62017CC0668
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANICA
M. MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 9. januarja 2019 (
1
)
Zadeva C‑668/17 P
Viridis Pharmaceutical Ltd
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)
„Pritožba – Znamka Evropske unije – Postopek za razveljavitev – Besedna znamka Boswelan – Razglasitev razveljavitve – Uporaba znamke v okviru kliničnega preskušanja“
I. Uvod
1.
Družba Viridis Pharmaceutical Ltd (v nadaljevanju: pritožnica) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. septembra 2017, Viridis Pharmaceutical/EUIPO – Hecht-Pharma (Boswelan) (
2
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe petega odbora Urada Evropske unije za intelektualno lastnino z dne 29. februarja 2016 (zadeva R 2837/2014-5) v zvezi s postopkom za razveljavitev med družbo Hecht‑Pharma GmbH in pritožnico (v nadaljevanju: sporna odločba). Ta postopek se je nanašal na razveljavitev registrirane znamke, med drugim za zdravila za zdravljenje multiple skleroze.
2.
Pritožnica je v okviru tega postopka trdila, da se je izpodbijana znamka, registrirana za zdravila, katerih trženje in oglaševanje sta bila prepovedana do izdaje dovoljenja za promet z zdravili (v nadaljevanju: DPZ), resno uporabljala v okviru kliničnega preskušanja, ki je bilo izvedeno zaradi dopolnitve vloge za izdajo DPZ. Podredno je navedla, da je bilo klinično preskušanje navedenih zdravil od vloge za to klinično preskušanja, kvečjemu upravičen razlog za neuporabo znamke.
3.
Splošno sodišče je tožbo zavrnilo, saj je menilo, da pritožnica ni mogla trditi, da je resno uporabljala izpodbijano znamko ali da je imela upravičen razlog za njeno neuporabo.
4.
Pritožnica s pritožbo v bistvu izpodbija ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi z resno uporabo znamke.
5.
Pravna vprašanja, ki se postavljajo v obravnavanem primeru, se torej nanašajo na razlago pojmov „resna uporaba“ in „upravičen razlog za neuporabo“ v smislu Uredbe (ES) št. 207/2009 (
3
) in Uredbe (EU) 2017/1001 (
4
) v okviru postopka za razveljavitev, ki se nanaša na znamko, registrirano za zdravila.
II. Pravni okvir
6.
V uvodni izjavi 10 Uredbe št. 207/2009 je navedeno:
„Ni razloga za varstvo blagovnih znamk [Evropske unije] ali katere koli blagovne znamke, registrirane pred njimi, razen če se blagovne znamke dejansko uporabljajo.“
7.
Člen 15 Uredbe št. 207/2009, naslovljen „Uporaba znamk [Evropske unije]“, v odstavku 1, prvi pododstavek, določa:
„Če v obdobju petih let po registraciji imetnik ni začel resno in dejansko uporabljati blagovne znamke [Unije] v [Uniji] za blago ali storitve, za katere jo je registriral, ali če je bila takšna uporaba prekinjena v obdobju petih zaporednih let, se za blagovno znamko [Evropske unije] uporabljajo sankcije iz te uredbe, razen če obstajajo upravičeni razlogi za neuporabo.“
8.
Sankcije, navedene v členu 15(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 207/2009, so opredeljene v členu 51 te uredbe, naslovljenem „Razlogi za razveljavitev“. Odstavek 1(a) tega člena določa:
„1.   Pravice imetnika znamke [Evropske unije] se razveljavijo na podlagi zahteve pri [EUIPO] ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic:
(a)
če se v neprekinjenem obdobju petih let blagovna znamka ni uporabljala v prvotni namen v [Uniji] za označevanje blaga ali storitev, za katere je registrirana, in za neuporabo ne obstajajo upravičeni razlogi; vendar pa nihče ne more zahtevati, naj se imetnikove pravice na blagovni znamki razveljavijo, če je imetnik v obdobju med iztekom petletnega obdobja in vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe začel ali ponovno začel resno in dejansko uporabljati blagovno znamko; začetek ponovne uporabe v obdobju treh mesecev pred vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe, ki se je začelo najkasneje ob izteku neprekinjenega obdobja petih let neuporabe, pa se ne upošteva, če do priprav na uporabo ali ponovno uporabo pride šele potem, ko imetnik spozna, da lahko kdo vloži zahtevo za razveljavitev ali nasprotno tožbo;
[…]“
9.
Uredba št. 207/2009 je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo 2017/1001. V skladu s primerjalno tabelo, navedeno v Prilogi III k zadnjenavedeni uredbi, člena 15 in 51 Uredbe št. 207/2009 ustrezata členu 18 oziroma členu 58 Uredbe 2017/1001. (
5
)
III. Postopek pred EUIPO
10.
Pritožnica je pravna naslednica družbe, ki je 30. septembra 2003 pri EUIPO vložila zahtevo za registracijo besednega znaka Boswelan kot znamke Evropske unije za farmacevtske izdelke in izdelke za zdravstveno nego, ki spadajo v razred 5 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma). Znamka je bila registrirana 24. aprila 2007.
11.
Pritožnica je 24. oktobra 2010 predložila vlogo za klinično preskušanje zdravila za zdravljenje multiple skleroze, ki spada v širšo kategorijo farmacevtskih izdelkov in izdelkov za zdravstveno nego. Natančen datum konca tega preskušanja ni bil določen.
12.
Družba Hecht-Pharma je 18. novembra 2013 vložila zahtevo za razveljavitev izpodbijane znamke za vse izdelke, za katere je bila registrirana, ker naj se ne bi resno uporabljala neprekinjeno pet let pred vložitvijo te zahteve.
13.
Oddelek EUIPO za izbris je z odločbo z dne 26. septembra 2014 pritožnici odvzel pravice za vse registrirane proizvode.
14.
Pritožnica je 6. novembra 2014 zoper odločbo oddelka za ničnost pri odboru EUIPO za pritožbe vložila pritožbo.
15.
Peti odbor EUIPO za pritožbe je to pritožbo s sporno odločbo zavrnil.
16.
Odbor za pritožbe je menil, prvič, da z elementi, ki jih je predložila pritožnica, ni bilo mogoče dokazati resne uporabe izpodbijane znamke v Evropski uniji in, drugič, da v obravnavanem primeru klinično preskušanje samo po sebi ni bilo razlog, ki je neodvisen od volje pritožnice in ki bi upravičeval neuporabo izpodbijane znamke.
IV. Tožba na Splošnem sodišču in izpodbijana sodba
17.
Pritožnica je s tožbo, ki je bila 30. maja 2016 vložena v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagala razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, v katerem je bila predlagana razveljavitev sporne znamke v zvezi z zdravili za zdravljenje multiple skleroze, ki so vključena v širšo kategorijo „farmacevtskih izdelkov in izdelkov za zdravstveno nego“. Pritožnica je v okviru te tožbe navedla tri tožbene razloge, pri čemer se je prvi nanašal na kršitev člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009, ker naj bi odbor za pritožbe napačno menil, da predstavljena dejstva in dokazi niso zadostovali kot dokaz resne uporabe izpodbijane znamke za zdravila za zdravljenje multiple skleroze, drugi na kršitev člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009, ker naj bi odbor za pritožbe napačno menil, da predstavljena dejstva in dokazi niso zadostovali kot dokaz upravičenega razloga za neuporabo navedene znamke, kar je zadevalo sama zdravila, tretji pa na kršitev člena 83 Uredbe št. 207/2009 in, natančneje, načela varstva legitimnih pričakovanj, ker naj bi se odbor za pritožbe oddaljil od Smernic za preizkušanje pred EUIPO.
18.
Splošno sodišče je po obrazložitvi izpodbijane sodbe pritožbo v celoti zavrnilo.
V. Predlogi strank
19.
Pritožnica v svoji pritožbi Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču in EUIPO naloži plačilo stroškov ali podredno odločitev o stroških pridrži.
20.
EUIPO in družba Hecht-Pharma Sodišču predlagata, naj pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.
VI. Analiza
A. Uvodna ugotovitev glede časovne uporabe uredb o znamki Evropske unije
21.
Naj poudarim, da pritožnica v svoji pritožbi navaja, da se njeni pritožbeni razlogi nanašajo na kršitev določb Uredbe 2017/1001. Meni, da je bila Uredba št. 207/2009 v skladu s členom 211 te uredbe na datum, ko je bila izdana izpodbijana sodba, to je 15. septembra 2017, razveljavljena in nadomeščena z Uredbo 2017/1001. Družba Hecht-Pharma se poleg tega v svojem odgovoru na pritožbo sklicuje tudi na določbe te uredbe. EUIPO pa se sklicuje na določbe Uredbe št. 207/2009.
22.
V zvezi s tem je treba poudariti, da pritožnica ne navaja nobenega pritožbenega razloga, s katerim bi Splošnemu sodišču očitala, da je izpodbijano sodbo izdalo na podlagi napačne pravne podlage ali nepravilno uporabilo prehodne določbe Uredbe 2017/1001. Kakor koli, izpodbijana sodba je bila izdana 15. septembra 2017, to je po datumu začetka veljavnosti Uredbe 2017/1001 (6. julij 2017), vendar pred datumom začetka njene uporabe (1. oktober 2017). (
6
) To pomeni, da se je ob izdaji izpodbijane sodbe uporabljal člen 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009. (
7
)
23.
Poleg tega člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001, naveden v okviru pritožbe, ustreza členu 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009. Prav tako je v členu 18(1), prvi pododstavek, Uredbe 2017/1001 povzeto besedilo člena 15(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 207/2009. (
8
) S tema določbama je bila uvedena obveznost uporabe znamke in ti določbi, če ni upravičenega razloga, napotujeta na določbe teh uredb v zvezi s posledicami neuporabe. Staro vino v novih steklenicah. (
9
)
24.
Tako je mogoče po mojem mnenju analizo v zvezi z določbami Uredbe št. 207/2009 prenesti na določbe Uredbe 2017/1001. Zato se bom v teh sklepnih predlogih skliceval samo na upoštevne določbe Uredbe št. 207/2009 in njihove enakovredne določbe Uredbe 2017/1001. Prav tako bom sklicevanja pritožnice in družbe Hecht-Pharma na določbe Uredbe 2017/1001 obravnaval tako, kot da veljajo tudi za ustrezne določbe Uredbe št. 207/2009.
B. Pritožba
25.
Pritožnica v okviru svoje pritožbe navaja dva pritožbena razloga.
26.
Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001), je razdeljen na dva dela. Pritožnica s prvim delom izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da gre lahko za uporabo, ki ohranja pravice v zvezi z zdravilom, le če je imetnik znamke zdravila, za katero je bila ta znamka registrirana, prejel DPZ za zdravilo. Pritožnica v drugem delu izpodbijano sodbo graja v delu, v katerem je Splošno sodišče menilo, da pri uporabi znamke v okviru kliničnega preskušanja ni šlo za resno uporabo.
27.
Pomembno je pripomniti, da se ta dva dela nanašata na različna položaja. Drugi del se nanaša le na uporabo znamke v okviru kliničnega preskušanja, medtem ko se prvi del splošneje nanaša na uporabo pred DPZ. Kljub temu se je pritožnica po presoji Splošnega sodišča, povzeti v točki 40 izpodbijane sodbe, lahko sklicevala samo na dejanja, povezana s postopkom kliničnega preskušanja.
28.
Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a)) Uredbe 2017/1001), ker je izključilo obstoj upravičenega razloga za neuporabo izpodbijane znamke v položaju, v katerem je izdelek, za katerega je bila registrirana znamka, predmet kliničnega preskušanja.
C. Dopustnost pritožbenih razlogov
29.
Družba Hecht-Pharma v svojem odgovoru na pritožbo navaja, da se želi s pritožbenimi razlogi, ki jih je pritožnica navedla v pritožbi, doseči nova presoja dejanskega stanja in okoliščin obravnavanega primera. Ti pritožbeni razlogi naj bi bili zato očitno nedopustni.
30.
Res je, da je neka pritožnica v pritožbi, na podlagi katere je bil sprejet sklep v zadevi Martín Osete/EUIPO (
10
), Splošnemu sodišču očitala, da je sprejelo preveč omejujočo razlago pojma „upravičeni razlogi za neuporabo“ v smislu člena 51(1) Uredbe št. 207/2009. Natančneje, navedla je, da so nekateri predpisi preveč oteževali trženje parfumov, za katere je bila znamka registrirana.
31.
Sodišče je v navedenem sklepu menilo, da je pritožnik pod pretvezo, da je bil pojem „upravičeni razlogi za neuporabo“ napačno razlagan, v resnici nameraval izpodbijati presojo Splošnega sodišča glede dejanskega stanja. Sodišče je zato zadevni pritožbeni razlog zavrglo kot očitno nedopusten. Pritožnik se je namreč po mojem mnenju v pritožbi osredotočil predvsem na dokaze, s katerimi je poskušal prikazati, da je bil obstoj upravičenih razlogov po njegovem mnenju jasno dokazan. (
11
)
32.
Toda v obravnavanem primeru pritožnica stremi samo k razlagi pojmov „resna uporaba“ in „upravičeni razlogi za neuporabo“ v smislu Uredbe št. 207/2009 (Uredba 2017/1001) v okviru postopka za razveljavitev, ki se nanaša na znamko, registrirano za zdravilo za uporabo v humani medicini, katere trženje in oglaševanje sta bili do izdaje DPZ prepovedani. Zato je treba pri preučitvi pritožbenih razlogov določbe Uredbe št. 207/2009 (Uredba 2017/1001) razlagati z vidika ureditve zdravil za uporabo v humani medicini znotraj Unije.
33.
Menim torej, da se z razlogi, navedenimi v tej pritožbi, ne želi doseči nova presoja dejanskega stanja in okoliščin obravnavanega primera, temveč se z njimi postavljajo pravna vprašanja. Zato so dopustni.
D. Vsebinska presoja
1.
Prvi pritožbeni razlog
a)
Prvi del prvega pritožbenega razloga
1) Stališča strank
34.
Pritožnica s prvim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, prvič, da je v točki 36 izpodbijane sodbe določilo načelo, v skladu s katerim gre lahko za uporabo znamke, registrirane za zdravilo, ki ohranja pravice, le če je bilo pridobljeno DPZ. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je odgovor na vprašanje, ali je uporaba zadostna, odvisen od presoje vsakega posameznega primera. (
12
)
35.
Drugič, pritožnica ob grajanju načela, ki ga je domnevno določilo Splošno sodišče, navaja, da so bila dejanja v okviru kliničnih preskušanj, ki so del postopka izdaje DPZ, zakonita. (
13
)
36.
Tretjič in nazadnje, pritožnica navaja, da je treba petletno obdobje glede na posebnosti farmacevtskega sektorja šteti za prekratko.
37.
Nasprotno pa EUIPO in – če je prvi pritožbeni razlog dopusten – družba Hecht-Pharma menita, da prvi del tega pritožbenega razloga ni utemeljen.
38.
EUIPO v nasprotju s trditvijo pritožnice trdi zlasti, da Splošno sodišče pridobitve DPZ ni presojalo na podlagi zakonodaje o farmacevtskih proizvodih kot nujen pogoj za obstoj resne uporabe.
39.
Družba Hecht-Pharma pa zlasti meni, da je treba izpodbijano znamko uporabljati za izdelke, za katere je bila registrirana. V obravnavanem primeru bi bilo torej primerno presoditi, ali je bila ta znamka uporabljena za zdravilo, namenjeno zdravljenju multiple skleroze. Resno uporabo takega zdravila je mogoče dokazati le, če je zadevni izdelek dejansko bil zdravilo. Vendar naj bi bilo šele po kliničnem preskušanju pritožnice mogoče določiti, ali je preskušani izdelek zdravilo v smislu te opredelitve. Uporaba tega izdelka v okviru kliničnega preskušanja torej ne more pomeniti resne uporabe izpodbijane znamke za zdravilo.
2) Presoja
40.
Prvič, kar zadeva trditev pritožnice, s katero Splošnemu sodišču očita, da je določilo načelo, v skladu s katerim gre za uporabo, ki ohranja pravice, le če je bilo pridobljeno DPZ, podobno kot EUIPO menim, da ta trditev temelji na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe.
41.
Splošno sodišče je v točki 36 izpodbijane sodbe sicer res navedlo, da je bilo mogoče le v primeru pridobljenega DPZ odobriti javno uporabo, in se je usmerilo na zunanjo podobo izpodbijane znamke.
42.
Vendar je Splošno sodišče je v točkah od 37 do 39 izpodbijane sodbe analiziralo položaj pritožnice, čeprav ta ni prejela DPZ. Splošno sodišče tako nikakor ni menilo, da v primeru nepridobitve tega DPZ pri znamki, registrirani za zdravilo, ni moglo iti za „resno uporabo“ v smislu člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001). Poleg tega so v drugem delu prvega pritožbenega razloga grajane ugotovitve Splošnega sodišča, ki se nanašajo predvsem na točko 39 izpodbijane sodbe. Analiza tega dela bo zato priložnost za presojo veljavnosti načela, ki naj bi ga določilo Splošno sodišče, vsaj kolikor naj bi to načelo zadevalo uporabo znamke v okviru kliničnih preskušanj.
43.
Drugič, kar zadeva zakonitost dejanj med kliničnimi preskušanji, zadostuje ugotoviti, da dejanja, povezana z znamko, v primeru svoje zakonitosti ne postanejo samodejno dejanja, ki pomenijo resno uporabo te znamke. (
14
)
44.
Tretjič, menim, da pritožnica tudi s trditvijo, ki se nanaša na nezadostnost petletnega roka, ne more uspeti.
45.
Petletni rok, kot je določen v členu 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001), se uporablja neodvisno od gospodarskega sektorja, v katerega spadajo izdelki ali storitve, za katere je bila registrirana znamka. Vendar se upoštevajo posebnosti gospodarskega sektorja, kadar gre za presojo okoliščin, ki pomenijo (ali ne pomenijo) resno uporabo glede na trg zadevnih izdelkov ali storitev. Vsekakor se bom te problematike lotil v okviru analize drugega dela prvega pritožbenega razloga. Poleg tega se lahko okoliščine, v katerih bi petletni rok postal nezadosten za začetek resne uporabe znamke, upoštevajo pri preučitvi razlogov za neuporabo, na katere se bom skliceval v analizi drugega pritožbenega razloga.
46.
Zato menim, da prvi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen.
b)
Drugi del prvega pritožbenega razloga
1) Stališča strank
47.
Pritožnica z drugim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je v točki 39 izpodbijane sodbe menilo, da uporaba znamke v okviru kliničnega preskušanja pomeni le interno uporabo in da take uporabe nikakor ni mogoče šteti za resno v smislu člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001).
48.
Pritožnica dodaja, da obveznost uporabe registrirane znamke ni sama sebi namen in da je cilj zahteve po uporabi ta, da se registra ne obremenjuje z vpisi znamk, ki se ne uporabljajo. Razlaga pojma „uporaba“ bi zato morala biti do neke mere prožna, kot naj bi dokazovala člen 15(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 18(1)(a) Uredbe 2017/1001) in uvodna izjava 25 Uredbe 2017/1001, (
15
) v katerih je pojasnjeno, da bi morala uporaba znamke v obliki, ki se razlikuje od tiste, v kateri je bila registrirana, zadostovati za ohranitev podeljenih pravic.
49.
EUIPO in družba Hecht-Pharma izpodbijata utemeljenost drugega dela prvega pritožbenega razloga.
50.
EUIPO trdi, da je treba resno uporabo izključiti, ker – kot je Splošno sodišče pravilno razsodilo – določbe zakonodaje o farmacevtskih izdelkih prepovedujejo oglaševanje zdravila, za katero še ni bilo izdano dovoljenje, in tako pravno onemogočajo uporabo, s katero bi se lahko pridobil tržni delež. Po navedbah EUIPO drugi elementi, ki jih je navedlo Splošno sodišče, kot sta omejen krog udeležencev in interna uporaba, niso bili odločilni. Zato pritožnica s trditvami, ki jih je v zvezi s tem navedla, ne more uspeti.
51.
Družba Hecht-Pharma med drugim dodaja, da je klinično preskušanje pripravljalno preskušanje za vlogo za izdajo DPZ za izdelek kot zdravilo. Niti cilj niti predmet takega pripravljalnega preskušanja ni ščititi ali pridobiti tržne deleže, temveč le ugotoviti učinkovitost izdelka. Ker je preskušanje izvedeno z naključno izbranimi vzorci, je dvojno slepo in preverjeno s placebom, sami udeleženci ne vedo, niti za kateri izdelek niti za katero znamko gre.
52.
Družba Hecht-Pharma poleg tega navaja, da za pojem „resna uporaba“ ne more veljati določena prožnost. Uvodna izjava 25 Uredbe 2017/1001 naj bi se namreč nanašala na neko drugačno vprašanje.
2) Presoja
i) Uvodne ugotovitve
53.
V nasprotju s trditvami pritožnice točka 39 izpodbijane sodbe ne temelji na predpostavki, da je uporaba znamke v okviru kliničnega preskušanja interna in je zato ni mogoče šteti za resno zgolj zato, ker se nanaša na omejeno število naslovnikov. Splošno sodišče namreč navaja, da uporabe izpodbijane znamke v okviru kliničnega preskušanja v razmerju do tretjih oseb ni mogoče izenačiti z dajanjem na trg niti celo z neposrednim pripravljalnim ukrepom, saj je bila ta znamka uporabljena zunaj vsake konkurence in brez želje po pridobitvi ali ohranitvi tržnih deležev.
54.
Menim torej, da želi pritožnica z drugim delom prvega pritožbenega razloga v bistvu dokazati, da je treba pritrdilno odgovoriti na vprašanje, ali je mogoče uporabo znamke, registrirane za zdravilo, v okviru kliničnega preskušanja v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča v točki 39 izpodbijane sodbe opredeliti kot „resno uporabo“ v smislu člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001).
55.
To vprašanje je bilo že postavljeno v pravni teoriji, v kateri je bilo nanj odgovorjeno. Natančneje, med drugim je bilo navedeno, da klinično preskušanje, izvedeno pred izdajo DPZ, ne pomeni resne uporabe, saj ta preskušanja niso zunanja. (
16
) Poleg tega menim, da je to tudi razlaga, ki so jo nacionalna sodišča podala v zvezi z določbami, s katerimi se prenašajo direktive o sistemu nacionalnih znamk. (
17
) Vendar, kolikor vem, se Sodišče še ni imelo priložnosti izreči o taki problematiki.
ii) Resnost uporabe z vidika sodne prakse
56.
Iz sodne prakse izhaja, da se znamka uporablja resno, če se uporablja, prvič, da bi se ustvaril oziroma ohranil trg za prodajo izdelkov ali storitev, za katere je bila registrirana, razen simbolične uporabe, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki izhajajo iz znamke, in drugič, v skladu s svojo bistveno funkcijo. (
18
)
57.
Zahtevi, ki se nanašata, prvič, na komercialni razlog za obstoj znamke in, drugič, na njeno bistveno funkcijo, sta kumulativni.
58.
Po eni strani zaščite znamke ni mogoče ohraniti, če znamka izgubi komercialni razlog za obstoj, ki ustvarja ali ohranja trg za prodajo izdelkov ali storitev, ki nosijo znak, ki sestavlja to znamko, v primerjavi z izdelki ali storitvami, ki izhajajo iz drugih podjetji. (
19
) Po drugi strani okoliščina, da se znamka uporablja, da bi se ustvaril ali ohranil trg za prodajo izdelkov ali storitev, za katere je bila registrirana, in ne le za to, da se ohranijo pravice, podeljene z znamko, ne zadostuje za ugotovitev obstoja „resne uporabe“. Prav tako je nujno, da se znamka uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo, ki je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, s tem da se mu brez verjetne zmede omogoči razlikovanje tega proizvoda ali storitve od tistih, ki imajo drug izvor. (
20
)
59.
Uporaba, s katero se ustvarja ali ohranja trg za prodajo izdelkov ali storitev, mora biti po svoji naravi usmerjena navzven. Enako velja, kadar znamka opravlja svojo bistveno funkcijo. Opravljanje te funkcije vključuje prisotnost znamke na trgu in posledično izpostavljenost te znamke javnosti.
60.
Poudariti je treba, da iz teh ugotovitev ni mogoče sklepati, da je trženje izdelkov ali storitev, za katere je bila znamka registrirana, nujno za ugotovitev obstoja resne uporabe.
61.
Kot namreč izhaja iz sodbe Ansul (
21
), gre lahko za resno uporabo registrirane znamke v dveh primerih, in sicer kadar se izdelki že tržijo in kadar so tik pred trženjem. Taka uporaba, ki nastopi pred samim trženjem, mora vključevati priprave, katerih namen je pridobitev strank.
62.
Ta dva položaja imata skupne značilnosti. Sodišče je med drugim v točki 37 sodbe Ansoul (
22
) menilo, da „resna uporaba“ znamke pomeni, da jo mora njen imetnik uporabljati na trgu izdelkov ali storitev, ki so zaščiteni z znamko, in ne le znotraj zadevnega podjetja. Sodišče je pozneje pojasnilo te ugotovitve v sodbi Verein Radetzky-Orden (
23
), pri čemer je razlikovalo med dvema primeroma: uporabo znamk za označevanje in oglaševanje svojih proizvodov ali storitev v širši javnosti, na eni strani, in omejitvijo na interno uporabo znamk, na drugi strani.
63.
Po mojem mnenju je zgovorno dejstvo, da je Sodišče v sodbi Ansoul (
24
) kot primer navedlo uporabo znamke v okviru oglaševalskih kampanj za prikaz uporabe pred trženjem izdelkov ali storitev, za katere je bila registrirana. Ta primer namreč dobro ponazarja predhodno uporabo, hkrati pa tudi resno uporabo. Posledično lansiranje oglaševalskih kampanj, v katerih se uporablja znamka, ne pomeni avtomatično, da gre za resno uporabo. Vendar je iz tega primera razvidno, da morajo imeti tudi v fazi pred trženjem izdelkov ali storitev dejanja, ki pomenijo uporabo, zunanjo naravo in obenem tudi učinke za prihodnost teh izdelkov ali storitev v javnosti. (
25
)
64.
Vsaka resna uporaba je torej usmerjena navzven. Nasprotno pa iz zgornjih ugotovitev ne izhaja, da je vsaka zunanja uporaba znamke resna uporaba. Samo dejstvo, da se znamka uporablja v razmerju do tretjih oseb, še ne pomeni, da gre za resno uporabo. Za določitev obstoja take uporabe je treba, kot sem navedel v točkah od 56 do 59 teh sklepnih predlogov, preučiti, ali zunanja uporaba vključuje ustvarjanje ali ohranjanje trga za prodajo izdelkov ali storitev, za katere je bila znamka registrirana. V okviru te preučitve je treba izvesti analizo in pri tem upoštevati zlasti trg zadevnih izdelkov ali storitev.
iii) Upoštevanje posebnosti gospodarskega sektorja
65.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pri presoji, ali je uporaba znamke resna in dejanska, upoštevati vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembne za ugotovitev, ali se znamka dejansko komercialno izkorišča in, zlasti, ali se taka uporaba v zadevnem gospodarskem sektorju šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje tržnega deleža za blago ali storitve, ki jih znamka varuje. (
26
) Presoja okoliščin zadeve lahko tako vključuje upoštevanje, med drugim, značilnosti zadevnega blaga ali storitev, značilnosti zadevnega trga ter obsega in pogostosti uporabe znamke. (
27
)
66.
Sodišče je torej v svoji sodni praksi priznalo upoštevanje posebnosti gospodarskega sektorja, v katerem se uporablja znamka. V zvezi s tem se mi zdi primerno navesti nekaj pripomb v zvezi z ureditvijo sektorja zdravil za uporabo v humani medicini v Uniji. Seveda pojmi iz te ureditve nimajo nujno enakega pomena kot pojmi iz prava znamk. Vendar je bil z navedeno ureditvijo vzpostavljen okvir, v katerem lahko akterji iz tega sektorja izvajajo dejanja, povezana z zdravili, za katera so bile registrirane znamke, poleg tega pa ni sporno, da je treba znamko, da bi se ugotovila njena resna uporaba, uporabljati na trgu zadevnih izdelkov ali storitev. (
28
)
iv) Ureditev zdravil za uporabo v humani medicini
67.
Jedro sistema ureditve Unije v zvezi s sektorjem zdravil za uporabo v humani medicini sestavljata Direktiva 2001/83/ES (
29
) in Uredba (ES) št. 726/2004 (
30
). S tema zakonodajnima aktoma Unije je bilo uvedeno načelo, v skladu s katerim zdravil ni mogoče dajati na trg, ne da bi pristojni organ izdal DPZ. (
31
) Poleg tega zdravila ne smejo biti predmet nobene „oblike oglaševanja, vključno z obveščanjem od vrat do vrat, agitiranjem ali spodbujanjem z namenom, da se spodbuja predpisovanje, izdajanje, prodaja ali potrošnja zdravil“, med drugim v javnosti, pa tudi med osebami, usposobljenimi za njihovo predpisovanje ali izdajanje. (
32
)
68.
V tem sistemu klinično preskušanje v bistvu pomeni raziskavo, da bi se zlasti odkrili ali preverili učinki – tudi neželeni – zdravila ter da bi se ugotovila učinkovitost in varnost njegove uporabe. (
33
) Rezultati takega preskušanja morajo biti v skladu s členom 8(3)(i) Direktive 2001/83 priloženi vlogi za izdajo DPZ. Tako se klinična preskušanja načeloma izvedejo pred trženjem in oglaševanjem zdravil, navedenih v členu 6 Direktive 2001/83.
69.
Poleg tega je treba pri kliničnem preskušanju načeloma opraviti znanstveni in etični pregled ter ga predhodno odobriti. (
34
) Prav tako morajo države članice nadzorovati bistvene spremembe med kliničnim preskušanjem. (
35
) Pri tem naročnik kliničnega preskušanja prevzame odgovornost za njegov začetek, njegovo vodenje in njegovo financiranje. (
36
)
70.
Če povzamem ta del svoje analize, menim, da je zakonodajalec Unije uporabil pristop, ki omejuje dostop potrošnikov in končnih uporabnikov do zdravil, za katera ni bilo izdano dovoljenje, da se omejijo tveganja, povezana z uporabo takih zdravil.
71.
Poleg tega uporabe znamke, registrirane za zdravilo med kliničnimi preskušanji, posledično ni mogoče šteti za uporabo tega zdravila pred trženjem v smislu sodbe Ansul (
37
). Pri tem je ugotovljeno, kot izhaja iz točke 38 izpodbijane sodbe, da položaj pritožnice ustreza položaju uporabe pred trženjem. Izdelki, za katere je bila registrirana znamka, to so zdravila za zdravljenje multiple skleroze, se niso tržili, saj je bila njihova uporaba v upoštevnem obdobju prepovedana. (
38
)
v) Znamke, registrirane za uporabo v humani medicini
72.
Razred 5 Nicejskega aranžmaja, v katerega spadajo farmacevtski izdelki in izdelki za zdravstveno nego, zajema, kot je bilo ugotovljeno v pravni teoriji, zelo veliko vpisov v register. (
39
) Poleg tega, če je mogoče verjeti komentarjem v pravni teoriji, akterji v farmacevtskem sektorju običajno vlagajo zahteve za registracijo znamk za zdravila v začetni fazi njihovega razvoja. (
40
) Tako naglico je mogoče pojasniti z željo po tem, da bi vplivni krogi postali dovzetni zanjo, saj naj bi obstajalo tveganje, da bi zdravniki in specialisti v fazi razvoja zdravila pripisali večjo pomembnost njegovemu generičnemu imenu kot znamki. (
41
)
73.
V tem okviru je pomembno navesti, da je zakonodajalec Unije upošteval to ravnanje akterjev v sektorju zdravil za uporabo v humani medicini. V Direktivi 2001/83 je namreč vsaj do neke mere priznana vloga znamk v tem sektorju. Iz člena 1, točka 20, te direktive izhaja, da je lahko ime zdravila splošno ali znanstveno ime skupaj z znamko. Poleg tega mora v skladu s členom 89(1)(b) Direktive 2001/83 oglaševanje, ki je dovoljeno le za zdravila, za katera je bilo izdano dovoljenje, med drugim vsebovati njihova imena.
74.
Iz navedenih določb izhaja, da je mogoče znamko, ki je bila registrirana za zdravilo, v nekaterih primerih zamenjati z imenom tega zdravila. Tako znamko zato lahko imetnik uporabi v svoji komunikacijski strategiji le, če je pridobil DPZ.
vi) Delna ugotovitev v zvezi z uporabo znamke med kliničnimi preskušanji
75.
Glede na zgornje ugotovitve naj poudarim, kot izhaja iz točke 70 teh sklepnih predlogov, da namerava zakonodajalec Unije omejiti dostop potrošnikov in končnih uporabnikov do zdravil, za katera niso bila izdana dovoljenja. V sistemu ureditve zdravil za uporabo v humani medicini je mogoče klinična preskušanja izenačiti s filtriranjem, ki onemogoča dostop do trga zdravil, za katera niso bila izdana dovoljenja.
76.
Poleg tega je zaradi vloge, ki jo imajo v tem sistemu znamke, registrirane za zdravila, cilj zakonodajalca Unije, da omeji tudi uporabo teh znamk na zadevnem trgu. Zato je izpostavljanje javnosti znamki, registrirani za zdravilo, za katero (še) ni bilo izdano dovoljenje, prav tako kvalitativno in kvantitativno omejeno, vsaj kolikor bi se lahko ta znamka uporabljala na konkurenčnem trgu zdravil.
77.
Poudariti je treba, da so zdravila, za katera ni bilo izdano dovoljenje, med kliničnimi preskušanji na voljo preskušancem in drugim osebam, vključenim v ta preskušanja. Ne izključujem, da bi lahko osebe, ki spadajo v ti dve kategoriji, povezale zdravilo in njegovo ime ter s tem znamko, registrirano za to zdravilo, z njenim imetnikom. Poleg tega lahko izbirajo in se odločijo, ali bodo sodelovale pri preskušanju ali ne.
78.
Toda, kot izhaja iz točke 64 teh sklepnih predlogov, vsaka zunanja uporaba znamke ne pomeni avtomatično resne uporabe. Nujno je, da do izpostavljenosti tej znamki, s katero bi se lahko ustvaril trg za prodajo izdelkov, za katere je bila registrirana na zadevnem trgu, pride na tem trgu.
79.
Menim, da to ne velja za znamko, uporabljeno v okviru kliničnega preskušanja.
80.
Prvič, v okviru kliničnih preskušanj se zdravila, za katera ni bilo izdano dovoljenje, načeloma ne distribuirajo ali oglašujejo z namenom, da bi prodrla na trg prodajanih izdelkov, ki spadajo v isti razred kot navedena zdravila. Poleg tega klinično preskušanje, ki vključuje raziskavo tveganj, povezanih z uporabo zdravila, pod pogoji, ki jih je treba predhodno odobriti, ni in ne bi smelo biti oblika komercialnega izkoriščanja znamke, registrirane za to zdravilo, pri katerem se ustvari ali ohranja trg za prodajo navedenega zdravila. Zato kliničnega preskušanja ni mogoče izenačiti niti s pripravo na trženje v smislu sodbe Ansul (
42
).
81.
Podobno ne mislim, da bi lahko obsežna klinična preskušanja zdravila pomenila resno uporabo znamke, registrirane za preskušano zdravilo. Kot izhaja iz uvodne izjave 10 Direktive 2001/83, je namen zakonodajalca preprečiti preskušanja, ki so nepotrebna. (
43
) Obsežnost kliničnega preskušanja namreč ni določena glede na komercialne vidike, temveč glede na znanstveno potrebo. Poleg tega mora ta obseg predhodno odobriti država članica. (
44
) Menim torej, da neobstoj resne uporabe izhaja prej iz kvalitativnih značilnosti uporabe znamke v okviru kliničnih preskušanj kot kvantitativnih značilnosti.
82.
Drugič, izpostavljenost znamke ter izbira udeležencev in drugih oseb, vključenih v klinično preskušanje, se ne nanašata na značilnosti izdelka, njegov izvor ali celo komercialno strategijo imetnika, temveč zlasti na željo po sodelovanju pri raziskavi v zvezi s tem zdravilom. V teh okoliščinah me ne preseneča, kot je navedlo Splošno sodišče v točki 59 izpodbijane sodbe, da v tej zadevi finančna naložba igra odločilno vlogo pri pridobivanju preskušancev in drugih oseb, ki so vključene v klinično preskušanje. Poleg tega je bila izpodbijana znamka v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, registrirana za izdelke, ki spadajo v razred 5 Nicejskega aranžmaja, to so farmacevtski izdelki in izdelki za zdravstveno nego. Zato je morala ta znamka ustvariti trg za prodajo izdelkov, ki spadajo v ta razred, ne pa za znanstvene raziskave.
83.
Nazadnje, teh ugotovitev ne more omajati trditev pritožnice, da bi morala biti razlaga pojma „resna uporaba“ do neke mere prožna, ker zakonodajalec Unije v skladu s členom 15(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 18(1)(a) Uredbe 2017/1001) dopušča uporabo znamke v obliki, ki se razlikuje od tiste, v kateri je bila registrirana. Cilj teh določb je imetniku registrirane znamke omogočiti, da ob njenem komercialnem izkoriščanju znak spreminja tako, da se omogoči boljša prilagoditev zahtevam trženja in oglaševanja zadevnih proizvodov ali storitev, ne da bi se spremenil razlikovalni učinek. (
45
) Čeprav je dopuščena neka prožnost pri obliki znamke, pa ta ne sme posegati v značilnosti, povezane z resnostjo uporabe. Taka uporaba mora torej vsekakor izpolnjevati zahteve, navedene v točkah od 56 do 59 teh sklepnih predlogov.
84.
Če povzamem, menim, da uporaba registrirane znamke za zdravilo, preskušano v okviru kliničnih preskušanj, ne pomeni resne uporabe te znamke. Kljub temu pa ne menim, da znamke, registrirane za zdravilo, ki je predmet kliničnega preskušanja, ne bi bilo mogoče resno uporabiti, če ni bilo izdano DPZ.
vii) Izjeme, ki potrjujejo pravilo
85.
Za ponazoritev naj poudarim, da lahko države članice v skladu s členom 83(1) in (2) Uredbe št. 726/2004 z odstopanjem od člena 6 Direktive 2001/83 z namenom sočutne uporabe dajo na voljo zdravilo, za katero ni bilo izdano dovoljenje, skupini bolnikov, ki trpijo za invalidnostjo oziroma kronično, hudo ali življenjsko ogrožajočo boleznijo, ki je ni mogoče zadovoljivo zdraviti z zdravilom, za katero je bilo izdano dovoljenje. Taka možnost obstaja zlasti v zvezi z zdravilom, preskušanim v okviru kliničnega preskušanja. Drugi vidiki sočutne uporabe se načeloma urejajo na nacionalni ravni.
86.
Tako zaradi določene svobode držav članic, kar zadeva ureditev sočutne uporabe, ne morem takoj izključiti, da bi taka uporaba zdravila, za katero je bila registrirana znamka, vključevala resno uporabo te znamke.
87.
Prvič, ni tako pomembno, da – v skladu z nespremenljivimi nacionalnimi določbami – dajanje na voljo takega zdravila, če je potrebno, z namenom sočutne uporabe nima pridobitnega cilja. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, okoliščina, da imetnik znamke ne stremi k ustvarjanju dobička, ne izključuje možnosti, da bi bil njegov cilj ustvariti in posledično ohraniti trg za prodajo njegovih izdelkov ali storitev. (
46
)
88.
Drugič, ni treba, da je uporaba kvantitativno obsežna, da bi jo bilo mogoče opredeliti kot „resno“. Tudi če ima uporaba zelo majhen obseg, je lahko zadostna, da pridobi to kvalifikacijo, če se šteje za upravičeno v zadevnem gospodarskem sektorju. (
47
) Glede na to je mogoče zdravilo, za katero ni bilo izdano dovoljenje in ki je lahko namenjeno sočutni uporabi, zasnovati za njegovo prihodnje trženje med osebami, ki trpijo za invalidnostjo oziroma kronično, hudo ali življenjsko ogrožajočo boleznijo. Ta trg je tako omejen in zato je mogoče kvantitativno omejiti tudi dejanja, ki pomenijo resno uporabo.
89.
Tretjič, menim, da sočutna uporaba zdravila, za katero je bila registrirana znamka, njenega imetnika ne more postaviti v neugoden položaj glede na druge akterje na trgu zdravil, ki se tržijo. Znamka, registrirana za zdravilo, ki se uporablja sočutno, bi se lahko namreč na trgu uporabljala pod pogoji, ki so primerljivi s pogoji trženja zdravila, za katero je bilo izdano dovoljenje.
90.
Četrtič in nazadnje, razlaga, ki ne izključuje sistematično obstoja resne uporabe v okviru sočutne uporabe, se mi zdi podprta s sistematično razlago določb Uredbe št. 726/2004 in Direktive 2001/83. Po eni strani je člen 6 Direktive 2001/83, ki določa načelo, v skladu s katerim zdravil, za katera ni bilo izdano dovoljenje, ni mogoče dati na trg, naveden v uvodnem delu naslova III te direktive, „Dajanje zdravil v promet“. Po drugi strani člen 83(1) Uredbe št. 726/2004 izrecno določa odstopanje od člena 6 Direktive 2001/83. Če dajanje zdravila na voljo pod pogoji, navedenimi v členu 83(1) in (2) Uredbe št. 726/2004, ne bi pomenilo dajanja na trg, tako odstopanje ne bi imelo smisla.
91.
Nazadnje, ne izključujem, da se lahko znamka, registrirana za farmacevtske izdelke in izdelke za zdravstveno nego, ki spadajo v razred 5 Nicejskega aranžmaja, in natančneje, za zdravilo, zajeto z Direktivo 2001/83, v nekaterih primerih resno uporablja pred pridobitvijo DPZ za to zdravilo. Vprašanje, ali je uporaba zadostna, je stvar presoje vsakega primera posebej. Kljub temu pa menim, da uporabe take znamke v okviru kliničnih preskušanj ni mogoče šteti za resno uporabo v smislu člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001). V okviru kliničnega preskušanja se namreč znamka ne uporablja, da bi se ustvaril ali ohranil trg za prodajo izdelkov ali storitev, za katere je bila registrirana.
92.
Glede na zgornje ugotovitve menim, da drugi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen.
2.
Drugi pritožbeni razlog
a)
Stališča strank
93.
Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša predvsem na točki 60 in 61 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001), ker je izključilo obstoj upravičenega razloga za neuporabo izpodbijane znamke. Natančneje, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče zmotno izključilo obstoj upravičenega razloga za neuporabo v primerih, kadar je, prvič, vloga za navedeno preskušanje predložena dolgo po registraciji znamke ali, drugič, vložena finančna sredstva niso tista, ki bi bila potrebna za čim hitrejše dokončanje kliničnega preskušanja.
94.
Pritožnica v utemeljitev tega pritožbenega razloga navaja, prvič, da je Splošno sodišče s tem, ko ji očitalo, da je vlogo za klinično preskušanje predložila dolgo po registraciji znamke, odvzelo smisel petletnemu prehodnemu obdobju. Znamka zdravila, za katero bi prehodno obdobje poteklo, bi namreč postala dejansko neuporabna, saj bi lahko njeno neuporabo upravičila le vloga za izdajo DPZ.
95.
Drugič, ker je Splošno sodišče pri presoji obstoja upravičenega razloga za neuporabo upoštevalo finančne naložbe, naj bi finančno močnejša podjetja lažje ustrezno ščitila svoje naložbe s pravom znamk kot finančno šibkejša podjetja. Kakor koli, Splošno sodišče naj se ne bi moglo sklicevati na abstraktno predpostavko, da bi se lahko s povečanjem naložb zadevno klinično preskušanje v obravnavanem primeru izvedlo hitreje.
96.
EUIPO in – če je drugi pritožbeni dopusten – družba Hecht-Pharma menita, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen.
97.
EUIPO navaja, da ugotovitev, da dejanja pritožnice spadajo na njeno področje vpliva in da klinično preskušanje ne bi moglo biti upravičen razlog za neuporabo v obravnavanem primeru, temelji na celoviti presoji, pri kateri naj bi se poleg poteka časa in izvedenih naložb med drugim upoštevalo dejstvo, da dejansko ni bil predložen noben dokaz, iz katerega bi bilo razvidno dokončanje tega preskušanja, da za zadevno klinično preskušanje veljajo nacionalna pravila in je le ena od stopenj, da bi se dalo na trg zdravilo za zdravljenje multiple skleroze, in nazadnje, da ni pravne obveznosti, ki bi nalagala označevanje zdravila med kliničnim preskušanjem.
98.
Družba Hecht-Pharma priznava, da bi postopek izdaje dovoljenja za zdravilo, ki je neobičajno dolg, lahko pomenil upravičen razlog za neuporabo. Vendar kar zadeva obravnavano zadevo, družba Hecht-Pharma med drugim navaja, da je pritožnica pustila, da med registracijo izpodbijane znamke in vlogo za odobritev kliničnega preskušanja minejo tri leta, in da doslej še ni predložila vloge za izdajo DPZ.
b)
Presoja
99.
Sodišče je v sodbi Häupl (
48
) navedlo, da morajo biti izpolnjeni trije kumulativni pogoji, da bi se upravičila neuporaba znamke. Ovira mora biti, prvič, neodvisna od volje imetnika te znamke, drugič, mora imeti dovolj neposredno zvezo z znamko in, tretjič, mora biti taka, da je zaradi nje uporaba navedene znamke nemogoča ali nerazumna.
100.
Kljub temu so se ugotovitve Splošnega sodišča, s katerimi je to zanikalo obstoj upravičenega razloga za neuporabo, nanašale le na prvi pogoj, povezan z dejstvom, da je ovira neodvisna od volje imetnika. Naj spomnim, da je Splošno sodišče v točki 61 izpodbijane sodbe menilo, da čeprav je bilo klinično preskušanje dejansko razlog za neuporabo znamke, naj bi dejanja in dogodki, ki jih je v obravnavanem primeru navedla pritožnica, spadali na njeno področje vpliva in odgovornosti, tako da naj ne bi zadevali ovir, ki so neodvisne od njene volje.
101.
Splošno sodišče je prišlo do teh ugotovitev na podlagi več meril, in sicer, po eni strani, poteka časa med registracijo znamke – ki ni bila posledica zakonske obveznosti, temveč lastne odločitve pritožnice – in začetkom kliničnega preskušanja (katerega točen datum dokončanja ni bil določljiv (
49
)) ter, po drugi strani, primernosti naložb pritožnice. (
50
)
102.
Zato je treba – pri čemer se ne želim izreči glede vprašanj v zvezi z obstojem dovolj neposredne zveze med oviro in izpodbijano znamko ter glede vpliva te ovire na možnost ali razumnost uporabe te znamke, ki ju Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni obravnavalo – preučiti vprašanje, ali je ovira v primeru, ko obstaja še naprej iz razlogov, povezanih z začetkom in financiranjem kliničnega preskušanja zdravila, za katero je bila registrirana navedena znamka, odvisna (ali neodvisna) od volje imetnika. (
51
)
103.
Sodišče je v sodbi Häupl (
52
) navedlo, da je lahko člen 19(1) Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (
53
) element razlage pojma upravičenih razlogov, kot je uporabljen v pravu Unije. V tej določbi so namreč kot primeri navedene omejitve uvoza ali druge vladne zahteve, ki se nanašajo na izdelke ali storitve, označene z znamko. Tako je lahko tudi pravna ovira upravičen razlog za neuporabo.
104.
Glede na mojo analizo prvega pritožbenega razloga je sicer resna uporaba znamke, registrirane za zdravilo, za katero ni bilo izdano dovoljenje, v sistemu, ki je bil uveden zlasti z Direktivo 2001/83 in Uredbo št. 726/2004, mogoča le v izjemnih primerih, v okviru kliničnih preskušanj pa ne. (
54
)
105.
Vendar, prvič, ni mogoče trditi, da je vsaka pravna ovira, ki je neposredno povezana z znamko in onemogoča njeno uporabo, ovira, ki bi jo bilo treba avtomatično opredeliti kot upravičen razlog za neuporabo. Vsako poslovno dejavnost je treba opravljati v skladu z določenimi zakonskimi predpisi. V teh okoliščinah naj spomnim, da je Sodišče že razsodilo, da pojmu „upravičen razlog“ ni mogoče pripisati preširokega obsega. (
55
) Zato menim, da golo dejstvo, da obstaja ovira za uporabo znamke, kot je potreba po uskladitvi z zakonodajo Unije za trženje izdelkov, na katere se nanaša ta znamka, ne zadostuje, da bi se upravičila neuporaba te znamke. (
56
)
106.
Drugič, v okviru znamk Evropske unije in ne glede na ugotovitve v zvezi z vlogo kliničnih preskušanj v ureditvi zdravil za uporabo v humani medicini, klinično preskušanje zdravila, za katero je bila znamka registrirana, za njenega imetnika pomeni dejanje, s katerim ta poskuša odpraviti oviro za resno uporabo te znamke.
107.
Če namreč lahko imetnik izvede ukrepe, s katerimi lahko odpravi oviro za uporabo znamke ali vsaj skrajša njeno trajanje, ni mogoče šteti, da je ta ovira povsem neodvisna od njegove volje. Kljub temu ne izključujem, da lahko imetnik, kadar mora zaradi teh dejanj skozi poseben postopek, naleti na druge ovire, ki so jih povzročili organi, pristojni za vodenje tega postopka. Nagibam se k ugotovitvi, da so lahko te ovire upravičeni razlogi za neuporabo. Kar zadeva, na primer, položaj imetnika znamke, registrirane za zdravilo, bi se lahko izkazalo, da organi, pristojni za izdajo predhodnega dovoljenja za klinično preskušanje, niso v predpisanem roku preučili vloge za izdajo dovoljenja, ki jo je predložil ta imetnik.
108.
Ti preudarki so podprti s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se pojem „upravičeni razlogi“ v bistvu nanaša na okoliščine, na katere imetnik znamke nima vpliva. (
57
)
109.
Res je, da mora država članica predhodno odobriti klinično preskušanje in bistvene spremembe tega preskušanja. (
58
) Vendar se ta dovoljenja izdajo v skladu z merili iz upoštevne zakonodaje, ki so zato predvidljiva za imetnika, ki deluje kot sponzor kliničnega preskušanja. Sponzor je namreč odgovoren za začetek, za vodenje in za pripravo financiranja kliničnega preskušanja. (
59
)
110.
Kar zadeva obravnavano pritožbo, je treba ugotoviti, da za merila, ki jih je sprejelo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi in ki so grajana z drugim pritožbenim razlogom, prevzema tako opredeljeno odgovornost pritožnica. (
60
) Poleg tega iz ničesar ni razvidno, da bi se pritožnica sklicevala na druga dejstva, s katerimi bi lahko ponazorila, da so ovire, za katere ne odgovarja, vplivale na začetek ali izvedbo kliničnega preskušanja. Kakor koli, presoja teh dejstev naj ne bi bila v pristojnosti Sodišča, pri katerem je bila vložena pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča.
111.
Poleg tega menim, da bi bilo v položaju, v katerem pritožnica uveljavlja taka dejstva, treba v vsakem posameznem primeru presojati, ali bi sprememba strategije podjetja, s katero se želi obiti ovira, v roku, določenem s členom 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (člen 58(1)(a) Uredbe 2017/1001), z nezanemarljivo verjetnostjo omogočila uporabo izpodbijane znamke pred iztekom tega roka. Če je treba odgovoriti nikalno, bi bilo treba šteti, da je obstajal razlog za neuporabo. Če pa je treba odgovoriti pritrdilno, se imetnik ne more sklicevati na to, da obstaja upravičen razlog za neuporabo.
112.
Glede na zgornje ugotovitve menim, da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen.
VII. Predlog
113.
Glede na vse zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj pritožbo zavrne in pritožniku naloži plačilo stroškov.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	T‑276/16, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2017:611.
(
3
)	Uredba Sveta z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2009, L 78, str. 1).
(
4
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
5
)	O enakovrednosti določb glej točko 23 teh sklepnih predlogov.
(
6
)	Poleg tega drži, da je bila zahteva za razveljavitev, s katero se je začel postopek, v okviru katerega sta bili sprejeti odločbi EUIPO in izpodbijane sodbe, vložena 18. novembra 2013, to je med veljavnostjo Uredbe št. 207/2009. Vendar se je Sodišče v podobnem položaju, ki se je nanašal na razmerje med Uredbo Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146) in Uredbo št. 207/2009, sklicevalo na določbe Uredbe št. 207/2009, ki se je uporabljala ob sprejetju odločb EUIPO in s tem ob izdaji izpodbijane sodbe, medtem ko se je zadevni postopek za razveljavitev začel med veljavnostjo Uredbe št. 40/94. Glej sodbo z dne 26. septembra 2013, Centrotherm Systemtechnik/centrotherm Clean Solutions, C‑609/11 P, EU:C:2013:592. Sodišče je v zvezi s tem v točki 31 navedene sodbe navedlo: „Ker je bila [z Uredbo št. 207/2009] kodificirana Uredba št. 40/94, njene upoštevne določbe pa s to kodifikacijo niso bile spremenjene, bodo v nadaljevanju te sodbe navedene izključno določbe Uredbe št. 207/2009.“ Glej tudi ugotovitve generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevah Centrotherm Systemtechnik/centrotherm Clean Solutions (C‑609/11 P in C‑610/11 P, EU:C:2013:308, točka 4).
(
7
)	Glej po analogiji sodbo z dne 21. februarja 2018 v združenih zadevah Repower/EUIPO – repowermap.org (REPOWER) (T‑727/16, EU:T:2018:88, točka 27).
(
8
)	Poleg tega enako velja za člen 18(1), drugi pododstavek, Uredbe 2017/1001, ki je skoraj enak členu 15(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 207/2009. Edina razlika je, da je na koncu te določbe Uredbe 2017/1001 dodano: „ne glede na to, ali je blagovna znamka v obliki, v kateri se uporablja, tudi registrirana v imenu imetnika“. Poleg tega uvodna izjava 25 Uredbe 2017/1001 nima enakovredne določbe v Uredbi št. 207/2009. V njej je navedeno: „Zaradi pravičnosti in pravne varnosti bi morala uporaba blagovne znamke EU v obliki, ki se razlikuje v elementih, ki ne spreminjajo razlikovalnega značaja [učinka] te znamke v obliki, v kateri je registrirana, zadoščati, da se ohranijo podeljene pravice, ne glede na to, ali je registrirana tudi blagovna znamka v obliki, ki se uporablja.“ Vendar položaj pritožnice ne ustreza položaju, predstavljenem v tej uvodni izjavi. Nič ne kaže, da je pritožnica uporabila izpodbijano znamko v obliki, ki se razlikuje od tiste, v kateri je bila registrirana.
(
9
)	V tej zadevi zato Sodišče ne bo imelo priložnosti, da se izreče o tem, ali je v okviru postopka, začetega med veljavnostjo Uredbe št. 207/2009, mogoče uporabiti določbe Uredbe 2017/1001, za katere ni enakovrednih določb v prejšnji uredbi. V zvezi s podobno problematiko glej zadevo Textilis (C‑21/18, še nerešena zadeva pred Sodiščem).
(
10
)	Sklep z dne 22. februarja 2018, Martín Osete/EUIPO (C‑529/17 P, neobjavljen, EU:C:2018:105).
(
11
)	Glej med drugim točko 27 pritožbe, na podlagi katere je bil sprejet sklep z dne 22. februarja 2018, Martín Osete/EUIPO (C‑529/17 P, neobjavljen, EU:C:2018:105), v katerem je pritožnik Splošnemu sodišču očital ugotovitev, da „imetnica znamke Evropske unije z dokazi, ki jih je predložila v zvezi z zakonodajnimi omejitvami, s katerimi se je srečala, ni (zadostno) dokazala, da so obstajali upravičeni razlogi za neuporabo v opredeljenem obdobju“. Podobno je pritožnik v točki 29 te pritožbe navedel, da „je treba spomniti in poudariti, da je obstoj upravičenih razlogov vseeno jasno dokazan s številnimi zbranimi dokazi“.
(
12
)	Sodba z dne 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/UUNT (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, točka 73). Pritožnica za ponazoritev te sodne prakse navaja tudi sklep z dne 27. januarja 2004, La Mer Technology (C‑259/02, EU:C:2004:50, točki 21 in 24), in sodbo z dne 21. novembra 2013, Recaro/UUNT – Certino Mode (RECARO) (T‑524/12, neobjavljena, EU:T:2013:604, točki 25 in 26).
(
13
)	Pritožnica ima v tem okviru v mislih klinično preskušanje kot tako, pa tudi dejanja v okviru tega preskušanja, in sicer dobavo več kot 400.000 kapsul znamke Boswelan univerzitetni kliniki, obračun izdelkov, ki ga je izvedlo tretje podjetje kot posrednik, ter uporabo znamke med pridobivanjem preskušancev in v okviru podatkov v zvezi z navedenimi javno dostopnimi preskušanji.
(
14
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v zadevi Ansul (C‑40/01, EU:C:2002:412, točka 49).
(
15
)	Glej opombo 8 teh sklepnih predlogov.
(
16
)	Glej med drugim Sitko, J. J., „Special Criteria of Trade Mark Protection with Regard to Pharmaceutical Products in the European Union Legal System“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2014, št. 6, str. 667 in 668; Trzebiatowski, M., Obowiązek używania znaku towarowego. Studium z prawa polskiego na tle prawnoporównawczym, C. H. Beck, Varšava 2007, str. 147 in 148.
(
17
)	Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) je v sodbi z dne 24. novembra 1999, I ZB 17/97 (Neue Juristische Wochenschrift 2000, 1487), obravnavalo podobno problematiko v okviru razlage nemške določbe, s katero je bil v nacionalno pravo prenesen člen 10 Prve direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92). To sodišče je v točkah 18 in 19 te sodbe navedlo, da uporabe znamke v okviru postopka izdaje dovoljenj za zdravila ni mogoče obravnavati kot resno uporabo. Vendar je prav tako navedlo, da se lahko izvedba postopka izdaje predvidenega dovoljenja šteje za upravičen razlog za neuporabo. Poleg tega so francoska sodišča priznala, da je vloga za izdajo DPZ, ki je logično nadaljevanje kliničnih preskušanj, upravičen razlog za neuporabo znamke, registrirane za zdravilo, ki mora iti skozi postopek izdaje dovoljenja (glej sodbo z dne 1. junija 1999, tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu, Francija), tretji senat, Almonda Sociedade Gestora de participacoes sociais/Opfermann Arzneimittel GmbH, PIBD 1999682 III-354). Tako je mogoče iz teh sodb sklepati, da uporaba znamke, registrirane za preskušano zdravilo, v okviru kliničnih preskušanj ne pomeni resne uporabe.
(
18
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2017, W. F. Gözze Frottierweberei in Gözze (C‑689/15, EU:C:2017:434, točka 37).
(
19
)	Sodba z dne 15. januarja 2009, Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, točka 18). Glej tudi sodbo z dne 17. julija 2014, Reber Holding/UUNT (C‑141/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2089, točka 32), v kateri je Sodišče navedlo, da vsakega izkazanega komercialnega izkoriščanja ni mogoče avtomatično opredeliti kot „resno uporabo“ izpodbijane znamke.
(
20
)	Sodba z dne 8. junija 2017, W. F. Gözze Frottierweberei in Gözze (C‑689/15, EU:C:2017:434, točke od 39 do 41). Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Pandalis/EUIPO (C‑194/17 P, EU:C:2018:725, točka 65).
(
21
)	Sodba z dne 11. marca 2003 (C‑40/01, EU:C:2003:145).
(
22
)	Sodba z dne 11. marca 2003 (C‑40/01, EU:C:2003:145).
(
23
)	Sodba z dne 9. decembra 2008 (C‑442/07, EU:C:2008:696, točka 23).
(
24
)	Sodba z dne 11. marca 2003 (C‑40/01, EU:C:2003:145).
(
25
)	Glej v tem smislu Trzebiatowski, M., „Pojęcie rzeczywistego używania znaku towarowego (orzecznictwo krajowe na tle orzecznictwa wspólnotowego)“, Europejski Przegląd Sądowy, 2010, str. 22.
(
26
)	Sodba z dne 11. marca 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, točka 38).
(
27
)	Sodba z dne 11. marca 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, točka 39). Glej tudi sklep z dne 27. januarja 2004, La Mer Technology (C‑259/02, EU:C:2004:50, točka 23).
(
28
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. januarja 2009, Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, točka 19).
(
29
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 69).
(
30
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o postopkih Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za humano in veterinarsko uporabo ter o ustanovitvi Evropske agencije za zdravila (UL 2004, L 136, str. 1).
(
31
)	V skladu s členom 6 Direktive 2001/83 je lahko zdravilo v državi članici v prometu samo na podlagi dovoljenja za promet z zdravilom, ki ga pristojni organi države članice izdajo v skladu s to direktivo ali v skladu z Uredbo št. 726/2004. Poleg tega iz člena 76 Direktive 2001/83 izhaja, da države članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, da na svojem ozemlju zagotovijo distribucijo samo tistih zdravil, za katere je bilo izdano dovoljenje za promet z zdravilom v skladu z zakonodajo Evropske unije. Uredba št. 726/2004 pa v členu 3(1) določa, da nobeno zdravilo, navedeno v njeni prilogi, ne sme biti dano na trg v Uniji, ne da bi Unija izdala DPZ v skladu s to uredbo. Poleg tega – kot je določeno v členu 3(2) navedene uredbe – sme Unija v skladu s to uredbo izdati DPZ za vsako zdravilo, ki ni navedeno v prilogi, če: (a) zdravilo vsebuje novo zdravilno učinkovino, ki na dan začetka veljavnosti te uredbe ni imela dovoljenja za promet v Uniji; ali (b) predlagatelj dokaže, da to zdravilo predstavlja pomembno terapevtsko, znanstveno ali tehnično inovacijo oziroma da je izdaja dovoljenja za promet v skladu z Uredbo št. 726/2004 v interesu bolnikov ali zdravja živali na ravni Unije.
(
32
)	Glej člen 86(1) in člen 87 Direktive 2001/83.
(
33
)	Glej člen 2(a) Direktive 2001/20/CE Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. aprila 2001 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z izvajanjem dobre klinične prakse pri kliničnem preskušanju zdravil za ljudi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 299) ter Prilogo I k tej direktivi v delu, v katerem je pojasnjen pojem „kliničnega preskušanja“. Glej tudi člen 2(2)(a) Uredbe (EU) št. 536/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o kliničnem preskušanju zdravil za uporabo v humani medicini in razveljavitvi Direktive 2001/20/ES (UL 2014, L 158, str. 1).
(
34
)	Glej člen 9 Direktive 2001/20 in člen 4 Uredbe št. 536/2014.
(
35
)	Glej med drugim člen 10 Direktive 2001/20 in člen 15 Uredbe št. 536/2014.
(
36
)	Glej med drugim člen 2(e) Direktive 2001/20 in člen 2(2), točka 14, Uredbe št. 536/2014, v katerih je za jasno določitev odgovornosti sponzor opredeljen kot posameznik, podjetje, ustanova ali organizacija, ki prevzame odgovornost za začetek, za vodenje in za pripravo financiranja kliničnega preskušanja.
(
37
)	Sodba z dne 11. marca 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, točka 37). Glej tudi točko 61 teh sklepnih predlogov.
(
38
)	Ta pristop je uporabila tudi pritožnica v svoji pritožbi. Pritožnica med drugim v točki 17 pritožbe navaja, da „je očitno, da zanikanje resne uporabe, ki temelji zlasti na edini trditvi, da zadevnega izdelka ni mogoče niti tržiti niti oglaševati širši javnosti, ni pravilno“. Pritožnica poleg tega v zvezi z drugim delom prvega pritožbenega razloga navaja, da v skladu s to sodbo resna uporaba lahko obstaja, ker je trženje v pripravi in bo do njega kmalu prišlo. Dalje, v okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga meni, da „je ne glede na vprašanje, ali so ti pogoji v obravnavanem primeru izpolnjeni, iz zgoraj navedene sodbe Sodišča razvidno, da gre lahko tudi za resno uporabo, tudi če ni dejanja, ki bi bilo naslovljeno na neomejeno ali vsaj zelo veliko število naslovnikov“. Tako drži, da ni nujno, da pojmi, uporabljeni v okviru Direktive 2001/83, ustrezajo pojmom, uporabljenim v okviru prava znamk. Vendar pa se zdi, da sama pritožnica meni, da pojem „dajanje na trg“ v smislu člena 6 Direktive 2001/83 ustreza pojmu „trženje“, ki ga je uporabilo Sodišče v sodbi z dne 11. marca 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145).
(
39
)	Sitko, J. J., op. cit., str. 658.
(
40
)	Mosback H., „Protection of Pharmaceutical trade marks in Europe“, Journal of Intellectual Property Law Practice, 2013, zv. 8, št. 1, str. 71, in Sitko, J. J., op. cit., str. 658.
(
41
)	Mosback H., op. cit., str. 71.
(
42
)	Sodba z dne 11. marca 2003 (C‑40/01, EU:C:2003:145, točka 37).
(
43
)	Glej tudi v tem smislu ugotovitve generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Olainfarm (C‑104/13, EU:C:2014:342, točka 25).
(
44
)	Glej točko 69 teh sklepnih predlogov.
(
45
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi UUNT/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, točka 102 in navedena sodna praksa).
(
46
)	Sodba z dne 9. decembra 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, točki 16 in 17).
(
47
)	Glej sklep z dne 27. januarja 2004, La Mer Technology (C‑259/02, EU:C:2004:50, točka 24). Glej tudi, kar zadeva uporabo znamk v farmacevtskem sektorju, sodbo z dne 5. julija 2017, Cour de cassation, Chambre commerciale (kasacijsko sodišče, senat za trgovinske zadeve, Francija), št. 13-11513.
(
48
)	Sodba z dne 14. junija 2007 (C‑246/05, EU:C:2007:340, točki 54 in 55).
(
49
)	Glej točke od 55 do 58 in 60 izpodbijane sodbe.
(
50
)	Glej točko 59 izpodbijane sodbe.
(
51
)	Poleg tega, kot sem pravkar pojasnil v delu teh sklepnih predlogov, ki se nanaša na dopustnost pritožbenih razlogov, menim, da je drugi pritožbeni razlog dopusten, ker se nanaša na naravo okoliščin, ki se lahko upoštevajo za ugotovitev, da je ovira neodvisna od volje imetnika. Zdi se mi, da je Sodišče podoben pritožbeni razlog štelo za dopusten v sodbi z dne 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/UUNT (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, točka 99).
(
52
)	Sodba z dne 14. junija 2007 (C‑246/05, EU:C:2007:340, točka 48).
(
53
)	Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine iz Priloge 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije je bil v imenu Evropske skupnosti odobren s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL 1994, L 336, str. 1).
(
54
)	Glej točko 91 teh sklepnih predlogov.
(
55
)	Sodba z dne 14. junija 2007, Häupl (C‑246/05, EU:C:2007:340, točka 51).
(
56
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2017, Kaane American International Tobacco/EUIPO – Global Tobacco (GOLD MOUNT) (T‑294/16, neobjavljena, EU:T:2017:382, točka 42).
(
57
)	Sodba z dne 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/UUNT (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, točka 102).
(
58
)	Glej točko 69 teh sklepnih predlogov.
(
59
)	Glej točko 69 teh sklepnih predlogov.
(
60
)	Glej točko 109 teh sklepnih predlogov.