalik vastu võtta ringhäälinguprogramme, jätkab selle tegevuse maksustamist, olenemata sellest, kas see tegevus kuulub mõiste „teenuste osutamine tasu eest“ alla artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses.
2.
Direktiivi 2006/112 artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, mida maksab iga isik, kellel on raadio või televiisor, jätkab selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu reguleerivaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et seda tasu võetakse ringhäälinguprogrammide vastuvõtmiseks vajalike mis tahes seadmete, sealhulgas nutitelefoni või arvuti omamise eest.
3.
Direktiivi 2006/112 artiklit 370 koostoimes selle direktiivi X lisa A osa punktiga 2
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes 1. jaanuaril 1978 maksustas käibemaksuga avalik-õigusliku raadioringhäälingutegevuse, mida rahastatakse seadusega ette nähtud kohustuslikust tasust, jätkab selle tegevuse maksustamist, kui seda tasu käsitlevaid õigusnorme on pärast nimetatud kuupäeva muudetud nii, et väike osa sellest tasust eraldatakse selleks, et rahastada ühelt poolt ringhäälinguorganisatsioone, mis ei ole küll avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid, kuid mis tegelevad avalik-õigusliku ringhäälingutegevusega, ja teiselt poolt meedia- või kinoettevõtjaid, mis on avalik-õiguslikud üksused või mille on asutanud avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid ja mis osalevad ringhäälingutegevuses, ilma et nad ise sellise tegevusega tegeleksid.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.