62019CC0930
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 22. märtsil 2021 (
1
)
Kohtuasi C‑930/19
X
versus
État belge
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia))
Eelotsusetaotlus – Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artikli 13 lõige 2 – Liidu kodaniku pereliikmete elamisõigus – Liidu kodaniku ja kolmanda riigi kodaniku vaheline abielu – Kolmanda riigi kodanikust koduvägivalla ohvri elamisõiguse säilitamine abielu lõppemise korral – Piisavate vahendite olemasolu tõendamise kohustus – Selle kohustuse puudumine direktiivis 2003/86/EÜ – Kehtivus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 20 ja 21 – Võrdne kohtlemine – Diskrimineerimine perekonna taasühinemist taotleva isiku kodakondsuse alusel
Sisukord
I. Sissejuhatus
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1. Harta
2. Direktiiv 2004/38
3. Direktiiv 2003/86
B. Belgia õigus
III. Põhikohtuasja asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
IV. Analüüs
A. Euroopa Kohtu pädevus
B. Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavus
1. Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavust puudutava analüüsi vajalikkus
2. Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkte a ja c puudutava Euroopa Kohtu praktika ulatus
a) Kohtuotsus Singh jt
1) Kohtuotsuse Singh jt põhjenduste analüüs
i) Mõiste „liidu kodaniku lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist“: direktiivi 2004/38 artiklite 12 ja 13 koostoimes tõlgendamise asjakohatus
ii) Kolmanda riigi kodanikust abikaasa tuletatud elamisõiguse kaotus kui tagajärg, mis kaasneb liidu kodaniku vastuvõtvast liikmesriigist „lahkumisega“ direktiivi 2004/38 artikli 12 tähenduses
2) Kohtuotsuse Singh jt ulatuse piiramine
b) Kohtuotsus NA
1) Kohtuotsus NA kohtuotsusest Singh jt tuleneva loogika edasikandjana
2) Kohtuotsuse NA ajakohastamise vajalikkus
i) Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c sõnastus
ii) Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c eesmärk, kontekst ja kujunemislugu
3. Vahekokkuvõte direktiivi 2004/38 kohaldatavuse kohta
4. Hiljutised arengusuunad koduvägivalla ohvrite kaitset puudutavates liidu õigusnormides: õiguslikud arengusuunad, mida tuleb arvesse võtta
C. Eelotsuse küsimuse analüüs
1. Diskrimineerimiskeelu põhimõte ja harta artikkel 21
2. Võrdse kohtlemise põhimõte ja harta artikkel 20
a) Küsimus, kas liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku olukord direktiivi 2004/38 kontekstis on sarnane teise kolmanda riigi kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku olukorraga direktiivi 2003/86 kontekstis
1) Liidu kodakondsus ja ühine poliitika sisserändeõiguse valdkonnas: kaks erinevat valdkonda erinevate põhimõtete ja eesmärkidega
2) Direktiivid 2003/86 ja 2004/38: kaks erinevat regulatsiooni, mis lähtuvad erinevatest eesmärkidest
i) Direktiiviga 2003/86 kehtestatud kord
ii) Direktiiviga 2004/38 kehtestatud kord
b) Vahekokkuvõte
V. Ettepanek
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab direktiivi 2004/38/EÜ (
2
) artikli 13 lõike 2 kehtivust Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) (
3
) artiklite 20 ja 21 seisukohast.
2.
See taotlus on esitatud põhikohtuasja kaebaja – kelleks on Euroopa Liidu kodanikust lahutatud, ent abielu kestel temapoolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanik – ja Belgia riigi vahelises vaidluses, mis puudutab põhikohtuasja kaebaja elamisõiguse säilitamist selles liikmesriigis.
3.
Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõige 2 on kehtetu sel põhjusel, et nimetatud sätte kohaselt peab abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral liidu kodanikuga abielus oleva ja koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamiseks olema eelkõige täidetud piisavate vahendite olemasoluga seotud tingimus, samas kui direktiivi 2003/86/EÜ (
4
) artikli 15 lõike 3 kohaselt ei pea selline tingimus täidetud olema perekonna taasühinemise õigust kasutanud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamiseks abielulahutuse või lahuselu korral.
4.
Kuna Euroopa Kohtul tuleb käesolevas kohtuasjas otsustada direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kehtivuse üle, tekib tal ka võimalus täpsustada kohtuotsuste Singh jt (
5
) ja NA (
6
) ulatust, lähtudes hiljutistest arengusuundadest koduvägivalla ohvrite kaitset käsitlevates liidu ja liikmesriikide õigusnormides.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1.
Harta
5.
Harta artiklis 20 „Võrdsus seaduse ees“ on sätestatud, et „[k]õik on seaduse ees võrdsed“.
6.
Harta artikli 21 „Diskrimineerimiskeeld“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Keelatud on igasugune diskrimineerimine, sealhulgas diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste omaduste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puuete, vanuse või seksuaalse sättumuse tõttu.
2.   Igasugune kodakondsuse alusel diskrimineerimine on aluslepingute reguleerimisalas keelatud, ilma et eelöeldu piiraks nende erisätete kohaldamist.“
2.
Direktiiv 2004/38
7.
Direktiivi 2004/38 artikli 13 „Pereliikmete elamisõiguse säilitamine abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral“ lõikes 2 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei kaota liidu kodaniku pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või artikli 2 lõike 2 punktis b nimetatud registreeritud kooselu lõpetamise korral nii kaua kui vaja elamisõigust, kui:
a)
enne abielulahutuse või abielu kehtetuks tunnistamise menetluse või artikli 2 lõike 2 punktis b nimetatud registreeritud kooselu lõpetamise algatamist on abielu või registreeritud kooselu kestnud vähemalt kolm aastat, sealhulgas üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis, või
[…]
c)
seda õigustavad eriti rasked asjaolud, näiteks koduvägivalla ohvriks langemine abielu või registreeritud kooselu ajal, […]
[…]
Enne alalise elamisõiguse saamist on asjaomaste isikute elamisõiguse tingimuseks nõue, mille kohaselt nad peavad suutma tõendada, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis. „Piisavad vahendid“ on määratletud artikli 8 lõikes 4.
Need pereliikmed säilitavad oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel.“
3.
Direktiiv 2003/86
8.
Direktiivi 2003/86 artikli 15 lõigetes 3 ja 4 on sätestatud:
„3.   Lesestumise, lahutuse, lahuselu või vahetult üleneva või alaneva lähisugulase surma korral võib vajadusel taotluse esitamise korral väljastada eraldi elamisloa isikutele, kes on liikmesriigi territooriumile sisenenud seoses perekonna taasühinemisega. Liikmesriigid kehtestavad sätted, mis tagavad eraldi elamisloa andmise eriti raskete asjaolude korral.
4.   Eraldi elamisloa andmise ja kehtivusaja tingimused kehtestatakse vastavalt siseriiklikule õigusele.“
B. Belgia õigus
9.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõige 2 on Belgia õigusesse üle võetud 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers du 15 décembre 1980) (edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikliga 42 quater (
7
).
10.
15. detsembri 1980. aasta seaduse põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldamisele kuuluva redaktsiooni artikli 42 quater lõike 1 esimese lõigu punktis 4 ja kolmandas lõigus on sätestatud:
„§ 1er.   Järgmistel juhtudel võib minister või tema volitatud ametiisik elamisõiguse tunnustamisele järgneva viie aasta jooksul lõpetada elamisõiguse, mis on liidu kodaniku pereliikmetel, kes ise liidu kodanikud ei ole, ja kes viibivad Belgias liidu kodaniku pereliikmetena:
[…]
4o abielu või […] registreeritud kooselu liidu kodanikuga, kellega nad kaasas olid või kellega nad ühinesid, on lõppenud või neil pole enam ühist eluaset; […]
[…]
Elamisõiguse lõpetamise otsustamisel võtab minister või tema volitatud ametiisik arvesse asjaomase isiku kuningriigis elamise kestust, tema vanust, terviseseisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, ühiskondlikku ja kultuurilist lõimumist kuningriigis ning tema sidemete tugevust päritoluriigiga“. (
8
)
11.
Selle seaduse artikli 42 quater lõike 4 esimese lõigu punktis 4 ja teises lõigus on sätestatud:
„§ 4.   Ilma et see piiraks lõike 5 kohaldamist, ei kohaldata lõike 1 esimese lõigu punkti 4:
4o […] kui seda nõuab eriliselt keeruline olukord, näiteks kui pereliige tõendab, et on abielus või artikli 40bis lõike 2 esimese lõigu punktides 1 või 2 nimetatud kooselus olles langenud koduvägivalla või karistusseadustiku (Code pénal) artiklites 375, 398–400, 402, 403 või 405 nimetatud vägivallategude ohvriks;
ning kui asjaomased isikud tõendavad, et nad tegutsevad Belgias töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjatena või et neil on artikli 40 lõike 4 teises lõigus nimetatud piisavad vahendid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal kuningriigi sotsiaalabisüsteemi ja neil on Belgias kõiki riske kattev tervisekindlustus või kui nad juba on moodustanud kuningriigis perekonna neile tingimustele vastava isikuga.“
12.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et direktiivi 2003/86 artikli 15 lõige 3 on Belgia õigusesse üle võetud 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 11 lõikega 2.
13.
15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 11 lõike 2 esimese lõigu punktis 2 ning teises, neljandas ja viiendas lõigus on sätestatud:
„§ 2   Järgmistel juhtudel võib minister või tema volitatud ametiisik otsustada, et välismaalasel, kes on artikli 10 alusel saanud kuningriigis elamise loa, ei ole enam õigust kuningriigis elada:
[…]
2o Välismaalase ja temaga ühinenud välismaalase vahel ei ole enam tegelikku abielu- või perekonnasuhet;
[…]
Punkti […] 2, […] alusel võib vastava otsuse teha üksnes esimese viie aasta jooksul elamisloa andmisest või artikli 12bis lõigetes 3 või 4 sätestatud juhul taotluse esitamist tõendava dokumendi väljastamisest arvates.
[…]
Minister või tema volitatud ametiisik ei või esimese lõigu [punkti] 2 […] alusel elamisõigust ära võtta, kui välismaalane tõendab, et ta on abielus või kooselus olles langenud karistusseadustiku (Code pénal) artiklites 375, 398–400, 402, 403 või 405 nimetatud tegude ohvriks. […].
Esimese lõigu [punkti] 2 […] alusel elamisõiguse lõpetamise otsustamisel võtab minister või tema volitatud ametiisik arvesse asjaomase isiku perekonnasidemete laadi ja tugevust ning tema kuningriigis elamise kestust, samuti perekondlikke, kultuurilisi või sotsiaalseid sidemeid tema päritoluriigis.“
III. Põhikohtuasja asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
14.
Põhikohtuasja kaebaja, kes on Alžeeria kodanik, abiellus 26. septembril 2010. aastal Alžiiris (Alžeeria) Prantsusmaa kodanikuga. 22. veebruaril 2012 saabus ta lühiajalise viisa alusel Belgiasse, et ühineda oma abikaasaga, kes elas selles liikmesriigis.
15.
Põhikohtuasja kaebaja abikaasa sünnitas 20. aprillil 2012 nende esimese lapse, kes on Prantsusmaa kodanik.
16.
Põhikohtuasja kaebaja kui Prantsusmaa kodaniku abikaasa esitas 7. mail 2013. aastal taotluse liidu kodaniku pereliikme elamisloa saamiseks ning sai 13. detsembril 2013 selle elamisloa, mis kehtis kuni 3. detsembrini 2018.
17.
Pärast peaaegu viit aastat abielu ja kaht aastat Belgias koos elamist oli oma abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud põhikohtuasja kaebaja sunnitud 2015. aastal abikaasade ühisest elukohast lahkuma. Esiti peatus ta varjupaigas, seejärel asus 22. mail 2015. aastal elama Tournaisse (Belgia). 2. märtsil 2015. aastal esitas põhikohtuasja kaebaja koduvägivalla toime panemist puudutava süüteoteate.
18.
Lähtudes 30. oktoobril 2015 koostatud kooselu tuvastamise aruandest, kus leiti, et põhikohtuasja kaebaja ja tema abikaasa ei ela koos, kuna viimane ja nende tütar elasid alates 10. septembrist 2015 Prantsusmaal, tegi Belgia valitsus 2. märtsil 2016. aastal otsuse, millega lõpetas põhikohtuasja kaebaja üle kolme kuu kestva elamisõiguse koos ettekirjutusega riigi territooriumilt lahkumiseks. See otsus aga tühistati Conseil du contentieux des étrangers’ (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia) 16. septembri 2016. aasta kohtuotsusega.
19.
10. märtsi 2017. aasta kirjas palus põhikohtuasja vastustaja põhikohtuasja kaebajal esitada täiendavat teavet, eelkõige tõendid oma elatusvahendite ja ravikindlustuse kohta. Põhikohtuasja kaebaja teatas 2. mail 2017 põhikohtuasja vastustajale, et ta langes oma abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks ning taotles elamisõiguse säilitamist vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 42 quater lõike 4 esimese lõigu punktidele 1, 3 ja 4.
20.
Põhikohtuasja vastustaja lõpetas 14. detsembri 2017. aasta otsusega ilma riigi territooriumilt lahkumiseks ettekirjutust tegemata põhikohtuasja kaebaja elamisõiguse, kuna viimane ei olnud esitanud tõendeid eelkõige selle kohta, et tal endal on piisavalt elatusvahendeid. Põhikohtuasja kaebaja esitas 26. jaanuaril 2018 selle otsuse peale tühistamiskaebuse Conseil du contentieux des étrangers’le (välismaalaste asjade halduskohus).
21.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus osutab sellele, et vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 42 quater lõikele 4, millega on Belgia õigusesse üle võetud direktiivi 2004/38 artikli 13 lõige 2, eeldab abielu kestel oma abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamine abielulahutuse või abikaasade faktilise kooselu lõppemise korral seda, et täidetud on teatud tingimused, eelkõige tingimus, et isikul on piisavalt vahendeid ja ravikindlustus. Samuti märgib see kohus, et vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 11 lõikele 2, millega on Belgia õigusesse üle võetud direktiivi 2003/86 artikli 15 lõige 3, peab samadel asjaoludel Belgias seaduslikul alusel elava kolmanda riigi kodanikuga perekonna taasühinemise õigust kasutanud kolmanda riigi kodanikule eraldi elamisloa andmise eeldusena olema tõendatud üksnes koduvägivalla aset leidmine.
22.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et oma abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanikke koheldakse erinevalt sõltuvalt sellest, kas nad on kasutanud õigust perekonna taasühinemiseks liidu kodanikuga või kolmanda riigi kodanikuga, ning selline erinev kohtlemine tuleneb direktiivide 2004/38 ja 2003/86 sätetest.
23.
Neil asjaoludel otsustas Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus) 13. detsembri 2019. aasta kohtuotsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 20. detsembril 2019, menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2004/38] artikli 13 lõige 2 on [harta] artiklitega 20 ja 21 vastuolus osas, milles selles on ette nähtud, et liidu kodaniku pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, ei kaota abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral elamisõigust – eelkõige siis, kui seda õigustavad eriti rasked asjaolud, näiteks koduvägivalla ohvriks langemine abielu või registreeritud kooselu ajal –, kuid üksnes tingimusel, et puudutatud isikud tõendavad, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis, samal ajal kui [direktiivi 2003/86] artikli 15 lõikes 3, kus on ette nähtud sama võimalus elamisõiguse säilimiseks, ei ole sellele säilimisele niisugust tingimust kehtestatud?“
24.
Kirjalikud seisukohad on esitanud põhikohtuasja kaebaja, Belgia valitsus ning Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon.
25.
Kohtuistungil, mis toimus 7. detsembril 2020, esitasid Euroopa Kohtule oma suulised seisukohad põhikohtuasja kaebaja, Belgia valitsus ning parlament, nõukogu ja komisjon.
IV. Analüüs
26.
Järgmisena käsitlen, võttes arvesse Belgia valitsuse sellekohast argumenti, kõigepealt küsimust, kas Euroopa Kohus on pädev eelotsuse küsimusele vastama (A). Leides, et see on nii, analüüsin seejärel direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kohaldatavust, et hajutada kõik kahtlused selle kohta, et käesoleval juhul on eelotsuse küsimus vastuvõetav (B). Viimaks käsitlen selle sätte kehtivust (C).
A. Euroopa Kohtu pädevus
27.
Belgia valitsus leiab oma kirjalikes seisukohtades, et Euroopa Kohus ei ole pädev eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastama. Esiteks ei kahtle see kohus direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kehtivuses mitte mõne liidu õigusnormi seisukohast, vaid Belgia seadusandja poolt direktiivi 2003/86 artikli 15 lõigetest 2 ja 3 tuleneva pädevuse teostamisel kehtestatud liikmesriigi õigusnormi seisukohast. Teiseks rikuks direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikes 2 sätestatud tingimuste arvestamata jätmine liidu ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse eeskirju. Kolmandaks ei saa harta sätted õõnestada liikmesriikide pädevust sellistes küsimustes nagu see, mis puudutab liidu kodaniku pereliikmeks mitteoleva kolmanda riigi kodaniku riigis viibimise õiguse tingimusi.
28.
Soovin siinkohal tähelepanu juhtida sellele, et ELL artikli 19 lõike 3 punktis b ja ELTL artikli 267 esimese lõigu punktis b on sätestatud, et Euroopa Kohus on pädev tegema ilma igasuguse erandita eelotsuseid liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktide tõlgendamise ja kehtivuse kohta (
9
), kuna need õigusaktid peavad olema täielikult kooskõlas aluslepingute sätete ja neist tulenevate põhiseaduslike põhimõtetega ning harta sätetega (
10
).
29.
Käesoleval juhul leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikes 2 ja direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikes 3 on liidu seadusandja – eelkõige abielulahutuse ja lahuseluga seoses – reguleerinud oma abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamise erinevalt sõltuvalt sellest, kas nimetatud abikaasa on liidu kodanik või kolmanda riigi kodanik. See kohus leiab, et nii on liidu seadusandja kehtestanud erineva kohtlemise perekonna taasühinemist taotleva isiku kodakondsuse alusel, rikkudes sellega harta artikleid 20 ja 21. Leides, et liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku jaoks direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikega 2 kehtestatud regulatsioon on ebasoodsam kui teise kolmanda riigi kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku jaoks direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikega 3 kehtestatud regulatsioon, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul hinnata direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kehtivust harta artiklite 20 ja 21 seisukohast.
30.
Neil asjaoludel leian, et Belgia valitsuse vastuväited, mis puudutavad Euroopa Kohu pädevust, tuleb tagasi lükata.
B. Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavus
31.
Eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul otsustada direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kehtivuse üle.
32.
Märgin kõigepealt, et enne selle sätte kehtivuse analüüsimisele asumist on vaja kontrollida, kas see küsimus on vastuvõetav. Selleks tuleb uurida, kas direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkt c kuulub konkreetsel juhul kohaldamisele.
33.
Komisjon on nimelt avaldanud kahtlusi direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavuse osas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav. Need kahtlused põhinevad asjaolul, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud mis tahes andmeid põhikohtuasja kaebaja abielulahutuse või abielu kehtetuks tunnistamise kohta. Kohtuotsusest NA (
11
) tuleneb aga, et selle direktiivi artikli 13 lõike 2 kohaldatavus eeldab seda, et otsus kolmanda riigi kodaniku ja liidu kodaniku abielu lahutamise või nendevahelise abielu kehtetuks tunnistamise kohta on tehtud või vähemalt on sellekohast menetlust alustatud enne, kui liidu kodanik vastuvõtvast liikmesriigist lahkub.
34.
Põhikohtuasja pooled ja ülejäänud menetlusse astujad selle sätte kohaldatavusele seevastu vastu ei vaidle. Samamoodi on see ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu puhul, kes on eelotsuse küsimuse esitamisel oma põhjendustes lähtunud sellest, et see säte on kohaldatav.
35.
Käsitlen seda küsimust eesmärgiga hajutada kõikvõimalikud kahtlused, et selle sätte kehtivusele antav hinnang ei pruugi üldse olla seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega (
12
). Niisiis kontrollin enne eelotsuse küsimuse käsitlema asumist, kas isik, kes on sellises olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja, kuulub direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldamisalasse.
1.
Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavust puudutava analüüsi vajalikkus
36.
Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kohaldatavusega seoses juhin tähelepanu sellele, et Euroopa Kohus on kohtuotsuses NA (
13
) öelnud, et „selle sätte, sealhulgas artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktil c põhineva õiguse kohaldamine [sõltub] sellest, kas asjaomased isikud on lahutatud“. Seejuures leidis Euroopa Kohus, et kui kolmanda riigi kodanik on abielu ajal langenud koduvägivalla ohvriks, mille toimepanijaks oli liidu kodanik, kellest ta on lahutatud, peab liidu kodanik vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikele 1 elama vastuvõtvas liikmesriigis kuni lahutusmenetluse algatamiseni, et kolmanda riigi kodanikul oleks õigus tugineda direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktile c (
14
).
37.
Seega oleks põhikohtuasjas käsitletava juhtumi puhul otsustava tähtsusega asjaoluks abielulahutuse menetluse alguskuupäev. Vastuseks Euroopa Kohtu esitatud teabe andmise taotlusele on eelotsusetaotluse esitanud kohus sellega seoses märkinud, et abielulahutuse avaldus esitati 5. juulil 2018 ning 24. juulil 2018 abielu lahutati, lahutus jõustus 2. oktoobril 2018 (
15
).
38.
Kuna käesolevas asjas oli abielulahutuse menetluse alguskuupäev hilisem kuupäevast, mil põhikohtuasja kaebaja abikaasa Belgia territooriumilt lahkus, ei kuuluks põhikohtuasja kaebaja kohtuotsusest NA (
16
) tulenevast kohtupraktikast lähtudes seega direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldamisalasse (
17
).
39.
Olen siiski arvamusel, et põhikohtuasja kaebaja kuulub selle sätte kohaldamisalasse.
40.
Järgnevas arutluskäigus selgitan, miks ma olen veendunud, et põhikohtuasjas vaidluse all olev säte on konkreetsel juhul kohaldatav ning miks on vajalik põhjalikult analüüsida kohtuotsusest NA tuleneva kohtupraktika ulatust (
18
). Lisaks sellele võimaldab see analüüs enne selle sätte kehtivuse analüüsimisele asumist kindlaks teha selle sätte tähenduse. Nagu Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, tuleb liidu õigusakti vastavalt tõlgendamise üldpõhimõttele võimaluste piires tõlgendada viisil, mis ei sea kahtluse alla selle kehtivust ning on kooskõlas kogu esmase õigusega (
19
).
41.
Alustan niisiis direktiivi 2004/38 artikli 13 lõiget 2 puudutava Euroopa Kohtu praktika ulatuse analüüsimisest. Seda analüüsi arvesse võttes pakun seejärel direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktile c tõlgenduse, mis ei ole üksnes kooskõlas selle sätte sõnastuse, konteksti, eesmärgi ja kujunemislooga, vaid võimaldab säilitada ka liidu õigussüsteemi ja koduvägivalla ohvrite kaitset puudutava liidu poliitika üleüldise ühtsuse.
2.
Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkte a ja c puudutava Euroopa Kohtu praktika ulatus
42.
Kuigi kohtuotsus NA (
20
) on ainus kohtuotsus, kus Euroopa Kohus direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendanud on, järgib see kohtuotsus kohtuotsuse Singh jt (
21
) loogikat. Minu analüüs puudutab seega neid kahte kohtuotsust.
a)
Kohtuotsus Singh jt
43.
Kohtuasi, milles tehti kohtuotsus Singh jt (
22
), puudutas kolme kolmanda riigi kodanikku, kes abiellumise tõttu Iirimaal elavate ja töötavate liidu kodanikega said selles liikmesriigis elamisõiguse vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikele 2 kui abikaasad, kes on liidu kodanikuga vastuvõtvas liikmesriigis kaasas või ühinevad temaga. Neil kolmel juhul alustati abielulahutuse menetlust pärast seda, kui abikaasad olid Iirimaa territooriumilt lahkunud.
44.
Esimese eelotsuse küsimusega küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus selles kohtuasjas nimelt seda, kas need kolm kolmanda riigi kodanikust abikaasat said direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a alusel säilitada elamisõiguse Iirimaal. Euroopa Kohus sõnastas selle küsimuse ümber järgmiselt: „Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanikust lahutatud kolmanda riigi kodanik, kelle abielu kestis enne abielulahutuse menetluse algatamist vähemalt kolm aastat, sealhulgas vähemalt üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis, võib selle sätte alusel säilitada selles liikmesriigis elamise õiguse, kui liidu kodanikust abikaasa on enne abielulahutust kõnealusest liikmesriigist lahkunud.“ (
23
)
45.
Olles esmalt juhtinud tähelepanu sellele, et liidu kodaniku pereliikmetest kolmandate riikide kodanikud saavad elamisõigusele tugineda üksnes vastuvõtvas liikmesriigis, kus elab liidu kodanik, mitte mõnes teises liikmesriigis (
24
), leidis Euroopa Kohus, et kui enne abielulahutuse menetluse algatamist lahkub liidu kodanik liikmesriigist, kus elab tema kolmanda riigi kodanikust abikaasa, selleks et asuda elama mõnes teises liikmesriigis või kolmandas riigis, lõpeb kolmanda riigi kodanikust abikaasa direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 2 kohane tuletatud elamisõigus liidu kodaniku lahkumisel, mistõttu ei saa seda enam direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a alusel säilitada (
25
). Euroopa Kohtu hinnangul peab nimelt selleks, et kolmanda riigi kodanik saaks viimati nimetatud sätte alusel elamisõiguse säilitada, tema liidu kodanikust abikaasa vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikele 1 elama vastuvõtvas liikmesriigis kuni abielulahutuse menetluse algatamiseni (
26
). Sellest arutluskäigust lähtudes otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et „liidu kodanikust lahutatud kolmanda riigi kodanik, kelle abielu kestis enne abielulahutuse menetluse algatamist vähemalt kolm aastat, sealhulgas vähemalt üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis, ei saa selle sätte alusel säilitada selles liikmesriigis elamise õigust, kui liidu kodanikust abikaasa on enne abielulahutuse menetluse algatamist kõnealusest liikmesriigist lahkunud“ (
27
).
1) Kohtuotsuse Singh jt põhjenduste analüüs
46.
Kohtuotsuses Singh jt esimesele eelotsuse küsimusele antud vastus on minu meelest vähemalt vaieldav (
28
), ning seda järgneval kolmel põhjusel.
47.
Esiteks tuleb direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a sõnastuse põhjal tõdeda, et liidu seadusandja ei ole selle kolmanda riigi kodanikest abikaasade elamisõiguse säilitamist võimaldava sätte kohaldamise tingimuseks seadnud seda, et liidu kodanik elab kuni abielulahutuse menetluse algatamise kuupäevani vastuvõtvas liikmesriigis. Selles sättes on nimelt osutatud üksnes tingimustele, et „enne abielulahutuse või abielu kehtetuks tunnistamise menetluse või artikli 2 lõike 2 punktis b nimetatud registreeritud kooselu lõpetamise algatamist on abielu või registreeritud kooselu kestnud vähemalt kolm aastat, sealhulgas üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis“ (
29
).
48.
Teiseks on oluline märkida, et kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Singh jt, puudutas esimene eelotsuse küsimus küll direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a, ent Euroopa Kohus sõnastas selle küsimuse ümber, osutades selle direktiivi artikli 13 lõikele 2 (
30
). Seetõttu ei piirdu vastus, mille Euroopa Kohus andis, üksnes kõnealuse direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktis a nimetatud olukorraga, vaid see puudutab kõiki selle direktiivi artikli 13 lõikes 2 sätestatud olukordi (
31
).
49.
Sellest järeldub, et selliselt ümber sõnastatud küsimusele vastates ei lähtunud Euroopa Kohus mitte üksnes liidu seadusandja poolt direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a kohaldamiseks ette nähtud tingimustest, vaid ka ühest uuest tingimusest. Teisisõnu, nõudes, et liidu kodanikust abikaasa elaks kuni abielulahutuse menetluse algatamise kuupäevani vastuvõtvas liikmesriigis, seadis Euroopa Kohus täiendava tingimuse lisaks direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktis a sätestatutele. Seega on tegemist kohtupraktikast tuleneva tingimusega, mis lisati kõnealuse direktiivi artikli 13 lõiget 2 tervikuna tõlgendades (
32
).
50.
Kolmandaks, kuigi ma mõistan suurepäraselt Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Singh jt (
33
) järgitud arutluskäigu loogikat ja olen põhimõtteliselt nõus selle kohtuotsuse punktides 50–57 esitatud Euroopa Kohtu analüüsiga, ei nõustu ma nimetatud kohtuotsuse punktis 67 tehtud järeldusega. Nimelt leidis Euroopa Kohus kõigepealt, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas „[tõi] liidu kodanikust abikaasa lahkumine juba kaasa vastuvõtvasse liikmesriiki jäänud kolmanda riigi kodanikust abikaasa elamisõiguse lõppemise“. Seejärel täpsustas Euroopa Kohus, et „[h]ilisem abielulahutuse avaldus ei saa seda õigust taastada, kuna direktiivi 2004/38 artiklis 13 on mainitud üksnes olemasoleva elamisõiguse „säilitamine“ (
34
).
51.
Siinkohal näib kohane juhtida tähelepanu sellele, et järgides kohtujurist Kokott’i sellekohast mõtet, põhjendas Euroopa Kohus seda seisukohta direktiivi 2004/38 artiklite 12 ja 13 „koostoime arvestamisega“ (
35
).
52.
Kahtlen siiski nii nende kahe artikli sellise koostoime arvestamise asjakohasuses (
36
) kui ka selle põhjal tehtud järelduses ehk selles, et ühelt poolt võib liidu kodanikust abikaasa lahkumine direktiivi 2004/38 artikli 12 kontekstis kaasa tuua kolmanda riigi kodanikust abikaasa elamisõiguse automaatse kaotamise ning et teiselt poolt võib selle direktiivi artikli 13 kontekstis liidu kodanikust abikaasa lahkumise tagajärjeks olla see, et kolmanda riigi kodanikust abikaasa jääb ilma õigusest direktiivi artikli 13 lõikes 2 sätestatud kaitsele ning see, et see säte muutub sisutühjaks ja kaotab oma soovitava toime.
i) Mõiste „liidu kodaniku lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist“: direktiivi 2004/38 artiklite 12 ja 13 koostoimes tõlgendamise asjakohatus
53.
Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 51 märkisin, tugineb Euroopa Kohtu seisukoht, mille kohaselt „[tõi] liidu kodanikust abikaasa lahkumine juba kaasa vastuvõtvasse liikmesriiki jäänud kolmanda riigi kodanikust abikaasa elamisõiguse lõppemise“ (
37
), direktiivi 2004/38 artiklite 12 ja 13 tõlgendamisele nende koosmõjus. Leian aga, et selline tõlgendamine ei ole asjakohane ja seda järgmistel põhjustel.
54.
Esiteks juhin tähelepanu sellele, et direktiivis 2004/38 eristatakse selgelt kaht liiki olukordi, mille korral on liidu seadusandja ette näinud liidu kodaniku pereliikmete elamisõiguse säilitamise: liidu kodaniku lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist (või tema surm), mis on selle direktiivi artikli 12 esemeks, ning abielulahutus, abielu kehtetuks tunnistamine või registreeritud kooselu lõpetamine, mis on kõnealuse direktiivi artikli 13 esemeks.
55.
Ühelt poolt ei ole lahkumine direktiivi 2004/38 artikli 12 tähenduses seotud abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise ega registreeritud kooselu lõpetamisega. Nagu ka komisjon Euroopa Kohtu poolt kohtuistungil esitatud küsimusele vastates rõhutas, tähendab mõiste „lahkumine“ selle sätte tähenduses „lihtsalt lahkumist“ ehk reaalset lahkumist kavatsuseta vastuvõtvasse riiki tagasi pöörduda, mille põhjuseks ei ole kavatsus abikaasast lahku minna, abielu lahutada, abielu kehtetuks tunnistada ega registreeritud kooselu lõpetada.
56.
Teiselt poolt ei viidata direktiivi 2004/38 artiklis 13 üldse lahkumisele, vaid üksnes abielulahutusele, abielu kehtetuks tunnistamisele või registreeritud kooselu lõpetamisele. Kui liidu kodanikust abikaasa lahkub vastuvõtvast liikmesriigist ja algatab oma päritoluliikmesriigis abielulahutuse menetluse, on tema lahkumise näol tingimata tegemist lahkumisega abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise eesmärgil (
38
). Pealegi, kui liidu kodanik lahkub sellisel juhul koos abikaasade alaealise lapsega, ilma et abikaasad selles kokku leppinud oleksid, eeldab direktiivi 2004/38 artikli 12 lõike 3 kohaldamine tingimata seda, et kohus on vanemate lahkumineku, abielulahutuse või kooselu lõpetamise raames andnud lapse tegeliku hooldusõiguse kolmanda riigi kodanikule, mis juhul oleks tegemist direktiivi artikli 13 lõike 2 esimeses lõigus punktis b reguleeritud olukorraga.
57.
Neid kaalutlusi arvesse võttes ei saa mõistet „lahkumine“ direktiivi 2004/38 artikli 12 tähenduses tõlgendada nii, et see on sama, mis lahkumine abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise eesmärgil selle direktiivi artikli 13 puhul, ning seda mõistet tuleb seega kummagi artikli kontekstis tõlgendada erinevalt, kuna neil on erinev eesmärk.
58.
Teiseks, nagu ka komisjon Euroopa Kohtu poolt kohtuistungil esitatud küsimusele vastates märkis, siis – võttes arvesse asjaolu, et direktiivi 2004/38 põhjendusest 15 tuleneb selgelt, et direktiivi artikli 13 eesmärgiks on see, et „[p]ereliikmed [oleksid] abielulahutuse […] korral õiguslikult kaitstud“ – välistaks abielulahutuse eesmärgil toimunud lahkumise käsitamine reaalse ja vastuvõtvasse liikmesriiki tagasipöördumise kavatsuseta lahkumisena selle direktiivi artikli 12 tähenduses liidu kodaniku abikaasa jaoks võimaluse saada selle direktiivi artikli 13 lõikes 2 ette nähtud õiguslikku kaitset, mis seisneb tuletatud elamisõiguse säilitamises, ning oleks seetõttu selgelt vastuolus viimatinimetatud sätte eesmärgiga (
39
).
ii) Kolmanda riigi kodanikust abikaasa tuletatud elamisõiguse kaotus kui tagajärg, mis kaasneb liidu kodaniku vastuvõtvast liikmesriigist „lahkumisega“ direktiivi 2004/38 artikli 12 tähenduses
59.
Kas liidu kodanikust abikaasa lahkumine muudab järgmisest päevast kolmanda riigi kodanikust abikaasa õiguslikku olukorda ja toob kohe automaatselt kaasa tuletatud elamisõiguse kaotamise?
60.
Minu arvates ei saa kolmanda riigi kodanikust abikaasa tuletatud elamisõiguse kaotamist pidada liidu kodaniku mis tahes lahkumise automaatseks tagajärjeks isegi direktiivi 2004/38 artikli 12 kontekstis, ning seda järgmistel põhjustel.
61.
Esiteks pean üldiselt täpsustama, et kuna 2004/38 artikli 3 lõike 1 kohane „soodustatud isiku“ staatus saadakse tulenevalt kolmanda riigi kodaniku abiellumisest liidu kodanikuga, kes teostab oma liikumisvabadust liikmesriigis, kus nad koos elavad, võib selle staatuse põhimõtteliselt kaotada, kui see liidu kodanik selle liikmesriigi territooriumilt lahkub.
62.
Minu arvates tuleb aga olukordi, mis ei vasta direktiivi 2004/38 artikli 12 lõikes 3 sätestatud tingimustele – nagu see, kui liidu kodanik lahkub reaalselt ja tagasipöördumise kavatsuseta ilma, et selle põhjuseks oleks abielulahutus, abielu kehtetuks tunnistamine või registreeritud kooselu lõpetamine, ning samas kui tema kolmanda riigi kodanikust abikaasa soovib jääda vastuvõtvasse liikmesriiki, kus nad koos elasid ilma, et tema ülalpidamisel oleks laps (
40
) – eristada ajutist laadi olukordadest, mille puhul tuleb asuda seisukohale, et liidu kodanikul ja tema kolmanda riigi kodanikust abikaasal on jätkuvalt „soodustatud isiku“ staatus direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Nimelt juhul, kui liidu kodanik peab nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel ajutiselt tagasi minema liikmesriiki, mille kodakondsus tal on, või seal ajutiselt elama või liikuma ajutiselt teise liikmesriiki või seal ajutiselt elama (
41
), peab tema kolmanda riigi kodanikust abikaasa, kes jääb vastuvõtvasse liikmesriiki eelkõige selleks, et vältida töö kaotamist või jätkata seal oma õpinguid või erialast väljaõpet, jätkuvalt kuuluma mõiste „soodustatud isik“ kohaldamisalasse direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 tähenduses (
42
) ajaks, mis on vajalik uue töökoha leidmiseks või õpingute lõpetamiseks.
63.
Juhin tähelepanu sellele, et igal juhul tuleneb direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikest 3, et elamisperioodi pidevust ei mõjuta ajutine eemalviibimine, mis ei ületa kuut kuud aastas, või pikemaajaline eemalviibimine seoses kohustusliku ajateenistusega või üks eemalviibimine maksimaalselt kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul olulistel põhjustel, näiteks rasedus ja sünnitus, raske haigus, õpingud või tööalane koolitus või lähetus mõnda teise liikmesriiki või kolmandasse riiki.
64.
Teiseks on ilmne, et liidu kodaniku teine, kolmas või neljas liikumine teise liikmesriiki kuulub liikumisvabaduse kohaldamisalasse samamoodi nagu tema esmakordne liikumine asjaomasesse vastuvõtvasse liikmesriiki, isegi kui tegemist on sinna liikumisega piiratud ajaks. Välistatud on liidu kodanike liikumisvabaduse sidumine sellega, kuidas abikaasad soovivad oma perekonnaelu korraldada, nõudes neilt koos elamist asjaoludel, mil see põhjendatud ei ole (
43
). Eelkõige abikaasade majanduslik või tööga seotud olukord võib ajendada liidu kodanikust abikaasat nõustuma ajutiselt töökohaga teises liikmesriigis (
44
).
65.
Kolmandaks, see, kui tõdeda, et kolmanda riigi kodanikust abikaasa võib tuletatud elamisõiguse automaatselt kaotada olukorras, kus liidu kodanik teostab õigust vabalt liikuda, ei läheks mitte üksnes vastuollu direktiivi 2004/38 taotletavate eesmärkidega, vaid kujutaks enesest ka igale liidu kodanikule ELTL artiklist 21 tuleneva liikumisvabaduse piirangut. Selline automaatne elamisõiguse kaotus võiks pärssida liidu kodanikust abikaasa huvi oma vaba liikumise õiguse teostamise vastu ning ajendada teda näiteks keelduma tööpakkumisest teises liikmesriigis.
66.
Neljandaks räägib elamisõiguse automaatse kaotamise vastu harta artikliga 7 tagatud õigus era- ja perekonnaelu austamisele. Kui asuda seisukohale, et juhul, kui liidu kodanik liigub nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel teise liikmesriiki ja elab ajutiselt seal, kaotab kolmanda riigi kodanikust abikaasa automaatselt tuletatud elamisõiguse, riivaks see era- ja perekonnaelu koostoimes asjaomase liidu kodaniku liikumisvabadust (
45
). Harta artiklit 7 silmas pidades võib see viia selleni, et endiselt abielus oleva kolmanda riigi kodaniku elamisõigus tuleb säilitada (
46
).
67.
Neil asjaoludel ei saa arvata, et kolmanda riigi kodanikust abikaasa kaotab tuletatud elamisõiguse automaatselt kõigil juhtudel, ning see sõltub konkreetsele juhtumile antavast hinnangust.
68.
Pärast neid mõtteid naaskem kohtuotsuse Singh jt analüüsimise juurde.
2) Kohtuotsuse Singh jt ulatuse piiramine
69.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et tahtmata kahtluse alla seada kohtuotsuse Singh jt (
47
) punktides 50–57 sisalduvat Euroopa Kohtu analüüsi, ei saa väita – nagu see nimetatud kohtuotsuse punktist 67 nähtub – et liidu kodanikust abikaasa lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise eesmärgil toob kaasa kolmanda riigi kodanikust abikaasa elamisõiguse kaotamise.
70.
Esiteks olid kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Singh jt (
48
), täidetud direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktis a esitatud abielu või registreeritud kooselu kestust puudutavad tingimused. Seega on minu meelest selge, et sellises olukorras kohaldub see säte ajavahemikul, mis algab hetkega, kui abikaasad otsustavad seaduse mõttes lahus elama asuda, vastastikusel kokkuleppel abielu lahutada või abielulahutuse menetluse algatada ja lõpeb hetkega, mil abielu lahutatakse, ning seda sõltumata kuupäevast, mil liidu kodanik abielulahutuse eesmärgil lahkus. Seejuures juhin tähelepanu sellele, et teatud liikmesriikide õiguses on enne, kui abikaasad võivad kokkuleppe allkirjastada või abielu lahutamist taotleda, nõutav faktiline lahkuminek või järelemõtlemisaeg (
49
).
71.
Lisaks sellele näib mulle oluline märkida, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et „abielusuhteid ei saa pidada lõppenuks, kui abielu ei ole lõpetanud pädev ametiasutus“. Ta täpsustas ka, et „[v]iimasega ei ole tegemist juhul, kui abikaasad elavad lihtsalt lahus, isegi kui neil on kavatsus hiljem lahutada“ (
50
).
72.
Seega oleks minu meelest paradoksaalne asuda seisukohale, et ühelt poolt kaotab kolmanda riigi kodanikust abikaasa direktiivi 2004/38 artiklist 12 tulenevalt automaatselt oma tuletatud elamisõiguse liidu kodanikust abikaasa lahkumise korral vastuvõtvast liikmesriigist, kui abikaasade vahel on tegelik abieluline kooselu, olgugi et just abiellumine oli selleks asjaoluks, mis talle selle elamisõiguse andis, ning teiselt poolt see, et kui abikaasad on viieaastase pideva elamisperioodi jooksul otsustanud lahku minna ja hakata koos elama muude elukaaslastega, siis võib kolmanda riigi kodanikust abikaasa selle direktiivi artiklist 16 tulenevalt saada alalise elamisõiguse (
51
).
73.
Teiseks rõhutan seoses direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktiga a, et artikli 13 lõiget 2 puudutavates kommentaarides (
52
) on komisjon märkinud, et „abielu lõppemine tähendab õiguskindluse huvides tingimata seda, et abielulahutusotsus on jõustunud; kooselu faktiline lõppemine ei mõjuta abikaasa elamisõigust mitte kuidagi“ (
53
).
74.
Seejuures on, nagu ilmneb ka käesoleva ettepaneku punktidest 53–58, kõigepealt vaja kindlaks teha, kas liidu kodaniku lahkumine on „lihtsalt lahkumine“ (direktiivi 2004/38 artikkel 12) ehk tegelik ja ilma vastuvõtvasse liikmesriiki tagasipöördumise kavatsuseta toimuv lahkumine, mille põhjuseks ei ole abielulahutus, abielu kehtetuks tunnistamine ega registreeritud kooselu lõpetamine või on, vastupidi, tegemist „lahkumisega abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise eesmärgil“ (selle direktiivi artikkel 13).
75.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes olen veendunud, et vastupidi kohtuotsuse Singh jt (
54
) punktist 67 tulenevale ei kaasne liidu kodaniku lahkumisega abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise eesmärgil kolmanda riigi kodanikust abikaasa jaoks tuletatud elamisõiguse kaotust, kui selle direktiivi artikli 13 lõike 2 tingimused on täidetud. Igal juhul on vajalik, et pädevad asutused enne tuletatud elamisõiguse lõplikku kaotamist konkreetset olukorda hindaksid (
55
).
b)
Kohtuotsus NA
1) Kohtuotsus NA kohtuotsusest Singh jt tuleneva loogika edasikandjana
76.
Kohtuasi, milles tehti kohtuotsus NA (
56
), puudutas Pakistani kodanikust naist, kes oli abielus Saksamaa kodanikust mehega. Paar elas Ühendkuningriigis, kus mees oli omandanud töötaja ja füüsilisest isikust ettevõtja staatuse. Naine, kes oli korduvalt langenud koduvägivalla ohvriks, viimati 2006. aasta oktoobris, mil ta oli kuuendat kuud rase, algatas 2008. aastal selles liikmesriigis abielulahutuse menetluse pärast seda, kui tema abikaasa 2006. aasta detsembrikuus Ühendkuningriigist lahkus, ning ta sai paari kahe lapse ainuhooldusõiguse (
57
). Kuigi viimased olid Saksamaa kodanikud, olid nad sündinud Ühendkuningriigis, kus nad käisid alates 2009. ja 2010. aastast koolis (
58
).
77.
Seoses naise elamisõigusega Ühendkuningriigis juhtis Euroopa Kohus kõigepealt tähelepanu sellele, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaselt ei kaota liidu kodaniku pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, abielulahutuse korral elamisõigust, kui seda õigustavad eriti rasked asjaolud, näiteks koduvägivalla ohvriks langemine (
59
). Viidates kohtuotsusele Singh jt kordas Euroopa Kohus aga, et selleks, et kolmanda riigi kodanik saaks tugineda selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktis c sätestatud elamisõigusele, peab temaga abielus olev liidu kodanik elama direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 kohaselt vastuvõtvas liikmesriigis kuni abielulahutuse menetluse algatamise kuupäevani (
60
). Selles kohtuasjas see aga nii ei olnud. Seega leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi kodanik, kes on lahutatud liidu kodanikust, kelle koduvägivalla all ta abielu ajal kannatas, ei saa tugineda vastuvõtvas liikmesriigis elamisõiguse säilitamisele selle sätte alusel, kui abielulahutus on toimunud pärast liidu kodanikust abikaasa lahkumist sellest liikmesriigist (
61
).
78.
Kõigepealt tahaksin märkida, et kohtuotsuse Singh jt (
62
) loogikast oli kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus NA (
63
), võimalik direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisel juhinduda just seetõttu, et Euroopa Kohus oli kohtuotsuses Singh jt (
64
) esimese eelotsuse küsimuse ümber sõnastanud. Nagu ma aga näitasin (
65
), tegi Euroopa Kohtu üldine viide direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikele 2 (
66
) võimalikuks tema poolt nimetatud sättele antud tõlgenduse – sealhulgas täiendava tingimuse, mille kohaselt peab liidu kodanik elama kuni abielulahutuse menetluse algatamise kuupäevani vastuvõtvas liikmesriigis (
67
) – kohaldamise kõigi selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud juhtude suhtes.
79.
Mulle näib aga, et selline ümbersõnastamine ei olnud vajalik, sest ka sellisele küsimusele, nagu liikmesriigi kohus esitanud oli, antav vastus oleks olnud viimasele tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks piisavalt tarvilik (
68
).
80.
Olles teinud selle täpsustuse ja võttes arvesse minu ettepanekut kohtuotsuse Singh jt ulatust piirata, selgitan nüüd, miks ma leian, et kohtuotsust NA on vaja ajakohastada (
69
).
2) Kohtuotsuse NA ajakohastamise vajalikkus
i) Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c sõnastus
81.
Mis puudutab direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamist, siis ühelt poolt tuleneb selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu sõnastusest selgelt, et abielulahutuse tõttu ei kaota liidu kodaniku pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, elamisõigust, kui varem on aset leidnud üks selles sättes viidatud faktilistest olukordadest ehk kui „enne abielulahutuse […] menetluse […] algatamist on abielu […] kestnud vähemalt kolm aastat, sealhulgas üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis“ (punkt a) või kui seda õigustavad eriti rasked asjaolud, näiteks „koduvägivalla ohvriks langemine abielu […] ajal“ (punkt c) (
70
).
82.
Teiselt poolt näitab selle sätte sõnastus ning sidesõna „või“ kasutamine pärast iga elamisõiguse säilitamise kaasa toova hüpoteesi nimetamist (punktid a–d) selgelt liidu seadusandja tahet sätestada alternatiivsed hüpoteesid (
71
), mille korral abielulahutus kolmanda riigi kodanikust abikaasa elamisõiguse kaotamist kaasa ei too.
83.
Sellega seoses on minu meelest oluline lisada, et direktiivi 2004/38 vastuvõtmisele eelnenud ettepanekus sisaldunud artiklit 13 puudutavates kommentaarides selgitas komisjon, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktides a ja c nimetatud tingimustel on erinev eesmärk ehk vastavalt „fiktiivabielude teel elamisõiguse sätetest möödaminemise vältimine“ (
72
) ja „eelkõige perevägivallaga seotud olukordade hõlmamine“ (
73
).
ii) Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c eesmärk, kontekst ja kujunemislugu
84.
Märgin, et nagu Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, ei saa direktiivi 2004/38 konteksti ja eesmärki arvestades seda direktiivi tõlgendada kitsalt ega mingil juhul võtta sellelt selle soovitavat toimet (
74
).
85.
Mis puudutab direktiivi 2004/38 ja konkreetsemalt selle artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c eesmärki, siis tuleneb selle direktiivi põhjendusest 15, et selle sätte eesmärk on, et „[p]ereliikmed [oleksid] abielulahutuse […] korral õiguslikult kaitstud“. Selles põhjenduses on sõnaselgelt osutatud „pereelu ja inimväärikuse väärtustamisele“ ning märgitud, et selleks, et pakkuda „teatavates olukordades kaitset kuritarvituste eest, tuleks võtta meetmeid tagamaks, et sellistel asjaoludel säilitavad pereliikmed, kes juba elavad vastuvõtva liikmesriigi territooriumil, oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel“ (
75
).
86.
Kas pole seega mitte paradoksaalne asuda seisukohale, et õiguslik kaitse, mille andmine neile isikutele on direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c eesmärk ning mis seisneb nende elamisõiguse säilitamises üksnes isiklikel alustel, kui
vägivald on aset leidnud abielu ajal, saaks sõltuda üksnes selle vägivalla toime pannud liidu kodaniku otsusest vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt lahkuda?
87.
Rõhutan siinkohal, et komisjon on artikli 13 lõiget 2 puudutavates kommentaarides (
76
) märkinud, et „selle sätte eesmärk on pakkuda teatud õiguskindlust neile inimestele, kelle elamisõigus on seotud abielust tuleneva perekondliku sidemega ja kes võivad sellest tulenevalt kannatada abielulahutusega seonduva väljapressimise all“.
88.
Mõistagi on selle direktiivi artikli 13 lõike 2 eesmärk sellise abielulahutusega seonduva väljapressimise vältimine. Kui seda sätet kohaldada aga koostoimes selle direktiivi artikliga 12, looks see võimaluse, et isikud (
77
), kelle elamisõigus on seotud abielust tuleneva perekondliku sidemega, ei pruugi kannatada mitte üksnes abielulahutusega seonduva väljapressimise, vaid ka lahkumisega seonduva väljapressimise all (
78
).
89.
Ent nagu ma juba märkisin (
79
), ei ole direktiivi 2004/38 artiklite 12 ja 13 tõlgendamine nende koosmõjus minu arvates asjakohane, kuna juhul, kui käsitada „lahkumist abielulahutuse eesmärgil“„lahkumisena“ selle direktiivi artikli 12 tähenduses, siis ei oleks liidu kodaniku abikaasal võimalik saada nimetatud direktiivi artikli 13 lõikes 2 sätestatud õiguslikku kaitset, mis seisneb tema elamisõiguse säilitamises selles sättes nimetatud hüpoteeside korral, ning see läheks seetõttu ilmselgelt vastuollu nimetatud sätte eesmärgiga. Minu meelest on seega selge, et koduvägivallale järgnenud lahkumineku või abielulahutuse korral kuulub täielikult kohaldamisele direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkt c ning seega tuleb koduvägivalla aset leidmise ja abielu lahutamise vahele jäävaks ajaks kolmanda riigi kodanikust abikaasa tuletatud elamisõigus säilitada.
90.
Lisaks juhin tähelepanu ühelt poolt sellele, et direktiivi 2004/38 artikli 12 lõikes 3 sätestatud kaitse puudutab teatud tingimustel pereliikmete elamisõiguse säilitamist liidu kodaniku „lahkumise“ korral üldiselt (reaalne lahkumine tagasipöördumise kavatsuseta) ning teiselt poolt, et selle direktiivi artikli 13 lõige 2 reguleerib selliseid erilisi olukordi, kus liidu kodanik võib otsustada lahkuda vastuvõtvast liikmesriigist seoses abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamisega (lahkumine abielulahutuse eesmärgil). Võttes arvesse, et tegemist on kahe erineva lahkumise liigiga, saab väita, et kuivõrd nende kahe sätte puhul on liidu kodaniku lahkumise laad erinev, on direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkt c selle direktiivi artikli 12 lõike 3 suhtes erinorm. Niisiis on ilmne, et liidu kodanikust abikaasa lahkumise korral abielulahutuse eesmärgil tuleb erisättena kohaldada direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c. Direktiivi 2004/38 artikli 12 üldnormi asemel tuleb kohaldada seda sätet nimelt neis olukordades, mille reguleerimine on konkreetselt selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c eesmärk ehk eelkõige olukordades, kus liidu kodanikust abikaasa on toime pannud koduvägivalla ja lahkunud hiljem vastuvõtvast liikmesriigist.
91.
Niisiis on kohtujurist Wathelet minu arvates õigesti leidnud, et „[d]irektiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud olukordi tuleb seega pidada asjaoludeks, mille alusel säilib elamisõigus kolmanda riigi kodanikul, kes on liidu kodaniku abikaasa. Kui nimetatud abikaasa lahkub vastuvõtvast liikmesriigist enne, kui leiab aset üks neist asjaoludest, ei saa artiklil 13 olla „säilitavat“ mõju elamisõigusele[ (
80
)], [s]eevastu juhul, kui artikli 12 lõikes 3 nimetatud lahkumine leiab aset pärast ühte sündmust niisuguste sündmuste hulgast – ja mitte abielulahutuse väljakuulutamist otseses tähenduses –, mis on aluseks elamisõiguse säilitamisele vastavalt artikli 13 lõike 2 esimesele lõigule, ei avalda liidu kodaniku hilisem lahkumine mingisugust mõju“ (
81
).
3.
Vahekokkuvõte direktiivi 2004/38 kohaldatavuse kohta
92.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes olen arvamusel, et kohtuotsuse NA ajakohastamine ei ole vajalik mitte üksnes direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c sõnastusest, kontekstist, eesmärgist ja kujunemisloost lähtudes, vaid võttes arvesse ka hilisemaid arengusuundi kuriteoohvrite, eelkõige koduvägivalla ohvrite kaitset puudutavates liidu õigusnormides.
93.
Olles teinud selle täpsustuse, leian niisiis, et isik, kes on sellises olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja, kuulub direktiivi 2004/38 kohaldamisalasse. Seega tuleb tõdeda, et eelotsuse küsimus on vastuvõetav.
4.
Hiljutised arengusuunad koduvägivalla ohvrite kaitset puudutavates liidu õigusnormides: õiguslikud arengusuunad, mida tuleb arvesse võtta
94.
Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisel ei saa alahinnata koduvägivalla probleemi tõsiduse tunnustamise õiguslikku, poliitilist ja sotsiaalset olulisust. Seisukoht, et koduvägivald ei peaks selle sätte kohaldamist mõjutama, ei oleks liidu õigussüsteemi kui tervikuga kooskõlas ning koduvägivalla ohvrite kaitset puudutava praeguse liidu poliitika kontekstis oleks sellist seisukohta iseäranis raske kaitsta.
95.
Esiteks on edasi arenenud liidu õigusnormid, mis puudutavad kuriteoohvrite, sealhulgas koduvägivalla ohvrite õigusi, abistamist ja kaitset.
96.
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et direktiiv 2012/29/EL (
82
) aitab tugevdada kuriteoohvrite õigusi (
83
) ning eriti haavatavate isikutega seoses (
84
) viidatakse konkreetselt koduvägivalla ohvritele (
85
). Nii on kõnealuse direktiivi põhjenduses 18 märgitud, et vägivald lähisuhetes on tõsine ja tihti varjatud sotsiaalne probleem ning lähisuhetes toime pandud vägivalla ohvrid võivad seega vajada erilisi kaitsemeetmeid (
86
). Direktiivi 2012/29 artikli 1 lõike 1 vastavalt esimeses ja teises lõigus on sätestatud, et selle direktiivi eesmärk on „tagada, et kuriteoohvrid saavad asjakohast teavet, tuge ja kaitset ning et neil on võimalik osaleda kriminaalmenetluses“ ning et „[k]äesoleva direktiiviga sätestatud õigused kehtivad ohvritele ilma nende vahel diskrimineerimata, kaasa arvatud seoses nende elanikustaatusega“.
97.
Direktiivi 2012/29 põhjenduses 10 on küll märgitud, et selles direktiivis „ei käsitleta kuriteoohvrite liikmesriikide territooriumil elamise tingimusi“ ning et „kuriteost teatamine ja kriminaalmenetluses osalemine ei anna mingeid õigusi seoses ohvri elanikustaatusega“ (
87
). Olen aga arvamusel, et eelkõige liidu õigussüsteemi ja lähisuhtevägivalla ohvrite kaitse poliitika üldist terviklikkust silmas pidades ei saa seda direktiivi direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisel täielikult eirata.
98.
Lubage mul seda mõtet täpsustada.
99.
Direktiivi 2012/29 põhjenduses 57 on märgitud, et „lähisuhetes toimuva vägivalla […] ohvrid […] kogevad tihti uut või korduvat ohvriks langemist, hirmutamist ja kättemaksu“.
100.
Kuidas saaks seega anda direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktile c (
88
) tõlgenduse, mis takistaks selle direktiivi eesmärgiga selgelt vastuollu minnes (
89
) liidu kodaniku abikaasal, kes on kolmanda riigi kodanik, saamast selles sättes ette nähtud õiguslikku kaitset, samas kui direktiiv 2012/29 nõuab, et liikmesriigid pööraksid „erilist tähelepanu […] hindamisele, kas selliseid ohvreid ohustab selline ohvriks langemine, hirmutamine ja kättemaks“ ning et „peaks saama kindlalt eeldada, et need ohvrid saavad erilistest kaitsemeetmetest kasu“ (
90
)?
101.
Teiseks on harta artiklis 1 „Inimväärikus“ sätestatud, et „[i]nimväärikus on puutumatu. Seda tuleb austada ja kaitsta“. Lisaks sellele kinnitab deklaratsioon ELTL artikli 8 kohta (
91
) – kuigi see ei ole õiguslikult siduv – liikmesriikide poliitilist tahet võidelda igasuguse perevägivalla vastu.
102.
Kolmandaks tunnustavad liikmesriigid nii rahvusvahelisel (
92
) kui riigisisesel tasandil üha enam koduvägivalla ja perevägivalla õigusliku reguleerimise olulisust.
103.
Juhin siinkohal tähelepanu sellele, et Istanbuli konventsiooni (
93
) artikli 59 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]onventsiooniosalised võtavad vajalikke seadusandlikke või muid meetmeid tagamaks, et ohvritele, kelle elamisõigus sõltub riigisisese õiguse kohaselt tunnustatud abikaasa või partneri omast, antakse abielu lahutamise või suhte lõpetamise korral eriti raskete asjaolude puhul ning selle taotlemise korral iseseisev elamisluba, sõltumata abielu või suhte kestusest. Iseseisva elamisloa andmise ja tähtaja tingimused sätestatakse riigisisese õigusega“ (
94
).
104.
Sellest sättest tuleneb muidugi, et koduvägivalla ohvritele ei anta elamisluba automaatselt ning see võib sõltuda tingimustest, mille kehtestamise pädevus on eelkõige liikmesriikide seadusandjatel vastavalt riigisisesele õigusele (
95
) või juhul, kui liit selle konventsiooniga ühineb, siis liidu seadusandjal. Siiski tuleneb sellest ka, et liikmesriikide seadusandjad ei või kehtestada sellise elamisloa andmisele tingimusi, mis põhinevad abielu või suhte kestusel.
105.
Nimetatud konventsiooni artikli 59 lõikes 3 on omakorda sätestatud, et ohvritele väljastatakse pikendatav elamisluba kui pädev organ leiab, et nende viibimine on vajalik nende isikliku olukorra tõttu või kui see on vajalik uurimisprotsessis või kriminaalmenetluses pädevate organitega koostöö eesmärgil. Konventsiooni seletuskirja kohaselt hõlmab see säte eelkõige olukordi, mille puhul on ohvri isiklik olukord selline, et temalt ei saaks mõistlikult nõuda riigi territooriumilt lahkumist. Seletuskirjas on selgitatud, et ohvri isikliku olukorraga seotud kriteeriumi tuleb hinnata erinevate tegurite alusel, mille hulgas on ohvri turvalisus, tervislik seisund, perekondlik olukord või olukord päritoluriigis (
96
).
106.
Sellest lühidast Istanbuli konventsiooni artiklit 59 puudutavast käsitlusest nähtub, et nimetatud konventsiooni kohaselt kaasneb konventsiooniosaliste pädevusega kehtestada iseseisva elamisloa andmise tingimused kohustus võtta nende tingimuste kohaldamisel arvesse konkreetse ohvri olukorda ning anda elamisluba, kui olukord seda nõuab.
107.
Seda täpsustust arvestades tuleb märkida, et kuigi Istanbuli konventsioonil praegu (
97
) direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisele vahetut mõju ei ole, ei saa sama öelda õiguslike arengusuundade kohta, mis selle konventsiooniga kaasnevad ning mis on ajendiks koduvägivalla ohvrite kaitset puudutavatele poliitilistele ja sotsiaalsetele muutustele. Kuivõrd selle konventsiooni artikli 59 lõige 1 annab ohvritele võimaluse saada asutustelt vajalikku kaitset, kartmata seda, et teo toimepanija jätab ta kättemaksuks ilma või ähvardab ilma jätta riigis viibimise õigusest, mis on tema kontrolli all (
98
), ei ole minu meelest loogiliselt võimalik – sõltumata sellest, kas liit selle konventsiooniga ühineb või mitte (
99
) – jätta direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisel „abielulahutusega seonduva väljapressimise“ või „lahkumisega seonduva väljapressimise“ oht tähelepanuta. Pealegi tooks see kaasa selle, et ohvritel ei oleks võimalik saada selles sättes ette nähtud kaitset, kuigi selle eesmärk on kaitsta just nimelt kolmanda riigi kodanikust abikaasat, kes on langenud „ohvriks […] abielu või registreeritud kooselu ajal“, ja säilitada selleks tema elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis.
108.
Kokkuvõtteks tuleb tõdeda, et eelotsuse küsimus on vastuvõetav. Järgmisena asun seega käsitlema kehtivuse küsimust.
C. Eelotsuse küsimuse analüüs
109.
Oma küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõige 2 on harta artikleid 20 ja 21 arvestades kehtiv.
110.
Nagu küsimuse sõnastusest endast ja eelotsusetaotluses sisalduvatest sellekohastest selgitustest ilmneb, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus konkreetselt seda, kas see säte on kehtetu, kuna abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral on koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanikust liidu kodaniku abikaasa puhul elamisõiguse säilitamise tingimuseks piisavate vahendite olemasolu, samas kui direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikes 3 ei ole abielulahutuse või lahuselu korral perekonna taasühinemise õigust kasutanud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamisele sellist tingimust seatud. See kujutab endast harta artiklites 20 ja 21 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
1.
Diskrimineerimiskeelu põhimõte ja harta artikkel 21
111.
Kahtlen, kas harta artikkel 21 on asjasse puutuvaks sätteks, kui on vaja – nagu käesolevas kohtuasjas – hinnata seda, kas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikega 2 liidu kodanikuga abielus olevate kolmandate riikide kodanike jaoks kehtestatud regulatsioon on ebasoodsam võrreldes sellega, mis on direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikega 3 kehtestatud teise kolmanda riigi kodanikuga abielus olevate kolmandate riikide kodanike jaoks.
112.
Mis puudutab harta artikli 21 lõiget 1, siis märgin, et käesolevas kohtuasjas käsitletav olukord ei kuulu selles sättes toodud põhjuste lahtisesse loetellu (
100
). Juhin nimelt tähelepanu sellele, et nagu ka komisjon õigesti märkis, kuulub direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 teine lõik kohaldamisele kõigi liidu kodaniku pereliikmeks olevate kolmanda riigi kodanike suhtes, ilma et neil tehtaks mingit vahet harta artikli 21 lõikes 1 loetletud põhjustel. Seega, kuna direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikega 2 väidetavalt ette nähtud erineva kohtlemise aluseks on kodakondsus, tuleneb harta artikli 21 lõike 1 sõnastusest, et see säte ei puutu käesoleval juhul asjasse.
113.
Mis puudutab harta artikli 21 lõiget 2, siis nagu nähtub selgitustest põhiõiguste harta kohta (
101
), vastab see ELTL artikli 18 esimesele lõigule ja seda tuleb kohaldada vastavalt EL toimimise lepingu kõnealusele sättele (
102
). Ent nagu Euroopa Kohus juba täpsustanud on, ei ole ELTL artikli 18 esimene lõik mõeldud kohaldamiseks neis olukordades, kus väidetavalt koheldakse erinevalt liikmesriikide kodanikke ja kolmandate riikide kodanikke (
103
). Niisiis juhul, kui tuleb hinnata – nagu eelotsusetaotluse puhul – seda, kas on õiguspärane, et direktiivi 2004/38 raames koheldakse liidu kodanikuga abielus olevat kolmanda riigi kodanikku teistmoodi kui direktiivi 2003/86 alusel perekonna taasühinemise õigust kasutanud kolmanda riigi kodanikku, kes on abielus teise kolmanda riigi kodanikuga, ei ole asjasse puutuv ka harta artikli 21 lõige 2.
114.
Seevastu tuleb tõdeda, et harta artikli 20 kohaldamisala on jällegi iseäranis avar. See artikkel, kus on sätestatud, et kõik on seaduse ees võrdsed, ei näe ette ühtki sõnaselget piirangut enda kohaldamisalale ja on seega kohaldatav kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele (
104
), sealhulgas nendele, mis kuuluvad direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kohaldamisalasse. Leian seega, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 kehtivust tuleb hinnata üksnes lähtuvalt harta artiklist 20.
2.
Võrdse kohtlemise põhimõte ja harta artikkel 20
115.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on harta artiklis 20 sätestatud võrdsus seaduse ees liidu õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt ei tohi sarnaseid olukordi kohelda erinevalt ning erinevaid olukordi sarnaselt, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (
105
). Samuti tuleneb sellest kohtupraktikast, et võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kindlakstegemiseks peavad käsitletavad olukorrad olema sarnased, lähtudes kõigist neid iseloomustavatest asjaoludest, ning eelkõige pidades silmas seda, milline ese ja eesmärk on õigusaktil, mis erineva kohtlemise ette näeb, kusjuures mõistagi tuleb arvesse võtta asjaomase valdkonna põhimõtteid ja eesmärke (
106
). Kui nimetatud olukorrad ei ole sarnased, ei riku asjaomaste olukordade erinev kohtlemine ka harta artiklis 20 nimetatud õigust võrdsusele seaduse ees (
107
).
116.
Nüüd asungi käsitlema küsimust, kas kõnealused olukorrad on sarnased.
a)
Küsimus, kas liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku olukord direktiivi 2004/38 kontekstis on sarnane teise kolmanda riigi kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku olukorraga direktiivi 2003/86 kontekstis
117.
Käesolevas kohtuasjas on küsimus selles, kas abielu kestel oma liidu kodanikust abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanik, kes kuulub direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldamisalasse sarnases olukorras oma abielu kestel kolmanda riigi kodanikust abikaasa poolse vägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanikuga, kes kuulub direktiivi 2003/86 artikli 15 lõike 3 kohaldamisalasse.
118.
Põhikohtuasja kaebaja leiab oma seisukohtades, et nende kahe sätte eset ja eesmärki silmas pidades on käesoleval juhul käsitletavad olukorrad sarnased. Belgia valitsus, parlament, nõukogu ja komisjon omakorda kaitsevad vastupidist seisukohta.
119.
Hindamaks seda, kas need kaks olukorda on sarnased, tuleb uurida põhimõtteid ja eesmärke, millest lähtutakse valdkondades, kuhu direktiivid 2004/38 ja 2003/86 kuuluvad.
1) Liidu kodakondsus ja ühine poliitika sisserändeõiguse valdkonnas: kaks erinevat valdkonda erinevate põhimõtete ja eesmärkidega
120.
Juhin lühidalt tähelepanu erinevustele, mis on liidu ja liikmesriikide vahelises pädevusjaotuses tulenevalt aluslepingutes sisalduvatest õiguslikest alustest, mis reguleerivad õigustloovate aktide vastuvõtmist ühelt poolt kolmandate riikide kodanike staatust ja teiselt poolt liidu kodanike staatust määratlevate õigustloovate aktide vastuvõtmisel.
121.
Kõigepealt olgu märgitud, et vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal (
108
) on liidul liikmesriikidega jagatud pädevus, mis on ette nähtud ELTL artikli 4 lõike 2 punktis j. Selle pädevuse teostamise eesmärgid ja kord on täpsemalt sätestatud EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotises. ELTL artikli 67 lõikes 2 on sätestatud, et liit tagab isikutele piirikontrolli puudumise sisepiiridel ning kujundab eelkõige varjupaiga, sisserände ja välispiiril teostatava kontrolli valdkonnas liikmesriikidevahelisel solidaarsusel põhineva ühise poliitika, mis on õiglane kolmandate riikide kodanike suhtes. Lisaks sellele on ELTL artikli 79 lõikes 1 sätestatud, et ühise sisserändepoliitika eesmärk on tagada kõigil etappidel sisserändevoogude tõhus juhtimine, liikmesriikides seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike õiglane kohtlemine ning tõhusamad meetmed ebaseadusliku sisserände ja inimkaubanduse ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks. Kõigi ELTL artikli 79 lõikes 2 osutatud meetmete kehtestamine toimub seega seadusandliku tavamenetluse kohaselt.
122.
Seejärel tuleb nentida, et liidu pädevus sisserändeküsimustes on ühtlustamispädevus. Selle pädevuse teostamise esimuslikkuse või prioriteetsuse mõju liikmesriikide pädevuse ees erineb sõltuvalt liidu sekkumise täpsest ulatusest ja intensiivsusest (
109
). Ühised eeskirjad võetakse seega vastu direktiividega (
110
), mille liikmesriigid on kohustatud üle võtma, kuid nad võivad reguleerida liidu õigusega hõlmamata küsimusi ja neil on ka võimalik liidu õiguses lubatud ulatuses ühistest eeskirjadest kõrvale kalduda. Sellistel asjaoludel säilib liikmesriikidel põhimõtteliselt nende pädevus sisserändeõiguse valdkonnas.
123.
Liidu kodakondsuse ja isikute vaba liikumise valdkonnas see nii aga ei ole. Seoses liidu kodanikele ELTL artikli 20 lõike 2 punktist a ja ELTL artikli 21 lõikest 1 vahetult tuleneva õigusega kõigi liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada, ei või kaalutlusõigus, mis liikmesriikidel sisserände valdkonnas on, piirata liidu kodakondsust ja liikumisvabadust puudutavate sätete kohaldamist, isegi kui need sätted ei puuduta üksnes liidu kodanike olukorda, vaid ka nende pereliikmeteks olevate kolmandate riikide kodanike oma. Vastupidine oleks ilmselgelt kokkusobimatu siseturu loomisega, mis „tähendab seda, et liidu kodaniku sisenemis- ja elamistingimused liikmesriigis, mille kodanik ta ei ole, on kõikides liikmesriikides ühesugused“ (
111
).
124.
Viimaks on oluline tähele panna, et kolmandate riikide kodanike õiguslik staatus, mida tunnustatakse ühisest sisserändeõiguse valdkonna poliitikast lähtuvates direktiivides, erineb liidu kodanike ja nende kolmanda riigi kodanikust pereliikmete staatusest ning need põhinevad kumbki erineval õiguslikul loogikal (
112
). Pädevuse andmise põhimõtet arvesse võttes ei reguleeri liidu õigus neid kahte staatust samavõrd ulatuslikult ega taga neile ühesugust kaitset: liidu sisserändeõiguse valdkonnas ei ole kolmanda riigi kodanikul samasuguseid õigusi nagu liidu kodanikul (
113
). See erinevus mõjutab ka neisse kahte kategooriasse kuuluvate isikute pereliikmete õiguslikku staatust, eelkõige direktiivide 2003/86 ja 2004/38 reguleerimisalas.
125.
Õiguskirjanduses on sellest loogikast lähtudes leitud, et liidu kodanike ja kolmandate riikide kodanike eristamine aluslepingutes on enam kui semantiline, kuivõrd see väljendab „Euroopa projektis kesksel kohal olevat põhimõttelist konstitutsioonilist vahetegemist“, kuna põhimõtteliselt tehakse vahet liidu kodanike ja nende pereliikmete vaba liikumise õigusel ning samaväärseid tagatisi ei ole aluslepingute tasandil ette nähtud kolmandate riikide kodanikele sisserändeõigust puudutava ühise poliitika raames (
114
).
126.
Neist erinevustest asjaomaste valdkondade põhimõtetes ja eesmärkides tuleneb, et kõnealused olukorrad ei ole põhimõtteliselt sarnased. Selleks, et nende olukordade sarnasusele antav hinnang oleks täielik, pean siiski analüüsima ka vastavalt direktiivide 2003/86 ja 2004/38 eset ja eesmärki.
2) Direktiivid 2003/86 ja 2004/38: kaks erinevat regulatsiooni, mis lähtuvad erinevatest eesmärkidest
i) Direktiiviga 2003/86 kehtestatud kord
127.
Direktiiv 2003/86 on vastu võetud ELTL artikliga 79 liidule antud ülesande raames (
115
). Täpsemalt oli selle direktiivi vastuvõtmise aluseks EÜ artikli 63 punkti 3 alapunkt a, millest sai Lissaboni lepingu jõustumisel ELTL artikli 79 lõike 2 punkt a, mis puudutab ühist sisserändepoliitikat. Direktiivi 2003/86 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk määrata kindlaks perekonna taasühinemise õiguse kasutamise tingimused kolmandate riikide kodanikele, kes elavad seaduslikult liikmesriikide territooriumil (
116
). Lisaks sellele tuleneb selle põhjendusest 4, et selle direktiivi üldine eesmärk on liikmesriigis viibivate kolmandate riikide kodanike integreerumise hõlbustamine, et teha võimalikuks perekonnaelu tänu perekonna taasühinemisele (
117
).
128.
Selles kontekstis juhin kõigepealt tähelepanu sellele, et direktiivi 2003/86 raames peavad perekonna taasühinemise õiguse tekkimiseks olema nii perekonna taasühinemist taotleva isiku kui tema abikaasa puhul täidetud teatud ranged tingimused. Vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõikele 1 kohaldatakse selle direktiiviga loodud süsteemi juhul, kui perekonna taasühinemist taotleval isikul on liikmesriigi väljastatud ühe- või mitmeaastase kehtivusajaga elamisluba ja samas on tal põhjust eeldada, et ta saab alalise elamisõiguse. Direktiivi 2003/86 artikli 4 lõike 1 punktis a on sätestatud, et sellisel juhul lubavad liikmesriigid perekonna taasühinemist taotleva isiku abikaasal oma territooriumile siseneda ja seal elada vastavalt sellele direktiivile ja eeldusel, et on täidetud kõnealuse direktiivi IV peatükis ja artiklis 16 sätestatud tingimused.
129.
Mis puudutab nüüd tingimusi, mille täitmist nõutakse perekonna taasühinemist taotlevalt isikult, siis tuleb tähele panna, et asjaomane liikmesriik võib perekonna taasühinemise taotluse esitamisel nõuda, et taotluse esitanud abikaasa tõendaks, et perekonna taasühinemist taotleval isikul on eluase, tervisekindlustus ja stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ilma asjaomase liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi abita ülal pidada (
118
). Seejuures kui taasühinemist taotleval isikul enam stabiilset, korrapärast ja piisavat sissetulekut direktiivi 2003/86 artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses ei ole, võib liikmesriigi pädev asutus perekonna taasühinemise loa tühistada (
119
). Lisaks sellele võib liikmesriik nõuda, et perekonna taasühinemist taotlev isik oleks enne oma pereliikmetega ühinemist selle riigi territooriumil viibinud teatava aja, mis ei või olla pikem kui kaks aastat (
120
), ning et tal oleks oma pere vajaduste rahuldamiseks piisav sissetulek kogu selle aja jooksul, mil pere viibib asjaomase liikmesriigi territooriumil, see tähendab kuni pereliikmed saavad taasühinemist taotleva isiku elamisloast sõltumatu elamisloa (
121
).
130.
Mis puudutab viimaks tingimusi, mille täitmist nõutakse pereliikmelt, kelle jaoks perekonna taasühinemist taotletakse, siis võib liikmesriik direktiivi 2003/86 artikli 7 lõike 2 kohaselt kooskõlas liikmesriigi õigusega nõuda, et kolmanda riigi kodanikud täidaksid integratsioonimeetmeid (
122
).
131.
Konkreetsemalt märgin seoses direktiivi 2003/86 artikliga 15, et selle direktiivi põhjendusest 15 tulenevalt on nimetatud artikli eesmärk edendada teise kolmanda riigi kodanikuga abielus olevate kolmanda riigi kodanike integreerumist abielu lõppemise korral. Selles kontekstis on kõnealuse direktiivi artikli 15 lõikes 3 sätestatud, et eelkõige lahutuse või lahuselu korral võib vajaduse korral taotluse esitamise korral väljastada eraldi elamisloa isikutele, kes on liikmesriigi territooriumile sisenenud seoses perekonna taasühinemisega. Samuti on selles sättes ette nähtud, et liikmesriigid kehtestavad sätted, mis tagavad eraldi elamisloa andmise eriti raskete asjaolude korral. Siinkohal tuleb täpsustada, et asjaomase direktiivi artikli 15 lõike 4 kohaselt kehtestatakse eraldi elamisloa andmise ja kehtivusaja tingimused vastavalt riigisisesele õigusele. Euroopa Kohus on juba leidnud, et viidates direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikes 4 riigisisesele õigusele, on liidu seadusandja näidanud, et soovis jätta igale liikmesriigile kaalutlusõiguse otsustamaks, millistel tingimustel tuleks kolmanda riigi kodanikule eraldi elamisluba anda (
123
). Minu arvates puudutab see kaalutlusõigus eraldi elamisloa andmist selle direktiivi artikli 15 lõikes 3 sätestatud olukordades.
132.
Lisaks sellele on oluline esile tuua, et direktiivi 2003/86 artikli 16 lõike 1 punkt b lubab liikmesriikidel perekonna taasühinemise eesmärgil riiki sisenemise ja riigis elamise taotlus rahuldamata jätta või vastaval juhul pereliikme elamisloa kehtetuks tunnistada või selle pikendamisest keelduda, „kui taasühinemist taotleval isikul ja tema pereliikme(te)l ei ole enam tegelikku abielu- või peresuhet“ (
124
).
133.
Elamisloa kehtetuks tunnistamine või selle pikendamisest keeldumine ei saa toimuda aga automaatselt. Nagu ka Euroopa Kohus leidnud on, nähtub sõnade „võivad […] tühistada“ kasutamisest selles sättes, et liikmesriikidel on kehtetuks tunnistamise osas kaalutlusõigus. Pealegi peab liikmesriik direktiivi 2003/86 artikli 17 kohaselt viima kõigepealt läbi asjaomase pereliikme olukorra individuaalse analüüsi, hinnates kõiki kaalul olevaid huve tasakaalustatult ja mõistlikult (
125
). Lisaks tuleb elamisloa kehtetuks tunnistamine otsustada kooskõlas põhiõigustega, eelkõige õigusega era- ja pereelu kaitsele, mis on tagatud harta artiklis 7 (
126
).
134.
Seega peavad liikmesriigid järgima proportsionaalsuse põhimõtet ja liidu seadusandja poolt taotletud eesmärke (
127
). Nagu komisjon õigesti rõhutas, tähendab see seda, et isegi kui liikmesriigi asutused seavad direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikes 3 nimetatud juhtudel eraldi elamisloa andmisele materiaalõiguslikke tingimusi, peavad nad neid tingimusi leevendama või need lausa kohaldamata jätma, kui konkreetse juhtumi asjaoludel on see nõutav tulenevalt proportsionaalsuse põhimõttest või nõudest mitte kahjustada selle direktiivi artikli 15 eesmärke (
128
).
135.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et liidu seadusandja tahe ei olnud tagada kolmanda riigi kodanikele tuletatud elamisõigust, vaid tagada neile võimalus taotleda elamisluba, mille andmist ja kehtima jäämist reguleerivad normid, mille eesmärk on kehtestada perekonna taasühinemise õiguse teostamise ühtsed tingimused ja kord. Sellega on liidu seadusandja ELTL artiklist 79 tulenevat pädevust teostades taganud liikmesriikide sisserändeküsimusi puudutavate õigusaktide ühtlustamise.
ii) Direktiiviga 2004/38 kehtestatud kord
136.
Direktiiv 2004/38 on vastu võetud EÜ asutamislepingu artiklike 12, 18, 40, 44 ja 52 alusel (vastavalt hilisemad ELTL artiklid 18, 21, 46, 50 ja 59) ning selle eesmärk on lihtsustada ja tugevdada liidu kodanikele ELTL artikli 21 lõikest 1 vahetult tulenevat individuaalset põhiõigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada. Selle direktiivi põhjenduses 5 on rõhutatud, et selleks, et kõnealust õigust saaks kasutada vabaduse ja väärikuse objektiivseid tingimusi täites, tuleks see anda ka nende kodanike pereliikmetele, sõltumata nende kodakondsusest (
129
). Eelkõige saab kolmanda riigi kodanikust abikaasa tuletatud elamisõigus tuleneda lihtsalt asjaolust, et ta on abielus oma vaba liikumise õigust teostava liidu kodanikuga (
130
).
137.
Selles kontekstis reguleerivad direktiivis 2004/38 sätestatud normid liidu kodaniku ja tema pereliikmete liikumisvabaduse teostamist alates nende saabumisest vastuvõtvasse liikmesriiki kuni nende sealt lahkumiseni, juhul kui nad sealt lahkuvad. Selle direktiiviga on elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis niisiis reguleeritud mitmeetapiliselt ning see päädib alalise elamisõigusega (
131
). Nii ei eelda kõigepealt direktiivi 2004/38 artiklis 6 sätestatud kuni kolmekuuline elamisõigus mingisuguste tingimuste või formaalsuste täitmist peale nõude omada kehtivat isikutunnistust või passi (
132
). Seejärel peavad üle kolmekuulise elamisõiguse saamiseks olema täidetud selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimused (
133
). Viimaks on kõnealuse direktiivi artiklis 16 ette nähtud alaline elamisõigus (
134
) neile liidu kodanikele ja nende pereliikmetele, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat (
135
).
138.
Sellega seoses tuleb märkida, et ei ELTL artikli 21 lõige 1 ega direktiivi 2004/38 sätted ei anna kolmandate riikide kodanikele mingisugust iseseisvat elamisõigust. Sellistele kodanikele liidu kodakondsust käsitlevate liidu õigusnormidega antud võimalikud õigused on liidu kodaniku poolt liikumisvabaduse teostamisest tulenevad õigused (
136
). Liidu seadusandja on selle direktiivi artiklites 12 ja 13 siiski ette näinud liidu kodaniku pereliikmete elamisõiguse säilitamise kaht erinevat liiki olukorras (
137
) ehk vastavalt liidu kodaniku surma või lahkumise korral või abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral (
138
). Sellised olukorrad ei mõjuta elamisõigust nende liidu kodaniku pereliikmete puhul, kellel on mõne liikmesriigi kodakondsus (
139
), küll aga nende liidu kodaniku pereliikmete puhul, kes on kolmanda riigi kodanikud ning kes peavad tuletatud elamisõiguse säilitamiseks vastama teatud erilistele tingimustele.
139.
Nagu direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikest 2 tuleneb, kuuluvad eelkõige abielulahutuse korral liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku suhtes kohaldamisele erilised tingimused. Nimelt, nagu ma juba täpsustasin, peab viimase olukord elamisõiguse säilitamiseks vastama mõnele selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimeses lõigus alternatiivselt loetletud olukordadest (
140
). Juhul, kui ta ei ole veel saanud alalist elamisõigust, on liidu seadusandja selle sätte teises lõigus ette näinud elamisõiguse säilitamise üksnes isiklikel alustel vaid siis, kui ta vastab seal sätestatud tingimustele, eelkõige tingimusele, mis puudutab piisavate vahendite olemasolu. Need tingimused on tegelikult samaväärsed nendega, millele peab direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 1 teise lõigu kohaselt vastama alalise elamisõiguse saamiseks liidu kodaniku abikaasa, kellel on mõne liikmesriigi kodakondsus. (
141
)
140.
Mis puudutab direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikes 2 sätestatud tingimusi, siis nagu komisjon oma seisukohtades õigesti rõhutas, on siiski võimalik, et teatud konkreetsetel juhtudel – eelkõige siis, kui liidu kodaniku poolt oma kolmanda riigi kodanikust abikaasa vastu toime pandud koduvägivalla tõttu ei võimaldaks nende tingimuste kohaldamine selle sätte eesmärke saavutada või oleks vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega – peavad liikmesriikide asutused kõnealusest sättest tulenevaid tingimusi kas leevendama või need hoopis kohaldamata jätma. Niisiis on lubatav teatud paindlikkus, et tulla toime olukordadega, kus koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanikust abikaasa peab töö leidmiseks omandama vajaliku kvalifikatsiooni.
141.
Juhin siinkohal tähelepanu sellele, et direktiivi 2004/38 artikli 37 kohaselt võivad liikmesriigid kohaldada õigus- ja haldusnorme, mis on selle direktiiviga hõlmatud isikutele soodsamad. Nagu ka komisjon täpsustas, ei saa selle direktiivi eesmärgiga vastuolus olevaks pidada sellist liikmesriigi sätet või haldustava, mis võimaldab konkreetsetel erilistel juhtudel, kui asjaolud seda nõuavad, leevendada või jätta kohaldamata direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 teises lõigus sätestatud tingimused, eelkõige tingimuse, mis puudutab piisavate vahendite olemasolu. Samuti tuleb tähelepanu juhtida sellele, et põhjenduses 15 on täpsustatud, et selle sätte eesmärk on pakkuda liidu kodanikuga abielus olevatele ja koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodanikele õiguslikku kaitset eelkõige abielulahutuse korral.
142.
Neist kaalutlustest tuleneb, et võttes arvesse liidu kodanikele vahetult aluslepingutest tuleneva liikmesriikide territooriumil vaba liikumise õiguse konstitutsioonilist laadi – kusjuures direktiiviga 2004/38 loodud süsteemis kaasnevad selle õigusega tugevad tagatised ja see võib muutuda alaliseks – ei ole mitte üksnes kohane, vaid ka legitiimne, et abielulahutuse korral peab liidu kodanikuga abielus olev kolmanda riigi kodanik tuletatud elamisõiguse säilitamiseks selle direktiivi artikli 13 lõike 2 teise lõigu kohaselt vastama tingimustele, mis on vähemalt samaväärsed nendega, mis laienevad liidu kodaniku abikaasale, kes on liikmesriigi kodanik.
143.
Pidades silmas tuvastatud erinevusi ühelt poolt direktiividega 2003/86 ja 2004/38 kehtestatud regulatsioonide vahel – millel on erinevad õiguslikud alused ja erinevad eesmärgid, millega on põhjendatav liidu kodanikuga abielus olevate kolmanda riigi kodanike ja teise kolmanda riigi kodanikuga abielus olevate kolmanda riigi kodanike erinev õiguslik staatus – ning teiselt poolt direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikega 2 ja direktiivi 2003/86 artikli 15 lõikega 3 taotletavate eesmärkide vahel, tuleb asuda seisukohale, et asjasse puutuvad olukorrad ei ole sarnased.
b)
Vahekokkuvõte
144.
Käesoleval juhul nähtub käsitletavate olukordade sarnasusele antud hinnangust, et nende erinevus on ilmne. Liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku staatus on tuletatud aluslepingute tasandil tagatud õigusest ning sõltub direktiivis 2004/38 seatud tingimustest, mida liikmesriigid järgima peavad. Teise kolmanda riigi kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku staatuse aluseks on seevastu ühtlustamispädevus, mis tähendab, et liikmesriikidel on direktiivis 2003/86 seatud tingimuste suhtes kaalutlusõigus. Seetõttu on nende kahe direktiiviga kehtestatud regulatsioonidest tekkivad õigused erinevad.
145.
Need kaalutlused lubavad asuda seisukohale, et kaks kõnealust olukorda ei ole sarnased. Abikaasa poolse koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodaniku erinev kohtlemine sõltuvalt sellest, kas ta on kasutanud perekonna taasühinemise õigust liidu kodanikuga või kolmanda riigi kodanikuga, ei riku seega ühes või teises olukorras oleva kolmanda riigi kodanikule harta artiklist 20 tulenevat õigust võrdsusele seaduse ees.
V. Ettepanek
146.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil du contentieux des étrangers’ (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Eelotsuse küsimuse analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis mõjutaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46), artikli 13 lõike 2 kehtivust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklite 20 ja 21 seisukohast.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
(
3
)	ELT 2016, C 202, lk 389.
(
4
)	Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiiv perekonna taasühinemise õiguse kohta (ELT 2003, L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224).
(
5
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
6
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
7
)	Moniteur belge, 31.12.1980, lk 14584.
(
8
)	Näib, et 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 42 quater lõike 1 kolmanda lõiguga on üle võetud direktiivi 2004/38 artikkel 28.
(
9
)	13. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, punkt 8); 13. juuni 2017. aasta kohtuotsus Florescu jt (C‑258/14, EU:C:2017:448, punkt 30) ning 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punkt 44).
(
10
)	14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 71).
(
11
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
12
)	22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, punkt 25). Vt ka 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 50).
(
13
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487, punkt 48).
(
14
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus NA (C‑115/15, EU:C:2016:487, punkt 50).
(
15
)	Tribunal de première instance de Tournai (Tournai esimese astme kohus, Belgia) kohtuotsusega.
(
16
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
17
)	Sel juhul ei oleks põhikohtuasja kaebajal tuletatud elamisõiguse säilitamine selle sätte kohaselt võimalik sõltumata sellest, kas ta suudab tõendada või mitte, et ta vastab enne alalise elamisõiguse saamist selle artikli 13 lõike 2 teises lõigus sätestatud tingimusele, mis puudutab piisavate vahendite olemasolu ja millel on keskne koht eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud eelotsuse küsimuses.
(
18
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
19
)	Vt eelkõige 16. septembri 2010. aasta kohtuotsus Chatzi (C‑149/10, EU:C:2010:534, punkt 43) ja 31. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus McDonagh (C‑12/11, EU:C:2013:43, punkt 44).
(
20
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
21
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
22
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
23
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 48). Kohtujuristi kursiiv.
(
24
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 55). Euroopa Kohus viitab siin 8. novembri 2012. aasta kohtuotsusele Iida (C‑40/11, EU:C:2012:691) ning tuleb märkida, et kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, olid asjaolud teistsugused võrreldes kohtuasjaga, milles tehti kohtuotsus Singh jt, kuna Y. Iida ei elanud mitte vastuvõtvas liikmesriigis, kus elas tema abikaasa, vaid viimase päritoluliikmesriigis, ning seetõttu ei olnud tal võimalik saada elamisõigust direktiivi 2004/38 alusel.
(
25
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 62).
(
26
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 66).
(
27
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 70 ja resolutsioon). Selle kohtuotsuse punktis 68 juhtis Euroopa Kohus tähelepanu sellele, et sellisel juhul võib liikmesriigi õigus anda kolmanda riigi kodanikele ulatuslikuma kaitse, mistõttu neil lubatakse jääda vastuvõtvasse liikmesriiki elama.
(
28
)	Vt selle kohtuotsuse kriitilise käsitluse kohta Strumia, F., „Divorce immediately, or leave. Rights of third country nationals and family protection in the context of EU citizens’ free movement: Kuldip Singh and Others“, Common Market Law Review, 2016, vol. 53(5), lk 1373–1393.
(
29
)	Kohtujuristi kursiiv. Märgin, et selles sättes ei ole täpsustatud, millisel neist kolmest aastast, mil abielu peab enne abielulahutuse menetlust või lahkuminekut kestnud olema, peab kolmanda riigi kodanik olema elanud vastuvõtvas liikmesriigis.
(
30
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 48). Vt käesoleva ettepaneku punkt 44.
(
31
)	See aspekt on oluline mõistmaks 30. juuni 2016. aasta kohtuotsuse NA (C‑115/15, EU:C:2016:487) ulatust ning põhjusi, miks ma leian, et sellest kohtuotsusest tulenevat kohtupraktikat on vaja ajakohastada.
(
32
)	See tähendab sealhulgas punkte a–d.
(
33
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
34
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 67). Kohtujuristi kursiiv.
(
35
)	Vt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:306, punktid 25 ja 26): „[S]elle artikli 13 sõnastuse kohaselt ei pea liidu kodanik ja tema abikaasa nimelt kuni abielulahutuse menetluse lõpuni elama vastuvõtvas liikmesriigis ning abielulahutuse menetlus ei pea toimuma ja lõppema selles riigis“. Seejärel täpsustab kohtujurist Kokott siiski, et „[k]ui direktiivi 2004/38 artikleid 12 ja 13 ei arvestata eraldi, vaid koostoimes, ei anna direktiivi artikli 13 rangelt sõnasõnaline tõlgendamine alust eeldada lahutatud kolmanda riigi kodaniku elamisõiguse säilitamist“. Kohtujuristi kursiiv. Vt selle kohta Briddick, C., „Combatting or Enabling Domestic Violence? Evaluating the Residence Rights of Migrant Victims of Domestic Violence in Europe“, International and Comparative Law Quarterly, vol. 69(4), 2020, lk 1013–1034, eelkõige lk 1021, ning sama autor „Secretary of State for the Home Department v NA“, Journal of Immigration Asylum and Nationality Law, 2016, vol. 30(4), lk 368–374.
(
36
)	Käsitlen seda küsimust üksikasjalikumalt 30. juuni 2016. aasta kohtuotsust NA (C‑115/15, EU:C:2016:487) analüüsides. Vt käesoleva ettepaneku punktid 53–58.
(
37
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 67).
(
38
)	Pean mõiste „lahkumine abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise eesmärgil“ all silmas seda, kui liidu kodanikust abikaasa algatab kohe pärast seda, kui on vastuvõtvast liikmesriigist lahkunud, oma päritoluliikmesriigis või muus liikmesriigis abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise menetluse (välja arvatud juhul, kui abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise suhtes kohaldatava õiguse kohaselt on lahutamise eelduseks see, et on möödunud teatud aeg kooselusuhte lõppemisest või teatud järelemõtlemisaeg). Sellisena võib mõista ka lahkumist, mis on seotud mõningate abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise põhjenduseks olla saavate asjaolude esinemisega, eelkõige „koduvägivalla ohvriks langemine abielu või registreeritud kooselu ajal“. Selliste asjaolude tõttu lahkumist tuleb käsitada lahkumisena abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või kooselu lõpetamise eesmärgil.
(
39
)	Vt selle kohta Strumia, F., op. cit., lk 1381. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 87.
(
40
)	Sellises olukorras oli N. Chenchooliah kohtuasjas milles tehti 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, punkt 43). Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud faktiliste asjaolude ülevaatest ilmneb „[pöördus] liidu kodanik […] vangistuse kandmiseks tagasi kodakondsusliikmesriiki“.
(
41
)	Eelkõige selleks, et saada ravi, mis on nõuetekohaselt tõendatud, või et hoolitseda ajutiselt mõne raskelt haigestunud pereliikme eest.
(
42
)	Elamisloa kehtivuse kohta ajutise eemalviibimise korral vt direktiivi 2004/38 artikli 11 lõige 2.
(
43
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 62 ja 63 ning 41. joonealune märkus.
(
44
)	Erinevates liikmesriikides elavate ja töötavate abikaasade olukorrale osutades märgib kohtujurist Kokott kohtuasjas Singh jt tehtud ettepanekus (C‑218/14, EU:C:2015:306, punkt 48), et „[d]irektiivi 2004/38 ülesehituses on siiski veel üks vastuolu. Nimelt võib kolmanda riigi kodanikust abikaasa pärast liidu kodaniku lahkumist – kui ta ei lähe liidu kodanikuga kaasa näiteks ametialastel põhjustel ega hoolitse ka ühise lapse eest – kaotada senises vastuvõtvas liikmesriigis elamise õiguse isegi hoolimata abielu püsimisest, seevastu kui õigel ajal lahutatud lagunenud abielu korral võib vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigus kolmanda riigi kodanikule direktiivi 2004/38 artikli 13 kohaselt alles jääda“. Kohtujuristi kursiiv.
(
45
)	Sellega seoses, nagu kirjutab kohtujurist Bot kohtuasjas Ogieriakhi tehtud ettepanekus (C‑244/13, EU:C:2014:323, punkt 42): „Nõuda asjasse puutuvatelt isikutelt, et nad elaksid alaliselt sama katuse all, tähendab minu arvates tungimist nende era- ja perekonnaellu, mis on vastuolus [harta] artikliga 7. Riigivõimu roll ei ole kehtestada teiste liikmesriikide kodanikele ja nende pereliikmetele paarisuhte kontseptsiooni või spetsiifilist eluviisi, seda enam, et oma kodanikele selliseid nõudeid ei esitata“ (kohtujuristi kursiiv). Kuigi kohtujurist Boti põhjendused puudutavad samal elamispinnal elamise kohustust seoses nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) artikli 10 tõlgendamisega, näib mulle, et era- ja perekonnaelu austamise põhiõiguse seisukohast on need üle kantavad sellistele olukordadele, kus abikaasad elavad eelkõige töö või tervisega seotud või muudel sarnastel põhjustel eraldi.
(
46
)	Vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:306, punkt 49).
(
47
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
48
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
49
)	Poola õiguse kohaselt tuleb abielu lahutamise alusena tuvastada asjaolu, et abielusuhe on täielikult ja pöördumatult lõppenud, kusjuures tegemist on kumulatiivsete tingimustega (perekonna ja eestkosteseadustiku (Kodeks rodzinny i opiekuńczy) artikli 56 lõige 1); Prantsuse õiguse kohaselt saab üks abikaasadest taotleda abielu lahutamist abielusuhete pöördumatu lõppemise tõttu, kui abikaasad ei ole abielu lahutamise avalduse esitamise kuupäeval kaks aastat koos elanud, mis eeldab kooselu puudumist ja soovi abielu lõpetada; Soome õiguse kohaselt on abikaasadel õigus saada abielulahutus pärast kuuekuulise järelemõtlemisaja möödumist, ent lahutada on võimalik seda tähtaega järgimata, kui abikaasad ei ole abielulahutuse avalduse esitamise kuupäeval kaks aastat koos elanud; Saksa õiguses eeldab kohus, vastavalt tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) §‑le 1566, et abielu on ümberlükkamatult karile jooksnud, kui abikaasad on teatud aja jooksul elanud lahus ning mõlemad abikaasad esitavad avalduse abielu lahutamiseks ning nad on elanud lahus ühe aasta, või kui üks abikaasadest esitab avalduse abielu lahutamiseks ja teine abikaasa nõustub abielu lahutamisega ning nad on elanud lahus juba ühe aasta, või kui üks abikaasadest esitab abielu lahutamise avalduse ja teine abikaasa ei nõustu abielu lahutamisega, ent nad on elanud lahus kolm aastat. Tsiviilseadustiku § 1565 lõikest 2 tuleneb, et kui abikaasad ei ole veel aasta aega lahus elanud, võib abielu lahutada ainult erandjuhtudel, näiteks kui abielu jätkamine ei ole avalduse esitajale vastuvõetav teise abikaasa isikust tulenevatel põhjustel (nt kui teine abikaasa kasutab füüsilist vägivalda). Teiste liikmesriikide regulatsiooni kohta vt ka rubriiki „Lahutus“ portaalis European e-Justice (https://e-justice.europa.eu/content_divorce-45-et.do, viimati ajakohastatud 26. oktoobril 2020).
(
50
)	13. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Diatta (267/83, EU:C:1985:67, punkt 20) ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punkt 37).
(
51
)	Vt selle kohta seoses määruse nr 1612/68 artikli 10 tõlgendamisega 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punkt 47 ja resolutsioon).
(
52
)	Vt ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil KOM(2001) 257 (lõplik) (EÜT 2001, C 270 E, lk 150).
(
53
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
54
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
55
)	Võttes arvesse mõne riigisisese ametliku lahuselu tuvastamise, abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise menetluse kestust, tuleb liikmesriigi kohtul hinnata, kas näiteks seda, kui abielulahutuse menetlus algatatakse mõnda aega pärast liidu kodanikust abikaasa vastuvõtvast liikmesriigist lahkumist, võiks käsitada lahkumisena abielulahutuse eesmärgil direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 tähenduses. Vt käesoleva ettepaneku 38. joonealune märkus.
(
56
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487, punktid 48 ja 49).
(
57
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus oli selgitanud, et „5. detsembril 2006 esitas mees Ühendkuningriigi piiriteenistusele taotluse NA elamisluba kehtetuks tunnistada, kuna tema oli püsivalt elama asunud Pakistani ning ta palus end oma abikaasa elamisloa kehtetuks tunnistamisest teavitada.“
(
58
)	NA oli esitanud ka taotluse Ühendkuningriigis alalise elamisõiguse saamiseks, ent selle taotluse jättis pädev asutus rahuldamata. Vt selle kohta 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus NA (C‑115/15, EU:C:2016:487, punktid 15–22).
(
59
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus NA (C‑115/15, EU:C:2016:487, punkt 49).
(
60
)	Vt selle kohta 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus NA (C 115/15, EU:C:2016:487, punkt 36).
(
61
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus NA (C 115/15, EU:C:2016:487, punkt 51).
(
62
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
63
)	30. juuni 2016. aasta kohtuotsus (C‑115/15, EU:C:2016:487).
(
64
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus (C‑218/14, EU:C:2015:476).
(
65
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 44, 48 ja 49.
(
66
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Singh jt (C‑218/14, EU:C:2015:476, punkt 48). Vt käesoleva ettepaneku punkt 44.
(
67
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 47.
(
68
)	Vt eelkõige 1. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
69
)	Liiati on see üldlevinud seisukoht õiguskirjanduses. Vt näiteks Gazin, F., „Maintien d’un droit de séjour d’un ressortissant d’un État tiers avec un citoyen européen en présence d’enfants et en cas de divorce et de violence domestique commise pendant le mariage: la Cour confirme son interprétation sévère de l’article 13 de la directive 2004/38/CE verrouillant l’accès au droit de séjour à titre individuel des ressortissants de pays tiers mais accepte de reconnaître audits ressortissants un droit de séjour dérivé sur le fondement de l’article 12 du règlement (CEE) no 1612/68 et de l’article 21 TFUE“, Europe, 2016, september, komm. nr 8–9, lk 28 ja 29; Peers, S., „Domestic violence and free movement of EU citizens: a shameful CJEU ruling“, 2016, kättesaadav aadressil http://eulawanalysis.blogspot.com/2016/07/domestic-violence-and-free-movement-of.html; Barbou des Places, S., „Le droit de séjour des ressortissants d’États tiers ayant la garde effective d’enfants citoyens de l’Union“, Revue critique de droit international privé, 2017, nr 1, lk 45; Oosterom-Staples, H., „Residence Rights for Caring Parents who are also Victims of Domestic Violence“, European Journal of Migration and Law, 2017, vol. 19(4), lk 396–424, ning Gyeney, L., „Sensitive Issues before the European Court of Justice – The Right of Residence of Third Country Spouses Who Became Victims of Domestic Violence, as Well as Same-Sex Spouses in the Scope of Application of the Free Movement Directive (Legal Analysis of the NA and Coman Cases)“, Hungarian Yearbook of International Law and European Law, 2017, nr 1, lk 211–256.
(
70
)	Kohtujuristi kursiiv. Nagu ka kohtujurist Wathelet kohtuasjas NA tehtud ettepanekus (C‑115/15, EU:C:2016:259, punkt 66) rõhutas: „[s]eega on kindlasti ajaline nihe koduvägivalla – sätte aluseks oleva asjaolu – ja abielulahutuse vahel.“
(
71
)	Ettepanekus: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (KOM(2001) 257 (lõplik) lk 150) on märgitud: „Selle sättega antud õiguse puhul on kolm alternatiivset tingimust ehk a) kas kestus […], b) või hooldusõigus […], c) või abielu lõppemine eriti rasketel asjaoludel.“ (Elamisõiguse säilitamiseks piisab ühestainsast). Nende tingimuste alternatiivset laadi on kohtujurist Wathelet rõhutanud kohtuasjas NA tehtud ettepanekus (C‑115/15, EU:C:2016:259, punkt 60).
(
72
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 73.
(
73
)	Sellega seoses täpsustas komisjon, et „[artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c] sõnastus on ebamäärane […] ja selle eesmärk on eelkõige perevägivallaga seotud olukordade hõlmamine“ (KOM(2001) 257 (lõplik), lk 150).
(
74
)	25. juuli 2008. aasta kohtuotsus Metock jt (C‑127/08, EU:C:2008:449, punkt 84) ning 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 32).
(
75
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
76
)	Vt ettepanek Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (KOM(2001) 257 (lõplik), lk 150). Kohtujuristi kursiiv.
(
77
)	Välja arvatud juhul, kui neil on alaealise lapse ainuhooldusõigus (vt direktiivi 2004/38 artikli 12 lõige 3).
(
78
)	Sellega seoses on kohtujurist Wathelet kohtuasjas NA tehtud ettepanekus (C‑115/15, EU:C:2016:259, punkt 70) märkinud, et „[…] selline „abielulahutuse väljapressimise“ oht või abielulahutusest keeldumine esineb eelkõige koduvägivalla puhul. Nimelt võib tuletatud elamisõigusest ilmajäämist kolmanda riigi kodanikust abikaasal kasutada liidu kodaniku lahkumise korral surveabinõuna abielulahutuse vastu, kui sellega seo asjaolud on niisugused, mis põhjustavad ohvri psühholoogilist nõrgenemist ja alati hirmu vägivalla põhjustaja ees“.
(
79
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 53–58.
(
80
)	Mis puudutab olukorda, kus abikaasa lahkub vastuvõtvast liikmesriigist enne mõne direktiivi 2004/38 artikli 13 lõikes 2 nimetatud sündmuse aset leidmist, siis ei too liidu kodaniku ajutine lahkumine kolmanda riigi kodanikust abikaasa jaoks kaasa tuletatud elamisõiguse kaotust direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikes 3 sätestatud juhtudel. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 61–63.
(
81
)	Vt kohtujurist Wathelet’ ettepanek kohtuasjas NA (C‑115/15, EU:C:2016:259, punktid 61 ja 62). Kohtujuristi kursiiv.
(
82
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiiv, millega kehtestatakse kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded ning asendatakse nõukogu raamotsus 2001/220/JSK (ELT 2012, L 315, lk 57). Selle direktiivi ülevõtmise tähtpäevaks oli 16. november 2015. Juhin tähelepanu sellele, et nimetatud direktiiviga „püütakse seada kuriteoohver kriminaalõigussüsteemi keskmesse ning tugevdada kuriteoohvrite õigusi, et iga ohver saaks tugineda ühesugusel tasemel õigustele, olenemata kuriteo toimumiskohast, ohvri kodakondsusest või elanikustaatusest“. Euroopa Parlamendi 30. mai 2018. aasta resolutsioon direktiivi 2012/29/EL rakendamise kohta (2016/2328(INI)). See Euroopa Parlamendi resolutsioon on kättesaadav aadressil https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/TA-8-2018-0229_ET.html. Kohtujuristi kursiiv.
(
83
)	Direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punkti a alapunktis i on mõiste „kuriteoohver“ määratletud järgmiselt: „füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, sealhulgas füüsilist, vaimset või emotsionaalset kahju, või kandnud varalist kahju, mille on otseselt põhjustanud kuritegu“.
(
84
)	Nagu lapsed (põhjendus 14), seksuaalvägivalla ohvriks langenud naised (põhjendused 6 ja 17), puudega isikud (põhjendus 15), terrorismiohvrid (põhjendus 16), LGBTI inimesed või inimkaubanduse ohvrid (põhjendus 17). Eelkõige on direktiivi 2012/29 põhjendus 17 sõnastatud järgmiselt: „Vägivalda, mis on suunatud isiku vastu tema soo, soolise identiteedi või soolise väljendumise tõttu või mis mõjutab ebaproportsionaalselt teatud soost isikuid, loetakse sooliseks vägivallaks. Selle tulemusel võib ohver kannatada füüsilist, seksuaalset, emotsionaalset või psühholoogilist kahju või kanda majanduslikku kahju. Soolist vägivalda loetakse diskrimineerimise vormiks ja ohvri põhivabaduste rikkumiseks ning see hõlmab vägivalda lähisuhetes […]“ (kohtujuristi kursiiv).
(
85
)	Vt direktiivi 2012/29 põhjendused 17 ja 18. Vt ka Euroopa Parlamendi 14. mai 2018. aasta raporti A8-0168/2018 direktiivi 2012/29/EL […] rakendamise kohta lk 15 punkt 13: „[Euroopa Parlament] tuletab liikmesriikidele meelde, et reguleerimata elanikustaatusega ohvritel peaks käesoleva direktiivi alusel samuti olema liikmesriikides juurdepääs õigustele ja teenustele […] nagu õiguskaitse ning psühhosotsiaalne ja rahaline toetus, ilma et nad peaksid kartma väljasaatmist […]; ergutab liikmesriike kehtestama õigusakte, mis annavad dokumentideta või sõltuva elamisõigusliku staatusega ohvritele võimaluse kuritarvitamisega seotud olukorrast välja tulla, võimaldades neil saada iseseisva elamisõigusliku staatuse […]“. Kättesaadav aadressil https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/A-8-2018-0168_ET.pdf.
(
86
)	Direktiivi 2012/29 põhjenduses 18 on märgitud, et „[k]ui vägivald ilmneb lähisuhtes, paneb vägivallateo toime isik, kes on ohvri praegune või endine abikaasa, partner või muu pereliige, sõltumata sellest, kas kurjategija on või on olnud ohvriga samas leibkonnas. Selline vägivald võib hõlmata füüsilist, seksuaalset, psühholoogilist või majanduslikku vägivalda ja võib põhjustada füüsilist, vaimset või emotsionaalset kahju või majanduslikku kahju. Vägivald lähisuhetes on tõsine ja tihti varjatud sotsiaalne probleem, mis võib põhjustada tõsiste tagajärgedega süstemaatilisi psühholoogilisi ja füüsilisi traumasid, sest kurjategija on isik, keda ohver peaks saama usaldada […]“. Kuigi seda liiki vägivald puudutab nii mehi kui naisi, on põhjenduses 18 märgitud, et „[s]eda liiki vägivald mõjutab naisi ebaproportsionaalselt ning olukord võib olla raskem, kui naine on kurjategijast majanduslikult, sotsiaalselt või elamisõigusega seoses sõltuv“. Kohtujuristi kursiiv.
(
87
)	Seevastu nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/81/EÜ elamisloa väljaandmise kohta pädevate asutustega koostööd tegevatele kolmandate riikide kodanikele, kes on inimkaubanduse ohvrid või kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud (ELT 2004, L 261, lk 1; ELT eriväljaanne 19/07, lk 69) „kehtestatakse elamisluba, mis on ette nähtud inimkaubanduse ohvritele, või kui liikmesriik otsustab laiendada [selle] direktiivi kohaldamisala, kolmandate riikide kodanikele, kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud, kellele elamisluba on piisav stiimul koostöö tegemiseks pädevate asutustega, hõlmates samas teatavaid väärkohtlemise eest kaitsvaid tingimusi“. Vt selle direktiivi põhjendus 9.
(
88
)	25. juuli 2008. aasta kohtuotsus Metock jt (C‑127/08, EU:C:2008:449, punkt 84) ning 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 32). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 84.
(
89
)	Selleks eesmärgiks on anda õiguslik kaitse eelkõige koduvägivalla ohvritele, kelle elamisõigus on seotud abielust (või kooselust) tuleneva perekondliku sidemega ja kes võivad sellest tulenevalt kannatada abielulahutuse või lahkumisega seonduva väljapressimise all. Vt direktiivi 2004/38 põhjendus 15; KOM(2001)257(lõplik), lk 150, ning käesoleva ettepaneku punktid 82–88.
(
90
)	Vt direktiivi 2012/29 põhjendus 57.
(
91
)	13. detsembril 2007 allkirjastatud Lissaboni lepingu vastu võtnud valitsustevahelise konverentsi lõppaktile lisatud 19. deklaratsioon (ELT 2008, C 115, lk 345, ja ELT 2012, C 326, lk 347).
(
92
)	Vt eelkõige Roomas 4. novembril 1950. aastal allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklid 2, 3 ja 14 ning Euroopa Inimõiguste Kohtu 9. juuni 2009. aasta otsus Opuz vs. Türgi (ECHR:2009:0609JUD003340102, punkt 132): „Koduvägivald on nähtus, mis võib esineda väga erinevates vormides – füüsiliste rünnetena, psühholoogilise vägivallana, solvangutena – […] tegemist on üldise probleemiga, mis on ühine kõigile osalisriikidele, mis ei paista alati välja, kuna leiab sageli aset isiklike suhete raames ja piiratud isikute ringis ning mis ei puuduta ainult naisi. Koduvägivalla ohvriks võivad langeda ka mehed, samuti lapsed, kes langevad sageli selle ohvriks kas otseselt või kaudselt […]“. Kohtujuristi kursiiv. Lisaks sellele on liikmesriigid ratifitseerinud ÜRO Peaassamblees 18. detsembril 1979. aastal vastu võetud ja 3. septembril 1981. aastal jõustunud konventsiooni naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta (United Nations Treaty Series, 1249. kd, lk 13). Liit selle konventsiooniga ühinenud ei ole.
(
93
)	11. mai 2011. aasta naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise Euroopa Nõukogu konventsioon (Istanbuli konventsioon), Council of Europe Treaty Series, nr 210. Liidu võimaliku ühinemise kohta selle konventsiooniga, vt arvamus 1/19, Istanbuli konventsioon, mille menetlus on Euroopa Kohtus pooleli.
(
94
)	Vt ka Istanbuli konventsiooni seletuskirja punkt 1 jj, Council of Europe Treaty Series, nr 210, kättesaadav aadressil https://rm.coe.int/16800d38c9: „Naistevastane vägivald, sealhulgas perevägivald on üks kõige tõsisemaid soopõhiseid inimõiguste rikkumisi Euroopas, mida ümbritseb jätkuvalt vaikuse müür. Koduvägivald – mis on suunatud teistele ohvritele, nagu lapsed, mehed ja eakad – on samuti varjatud nähtus, mis puudutab nii paljusid perekondi, et seda ei saa jätta tähelepanuta“. Kohtujuristi kursiiv.
(
95
)	Istanbuli konventsiooni seletuskirja punkti 303 kohaselt: „Koostajad leidsid, et kõige parem on lasta Osapooltel endil määratleda kooskõlas riigisisese õigusega ohvri esitatud taotluse põhjal antava iseseisva elamisloa väljastamise ja kestuse tingimused. Selle alla kuulub ka määratlemine, millised ametiasutused on pädevad otsustama, kas suhe on lõpetatud ohvri poolt kogetud vägivalla tõttu ja millist tõendusmaterjali ohver selleks peab esitama. Tõendusmaterjalina võib arvestada näiteks politseidokumente, kohtuotsust, koju sisenemise keeldu või lähenemiskeeldu, meditsiinilist tõendit, lahutusmäärust, sotsiaalhoolekandeteenuste pakkuja esildist või valitsusvälise organisatsiooni koostatud esildist, kui üles lugeda vaid mõned võimalused.“
(
96
)	Vt Istanbuli konventsiooni seletuskirja punkt 307.
(
97
)	Olukord võib muutuda, kui liit selle konventsiooniga ühineb.
(
98
)	Vt Istanbuli konventsiooni seletuskirja punkt 304.
(
99
)	Kuigi on tõsi, et see konventsioon ei kuulu käesoleval juhul kohaldamisele, kuna liit ei ole sellega ühinenud, võib see siiski olla inspiratsiooniallikas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tõlgendamisel.
(
100
)	Sellise seose puudumisel viidatakse õiguskirjanduses harta artiklite 20 ja 21 vahelisele „subsidiaarsussuhtele“, vt Bribosia, E., Rorive, I. ja Hislaire, J., „Article 20. – Égalité en droit“, kogumikus F. Picod, C. Rizcallah ja S. Van Drooghenbroeck (toim), Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne. Commentaire article par article (2. trükk), Brüssel, Bruylant, 2019, lk 533: „[…] Kontrollimaks, kas mis tahes erinev kohtlemine – sõltumata selle alusest – on taotletava eesmärgiga kooskõlas ja mõistlik, võiks kasutada artiklit 20.“ Vt ka Bell, M., „Article 20 – Equality before the Law“ kogumikus S. Peers, T. Hervey, J. Kenner ja A. Ward (toim), The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Oxford, Hart Publishing, 2014, lk 563, eriti lk 577..
(
101
)	ELT 2007, C 303, lk 17.
(
102
)	30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17 (ELi ja Kanada majandus- ja kaubandusleping) (EU:C:2019:341, punkt 168).
(
103
)	30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17 (ELi ja Kanada majandus- ja kaubandusleping) (EU:C:2019:341, punkt 169) ning 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punkt 52).
(
104
)	30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17 (ELi ja Kanada majandus- ja kaubandusleping) (EU:C:2019:341, punkt 171 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
105
)	11. juuli 2006. aasta kohtuotsus Franz Egenberger (C‑313/04, EU:C:2006:454, punkt 33); 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, punkt 76) ning 26. märtsi 2020. aasta kohtumäärus Luxaviation (C‑113/19, EU:C:2020:228, punkt 36).
(
106
)	Vt eelkõige 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt (C‑127/07, EU:C:2008:728, punkt 26); 7. märtsi 2017. aasta kohtuotsus RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, punkt 42) ning 22. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, punkt 42).
(
107
)	Vt eelkõige 22. mai 2014. aasta kohtuotsus Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, punkt 84).
(
108
)	Siinkohal on Euroopa Kohus juba leidnud, et „Schengeni alale kohaldatavad sätted näevad sõnaselgelt ette, et need ei mõjuta liidu kodanike ja nende pereliikmete liikumisvabadust, kes on nendega kaasas või ühinevad nendega, nagu see on tagatud eelkõige direktiiviga 2004/38“ (18. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ryanair Designated Activity Company, C‑754/18, EU:C:2020:478, punkt 40).
(
109
)	Euroopa Liidu lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollis (nr 25) jagatud pädevuse teostamise kohta (ELT 2012, C 326, lk 307) on märgitud, et „[k]ui liit on teatud valdkonnas võtnud meetmeid, hõlmab […] jagatud pädevuse teostamise ulatus üksnes neid elemente, mida asjaomane liidu õigusakt reguleerib, ega laiene kogu valdkonnale“.
(
110
)	Nõnda on see eelkõige direktiivi 2003/86 puhul.
(
111
)	Vt selle kohta 25. juuli 2008. aasta kohtuotsus Metock jt (C‑127/08, EU:C:2008:449, punkt 68).
(
112
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Ryanair Designated Activity Company (C‑754/18, EU:C:2020:131, punkt 34).
(
113
)	Tuleb siiski tähele panna, et kolmandate riikide kodanikud võivad sisserändeõiguse valdkonnas tugineda hartale, kuivõrd see kohaldub liidu õiguse kohaldamisalas. Seoses direktiiviga 2003/86 vt selle kohta eelkõige 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Y.Z. jt (pettus perekonna taasühinemisel) (C‑557/17, EU:C:2019:203, punkt 53).
(
114
)	Thym, D., „Legal Framework for EU Entry and Border Control Policies“ kogumikus K. Hailbronner ja D. Thym (toim), EU Immigration and Asylum Law. Commentary, 2. trükk, Munich/Oxford/Baden-Baden, C.H. Beck/Hart Publishing/Nomos, 2016, lk 272, eelkõige lk 285. Vt samas teoses ka Hailbronner, K. ja Thym, D., „Introduction EU Immigration and Asylum Law: Constitutional Framework and Principles for Interpretation“, op. cit., eelkõige lk 4: „Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala kontseptuaalne autonoomia kinnitab seda, et sisserände- ja varjupaigaküsimusi käsitlev Euroopa õigus ei kopeeri liidu kodanike liikumise regulatsiooni. Vastupidi, tänapäeval iseloomustab sisserände- ja varjupaigaõigust hulk erinevaid eesmärke, mis lisati liidu aluslepingutesse Lissaboni lepinguga“.
(
115
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 121.
(
116
)	Direktiivi 2003/86 artikli 3 lõike 3 kohaselt ei kohaldata seda direktiivi liidu kodanike pereliikmete suhtes.
(
117
)	14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Y.Z. jt (pettus perekonna taasühinemisel) (C‑557/17, EU:C:2019:203, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
118
)	Vt direktiivi 2003/86 artikli 7 lõige 1.
(
119
)	21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
120
)	Vt direktiivi 2003/86 artikli 8 esimene lõik.
(
121
)	Vt direktiivi 2003/86 artikli 16 lõige 1. Vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Khachab (C‑558/14, EU:C:2015:852, punkt 31).
(
122
)	Integratsioonieksami sooritamise kohustuse kohta vt 9. juuli 2015. aasta kohtuotsus K ja A (C‑153/14, EU:C:2015:453)
(
123
)	7. novembri 2018. aasta kohtuotsus C ja A (C‑257/17, EU:C:2018:876, punkt 49).
(
124
)	Kohtujuristi kursiiv. Liidu kodanikuga abielus oleva kolmanda riigi kodaniku puhul see seevastu nii ei ole. Vt selle kohta 13. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Diatta (267/83, EU:C:1985:67, punkt 20) ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punkt 37). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 71.
(
125
)	Vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Y.Z. jt (pettus perekonna taasühinemisel) (C‑557/17, EU:C:2019:203, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
126
)	Vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Y.Z. jt (pettus perekonna taasühinemisel) (C‑557/17, EU:C:2019:203, punkt 53). Vt ka direktiivi 2003/86 põhjendus 2.
(
127
)	Vt selle kohta 7. novembri 2018. aasta kohtuotsus C ja A (C‑257/17, EU:C:2018:876, punkt 51).
(
128
)	Vt direktiivi 2003/86 põhjendus 15. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 131.
(
129
)	14. novembri 2017. aasta kohtuotsus Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, punkt 31) ning 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punktid 31 ja 32).
(
130
)	Vt direktiivi 2004/38 artikli 2 punkt 2 ja artikli 3 lõige 1.
(
131
)	Vt sellega seoses 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Ziolkowski ja Szeja (C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, punkt 38); 16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13, punkt 30) ning 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus B ja Vomero (C‑316/16 ja C‑424/16, EU:C:2018:256, punkt 51).
(
132
)	Selle direktiivi artikli 14 lõike 1 kohaselt säilib see õigus nii liidu kodanikel kui nende pereliikmetel seni, kuni nad ei koorma põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi.
(
133
)	Nimelt on direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 2 kohaselt liidu kodanikel ja nende pereliikmetel selline elamisõigus, kuni nad vastavad eelkõige selle direktiivi artiklis 7 sätestatud tingimustele, mille eesmärk on vältida seda, et nad hakkavad põhjendamatult koormama vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi.
(
134
)	Konkreetsemalt tuleneb direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikest 1, et alalise elamisõiguse suhtes ei kohaldata III peatükis sätestatud tingimusi.
(
135
)	Erandina direktiivi 2004/38 artiklist 16 on alaline elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis ette nähtud enne selle viieaastase katkematu elamisperioodi lõppemist töötajatele, kes ei tööta enam vastuvõtvas liikmesriigis, ja nende pereliikmetele, kes vastavad selle direktiivi artiklis 17 sätestatud tingimustele.
(
136
)	18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
137
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 54–58.
(
138
)	Direktiivi 2004/38 artikli 18 kohaselt omandavad liidu kodaniku pereliikmed, kelle suhtes kohaldatakse artikli 12 lõiget 2 ja artikli 13 lõiget 2 ning kes vastavad kõnealustes sätetes sätestatud tingimustele, alalise elamisõiguse pärast seda, kui nad on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat. Kõnealuse direktiivi artiklite 12 ja 13 kohta vt minu analüüs selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c kohaldatavuse kohta käesoleva ettepaneku punktides 53–58.
(
139
)	Tingimusel, et on täidetud nõuded, mis tulenevad direktiivi 2004/38 artikli 12 lõike 1 teisest lõigust, kus on sätestatud, et „[e]nne alalise elamisõiguse saamist peavad asjaomased isikud vastama artikli 7 lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustele“ ning selle direktiivi artikli 13 lõike 1 teisest lõigust, kus on sätestatud, et „enne alalise elamisõiguse saamist peavad asjaomased isikud vastama artikli 7 lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustele“.
(
140
)	Juhin tähelepanu sellele, et minu analüüsist, mis puudutas direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a kohaldatavust, tuleneb, et isik, kes on sellises olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja, kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse. Vt käesoleva ettepaneku punktid 36–93.
(
141
)	Ma rõhutan siiski igaks juhuks, et selle kolmanda riigi kodaniku olukord, kes on liidu kodaniku abikaasa ja kes on langenud koduvägivalla ohvriks ning kes, omamata piisavaid vahendeid ja tervisekindlustust, peab lahkuma vastuvõtvast liikmesriigist ja pöörduma tagasi kolmandasse riiki, ei ole põhimõtteliselt sarnane sellise liidu kodaniku olukorraga, kes on liidu kodaniku abikaasa ja kes on langenud koduvägivalla ohvriks ning kes samadel asjaoludel peab lahkuma vastuvõtvast liikmesriigist ja pöörduma tagasi oma kodakondsusliikmesriiki. Nimelt on vaieldamatu, et koduvägivalla ohvriks langenud kolmanda riigi kodaniku lahkumisel kolmandasse riiki on palju tõsisemad tagajärjed vastuvõtva liikmesriigiga sidemete katkestamise seisukohast kui koduvägivalla ohvriks langenud liidu kodaniku lahkumisel tema kodakondsusliikmesriiki või muusse liikmesriiki.