62021TJ0509
ÜLDKOHTU OTSUS (üheksas koda laiendatud koosseisus)
4. september 2024 (
*1
)
Liidu finantseeskirjad – Liidu eelarve kaudne täitmine rahvusvahelise organisatsiooni poolt – Otsus, milles keeldutakse tunnustamast juriidilise isiku kui rahvusvahelise organisatsiooni staatust – Tühistamishagi – Hageja advokaatidele antud volituse nõuetele vastavus – Vastuvõetavus – Euroopa Kohtu kohtuotsuse täitmiseks vastu võetud otsus – ELTL artikkel 266 – Kohtuotsuse seadusjõud – Hea halduse põhimõte – Õiguskindlus – Määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 – Artikkel 58 – Delegeeritud määrus (EL) nr 1268/2012 – Artikkel 43 – Määrus (EL, Euratom) 2018/1046 – Artikkel 156 – Mõisted „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ – Õigusnormide rikkumine – Ilmne hindamisviga – Lepinguväline vastutus
Kohtuasjas T‑509/21,
International Management Group (IMG), asukoht Brüssel (Belgia), esindajad: advokaadid L. Levi ja J.‑Y. de Cara,
hageja,
versus
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Baquero Cruz, J.‑F. Brakeland, S. Delaude ja L. Puccio,
kostja,
ÜLDKOHUS (üheksas koda laiendatud koosseisus),
koosseisus: president L. Truchot (ettekandja), kohtunikud H. Kanninen, R. Frendo, M. Sampol Pucurull ja T. Perišin,
kohtusekretär: ametnik L. Ramette,
arvestades menetluse kirjalikku osa, eelkõige 11. jaanuari 2022. aasta otsust peatada menetlus kuni Euroopa Kohus teeb menetlust lõpetava kohtulahendi kohtuasjas, milles tehti 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722),
arvestades 22. novembri 2023. aasta kohtuistungil esitatut,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Hageja International Management Group (IMG) palub hagis esiteks ELTL artikli 263 alusel tühistada 8. juuni 2021. aasta otsus, millega Euroopa Komisjon keeldus tagasiulatuvalt alates 16. detsembrist 2014 tunnustamast hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, mis on Euroopa Liidu finantseeskirjades ette nähtud liidu vahendite rakendamiseks eelarve kaudse täitmise korra kohaselt (edaspidi „vaidlustatud otsus“), ning teiseks hüvitada ELTL artikli 268 alusel talle tekitatud varaline ja mittevaraline kahju.
I. Vaidluse taust
A. Varasem haldusmenetlus
2
Hageja, algul nimega International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH), mille registrijärgne asukoht on nüüd Belgradis (Serbia), asutati 25. novembril 1994 eesmärgiga võimaldada Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamisel osalevatel riikidel ja rahvusvahelistel organisatsioonidel selleks kasutada spetsiaalset üksust. Sellest ajast alates on ta järk-järgult laiendanud oma tegevust ülesehitamise ja arengu valdkonnas.
3
Komisjon võttis 7. novembril 2013 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT 2012, L 298, lk 1), artikli 84 alusel vastu rakendusotsuse C(2013) 7682 (final) 2013. aasta iga-aastase tegevuskava kohta, milles soodustatakse Myanmari/Birma rahastamist Euroopa Liidu üldeelarvest. Selles otsuses oli muu hulgas ette nähtud kaubanduse arendamise kava, mille eeldatava maksumuse 10 miljonit eurot pidi rahastama Euroopa Liit ja mille rakendamine pidi tagatama hagejaga ühiselt.
4
Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) teatas 17. veebruaril 2014 komisjonile, et alustas hageja staatust puudutavat uurimist. Komisjon sai 15. detsembril 2014 OLAFi poolt uurimise tulemusel koostatud aruande (edaspidi „OLAFi aruanne“), millele oli lisatud rida soovitusi. Selles aruandes leidis OLAF sisuliselt, et hageja ei ole rahvusvaheline organisatsioon nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT 2002, L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), ja määruse nr 966/2012 tähenduses. Lisaks soovitas OLAF komisjonil kohaldada hageja suhtes sanktsioone ning nõuda tagasi summad, mis talle sellel alusel olid antud.
5
Komisjon tegi 16. detsembril 2014 otsuse, et eespool punktis 3 mainitud rakendusotsuses C(2013) 7682 (final) ette nähtud kaubanduse arendamise kava elluviimine eelarve kaudse täitmisega usaldatakse muule organisatsioonile kui hageja (edaspidi „16. detsembri 2014. aasta otsus“).
6
Viimaks saatis komisjon 8. mail 2015 hagejale kirja, mille eesmärk oli teavitada, milliseid samme kavatseb ta OLAFi aruande põhjal astuda ning milles ta teatas hagejale, et enamikku OLAFi soovitusi ta küll täitma ei hakka, ent on eelkõige otsustanud, et kuni hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse osas täieliku selguse saamiseni ei sõlmi komisjoni teenistused hagejaga enam uut määruses nr 966/2012 sätestatud eelarve kaudse täitmise korra kohast delegeerimislepingut (edaspidi „8. mai 2015. aasta otsus“).
B. Varasem kohtumenetlus
7
Esimeses hagiavalduses, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 21. jaanuaril 2015 ja registreeriti numbriga T‑29/15, palus hageja tühistada 16. detsembri 2014. aasta otsus ning seejärel teises hagiavalduses, mis saabus 14. juulil 2015 ja registreeriti numbriga T‑381/15, palus ta tühistada 8. mai 2015. aasta otsus ja hüvitada sellega tekitatud kahju.
8
Üldkohus jättis 2. veebruari 2017. aasta kohtuotsusega International Management Group vs. komisjon (T‑29/15, ei avaldata, EU:T:2017:56) ja 2. veebruari 2017. aasta kohtuotsusega IMG vs. komisjon (T‑381/15, ei avaldata, EU:T:2017:57) rahuldamata hageja hagid 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste peale.
9
Kahe 11. aprillil 2017 esitatud apellatsioonkaebusega, mis registreeriti numbritega C‑183/17 P ja C‑184/17 P, palus hageja tühistada eespool punktis 8 nimetatud kaks kohtuotsust.
10
Euroopa Kohus tühistas 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusega International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) esiteks eespool punktis 8 nimetatud kaks kohtuotsust, teiseks tühistas 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused ja kolmandaks saatis kohtuasja T‑381/15 tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse hageja nõude kohta hüvitada 8. mai 2015. aasta otsusega väidetavalt tekitatud kahju.
11
Euroopa Kohtu kantseleisse 10. jaanuaril 2020 saabunud taotluses palus hageja Euroopa Kohtul tõlgendada 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) resolutsiooni punkte 1–3. Euroopa Kohus jättis 9. juuni 2020. aasta kohtumäärusega International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) tõlgendamistaotluse ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
C. 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) järgnenud haldusmenetlus
12
Komisjon palus 6. mai 2019. aasta kirjas hagejal 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täitmisel esitada teatavad dokumendid, et tõendada tema tegelikku vastavust nõuetele, mis peavad olema täidetud selleks, et ta saaks komisjoniga eelarve kaudse täitmise korra kohaselt koostööd teha.
13
Hageja palus 25. juuni 2019. aasta kirjas sisuliselt komisjonil lõpetada tema rahvusvahelise organisatsiooni staatuse vaidlustamine.
14
Komisjon väitis 18. juuli 2019. aasta kirjas (edaspidi „18. juuli 2019. aasta kiri“), et 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täitmine ei nõua „[hageja] automaatset tunnustamist rahvusvahelise organisatsioonina, vaid tema õigusliku seisundi ümberhindamist, arvestades olemasolevat teavet ja kohaldatavaid finantseeskirju“. Nii kordas komisjon oma taotlust, et hageja esitaks 6. mai 2019. aasta kirjas nimetatud dokumendid, millele on viidatud eespool punktis 12, ning täpsustas, et kui hageja keeldub, pöördub ta otse nende riikide poole, keda hageja peab oma liikmeteks.
15
Komisjon küsis 26. novembril 2019 Belgialt, Taanilt, Saksamaalt, Kreekalt, Hispaanialt, Prantsusmaalt, Itaalialt, Madalmaadelt, Austrialt, Portugalilt, Soomelt, Rootsilt, Ühendkuningriigilt, Kanadalt, Norralt, Venemaalt, Šveitsilt ja Türgilt, kas nad peavad hagejat rahvusvaheliseks organisatsiooniks, kas nad on selle organisatsiooni liikmed ja kas nad on allkirjastanud rahvusvahelise või valitsustevahelise lepingu, millega asutatakse hageja rahvusvahelise organisatsioonina. Jaatava vastuse korral palus komisjon neil riikidel saata talle selle lepingu tõestatud koopia ja tõendi, et allakirjutanutel oli allkirjastamiseks volikiri, või lepingu ratifitseerimiskirja koopia.
16
Komisjon esitas Belgiale, Taanile, Saksamaale, Kreekale, Hispaaniale, Prantsusmaale, Austriale, Rootsile, Ühendkuningriigile, Kanadale ja Türgile eespool punktis 15 mainitud 26. novembri 2019. aasta teabetaotluse uuesti 27. jaanuaril 2020 ja seejärel 11. märtsil 2020.
17
Komisjon saatis Belgiale, Taanile, Saksamaale, Kreekale, Hispaaniale, Prantsusmaale, Rootsile, Kanadale ja Türgile eespool punktis 15 mainitud 26. novembri 2019. aasta teabetaotluse uuesti veel kord 25. mail 2020 ning seejärel Saksamaale ja Türgile 14. oktoobril 2020.
18
Komisjon teatas 19. veebruari 2021. aasta kirjas hagejale, et ta kavatseb teha otsuse, milles keeldutakse tunnustamast tema rahvusvahelise organisatsiooni staatust, ning palus tal esitada oma seisukohad.
19
Hageja esitas 5. ja 30. märtsil 2021 kirjalikud seisukohad vastuseks komisjoni 19. veebruari 2021. aasta kirjale, mida on mainitud eespool punktis 18.
20
Komisjon võttis 8. juunil 2021 vastu vaidlustatud otsuse.
D. 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) järgnenud kohtumenetlus
21
Hagiavalduses, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. septembril 2019 ja registreeriti numbriga T‑645/19, palus hageja esiteks tühistada 18. juuli 2019. aasta otsuse ja teiseks hüvitada selle kirjaga väidetavalt tekitatud varaline ja mittevaraline kahju.
22
Üldkohus jättis 9. septembri 2020. aasta kohtumäärusega IMG vs. komisjon (T‑645/19, ei avaldata, EU:T:2020:388) selle hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
23
Lisaks jättis Üldkohus 9. septembri 2020. aasta kohtuotsusega IMG vs. komisjon (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406) rahuldamata hageja nõude hüvitada 8. mai 2015. aasta otsusega väidetavalt tekitatud kahju.
24
Hageja esitas 19. novembril 2020 kaks apellatsioonkaebust, mis registreeriti numbritega C‑619/20 P ja C‑620/20 P ning milles ta palus tühistada eespool vastavalt punktides 22 ja 23 nimetatud kohtumääruse ja kohtuotsuse.
II. Hagi esitamisest hilisemad asjaolud
25
Euroopa Kohus jättis 22. septembri 2022. aasta kohtuotsusega IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) esiteks rahuldamata kohtuasjas C‑619/20 P eespool punktis 22 mainitud määruse peale esitatud apellatsioonkaebuse, teiseks tühistas osaliselt eespool punktis 23 mainitud kohtuotsuse ning kolmandaks saatis kohtuasja T‑381/15 RENV tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse hageja nõude kohta hüvitada 8. mai 2015. aasta otsusega väidetavalt tekitatud varaline kahju.
III. Poolte nõuded
26
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista komisjonilt tema kasuks välja 23671903 eurot hüvitisena mitmesuguse varalise ja mittevaralise kahju eest;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
27
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
IV. Õiguslik käsitlus
A. Vastuvõetavus
28
Enne kui Üldkohus asub analüüsima, kas vastuvõetavad on hagiavalduse lisa A.24 ja repliigi lisa C.1, mille osas komisjon leiab, et need on vastuvõetamatud, tuleb käsitleda hageja advokaatidele antud volituse nõuetekohasuse küsimust.
1.
Hageja advokaatidele antud volituse nõuetekohasus
29
Vastates kohtuistungil Üldkohtu küsimusele, millisel hageja organil on kohtusse hagi esitamise pädevus, väitis komisjon, et 12. augusti 2021. aasta volikirjas, mille hageja oma advokaatidele on andnud ja mis sisaldub hagiavalduse lisas A.3, ei ole viidatud hageja alalise komitee otsusele, mistõttu võib kahelda selle otsuse olemasolus.
30
Hageja leiab, et komisjoni väited ei ole põhjendatud.
31
Sellega seoses tuleb tähele panna, et hagi vastuvõetavust puudutavad küsimused on avalikust huvist tulenevad küsimused, mida liidu kohtud peavad kontrollima mis tahes hetkel ja ka omal algatusel (vt 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products jt vs. komisjon, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandale ja neljandale lõigule, mis selle põhikirja artikli 53 esimese lõigu kohaselt on kohaldatavad Üldkohtule, ning vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 51 lõikele 1 peab juriidilisi isikuid – välja arvatud liikmesriigid, liidu institutsioonid, 2. mail 1992 vastu võetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (EÜT 1994, L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/19, lk 146) osalisriigid ja osutatud lepingus nimetatud EFTA järelevalveamet – liidu kohtutesse pöördumiseks esindama advokaat, kellel on õigus esineda liikmesriigi või mõne muu eelnimetatud lepingu osalisriigi kohtus (vt selle kohta 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products jt vs. komisjon, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punkt 91).
33
Seega peab pool, kelle poolt advokaadile antud volituse nõuetekohasus on vaidlustatud, tõendama selle volituse nõuetekohasust, mida Üldkohus peab kontrollima (vt selle kohta 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products jt vs. komisjon, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Kuigi liidu kohtud peavad poolelt nõudma, et ta tõendaks advokaadile antud volituse nõuetekohasust, kui vastaspool on selle vaidlustanud, on selline kohustus siiski üksnes juhul, kui vaidlustuse aluseks on piisavalt konkreetsed ja täpsed kaudsed tõendid (21. septembri 2023. aasta kohtuotsus China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products jt vs. komisjon, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punkt 97).
35
Konkreetsel juhul on esiteks hageja põhikirja artikli 18 punktis d ilma täpsustuseta märgitud, et hagejal on oma ülesannete täitmiseks ja oma eesmärkide saavutamiseks vajalik õigus- ja teovõime, eelkõige kohtumenetlusõigus- ja -teovõime.
36
Teiseks ei ole komisjon, kes väitis kohtuistungil üksnes, et hageja poolt advokaatidele antud volikirjas ei ole viidatud ühelegi hageja alalise komitee otsusele, tuginenud kõnealuse volituse nõuetekohasuse vaidlustamisel piisavalt konkreetsetele ja täpsetele kaudsetele tõenditele.
37
Asja läbivaatamist takistavale asjaolule tuginev vastuväide, mis puudutab hageja advokaatide volituse nõuetekohasust, tuleb seega tagasi lükata.
2.
Hagiavalduse lisa A.24 vastuvõetavus
38
Kohtuistungil väitis komisjon, et hagiavalduse lisa A.24 on vastuvõetamatu, kuna see sisaldab komisjoni õigusteenistuse 16. jaanuari 2015. aasta arvamust, mille avalikustamiseks ei ole ta luba andnud.
39
Hageja leiab, et see vastuvõetamatuse vastuväide ei ole põhjendatud.
40
Sellega seoses tuleb tähele panna, et liidu õiguses valitseb tõendite vaba hindamise põhimõte, millest tuleneb, et kui tõend on saadud seaduslikult, ei saa selle lubatavust Üldkohtus vaidlustada (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies vs. komisjon, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt aga läheks avaliku huviga, mille kohaselt peavad institutsioonid saama kasutada oma õigustalituste täiesti sõltumatult antud arvamusi, vastuollu see, kui möönda, et selliseid sisedokumente võib liidu kohtus toimuvas vaidluses esitada, ilma et asjaomane institutsioon oleks selleks loa andnud või kohus selle esitamist nõudnud (vt selle kohta 12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 136 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Loata sellist õiguslikku arvamust esitades tugineb hageja vaidlustatud õigusakti kehtivust puudutavas menetluses asjaomase institutsiooni vastu arvamusele, mille on andnud selle otsuse väljatöötamise käigus selle institutsiooni õigustalitus. Ent nõustumine sellega, et hageja võib esitada kohtuasja toimikusse institutsiooni õigusliku arvamuse, mille avaldamist viimane lubanud ei ole, läheks põhimõtteliselt vastuollu õiglase kohtumenetluse nõuetega ning tähendaks kõrvalehoidmist dokumendile juurdepääsu taotlemise menetlusest, mis on kehtestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) (vt selle kohta 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu, C‑156/21, EU:C:2022:97, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
43
Mõistagi tuleb arvestada ELL artikli 1 teises lõigus ja artikli 10 lõikes 3 ning ELTL artikli 15 lõikes 1 ja artikli 298 lõikes 1 nimetatud läbipaistvuse põhimõttega, mis võimaldab eelkõige tagada demokraatlikus süsteemis haldusvõimu tegevuse suurema legitiimsuse, tulemuslikkuse ning vastutuse kodanike ees. Võimaldades mitme eri seisukoha lahknevused avalikult läbi arutada, aitab läbipaistvus suurendada kodanike usaldust (vt selle kohta 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu, C‑156/21, EU:C:2022:97, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Institutsiooni sellise dokumendi avaldamist kohtumenetluses, mis ei ole üldsusele kättesaadavaks tehtud ning mis sisaldab õiguslikku arvamust, saab läbipaistvuse põhimõttega põhjendada siiski vaid erandjuhul. Õiguslikku arvamust sisaldava institutsiooni dokumendi kohtuasja toimikusse jätmine ei ole seetõttu mis tahes ülekaaluka avaliku huvi seisukohast põhjendatud esiteks siis, kui see õiguslik arvamus ei ole seotud suuremat läbipaistvust eeldava õigusloomemenetlusega, ning teiseks siis, kui asjaomase hageja huvi selle dokumendi toimikusse jätmise vastu seisneb üksnes võimaluses kõnealusele õiguslikule arvamusele vaidluses tugineda. Kohtu hinnangul lähtub kõnealusel juhul sellise õigusliku arvamuse esitamine hageja enda huvist põhjendada oma argumente, mitte aga mingisugusest ülekaalukast avalikust huvist, näiteks vaidlustatud akti andmisele eelnenud menetluse avalikustamise vastu (vt 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu, C‑156/21, EU:C:2022:97, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
45
Esimesena tuleb siinsel juhul tõdeda, et komisjoni õigusteenistuse 16. jaanuari 2015. aasta arvamus, mida on mainitud eespool punktis 38 ning mille avalikustamiseks ei ole see institutsioon luba andnud, ei ole seotud suuremat läbipaistvust eeldava õigusloomemenetlusega.
46
Teisena ei ole hageja komisjoni vastuvõetamatuse väitele vastates tõendanud mingisugust muud huvi peale võimaluse tugineda kõnealusele arvamusele käesolevas vaidluses, mis tähendab, et ilmselgelt ei ole selle puhul lähtutud mingisugusest ülekaalukast avalikust huvist, vaid see on esitatud hageja enda huvides.
47
Neil asjaoludel tuleb lisa A.24 vastuvõetamatust puudutava väitega nõustuda ning tunnistada see lisa vastuvõetamatuks.
3.
Repliigi lisa C.1 vastuvõetavus
48
Komisjon väidab, et hageja ei ole põhjendanud, miks ta esitas oma alalise komitee presidendi 13. oktoobri 2022. aasta kinnituskirja, mis sisaldub repliigi lisas C.1 (edaspidi „13. oktoobri 2022. aasta kinnituskiri“) hilinenult, eirates kodukorra artikli 85 lõikes 2 sätestatud nõudeid.
49
Siinkohal tuleb tähele panna, et kodukorra artikli 85 lõike 2 kohaselt võivad kohtuasja pooled ka repliigis ja vasturepliigis esitada oma argumentide toetamiseks täiendavaid tõendeid või taotluse nende kogumiseks, tingimusel et nende hilinenult esitamine on põhjendatud.
50
Kohtupraktikast tuleneb, et vastavalt kodukorra artiklis 85 ette nähtud aegumisnormile peavad menetlusosalised põhjendama uute tõendite või tõendite kogumise taotluse hilinenult esitamist ning Üldkohus peab kontrollima, kas tõendite või tõendite kogumise taotluse hilinenult esitamine on põhjendatud, ja need tagasi lükkama, kui hilinenult esitamine ei ole õiguslikult piisavalt põhjendatud. Tõendite või tõendite kogumise taotluse hilinenult esitamine kohtuasja poole poolt võib olla põhjendatud, kui kõnealused tõendid ei olnud varem selle poole käsutuses või kui toimiku täiendamist saab võistlevuse põhimõtte järgimise tagamise kaalutlusel põhjendada sellega, et teine pool esitas tõendid hilinenult (vt selle kohta 16. septembri 2020. aasta kohtuotsus BP vs. FRA, C‑669/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:713, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
51
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et repliigi punktis 51 ei ole hageja põhjendanud, miks ta esitas nii hilja 13. oktoobri 2022. aasta kinnituskirja, mille on koostanud tema alalise komitee president ning mille ta lisas repliigile „vajaduse tõttu“.
52
On tõsi, et 13. oktoobri 2022. aasta kinnituskiri on koostatud pärast seda, kui selle allkirjastanud endine Prantsusmaa diplomaatilise korpuse liige, kes enda sõnul osales 1995. aastal hageja põhikirja kinnitamises, valiti 29. juunil 2022 hageja alalise komitee eesistujaks, ehk niisiis pärast hagi esitamist, mis toimus 18. augustil 2021.
53
Hagiavalduse punkti 25 viiendas taandes märgib hageja siiski, et esitas OLAFile ning Üldkohtule selle sama diplomaadi avalduse ja e-kirja, mis olid koostatud vastavalt 20. mail ja 19. septembril 2014 ning mille kohaselt ta tõepoolest osales hageja asutamise ajal hageja põhikirja allkirjastamisel.
54
Lisaks väidab hageja hagiavalduse punkti 104 esimeses taandes, et sellesama diplomaadi varasemad avaldused kinnitavad, et kõik 25. novembri 1994. aasta kohtumisel osalenud riigid kirjutasid alla hageja asutamisaktile, mis tähendab, et neid kõiki tuleks käsitada hageja asutajaliikmetena.
55
Seega ei koostanud 13. oktoobri 2022. aasta kinnituskirjale alla kirjutanu seda mitte tingituna uuest asjaolust, mis on seotud tema uue ametiga hageja alalise komitee presidendina, vaid tulenevalt sellest, et ta osales hageja asutamisel 1994. ja 1995. aastal, mis tähendab, et see ei sisalda uusi asjaolusid, mis ei oleks hagejale olnud varasemast teada.
56
Lisaks sellele ei ole 13. oktoobri 2022. aasta kinnituskiri vastupidine tõend, mis on esitatud vastuseks mõnele uuele tõendile, mille komisjon on lisanud kostja vastusele.
57
Seetõttu tuleb lisa C.1 tagasi lükata, kuna see on esitatud hilinenult ja on niisiis vastuvõetamatu.
B. Tühistamisnõue
58
Tühistamisnõude põhjendamiseks on hageja esitanud neli väidet, mis puudutavad esiteks mitme õigusnormi rikkumist, eelkõige ELTL artikli 266, kohtuotsuse seadusjõu ning tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist, teiseks hea halduse põhimõtte rikkumist, eelkõige põhjendamis- ja hoolsuskohustuse rikkumist, kolmandaks õiguskindluse põhimõtte rikkumist ning neljandaks ilmseid hindamisvigu ja muid õigusnormide rikkumisi.
59
Konkreetselt teine väide koosneb sisuliselt kolmest osast, millest esimene puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist, teine hoolsuskohustuse rikkumist ja kolmas erapooletuse kohustuse rikkumist.
60
Komisjon vaidleb nende väidete põhjendatusele vastu.
61
Üldkohus käsitleb teise väite esimest osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist, seejärel esimest, kolmandat ja neljandat väidet ning pärast seda teise väite teist ja kolmandat osa, mis puudutavad vastavalt hoolsuskohustuse ja erapooletuse kohustuse rikkumist.
1.
Teise väite esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist
62
Hageja väidab, et vaidlustatud otsus ei ole piisavalt põhjendatud, kuna komisjon ei ole maininud, et hoolimata hageja korduvatest palvetest keeldus ta mis tahes kohtumistest, arutelust või mõttevahetusest hagejaga. Samuti heidab ta komisjonile ette, et viimane ei selgitanud, miks ei võimalda komisjonil olemas olevad dokumendid õiguslikult nõutava tõsikindlusega järeldada, et väidetavalt hageja liikmeks olevad riigid on õiguspäraselt kokku leppinud hageja asutamises rahvusvahelise organisatsioonina, ega seda, et komisjon ei esitanud tõendeid, millega ta põhjendab hageja õigusliku seisundi ümberhindamist olukorras, kus hageja faktiline ega õiguslik olukord ei ole muutunud.
63
Sellega seoses tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõike 2 punktist c, et õigus heale haldusele hõlmab eelkõige asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid.
64
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab liidu institutsioonide aktide põhjendus, mida nõutakse ELTL artiklis 296 ja harta artikli 41 lõike 2 punktis c, olema kohandatud asjasse puutuva õigusakti laadiga ning sellest peab selgelt ja üheselt mõistetavalt ilmnema õigusakti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista võetud meetme põhjendusi ja pädeval kohtul oleks võimalik teostada kontrolli. Põhjendamiskohustuse hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning akti adressaatide või teiste isikute, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, võimalikku huvi saada selgitusi. Ei ole nõutav, et põhjendustes oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad ELTL artiklis 296 ja harta artikli 41 lõike 2 punktis c sätestatud nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastusest, vaid ka kontekstist ja kõikidest asjaomast valdkonda reguleerivatest õigusnormidest lähtudes (vt selle kohta 4. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 3. mai 2018. aasta kohtuotsus Malta vs. komisjon, T‑653/16, EU:T:2018:241, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
65
Pealegi saab põhjenduste puudumise tuvastada isegi siis, kui asjaomane otsus teatavaid põhjendusi siiski sisaldab. Nii võrdub vastuoluline või arusaamatu põhjendus põhjenduse puudumisega. Sama järeldus tuleb teha siis, kui asjaomases otsuses sisalduvad põhjendused on nii lünklikud, et need ei võimalda otsuse adressaadil otsuse vastuvõtmise kontekstis mõista selle tegija arutluskäiku (vt selle kohta 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
66
Käesoleval juhul ilmneb vaidlustatud otsusest, et see koosneb ühest 8. juuni 2021. aasta kuupäeva kandvast kirjast, mille komisjon hagejale saatis, ning umbes kahekümneleheküljelisest lisast „Lõplik hinnang IMG õiguslikule seisundile seoses küsimusega, kas ta vastab eelarve kaudse täitmisega seotud tingimustele“ (edaspidi „lõplik hinnang“), kusjuures selle lisaga on omakorda kaasas kaks lisa.
67
Esimesena teavitas komisjon 8. juuni 2021. aasta kirjas hagejat sellest, et jõudis lõpliku hindamise tulemusena järeldusele, et hageja ei kvalifitseeru rahvusvaheliseks organisatsiooniks, kes saab täita liidu eelarvet eelarve kaudse täitmise korra kohaselt vastavalt liidu ja Euroopa Arengufondi eelarve suhtes kohaldatavatele finantseeskirjadele.
68
Lisaks täpsustas komisjon, et lõpliku hinnangu andmise ja selle järelduse tegemisega täideti 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ning et vaidlustatud otsust kohaldatakse alates 16. detsembrist 2014 ehk nimetatud Euroopa Kohtu otsusega tühistatud ühe otsuse jõustumise kuupäevast.
69
Teisena nähtub lõplikust hinnangust, et see koosneb neljast osast, millest esimene puudutab komisjoni poolt hagejale antud võimalust esitada otsuse projekti kohta oma märkused, teine hageja märkuste hindamist, kolmas hageja kommentaare vastustele, mille andsid riigid, kelle poole komisjon oli pöördunud, ning neljas järeldust.
70
Esiteks on komisjon lõpliku hinnangu esimese osa esimeses alajaos märkinud, et 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusega International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tühistas Euroopa Kohus 16. detsembri 2014. aasta otsuse ja 8. mai 2015. aasta otsuse peamiselt põhjusel, et hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust puudutavad komisjoni kahtlused tulenesid hageja liikmete vähemuse ehk kuueteistkümnest riigist viie seisukohtadest ning et seega oli selle kohtuotsuse täitmiseks vaja läbi viia hageja õigusliku staatuse täielik ümberhindamine, et teha kindlaks, kas ta kvalifitseerub rahvusvaheliseks organisatsiooniks, kes saab osaleda liidu eelarve täitmisel eelarve kaudse täitmise korra kohaselt.
71
Teiseks on komisjon lõpliku hinnangu esimese osa kolmandas ja neljandas alajaos osutanud üksteise järel alates 16. detsembrist 2014 kehtinud liidu finantseeskirjade sätetele, kus on kehtestatud tingimused, mis peavad olema täidetud, et rahvusvahelised organisatsioonid saaksid rakendada liidu vahendeid eelarve kaudse täitmise korra kohaselt.
72
Sellega seoses on komisjon leidnud, et liidu finantseeskirjades kasutatud mõistet „rahvusvaheline organisatsioon“ tuleb tõlgendada vastavalt 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331; edaspidi „Viini konventsioon“) artikli 2 lõike 1 punktile i ja vastavalt rahvusvaheliste organisatsioonide vastutuse artiklite eelnõu, mis on vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni rahvusvahelise õiguse komisjoni 63. istungjärgul 2011. aastal ja esitatud peaassambleele koos komisjoni aruandega nimetatud istungjärgu kohta (A/66/10) (Yearbook of the International Law Commission, 2011, 2. köide, II osa; edaspidi „artiklite eelnõu“), artikli 2 lõike 1 punktile a.
73
Komisjon on sellest järeldanud, et selleks, et rahvusvaheline organisatsioon saaks osaleda liidu õigusnormides ette nähtud eelarve kaudses täitmises, peab ta olema asutatud valitsustevahelise või rahvusvahelise lepinguga, nagu see on määratletud Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punktis a, artikli 7 lõikes 1 ning artiklites 8 ja 11.
74
Komisjoni hinnangul peab asjaomane üksus selleks, et ta saaks osaleda eelarve kaudses täitmises rahvusvahelise organisatsioonina, olema sellisena asutatud lepinguga, mille rahvusvahelise õiguse kohaselt on sõlminud vähemalt kaks riiki, kelle nõustumist peavad olema väljendanud volikirjadega esindajad või kes on oma nõustumist väljendanud mõnel Viini konventsiooni artiklis 11 sätestatud viisil.
75
Kolmandaks on komisjon lõpliku hinnangu esimese osa viiendas alajaos viidanud 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidele 94 ja 95 ning järeldanud neist, et kui väidetavalt organisatsiooni liikmeks olevad riigid avaldavad, et ei ole andnud kehtivat nõusolekut lepingu või selle organisatsiooni loomist käsitleva kokkuleppega ühinemiseks, või avaldavad, et nad ei ole või ei ole enam selle organisatsiooni liikmed, siis ei ole komisjonil õiguslikku alust asuda ise seisukohale, et selle üksuse näol on tegemist rahvusvahelise organisatsiooniga liidu finantseeskirjade tähenduses.
76
Eelkõige ei piisa komisjoni hinnangul sellest, kui ainult üks riik tunnistab täielikult oma osalemist rahvusvahelises organisatsioonis või seda, et ta on nõustunud selle organisatsiooni asutamist käsitleva lepingu siduvusega, et käsitada seda üksust rahvusvahelise organisatsioonina liidu finantseeskirjade kohaldamisel, kuna sellise organisatsiooni ja rahvusvahelise lepingu olemasolu nõuab vähemalt kahe riigi osalemist.
77
Neljandaks on komisjon lõpliku hinnangu esimese osa kuuendas alajaos, mis puudutab dokumente, mille komisjon sai ja mida ta hageja õigusliku seisundi ümberhindamisel arvesse võttis, osutanud sellele, et asjaomane isik ei esitanud ühtki dokumenti, mida komisjon nõudis 6. mai ja 18. juuli 2019. aasta kirjades, mida on mainitud vastavalt eespool punktides 12 ja 14, ning et kuivõrd talle kättesaadavad dokumendid ei võimaldanud komisjonil õiguslikult nõutava tõsikindlusega järeldada, et hagejaks oleva organisatsiooni liikmed on andnud õiguspärase nõusoleku hageja asutamiseks rahvusvahelise organisatsioonina ja et nad on hageja liikmed, siis pöördus ta 2019. aasta novembris hageja veebisaidil mainitud ja seal hageja liikmetena esitletud riikide ametiasutuste poole.
78
Viiendaks on komisjon lõpliku hinnangu esimese osa seitsmendas alajaos (edaspidi „alajagu A.7“), mis puudutab esialgset hinnangut sellele, kas hageja saab rahvusvahelise organisatsioonina osaleda eelarve kaudses täitmises, käsitlenud esiteks küsimust, kas ta ise tegelikult võttis osa hageja asutamisest, ning teiseks vastuseid riikidelt, kelle poole ta oli eespool punktides 15–17 mainitud asjaoludel pöördunud.
79
Mis puudutab esiteks küsimust, kas komisjon võttis osa hageja asutamisest, siis tõdes komisjon, et ei Euroopa Ühendus ega seega ka liit ei ole vastavalt neile sätetele, mis algul sisaldusid Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 228 lõikes 2, sõlminud rahvusvahelist lepingut hageja asutamiseks rahvusvahelise organisatsioonina ning seega ei saa liitu käsitada sellise organisatsiooni liikmena. Komisjon lisas, et isegi kui ta oleks sõlminud kokkuleppe hageja asutamiseks rahvusvahelise organisatsioonina, saaks sellist kokkulepet rahvusvahelise lepinguna käsitada vaid juhul, kui sellega oleksid ühinenud vähemalt kaks riiki.
80
Teiseks on komisjon väidetavalt hageja liikmeteks olevate riikide vastuste kohta sedastanud, et ükski neist riikidest ei võtnud omaks, et sõlmis rahvusvahelise või valitsustevahelise lepingu, millega asutatakse hageja kui avalik-õiguslik rahvusvaheline organisatsioon, et ta lähetas allkirjastajad volitusega tema nimel sellisele rahvusvahelisele või valitsustevahelisele lepingule alla kirjutada, et ta viis läbi riigisisese menetluse rahvusvahelise või valitsustevahelise lepingu ratifitseerimiseks ja et ta asutas hageja kui rahvusvahelise avalik-õigusliku organisatsiooni.
81
Lisaks täpsustas komisjon, et üksnes Austria tunnistas, et on hageja liige ning selle riigi asutuste sõnul oli hageja asutamise ajal ajutine ja sõltumatu rahvusvaheline organ, kellel oli piiratud õigusvõime, mitte aga rahvusvaheline organisatsioon.
82
Komisjon oli samuti seisukohal, et kuigi teatavaid rahvusvahelisi organisatsioone ei ole formaalselt asutatud lepinguga, vaid need on selle staatuse omandanud praktikas, on nende liikmeteks olevad riigid ning mitmesugused rahvusvahelised organid neid organisatsioone sellistena selgelt ja laialdaselt tunnustanud, mis hageja puhul nii ei ole.
83
Peale selle leidis komisjon – mainides konkreetselt Belgia, Itaalia, Austria ja Soome vastuseid –, et mõne järelepärimisele vastanud riigi avaldused, kus nad kinnitasid, et kirjutasid alla IMG-IBH asutamist käsitlevale 25. novembri 1994. aasta dokumendile (edaspidi „25. novembri 1994. aasta resolutsioon“), osalesid samal päeval toimunud kohtumisel, kus kõnealune dokument vastu võeti, ning olid hageja juhtkomitee liikmeteks, ei ole laadilt sellised, et kinnitaksid, et hageja on rahvusvahelise lepinguga asutatud rahvusvaheline organisatsioon.
84
Kuuendaks on komisjon lõpliku hinnangu teises ja kolmandas osas käsitlenud hageja 30. märtsi 2021. aasta kirjas esitatud vastuväiteid ning leidnud, et ükski neist vastuväidetest ei lükka ümber esialgse järelduse, et hageja ei ole tõendanud oma rahvusvahelise organisatsiooni staatust ega vasta seega alates 16. detsembrist 2014 nõuetele, et osaleda liidu vahendite rakendamisel eelarve kaudse täitmise korra kohaselt kui rahvusvaheline organisatsioon.
85
Kõiki neid asjaolusid arvesse võttes tuleb sedastada, et vaidlustatud otsuses on piisavalt kajastatud neid õiguslikke ja faktilisi kaalutlusi, millest lähtuti selle otsuse tegemisel ning mis võimaldavad hagejal hinnata otsuse õiguspärasust ja Üldkohtul seda kontrollida.
86
Kolmandana ei väära eespool punktis 85 võetud seisukohta hageja väited, et vaidlustatud otsuse teatavad põhjendused ei ole piisavalt täpsed.
87
Mis esiteks puudutab seda, et vaidlustatud otsuses ei ole märgitud, et hoolimata hageja korduvatest palvetest keeldus komisjon mis tahes kohtumistest, arutelust või mõttevahetusest hagejaga, siis ka eeldusel, et selline suhtumine leiab kinnitust, ei ole see asjasse puutuv selle kindlaks tegemisel, kas kõnealune otsus on piisavalt põhjendatud.
88
Enne vaidlustatud otsuse tegemist komisjoni ja hageja vahel toimunud mõttevahetuse mainimine puudutab nimelt selle otsuse vastuvõtmise menetlust, mitte otsuse põhjendatust. Sellele viitamine ei ole seega asjasse puutuv seoses nende faktiliste ja õiguslike põhjendustega, millele tugineb vaidlustatud otsuses tehtud komisjoni järeldus, mistõttu ei saa hageja heita komisjonile ette otsuse piisava põhjenduse puudumist seetõttu, et seda nüanssi otsuses mainitud ei ole.
89
Mis teiseks puudutab seda, et hageja väitel ei ole komisjon selgitanud, miks ta ei pidanud talle kättesaadavaid dokumente piisavaks, et tuvastada hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatus, siis nähtub vaidlustatud otsusest ja eelkõige lõpliku hinnangu esimese osa kuuendast alajaost komisjoni seisukoht, et dokumendid, mille ta on loetlenud kõnealuse hinnangu joonealuses märkuses nr 23, ei anna tema hinnangul õiguslikult nõutavat tõsikindlust, mis on küll lakooniline, ent piisav põhjendus.
90
Mis kolmandaks puudutab hageja väiteid, et komisjon ei ole esile toonud asjaolusid, millega ta põhjendab hageja õigusliku seisundi ümberhindamist olukorras, kus hageja faktilises ega õiguslikus olukorras ei ole muudatusi toimunud, siis nähtub vaidlustatud otsusest ja eelkõige lõpliku hinnangu esimese osa esimesest alajaost, et komisjon pidas sellist ümberhindamist vajalikuks selleks, et täita 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
91
Seetõttu tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata teise väite esimene osa, mille kohaselt ei ole vaidlustatud otsuse põhjendused piisavad.
2.
Esimene väide, mis puudutab mitme õigusnormi ja eelkõige ELTL artikli 266 rikkumist ning kohtuotsuse seadusjõu ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
92
Esimene väide koosneb sisuliselt kolmest osast, millest esimene puudutab ELTL artikli 266 rikkumist ning 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) seadusjõu eiramist, teine puudutab liidu finantseeskirjade ning rahvusvaheliste organisatsioonide staatuse hindamist ja mittetulundusühingu rahvusvahelise organisatsiooniga samastamise võimalusi käsitlevate komisjoni 7. jaanuari 2015. aasta suuniste (edaspidi „suunised“), samuti mitmesuguste põhimõtete, eelkõige tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist ning kolmas puudutab võrdsuse põhimõtte rikkumist.
a)
Esimene väiteosa, mis puudutab ELTL artikli 266 rikkumist ja 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) seadusjõu eiramist
93
Esimese väite esimene osa hõlmab kahte etteheidet, millest esimene puudutab ELTL artikli 266 rikkumist ning teine kohtuotsuse seadusjõu eiramist.
1) Esimene etteheide, mis puudutab ELTL artikli 266 rikkumist
94
Hageja leiab, et ELTL artikliga 266 on tühistatud akti andnud institutsioonile pandud kohustus anda uus tagasiulatuva jõuga akt üksnes juhul, kui institutsioonil ei ole uue otsuse tegemisel kaalutlusõigust, mida kinnitas ka Euroopa Kohus 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) punktis 113. Hageja leiab, et seega ei saanud komisjon pärast otsuste tühistamist 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusega International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) õiguspäraselt a posteriori ümber hinnata hageja varem tunnustatud rahvusvahelise organisatsiooni staatust.
95
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb ELTL artiklist 266, et institutsioonilt, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, nõutakse selle akti tühistanud kohtuotsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist ning selle kohtuotsusega kooskõlas tegutsemiseks ja selle igakülgseks täitmiseks tuleb järgida mitte ainult selle kohtuotsuse resolutsiooni, vaid ka selle põhjendusi, mis viisid resolutsioonini ja mis on otsuse vajalik tugi selles mõttes, et need on resolutsioonis otsustatu täpse tähenduse mõistmiseks möödapääsmatud (vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
96
Kuna ELTL artiklis 266 ei ole siiski täpsustatud, mis laadi meetmeid peab tühistatud akti autor eespool punktis 95 mainitud kohustuse täitmiseks võtma, siis tuleb need meetmed määratleda akti autoril, kellel on sellegipoolest lai kaalutlusruum otsustamaks, milliseid meetmeid võtta, tingimusel et need meetmed on kooskõlas selle akti tühistanud kohtuotsuse resolutsiooni ja selle toetamiseks vajalike põhjendustega (vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika).
97
Eelkõige tuleneb kohtupraktikast, et akti tühistava kohtuotsuse täitmiseks võetaval meetmel võib erandlikult olla tagasiulatuv jõud, kui taotletav eesmärk seda nõuab ehk kui tagasiulatuva jõuga otsusega soovitakse saavutada vähemalt üht avaliku huviga seotud eesmärki ning kui seejuures võetakse nõuetekohaselt arvesse asjaomaste isikute õiguspärast ootust (vt selle kohta 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon, C‑514/14 P, ei avaldata, EU:C:2016:55, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
98
Tagasiulatuva jõuga otsusega, mis on tehtud tühistava kohtuotsuse täitmiseks ja mille eesmärk on heastada selle kohtuotsusega tuvastatud õigusvastasus, soovitakse niisiis saavutada avalikust huvist tulenev eesmärk ehk haldusasutuste poolt seaduslikkuse ja kohtuotsuse seadusjõu järgimine (vt selle kohta 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon, T‑471/11, EU:T:2014:739, punkt 106).
99
Kohtupraktikast tuleneb, et liidu kohtu poolt akti tühistamise eesmärk on kõrvaldada see akt tagasiulatuvalt liidu õiguskorrast, ning kui tühistatud akt on juba täidetud, tuleb selle tagajärgede kõrvaldamiseks taastada see õiguslik olukord, milles hageja oli enne akti vastuvõtmist (vt 21. septembri 2022. aasta kohtuotsus Casanova vs. EIP, T‑266/21, ei avaldata, EU:T:2022:566, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika).
100
Lisaks on kohtupraktikas leitud, et kuigi kohtuotsusega tühistatakse akt tagasiulatuvalt, ei tulene sellest haldusasutusele siiski kohustust võtta vastu uus otsus, mille sisu on tühistatud otsuse sisuga võrreldes teistsugune, tingimusel, et selles uues otsuses ja selle vastuvõtmiseks läbi viidavas menetluses ei tehta samu vigu, mis tingisid esimese otsuse tühistamise, või uusi vigu (vt selle kohta 8. juuni 2022. aasta kohtuotsus Darment vs. komisjon, T‑92/21, ei avaldata, EU:T:2022:341, punkt 49).
101
Käesoleval juhul nähtub 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidest 57–59, 61 ja 88–90, et komisjonil on kohustus veenduda, et üksustel, millele ta andis või kavatseb anda eelarve täitmisega seotud ülesanded vastavalt liidu finantseeskirjadele, mis käsitlevad liidu eelarve kaudset täitmist rahvusvaheliste organisatsioonide poolt, on sellise organisatsiooni staatus nende eeskirjade tähenduses. Lisaks on sellel institutsioonil seda staatust puudutava kahtluse korral kohustus see kahtlus kõrvaldada ning koguda kõik vajalikud andmed oma otsuse põhjendamiseks nii faktiliselt kui õiguslikult, võttes arvesse selle otsuse õiguslikke tagajärgi asjaomasele üksusele (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 111).
102
Lisaks tuleneb 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidest 92–97 ja 104, mille sisule on tähelepanu juhitud 9. juuni 2020. aasta kohtumääruse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) punktides 22 ja 23, et 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused ei olnud põhjendatud ei õiguslikult ega faktiliselt (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 112).
103
Võttes arvesse neid hinnanguid ja järeldusi, mis on 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) resolutsiooni aluseks, ei pidanud komisjon tunnustama tagasiulatuvalt hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, mis hagejal tema enda väitel on, vaid ta võis kõnealuse kohtuotsuse täitmise kohustuse täita, võttes menetluslikke meetmeid, mis võimaldavad tal Euroopa Kohtu tuvastatud rikkumised kõrvaldada ja võtta vajaduse korral vastu uus akt, mis on mõeldud Euroopa Kohtu poolt tühistatud otsuste asendamiseks, kui ta on saanud teabe, mida ta peab selle uue akti õiguslikuks ja faktiliseks põhjendamiseks vajalikuks (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 113).
104
Seega tuleneb 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) põhjendustest, mille tähendusele ja ulatusele osutas Euroopa Kohus 9. juuni 2020. aasta kohtumääruses International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), et komisjonil ei olnud pärast selle kohtuotsuse tegemist keelatud hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust hiljem ümber hinnata, võttes arvesse kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 142).
105
Viies pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) läbi hageja õigusliku staatuse ümberhindamise, ei rikkunud komisjon seega ELTL artiklit 266, mis tähendab, et esimene etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2) Teine etteheide, mis puudutab kohtuotsuse seadusjõu eiramist
106
Hageja leiab, et kohtuotsuse seadusjõud, mis on 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidel 94 ja 104, välistab tema staatuse tagasiulatuvalt ümberhindamise võimaluse.
107
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et seadusjõudu ei evi üksnes asjaomase kohtuotsuse resolutsioon, vaid see laieneb ka selle kohtuotsuse põhjendustele, mis on selle resolutsiooni toetamiseks vajalikud ja viimasest seetõttu lahutamatud (vt 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Alfamicro vs. komisjon, C‑623/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:734, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
108
Lisaks puudutab kohtuotsuse seadusjõud ainult asjaomase kohtulahendiga tegelikult või vältimatult tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (vt 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Alfamicro vs. komisjon, C‑623/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:734, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
109
Nagu eespool punktis 102 märgitud, tuleneb 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidest 92–97 ja 104, et 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused ei olnud põhjendatud ei õiguslikult ega faktiliselt, mistõttu Euroopa Kohus need tühistas.
110
Eelkõige 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktides 92–97 nõustus Euroopa Kohus kahe apellatsioonkaebuse väidetega, milles hageja heitis Üldkohtule ette seda, et viimase hinnangul ei rikkunud komisjon õigusnormi ega teinud ilmset hindamisviga, kui põhjendas 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuseid teatavate kahtlustega, mis puudutasid hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust liidu finantseeskirjade tähenduses.
111
Euroopa Kohus leidis, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui piirdus üksnes seisukohavõtuga, et hageja esitatud argumentide ja tõenditega ei saa kummutada komisjoni kahtlusi, mis puudutasid hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, ning ei kontrollinud 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste õiguspärasust liidu finantseeskirjade tähenduses mõistest „rahvusvaheline organisatsioon“ lähtudes.
112
Selles kontekstis märkis Euroopa Kohus eelkõige, et ükski neist kolmest asjaolust, millele tugines komisjon 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuse vastuvõtmisel, ei saanud õiguspäraselt tekitada kahtlust hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse osas.
113
Need kolm asjaolu olid esiteks see, et viis liidu liikmesriiki, keda hageja esitles enda liikmetena, end ise hageja liikmeteks ei pidanud; teiseks see, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) peasekretär märkis, et hageja näol ei ole tegemist ÜRO spetsialiseeritud asutusega, ning kolmandaks see, et valitses teatav selgusetus hageja asutamisakti allkirjastamisel mõningaid riike esindanud isikute volikirjade osas.
114
Euroopa Kohus sedastas niisiis, et need kolm asjaolu puudutasid vaid viit riiki, keda hageja esitles enda liikmete või endiste liikmetena, ning hageja asutamisakti allkirjastamisel neid riike esindanud isikute volikirju, mitte aga kõiki hageja liikmeteks olevaid riike ega hageja staatust.
115
Eelkõige märkis Euroopa Kohus 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktis 94 järgmist:
„Seoses esimesega nendest asjaoludest, mis puudutab küsimust, kas mitu IMG nimetatud riiki, kes peaksid olema tema liikmed, seda tõesti olid, ilmneb Üldkohtu enese järeldustest, et komisjoni sellekohased kahtlused puudutasid vaid „mõnda“ IMG liiget, ning täpsemalt viit liiget 16‑st. Kuid isegi kui oletada, et sellised ka[htl]used on põhjendatud, ei ole nende tagajärjeks rahvusvahelises õiguses võtta üksuselt, mille liikmed need riigid ei ole – või enam ei ole – „rahvusvahelise organisatsiooni“ staatus, eriti juhul, kui asjaomased riigid nagu käesolevas asjas moodustavad vaid väikese osa kõnealusest üksusest.“
116
Viimaks leidis Euroopa Kohus 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktides 98–106 esiteks, et Üldkohtu poolt õigusnormide valesti kohaldamise tuvastamine toob kaasa 2. veebruari 2017. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (T‑29/15, ei avaldata, EU:T:2017:56) ja 2. veebruari 2017. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon (T‑381/15, ei avaldata, EU:T:2017:57) tervikuna tühistamise, teiseks, et nende kahe vaidluse menetlusstaadium võimaldab Euroopa Kohtul teha lõpliku otsuse hageja nõude kohta tühistada 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused, kolmandaks, et need kaks otsust on õigusvastased samamoodi nagu ülalnimetatud kohtuotsused, mis tähendab, et ka need tuleb tervikuna tühistada, ning neljandaks, et hagejale 8. mai 2015. aasta otsusega tekitatud kahju hüvitamise nõude lahendamine ei ole seevastu sellises menetlusstaadiumis, et Euroopa Kohus saaks teha lõpliku otsuse, ning nõue tuleb seetõttu saata lahendamiseks tagasi Üldkohtule.
117
Euroopa Kohus asus 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktis 104 järgmisele seisukohale:
„Käesolevas asjas tuleb Euroopa Kohtul endal teha lõplik otsus kahe tühistamishagi suhtes, mille menetlusstaadium seda lubab. Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 92–96, on vaidlusalused otsused õigusvastased, kuna komisjoni poolt nende põhjenduseks esitatud asjaolud ei võimalda kahtluse alla seada IMG rahvusvahelise organisatsiooni staatust 2002. aasta ja 2012. aasta finantseeskirjade tähenduses. Järelikult tuleb nimetatud otsused täies ulatuses tühistada.“
118
Esimesena tuleneb eeltoodust, et 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktides 94 ja 104 sisalduvaid põhjendusi ei saa vaadelda sõltumatult sama kohtuotsuse punktidest 92–96, millele viidatakse nimetatud kohtuotsuse punktis 104 ja mis on vajalikuks toeks resolutsioonile, millega Euroopa Kohus tühistas 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused. Sellest järeldub, et kohtuotsuse seadusjõud, mis on eelkõige 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktil 94, laieneb ka selle kohtuotsuse punktile 104.
119
Teisena ei nähtu vaidlustatud otsuse põhjendusest, mis on kokkuvõtlikult esitatud eespool punktides 66–84, et selle otsuse aluseks oleks mõni neist kolmest asjaolust, mille pinnalt tekkisid komisjoni kahtlused, mis tõid kaasa 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste vastuvõtmise.
120
Kuna vaidlustatud otsuse toetuseks on komisjon seega esitanud teistsugused põhjendused kui need, millele tuginedes põhjendati 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuseid, mille Euroopa Kohus tunnistas õigusvastaseks 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusega International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), siis leiab hageja ekslikult, et vaidlustatud otsusega on eiratud eelkõige selle kohtuotsuse punktide 94 ja 104 seadusjõudu. Seetõttu tuleb see etteheide ning käesoleva väite esimene osa tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)
Teine väiteosa, mis puudutab hea usu põhimõtte, nemo auditur propriam turpitudinem allegans’i põhimõtte ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
121
See väiteosa koosneb kahest etteheitest, millest esimene puudutab hea usu põhimõtte ning nemo auditur propriam turpitudinem allegans’i põhimõtte (edaspidi „nemo auditur’i põhimõte“) rikkumist ning teine liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist.
122
Üldkohus käsitleb kõigepealt teist etteheidet, mis puudutab liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, ning seejärel esimest etteheidet.
1) Teine etteheide, mis puudutab liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
123
Hageja leiab, et vaidlustatud otsus on vastuolus liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega, kuna millegagi ei ole põhjendatud tema staatuse ümberhindamine tagasiulatuvalt. Lisaks väidab ta, et vaidlustatud otsuse tagasiulatuvat jõudu ei ole põhjendatud mitte konkreetse juhtumi asjaoludega, vaid uute asjaoludega, mida on käsitletud uutest õigusnormidest lähtudes.
124
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale peab õiguskindluse tagamise põhinõue oma erinevates avaldumisvormides tagama liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ja õigussuhete ettenähtavuse. Õiguskindluse põhimõttega on eelkõige vastuolus see, kui liidu akti jõustumine on määratud varasemale kuupäevale kui selle avaldamine (vt selle kohta 9. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Galeote ja Watson vs. parlament, C‑715/21 P ja C‑716/21 P, ei avaldata, EU:C:2023:190, punkt 113 ja seal viidatud kohtupraktika).
125
Nagu ka eespool punktides 97–99 osundatud kohtupraktikast tuleneb, võib akti tühistava kohtuotsuse täitmiseks võetav meede siiski erandlikult olla tagasiulatuva jõuga esiteks siis, kui taotletav eesmärk seda nõuab ehk kui tagasiulatuva jõuga otsusega soovitakse saavutada vähemalt üht avalikust huvist lähtuvat eesmärki, ning teiseks, kui nõuetekohaselt on arvestatud asjaomaste isikute õiguspärase ootusega.
126
Seega tuleb kontrollida, kas eespool punktis 125 mainitud kaks tingimust on käesoleval juhul täidetud.
127
Esiteks tuleneb seoses esimese tingimusega, mis on seotud avalikust huvist lähtuva eesmärgi saavutamisega, eespool punktides 98 ja 99 osundatud kohtupraktikast, et tagasiulatuva jõuga otsusel, mis tehakse akti tühistava kohtuotsuse täitmiseks ning mille eesmärk on selles kohtuotsuses tuvastatud õigusvastasuse heastamine, on avalikust huvist lähtuv eesmärk, kuna liidu kohtu poolt akti tühistamine nõuab akti andjalt selle akti tühistamisega tekkinud õigusliku tühimiku täitmist ning selle õigusliku olukorra taastamist, milles hageja oli enne selle akti vastuvõtmist (vt selle kohta analoogia alusel 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon, T‑471/11, EU:T:2014:739, punkt 106).
128
Siinsel juhul nähtub käesoleva väite esimest osa puudutavast käsitlusest, eelkõige eespool punktist 103, et komisjon võis täita oma kohustuse 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täitmiseks, võttes menetluslikke meetmeid, mis võimaldavad tal Euroopa Kohtu tuvastatud rikkumised kõrvaldada ja võtta vajaduse korral vastu uus akt, mis on mõeldud Euroopa Kohtu poolt tühistatud 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste asendamiseks, kui ta saanud teabe, mida ta peab selle uue akti õiguslikuks ja faktiliseks põhjendamiseks vajalikuks.
129
Seega oli komisjon, kuna ta võttis vaidlustatud otsuse vastu selleks, et heastada 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste õigusvastasus ja vältida õiguslikku tühimikku pärast nende otsuste tühistamist Euroopa Kohtu poolt, erandlikus olukorras, milles ta võis omistada vaidlustatud otsusele tagasiulatuva jõu.
130
Selline tagasiulatuv jõud oli pealegi seda enam vajalik, et Euroopa Kohus ei käsitlenud – nagu nähtub 9. juuni 2020. aasta kohtumääruse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) punktist 23 – 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuses International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) üheski kontekstis küsimust, kas arvestades analüüsi, milles õigusnormi ei rikutud, ja asjasse puutuvaid üksikasju tervikuna tulnuks hagejat 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste tegemise aja seisuga pidada rahvusvaheliseks organisatsiooniks või tema selline staatus välistada.
131
Tagasiulatuva jõu puudumisel oleks vaidlustatud otsus jätnud püsima kahtluse, kas hageja saab väita, et alates 16. detsembrist 2014 kuni vaidlustatud otsuse tegemiseni oli tal rahvusvahelise organisatsiooni staatus, mis võimaldas tal vastavalt liidu finantseeskirjadele täita liidu eelarvet eelarve kaudse täitmise korra kohaselt.
132
Siiski tuleneb 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) punktidest 57–59, 61 ja 88–90 ning 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) punktist 111 selgelt, et komisjonil on kohustus tagada, et üksustel, kellele ta on andnud või kavatseb anda eelarve täitmisega seotud ülesandeid liidu finantseeskirjade alusel, mis käsitlevad liidu eelarve kaudset täitmist rahvusvaheliste organisatsioonide poolt, on sellise organisatsiooni staatus nende eeskirjade tähenduses.
133
Võttes nimelt arvesse ELTL artikli 310 lõikega 5 ja artikli 317 esimese lõiguga ning liidu finantsmäärustega komisjonile liidu eelarve täitmisel antud rolli ja vastutust, peab see institutsioon tagama usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtte järgimise. Sellest järeldub, et kui komisjon otsustab rakendada kolmanda isiku kaudu eelarve täitmise korda, peab ta igal juhul tagama, et selle rakendamisel ja pärast kogu asjaomaste eelarveülesannete täitmise ajal järgitakse kohaldatavaid tingimusi, eelkõige neid, mis reguleerivad vahendite saamist ja nende hilisemat kasutamist (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 151 ja seal viidatud kohtupraktika).
134
Seetõttu on hageja õigusliku staatuse selgitamine ning 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste õigusvastasuse heastamise kohustus avalikust huvist lähtuvad eesmärgid, mis võimaldasid komisjonil võtta vastu uue otsuse, millel on tagasiulatuv jõud alates 16. detsembrist 2014, mis tähendab, et eespool punktis 125 mainitud esimene tingimus on täidetud.
135
Teiseks tuleb seoses õiguspärase ootuse kaitset puudutava teise tingimusega silmas pidada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise tuvastamine seda, et liidu pädevad asutused on andnud huvitatud isikule volitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta ning ühtelangevaid tagatisi (vt selle kohta 2. juuni 2022. aasta kohtumäärus Arnautu vs. parlament, C‑573/21 P, ei avaldata, EU:C:2022:448, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
136
Seejuures tuleb Üldkohtul kontrollida, kas haldusorgani aktid tekitasid ettenägelikule ja mõistlikule asjaomasele isikule põhjendatud ootuse, ning kui tekitasid, siis tuleb tuvastada, kas see ootus on õiguspärane (vt 2. juuni 2022. aasta kohtumäärus Arnautu vs. parlament, C‑573/21 P, ei avaldata, EU:C:2022:448, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
137
Toimikust ei ilmne aga, et pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) oleks komisjon andnud hagejale täpseid, tingimusteta ning ühtelangevaid tagatisi selles osas, et võetakse vastu otsus, millega tunnustatakse teda rahvusvahelise organisatsioonina tagasiulatuvalt alates 16. detsembrist 2014.
138
Seetõttu ei saa vaidlustatud otsust lugeda tehtuks õiguspärase ootuse põhimõtet rikkudes, mis tähendab, et kuna mõlemad eespool punktis 125 osutatud tingimused on täidetud, siis ei saa asuda seisukohale, et vaidlustatud otsuses on rikutud tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet.
139
Kolmandaks tuleb tõdeda seoses argumendiga, et vaidlustatud otsuse tagasiulatuvat jõudu ei ole põhjendatud mitte konkreetse asja asjaoludega, vaid uute asjaoludega, mida on käsitletud uutest õigusnormidest lähtudes, et tõepoolest asus komisjon formaalselt hageja õiguslikku staatust ümberhindama pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ning vastused riikidelt, kelle poole ta selle menetluse käigus pöördus, saadi seega pärast 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste tegemist.
140
Sellega seoses tuleneb kohtupraktikast, et tagasiulatuva jõuga otsuse vastuvõtmisel kohustavad õiguse ajalist kohaldamist puudutavate põhimõtete järgimine ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetest tulenevad nõuded kohaldama materiaalõigusnorme, mis kehtivad asjasse puutuvate asjaolude asetleidmise ajal, isegi kui need normid ei kehti enam kõnealuse otsuse vastuvõtmise ajal (vt selle kohta 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. McBride jt, C‑361/14 P, EU:C:2016:434, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
141
Tühistatud akti asendamise menetluses peab asjaomane institutsioon seda akti asendava akti vastuvõtmiseks seadma end olukorda, mis valitses kuupäeval, mil ta võttis vastu kõnealuse tühistatud akti, mis ei mõjuta tema võimalust tugineda oma uues otsuses muudele põhjendustele kui need, millest lähtudes tegi ta oma esimese otsuse (vt selle kohta 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon, T‑471/11, EU:T:2014:739, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
142
Seega leiab hageja põhjendatult, et tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega, mis on üks õiguskindluse põhimõtte komponente, on vastuolus see, kui tühistavat kohtuotsust täitma asuv institutsioon võtab vastu tagasiulatuva jõuga otsuse ning tugineb seejuures asjaoludele, mis ei olnud selle otsuse ajalise kohaldamisala seisukohast asjasse puutuvad, või materiaalõigusnormidele, mis ei kehtinud ajal, mida kõnealune otsus puudutab.
143
Käesoleval juhul ei ole hageja aga tõendanud, et osas, milles vaidlustatud otsusel on tagasiulatuv jõud, tugineb see otsus materiaalõigusnormidele, mis ei kehtinud ajal, mida see otsus puudutab, või 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsustest hilisematele asjaoludele.
144
Esiteks ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest, et komisjon on tuginenud neile liidu finantseeskirjade sätetele, mis kuulusid hageja suhtes kohaldamisele 16. detsembril 2014, ja seejärel nende eeskirjade sätetele, mis kuulusid kohaldamisele sellest kuupäevast hilisemal perioodil.
145
Lõpliku hinnangu esimese osa kolmandast alajaost nähtub nimelt, et komisjon kohaldas 16. detsembri 2014. aasta ja 31. detsembri 2015. aasta vahelise ajavahemiku suhtes määruse nr 966/212 artiklit 58 ja komisjoni 29. oktoobri 2012. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 kohaldamise eeskirju, artiklit 43; 1. jaanuari 2016. aasta ja 1. augusti 2018. aasta vahelise ajavahemiku suhtes neid samu määrusi, mida oli muudetud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. oktoobri 2015. aasta määrusega (EL, Euratom) 2015/1929 (ELT 2015, L 286, lk 1) ja komisjoni 30. oktoobri 2015. aasta delegeeritud määrusega (EL) 2015/2462 (ELT 2015, L 342, lk 7), ning ajavahemiku suhtes, mis algas 2. augustil 2018. aastal, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määruse 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1), artikleid 62 ja 156.
146
Teiseks ei ole hageja tõendanud, et tema väitel tema liikmeteks olevate või olnud riikide seisukohad, mida komisjon vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel arvesse võttis, oleksid 16. detsembri 2014. aasta ning vaidlustatud otsuse vastuvõtmise vahelisel ajal muutunud küsimuses, kas hageja näol on tegemist rahvusvahelise organisatsiooniga.
147
On tõsi, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks konsulteeris komisjon pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) riikidega, kelle kohta ta arvas, et need on või on olnud hageja liikmed. Nende riikide vastuseid analüüsides nähtub siiski, et kuigi need ei ole sõnastatud täpselt samamoodi nagu vastused, mille need samad riigid andsid 2014. aastal, mil nende poole pöördus OLAF, siis sisuliselt on need samasugused.
148
Seisukohad, mille riigid esitasid vastusena vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele eelnenud konsulteerimismenetluses, ei sisaldanud seega uusi asjaolusid, mida komisjon oleks tagasiulatuvalt arvesse võtnud. Need seisukohad kajastavad nende riikide arvamust küsimuses, kas hageja on rahvusvaheline organisatsioon, sellisena nagu nad olid seda väljendanud OLAFile enne 16. detsembri 2014. aasta otsuse vastuvõtmist.
149
Selles olukorras tuleb teine etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2) Esimene etteheide, mis puudutab hea usu põhimõtte ja nemo auditur’i põhimõtte rikkumist
150
Esimese etteheite põhjendusena väidab hageja, et vaidlustatud otsus on osas, milles sellega keeldutakse tunnustamast hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust alates 16. detsembrist 2014, vastuolus hea usu põhimõtte ja nemo auditur’i põhimõttega.
151
Tuleb osutada, et kodukorra artikli 76 punktis d on sätestatud, et esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses tuleb märkida „esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest“. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea liidu kohus vastama poole esitatud argumentidele, mis ei ole piisavalt selged ja täpsed, juhul kui neid ei ole käsitletud teistes arutluskäikudes ning kui nende toetuseks ei ole esitatud eraldi argumente (vt 18. novembri 2021. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, C‑107/20 P, ei avaldata, EU:C:2021:937, punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika).
152
Esimesena tuleb tõdeda, et hageja ei ole selgitanud, kuidas on vaidlustatud otsuse õiguspärasusega seotud nemo auditur’i põhimõte, mille kohaselt „keegi ei või tugineda omaenda õigusvastasele tegevusele“.
153
Seega ei ole nemo auditur’i põhimõtet puudutav argument kodukorra artikli 76 punktist d tulenevaid nõudeid silmas pidades piisavalt põhjendatud.
154
Eeldusel, et hageja soovis väita, et komisjon tegi vea, kui tugines 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) selleks, et põhjendada a posteriori16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuseid, siis igal juhul nähtub esiteks esimese väite esimese osa teist etteheidet puudutavast analüüsist, et vaidlustatud otsus ei tugine samadele põhjendustele kui need otsused, ning teiseks käesoleva osa teist etteheidet puudutavast analüüsist, et komisjon ei rikkunud liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet.
155
Seetõttu tuleb nemo auditur’i põhimõtte rikkumist puudutav argument tagasi lükata.
156
Teisena tuleb seoses hea usu põhimõtettega samuti märkida, et hageja ei ole määratlenud ei selle põhimõtte ulatust ega sätteid, millest ta lähtunud on.
157
Eeldusel, et hageja soovis viidata lepingupoolte kohustusele täita siduva lepingu sätteid heas usus, tuleb esiteks tõdeda, et vaidlustatud otsust ei tehtud hageja ja komisjoni vahel sõlmitud lepingu raames.
158
Lisaks tuleb täpsustada, et 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste tühistamine Euroopa Kohtu poolt ei muuda kuidagi tõsiasja, et 16. detsembrist 2014 alates ei ole hageja ja komisjoni vahel lepingulisi suhteid.
159
Nimelt oli 16. detsembri 2014. aasta otsuse eesmärk võtta hagejalt Myanmari/Birma soodustamise 2013. aasta iga-aastast tegevuskava käsitleva rakendusotsuse C(2013) 7682 (final) adressaadi staatus ning välistada seega hageja ja komisjoni vahel sellekohase lepingu sõlmimine.
160
Samamoodi oli 8. mai 2015. aasta otsuse eesmärk peatada hageja osalemine uutes liidu rahastatavates projektides, kuni komisjon on tema õigusliku staatuse välja selgitanud.
161
Seega ei toonud 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsuste tühistamine kaasa komisjoni ja hageja vaheliste lepinguliste suhete taastumist, vaid selle tõttu sai üksnes võimalikuks nende vahel Myanmaris/Birmas kaubanduse arendamise programmi ellu viimise ja vastaval juhul muude taastamis- ja arenguvaldkonna lepingute sõlmimine tingimusel, et komisjon tunnustab hageja õigusliku staatuse uue hindamise tulemusel hagejat rahvusvahelise organisatsioonina.
162
Teiseks tuleb – eeldusel, et hageja soovis viidata hea usu põhimõttele kui tavaõigusel põhinevale rahvusvahelise avaliku õiguse põhimõttele – tähele panna, et kõnealusest põhimõttest, mis on sõnastatud Viini konventsiooni artiklis 18, tuleneb riigi kohustus hoiduda kuni lepingu jõustumiseni lepingu mõtte ja eesmärgiga vastuolus olevatest toimingutest, kui ta on lepingule alla kirjutanud või vahetanud lepingut moodustavad dokumendid ratifitseerimis- või heakskiitmistingimusega, ja seda ajani, mil ta väljendab selgelt oma kavatsust mitte saada selle lepingu osalisriigiks, või kuni ta on väljendanud nõusolekut lepingu siduvuse kohta.
163
On küll tõsi, et hea usu põhimõte on liidu institutsioonidele siduv (vt 17. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, T‑231/04, EU:T:2007:9 punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika), ent hageja ei ole seda väidet puudutavates kirjalikes avaldustes tõendanud ega isegi väitnud, et liit oleks alla kirjutanud lepingule, mis käsitleb hageja asutamist rahvusvahelise organisatsioonina või et liit oleks vahetanud sellist lepingut moodustavaid dokumente ratifitseerimis- või heakskiitmistingimusega või et ta oleks väljendanud nõusolekut lepingu siduvuse kohta.
164
Sellega seoses tuleneb kohtupraktikast, et hageja peab iga oma väite toetuseks esitama piisavalt selgelt seda väidet põhjendava õigusliku ja faktilise argumentatsiooni, ilma et Üldkohus peaks hagiavalduse struktuuri puudumise tõttu või põhjusel, et selles sisalduv arutluskäik ei ole piisavalt täpne ja selge, selle väite hagiavalduse eri kohtades esitatud teavet koondades ise sõnastama, riskides sõnastamisega selliselt, et väide saab ulatuse, mida hageja sellele anda ei ole soovinud. Teistsugune otsus oleks vastuolus nii korrakohase õigusemõistmise, dispositiivsuse põhimõtte kui ka kostja kaitseõigustega (vt selle kohta 12. novembri 2020. aasta kohtuotsus Fleig vs. Euroopa välisteenistus, C‑446/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:918, punktid 60 ja 61).
165
Seetõttu tuleb hea usu põhimõtte rikkumist puudutav argument tagasi lükata, kuna seda ei ole kodukorra artikli 76 punktis d sätestatud nõudeid silmas pidades piisavalt põhjendatud, ning selle tagajärjel tuleb käesoleva osa esimene etteheide tervikuna tagasi lükata.
c)
Kolmas väiteosa, mis puudutab võrdsuse põhimõtte rikkumist
166
Repliigis väidab hageja, et erinevalt paljudest juriidilistest üksustest, mida komisjon ei ole rahvusvahelise organisatsioonina tunnustanud, ent mis on avalik-õiguslikud üksused, ei ole kahtluste tõttu, mis komisjonil hageja osas OLAFi juurdluse järel tekkisid, sõlmitud hagejaga mitte ühtegi eelarve kaudset täitmist puudutavat lepingut ega ka ühtki muud otselepingut vastavalt finantseeskirjades kriisi- või kiireloomuliste olukordade jaoks ette nähtud sätetele, ilma et ta teaks sellise diskrimineeriva kohtlemise põhjuseid.
167
Hageja väidab ka, et Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni (OSCE) ei tunnusta kõik selle asutamises ja selle tegevuses osalenud riigid rahvusvahelise organisatsioonina ning selle puhul ei ole ka rahvusvahelise õiguse kohast asutamisakti, ent need asjaolud ei ole takistanud komisjonil tunnustamast teda rahvusvahelise organisatsioonina.
168
Sellega seoses tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõte, mis on sõnastatud harta artiklis 20, on liidu õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt ei tohi sarnaseid olukordi kohelda erinevalt ning erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
169
Nõuet, et olukorrad peavad olema sarnased selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, tuleb hinnata selliselt, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ja lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, millesse käsitletav akt kuulub. Kui olukorrad ei ole sarnased, ei riku asjasse puutuvate olukordade erinev käsitlemine võrdsust seaduse ees, mis on kaitstud harta artikliga 20 (vt 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
170
Esimesena tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse ainus eesmärk on keelduda hageja tunnustamisest rahvusvahelise organisatsioonina eelarve kaudse täitmise korra kohaselt toimuva liidu vahendite kasutamist käsitlevate liidu finantseeskirjade tähenduses ning see ei puuduta hageja võimalust osaleda liidu eelarve täitmises muudel neis eeskirjades sätestatud viisidel.
171
Kuivõrd vaidlustatud otsus ei välista hageja osalemist liidu eelarve kaudses täitmises muude sätete alusel peale nende, mis on liidu finantseeskirjades ette nähtud rahvusvaheliste organisatsioonide jaoks, ei saa sellele otsuse puhul ette heita seda, et see on tinginud eespool punktis 166 kirjeldatud diskrimineeriva kohtlemise.
172
Hageja need väited, mida on kokkuvõtlikult kajastatud eespool punktis 166, ei mõjuta seega – isegi eeldusel, et need on põhjendatud – vaidlustatud otsuse õiguspärasust ning on seega tulemusetud.
173
Lisaks sellele, et toimiku materjalidest ei nähtu, et komisjon oleks liidu eelarve kaudse täitmise kontekstis OSCEd rahvusvahelise organisatsioonina tunnustanud, tuleb teisena sedastada, et hageja ei ole tõendanud, et tema olukord on samasugune kui sellel organisatsioonil.
174
Hageja ei ole vastu vaielnud komisjoni väidetele, et erinevalt hagejast tunnustab OSCEd rahvusvahelise organisatsioonina suur hulk rahvusvahelise õiguse subjekte, eelkõige enamik selle organisatsiooni liikmeid.
175
Seega tuleb kolmas väiteosa – ilma, et oleks vaja võtta seisukohta, kas see on vastuvõetav (vt selle kohta 18. mai 2022. aasta kohtuotsus TK vs. komisjon, T‑435/21, ei avaldata, EU:T:2022:303, punkt 42; vt analoogia alusel ka 26. veebruari 2002. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, punkt 52) – tagasi lükata, nagu sellest tingituna ka esimene väide tervikuna.
3.
Kolmas väide, mis puudutab õiguskindluse põhimõtte rikkumist
176
Hageja leiab, et komisjon rikkus õiguskindluse põhimõtet, viies enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist teatavate hageja liikmetena esitletud riikide osas läbi uurimismenetluse, olgugi et komisjonil oli olemas suunistes määratletud hindamismetoodika ja vajalikud dokumendid.
177
Sellega seoses tuleb, nagu ka eespool punktis 124 osutatud, esiteks tähele panna, et õiguskindluse tagamise põhinõudega selle erinevates avaldumisvormides peab olema tagatud liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ja õigussuhete ettenähtavus.
178
Selle nõudega on küll põhimõtteliselt vastuolus see, kui liidu akti jõustumise ajaks on määratud selle avaldamisega võrreldes varasem kuupäev, ent esimest väidet puudutavast käsitlusest ja eelkõige eespool punktist 149 ilmneb, et vaidlustatud otsuse tegemisel ei rikutud tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, mis on üks õiguskindluse põhimõtte konkreetne väljendus.
179
Seega eeldusel, et hageja soovis tugineda õiguskindluse põhimõtte rikkumisele osas, milles sellega on hõlmatud liidu institutsioonide aktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
180
Teiseks tuleneb õiguskindluse põhimõttest samuti, et liidu õigusnormid peavad olema kindlad ja õigussubjektid peavad saama nende kohaldamist ette näha ning seda õiguskindluse nõuet tuleb eriti rangelt järgida siis, kui tegemist on õigusnormidega, mis võivad tekitada rahalisi kohustusi, et asjaomastel isikutel oleks võimalik täpselt teada oma kohustuste ulatust (vt 9. juuli 2015. aasta kohtuotsus Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
181
Tuleb aga sedastada, et käesoleval juhul ei kuulu vaidlustatud otsus liidu õigusnormide hulka eespool punktis 180 osutatud kohtupraktika tähenduses, vaid tegemist on liidu õigusnormide ja finantseeskirjade alusel antud üksikaktiga.
182
Lisaks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest, et komisjon ei hinnanud hageja õiguslikku staatust ümber tulenevalt sisulistest muudatustest eelarve kaudse täitmise korra kohaselt toimuva liidu eelarve täitmise tingimusi reguleerivates liidu finantseeskirjades ega selle tõttu, et komisjon andis neile eeskirjadele uue tõlgenduse.
183
Tuleb tähele panna, et määruse nr 1605/2002 artikli 53 punktiga c ja artikliga 53d, määruse nr 966/2012 artikli 58 lõike 1 punktiga c ning määruse 2018/1046 artikliga 62 on komisjonile pandud vastutus liidu eelarve täitmise eest, nähes samas ette mitu eelarve täitmise viisi, millest üks – ehk see, mille kohta kasutatakse esimesena mainitud määrustes nimetust „eelarve täitmine ühiselt rahvusvaheliste organisatsioonidega“ ja ülejäänud kahes nimetust „kaudne eelarve täitmine“ – võimaldab sellel institutsioonil anda eelarve täitmise ülesanded niisugustele organisatsioonidele ning selle võimaluse kasutamisel on tal avar kaalutlusruum (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 148).
184
Mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“, mida on mainitud määruse nr 1605/2002 artikli 53 punktis c ja artiklis 53d, määruse nr 966/2012 artikli 58 lõike 1 punkti c alapunktis ii ja lõikes 8 ning määruse 2018/1046 artikli 62 lõike 1 punkti c alapunktis ii, on aga määratletud peaaegu samasuguses sõnastuses komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT 2002, L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145), artikli 43 lõikes 2, seejärel delegeeritud määruse nr 1268/2012, millega tunnistati kehtetuks ja asendati määrus nr 2342/2002, artikli 43 lõikes 1 ning määruse 2018/1046 artiklis 156. Nende kolme sätte kohaselt on selle mõistega hõlmatud rahvusvahelised avalik‑õiguslikud organisatsioonid, mis on loodud rahvusvaheliste lepingutega (vt selle kohta 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus International Management Group vs. komisjon, C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, punkt 91).
185
Seega eeldusel, et hageja soovis tugineda eespool punktis 180 määratletud õiguskindluse põhimõtte rikkumisele, ei saa ta põhjendatult väita, et vaidlustatud otsus põhineb liidu õigusaktil või õigusnormil, mis ei ole kindel, või et selle otsusega kohaldatakse liidu õigusakte või finantseeskirju ettenähtamatult.
186
Kolmandaks tuleneb 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) punktist 111, mida on mainitud eespool punktis 101, ning usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttest, et komisjonil on kohustus tagada, et üksustel, kellele ta on andnud või kavatseb anda eelarve täitmisega seotud ülesandeid finantseeskirjade alusel, mis käsitlevad liidu eelarve kaudset täitmist rahvusvaheliste organisatsioonide poolt, on sellise organisatsiooni staatus nende õigusnormide tähenduses.
187
Esiteks ei ole hageja otseselt esile toonud põhjuseid, miks on sellises olukorras nagu käesolevas asjas õiguskindluse põhimõttega vastuolus see, kui komisjon pöördub kooskõlas usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttega ühe väidetavalt rahvusvahelise organisatsiooni liikmeteks olevate riikide poole, et kontrollida, kas sel organisatsioonil on selline staatus ja kas ta vastab liidu eelarve kaudset täitmist reguleerivate liidu finantseeskirjade nõuetele.
188
Teiseks tuleneb esimest väidet puudutavast analüüsist, et eeldusel, et hageja soovis õiguskindluse põhimõttele tuginedes viidata õiguspärase ootuse põhimõttele, ei ole vaidlustatud otsuse tegemisel nimetatud põhimõtet rikutud.
189
Seetõttu tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
4.
Neljas väide, mis puudutab ilmseid hindamisvigu ja muid õigusnormide rikkumisi
190
Neljas väide koosneb sisuliselt kolmest ilmseid hindamisvigu ja õigusnormide rikkumisi puudutavast osast, millest esimene osa on seotud sellega, et komisjon ei tuvastanud õigesti hageja liikmeid, teine osa sellega, et komisjon ei nõustunud kvalifitseerima hageja asutamisakti rahvusvaheliseks lepinguks, millega asutatakse rahvusvaheline organisatsioon, ning kolmas osa sellega, et komisjon keeldus tunnustamast hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, hoolimata hageja liikmete hilisemast tegevusest ning selle staatuse tunnustamisest liidu ja teatavate kolmandate riikide poolt.
191
Sissejuhatuseks tuleb osutada sellele, et nagu eespool punktis 183 märgitud, on komisjonil liidu eelarve täitmisega seotud ülesannete täitmisel avar kaalutlusruum, eelkõige kui ta otsustab kasutada eelarve kaudse täitmise korda ning selle korra kohaselt annab eelarve täitmise ülesanded rahvusvahelistele organisatsioonidele.
192
Seega alluvad komisjoni poolt eespool punktis 191 määratletud volitusi teostades tehtud otsused, millega piiratakse isikute õigusi, Üldkohtu kontrollile üksnes ulatuses, mis piirdub ilmsete hindamisvigadega, ilma et see piiraks võimalust käsitleda muid õigusvastasusega seotud põhjendusi, millele saab tühistamishagis tugineda vastavalt ELTL artikli 263 teisele lõigule.
193
Kui aga komisjon keeldub organisatsioonile eelarve kaudse täitmise korra kohaselt eelarve täitmisega seotud ülesannete andmisest põhjusel, et sellel organisatsioonil ei ole rahvusvahelise organisatsiooni staatust – nagu käesoleval juhul –, siis allub selline otsus Üldkohtu kontrollile ühtaegu nii osas, mis puudutab õigusnormide rikkumist, kui ka ilmsete hindamisvigade osas.
194
Esiteks on sellisel juhul õigusnormi rikkumise kontrollimisena käsitatav see, kui kontrollitakse, kuidas on komisjon rakendanud üldnorme, mille põhjal saab määratleda ja tuvastada rahvusvahelised organisatsioonid.
195
Teiseks allub ilmse hindamisvea piiratud kontrollile see, kuidas on tõlgendatud eelarve kaudse täitmise korra kohaselt liidu eelarve täitmise kontekstis end rahvusvaheliseks organisatsiooniks pidava organisatsiooni enda põhidokumente, ning see, kuidas on tõlgendatud selle organisatsiooni liikmete võetud – võimalik, et keerukaid – seisukohti.
196
Olles esitanud need selgitused, peab Üldkohus enne hageja argumentide analüüsimist täpsustama eelarve kaudse täitmise korra kohaselt toimuvat liidu eelarve täitmist käsitlevates liidu finantseeskirjades sätestatud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlust.
a)
Liidu finantseeskirjades sätestatud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlus
197
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“, nagu see on määratletud üksteisele järgnevates liidu finantseeskirjades, mida on mainitud eespool punktis 184, hõlmab rahvusvaheliste lepingutega asutatud rahvusvahelisi avalik-õiguslikke organisatsioone.
198
Mõistete „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ täpsema määratluse puudumisel tuleb asuda seisukohale, et need liidu finantseeskirjades kasutatud mõisted vastavad rahvusvahelises õiguses kasutatavatele (vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez‑Bordona ettepanek kohtuasjas IMG vs. komisjon, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, punkt 50).
199
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liidu õigust tuleb tõlgendada rahvusvahelise õiguse asjakohaseid norme silmas pidades, kuna rahvusvaheline õigus on osa liidu õiguskorrast ja see on liidu institutsioonidele siduv (vt 15. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
200
Siiski tuleb mõisteid „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“, kuivõrd neid kasutatakse liidu finantseeskirjades konkreetselt liidu eelarve täitmisega seotud eesmärkidel, liidu finantshuvide kaitsmise eesmärki arvestades tõlgendada kitsalt (vt analoogia alusel 2. juuli 2015. aasta kohtuotsus Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, punkt 85, ja 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, punkt 58; vt selle kohta ka kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas IMG vs. komisjon, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, punkt 51).
201
Seega peab Üldkohus sellises vaidluses nagu käesolev lähtuma liidu finantseeskirjades mainitud rahvusvahelise avaliku õiguse mõistete sisustamisel rahvusvahelise õiguse instrumentidest, kus need mõisted on määratletud, ning nende tõlgendamisest kohtupraktikast.
202
Konkreetselt käesolevas kohtuasjas tuleb eelarve kaudse täitmise korra kohaselt toimuvat eelarve täitmist reguleerivates liidu finantseeskirjades kasutatud mõistete „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ tõlgendamisel lähtuda rahvusvahelise avaliku õiguse tavaõiguslikest põhimõtetest, mis on sõnastatud eelkõige Viini konventsioonis ja artiklite eelnõus.
203
Sellega seoses nähtub Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punktist i, et mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ all peetakse silmas valitsustevahelist organisatsiooni. Lisaks on artiklite eelnõu artikli 2 punktis a täpsustatud, et selle väljendiga tähistatakse organisatsiooni, mis on loodud rahvusvahelise õiguse kohaldamisalasse kuuluva lepingu või muu aktiga ning mis on omaette rahvusvaheline juriidiline isik, ja et lisaks riikidele võib rahvusvahelise organisatsiooni liikmete hulgas olla muid liikmeid peale riikide.
204
Esimesena tuleneb Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punktist a seoses rahvusvahelise õiguse kohaldamisalasse kuuluva lepingu või muu aktiga asutamist puudutava tingimusega, et sõna „leping“ tähendab rahvusvahelist kokkulepet, mis on sõlmitud riikide vahel kirjalikult ja mida reguleeritakse rahvusvahelise õigusega, olenemata sellest, kas selline kokkulepe sisaldub ühes, kahes või mitmes omavahel seotud dokumendis, samuti olenemata selle kokkuleppe konkreetsest nimetusest.
205
See dokument või need dokumendid võivad seega väljendada kahe või enama rahvusvahelise õiguse subjekti ühist tahet, mis on neis vormistatud (vt selle kohta 14. oktoobri 2014. aasta arvamus 1/13 (kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga), EU:C:2014:2303, punkt 37).
206
Lisaks tuleneb rahvusvaheliste kohtute praktikast, et sõltumata oma tähtsusest poliitilises plaanis ei saa dokument, millele riigid on alla kirjutanud, olla rahvusvaheline leping, kui see ei sisalda ühtki sätet, mis looks õigusi või kohustusi, milles need riigid on kokku leppinud (vt Rahvusvahelise Kohtu otsus, 1.10.2018, Vaiksele ookeanile juurdepääsus kokkuleppimise kohustus (Boliivia vs. Tšiili), I.C.J. Reports 2018, lk 507, punktid 105 ja 106 ning seal viidatud kohtupraktika).
207
Teisena nähtub rahvusvaheliste kohtute praktikast seoses tingimusega, et tegemist peab olema omaette rahvusvahelise juriidilise isikuga, et esiteks on rahvusvahelise organisatsiooni tunnustamise eeldus asjaomase organisatsiooni kui juriidilise isiku staatus.
208
Üksus, mille on asutanud riigid ja vastavalt juhule üks või mitu rahvusvahelist organisatsiooni, ei ole eraldiseisva juriidilise isiku staatuse puudumise korral rahvusvaheline organisatsioon, vaid asutus, mis sõltub kas selle asutanud riikidest (vt selle kohta Rahvusvahelise Kohtu otsus, 26.6.1992, Nauru fosfaadimaardlad (Nauru vs. Austraalia), esmased vastuväited, I.C.J. Reports 1992, lk 240, punkt 47) või sellest rahvusvahelisest organisatsioonist, kelle juures see üksus asub (vt selle kohta Rahvusvahelise Kohtu nõuandev arvamus, 1.2.2012, Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni halduskohtu otsus nr 2867 Rahvusvahelise Põllumajanduse Arengu Fondi vastu esitatud hagi kohta, I.C.J. Reports 2012, lk 10 punktid 57 ja 61).
209
Teiseks tuleneb rahvusvaheliste kohtute praktikast samuti, et rahvusvahelistel organisatsioonidel on põhimõtteliselt privileegid ja immuniteedid, mis on vajalikud nende ülesannete täitmiseks (vt selle kohta alalise vahekohtu otsus, 22.11.2002, Dr. Reineccius jt vs. Bank for International Settlements, kohtuasi nr 2000‑04, punkt 108; Rahvusvahelise Kohtu nõuandev arvamus, 1.2.2012, Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni halduskohtu otsus nr 2867 Rahvusvahelise Põllumajanduse Arengu Fondi vastu esitatud hagi kohta, I.C.J. Reports 2012, lk 10, punkt 58, ning Rahvusvahelise Kohtu otsus, 20.4.2010, paberimassi tehas Uruguay jõel (Argentiina vs. Uruguay), I.C.J. Reports 2010, lk 14 punkt 88).
210
Erinevalt riikide kohtulikust immuniteedist, mis tugineb põhimõttele par in parem non habet imperium, rajanevad rahvusvaheliste organisatsioonide immuniteedid üldjuhul nende organisatsioonide asutamislepingutel (vt selle kohta 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Supreme Site Services jt, C‑186/19, EU:C:2020:638, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika) ning on funktsionaalset laadi, kuna nende eesmärk on vältida nende organisatsioonide toimimise ja sõltumatuse takistusi (vt selle kohta analoogia alusel 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (EKP arhiiv), C‑316/19, EU:C:2020:1030, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
211
Kolmandaks tuleneb kohtupraktikast, et rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisaktid on eriliigilised lepingud, kuna nendega luuakse uued teatava iseotsustusõigusega õigussubjektid, kellele lepinguosalised annavad ülesandeks oma ühiste eesmärkide saavutamise. Rahvusvaheliste organisatsioonide puhul kehtib eripädevuse põhimõte, mis tähendab, et organisatsiooni loonud riigid annavad organisatsioonile pädevuse, mis piirdub ühiste huvidega, mille edendamise on viimased määranud organisatsiooni ülesandeks ja mis on tavaliselt sõnaselgelt sõnastatud nende asutamisaktis (vt selle kohta Rahvusvahelise Kohtu nõuandev arvamus, 8.7.1996, relvakonfliktis ühe riigi poolt tuumarelva kasutamise lubatavus, I.C.J. Reports 1996, lk 66, punktid 19 ja 25; Rahvusvahelise Kohtu otsused, 11.6.1998, Kameruni ja Nigeeria vaheline maismaa- ja merepiir, esialgsed vastuväited, I.C.J Reports 1998, lk 275, punktid 64–67, ja 20.4.2010, paberimassi tehased Uruguay jõel (Argentiina vs. Uruguay), I.C.J Reports 2010, lk 14, punkt 89).
212
Seega ei saa rahvusvahelist organisatsiooni taandada mingisuguseks lihtsaks lepingupoolte kasutuses olevaks vabatahtlikuks mehhanismiks, mida igaüks neist omal äranägemisel kasutada saab. Asutades rahvusvahelise organisatsiooni ja andes talle toimimiseks kõik vajalikud vahendid, väljendavad tema asutajad tahet tagada parimal viisil sellele organisatsioonile pandud ülesannete täitmisel stabiilsus, jätkuvus ja tõhusus, mis tähendab, et nad ei saa sellest raamistikust ühepoolselt ja enda jaoks sobivaks peetaval ajal lahkuda ega asendada selle teiste suhtluskanalitega (vt selle kohta Rahvusvahelise Kohtu otsus, 20.4.2010, paberimassi tehased Uruguay jõel (Argentiina vs. Uruguay), I.C.J Reports 2010, lk 14, punktid 90 ja 91).
213
Nimelt neist määratlustest ja põhimõtetest lähtudes tuleb Üldkohtul hinnata hageja poolt käesoleva väite põhjendamiseks esitatud argumente.
b)
Esimene väiteosa, mis puudutab ilmseid hindamisvigu ja õigusnormide rikkumist hageja liikmete tuvastamisel
214
Esimene osa koosneb sisuliselt kolmest etteheitest, millest esimene puudutab komisjoni ilmset hindamisviga seoses sellega, et ta eristas kunstlikult hageja asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike, juhtkomitee liikmeid ja valitsustevahelise toetusrühma (edaspidi „GSG“) liikmeid, teine puudutab komisjoni ilmset hindamisviga Belgia ja Austria seisukohtade tõlgendamisel ning kolmas puudutab komisjoni poolt õigusnormide rikkumist ja tema ilmset hindamisviga järelduses, et liit ei ole hageja liige.
1) Esimene etteheide, mis puudutab ilmset hindamisviga, mis tulenes sellest, et komisjon eristas kunstlikult hageja asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike ja hageja juhtkomitee liikmeid
215
Hageja heidab komisjonile sisuliselt ette seda, et viimane tuvastas valesti hageja liikmed, eristades kunstlikult asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike, juhtkomitee liikmeid ja GSG liikmeid. Hageja väitel tuleb kõiki riike ja rahvusvahelisi või piirkondlikke organisatsioone, kes kas rahaliselt või muul moel aineliselt toetavad hageja tegevust, samuti GSG liikmeid, kelleks on hageja asutajaliikmed, käsitada hageja juhtkomitee liikmetena ja seega hageja liikmetena, isegi kui nad reaalselt nimetatud komitee töös ei osale.
216
Esimesena tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendusest ei nähtu, et komisjon oleks formaalselt eristanud hageja asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike, hageja juhtkomitee – millest sai 2012. aastal toimunud põhikirja muutmise järel alaline komitee – liikmeid ja GSG liikmeid.
217
Vaidlustatud otsuses on komisjon üksnes sedastanud, et ükski riik, kellega ta pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) konsulteeris, välja arvatud Austria, ei tunnistanud, et on hagejaks oleva organisatsiooni liige alates 16. detsembrist 2014.
218
Teisena tuleb esiteks märkida, et isegi kui eeldada, et vaidlustatud otsust võiks tõlgendada nii, et seal eristatakse hageja asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike, hageja juhtkomitee liikmeid ja GSG liikmeid, võtsid hageja eelarvesse rahaliselt panustamise või tema tegevuse rahastamise kohustuse 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse kohaselt üksnes hageja juhtkomitee liikmed, mitte aga kõik GSG liikmed, kellele tehti ettepanek kõnealusele resolutsioonile alla kirjutada.
219
Seega ei ole 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga pandud sellele alla kirjutanutele mis tahes kohustust saada hageja juhtkomitee liikmeks või hagejaga ühineda, vaid jätab neile selles osas täieliku vabaduse.
220
Teiseks kinnitab 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile alla kirjutanud riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vabadust hagejaga ühineda ka kõne, mille eesistuja pidas 25. novembri 1994. aasta istungil, kus sama päeva resolutsioon vastu võeti, ning mis on ümber kirjutatud selle kohtumise 29. novembril 1994 kuupäeva kandvas protokollis (edaspidi „29. novembri 1994. aasta protokoll“).
221
Nimelt nähtub 29. novembri 1994. aasta protokollist, et eesistuja, kes juhtis 25. novembri 1994. aasta istungit, kus sama kuupäeva kandev resolutsioon vastu võeti, rõhutas, et sellele dokumendile alla kirjutamisega ei muutu sellel kohtumisel GSG liikmetena osalevad riigid automaatselt hageja juhtkomitee liikmeteks.
222
Seetõttu ei ole põhjendatud hageja väide, et pelgalt asjaolu, et mõni riik või rahvusvaheline organisatsioon oli GSG liige ning võttis 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile alla kirjutades osa hageja asutamisest, tegi sellest riigist või organisatsioonist hageja liikme.
223
Kolmandaks ilmneb hageja põhikirjast, et seal ei ole määratletud hageja liikme staatust ega hagejaga ühinemise menetlust, samuti mitte menetlust, mille tulemusel riik või rahvusvaheline organisatsioon hageja liikmestaatuse kaotab.
224
Hageja põhikirjaga on siiski loodud otsustusorgan – juhtkomitee, millest sai 2012. aastal alaline komitee –, mille tegevusest võivad osa võtta riigid ja rahvusvahelised organisatsioonid, ning on ette nähtud sellesse organisse vastu võtmise kord ja selle organi liikme staatuse ümbervaatamise menetlus.
225
Eelkõige on hageja põhikirja 2012. aasta muudetud redaktsiooni artiklis 5 määratletud tema alalise komitee liikmed ning liikmete sellesse otsustusorganisse vastuvõtmise kord, samuti nimetatud organi liikme staatuse ümbervaatamise ja äravõtmise menetlus.
226
Hageja põhikirjast tuleneb, et mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vastuvõtmine tema juhtkomiteesse, millest on saanud alaline komitee, on asjaomase riigi või rahvusvahelise organisatsiooni jaoks samaväärne hagejaga ühinemise menetlusega.
227
Lisaks tuleb hageja põhikirja tõlgendada nii, et ilma et see piiraks alalise komitee liikme staatuse ümbervaatamise ja äravõtmise menetlusi, võisid sinna vastu võetud riigid või rahvusvahelised organisatsioonid ilma eriliste formaalsusteta selle tegevuses edaspidi osalemisest loobuda.
228
Sellest, et hageja põhikirjas ei ole sätet, mis näeks ette juhtkomitee liikme staatusest vabatahtliku loobumise, ei saa järeldada, et riigid või rahvusvahelised organisatsioonid, kes on sellesse organisse vastu võetud, on seda jäädavalt, ilma mis tahes võimaluseta sellest organisatsioonist lahkuda.
229
Seda tõlgendust toetavad pealegi ka mitme riigi seisukohad, milles nad avaldasid, et nad ei ole enam hageja juhtkomitee liikmed, hoolimata sellest, et hageja põhikirjas ei ole sätet, mis näeks ette mõne konkreetse formaalsuse tema juhtkomitee liikme staatusest vabatahtlikuks loobumiseks.
230
Neil asjaoludel tuleb hagejaks oleva organisatsiooni liikmetena vaidlustatud otsuse jõustumise kuupäeva seisuga käsitada ainult neid riike ja rahvusvahelisi organisatsioone, kes olid taotlenud enda vastuvõtmist hageja juhtkomiteesse või alalisse komiteesse ja kelle taotlusele ei olnud selle otsustusorgani liikmetel vastuväiteid ning kes jätkuvalt osalesid selle tegevuses 16. detsembri 2014. aastal ja olukorrast sõltuvalt ka hiljem.
231
Seetõttu heidab hageja põhjendamatult komisjonile ette seda, et viimane ei lugenud hageja liikmeteks teatavaid riike ja rahvusvahelisi organisatsioone, kui need riigid või organisatsioonid ei võtnud alates 16. detsembrist 2014 osa hageja juhtkomitee või alalise komitee tegevusest, isegi kui nad osalesid GSGs või kui nad toetasid või olid toetanud rahaliselt või muul viisil aineliselt hageja eelarvet või tegevust.
232
Sellest järeldub, et see etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2) Teine etteheide, mis puudutab ilmset hindamisviga Belgia ja Austria seisukoha tõlgendamisel
233
Hageja väidab sisuliselt, et küsitletud riikide vastuste analüüsist ilmneb, et vähemalt kaks neist ehk Belgia ja Austria tunnustavad hagejat rahvusvahelise organisatsioonina ja on või on olnud hageja asutajaliikmeks, millega on tõendatud, et hageja liikmete hulgas on vähemalt kaks riiki ning teda tuleb tunnustada rahvusvahelise organisatsioonina.
234
Argumente, millest see etteheide koosneb ja mis on seotud vastavalt Belgia ja Austria vastuse tõlgendamisega, tuleb käsitleda eraldi.
i) Esimene argument, mis puudutab ilmset hindamisviga Austria asutuste vastuse tõlgendamisel
235
Austria 8. aprilli 2020. aasta vastusest komisjoni konsultatsioonitaotlusele ilmneb, et see liikmesriik tunnistab, et on hageja liige.
236
Vaidlustatud otsuse põhjendusest, millele on osutatud eespool punktis 81, ilmneb aga, et komisjon ei ole Austria asutuste sellele seisukohale vastu vaielnud.
237
Lisaks nähtub Austria asutuste 8. aprilli 2020. aasta vastusest ka nende seisukoht, et vastavalt 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile, mis nende arvates ei ole rahvusvaheline leping, oli hageja asutamise ajal sõltumatu, ajutine ja piiratud õigusvõimega rahvusvaheline organ, mitte aga rahvusvaheline organisatsioon. Siiski leidsid Austria asutused, et hilisem tegevus, mis väljendus asukohalepingute ja muude rahvusvaheliste lepingute sõlmimises ning hageja muutumises alaliseks, viitavad nende hinnangul sellele, et ta on rahvusvahelise õiguse subjekt sel määral, kui see on vajalik tema ülesannete täitmiseks. Selle põhjal leidsid nad, et hageja näol on tegemist rahvusvahelise organisatsiooniga.
238
Vaidlustatud otsuse põhjendusest ilmneb aga, et komisjon on täpselt kajastanud Austria asutuste vastuse sisu ning leidnud, et see vastus ei väära järeldust, millele see institutsioon jõudis lõpliku hinnangu alajao A.7 punktis b ning mille kohaselt ei vastanud hageja eelarve kaudseks täitmiseks liidu finantseeskirjades sätestatud tingimustele. Esiteks ei ole hagejat asutatud rahvusvahelise lepinguga kui rahvusvahelist organisatsiooni ja teiseks tulenes vastustest, mis saadi riikidelt, kellega komisjon konsulteeris, et järgnenud praktika ei kinnita, et hageja liikmeks olevad riigid ja rahvusvahelised organisatsioonid oleksid laialdaselt ja selgelt tunnustanud hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust.
239
Sellest järeldub, et komisjon ei teinud Austria asutuste 8. aprilli 2020. aasta vastuse tõlgendamisel ilmset hindamisviga. Seega tuleb see esimene argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
ii) Teine argument, mis puudutab ilmset hindamisviga Belgia asutuste vastuse tõlgendamisel
240
Esimesena ilmneb Belgia asutuste 30. juuni 2020. aasta vastusest, et kuigi need asutused kinnitavad osalemist 25. novembri 1994. aasta kohtumisel, kus hageja asutati, ei käsita Belgia end siiski hagejaks oleva organisatsiooni liikmena. Samuti märkisid Belgia asutused, et nende arvates saab hagejat käsitada rahvusvahelise organisatsioonina ning seetõttu kirjutasid Belgia ja hageja 13. juunil 2012 alla asukohakokkuleppele, millega siiski ei antud viimasele kõiki neid maksunduslikke privileege, mis tavapäraselt rahvusvahelistele organisatsioonidele antakse.
241
Vaidlustatud otsuse põhjendusest nähtub aga, et komisjon on täpselt kajastanud Belgia asutuste vastuse sisu, leides, et see vastus ei väära järeldust, millele see institutsioon jõudis lõpliku hinnangu alajao A.7 punktis b ja mis on kokkuvõtlikult esitatud eespool punktis 238.
242
Eelkõige leidis komisjon, et selle organisatsiooni rahvusvahelise organisatsiooni staatust ei kinnita asjaolu, et eeskätt Belgia on tunnustanud hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, sõlmides viimasega asukohalepingu, kuna Belgia asutused märkisid komisjonile, et Belgia ei ole selle organisatsiooni liige.
243
Teisena tugineb hageja oma nende argumentide põhjendamiseks, mis puudutavad vajadust käsitada Belgiat hageja ühe liikmena, ühele OLAFi aruande lisaks olevale Belgia välisministeeriumi 9. novembri 2009. aasta analüüsidokumendile.
244
Sellest dokumendist nähtub aga, et Belgia hinnangul on hageja küll oma laadilt rahvusvaheline organisatsioon, ent selles dokumendis ei ole võetud seisukohta küsimuses, kas see liikmesriik oli 9. novembril 2009 hageja liige.
245
Lisaks ei ole hageja rahul sellega, et komisjon ei arvestanud piisavalt Belgia osalemisega esiteks 25. novembri 1994. aasta kohtumisel, kus hageja asutati, ning teiseks kuni 2013. aastani hageja juhtkomitee kohtumistel.
246
Kuna vaidlustatud otsus jõustus alles 16. detsembril 2014, siis ei kinnita Belgia asutuste osalemine hageja asutamisel 25. novembril 1994 ning hageja juhtkomitee ja hiljem alalise komitee kohtumistel kuni 2013. aastani, et Belgia oli selle organisatsiooni liige nimetatud otsuse jõustumise ajal ja olukorrast sõltuvalt hiljem.
247
Neil asjaoludel ei teinud komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel ilmset hindamisviga, kui leidis Belgia asutuste 30. juuni 2020. aasta vastust arvesse võttes, et vaidlustatud otsuse jõustumise ajal ja hiljem ei olnud Belgia hageja liige.
248
Seetõttu tuleb teine argument ja seega teine etteheide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3) Kolmas etteheide, mis puudutab õigusnormide rikkumist ja ilmset hindamisviga seoses sellega, et komisjon ei tunnustanud liidu ühinemist hagejaga
249
Kolmas etteheide koosneb sisuliselt kolmest argumendist. Hageja esimese argumendi kohaselt rikkus komisjon õigusnormi, kui leidis, et liit ei saa ühineda rahvusvahelise organisatsiooniga, kui selle liikmete hulgas ei ole vähemalt kahte liikmesriiki. Hageja teise argumendi kohaselt tegi komisjon ilmse hindamisvea, kui leidis, et liit ei ole kunagi saanud hageja liikmeks. Hageja kolmanda argumendi kohaselt rikkus komisjon õigusnormi, kui leidis, et liitu ei saa lugeda 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga kehtivalt ühinenuks seetõttu, et läbi ei viidud tollastes aluslepingutes rahvusvaheliste lepingute sõlmimiseks ette nähtud menetlust.
250
Sellega seoses tuleb meenutada, et ükski aluslepingute säte ei pane liidu kohtule kohustust kõigil juhtudel käsitleda talle esitatud taotluste põhjendamiseks esitatud väidete ja argumentide põhjendatust. Liidu kohus võib vastupidi eelkõige õigusemõistmise tõhususega seotud põhjustel jätta käsitlemata nende väidete põhjendatuse, mis tuleb tagasi lükata, kuna need on vastuvõetamatud või tulemusetud (vt selle kohta analoogia alusel 29. septembri 2022. aasta kohtuotsus HIM vs. komisjon, C‑500/21 P, ei avaldata, EU:C:2022:741, punktid 72 ja 73).
251
Eelkõige tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et etteheited seoses sellise akti, mille õiguspärasus on vaidluse all, nende põhjendustega, mis on esitatud ammendavuse huvides, ei saa kaasa tuua selle akti tühistamist ja on seega tulemusetud (vt analoogia alusel 28. septembri 2023. aasta kohtumäärus QI vs. komisjon, C‑32/23 P, ei avaldata, EU:C:2023:722, punkt 4 (kohtujuristi seisukoht, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika)).
252
Käesoleval juhul on hageja esimeses etteheites seisukohal, et on tõendanud oma rahvusvahelise organisatsiooni staatust, tuginedes sellele, et vaidlustatud otsuse jõustumise ajal oli tal vähemalt kaks liiget ehk esiteks Austria ja teiseks liit, mis õiguspäraselt ühines 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga ning osales tema juhtkomitee ja hiljem alalise komitee töös.
253
Esiteks nähtub omavahel kooskõlas olevatest kaudsetest tõenditest, et komisjon ei osalenud enam hageja juhtkomitees alates 20. maist 2003, ilma et oleks vaja käsitleda küsimust, kas komisjon ühines õiguspäraselt 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga.
254
Neil asjaoludel ja nagu ilmneb ka käesoleva osa esimest etteheidet puudutavast analüüsist, ei saa liitu käsitada hageja liikmena vaidlustatud otsuse kehtivusajal.
255
Teiseks ei ole hageja tõendanud ega väitnud, et vaidlustatud otsuse jõustumise ajal oleks tema liikmete hulgas olnud mõni teine rahvusvaheline organisatsioon.
256
Kuigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ja hageja põhikirja artikli 5 lõikes 1 on sätestatud, et ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet (UNHCR) on automaatselt hageja juhtkomitee liige, nähtub UNHCRi peasekretäri 25. veebruari 2014. aasta kirjast, et UNHRC ei ole hageja elluviidavaid projekte rahaliselt toetanud alates 2000. aastast ega ole osalenud nimetatud juhtkomitee kohtumistel ning selle organi töös alates 2010. aastast.
257
Neil asjaoludel ja kuna liitu ega ühtki teist rahvusvahelist organisatsiooni, eelkõige UNHCRi, ei saa käsitada hagejaks oleva organisatsiooni liikmena alates 16. detsembrist 2014, ei mõjuta käesolev etteheide, isegi kui see on põhjendatud, vaidlustatud otsuse õiguspärasust ning tuleb tagasi lükata. Seetõttu tuleb tagasi lükata käesoleva väite esimene osa tervikuna.
c)
Teine väiteosa, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses sellega, et komisjon keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks lepinguks, millega asutatakse rahvusvaheline organisatsioon
258
Teine väiteosa koosneb sisuliselt kahest etteheitest, millest esimene puudutab õigusnormide rikkumist sellega, et komisjon keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks lepinguks, ning teine tõlgendamisviga seoses kõnealusele resolutsioonile allakirjutanute kavatsusega omistada hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
1) Esimene etteheide, mis puudutab õigusnormide rikkumist tulenevalt sellest, et komisjon keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks lepinguks
259
Esimene etteheide koosneb sisuliselt kolmest argumendist, millest esimese kohaselt rikkus komisjon õigusnormi seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni õigusliku siduvusega, teise kohaselt rikkus komisjon õigusnormi seoses nõudega, et kõnealusele resolutsioonile peavad olema alla kirjutanud selleks volitatud esindajad, ning kolmanda kohaselt rikkus komisjon õigusnormi seoses kõnealuse resolutsiooni allkirjastamis- või ratifitseerimiskirjade nõudega.
i) Esimene argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni õigusliku siduvusega
260
Selle argumendiga väidab hageja sisuliselt, et komisjon on vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi, korrates enda nimel Austria, Soome ja Rootsi seisukohta, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon oli õigusliku siduvuseta poliitiline deklaratsioon, mistõttu ei saa seda kvalifitseerida rahvusvaheliseks lepinguks.
261
Sellega seoses nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest ja eelkõige lõpliku hinnangu alajao A.7 punktist c, et põhjendamaks järeldust, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon ei olnud rahvusvaheline leping, tugines komisjon Austria 8. aprilli 2020. aasta seisukohale ja Soome 23. jaanuari 2020. aasta seisukohale.
262
Austria 8. aprilli 2020. aasta vastusest nähtub, et kuigi selle riigi esindajad allkirjastasid 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni, leiavad Austria asutused, et kõnealune resolutsioon ei ole rahvusvaheline leping.
263
Lisaks on Soome asutused oma 23. jaanuari 2020. aasta vastuses märkinud, et kui Soome esindajad allkirjastasid 25. novembri 1994. aasta kohtumisel sama päeva resolutsiooni, olid nad seisukohal, et tegemist on õigusliku siduvuseta poliitilise deklaratsiooniga.
264
Peale selle tuleb tõdeda, et kuigi vaidlustatud otsusest ei nähtu, et komisjon oleks sõnaselgelt tuginenud Rootsi asutuste seisukohale küsimuses, kas 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni näol on tegemist rahvusvahelise lepinguga, on Rootsi 2. juuli 2020. aasta vastuse põhjal ilmne, et selle riigi asutuste hinnangul – sarnaselt Austria ja Soome asutuste hinnanguga – ei ole kõnealune resolutsioon oma laadilt rahvusvaheline leping.
265
Nagu aga eespool punktis 206 märgitud, ei saa dokument, millele riigid on alla kirjutanud, olla rahvusvaheline leping, kui see ei sisalda ühtki sätet, mis tekitaks õigusi või kohustusi, milles need riigid on kokku leppinud. Seega tuleb Üldkohtul käesolevas kohtuasjas analüüsida 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sisu ning teha kindlaks, kas see dokument tekitab allakirjutanutele õiguslikult siduvaid kohustusi (vt selle kohta analoogia alusel 6. novembri 2008. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, C‑203/07 P
EU:C:2008:606, punkt 56).
266
Esiteks kajastab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punkt 1 sama päeva kohtumisel osalenud valitsuste ja rahvusvaheliste organisatsioonide esindajate vahelist kokkulepet selles, et nimetatud kuupäevast asutatakse formaalselt hageja, nagu seda kavandati 1993. aasta juulist alates Genfis toimunud ettevalmistavatel kohtumistel, ning seda vastavalt kõnealusele resolutsioonile lisatud kokkuvõttele.
267
Teiseks kinnitab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punkt 2 hageja peadirektori nimetamist.
268
Kolmandaks nähti 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktis 3 ette, et luuakse juhtkomitee, millega võivad ühineda need valitsused ja rahvusvahelised organisatsioonid, kes panustavad regulaarselt rahaliselt või muul ainelisel viisil hageja eelarvesse või rahastavad tema projekte ning mille liikmeteks on automaatselt UNHCR ja ÜRO kaitsejõud (UNPROFOR). Nimetatud komitee pädevuses oli eelkõige oma põhidokumentide kehtestamine kahe kolmandikulise häälteenamusega, suuniste andmine, hageja eelarve kinnitamine ja personalivajaduste üle otsustamine, peadirektori ametisse nimetamine absoluutse häälteenamusega, ekspertide ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide esindajate kaasamine ning hageja tegevuse jätkamise vajaduse hindamine iga kuue kuu tagant. Viimaks pidi kaks korda aastas kogunema GSG, et kontrollida hageja projekte ja tegevust.
269
Neljandaks on 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktis 4 täpsustatud, et sellele dokumendile alla kirjutamisega ei teki mis tahes kohustust panustada hageja eelarvesse või rahastada tema projekte, kuna selle kohustuse võtavad enda kanda hageja juhtkomitee liikmed.
270
Viiendaks kajastub 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktis 5 sama päeva kohtumisel osalenud osalejate kokkulepe selles, et pärast Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamise üldise raamistiku vastu võtmist peab hageja lõimuma selle raamistikuga või järk-järgult oma tegevuse lõpetama vastavalt GSG sellekohasele otsusele. Seni peab hageja tegevus olema lõimitud UNHRCi tegevusega ja toimuma tihedas koostöös UNPROFORiga.
271
Seega nähtub 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastusest, et allakirjutanud kiitsid heaks hageja korraldust puudutavad normid, kinnitades eelkõige hageja peadirektori ja otsustades luua juhtkomitee.
272
Kuigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioon ei tekita allakirjutanutele mis tahes kohustust astuda hageja liikmeks, on samas tõsi, et selle punktis 5 on sätestatud GSG liikmete kohustus otsustada lõimida hageja Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamise üldise raamistikuga või lõpetada järk-järgult hageja tegevus.
273
Seega sisaldab 25. novembri 1994. aasta resolutsioon allakirjutanutele vähemalt ühe õiguslikult siduva kohustuse, mis tähendab, et seda ei saa käsitada üksnes poliitilise deklaratsioonina.
274
Seetõttu on komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi, korrates enda nimel Austria ja Soome seisukohta, mis, nagu nähtub eespool punktist 264, vastas ka Rootsi seisukohale ja mille kohaselt oli 25. novembri 1994. aasta resolutsioon õigusliku siduvuseta poliitiline deklaratsioon. Seega tuleb esimese argumendiga nõustuda.
ii) Teine argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses nõudega, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile pidid alla kirjutama selleks volitatud esindajad
275
Hageja teise argumendi kohaselt on komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel formaalselt rikkunud õigusnormi ja eiranud Viini konventsiooni artikli 7 lõikes 1 sätestatut, nõudes, et riigid, kelle poole ta hageja õiguslikku staatust puudutavate küsimustega pöördus, esitaksid läbirääkijate volikirjad, milles anti volitus 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmiseks.
276
Kõigepealt tuleb meenutada, et rahvusvaheline lepinguõigus on sisuliselt kodifitseeritud Viini konventsioonis (vt selle kohta 11. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Oberto ja O’Leary, C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, punkt 35).
277
Viini konventsioonis volikirju puudutava artikli 7 lõikes 1 on sätestatud, et isik loetakse riigi esindajaks lepingu teksti vastuvõtmisel, selle autentsuse kinnitamisel või riigi nõusoleku väljendamisel lepingu siduvuse kohta, kui ta esitab asjakohase volikirja või kui asjaomaste riikide praktikast või muudest asjaoludest ilmneb, et nad kavatsesid käsitada sellist isikut neil eesmärkidel riigi esindajana, nõudmata temalt volikirja esitamist.
278
Erandina Viini konventsiooni artikli 7 lõikest 1 on sama artikli lõike 2 kohaselt volikirja esitamise kohustusest vabastatud riigipea, valitsusjuht ja välisminister kõigi lepingu sõlmimist puudutavate toimingute tegemisel, diplomaatilise esinduse juht lähetajariigi ja asukohariigi vahelise lepingu teksti vastuvõtmisel ning riigi akrediteeritud esindaja rahvusvahelisel konverentsil, rahvusvahelises organisatsioonis või selle organis lepingu teksti vastuvõtmisel sellisel konverentsil, sellises organisatsioonis või selle organis.
279
Seega ei saa siis, kui dokumendile on alla kirjutanud isikud, kellel ei ole vajalikku volitust, et võtta oma riigile kohustusi kooskõlas Viini konventsiooni artikli 7 lõikega 1, sellist dokumenti käsitada õiguslikult siduva rahvusvahelise lepinguna, välja arvatud juhul, kui need isikud võivad võtta neile riikidele kohustusi ilma volikirja esitamata vastavalt selle artikli lõikele 2 (vt selle kohta Rahvusvahelise Mereõiguse Kohtu otsus, 14.3.2012, merepiir Bengali lahes (Bangladesh vs. Myanmar), ITLOS Reports 2012, lk 4, punktid 96 ja 98).
280
Lisaks ei ole vastavalt Viini konventsiooni artiklile 8, mida komisjon on tsiteerinud lõpliku hinnangu esimese osa neljandas alajaos, õigusmõju lepingu sõlmimist puudutaval toimingul, mille on teinud isik, keda ei saa artikli 7 alusel lugeda volitatuks sel eesmärgil riiki esindama, kui riik ei ole seda hiljem kinnitanud.
281
Sellega seoses nähtub rahvusvahelise õiguse komisjoni kommentaaridest lepingute õiguse artiklite eelnõu kohta (Yearbook of the International Law Commission, 1966, II kd, lk 210–211), mida vastavalt Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud tõlgendamiseeskirjadele võib arvesse võtta kõnealuse konventsiooni artikli 8 tõlgendamisel, et hoolimata sellest, et riigi esindajal algul volitust ei olnud, võib see riik hiljem tema tegevuse heaks kiita ning kinnitada seeläbi oma nõustumist lepingu siduvusega, ning et riik loetakse kaudselt nii toiminuks ka siis, kui ta tugineb selle lepingu sätetele või kui ta tegutseb nii, et ta näib olevat oma esindaja tegevuse omaks võtnud.
282
Esimesena nähtub vastustest, mille andsid komisjonile küsitletutest need riigid, kes olid lähetanud oma esindajad 25. novembri 1994. aasta kohtumisele, et ühelgi neist riikidest ei olnud esitada volikirja, millega oleks tema esindajat vastavalt Viini konventsiooni artikli 7 lõikele 1 volitatud sama päeva resolutsioonile alla kirjutama.
283
Lisaks ei osuta need vastused kõnealuste riikide praktikale või muudele asjaoludele, mis kinnitaksid nende kavatsust lugeda 25. novembri 1994. aasta kohtumisel osalejaid endi esindajateks sama päeva resolutsiooni alla kirjutamisel ning neilt volikirjade esitamist mitte nõuda.
284
Teisena nähtub muidugi Rootsi 2. juuli 2020. aasta vastusest, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile kirjutas hiljem alla Rootsi välisminister, mistõttu saab lugeda, et see riik oli vabastatud volikirja esitamisest vastavalt Viini konventsiooni artikli 7 lõike 2 punktile a.
285
Kolmandana nähtub 25. novembri 1994. aasta kohtumise kutsest, mille UNHCR saatis 15. novembril 1994 komisjoni Genfis rahvusvaheliste organisatsioonide juures tegutseva alalise delegatsiooni juhile, komisjoni ühe endise ametniku 16. jaanuari 2020. aasta kinnituskirjast, mis sisaldub hagiavalduse lisas A.43, ning ühe Taani endise ametniku 30. juuli 2019. aasta kinnituskirjast, mis sisaldub hagiavalduse lisas A.44, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis leppisid kokku ja selle võtsid vastu endise Jugoslaavia küsimust käsitleva rahvusvahelise konverentsi humanitaarküsimuste töörühmas osalenud riikide esindajad selle töörühma kohtumisel.
286
Kuna kõik endise Jugoslaavia küsimust käsitleval rahvusvahelisel konverentsil akrediteeritud riikide esindajad 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni heaks ei kiitnud, ei saa seega kõnealust resolutsiooni, mis võeti vastu ühes töörühmas, käsitada sellel konverentsil vastu võetud lepinguna vastavalt Viini konventsiooni artikli 7 lõike 2 punktile c.
287
Neljandana nähtub toimikust ja eelkõige komisjoni küsimustele vastanud riikide vastustest igal juhul, et lisaks sellele, et Austria tunnistas end hageja liikmeks, osalesid mõned neist riikidest – eelkõige Prantsusmaa, kelle esindaja kirjutas kõnealusele põhikirjale alla juhtkomitee presidendina, ja Soome – 10. märtsil 1995 hageja põhikirja (edaspidi „algne põhikiri“) vastuvõtmisel ning et mõned neist riikidest – eelkõige Taani, Prantsusmaa, Madalmaad, Rootsi ja Norra – osalesid hageja juhtkomitee või alalise komitee töös, kusjuures neist kahe viimati nimetatu esindajad kirjutasid hageja juhtkomitee (millest sai hiljem alaline komitee) presidendina alla 2008. ja 2012. aastal vastu võetud hageja põhikirjale.
288
Seega tegutsesid eespool punktis 287 mainitud riigid hageja algse põhikirja või hilisemate põhikirjade vastuvõtmisel või tema juhtkomitee või alalise komitee töös osaledes viisil, millega nad näitasid, et on oma esindajate poolt 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile alla kirjutamise omaks võtnud ning seega Viini konventsiooni artikli 8 tähenduses hiljem kinnitanud, et on alla kirjutanud sellele resolutsioonile, mille eesmärk oli hageja asutamine.
289
Neil asjaoludel rikkus komisjon vaidlustatud otsust tehes õigusnormi, kui keeldus 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni kvalifitseerimisest rahvusvaheliseks lepinguks põhjusel, et sama päeva kohtumisel osalenutel puudusid volikirjad, kuna kõnealusele resolutsioonile alla kirjutamist on hiljem kinnitanud vähemalt kaks riiki. Seega tuleb selle argumendiga nõustuda.
iii) Kolmas argument, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allkirjastamis- või ratifitseerimiskirjade nõudega
290
Hageja kolmanda argumendi kohaselt rikkus komisjon vaidlustatud otsust tehes õigusnormi seoses teatavate Viini konventsioonis sõnastatud rahvusvahelise avaliku õiguse põhimõtetega, kui nõudis riikidelt, kelle poole ta hageja õiguslikku staatust puudutavate küsimustega pöördus, tõendit hageja asutamist käsitleva akti allakirjutamise kohta või ratifitseerimiskirja esitamist, olgugi et komisjoni toimikust nähtus, et hageja asutajateks olevad riigid olid 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni nõuetekohaselt heaks kiitnud ja sellele alla kirjutanud ning et praktikas ei asutata rahvusvahelist organisatsiooni alati mõne formaalse aktiga.
291
Esimesena tuleb meenutada, et vastavalt Viini konventsiooni artiklile 11 võib riigi nõusolekut lepingu siduvuse kohta väljendada lepingule alla kirjutamisega, lepingu moodustavate dokumentide vahetamisega, lepingu ratifitseerimisega, heakskiitmisega, sellega ühinemisega või muul kokkulepitud viisil.
292
Viini konventsiooni artikli 12 lõikes 1 on sätestatud, et lepingule alla kirjutamisega riigi esindaja poolt väljendatakse riigi nõusolekut lepingu siduvuse kohta, kui lepingus on ette nähtud, et allakirjutamisel on niisugune jõud, või kui muul viisil tehakse kindlaks, et läbirääkimistel osalenud riigid on allakirjutamisel niisuguses jõus kokku leppinud, või kui riigi kavatsus anda allakirjutamisele niisugune jõud tuleneb tema esindaja volikirjast või kui seda väljendati läbirääkimiste ajal.
293
Lisaks on Viini konventsiooni artikli 12 lõikes 2 sätestatud, et selle artikli lõike 1 kohaldamisel tähendab teksti parafeerimine lepingule allakirjutamist sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et läbirääkimistel osalenud riigid on nii kokku leppinud ning riigi esindaja poolt lepingule ad referendum allakirjutamine tähendab lõplikku lepingu allakirjutamist, kui see riik seda kinnitab.
294
Käesoleval juhul ilmneb 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktist 6 ja 29. novembri 1994. aasta protokollist, et 25. novembri 1994. aasta kohtumisel osalenutele tehti ettepanek kõnealusele resolutsioonile alla kirjutada.
295
Kuna lepingule allakirjutamine on Viini konventsiooni kohaselt üks viis, millega riik väljendab oma nõusolekut lepingu siduvuse kohta, siis ei eksinud komisjon kõnealuse konventsiooni artikli 12 vastu, kui pöördus selles küsimuses väidetavalt hageja liikmeteks olevate riikide poole ning palus neil esitada võimalikud allkirjastamiskirjad.
296
Teisena on Viini konventsiooni artikli 14 lõikes 1 sätestatud, et riigi nõusolekut lepingu siduvuse kohta väljendatakse ratifitseerimisega, kui lepingus on ette nähtud, et nõusolekut väljendatakse ratifitseerimisega, kui on muul viisil kindlaks tehtud, et läbirääkimistel osalenud riigid on ratifitseerimise nõudes kokku leppinud, kui riigi esindaja on lepingule alla kirjutanud ratifitseerimistingimusega või kui riigi kavatsus kirjutada lepingule alla ratifitseerimistingimusega tuleneb tema esindaja volikirjast või kui seda väljendati läbirääkimiste ajal.
297
Käesoleval juhul ei nähtu ei 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist ega 29. novembri 1994. aasta kokkuvõttest, et 25. novembri 1994. aasta kohtumisest osavõtjad oleksid ette näinud selle resolutsiooni ratifitseerimise.
298
Sellist ratifitseerimise tahet oleksid asjaomaste riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide esindajad saanud Viini konventsiooni artikli 14 lõike 1 punktides b–d sätestatud hüpoteeside kohaselt väljendada läbirääkimistel või allakirjutamise ajal.
299
Seega ei ole põhjendatud hageja etteheide, et komisjon uuris riikidelt, kelle hageja liikmeteks olekut ta eeldas, ratifitseerimiskirja olemasolu kohta selleks, et teha kindlaks, kas need riigid on nõustunud 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni siduvusega.
300
Seetõttu tuleb kolmas argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
iv) Käesoleva etteheite esimese ja teise argumendi põhjendatuse mõju vaidlustatud otsuse õiguspärasusele
301
Eespool punktidest 274 ja 289 tuleneb, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuse tegemisel õigusnormi, kui leidis, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon ei ole rahvusvaheline leping.
302
Hageja argumentatsiooni analüüsi praeguses etapis ei mõjuta selline õigusnormide rikkumine vaidlustatud otsuse õiguspärasust, kuna see ei puuduta liidu finantseeskirjades sätestatud tingimust, mille kohaselt selleks, et hageja saaks osaleda liidu eelarve täitmises eelarve kaudse täitmise korra kohaselt nii, nagu see on ette nähtud rahvusvahelistele organisatsioonidele, peab ta olema asutatud sellise rahvusvahelise lepinguga, mille eesmärk on tema asutamine rahvusvahelise organisatsioonina.
303
Seega ei too punktides 274 ja 289 tuvastatud õigusvastasus iseenesest kaasa vaidlustatud otsuse tühistamist.
2) Teine etteheide, mis puudutab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutajate tahte tõlgendamist seoses hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatuse omistamisega
304
Käesolevas etteheites väidab hageja sisuliselt, et komisjon on vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga, leides, et selle akti eesmärk ei olnud rahvusvahelise organisatsiooni asutamine, vaid ajutise ühisrahastusmehhanismi loomine.
305
Sellega seoses tuleb meenutada, et rahvusvahelist tavaõigust kajastava Viini konventsiooni artikli 31 kohaselt tõlgendatakse rahvusvahelist lepingut heas usus, andes sellises lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes selle lepingu mõttest ja eesmärgist (vt 11. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Oberto ja O’Leary, C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
306
Esimesena tuleb sedastada, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ei kvalifitseerita hagejat rahvusvaheliseks organisatsiooniks ega määratleta tema õiguslikku staatust.
307
Teisena tuleb samuti märkida, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ei ole hagejale omistatud isegi juriidilise isiku staatust sättega, milles oleks talle antud õigus sõlmida lepinguid või osaleda kohtumenetluses.
308
Kolmandana ei ole 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis sätestatud, et hagejal oleks oma tegevusega seoses immuniteete, samas kui eespool punktides 209 ja 210 osundatud kohtupraktika kohaselt on rahvusvahelistel organisatsioonidel põhimõtteliselt oma ülesannete täitmisel immuniteedid, mis on sätestatud nende asutamist käsitlevates lepingutes.
309
Neljandana ilmneb 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist, et sellele allakirjutanud ei soovinud hagejat asutades luua organisatsiooni, millele antakse kõik tema tegevuseks vajalikud vahendid ja mille ülesannete täitmiseks antakse talle parimad tagatised, mis puudutavad stabiilsust, kestvust ja tõhusust, vaid sooviti luua lepinguosaliste jaoks vabatahtlik mehhanism, mida igaüks neist võib omal äranägemisel kasutada.
310
Mis esiteks puudutab hageja ülesannete stabiilsust ja kestvust, siis on 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktis 3 sätestatud, et juhtkomitee peab hageja tegevuse jätkamise vajadust uuesti hindama iga kuue kuu järel ning selle resolutsiooni punkti 5 kohaselt peavad 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni osalisriigid otsustama kas hageja lõimimise Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamise üldise raamistikuga või selle tegevuse järkjärgulise lõpetamise.
311
Mis teiseks puudutab hageja ülesannete täitmise tõhusust, siis kuigi 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni punktis 3 on märgitud, et selle resolutsiooni osapooleks olevad riigid ja rahvusvahelised organisatsioonid toetavad hagejat regulaarselt, ei pane see kõnealustele riikidele või rahvusvahelistele organisatsioonidele kohustust hageja eelarvesse sissemakseid teha. Resolutsioonis on vastupidi sõnaselgelt sätestatud, et hageja liikmete antav rahaline või muu aineline toetus on vabatahtlik.
312
Kolmandaks ei ole 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ette nähtud pädevuse kohustuslikku üleandmist selle resolutsiooni osaliseks olevatelt riikidelt ja rahvusvahelistelt organisatsioonidelt hagejale, vaid neile riikidele ja organisatsioonidele on vastupidi jäetud vabadus hagejaga ühineda ja hiljem lahkuda, kui nad seda otstarbekaks peavad, ning kasutada hageja asemel teisi suhtluskanaleid.
313
Viiendana toetab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse ja eesmärgi tõlgendamist nii, et selle autoritel ei olnud hageja asutamisel kavatsust rahvusvahelist organisatsiooni asutada, ka selle resolutsiooni vastuvõtmise kontekst, mida kajastab mitu toimikus olevat dokumenti.
314
Esiteks nähtub 29. novembri 1994. aasta kokkuvõttest, et endise Jugoslaavia küsimust käsitleva konverentsi humanitaarküsimuste töörühma 25. novembri 1994. aasta kohtumisel väljendasid mitu riiki, sealhulgas Saksamaa, Soome, Norra ja Venemaa, ning Euroopa Humanitaarabi Amet (ECHO) kahtlusi seoses algatusega, mis oleks päädinud uue institutsionaliseeritud asutuse loomisega, ning rõhutasid hageja tegevuse ajutisust. Lisaks ei pidanud ükski sellel kohtumisel osalenu hagejat rahvusvaheliseks organisatsiooniks.
315
Teiseks tugineb hageja ühele dokumendile ingliskeelse pealkirjaga „Terms of reference of IMG-IBH“ (IMG-IBH kirjeldus), mis Üldkohtu hinnangul on 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni lisa. Selles dokumendis on muu hulgas loetletud hageja ülesanded, milleks on Bosnia ja Hertsegoviina territooriumil energeetika, avalike teenuste ning majutuse ja eluruumide valdkonnas teabe kogumine, elanikkonna põhivajaduste hindamine, kiiret rahvusvahelist abi nõudvate prioriteetsete sektorite kindlaks tegemine, rahvusvahelise kogukonna poolset rahastamist võimaldavate programmide ja projektide määratlemine ja välja töötamine ning riikide ja rahvusvaheliste institutsioonide abistamine programmide ja projektide rahastamisel.
316
IMG-IBH kirjelduses ei ole aga võetud seisukohta hageja õigusliku staatuse küsimuses ega antud talle võimalust sõlmida rahvusvahelisi lepinguid.
317
Kolmandaks on 14. detsembri 1994. aasta kinnituskirjas, mille koostas UNHCRi endise Jugoslaavia erioperatsiooni koordinaator, kes juhatas 25. novembri 1994. aasta kohtumist, kus sama kuupäeva kandev resolutsioon vastu võeti, üksnes kinnitatud hageja formaalset asutamist sellel kohtumisel, ent ei ole täpsustatud, kas selle algatuse eesmärk oli omistada hagejale juriidilise isiku ning olukorrast sõltuvalt ka rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
318
Neljandaks tuleneb 25. novembri 1994. aasta kohtumise kutsest, et selle kohtumise eesmärk oli käsitleda sellise üksuse ümberkorraldamist, millest kasvas välja hageja, ja selle üksuse tulevast põhikirja, mitte aga rahvusvahelise organisatsiooni loomine.
319
Seetõttu ei ole komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi, leides, et ei 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni eesmärk ega tagajärg ei olnud hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatuse omistamine, mis tähendab, et käesolev etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ning sellest tulenevalt samamoodi ka neljanda väite teine osa tervikuna.
d)
Kolmas väiteosa, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute hilisema tegevusega ja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisega liidu ja teatavate riikide poolt
320
Neljanda väite kolmas osa koosneb sisuliselt kolmest etteheitest, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumist sellega, et komisjon keeldus tunnustamast hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust hoolimata hageja liikmete edaspidisest tegevusest, teine õigusnormi rikkumist sellega, et komisjon ei võtnud arvesse, et liit ja mõned riigid olid hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust tunnustanud, ning kolmas õigusnormi rikkumist sellega, et komisjon jättis arvesse võtmata asjaolu, et hageja liikmed ei olnud hagejat laiali saatnud, ning asjaolu, et hageja vastas eripädevuse põhimõttele.
1) Esimene etteheide, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutanute edaspidise tegevusega
321
Hageja selle etteheite kohaselt on sisuliselt komisjon – isegi eeldusel, et hageja asutamist käsitleva aktiga ei asutatud teda rahvusvahelise organisatsioonina – rikkunud õigusnormi, kui ei nõustunud sellega, et hageja omandas aja jooksul alalise rahvusvahelise organisatsiooni staatuse, võttes arvesse 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile alla kirjutanute ja eelkõige hageja liikmete edaspidist praktikat. Nimelt märgib ta, et 2008. ja 2012. aastal muudeti tema algset põhikirja eesmärgiga anda talle tema tegevuse jätkamiseks kohased rahvusvahelise organisatsiooni privileegid ja vahendid.
322
Kõigepealt tuleb tähele panna, et vaidlustatud otsuses asus komisjon seisukohale, et tema küsimustele vastanud riikide vastustest tulenes, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmisele järgnenud praktika ei kinnita, et kaebaja staatus rahvusvahelise organisatsioonina oleks leidnud laialdast ja selgelt tunnustamist tema liikmeks olevate riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide hulgas.
323
Sellega seoses tuleb osutada, et Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktide a ja b kohaselt tuleb rahvusvahelise lepingu tõlgendamisel rööbiti kontekstiga muu hulgas arvestada osalisriikide järgnevat kokkulepet lepingu tõlgendamise või selle sätete kohaldamise kohta ning lepingu kohaldamise edaspidist praktikat, millest nähtub osalisriikide kokkulepe selle lepingu tõlgendamise suhtes (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 120).
324
Eelkõige tuleneb kohtupraktikast, et dokumenti ei käsitata dokumendina, mis väljendab hilisemat kokkulepet või edaspidist praktikat, mis kehtestab osalisriikide kokkuleppe selle tõlgendamise suhtes Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktide a ja b tähenduses, kui selle dokumendi vastuvõtmist ei ole toetanud kõik kõnealuse lepingu osalisriigid (vt selle kohta Rahvusvahelise Kohtu otsus Antarktika (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astujana Uus-Meremaa, 31.3.2014, I.C.J Reports 2014, lk 226, punkt 83).
325
Lisaks on Viini konventsiooni artiklis 32 sätestatud võimalus kasutada tõlgendamise lisavahendeid, sealhulgas lepingu ettevalmistusmaterjale ja lepingu sõlmimise asjaolusid, selleks, et kinnitada selle konventsiooni artikli 31 kohaldamisest tulenevat tähendust või määrata kindlaks tähendus siis, kui tõlgendamine nimetatud artikli 31 kohaselt jätab tähenduse kahemõtteliseks või ebaselgeks või viib tulemuseni, mis on ilmselgelt absurdne või ebamõistlik.
326
Sellisel juhul – vastavalt peaassamblee 20. detsembri 2018. aasta resolutsioonile 73/202 lisatud rahvusvahelise õiguse komisjoni järeldustele edasiste kokkulepete ja praktika kohta (tekst, mis võeti vastu rahvusvahelise õiguse komisjoni 70. istungjärgul 2018. aastal ja esitati peaassambleele kõnealuse istungjärgu tööaruande osana (A/73/10)) – loetakse edaspidiseks praktikaks ühe või mitme lepinguosalise tegevus lepingu kohaldamisel pärast lepingu sõlmimist.
327
Üldkohtul tuleb neid sätteid ja põhimõtteid arvesse võttes hinnata, kas hageja on käesolevas etteheites põhjendatult tuginenud oma liikmete edaspidisele praktikale, mis väljendub hageja algses põhikirjas ja sellesse 2008. ja 2012. aastal tehtud muudatustes.
328
Neljanda väite teise osa teist etteheidet puudutavast käsitlustest nähtub, et osas, mis puudutab seda, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga ei asutatud hagejat rahvusvahelise organisatsioonina, ei ole selle resolutsiooni sätted kuidagi kahemõttelised ega ebaselged ega vii tulemuseni, mis oleks ilmselgelt absurdne või ebamõistlik Viini konventsiooni artikli 32 tähenduses.
329
Seega selleks, et näidata, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute hilisemad kokkulepped ja edaspidine praktika muudavad selle resolutsiooni sätete tõlgendust nii, et see resolutsioon annab hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatuse, peavad vastavalt eespool punktis 324 osundatud kohtupraktikale kõik sellele resolutsioonile allakirjutanud või vähemalt kõik hageja liikmed olema sellise muudatuse heaks kiitnud.
330
Käesoleval juhul peab esiteks paika see, et hageja algse põhikirjaga omistati talle juriidilise isiku staatus ja seal oli sätestatud, et osale tema personalist laienevad UNHCRi suhtes kehtivad immuniteedid, ning teiseks see, et hageja 2012. aasta põhikirja artiklis 1 on hageja kvalifitseeritud rahvusvaheliseks organisatsiooniks.
331
Hageja ei ole siiski tõendanud, et tema algne põhikiri ja 2012. aasta põhikiri väljendavad kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute või vähemalt tema liikmete tahet omistada talle rahvusvahelise organisatsiooni staatus, millisel juhul oleks komisjon pidanud lugema need dokumendid dokumentideks, mis kinnitavad järgnevaid kokkuleppeid või edaspidist praktikat Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktide a ja b tähenduses.
332
Nimelt nähtub algse põhikirjaga seoses UNHCRi egiidi all Taani, Saksamaa, Prantsusmaa, Itaalia, Soome, Rootsi, Ühendkuningriigi, Norra ja Euroopa Ühenduse esindajate osavõtul hageja põhikirja välja töötamiseks toimunud juhtkomitee 13. veebruari 1995. aasta kohtumise protokollist esimesena vastupidi, et vastuseks Soome küsimusele rõhutas üks UNHCRi ametnik, et hageja on loodud ajutiste ülesannete täitmiseks, et eraldiseisva rahvusvahelise organisatsiooni loomist ei ole ette nähtud ning et hageja põhikiri ei ole riikidele, kes selle heaks kiidavad, samasuguse õigusliku siduvusega nagu see, mis tuleneb hageja asutamist käsitleva akti ratifitseerimisest kõigi asjaomaste riikide poolt.
333
Lisaks nähtub Soome asutuste 29. aprilli 2014. aasta kirjast, et juhtkomitee 10. märtsi 1995. aasta kohtumisel, kus algne põhikiri selle komitee liikmete nõutava kahe kolmandikulise häälteenamusega heaks kiideti, ei kirjutanud Soome esindaja kõnealusele põhikirjale alla seoses kahtlustega dokumendi õiguslikus laadis ning et UNHCRi ametniku poolt eespool punktis 332 osutatud kinnitusest tingituna kirjutas Soome viimaks sellele põhikirjale alla juhtkomitee 19. juuni 1995. aasta kohtumisel, tehes deklaratsiooni, mille kohaselt ta leiab, et hageja põhikiri on poliitilist laadi.
334
Võttes arvesse UNHCRi ja Soome seisukohta hageja algse põhikirja vastuvõtmisel, ei nähtu kõnealuse põhikirja vastuvõtmise asjaoludest, et see kajastaks kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutanute või hageja liikmete tahet omistada hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
335
Teisena väitis hageja kohtuistungil seoses 2012. aastal vastu võetud põhikirjaga, et sellele kirjutasid alla Prantsusmaa, Itaalia, Soome, Rootsi ja Norra.
336
Esiteks tuleb aga märkida, et isegi kui lähtuda hageja väidetest, tuleneks neist, et 2012. aasta põhikirja ei võetud vastu kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute heakskiidul.
337
Teiseks ei nähtu toimiku materjalidest ka, et hageja 2012. aasta põhikirja vastuvõtmise ajal oleksid hageja ainsateks liikmeteks olnud Prantsusmaa, Itaalia, Soome, Rootsi ja Norra, millisel juhul tuleks lugeda, et see põhikiri väljendab sel ajal hageja liikmeks olnute ühehäälset nõusolekut omistada talle rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
338
Kolmandaks nähtub seisukohtadest, mille eespool punktis 335 nimetatud viis riiki – isegi kui eeldada, et 2012. aasta põhikirja vastuvõtmise ajal olid hageja liikmeks üksnes need riigid – esitasid OLAFi läbiviidud uurimise ja vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks komisjoni läbiviidud konsulteerimismenetluse käigus, et nad ei kiitnud heaks 2012. aasta põhikirja sätet, mis käsitles hageja tunnustamist rahvusvahelise organisatsioonina.
339
Ühelt poolt nähtub Rootsi asutuste 23. juuni 2014. aasta kirjast OLAFile ja nende asutuste 2. juuli 2020. aasta vastusest komisjonile, et Rootsi leiab, et hageja ei ole rahvusvaheline organisatsioon, olgugi et vaidlust ei ole selles, et hageja 2012. aasta põhikirjale kirjutas hageja juhtkomitee (millest sai alaline komitee) eesistujana alla Rootsi suursaadik Belgradis.
340
Teiselt poolt nähtub vastustest, mille Prantsusmaa, Itaalia, Soome ja Norra andsid OLAFi läbiviidud uurimise käigus, ning vastustest, mille need riigid andsid komisjonile vastavalt 22. juulil, 13. märtsil ja 14. jaanuaril 2020 ning 20. detsembril 2019, et nende riikide hinnangul ei ole hageja rahvusvaheline organisatsioon.
341
Võttes arvesse Prantsusmaa, Itaalia, Soome, Rootsi ja Norra seisukohta, ei nähtu toimikust, et 2012. aasta põhikirja säte, mille kohaselt on hageja rahvusvaheline organisatsioon, väljendaks nende riikide selget ja ühemõttelist tahet talle selline staatus omistada.
342
Kolmandana tuleb märkida, et isegi eeldades, et hageja algne põhikiri ja 2012. aasta põhikiri võeti vastu kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute või vähemalt hageja liikmete heakskiidul, nähtub selle põhikirja edasisest kujunemisloost, et kuigi uue põhikirja vastuvõtmisel 2008. ja 2012. aastal kavatsesid kõnealused hageja liikmed kindlustada hagejale teatava stabiilsuse ja tagada tema tegevuse jätkuvuse, ei muutnud nad siiski seda, et laadilt oli tegemist vabatahtliku ühisrahastusmehhanismiga, mida igaüks neist võis kasutada omal äranägemisel.
343
Eelkõige ei muutnud hageja liikmed 2008. ja 2012. aasta põhikirja vastuvõtmisel hageja rahastamisviisi, mis põhines vabatahtlike maksete tegemisel, ega andnud talle kohustuslikku pädevust, mis tähendab, et neile jäi vabadus ühepoolselt ja enda jaoks otstarbekaks peetaval ajahetkel hagejast lahkuda ja asendada hageja muude suhtluskanalitega.
344
Selles kontekstis tuleb sedastada, et algse põhikirja sätted, mis puudutavad hageja immuniteete ja juriidilise isiku staatust, ning 2012. aasta põhikirja sätted, mille kohaselt on ta rahvusvaheline organisatsioon, jäävad Viini konventsiooni artikli 32 tähenduses kahemõtteliseks.
345
Lisaks nähtub vastustest, mille andsid riigid, kellega komisjon konsulteeris, et hageja liikmetest ainult Austria leiab, et hagejat saab tunnustada rahvusvahelise organisatsioonina.
346
Seetõttu ei ole komisjon rikkunud õigusnormi, leides vaidlustatud otsuses, et edasine praktika, mis järgnes 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmisele ja seejärel algse põhikirja ning 2012. aasta põhikirja vastuvõtmisele, ei kinnita, et hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatus oleks leidnud laialdast ja selget tunnustamist selle resolutsiooni allakirjutanute või hageja liikmete hulgas.
347
Neil asjaoludel tuleb käesolev etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2) Teine etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon õigusnorme, jättes arvesse võtmata selle, et liit ja mõned riigid on hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust tunnustanud
348
Käesolev etteheide koosneb kahest argumendist, millest esimese kohaselt on rikutud Viini konventsiooni artikleid 27 ja 46 ja teine puudutab õigusnormi rikkumist sellega, et komisjon ei tunnustanud hageja sõlmitud asukohalepinguid.
i) Esimene argument, mis puudutab seda, et jättes hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamata, rikkus komisjon Viini konventsiooni artikleid 27 ja 46
349
Hageja esimese argumendi kohaselt kaasnes tema ja komisjoni vahel ühist või kaudset eelarve täitmist puudutavate kokkulepete sõlmimisega nimetatud institutsioonile tingimata kohustus tunnustada hageja staatust rahvusvahelise organisatsioonina vastavalt Viini konventsiooni artiklitele 27 ja 46.
350
Sellega seoses tuleb esimesena meenutada, et vastavalt Viini konventsiooni artiklile 1 ja artikli 2 lõike 1 punktile a reguleerib Viini konventsioon rahvusvahelisi kokkuleppeid, mis on sõlmitud riikide vahel kirjalikult ja mida reguleeritakse rahvusvahelise õigusega. Vastavalt selle konventsiooni artiklile 3 ei kohaldata seda konventsiooni selliste rahvusvaheliste kokkulepete suhtes, mille on sõlminud riigid ja rahvusvahelise õiguse muud subjektid, nagu liit.
351
Seetõttu ei saa hageja käesoleva argumendiga komisjonile põhjendatult ette heita Viini konventsiooni artiklite 27 ja 46 rikkumist, kuna selle konventsiooni sätted ei ole liidu suhtes vahetult kohaldatavad.
352
Teisena tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et hageja on soovinud tugineda Viinis 21. märtsil 1986. aastal allkirjastatud riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni („Official Records of the Conference of the United Nations on the Law of Treaties between States and International Organisations or between International Organisations“, II kd, lk 91) artiklites 27 ja 46 ning eelkõige artikli 27 lõigetes 2 ja 3 ning artikli 46 lõigetes 2 ja 3 sõnastatud rahvusvahelise õiguse põhimõtetele, siis neist põhimõtetest tuleneb ühelt poolt, et lepinguosaline rahvusvaheline organisatsioon ei tohi lepingu täitmata jätmise põhjendamiseks tugineda oma põhidokumentidele, ning teiselt poolt, et rahvusvaheline organisatsioon ei või lepingu siduvuse kohta antud nõusoleku kehtetuse alusena tugineda asjaolule, et nõusoleku väljendamisel rikuti tema põhidokumentides lepingute sõlmimise pädevust käsitlevat sätet, välja arvatud juhul, kui rikkumine oli ilmne või puudutas põhidokumentide eriti tähtsat sätet.
353
Kuivõrd 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga ei pandud esiteks allakirjutanutele kohustust hagejaga ühineda ega omistatud hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatust, ei saa komisjonile seda, et ta vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel kõnealust resolutsiooni ei täitnud, ette heita isegi eeldusel, et ta oli nõuetekohaselt selle resolutsiooni heaks kiitnud või sellele alla kirjutanud.
354
Lisaks ilmneb käesoleva väiteosa esimest etteheidet puudutavast analüüsist, et hageja ei saa põhjendatult väita, et tal on rahvusvahelise organisatsiooni staatus tulenevalt 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist või tema põhikirja vastuvõtmisele järgnenud edasisest praktikast.
355
Igal juhul nähtub eespool punktist 253, et kuna komisjon ei osalenud hageja juhtkomitee töös alates 20. maist 2003, ei ole liit olnud hageja liige vaidlustatud otsuse kehtivusajal.
356
Seega, isegi kui komisjon oleks hagejaga nõuetekohaselt ühinenud 1994. aastal või hiljem, oleks ta vaidlustatud otsuse jõustumise ajaks olnud vabanenud mis tahes kohustusest tunnustada hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust, mis võinuks tuleneda 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni või hageja põhikirja vastuvõtmisele järgnenud edasisest praktikast.
357
Teiseks tuleb märkida, et ehkki komisjon eitab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga nõuetekohaselt ühinemist, ei nähtu vaidlustatud otsuse põhjendusest, et komisjon on vaidlustatud otsuse vastu võtnud põhjusel, et selle resolutsiooni siduvusega nõustudes oleks ta rikkunud rahvusvaheliste lepingute sõlmimise pädevust puudutavaid liidu õigusnorme.
358
Eeskätt ei nähtu vaidlustatud otsuse põhjendusest, et selle tegemisel tugineti põhimõtetele, mis on sätestatud Viini konventsiooni artiklis 46 ja 21. märtsi 1986. aasta riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikli 46 lõigetes 2 ja 3.
359
Seetõttu tuleb käesolev argument tagasi lükata.
ii) Teine argument, mis puudutab seda, et komisjon on rikkunud õigusnormi, jättes arvesse võtmata hageja sõlmitud asukohalepingud
360
Hageja teise argumendi kohaselt on komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi, keeldudes arvesse võtmast Belgia ja Austria vastuseid osas, milles need riigid osutavad hageja sõlmitud asukohalepingutele, kuna sellised lepingud kajastavad hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamist riikide poolt, kes neile lepingutele on alla kirjutanud, olenemata sellest, kas need riigid on selle organisatsiooni liikmed või mitte. Niisiis tugineb hageja asukohalepingute allakirjutamisele Belgia, Bosnia ja Hertsegoviina, Põhja-Makedoonia, Myanmari/Birma ning Serbiaga.
361
Sellega seoses on tõsi, et 8. aprilli 2020. aasta vastuses komisjonile märkis Austria, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni ja hageja põhikirja vastuvõtmisele järgnenud edasine praktika ning eelkõige asukohalepingute sõlmimine viitab tema hinnangul sellele, et hageja omandas oma ülesannete täitmiseks vajalikus ulatuses rahvusvahelise juriidilise isiku staatuse. Lisaks mainis Belgia 30. juuni 2020. aasta vastuses komisjonile asukohalepingut, mille ta oli hagejaga sõlminud.
362
Vaidlustatud otsuse põhjendusest nähtuvalt leidis komisjon aga, et hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine selle üksuse liikmeks mitteolevate riikide poolt ei ole piisav tõendamaks, et ta vastab neile rahvusvahelise organisatsiooni määratluse kriteeriumidele, mis on sätestatud rahvusvahelises õiguses, eelkõige artiklite eelnõus sõnastatud põhimõtetes.
363
Sellega seoses nähtub eespool punktidest 204–212 ja 323–325, et rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine tuleneb asjaomase organisatsiooni asutamislepingu pooleks olevate riikide ja olukorrast sõltuvalt rahvusvaheliste organisatsioonide ühisest tahtest ning see kavatsus peab selgelt tulenema nimetatud asutamislepingust, hilisematest kokkulepetest või ka nimetatud asutamislepinguga seotud edasisest praktikast, tingimusel, et hilisemates kokkulepetes või edasises praktikas väljendub selline tunnustamine kõigi asutamislepingu poolte poolt.
364
Seega ei saa asjaolust, et riigid, kes ei ole organisatsiooni asutamiskokkuleppega ühinenud ja kes ei ole või ei ole enam selle liikmed, käsitavad seda organisatsiooni rahvusvahelise organisatsioonina, tuleneda komisjonile mingisugust kohustust tunnustada selle organisatsiooni rahvusvahelise organisatsiooni staatust eelkõige selleks, et lubada tal täita liidu eelarvet eelarve kaudse täitmise korra kohaselt.
365
Seetõttu ei rikkunud komisjon õigusnormi, kui jättis vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel arvesse võtmata hageja ja eespool punktis 360 mainitud riikide vahel sõlmitud asukohalepingud, mistõttu tuleb käesolev argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3) Kolmas etteheide, mis puudutab seda, et komisjon rikkus õigusnormi, jättes arvesse võtmata asjaolu, et hageja liikmed ei ole hagejat laiali saatnud, ning asjaolu, et hageja vastab eripädevuse põhimõttele
366
Hageja kolmanda etteheite kohaselt on komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud õigusnormi, kuna ei võtnud arvesse esiteks asjaolu, et riigid, kes hageja asutasid, ei ole kunagi otsustanud hagejat laiali saata, hoolimata hageja algul ajutisest laadist, ning teiseks asjaolu, et hageja vastab eripädevuse põhimõttele.
367
Sellega seoses on tõsi, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanud, kes hagejaga ühinesid, soovisid 2008. ja 2012. aasta põhikirja vastuvõtmisel kindlustada hageja teatava stabiilsuse ja anda talle spetsiaalsed ülesanded ülesehitamise ja arengu valdkonnas väljaspool Bosnia ja Hertsegoviina territooriumi.
368
Käesoleva väite teise osa teist etteheidet ja käesoleva väiteosa esimest etteheidet puudutavast analüüsist nähtub siiski, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanud ega hageja liikmed ei väljendanud ühehäälselt või vähemalt enamuse otsusega tahet omistada hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
369
Asjaolu, et hageja liikmed ei ole hagejat laiali saatnud, ja asjaolu, et ta vastab eripädevuse põhimõttele, ei ole sellise kavatsuse tõendamiseks piisavad ega mõjuta seega vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
370
Seetõttu tuleb esimene etteheide ning selle tagajärjel kolmas väiteosa ja neljas väide tervikuna tagasi lükata.
5.
Teise väite teine ja kolmas osa, mis puudutavad vastavalt hoolsuskohustuse ja erapooletuse kohustuse rikkumist
a)
Teise väite teine osa, mis puudutab hoolsuskohustuse rikkumist
371
Teise väite teises osas esitab hageja sisuliselt seitse etteheidet, millest esimene puudutab komisjoni tehtud vigu nende riikide tuvastamisel, kellelt oleks tulnud küsida hageja õigusliku staatuse kohta; teine komisjoni vigu seoses hageja ja Belgia asutuste vahel sõlmitud asukohalepingu ulatusega; kolmas komisjoni vigu mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlemisel; neljas komisjoni vigu seoses tal juba olemas olnud dokumentide arvesse võtmata jätmisega; viies komisjoni vigu seoses sellega, et küsimustik, mille viimane väidetavalt hageja liikmeks olevatele riikidele saatis, oli puudulik; kuues komisjoni vigu seoses sellega, et viimase küsimus, millega ta palus riikidel, kelle poole ta pöördus, esitada nõuetekohaselt allkirjastatud hageja asutamislepingu, oli tarbetu, ning seitsmes komisjoni vigu seoses sellega, et pärast seda, kui komisjon sai hageja 5. ja 30. märtsi 2021. aasta märkused, ei konsulteerinud ta uuesti riikidega, kelle poole ta eelnevalt küsimustega pöördunud oli.
372
Kõigepealt tuleb meenutada, et hoolsuskohustusest, mis on harta artiklis 41 sõnastatud hea halduse põhimõtte lahutamatu osa ja on üldnormina kohaldatav liidu ametiasutuste tegevusele üldsusega suhtlemisel, tuleneb liidu institutsioonidele nõue tegutseda hoolikalt ja ettevaatlikult kõigi konkreetse juhtumi asjasse puutuvate asjaolude hindamisel (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 168 ja seal viidatud kohtupraktika).
373
Hoolsuskohustuse sisu arvesse võttes langeb väide hoolsuskohustuse rikkumise kohta sageli kokku ilmset hindamisviga puudutava väitega (16. juuni 2022. aasta kohtuotsus SGL Carbon jt vs. komisjon, C‑65/21 P ja C‑73/21 P – C‑75/21 P, EU:C:2022:470, punkt 32).
374
Liidu institutsioonid peavad kaalutlusõiguse teostamisel järgima hoolsuskohustust. Seega juhul, kui üks pool väidab, et pädev institutsioon on teinud ilmse hindamisvea, peab liidu kohus kontrollima, kas see institutsioon on hinnanud hoolikalt ja ettevaatlikult kõiki konkreetse juhtumi asjasse puutuvaid asjaolusid (vt selle kohta 16. juuni 2022. aasta kohtuotsus SGL Carbon jt vs. komisjon, C‑65/21 P ja C‑73/21 P – C‑75/21 P, EU:C:2022:470, punktid 30 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
375
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et neljandas väites heitis hageja komisjonile ette mitme ilmse hindamisvea tegemist ning see argumentatsioon langeb kokku käesolevas väiteosas esitatuga.
376
Kuna aga eespool punktist 370 tuleneb, et neljas väide, mis puudutab eelkõige mitmeid ilmseid hindamisvigu, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, ei saa hageja komisjonile põhjendatult ette heita seda, et viimane ei ole tema olukorda hinnanud hoolikalt ja ettevaatlikult ja on seeläbi vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel hoolsuskohustust rikkunud.
377
Igal juhul tuleb seoses esimese etteheitega, mis puudutab seda, et komisjon esiteks pöördus hageja õigusliku staatuse küsimusega ekslikult Türgi poole ega pöördunud teiseks selles küsimuses Bosnia ja Hertsegoviina, Põhja-Makedoonia, Myanmari/Birma ja Serbia poole, siis tuleb tähele panna, et pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kuulutamist keeldus hageja komisjonile oma liikmeid avaldamast.
378
Selles kontekstis ei saa asuda seisukohale, et komisjon rikkus hoolsuskohustust, pöördudes küsimusega nende riikide poole, kelle kohta oli hageja oma veebisaidil 26. novembril 2019 märkinud, et need on tema liikmed, ning kelle hulgas oli ka Türgi.
379
Mis puudutab Bosniat ja Hertsegoviinat, Põhja-Makedooniat, Myanmari/Birmat ja Serbiat, kelle osas ei ole vaidlust selles, et nad ei ole hageja liikmed, siis nähtub neljanda väite kolmanda osa teise etteheite teist argumenti puudutavast analüüsist, et nende riikide võimalikud seisukohad küsimuses, kas hageja on rahvusvaheline organisatsioon, on vaidlustatud otsuse vastuvõtmise seisukohast asjassepuutumatud.
380
Mis puudutab teist etteheidet, milles käsitletakse komisjoni viga seoses Belgia asutuste ja hageja vahel sõlmitud asukohakokkuleppe ulatusega, siis nähtub samuti neljanda väite kolmanda osa teise etteheite teist argumenti puudutavast analüüsist, et selle kokkuleppe ulatus on vaidlustatud otsuse vastuvõtmise seisukohast asjassepuutumatu, kuna Belgia ei olnud vaidlustatud otsuse kehtivusajal enam hageja liige, nagu see nähtub ka neljanda väite esimese osa teise etteheite teist argumenti puudutavast analüüsist.
381
Mis puudutab kolmandat etteheidet, milles käsitletakse komisjoni viga seoses mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlusega, mis erineb suunistes sätestatust, siis nähtub neljandat väidet puudutavast analüüsist, et komisjon ei rikkunud vaidlustatud otsuse tegemisel õigusnormi, kui võttis aluseks selle mõiste määratluse, mis tuleneb eelkõige Viini konventsioonist ja artiklite eelnõust.
382
Lisaks ei nähtu suunistest, et selles dokumendis sisalduv mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlus erineks sellest, mille komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel aluseks võttis.
383
Mis puudutab neljandat etteheidet, milles käsitletakse seda, et komisjon ei võtnud arvesse tal juba olemas olnud dokumente, siis nähtub neljandat väidet puudutavast analüüsist, et mitmesugused hageja esitatud dokumendid, millest enamik olid lisatud OLAFi aruandele, ei tõenda 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutajate või vähemalt hageja liikmete üksmeelset või enamuse kavatsust omistada hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
384
Mis puudutab viiendat etteheidet, milles käsitletakse seda, et küsimustik, mille komisjon väidetavalt hageja liikmeteks olevatele riikidele saatis, oli puudulik, siis nähtub nimetatud küsimustikust, et komisjon küsis asjaomastelt riikidelt lisaks sellele, kas nad olid või olid olnud hageja liikmed ja kas nad kirjutasid alla rahvusvahelisele või valitsustevahelisele kokkuleppele, millega asutatakse hageja rahvusvahelise organisatsioonina, ka seda, kas nad leiavad, et hageja vastab tingimustele, mille alusel saab ta kvalifitseeruda rahvusvaheliseks organisatsiooniks liidu finantseeskirjade tähenduses, mis tähendab, et võttes arvesse mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlust, millele on osutatud eespool punktides 197–212, tuleb see etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
385
Mis puudutab kuuendat etteheidet, milles käsitletakse seda, et tarbetu oli komisjoni küsimus, millega paluti küsitletud riikidel esitada nõuetekohaselt alla kirjutatud hageja asutamisleping, siis tuleb see samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, nagu nähtub ka neljanda väite teise osa esimese etteheite kolmandat argumenti puudutavast analüüsist.
386
Mis puudutab seitsmendat etteheidet, milles käsitletakse seda, et pärast hagejalt 5. ja 30. märtsi 2021. aasta märkuste saamist ei konsulteerinud komisjon küsitletud riikidega teist korda, siis tuleneb neljandat väidet puudutavast analüüsist, et need märkused, mida on hagiavalduses korratud, ei olnud sellised, et lükkaksid ümber komisjoni järelduse, et hageja ei ole rahvusvaheline organisatsioon.
387
Seetõttu ei rikkunud komisjon hoolsuskohustust, jättes riikidega, kelle poole ta oli küsimustega pöördunud, teistkordselt konsulteerimata pärast seda, kui ta oli saanud hageja märkused, mis tähendab, et see etteheide ei ole põhjendatud.
388
Seega tuleb kolmanda väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)
Kolmas väiteosa, mis puudutab erapooletuse kohustuse rikkumist
389
Kolmandas väiteosas on hageja sisuliselt esitanud neli etteheidet, mis puudutavad seda, et komisjon on rikkunud erapooletuse kohustust, täpsemalt selle osaks olevat objektiivse erapooletuse nõuet, esiteks seeläbi, et esitas riikidele, kelle poole ta otsustas küsimustega pöörduda, küsimusi, mis ei olnud asjasse puutuvad, vajalikud ega kooskõlas õiguse või toimikus olevate dokumentidega; teiseks seeläbi, et andis 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ulatuse, mida sellel ilmselgelt ei olnud, ja väitis, et tal oli kohustus viia läbi hageja õigusliku staatuse ümberhindamine, millega ta suunas kõnealuste riikide vastuseid; kolmandaks tegi hageja kohta ebatäpseid märkusi ja neljandaks avaldas neile riikidele survet, et saada vastused, mis on sõnastatud nii, et need toetaksid võimalikult hästi komisjoni seisukohta.
390
Sellega seoses tuleb meenutada, et institutsioonidel tuleb täita ka erapooletuse nõuet, mis koosneb kahest osast, millest esimene on subjektiivne erapooletus, mis tähendab, et asjasse puutuva institutsiooni ükski liige ei tohi väljendada oma erapoolikust või isiklikke eelarvamusi, ning teine on objektiivne erapooletus, mis tähendab, et institutsioon peab pakkuma piisavaid tagatisi, et välistada põhjendatud kahtluse tekkimine seoses võimaliku kallutatusega (vt 24. mai 2022. aasta kohtumäärus Puigdemont i Casamajó jt vs. parlament ja Hispaania, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, punkt 199 ja seal viidatud kohtupraktika).
391
Kohtupraktikast tuleneb, et sellisel juhul, kui hageja tugineb objektiivse erapooletuse põhimõtte rikkumisele, et tõendada, et haldusmenetluse korraldus ei paku piisavaid tagatisi selleks, et oleks välistatud põhjendatud kahtluse tekkimine seoses võimaliku kallutatusega, ei ole vaja tõendada erapooletuse puudumist, vaid piisab, kui põhjendatud kahtlus on selle kohta olemas ja seda ei saa kõrvaldada (vt selle kohta 27. märtsi 2019. aasta kohtuotsus August Wolff ja Remedia vs. komisjon, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, punkt 37).
392
Mis esimesena puudutab esimest etteheidet, milles käsitletakse seda, et komisjon esitas küsitletud riikidele küsimusi, mis olid tarbetud ja asjassepuutumatud ning vastuolus õigusega või toimiku materjalidega, siis ei nähtu toimikust, et küsimused, mille komisjon saatis riikidele, kelle poole ta pöörduda otsustas, ja mis puudutasid hageja asutamislepingu allkirjastamist või ratifitseerimist ning seda, kas nimetatud lepingule allakirjutanutel olid volikirjad, oleksid eespool punktides 197–212 osutatud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlust arvesse võttes olnud tarbetud ja asjassepuutumatud või vastuolus õigusega või toimiku materjalidega.
393
Mis lisaks puudutab muid 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni siduvusega nõustumise väljendamise viise, siis on tõsi, et kirjades, mille komisjon küsitletud riikidele saatis, ei ole mainitud muid viise peale selle dokumendi allakirjutamise ja ratifitseerimise.
394
See asjaolu ei tõenda siiski, et konsulteerimismenetlus, mille komisjon viis läbi nende riikidega, kelle kohta ta arvas, et need on või on olnud hageja liikmed, ei pakkunud piisavaid tagatisi selleks, et välistada mis tahes põhjendatud kahtluse komisjoni võimaliku kallutatuse või tema erapooliku käitumise osas.
395
Nimetatud riikidele saadetud kirjades esitas komisjon üldise küsimuse, kas nad peavad end hageja liikmeks. Seega võisid küsitletud riigid, kui nad ei olnud hageja asutamislepingule alla kirjutanud või seda ratifitseerinud, märkida, et nad on selle lepinguga nõustunud mõnel muul viisil.
396
Lisaks sellele tuleneb mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlusest, millele on osutatud eespool punktides 197–212, ning neljanda väite kolmanda osa teise etteheite teist argumenti puudutavast analüüsist, et hageja ei saa komisjonile põhjendatult ette heita seda, et viimane ei küsinud riikidelt, kelle poole ta küsimustega pöördus, kas nad loevad kaebaja rahvusvaheliseks organisatsiooniks, käsitlevad teda sellisena või kvalifitseerivad ta selleks sõltumata sellest, kas need riigid on selle organisatsiooni liikmed.
397
Seetõttu tuleb teise väite kolmanda osa esimene etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
398
Teisena tuleb seetõttu, et tagasi tuleb lükata esimese väite esimene osa, mis puudutab ELTL artikli 266 ja selle kohtuotsuse seadusjõu rikkumist, ning sama väite teise osa teine etteheide, mis puudutab liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata teine etteheide, mis puudutab seda, et komisjon on andnud 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ulatuse, mida sellel ei ole.
399
Nimelt tuleneb eespool punktidest 105, 120 ja 149, et komisjon ei tõlgendanud valesti 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kui ta leidis, et selle kohtuotsuse kohaseks täitmiseks on tal kohustus hageja õiguslik staatus tagasiulatuvalt ümber hinnata.
400
Kolmandana tuleb tõdeda, et kolmandas etteheites, mis puudutab seda, et kirjades, mille komisjon saatis küsimuste adressaadiks olevatele riikidele, on mitu ebatäpsust, heidab hageja komisjonile esiteks ette seda, et viimane märkis nii neile riikidele saadetud 26. novembri 2019. aasta kirjades kui ka 11. märtsi 2020. aasta korduskirjades, et ta leiab endal olevat ELTL artikli 266 alusel kohustuse hinnata hageja staatust.
401
Võttes arvesse aga ELTL artikli 266 rikkumist puudutava esimese väite esimese osa esimese etteheite tagasilükkamist, ei saa hageja põhjendatult väita, et selline märkus oleks vale.
402
Teiseks heidab hageja komisjonile ette seda, et viimane märkis 26. novembri 2019. aasta kirjades, et hageja keeldus komisjonile oma asutamislepingu esitamisest.
403
Komisjon palus 6. mai 2019. aasta kirjas hagejal saata talle eelkõige „tõestatud koopia (alla kirjutatud) rahvusvahelisest lepingust, mis käsitleb IMG asutamist rahvusvahelise organisatsioonina“, ning „kõik muud dokumendid, mida [komisjonil] veel ei ole […], mis kinnitavad IMG rahvusvahelise organisatsiooni staatust ja seda, kes on praegu või on olnud varem [hageja] liikmed“.
404
Oma 25. juuni 2019. aasta vastuses ei nõustunud hageja aga põhimõtteliselt komisjoni palvega põhjendusel, et rahvusvahelise avaliku õiguse normide kohaselt ei saa kahtluse alla seada hageja varasemat tunnustamist rahvusvahelise organisatsioonina, eelkõige liidu poolt. Seega ei rahuldanud ta kõnealust palvet.
405
Lisaks ei vastanud hageja komisjoni 18. juuli 2019. aasta meeldetuletuskirjale.
406
Märkus, et hageja keeldus esitamast komisjonile lepingut, millega ta asutati, ei olnud seega paikapidamatu.
407
Peale selle tuleb märkida seoses hageja väitega, et koostööst keeldumine oli põhjendatav sellega, et komisjonil olid hageja asutamisdokumendid olemas, et sellist põhjendust hageja 25. juuni 2019. aasta vastusest ei nähtu.
408
Seetõttu võis komisjon riikidele, kelle poole ta otsustas küsimustega pöörduda, märkida, et hageja keeldus talle enda asutamislepingu esitamisest ning see ei tõenda, et see konsulteerimismenetlus ei pakkunud piisavaid tagatisi selleks, et välistada mis tahes põhjendatud kahtluse komisjoni võimaliku kallutatuse või tema erapooliku käitumise osas.
409
Kolmandaks heidab hageja komisjonile ette seda, et viimane täpsustas eelkõige Türgi ja Itaalia asutustega vahetatud e-kirjades, et 9. septembri 2020. aasta kohtumääruses IMG vs. komisjon (T‑645/19, ei avaldata, EU:T:2020:388) leidis Üldkohus, et komisjon täitis õigesti 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
410
Sellega seoses leidis Üldkohus 9. septembri 2020. aasta kohtumääruse IMG vs. komisjon (T‑645/19, ei avaldata, EU:T:2020:388) punktis 69 sisuliselt, et 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ei saa tõlgendada nii, et selle täitmiseks ei või komisjon pärast seda, kui ta on kogunud teavet, mida ta vajalikuks peab, hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust ümber hinnata, vaid seda tuleb vastupidi tõlgendada nii, et sellise ümberhindamise läbiviimist saab pidada selle kohtuotsuse vajalikuks tagajärjeks.
411
Lisaks jättis Euroopa Kohus 22. septembri 2022. aasta kohtuotsusega IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) rahuldamata apellatsioonkaebuse, mille hageja oli Üldkohtu 9. septembri 2020. aasta kohtumääruse IMG vs. komisjon (T‑645/19, ei avaldata, EU:T:2020:388) peale esitanud.
412
Seetõttu peab ilmselgelt paika mitmes komisjoni saadetud e-kirjas märgitud asjaolu, et Üldkohtu hinnangul täitis komisjon õigesti 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), mistõttu tuleb kolmas etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
413
Neljandana on hageja neljandas etteheites, mis puudutab seda, et komisjon avaldas teatavatele küsitletud riikidele survet, et saada vastused, mis on koostatud nii, et need toetaksid kõige paremini komisjoni seisukohta, osutanud komisjoni ja Taani asutuste vahelisele 5. ja 12. juuni 2020. aasta kirjavahetusele, mille käigus komisjon palus nimetatud asutustel kinnitada, kas Taani kirjutas alla rahvusvahelisele lepingule, millega asutati hageja rahvusvahelise organisatsioonina, kuna komisjon kartis, et kohtumenetluses ei pea Üldkohus või Euroopa Kohus kõnealuste asutuste esimest vastust piisavalt üheseltmõistetavaks.
414
Sellega seoses nähtub 4. juuni 2020. aasta kirjast, mille saatis Taani alaline esindaja liidu juures, et küsimusele, kas see riik on alla kirjutanud rahvusvahelisele lepingule, millega asutatakse hageja rahvusvahelise organisatsioonina, vastasid Taani asutused kõigepealt, et nad ei suuda leida sellekohast allkirjastatud dokumenti. Pärast nende asutuste ja komisjoni vahel 5. ja 12. juunil 2020 toimunud e-kirjavahetust, mida on mainitud eespool punktis 413, saatis Taani alaline esindus liidu juures 18. juunil 2020 uue kirja, mida oli muudetud nii, nagu komisjon palus.
415
Eespool punktis 414 kirjeldatud asjaolud annavad aga tunnistust sellest, et komisjon soovis saada Taani asutustelt selget vastust küsimusele, kas Taani on alla kirjutanud rahvusvahelisele lepingule, millega asutatakse hageja rahvusvahelise organisatsioonina. Seetõttu ei saa need tekitada põhjendatud kahtlust, et komisjon oli staatust puudutava küsimuse lahendamisel kallutatud.
416
Seetõttu tuleb teise väite kolmanda osa kolmas etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, nagu ka kogu kolmas väiteosa ja teine väide tervikuna.
417
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud otsuse tühistamise nõue tuleb rahuldamata jätta.
C. Hüvitamisnõue
418
Hüvitamisnõude alusena osutab hageja kaht liiki kahjule, mida ta käsitleb kahes eraldi nõudeosas. Esimene nõudeosa puudutab 20000 euro suurust hüvitist seoses vaidlustatud otsuse vastuvõtmise menetluse ebamõistliku kestusega. Teine nõudeosa puudutab 23651903 euro suurust hüvitist varalise ja mittevaralise kahju eest, mis hageja väitel tal tekkis selle õigusvastase vaidlustatud otsuse tagajärjel, millega asendati 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsused.
419
Komisjon leiab, et hageja argumendid on põhjendamatud.
1.
Liidu institutsioonide vastutuse tekkimise tingimused
420
Esiteks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks konkreetsel juhul lisaks muudele tingimustele vaja, et isik, kes nõuab talle liidu tegevuse või akti tõttu väidetavalt tekkinud kahju hüvitamist, tõendaks, et rikutud on isikutele õigusi andvat õigusnormi (vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 145 ja seal viidatud kohtupraktika).
421
Lisaks peab see rikkumine olema piisavalt selge – nõue, mis ise sõltub seda reeglit rikkunud institutsiooni kaalutlusõigusest ja küsimusest, kas see institutsioon on ilmselgelt ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, võttes eelkõige arvesse nimetatud õigusnormi selguse ja täpsuse astet, sellest tuleneda võivaid tõlgendamise või hindamise raskusi ning reguleeritava olukorra keerukust (vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 146 ja seal viidatud kohtupraktika).
422
Teiseks peab kahju, mille hüvitamist liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise hagiga ELTL artikli 340 teise lõigu alusel nõutakse, olema tegelik ja kindel. Igal juhul peab liidu lepinguvälisele vastutusele tuginev pool esitama veenvad tõendid nii väidetava kahju esinemise kui ka selle suuruse kohta (vt 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus Euroopa Liit vs. Guardian Europe ja Guardian Europe vs. Euroopa Liit, C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 135 ja seal viidatud kohtupraktika).
423
Liidu kohus ei saa sellega, et esineb reaalne ja kindel kahju, nõustuda abstraktselt, vaid kahju olemasolu tuleb hinnata konkreetsete faktiliste asjaolude põhjal, mis kohtule hindamiseks esitatud juhtumit iseloomustavad (vt 18. novembri 2021. aasta kohtuotsus Mahmoudian vs. nõukogu, C‑681/19 P, ei avaldata, EU:C:2021:933, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
424
Kolmandaks tähendab põhjusliku seose olemasolu puudutav tingimus piisavalt otsest põhjuse ja tagajärje vahelist seost asjaomase institutsiooni tegevuse ja kahju vahel, nii et etteheidetav tegevus peab olema kahju tekkimise määrav põhjus, kusjuures seose olemasolu tuleb tõendada hagejal (vt 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon, C‑549/21 P, ei avaldata, EU:C:2023:340, punkt 114 ja seal viidatud kohtupraktika).
425
Liidu lepinguvälisele vastutusele tuginev pool peab esitama veenvad tõendid piisavalt otsese põhjusliku seose esinemise kohta liidu institutsiooni tegevuse ja väidetava kahju vahel (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
426
Liikmesriikide õigussüsteemide ühise üldpõhimõtte kohaselt, mida kohaldavad ka liidu kohtud, on kahjustatud isik kohustatud tõendama, et ta on ilmutanud hoolt, mida saab mõistlikult oodata, et kahju ulatust piirata, vastasel korral jääb kahju tema enda kanda (vt 12. mai 2010. aasta kohtumäärus Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia vs. nõukogu ja komisjon, C‑451/09 P, ei avaldata, EU:C:2010:268, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
427
Kahjustatud isiku hooletu tegevus võib põhjusliku seose katkestada, kui see tegevus kujutab endast kahju tekkimise peamist põhjust (18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 61).
428
Hageja esitatud hüvitamisnõudeid peab Üldkohus hindama neist põhimõtetest lähtudes.
2.
Esimene nõudeosa, mis puudutab mõistliku menetlusaja eiramisega tekitatud kahju hüvitamist
429
Esimeses osas väidab hageja, et pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kuulutamist kulus komisjonil vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks enam kui kaks aastat ning hageja hinnangul ei ole see ajavahemik mõistlik, mistõttu on komisjonil kohustus maksta hagejale hüvitisena 20000 eurot.
430
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu institutsioonidel lasub kohustus teostada oma pädevust kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige hea halduse põhimõttega, mis on nüüd sõnastatud harta artiklis 41, mille lõikes 1 on sätestatud, et igaühel on õigus sellele, et liidu institutsioonid käsitleksid tema küsimusi mõistliku aja jooksul (vt 12. mai 2022. aasta kohtuotsus Klein vs. komisjon, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika).
431
Asjaomase haldusasutuse ülesanne on võtta seisukoht, kui ta peab seda tegema, ja lõpetada alustatud menetlus mõistliku aja jooksul (12. mai 2022. aasta kohtuotsus Klein vs. komisjon, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, punkt 89).
432
Lisaks ei tule seda, kas menetluse kestus on mõistlik, kindlaks teha lähtuvalt täpsest, abstraktselt määratletud ajalisest ülempiirist. Seda tuleb hinnata igal konkreetsel juhul lähtuvalt asjaomase üksikjuhtumi asjaoludest, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks, asja keerukust ja erinevaid menetlusetappe, mille liidu institutsioon on läbinud, ning poolte käitumist menetluse käigus. Asjasse puutuvate kriteeriumide loetelu ei ole ammendav ja ajavahemiku mõistlikkust hinnates ei pea liidu kohus analüüsima juhtumi asjaolusid iga kriteeriumi alusel süstemaatiliselt (vt 12. mai 2022. aasta kohtuotsus Klein vs. komisjon, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
433
Käesoleval juhul tuleb esimesena kindlaks teha, kas aeg, mis kulus komisjonil vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks, oli ebamõistlikult pikk, millisel juhul on komisjon rikkunud eespool punktides 430 ja 431 osutatud nõudeid.
434
Esiteks tuleb märkida, et kolme kuud 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kuulutamisest kuni 6. mai 2019. aasta kirjani, milles komisjon palus hagejal esitada teatavad dokumendid, ei saa käsitada ebamõistlikuna, võttes arvesse asja ja kohtuotsuse õiguslikku keerukust.
435
Sellega seoses tuleb meenutada, et 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) punktides 190 ja 191 kinnitas Euroopa Kohus, et mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“, millele viidatakse liidu finantseeskirjades, on üldkohaldatav mõiste, mille tõlgendamine nende õigusnormide kontekstis võib vastava kohtupraktika puudumisel tekitada raskusi, ning et selle mõiste kohaldamine võib käesoleval juhul osutuda keeruliseks ja tuua kaasa raskusi asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel, võttes arvesse hageja konkreetset olukorda.
436
Teiseks ei ole põhjendatud ka hageja etteheide, mis puudutab ajavahemikku 6. maist kuni 18. juulini 2019, mil komisjon püüdis täita 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), pidades hagejaga kirjavahetust, ega ka ajavahemikku 18. juulist 2019 ehk kuupäevast, mil komisjon kordas hagejale 6. mail 2019 esitatud palvet, kuni 26. novembrini 2019, mil komisjon saatis teabetaotlused väidetavalt hageja liikmeks olevatele riikidele.
437
Samamoodi tuleb võtta arvesse asjaolu, et kogu kahe aasta, nelja kuu ja kaheksa päeva pikkune tähtaeg, mille lõpus võeti vastu vaidlustatud otsus, hõlmas ka aega, mil komisjon konsulteeris küsitletud riikidega, kuna hageja keeldus talle allkirjastatud asutamisdokumentide ja nendele lisatud tõendite esitamisest.
438
Seetõttu ei kulunud see osa vaidluse all olevast ajast, mis algas 6. mail 2019 ja lõppes 10. veebruaril 2021, mil saabus komisjoni läbiviidud konsulteerimise käigus kõige hilisem vastus, mitte komisjonist, vaid hagejast tingitud põhjustel, kuna pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kuulutamist ei tegutsenud viimane mõistliku hoolsusega.
439
Kolmandaks ei saa asuda seisukohale, et komisjon viivitas 10. veebruarist kuni 19. veebruarini 2021, mil ta saatis oma otsuse projekti hagejale seisukoha esitamiseks. Põhjendamatu on ka etteheide, mis puudutab pisut enam kui kolmekuist aega 19. veebruarist 8. juunini 2021, mis esiteks hõlmas aega, mis oli antud hagejale seisukohtade esitamiseks, ja teiseks aega, mis kulus komisjonil selleks, et kooskõlas ärakuulamisõigusega hageja seisukohti nõuetekohaselt arvesse võtta.
440
Eeltoodust tuleneb seega, et aeg, mis komisjonil vaidlustatud otsuse koostamiseks ja vastuvõtmiseks kulus, ei ole eespool punktides 430 ja 431 osundatud kohtupraktika tähenduses ebamõistlik.
441
Teisena tuleb sedastada, et hageja ei ole tõendanud, et selle nõudeosa aluseks oleva väidetava rikkumise tagajärjel on tekkinud varaline või mittevaraline kahju.
442
Seetõttu tuleb käesolev osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3.
Teine nõudeosa, mis puudutab vaidlustatud otsusega väidetavalt tekitatud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamist
443
Teises nõudeosas palub hageja mõista komisjonilt välja 8651903 euro suurune hüvitis varalise kahju eest, mis tekkis tema hinnangul vaidlustatud otsuse tagajärjel, ning 15 miljoni euro suurune hüvitis talle tekitatud mittevaralise kahju eest.
444
Sellega seoses tuleneb eespool punktist 417, et vaidlustatud otsuse tühistamise nõue jääb rahuldamata, mistõttu ei ole täidetud eespool punktis 420 mainitud esimene liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimus, mis puudutab isikutele õigusi andva õigusnormi rikkumist.
445
Kuigi on tõsi, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuse tegemisel õigusnormi, kui keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks kokkuleppeks, siis ei mõjuta see kõnealuse otsuse õiguspärasust ning seega ei saa seda käsitada hageja poolt sellega seostatava kahju otsese ja kindla põhjusena.
446
Selles osas esitatud hüvitisnõude põhjendusena ei ole hageja tuginenud muudele õigusvastasusega seotud väidetele peale nende, mille ta esitas tühistamisnõude põhjendusena.
447
Järelikult tuleb hüvitamisnõude teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ning seetõttu hageja nõuded tervikuna rahuldamata jätta.
V. Kohtukulud
448
Kodukorra artikli 134 lõigete 1 ja 3 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud, ja kummagi poole kohtukulud jäävad tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kodukorra artikli 135 lõikes 1 on sätestatud, et õigluse kaalutlusel võib Üldkohus otsustada, et kohtuvaidluse kaotanud pool kannab lisaks enda kohtukuludele vaid osa vastaspoole kohtukuludest või ei mõisteta temalt üldse kohtukulusid välja.
449
Käesoleval juhul on hageja kohtuvaidluse kaotanud. Siiski on tuvastatud, et komisjon rikkus õigusnormi vaidlustatud otsuse põhjenduses, mis puudutas seda, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni ei saa käsitada rahvusvahelise kokkuleppena, mis võis ajendada hagejat esitama käesoleva hagi eesmärgiga tuvastada selle seisukoha õigusvastasus. Neil asjaoludel peab Üldkohus õiglaseks jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. septembril 2024 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
I. Vaidluse taust
A. Varasem haldusmenetlus
B. Varasem kohtumenetlus
C. 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) järgnenud haldusmenetlus
D. 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusele International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) järgnenud kohtumenetlus
II. Hagi esitamisest hilisemad asjaolud
III. Poolte nõuded
IV. Õiguslik käsitlus
A. Vastuvõetavus
1. Hageja advokaatidele antud volituse nõuetekohasus
2. Hagiavalduse lisa A.24 vastuvõetavus
3. Repliigi lisa C.1 vastuvõetavus
B. Tühistamisnõue
1. Teise väite esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist
2. Esimene väide, mis puudutab mitme õigusnormi ja eelkõige ELTL artikli 266 rikkumist ning kohtuotsuse seadusjõu ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
a) Esimene väiteosa, mis puudutab ELTL artikli 266 rikkumist ja 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) seadusjõu eiramist
1) Esimene etteheide, mis puudutab ELTL artikli 266 rikkumist
2) Teine etteheide, mis puudutab kohtuotsuse seadusjõu eiramist
b) Teine väiteosa, mis puudutab hea usu põhimõtte, nemo auditur propriam turpitudinem allegans’i põhimõtte ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
1) Teine etteheide, mis puudutab liidu õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist
2) Esimene etteheide, mis puudutab hea usu põhimõtte ja nemo auditur’i põhimõtte rikkumist
c) Kolmas väiteosa, mis puudutab võrdsuse põhimõtte rikkumist
3. Kolmas väide, mis puudutab õiguskindluse põhimõtte rikkumist
4. Neljas väide, mis puudutab ilmseid hindamisvigu ja muid õigusnormide rikkumisi
a) Liidu finantseeskirjades sätestatud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlus
b) Esimene väiteosa, mis puudutab ilmseid hindamisvigu ja õigusnormide rikkumist hageja liikmete tuvastamisel
1) Esimene etteheide, mis puudutab ilmset hindamisviga, mis tulenes sellest, et komisjon eristas kunstlikult hageja asutajaks olevaid riike, hagejat toetavaid riike ja hageja juhtkomitee liikmeid
2) Teine etteheide, mis puudutab ilmset hindamisviga Belgia ja Austria seisukoha tõlgendamisel
i) Esimene argument, mis puudutab ilmset hindamisviga Austria asutuste vastuse tõlgendamisel
ii) Teine argument, mis puudutab ilmset hindamisviga Belgia asutuste vastuse tõlgendamisel
3) Kolmas etteheide, mis puudutab õigusnormide rikkumist ja ilmset hindamisviga seoses sellega, et komisjon ei tunnustanud liidu ühinemist hagejaga
c) Teine väiteosa, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses sellega, et komisjon keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks lepinguks, millega asutatakse rahvusvaheline organisatsioon
1) Esimene etteheide, mis puudutab õigusnormide rikkumist tulenevalt sellest, et komisjon keeldus kvalifitseerimast 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni rahvusvaheliseks lepinguks
i) Esimene argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni õigusliku siduvusega
ii) Teine argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses nõudega, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile pidid alla kirjutama selleks volitatud esindajad
iii) Kolmas argument, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allkirjastamis- või ratifitseerimiskirjade nõudega
iv) Käesoleva etteheite esimese ja teise argumendi põhjendatuse mõju vaidlustatud otsuse õiguspärasusele
2) Teine etteheide, mis puudutab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutajate tahte tõlgendamist seoses hagejale rahvusvahelise organisatsiooni staatuse omistamisega
d) Kolmas väiteosa, mis puudutab õigusnormide rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute hilisema tegevusega ja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisega liidu ja teatavate riikide poolt
1) Esimene etteheide, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allakirjutanute edaspidise tegevusega
2) Teine etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon õigusnorme, jättes arvesse võtmata selle, et liit ja mõned riigid on hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatust tunnustanud
i) Esimene argument, mis puudutab seda, et jättes hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamata, rikkus komisjon Viini konventsiooni artikleid 27 ja 46
ii) Teine argument, mis puudutab seda, et komisjon on rikkunud õigusnormi, jättes arvesse võtmata hageja sõlmitud asukohalepingud
3) Kolmas etteheide, mis puudutab seda, et komisjon rikkus õigusnormi, jättes arvesse võtmata asjaolu, et hageja liikmed ei ole hagejat laiali saatnud, ning asjaolu, et hageja vastab eripädevuse põhimõttele
5. Teise väite teine ja kolmas osa, mis puudutavad vastavalt hoolsuskohustuse ja erapooletuse kohustuse rikkumist
a) Teise väite teine osa, mis puudutab hoolsuskohustuse rikkumist
b) Kolmas väiteosa, mis puudutab erapooletuse kohustuse rikkumist
C. Hüvitamisnõue
1. Liidu institutsioonide vastutuse tekkimise tingimused
2. Esimene nõudeosa, mis puudutab mõistliku menetlusaja eiramisega tekitatud kahju hüvitamist
3. Teine nõudeosa, mis puudutab vaidlustatud otsusega väidetavalt tekitatud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamist
V. Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.