62004CC0030_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas asjas on Tribunale di Bolzano (Itaalia) esitanud Euroopa Kohtule küsimuse määruse nr 1408/71(2) artikli 46 lõike 2 punkti a kohta.
2. Euroopa Kohus on samasugust küsimust juba käsitlenud oma 24. septembri 1998. aasta otsuses kohtuasjas C‑132/96: Stinco ja Panfilo v. INPS.(3) Käesolevas asjas palutakse Euroopa Kohtul peamiselt seda otsust selgitada.
Ühenduse õigusnormid
3. Määruse nr 1408/71 artikkel 46 näeb ette tingimused vanadus- ja toitjakaotuspensionide määramise kohta juhul, kui töötaja suhtes on kehtinud kahe või rohkema liikmesriigi õigusaktid. Artikli 46 lõikes 2 sätestatud süsteem on mõeldud selliste olukordade leevendamiseks, kus ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt ei anta sellisele töötajale kogu või osa hüvitist põhjusel, et tema kindlustus- või elamisperiood selles riigis ei ole täitunud, kuigi mõnes teises liikmesriigis on täitunud tema muud kindlustus- või elamisperioodid. Artikli 46 lõige 2 sätestab järgmist:
„a) pädev asutus arvutab hüvitise teoreetilise suuruse, mida asjaomane isik saaks taotleda tingimusel, kui kõik kindlustus- ja/või elamisperioodid, mis on täitunud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja suhtes kehtinud liikmesriigi õigusaktide alusel, oleksid täitunud kõnealuses riigis pädeva asutuse poolt hüvitise määramise päeval kohaldatavate õigusaktide alusel. Kui kõnealuste õigusaktide järgi ei sõltu hüvitise suurus täitunud perioodide kestusest, loetakse selline hüvitise suurus käesolevas punktis osutatud teoreetiliseks suuruseks;
b) seejärel määrab pädev asutus kindlaks hüvitise tegeliku suuruse, tuginedes eelmises punktis osutatud teoreetilisele suurusele, vastavalt tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel enne riski realiseerumist täitunud kindlustus- või elamisperioodide kestuse ja kõigi asjaomaste liikmesriikide õigusaktide alusel enne riski realiseerumist täitunud kindlustus- ja elamisperioodide kogukestuse suhtele.”
4. Seega kui isik on töötanud liikmesriigis A 10 aastat ja liikmesriigis B 20 aastat ning oma 10-aastase kindlustusperioodi eest ei oleks tal liikmesriigi A õigusaktide järgi õigust pensioni saada (näiteks seetõttu, et see riik nõuab pensionitaotlejatelt 15-aastast töötamist selles riigis), siis artikli 46 lõike 2 kohaselt oleks tal liikmesriigis A õigus ühele kolmandikule sellisest hüvitisest, mida ta saaks siis, kui ta oleks seal töötanud 30 aastat. Kirjeldatud menetluse esimest etappi (s.t artikli 46 lõike 2 punkti a kohase teoreetilise summa arvutamist) nimetatakse liitmiseks ning teist (s.t artikli 46 lõike 2 punkti b kohase proportsionaalse hüvitise arvutamist) proportsionaalseks arvutamiseks või jaotuseks.
Otsus kohtuasjas Stinco ja Panfilo
5. Itaalia seadus(4) näeb ette miinimumpensioni. Kui kogu pension (sh teistes liikmesriikides makstav pension) on sellest väiksem, tuleb seda täiendada lisahüvitisega.
6. Kohtuasjas Stinco taotlesid hagejad vanaduspensioni Istituto nazionale della previdenza sociale’lt (Itaalia riiklik sotsiaalkindlustusamet; edaspidi „INPS”). Mõlemal hagejal oli õigus samast kuupäevast alates saada vanaduspensioni ka teisest liikmesriigist. INPS määras artikli 46 lõike 2 kohaselt väljateenitud vanaduspensioni, mille arvutamise aluseks oli tinglik pension (või „teoreetiline summa”), mida hagejad oleksid saanud, kui nad oleksid kogu oma tööelu töötanud Itaalias. Arvutuse aluseks võetud tinglik pension oli ilmselt nii väike, et kui hagejatele oleks Itaalias antud õigus siseriiklikule pensionile selles summas, oleks sellele lisatud seaduses ette nähtud lisahüvitis, et saavutada seadusega ette nähtud miinimumpensioni tase.
7. Kumbki hageja väitis, et tema väljateenitud vanaduspensioni arvutamise aluseks olnud tinglik pension oleks pidanud sisaldama lisahüvitist ning seega võrduma miinimumpensioniga. Euroopa Kohtult küsiti, et kas INPS peaks Itaalias väljateenitud vanaduspensioni summa määramiseks oma arvutustes kasutama üksnes tinglikku või teoreetilist pensioni või liitma sellele vajaduse korral lisahüvitise, et see vastaks seaduses ette nähtud miinimumpensionile. Euroopa Kohus otsustas, et määruse nr 1408/71 artikli 46 lõike 2 punkt a kohustab pädevat asutust väljateenitud vanaduspensioni arvutamise aluseks oleva teoreetilise summa määramisel võtma arvesse lisahüvitist, nii et see pension vastaks seaduses ette nähtud miinimumpensionile.
Asjaolud ja menetlus põhikohtuasjas
8. Ursel Koschitzki, käesoleva asja hageja, saab vanaduspensioni alates 1996. aasta oktoobrist. Tal oli Itaalias laekunud sissemakseid 262 nädala ja ühes teises liikmesriigis 533 nädala eest, mis teeb kokku sissemakseid 795 nädala eest.
9. Vanaduspensioni teoreetiline summa, millele U. Koschitzkil oleks olnud õigus, kui ta oleks kogu oma tööelu töötanud Itaalias, jäi nagu kohtuasja Stinco puhul Itaalia miinimumpensionist väiksemaks. Selgub aga, et seaduses ette nähtud miinimumpensioni saavutamiseks vajaliku lisahüvitise saamiseks kehtib veel üks tingimus, mida kohtuasjas Stinco otseselt ei käsitletud, nimelt et taotleja perekonna sissetulek peab olema Itaalia seaduses ette nähtud piirmäärast väiksem.(5) 1996. aasta oktoobris oli U. Koschitzki perekonna (k.a tema abikaasa) sissetulek sellest piirmäärast suurem.
10. U. Koschitzki väitis, et kooskõlas kohtuasjas Stinco langetatud otsusega tuleks Itaalias väljateenitud vanaduspension arvutada tingliku pensioni põhjal, mis on tõstetud seaduses ette nähtud miinimumini.
11. INPS väitis vastu, et kuna U. Koschitzki perekonna sissetulek oli seaduses ette nähtud piirmäärast suurem, ei tule artikli 46 lõike 2 punkti a kohastes arvutustes tinglikku pensioni lisahüvitisega seaduses ette nähtud miinimumini tõsta.
12. U. Koschitzki pöördus Tribunale di Bolzano poole, kes otsustas, et kohtuasjas Stinco langetatud otsuse sõnasõnaline tõlgendus paistab toetavat hageja arvutusmeetodit: Itaalias väljateenitud vanaduspensioni arvutuse aluseks on lisahüvitisega tinglik pension. Samas märgib Tribunale di Bolzano ka, et kõnealuses kohtuotsuses ei ole täpsustatud, kas lisahüvitist tuleb arvestada ka siis, kui perekonna sissetulek on Itaalia seaduses ette nähtud piirmäärast suurem. Seepärast otsustas Tribunale di Bolzano menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse eeskätt selle kohta, kas määruse nr 1408/71 artikli 46 lõike 2 punkti a tuleks tõlgendada nii, et Itaalias väljateenitud vanaduspensioni tuleb alati arvutada miinimumtasemeni tõstetud tingliku pensioni alusel, isegi kui miinimumpensioni saamiseks Itaalia seadusega kehtestatud sissetuleku piirmäära on ületatud.
13. U. Koschitzki, INPS ja komisjon esitasid oma kirjalikud märkused ning olid esindatud ka istungil.
Hinnang
14. U. Koschitzki väidab, et Itaalias väljateenitud vanaduspensioni aluseks peaks olema lisahüvitisega tinglik pension. INPS ja komisjon on vastupidisel seiskohal, ehkki eri põhjustel.
15. Minu arvates tuleneb vastus eelotsuse küsimusele artikli 46 lõike 2 punkti a sõnastusest ja eesmärgist ning Euroopa Kohtus tõlgenduse aluseks olnud põhimõttest.
16. Artikli 46 lõike 2 punkt a kohustab pädevat asutust arvutama „hüvitise teoreetilise suuruse, mida asjaomane isik saaks taotleda tingimusel” (6), kui kõik kindlustus- ja/või elamisperioodid selles liikmesriigis on täitunud. Nii kohtuasjas Stinco kui ka käesolevas asjas tuleb hüvitise tingliku määra arvutamisel lähtuda Itaalia seadusest ja seega selles sätestatud piirmääradest, mis annavad õiguse lisahüvitisele. Kohtuasjas Stinco oleks hagejatel lisahüvitise saamise õigus olnud, kui neil oleksid kõik sellised perioodid Itaalias täitunud. Käesolevas asjas seevastu on selge, et kui U. Koschitzkil oleksidki kõik sellised perioodid Itaalias täitunud, ei oleks tal õigust lisahüvitisele olnud, sest asjaomasel ajal ületas tema perekonna sissetulek Itaalia seaduses ette nähtud piirmäära. Seepärast olen arvamusel, et artikli 46 lõike 2 punkti a sõnastuse ja eesmärgiga oleks vastuolus hüvitise teoreetilise pensionisumma täiendamine lisahüvitisega.
17. Minu arvates tuleneb vastus käesolevas asjas esitatud eelotsuse küsimusele eelmises punktis esitatud põhjendusest. Sellegipoolest käsitlen ma U. Koschitzki argumente ning üht INPS‑i poolt tõstatatud küsimust.
Kohtuasjas Stinco langetatud otsuse õige tõlgendamine
18. U. Koschitzki esindaja viitas istungil kohtuasjas Stinco langetatud otsuse punktile 9, mida hageja paistis mõistvat nii, et selle kohtuasja hagejatel ei oleks juhul, kui neil oleksid kõik kindlustusperioodid Itaalias täitunud, olnud õigust pensioni lisahüvitisele. Selles olid tema ja tookordsed hagejad samal seisukohal ning seega ei ole põhjust käesolevat kohtuasja ja kohtuasja Stinco eristada.
19. Nimetatud punktis viitas Euroopa Kohus otsuses Stinco siseriikliku kohtu väitele, et pensioni, mida hagejad tegelikult said, ei olnud tõstetud seaduses ette nähtud miinimumini, sest kummagi kogupension ületas koos Prantsusmaalt ja Ühendkuningriigist makstava pensioniga Itaalia seaduses lisahüvitise saamiseks ette nähtud künnist.
20. See väide aga, nagu komisjon nendib, ei tähenda, et kohtuasja Stinco hagejatel ei oleks olnud õigust lisahüvitisele ka siis, kui neil oleksid kõik asjaomased perioodid täitunud Itaalias. Euroopa Kohus oli oma otsuse eelmises punktis juba tõdenud, et tingliku pensioni summa, mida hagejad oleksid saanud juhul, kui nad oleksid kogu oma tööelu töötanud Itaalias, oli selline, et kui neil oleks olnud õigus siseriiklikule pensionile, oleksid nad saanud Itaalia seaduses miinimumpensioni saavutamiseks ette nähtud lisahüvitist. Punkt 9 käsitles eraldi küsimust, kas hagejate pension, mida nad said pärast artikli 46 lõikes 2 sätestatud liitmist ja proportsionaalset arvutamist tegelikult, vastas summale, mis oleks neile andnud õiguse lisahüvitisele.
21. Seega ei veena mind viis, kuidas U. Koschitzki tõlgendab kohtuotsust Stinco.
22. U. Koschitzki esindaja viitas istungil ka mitmele punktile minu ettepanekus kohtuasja Stinco puhul, mis hageja arvates toetasid tema tõlgendust.(7) Need punktid väljendavad seisukohta, et „pensioni teoreetilise summa arvutamisel tuleb arvesse võtta lisahüvitist”.(8) Kohtuasjas Stinco nii see oligi: järgmises lauses selgitasin ma, et kui kummalgi selle kohtuasja hagejal „oleksid kõik töönädalad täitunud Itaalias, oleks neil tekkinud õigus ülimalt väikesele pensionile, mida oleks igal juhul lisahüvitise abil tõstetud seaduses ette nähtud miinimumini”. (9) U. Koschitzki ei ole aga sellises olukorras.
Määruse nr 1408/71 korrektne tõlgendamine
23. U. Koschitzki esitab ka mitu vastuväidet, mis põhinevad määruse nr 1408/71 teistel sätetel.
Artikli 1 punkt t – hüvitise mõiste
24. Esiteks väidab U. Koschitzki, et arvesse tuleb võtta määruses nr 1408/71 sätestatud hüvitise määratlust: „kõik hüvitised [...], sealhulgas kõik sellesihilised eraldised riiklikest fondidest”.(10) Kuna tegemist on alushüvitise elemendiga, ei saa lisahüvitist teoreetilise pensioni määramisel välja jätta.
25. Mind see väide ei veena. See viib väiteni, et „hüvitis” hõlmab hüvitisi, millele asjaomasel isikul tegelikult õigust ei ole, ning see ei saa olla seadusandja kavatsus.
Artikkel 46a – hüvitise vähendamine
26. Teiseks väidab U. Koschitzki, et kuivõrd Itaalia seaduse järgi tekib õigus lisahüvitisega pensionile tingimusel, et asjaomase isiku perekonna sissetulek ei ületa teatavat piirmäära, on kõnealune säte määruse nr 1408/71 artikli 46a tähenduses kattumisvastane säte. Seda artiklit tuleb seetõttu kohaldada koos artikliga 46c.
27. Üldiselt on liikmesriikidel määrusega nr 1408/71 lubatud ette näha selliste hüvitiste vähendamine, peatamine või tühistamine, mis kattuvad teiste sotsiaalkindlustushüvitistega või muus vormis sissetulekutega, isegi juhul kui kõnealuste hüvitiste saamise õigus omandati teise liikmesriigi õigusaktide alusel või kui kõnealune sissetulek saadi teise liikmesriigi territooriumil.(11) Neid sätteid tuntakse üldiselt hüvitiste kattumise vältimise sätetena või kattumisvastaste sätetena. Artiklid 46a–46c täpsustavad siiski seda põhimõtet muu hulgas vanaduspensionide kattumist käsitlevate siseriiklike õigusnormide osas.
28. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb siseriiklikku õigusnormi käsitleda lisahüvitise vähendamissättena määruse nr 1408/71 tähenduses, kui õigusnormis ette nähtud arvutusel on vähendav toime selle pensioni suhtes, mida asjakohane isik võib taotleda, tulenevalt hüvitisest, mida see isik saab teisest liikmesriigist.(12) Käesolevas asjas kõne all olev siseriiklik õigusnorm ei ole selgelt lisahüvitise vähendamissäte; sellega lihtsalt keelatakse õigus sissetulekuga seotud hüvitisele juhul, kui taotleja sissetulek ületab ette nähtud piirmäära.
29. Isegi kui seda siseriiklikku õigusnormi saaks kujutlusvõime mõningase pingutamise tulemusel mõista nii, et see vähendab makstavat pensioni (kuna U. Koschitzki olukorras makstaks tõstmata, mitte lisahüvitisega pensioni), siis ei toimuks see „vähendamine” mitte sellepärast, et U. Koschitzki saab hüvitist mõnest teisest liikmesriigist, vaid sellepärast, et tema perekonna sissetulek on teatavast piirmäärast suurem.
30. Artikli 46a sõnastus kinnitab, et selles käsitletavad kattumisvastased sätted ei hõlma sätteid, mis reguleerivad ühes ja samas liikmesriigis tekkivate pensionide ja muu sissetuleku kattu mist. Artikli 46a pealkiri on „Liikmesriikide õigusaktide alusel antavate invaliidsus-, vanadus- ja toitjakaotushüvitiste vähendamist, peatamist või tühistamist käsitlevad üldsätted”. Kahes esimeses lõikes määratletakse mõned mõisted. Üldiste kattumisvastaste sätete põhisisu on sätestatud lõikes 3. Artikli 46a lõike 3 punktides a ja d käsitletakse hüvitiste kattumist muu sissetulekuga ning mõlemast sättest on selge, et neid reegleid kohaldatakse ainult siis, kui tegu on „teises liikmesriigis saadava sissetulekuga” (punkt a) või „teiste liikmesriikide territooriumil saadava sissetulekuga” (punkt d).
31. Minu arvates on seetõttu selge, et käesolevas asjas kõne all olev siseriiklik õigusnorm ei ole kattumisvastane säte artikli 46a tähenduses.
Artikli 46 lõige 3 – autonoomse ja väljateenitud vanaduspensioni võrdlus
32. Järgmiseks väidab U. Koschitzki, et vastavalt artikli 46 lõikele 3 tuleb tema pensioni arvutamise esimeses etapis artikli 46 lõike 2 kohaselt jätta siseriiklikud vähendamissätted arvesse võtmata. Vähendamissätted on tema väitel asjakohased alles arvutamise teises etapis, kui võrreldakse üksnes siseriiklike õigusnormide, k.a kattumisvastaste sätete kohaldamisel saadava hüvitise summat selle summaga, mis saadakse ühenduse õigusnormide, k.a kattumisvastaste sätete kohaldamisel. Selle tõestuseks osutas U. Koschitzki istungil Euroopa Kohtu 11. juuni 1992. aasta otsusele kohtuasjas C‑90/91: Office national des pensions v.
Di Crescenzo ja Casagrande,(13) tsiteerides eelkõige otsuse punkti 27. Euroopa Kohus tõdeb selles järgmist:
„Lõpuks tuleb märkida, et vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 12 lõikele 2 peab pädev asutus teoreetilise summa määramisel [artikli 46 lõike 2 punkti a kohaselt] jätma arvesse võtmata kõik siseriiklikud õigusnormid, mis käsitlevad hüvitise vähendamist. Sellest järeldub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva asjaga sarnastel juhtudel peab pensioni teoreetiline summa olema võrdne kõnealuse liikmesriigi täispensioniga.”
33. Minu arvates ei ole artikli 46 lõige 3 U. Koschitzki olukorras asjakohane. Selle sätte esimese lõigu kohaselt on asjaomasel isikul õigus saada iga liikmesriigi pädevalt asutuselt suurim vastavalt artikli 46 lõigetele 1 ja 2 arvutatud summa, ilma et eelöeldu piiraks hüvitise aluseks olevate õigusaktide vähendamis-, peatamis- või tühistamissätete kohaldamist. Teine lõik näeb ette, et sellisel juhul tehakse võrdlus summade alusel, mis on kindlaks määratud pärast kõnealuste sätete kohaldamist.
34. Artikli 46 lõike 3 eesmärk on määrata kindlaks kumulatiivse pensioni ülempiir, mida makstakse võõrtöölistele, kellel on õigus artikli 46 lõike 1 järgsele niinimetatud autonoomsele pensionile, see tähendab õigus, mis ei pruugi olla seotud teistes liikmesriikides täitunud perioodidega, ning artikli 46 lõike 2 kohaselt liitmise ja proportsionaalse arvutamise teel saadud väljateenitud vanaduspensionile. See ülempiir on kõrgeim teoreetiline summa ehk summa, millele asjaomasel isikul oleks olnud õigus, kui kogu tema kindlustusperiood oleks täitunud nendest liikmesriikidest, kus ta oli kindlustatud, kõige soodsamate kindlustusõigusaktidega liikmesriigis.(14) Selle summa määramiseks tuleb kaht pensioni võrrelda.(15) . Artikli 46 lõike 3 teine lõik sätestab, et võrdlus tuleb teha pärast siseriiklike vähendamis-, peatamis- ja tühistamissätete kohaldamist.
35. Käesolevas asjas ei ole siiski väidetud, et U. Koschitzkil oleks õigus autonoomsele pensionile; seega ei näe ma, kuidas oleks artikli 46 lõiget 1 ja seega ka artikli 46 lõiget 3 võimalik kohaldada. Igatahes olen ma eespool selgitanud, miks ma arvan, et käesolevas asjas kõne all olev siseriiklik õigusnorm ei ole selgelt hüvitise vähendamist käsitlev säte määruse nr 1408/71 tähenduses.
36. Minu arvates ei toeta U. Koschitzkit ka Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Di Crescenzo ja Casagrande. Selles kohtuasjas oli käsitlusel olukord, mis nii autonoomse kui ka väljateenitud vanaduspensioni õiguse olemasolu tõttu kuulus selgelt artikli 46 lõike 3 kohaldamisalasse. Lisaks oli kõne all tõeline kattumisvastane säte määruse nr 1408/71 tähenduses: Belgia õigusaktides oli ette nähtud, et kaevurite pensione suurendatakse vastavalt tingaastatele, kuid vähendatakse nende tingaastate võrra, mil taotlejal oli õigus ka mõne teise liikmesriigi pensionile. Selle õigusnormi toime seisneb selgelt pensionisumma vähendamises, mida asjaomane isik võib taotleda, sest ta saab hüvitist ka teisest liikmesriigist, ning seepärast kuulub see õigusnorm määruse nr 1408/71 antud hüvitise vähendamist käsitlevate sätete määratluse alla.
Artikli 46c lõige 2 – „muu sissetuleku” proportsionaalne arvessevõtmine
37. Lõpuks viitab U. Koschitzki artikli 46c lõikele 2. Ta märgib, et tema lisahüvitise õiguse määramisel tuleb Itaalia õigusaktide kohaselt arvesse võtta tema ja ta abikaasa sissetulekut, ning väidab, et artikli 46c lõike 2 kohaselt tuleb lisahüvitise suurust mõjutavat sissetulekut arvesse võtta mitte kogusuuruses, vaid artikli 46 lõikes 2 sätestatud korras proportsionaalselt.
38. Artikli 46c lõige 2 näeb ette, et kui hüvitis on arvutatud vastavalt artikli 46 lõikele 2, „võetakse vähendamis-, peatamis- või tühistamissätete kohaldamisel arvesse teistelt liikmesriikidel saadavaid eri liiki hüvitisi või muid sissetulekuid ja kõiki muid liikmesriigi õigusaktides ette nähtud elemente proportsionaalselt artikli 46 lõike 2 punktis 2 osutatud kindlustus- [ja/]või elamisperioodidega ning on nimetatud hüvitise arvutamise aluseks.” [täpsustatud tõlge]
39. Selle sätte sõnastusest on selge, et nagu artikkel 46a, puudutab see siseriiklikke õigusnorme hüvitiste vähendamise, peatamise või tühistamise kohta.
Seda, mida siseriiklikud hüvitiste vähendamist käsitlevad õigusnormid määruses nr 1408/71 tähendavad, olen ma juba selgitanud. Eespool toodud põhjusel ei leia ma, et Itaalia õigusakt, mis ei luba pensioni lisahüvitist taotlejale, kelle perekonna sissetulek ületab teatavat piirmäära, kujutab endast sellist sätet.
40. Lisaks sellele ei ole artikkel 46c minu arvates praeguses asjas niikuinii asjakohane, sest see käsitleb sarnaselt artikliga 46a selgelt hüvitise kattumist teisest liikmesriigist pärit sissetulekuga. See järeldub artiklite 46a–46c ülesehitusest. Artiklis 46a on esitatud üldsätted hüvitiste kattumise kohta; nagu eespool selgitatud,(16) ei hõlma see artikkel ühes ja samas liikmesriigis saadavate pensionide ja sissetulekute kattumist. Oleks üllatav, kui artiklite 46b ja 46c puhul, kus on ette nähtud konkreetsed sätted hüvitiste kattumise kohta, oleks kohaldamisala teistsugune. Seda tõlgendust kinnitab artikli 46c puhul selle pealkiri „Erisätted, mida kohaldatakse artikli 46a lõikes 1 osutatud ühe või mitme hüvitise kattumisel ühe või mitme teiseliigilise hüvitisega või muu [sissetulekuga], juhul kui sellega on seotud kaks või enam liikmesriiki” [täpsustatud tõlge].
41. U. Koschitzki tsiteerib artiklit 46c puudutava väite toetuseks kohtuotsust Stefanutti(17) ilmselt seetõttu, et see säte lisati määrusesse nr 1408/71 määrusega nr 1248/92(18), et asendada määruse nr 574/72(19) artikli 7 lõike 1 punkt b, mis oli kohtuasja Stefanutti esemeks. Istungil lisas U. Koschitzki esindaja, et sellest otsusest järeldub, et makstavat hüvitist mõjutava sissetuleku suhtes tuleb kohaldada sama vähenduskoefitsienti, mida kasutatakse proportsionaalsel arvutamisel.
42. Kohtuasja Stefanutti asjaolude esinemise ajal reguleeris hüvitiste kattumist ainult määruse nr 1408/71 artiklis 12 sätestatud üldeeskiri; määruse nr 574/72 artikkel 7 sisaldas selle artikli üldisi rakenduseeskirju. Artikli 7 lõiget 1 kohaldati juhul, kui ühe liikmesriigi õigusaktide alusel hüvitise saamise õigusega isikul oli „õigus saada hüvitist veel ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel”. Kuna see ei ole nii käesolevas asjas, kus hüvitis (millele U. Koschitzkil ühelgi juhul õigust ei ole) ei tulene ühegi muu liikmesriigi kui Itaalia õigusest, ei näe ma, kuidas saab selle sätte kohtuotsuses Stefanutti antud tõlgendus olla asjakohane.
Artikkel 50 ja IIa lisa – sõltumatu õigus lisahüvitisele ja selle väljaviimise keeld
43. INPS märgib, et lisahüvitist kui määruse nr 1408/71 IIa lisas nimetatud mitteosamakselist erihüvitist ei või teistesse liikmesriikidesse viia määruse artikli 10a kohaselt, mis sätestab, et sellised hüvitised antakse üksnes selles liikmesriigis, kus hüvitise saaja elab. Ta väidab, et kui seda lisahüvitist käsitletaks seepärast osana teoreetilisest summast artikli 46 lõike 2 punkti a tähenduses, hiilitaks sellest tingimusest mööda, kui hüvitise saaja elaks teises liikmesriigis. Itaalia elanike jaoks tähendaks U. Koschitzki tõlgendus, et lisahüvitist antaks kaks korda: esiteks lisaks Itaalias väljateenitud vanaduspensionile, mille aluseks olevale tinglikule pensionile on lisahüvitis juba juurde arvestatud, ning teiseks vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 50, mis näeb ette lisahüvitise andmise juhul, kui liitmise ja proportsionaalse arvutamise tulemusel saadud summa on hüvitise saaja elukohaliikmesriigis kehtestatud mis tahes miinimumist väiksem.
44. Selle analüüsi põhjal järeldab INPS, et käesoleval juhul on õige järgmine arvutuskäik: i) määratakse kindlaks tinglik pension, mis tuleks maksta juhul, kui kõik sissemaksed oleksid tasutud Itaalia õigusaktide kohaselt; ii) tinglik pension jagatakse Itaalias täitunud kindlustusperioodi ja välismaal täitunud kindlustusperioodide terviku suhtega proportsionaalseteks osadeks; iii) määratakse Itaalias väljateenitud vanaduspension, mida tuleb suurendada kuni Itaalia seaduses ette nähtud miinimumini, kui kõik Itaalia ja ühenduse õigusaktidega sätestatud tingimused on täidetud.
45. Nagu ma olen märkinud, olen nõus, et see ettepanek on käesolevas asjas õige arvutusmeetod, lisades, et mis puutub ühenduse õigusse, tuleb hageja õigus lisahüvitisele määrata vastavalt liidetud ja proportsionaalseteks osadeks jagatud pensioni kogusummale.(20) Kuivõrd aga INPS‑i seisukohad on üldisemat laadi ning mõeldud seadma kahtluse alla kohtuasja Stinco lahendit, viitaksin selle kohtuotsuse punktidele 17 ja 20, mis selle argumendi ümber lükkavad.
46. Esitatud põhjustel olen ma arvamusel, et käesoleva asjaga sarnastel juhtudel ei tohiks artikli 46 lõike 2 punkti a kohane hüvitise teoreetiline summa sisaldada pensioni lisahüvitist.
Ettepanek
47. Eeltoodut arvestades leian, et vastus Tribunale di Bolzano esitatud küsimusele peaks olema järgmine:
Selleks et määrata nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes artikli 46 lõike 2 punkti a järgse teoreetilise summa määramisel, mis on aluseks väljateenitud vanaduspensioni arvutamisel, peab pädev asutus seaduses ette nähtud miinimumpensioni saavutamiseks vajalikku lisahüvitist arvesse võtma üksnes juhul, kui asjaomasel isikul, kellel on kõik Euroopa Liidu kindlustus- ja/või elamisperioodid täitunud asjaomases liikmesriigis, on õigus sellisele lisahüvitisele selle liikmesriigi siseriikliku õiguse kohaselt.
(1) .
(2)
–	Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35). Põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kehtinud tekst sisaldub määruse (EMÜ) nr 1408/71 muutmist ja ajakohastamist käsitleva nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määruse (EÜ) nr 118/97 A lisa I osas (EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3).
(3)
–	24. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑132/96 Stinco ja Panfilo(EKL 1998, lk I‑5225).
(4)
–	Vt minu ettepanek punktid 8–11, ning kohtuotsus Stinco, punkt 7.
(5)
–	Seaduse nr 638/83 artikkel 6, muudetud seadusandliku dekreedi nr 503/92 artikliga 4.
(6)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(7)
–	Eelkõige punktid 19, 30, 32, 35, 46 ja 51.
(8)
–	Punkt 46.
(9)
–	Punkt 46.
(10)
–	Artikli 1 punkt t.
(11)
–	Artikli 12 lõige 2.
(12)
–	Vt 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-107/00: Insalaca (EKL 2002, lk I-2403, punkt 16, ja osundatud kohtupraktika).
(13)
–	11. juuni 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑90/91 ja C‑91/91: Di Crescenzo ja Casagrande (EKL 1992, lk I‑3851).
(14)
–	Vt nõukogu määruse (EÜ) nr 1408/71 ja määruse (EMÜ) nr 574/72 muutmise määruse ettepaneku (KOM(89)370 lõplik) seletuskirja, mis sisaldab kasulikku arutelu artikli 46 toimimise üle.
(15)
–	Arusaadavalt võib tegemist olla ka rohkem kui kahe pensioniga; kasutan kahe pensioni näidet (suhtelise) lihtsuse huvides.
(16)
–	Käesolev ettepanek punkt 30.
(17)
–	6. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 197/85: ONPTS v. Stefanutti (EKL 1978, lk 3855).
(18)
–	Nõukogu 30. aprilli 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 1248/92, millega muudetakse määrust nr 1408/71 ja määrust nr 574/72 (EÜT L 136, lk 7).
(19)
–	Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määrus (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83).
(20)  –	Vt määruse 1408/71 artikkel 50, mille kokkuvõte on esitatud käesolevas ettepanekus, punkt 42.