SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 5. marca 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Azilna politika – Uredba (EU) št. 604/2013 – Člen 3(2) – Člen 29 – Predaja prosilca za azil v državo članico, odgovorno za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito – Odložitev sprejema in ponovnega sprejema prosilcev za azil s strani odgovorne države članice – Direktiva (EU) 2013/32 – Člen 33 – Nedopustne prošnje “
V zadevi C‑458/24, [Daraa](i),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Sigmaringen (upravno sodišče v Sigmaringenu, Nemčija) z odločbo z dne 7. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 27. junija 2024, v postopku
DO
proti
Bundesrepublik Deutschland,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin, M. Gavalec in Z. Csehi, sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: G. Chiapponi, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. junija 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za DO M. Weidmann, Rechtsanwalt,
–        za nemško vlado R. Kanitz, agent,
–        za dansko vlado D. Elkan, M. Jespersen, C. A.-S. Maertens in J. Sandvik Loft, agenti,
–        za francosko vlado B. Dourthe, O. Duprat-Mazaré in B. Fodda, agentke,
–        za italijansko vlado W. Ferrante in S. Fiorentino, agenta,
–        za avstrijsko vlado A. Posch, J. Schmoll in M. Kopetzki, agenti,
–        za finsko vlado H. Leppo, agentka,
–        za Evropsko komisijo M. Debieuvre, E. Garello, A. Katsimerou in J. Vondung, agentke,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. oktobra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(2) in člena 27(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31, v nadaljevanju: Uredba Dublin III) in člena 33(1) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med DO, sirskim državljanom, in Bundesrepublik Deutschland (Zvezna republika Nemčija) glede odločbe Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (zvezni urad za migracije in begunce, Nemčija) (v nadaljevanju: zvezni urad), s katero je bila zavrnjena prošnja tega državljana za azil in odrejena njegova odstranitev v Italijo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba Dublin III
3        V uvodnih izjavah 4 in 5 Uredbe Dublin III je navedeno:
„(4)      Sklepi iz Tampereja navajajo tudi, da bi moral [skupni evropski azilni sistem] v kratkem času vključevati tudi jasen in izvedljiv način za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.
(5)      Tak način bi moral temeljiti na objektivnih, poštenih merilih za državo članico in za osebe. Zlasti bi moral omogočati hitro določitev odgovorne države članice, da bi se zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in ne bi bil ogrožen cilj hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito.“
4        Člen 3 te uredbe, naslovljen „Dostop do postopka za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki prošnjo vloži na ozemlju katere koli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.
2.      Kadar na osnovi meril iz te uredbe ni mogoče določiti nobene odgovorne države članice, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna prva država članica, v kateri je bila prošnja vložena.
Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila prvotno določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej preučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.
Kadar predaja v skladu s tem odstavkom ni mogoča v nobeno državo članico, določeno na podlagi meril iz poglavja III, ali v prvo državo članico, v kateri je bila vložena prošnja, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, postane odgovorna država članica.“
5        V poglavju III navedene uredbe so opredeljena merila za določanje odgovorne države članice. V njem so členi od 7 do 15 te uredbe.
6        Člen 18 Uredbe Dublin III je v poglavju V te uredbe, ki se nanaša na obveznosti odgovorne države članice, in v odstavku 1(a) in (b) določa:
„Odgovorna država članica po tej uredbi, je zavezana[…]:
(a)      pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejeti prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici;
(b)      pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje“.
7        Poglavje VI te uredbe se nanaša na postopke za sprejem in ponovni sprejem prosilcev ter zajema člene od 20 do 33 navedene uredbe.
8        Člen 22 iste uredbe, naslovljen „Odgovor na zahtevo za sprejem“, v odstavkih 1 in 7 določa:
„1.      Država članica, na katero je zahteva naslovljena, preveri potrebno in se o zahtevi za sprejem prosilca odloči v dveh mesecih od datuma, ko je prejela zahtevo.
[…]
7.      Opustitev ukrepanja v dvomesečnem roku iz odstavka 1 in enomesečnem roku iz odstavka 6 je enakovredna sprejetju zahteve in posledica tega je obveznost sprejema osebe, vključno z obveznostjo zagotovitve ustrezne ureditve za prihod.“
9        V tem okviru člen 26 Uredbe Dublin III, naslovljen „Obvestilo glede odločitve o predaji“, v odstavku 1 določa:
„Kadar se država članica, na katero je naslovljena zahteva, strinja, da bo sprejela ali ponovno sprejela prosilca ali drugo osebo iz člena 18(1)(c) ali (d), država članica, ki daje zahtevo, uradno obvesti zadevno osebo o odločitvi o njeni predaji v odgovorno državo članico in kjer je ustrezno, o odločitvi, da njene prošnje za mednarodno zaščito ne bo obravnavala. […]“
10      Člen 27 te uredbe, naslovljen „Pravna sredstva“, v odstavkih 1 in 4 določa:
„1.      Prosilec ali druga oseba iz člena 18(1)(c) ali (d) ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.
[…]
4.      Države članice lahko določijo, da se lahko pristojni organi po uradni dolžnosti odločijo, da bodo odložili izvršitev odločitve o predaji, dokler se obravnava pritožba ali poteka ponovni pregled.“
11      Člen 29 navedene uredbe, naslovljen „Načini in roki“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Predaja prosilca ali druge osebe iz člena 18(1)(c) ali (d) iz države članice, ki poda zahtevo, v odgovorno državo članico, se izvede v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, ki poda zahtevo, po posvetu med zadevnima državama članicama, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo ali končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s členom 27(3) obstaja odložilni učinek.
[…]
2.      Kadar se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je odgovorna država članica oproščena svoje obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo. Ta rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne.“
Uredba št. 1560/2003
12      Člen 8 Uredbe Komisije (ES) št. 1560/2003 z dne 2. septembra 2003 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 o določitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 200), kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 118/2014 z dne 30. januarja 2014 (UL 2014, L 39, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1560/2003), naslovljen „Sodelovanje pri predajah“, v odstavku 1 določa:
„Pristojna država članica je dolžna omogočiti, da pride do predaje prosilca za azil čim hitreje in da nič ne ovira njegovega prihoda. […]“
13      Člen 9 Uredbe št. 1560/2003, naslovljen „Preložene predaje ali predaje z zamudo“, določa:
„1.      Pristojno državo članico je treba nemudoma obvestiti o vseh preložitvah zaradi pritožbenega ali revizijskega postopka z odložilnim učinkom ali zaradi fizičnih razlogov, kot je bolezen prosilca za azil, pomanjkanje prevoza ali dejstvo, da se je prosilec za azil umaknil iz postopka predaje.
[…]
2.      Država članica, ki zaradi enega od razlogov iz člena 29(2) [Uredbe Dublin III] ne more opraviti predaje v običajnem roku šestih mesecev od datuma sprejema zahtevka za sprejem ali ponovni sprejem zadevne osebe ali dokončne odločbe o pritožbi ali reviziji z odložilnim učinkom, o tem obvesti pristojno državo članico pred iztekom tega roka. V nasprotnem primeru je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito in izpolnitev drugih obveznosti iz [Uredbe Dublin III] odgovorna država članica prosilka v skladu s členom 29(2) navedene uredbe.
[…]“
Direktiva 2013/32
14      Člen 33 Direktive 2013/32, naslovljen „Nedopustne prošnje“, določa:
„1.      Poleg primerov, v katerih se prošnja ne obravnava v skladu z [Uredbo Dublin III], se od držav članic ne zahteva, da preučijo, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)], kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s tem členom.
2.      Države članice lahko štejejo prošnjo za mednarodno zaščito za nedopustno le, če:
(a)      je druga država članica priznala mednarodno zaščito;
(b)      se država, ki ni država članica, šteje za prvo državo azila za prosilca na podlagi člena 35;
(c)      se država, ki ni država članica, šteje za varno tretjo državo za prosilca na podlagi člena 38;
(d)      je prošnja naknadna prošnja, ne da bi se pojavili novi elementi ali ugotovitve v zvezi z vprašanjem, ali prosilec izpolnjuje pogoje kot upravičenec do mednarodne zaščite, na podlagi Direktive 2011/95/EU, oziroma ne da bi prosilec navedel take nove elemente ali ugotovitve; ali
(e)      vzdrževana oseba prosilca vloži prošnjo, potem ko je v skladu s členom 7(2) soglašala, da bo njen primer del prošnje, ki je bila vložena v njenem imenu, in ne obstajajo nikakršna dejstva v zvezi z vzdrževano osebo, ki bi upravičevala ločeno prošnjo.“
Nemško pravo
15      Direktiva 2013/32 je bila v nemško pravo prenesena z Asylgesetz (zakon o azilu) v različici, objavljeni 2. septembra 2008 (BGBI. 2008 I, str. 1798; v nadaljevanju: AsylG).
16      Člen 29(1) AsylG, v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Prošnja za azil ni dopustna, če:
1.      je druga država
(a)      na podlagi Uredbe [Dublin III] ali
(b)      na podlagi drugih predpisov Evropske unije ali mednarodne pogodbe
odgovorna za izvedbo azilnega postopka,
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
17      DO, sirski državljan, je 18. aprila 2023 vstopil v Nemčijo in tam 26. aprila istega leta vložil prošnjo za azil.
18      Na podlagi informacij iz podatkovne zbirke Eurodac je bila Italijanska republika opredeljena kot država članica, odgovorna za obravnavanje te prošnje.
19      Zvezni urad je torej 27. aprila 2023 na Italijansko republiko naslovil zahtevo za sprejem DO. Italijanski organi na zahtevo niso odgovorili, zato se šteje, da so zahtevo v skladu s členom 22(7) Uredbe Dublin III sprejeli.
20      Zvezni urad je z odločbo z dne 18. julija 2023 prošnjo DO za azil zavrgel kot nedopustno na podlagi člena 29(1), točka 1(a), AsylG, v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, z obrazložitvijo, da je za obravnavanje te prošnje odgovorna Italijanska republika. Poleg tega je odredil odstranitev DO v Italijo.
21      DO je 27. julija 2023 zoper to odločbo vložil tožbo pri Verwaltungsgericht Sigmaringen (upravno sodišče v Sigmaringenu, Nemčija), ki je predložitveno sodišče. To sodišče je s sklepom z dne 26. oktobra 2023 za to tožbo odobrilo odložilni učinek.
22      Predložitveno sodišče ugotavlja, da je iz dveh okrožnic, ki ju je italijanska dublinska enota 5. in 7. decembra 2022 naslovila na vse dublinske enote, razvidno, da naj Italijanska republika začasno in z izjemami ne bi več sprejemala predaj prosilcev za mednarodno zaščito v Italijo na podlagi Uredbe Dublin III. Tako naj bi zavrnila vsakršni sprejem prosilcev, za katere je odgovorna na podlagi te uredbe.
23      Na prvem mestu, treba naj bi bilo torej ugotoviti, ali je Zvezna republika Nemčija zaradi te zavrnitve postala odgovorna država članica na podlagi člena 3(2), drugi in tretji pododstavek, navedene uredbe. Če je odgovor pritrdilen, bi bila odločitev zveznega urada nezakonita.
24      V zvezi s tem se predložitveno sodišče strinja, da se ta določba glede na svoje besedilo uporablja le, če v odgovorni državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročili nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine. Zavrnitev države članice, da sprejme prosilce, pa naj ne bi pomenila takih pomanjkljivosti.
25      Vendar to sodišče meni, da taka zavrnitev pomeni „kršitev sistema“ Uredbe Dublin III, in Sodišče poziva, naj jo odpravi. Ta uredba naj bi izhajala iz predpostavke, ki temelji na medsebojnem zaupanju, da države članice sprejmejo prosilce, ki so vložili prošnjo za mednarodno zaščito, za obravnavanje katere so odgovorne. Ob upoštevanju te predpostavke in cilja hitre obravnave prošenj naj bi bila pripravljenost odgovorne države članice, da sprejme prosilce za mednarodno zaščito, „nenapisan pogoj za uporabo“ člena 3(2), drugi pododstavek, navedene uredbe. Zato bi zavrnitev sprejema teh prosilcev povzročila kršitev te določbe, in to neodvisno od pogojev za sprejem v odgovorni državi članici. Navedena določba bi torej lahko v zadevi, o kateri odloča to sodišče, privedla do prenosa odgovornosti z Italijanske republike na Zvezno republiko Nemčijo.
26      Na drugem mestu, če pa bi Sodišče tak prenos odgovornosti zavrnilo, predložitveno sodišče ugotavlja, da bi bilo treba prošnjo DO v skladu z nemškim pravom zavreči kot nedopustno. V tej fazi pa naj ne bi bilo mogoče vedeti, ali bo DO mogoče predati v Italijo ob spoštovanju šestmesečnega roka za predajo iz člena 29(1), prvi pododstavek, Uredbe Dublin III. DO naj bi bil tako za obdobje, ki ustreza temu roku, postavljen v položaj „tavajočega begunca“, v katerem naj se dejansko nobena država članica ne bi štela za odgovorno za njegovo prošnjo. Obravnava te prošnje naj bi bila torej neupravičeno odložena. To sodišče se sprašuje, ali je tak položaj združljiv z zahtevami iz člena 33(1) Direktive 2013/32.
27      Na tretjem in zadnjem mestu, navedeno sodišče se sprašuje o dejanskih pogojih, na podlagi katerih se lahko šteje, da država članica na splošno zavrne sprejem oseb, na katere se nanaša odločitev o predaji, in se sprašuje, ali se lahko s tako zavrnitvijo kršijo subjektivne pravice teh oseb.
28      V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Sigmaringen (upravno sodišče v Sigmaringenu, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba člen 3(2) [Uredbe Dublin III] oziroma to uredbo kot tako razlagati tako, da mora država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej preučevati merila iz poglavja III navedene uredbe in sama postane odgovorna, kadar država članica, odgovorna po teh merilih, ni pripravljena sprejeti dublinskih povratnikov?
2.      Ali ta obveznost države članice, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, da še naprej preučuje merila iz poglavja III [Uredbe Dublin III], velja tudi, kadar v državi članici, ki ni pripravljena sprejeti dublinskih povratnikov, ni sistemskih pomanjkljivosti v smislu člena 3(2), drugi pododstavek, te uredbe, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 [Listine]?
3.      Ali je treba člen 33(1) [Direktive 2013/32/EU] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero se prošnja za azil zavrže kot nedopustna tudi, kadar država članica, odgovorna na podlagi [Uredbe Dublin III], ni pripravljena sprejeti dublinskih povratnikov?
4.      Ali mora država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, domnevati, da država članica, odgovorna na podlagi [Uredbe Dublin III], ni pripravljena sprejeti dublinskih povratnikov, kadar ministrstvo za notranje zadeve odgovorne države članice pisno izjavi, da dublinskih povratnikov za zdaj ne bo sprejela, in kadar ta odgovorna država članica naknadno prepreči sprejem dublinskih povratnikov?
5.      Ali zavrnitev odgovorne države članice, da sprejme dublinske povratnike iz naslova [Uredbe Dublin III], sama po sebi in neodvisno od morebitne nevarnosti v smislu člena 4 Listine krši subjektivne pravice zadevne osebe? Ali člen 27(1) te uredbe določa učinkovito pravno sredstvo tudi za to kršitev subjektivnih pravic?“
Postopek pred Sodiščem
29      S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. septembra 2024 je bil predlog predložitvenega sodišča, da se ta zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 105 Poslovnika Sodišča, zavrnjen.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
30      Predložitveno sodišče želi s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe Dublin III razlagati tako, da mora država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej preučevati merila iz poglavja III te uredbe ali celo sama postati odgovorna država članica, kadar je država članica, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi teh meril, enostransko odložila sprejem in ponovni sprejem oseb, na katere se nanaša odločitev o predaji na podlagi navedene uredbe, in to tudi če v zadnjenavedeni državi članici ne obstajajo sistemske pomanjkljivosti, ki bi povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine.
31      Na prvem mestu, treba je opozoriti, da člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe Dublin III določa, da prosilec za mednarodno zaščito ne sme biti predan v državo članico, ki je odgovorna za obravnavanje njegove prošnje, če se utemeljeno domneva, da bi lahko bil zaradi sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev za tako varstvo v tej državi članici izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine. V tem primeru v skladu s členom 3(2), drugi in tretji pododstavek, te uredbe država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, postane odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, če po nadaljnji preučitvi meril iz poglavja III navedene uredbe ugotovi, da prosilca ni mogoče predati v nobeno državo članico, določeno na podlagi teh meril, ali v državo članico, v kateri je bila prošnja najprej vložena (sodba z dne 19. marca 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 34 in navedena sodna praksa).
32      Iz samega besedila člena 3(2), drugi pododstavek, Uredbe Dublin III izhaja, da morata biti za uporabo te določbe izpolnjena dva kumulativna pogoja. Samo „sistemske pomanjkljivosti“, ki „bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 [Listine]“ namreč onemogočajo predajo prosilca za mednarodno zaščito odgovorni državi članici in zahtevajo nadaljnjo preučitev meril iz poglavja III navedene uredbe za določitev odgovorne države članice (glej v tem smislu sodbi z dne 29. februarja 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Medsebojno zaupanje v primeru predaje), C‑392/22, EU:C:2024:195, točki 57 in 58, in z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 35).
33      Prvi od teh pogojev, ki se nanaša na obstoj „sistemskih pomanjkljivosti“, je izpolnjen, če zadevne pomanjkljivosti še vedno obstajajo ter se na splošno nanašajo na azilni postopek in pogoje za sprejem, ki se uporabljajo za prosilce za mednarodno zaščito ali vsaj za nekatere skupine prosilcev za mednarodno zaščito kot celoto. Te pomanjkljivosti morajo poleg tega dosegati posebej visok prag resnosti, ki je odvisen od vseh okoliščin primera (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točki 36 in 37 ter navedena sodna praksa).
34      Drugi pogoj, ki se nanaša na obstoj nevarnosti nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine, se preveri, kadar take sistemske pomanjkljivosti povzročijo tveganje, da bo zadevna oseba v državi članici, določeni za odgovorno, izpostavljena ravnanju, ki je v nasprotju s tem členom 4 (glej v tem smislu sodbi z dne 29. februarja 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Medsebojno zaupanje v primeru predaje), C‑392/22, EU:C:2024:195, točka 62, in z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 38).
35      Vendar je Sodišče že razsodilo, da okoliščina, da je država članica, ki je bila določena kot odgovorna na podlagi meril iz poglavja III Uredbe Dublin III, enostransko odložila sprejeme in ponovne sprejeme prosilcev za mednarodno zaščito, sama po sebi ni taka, da bi lahko na podlagi člena 3(2), drugi pododstavek, te uredbe upravičila ugotovitev sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito v tej državi članici, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine (sodba z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 43).
36      Iz tega sledi, da je treba ob neobstoju kakršnega koli drugega elementa, ki bi dokazoval obstoj sistemskih pomanjkljivosti, ki bi povzročile tako tveganje, šteti, da v položaju, v katerem je država članica, ki je bila določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III Uredbe Dublin III, enostransko odložila sprejeme in ponovne sprejeme prosilcev za mednarodno zaščito, kumulativna pogoja za uporabo člena 3(2), drugi pododstavek, te uredbe nista izpolnjena. Zato v takem primeru država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, ne sme niti nadaljevati preučevanja meril iz poglavja III navedene uredbe na podlagi te določbe niti sama postati odgovorna država članica na podlagi člena 3(2), tretji pododstavek, te uredbe.
37      Tako razlago potrjujejo cilji Uredbe Dublin III, katere namen je med drugim določiti jasen in izvedljiv način določitve odgovorne države članice ter preprečiti sekundarna gibanja prosilcev za azil med državami članicami (sodba z dne 30. novembra 2023, Ministero dell’Interno in drugi (Skupna brošura – Posredno vračanje), C‑228/21, C‑254/21, C‑297/21, C‑315/21 in C‑328/21, EU:C:2023:934, točka 141, ter z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 41).
38      Država članica, ki je določena kot odgovorna na podlagi meril iz poglavja III Uredbe Dublin III, ne more biti preprosto z enostransko objavo razbremenjena odgovornosti, ki jih ima na podlagi te uredbe. Taka možnost bi namreč privedla do neupoštevanja teh meril in bi tako lahko ogrozila dobro delovanje sistema, vzpostavljenega z navedeno uredbo. Poleg tega bi to, da bi se štelo, da je iz take enostranske napovedi mogoče sklepati, da obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile resno nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja do te mere, da bi se preprečile vse predaje prosilcev za mednarodno zaščito v odgovorno državo članico in da bi se odgovornost te države članice prenesla na državo članico sekundarnega gibanja, lahko spodbudilo taka gibanja s spodbujanjem prosilcev, da nadaljujejo svojo migracijsko pot proti drugi državi članici, za katero bi se jim zdelo, da zagotavlja ugodnejše pogoje (sodba z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 42).
39      Glede na te elemente ni mogoče šteti, da člen 3(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe Dublin III poleg in neodvisno od dveh pogojev iz točke 32 te sodbe vsebuje nenapisan pogoj za uporabo, v skladu s katerim bi morala biti odgovorna država članica pripravljena sprejeti ali ponovno sprejeti prosilce za mednarodno zaščito. Poleg tega, da tak pogoj nikakor ne izhaja iz jasnega besedila te določbe, bi bil nezdružljiv s cilji te uredbe, kot so navedeni v točki 37 te sodbe, zaradi česar bi bilo spoštovanje te uredbe za to državo članico navsezadnje izbirno.
40      Na drugem mestu, ker pa se predložitveno sodišče boji, da bi bil v položaju, kakršen je ta iz točke 36 te sodbe, zadevnemu prosilcu za mednarodno zaščito dostop do postopka za mednarodno zaščito neupravičeno oviran in da nazadnje nobena država članica ne bi obravnavala njegove prošnje, je treba opozoriti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika Sodišče lahko presodi, da je treba upoštevati določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v besedilu svojega vprašanja ni sklicevalo (glej sodbi z dne 20. marca 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, točka 9, in z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 44).
41      Okoliščina, da se je predložitveno sodišče v vprašanjih formalno sklicevalo na nekatere določbe prava Unije, namreč Sodišču ne preprečuje, da predložitvenemu sodišču predloži vse elemente razlage, ki bi mu lahko koristili pri presoji zadeve v glavni stvari, tako da iz vseh elementov, ki jih je predložilo to sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izlušči elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbi z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 26, in z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 45).
42      Ob upoštevanju te sodne prakse je treba, da bi se predložitvenemu sodišču dal celovit odgovor, podati tudi razlago člena 29 Uredbe Dublin III, glede katere so stranke in drugi zainteresirani subjekti iz člena 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije predstavili stališča na obravnavi pred Sodiščem.
43      Ta člen 29 v odstavku 1 določa, da se predaja zadevne osebe v odgovorno državo članico izvede, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo, ali po končni odločitvi o pritožbi, če se v skladu s členom 27(3) te uredbe odobri odložilni učinek.
44      Člen 29(2) navedene uredbe določa, da kadar se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je država članica, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, oproščena svoje obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo.
45      Na prvem mestu, v skladu s sodno prakso Sodišča je iz samega besedila te določbe razvidno, da ta določa prenos odgovornosti po samem zakonu na državo članico, ki poda zahtevo, ne da bi bil ta prenos pogojen s kakršnim koli odzivom odgovorne države članice (sodba z dne 25. oktobra 2017, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 30).
46      Poleg tega, kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točkah 51 in 52 sklepnih predlogov, je člen 29(2) Uredbe Dublin III oblikovan široko in ne vsebuje nobene omejitve prenosa odgovornosti na posebne primere. Nasprotno, v skladu s to določbo se ta prenos odgovornosti po samem zakonu izvede, „kadar se predaja [prosilca za mednarodno zaščito] ne opravi v roku šestih mesecev“. Glede na besedilo te določbe se navedeni prenos odgovornosti tako izvede neodvisno od razlogov za tako neizvršitev in od tega, ali je neizvršitev mogoče pripisati državi članici, ki poda zahtevo, odgovorni državi članici ali zadevni osebi.
47      Iz tega sledi, da do istega prenosa odgovornosti pride tudi, kadar predaja zadevne osebe ni mogla biti uspešna v roku za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III, ker je država članica, ki je bila na podlagi meril iz poglavja III te uredbe določena za odgovorno, enostransko odložila sprejeme in ponovne sprejeme prosilcev za mednarodno zaščito.
48      Na drugem mestu, ta jezikovna razlaga je potrjena s sobesedilom, v katero je umeščen člen 29(2) Uredbe Dublin III, in cilji te uredbe.
49      Prvič, kar zadeva sobesedilo, je na eni strani iz člena 29(1) te uredbe v povezavi s členom 8(1) in členom 9 Uredbe št. 1560/2003 razvidno, da se morata država članica, ki poda zahtevo, in odgovorna država članica posvetovati glede izvedbe predaje zadevne osebe ter da mora odgovorna država članica to predajo omogočiti čim prej in zagotoviti, da se ne ovira vstop te osebe na njeno ozemlje.
50      Na drugi strani je treba poudariti, da iz člena 29 Uredbe Dublin III izhaja, da zakonodajalec Unije dejanske nemožnosti izvršitve odločbe o predaji ni štel za utemeljitev prekinitve ali zadržanja roka za predajo iz člena 29(1) navedene uredbe. Ta zakonodajalec namreč v to uredbo ni vključil nobene splošne določbe, ki bi določala tako prekinitev ali zadržanje tega roka (glej v tem smislu sodbi z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točki 65 in 66, in z dne 12. januarja 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Rok za predajo – Več prošenj), od C‑323/21 do C‑325/21, EU:C:2023:4, točka 69). A fortiori ta zakonodajalec prav tako ni določil odstopanja od prenosa odgovornosti za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po samem zakonu po izteku navedenega roka.
51      Poleg tega, kar zadeva nekatere pogoste primere dejanske nemožnosti izvršitve odločbe o predaji, je navedeni zakonodajalec v členu 29(2) navedene uredbe določil le, da se lahko rok za predajo podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila mogoča, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne. Poleg tega, da ta določba ne določa prekinitve ali zadržanja roka za predajo, ampak njegovo podaljšanje, pa je treba opozoriti, da je to podaljšanje izjemno in ga je torej treba razlagati ozko, kar izključuje njeno uporabo po analogiji za druge primere nemožnosti izvršitve odločbe o predaji (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točki 67 in 68).
52      Sodišče je iz teh razlogov razsodilo, da se rok za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III uporablja v položajih, v katerih predaja zadevne osebe ni mogoča (sodba z dne 12. januarja 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Rok za predajo – Več prošenj), od C‑323/21 do C‑325/21, EU:C:2023:4, točka 70 in navedena sodna praksa), tudi zaradi okoliščin, ki jih ni mogoče pripisati državi članici, ki poda zahtevo, kot je zdravstveno stanje te osebe (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2017, C. K. in drugi, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, točka 89) ali pandemija covida-19 (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točka 71).
53      Drugič, kar zadeva cilje, ki se uresničujejo z Uredbo Dublin III, je treba opozoriti, da je iz uvodnih izjav 4 in 5 te uredbe razvidno, da je njen namen vzpostaviti jasen in izvedljiv način, ki temelji na objektivnih in pravičnih merilih tako za države članice kot za zadevne osebe, za hitro določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, da se zagotovi učinkovit dostop do postopkov za priznanje take zaščite in da se ne ogrozi cilj hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točka 56 in navedena sodna praksa).
54      Zakonodajalec Unije je za uresničitev tega cilja hitrosti uredil postopka sprejema in ponovnega sprejema, ki se izvajata na podlagi Uredbe Dublin III, z več zavezujočimi roki, katerih namen je zagotoviti, da se ta postopka izvedeta brez nepotrebnega odlašanja (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točka 57 in navedena sodna praksa).
55      Natančneje, namen šestmesečnega roka za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III je zagotoviti, da je zadevna oseba čim prej dejansko predana v državo članico, ki je odgovorna za obravnavanje njene prošnje za mednarodno zaščito, pri čemer se ob upoštevanju dejanske kompleksnosti in organizacijskih težav, povezanih z izvedbo predaje te osebe, zadevnima državama članicama zagotovi potreben čas, da se dogovorita o izvedbi te predaje, in natančneje, da se državi članici, ki poda zahtevo, omogoči, da določi podrobna pravila za izvedbo predaje (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točka 58 in navedena sodna praksa).
56      Ta niz zavezujočih rokov kaže na pomen, ki ga zakonodajalec Unije pripisuje hitri določitvi države članice, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, in na to, da mora po mnenju tega zakonodajalca ob upoštevanju cilja zagotavljanja učinkovitega dostopa do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in neogrožanja hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito take prošnje po potrebi obravnavati država članica, ki ni tista, ki je bila določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III te uredbe (glej v tem smislu sodbe z dne 25. oktobra 2017, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 39; z dne 13. novembra 2018, X in X, C‑47/17 in C‑48/17, EU:C:2018:900, točki 69 in 70, ter z dne 30. marca 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prekinitev roka za predajo v pritožbenem postopku), C‑556/21, EU:C:2023:272, točka 38).
57      Prenos odgovornosti za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito v primeru neizvršitve predaje prosilca v predpisanem roku za predajo pa kot tak prispeva k hitri določitvi odgovorne države članice in prosilcu zagotavlja učinkovit dostop do azilnega postopka.
58      V zvezi s tem je res, da člen 29(2) Uredbe Dublin III, kot se razlaga v tej sodbi, državi članici, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III Uredbe Dublin III, dejansko omogoča, da se po izteku roka za predajo in zgolj z enostransko prekinitvijo postopkov za sprejem in ponovni sprejem prosilcev za mednarodno zaščito izogne odgovornostim, ki jih ima na podlagi te uredbe, in tako spremeni porazdelitev odgovornosti med državami članicami, ki izhaja iz navedene uredbe.
59      Vendar je treba na eni strani poudariti, da se morajo, kot je razvidno iz točke 49 te sodbe, države članice, ki podajo zahtevo in so odgovorne, tudi v primeru takega enostranskega odloga posvetovati in sodelovati, da bi se dosegla predaja pred iztekom roka za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 70 sklepnih predlogov, odgovornost države članice, ki je bila določena kot odgovorna na podlagi meril iz poglavja III te uredbe, med rokom za predajo ostane celovita, tako da se v tem obdobju sistem meril za določitev odgovornosti, uveden z navedeno uredbo, ohrani.
60      Na drugi strani je prenos odgovornosti za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po samem zakonu v primeru neizvedbe predaje zadevne osebe v tem roku navsezadnje edini način, da se tej osebi zagotovi učinkovit dostop do azilnega postopka in s tem učinkovitost njene temeljne pravice, da zaprosi za azil v državi članici, kot je zagotovljena s členom 18 Listine.
61      Na tretjem mestu in vsekakor, treba je dodati, da država članica, ki poda zahtevo, ne more zavrniti uporabe člena 29(2) Uredbe Dublin III, ker je država članica, ki je bila določena kot odgovorna na podlagi meril iz poglavja III te uredbe, odložila uporabo postopkov, ki izhajajo iz te uredbe.
62      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso država članica neizpolnitve obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Unije, ne more upravičiti z okoliščino, da tudi druge države članice ne izpolnjujejo svojih obveznosti. Izvajanje prava Unije s strani držav članic v pravnem redu Unije, vzpostavljenem s PEU, namreč ne more biti pogojeno z vzajemnostjo. Člena 258 in 259 PDEU določata ustrezna pravna sredstva za obravnavanje kršitev obveznosti iz Pogodbe DEU s strani držav članic (glej v tem smislu sodbi z dne 11. januarja 1990, Blanguernon, C‑38/89, EU:C:1990:11, točka 7, in z dne 11. julija 2018, Komisija/Belgija, C‑356/15, EU:C:2018:555, točka 106 in navedena sodna praksa).
63      Tako naj bi bilo pravno sredstvo zoper morebitno kršitev Uredbe Dublin III s strani države članice, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III te uredbe, kot je ta, ki jo je predložitveno sodišče opredelilo v okviru spora o glavni stvari, v možnosti, da Evropska komisija in vse druge države članica zoper to državo članico vložijo tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi členov 258 in 259 PDEU (glej po analogiji sodbi z dne 19. decembra 2019, Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, točka 53, in z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 79).
64      Iz navedenega izhaja, da bo Zvezna republika Nemčija, kar zadeva spor o glavni stvari, v primeru neizvršitve odločbe o predaji šele po izteku roka za predajo po potrebi postala država članica, odgovorna za obravnavanje prošnje DO za mednarodno zaščito.
65      V zvezi s tem je treba, da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen in popoln odgovor, dodati še, da je treba člen 29(1) Uredbe Dublin III razlagati tako, da kadar je v skladu s členom 27(4) te uredbe odobren odložilni učinek pravnega sredstva zoper odločitev o predaji, kot je to v postopku v glavni stvari, začne rok za predajo teči od končne odločitve o tem pravnem sredstvu, tako da je treba odločitev o predaji izvršiti najpozneje v šestih mesecih od končne odločitve o navedenem pravnem sredstvu (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji), C‑245/21 in C‑248/21, EU:C:2022:709, točka 49).
66      Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da:
–        je treba člen 3(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe Dublin III razlagati tako, da državi članici, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, ni treba še naprej preučevati meril iz poglavja III te uredbe ali celo sama postati odgovorna država članica, kadar je država članica, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi teh meril, enostransko odložila sprejeme in ponovne sprejeme oseb, na katere se nanaša odločitev o predaji na podlagi navedene uredbe, če v zadnjenavedeni državi članici ne obstajajo sistemske pomanjkljivosti, ki bi povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine;
–        je treba člen 29(2) Uredbe Dublin III razlagati tako, da če predaje teh oseb ni mogoče izvesti v roku za predajo iz člena 29(1) te uredbe, se odgovornost za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito po samem zakonu prenese na državo članico, ki poda zahtevo, in to tudi če je neizvršitev predaje posledica tega, da je država članica, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III navedene uredbe, enostransko odredila odlog sprejemov in ponovnih sprejemov navedenih oseb.
Tretje vprašanje
67      Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 33(1) Direktive 2013/32 razlagati tako, da omogoča, da se prošnja za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustna, ker odgovorna država članica ni pripravljena sprejeti ali ponovno sprejeti prosilca za mednarodno zaščito.
68      Člen 33(1) Direktive 2013/32 določa, da se poleg primerov, v katerih se prošnja za mednarodno zaščito ne preuči v skladu z Uredbo Dublin III, od držav članic ne zahteva, da preučijo, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo 2011/95, kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s tem členom. V zvezi s tem so v odstavku 2 navedenega člena izčrpno našteti položaji, v katerih lahko države članice prošnjo za mednarodno zaščito štejejo za nedopustno (sodbi z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219, točka 76, in z dne 1. avgusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Otrok beguncev, rojen zunaj države gostiteljice), C‑720/20, EU:C:2022:603, točka 48).
69      Tako iz izčrpne narave seznama v členu 33(2) Direktive 2013/32 kot iz odstopajoče narave razlogov za nedopustnost, ki jih ta seznam vsebuje, izhaja, da je treba to določbo razlagati ozko in da se zato ne more uporabiti za položaj, ki ne ustreza njenemu besedilu (glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Otrok beguncev, rojen zunaj države gostiteljice), C‑720/20, EU:C:2022:603, točka 51).
70      Niti okoliščina, da je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna druga država članica, niti a fortiori to, da je ta druga država članica enostransko prekinila postopke za sprejem in ponovni sprejem prosilcev za mednarodno zaščito, pa nista med položaji, navedenimi v členu 33(2) Direktive 2013/32.
71      Poleg tega iz besedila člena 33(1) Direktive 2013/32 in zlasti iz navedbe „[p]oleg primerov, v katerih se prošnja ne obravnava na podlagi [Uredbe Dublin III]“ izhaja, da ta določba jasno razlikuje med primeri, v katerih se prošnja za mednarodno zaščito ne obravnava na podlagi te uredbe, in primeri, v katerih je mogoče tako prošnjo zavreči kot nedopustno iz enega od razlogov, ki so izčrpno našteti v členu 33(2) te direktive (glej v tem smislu sklep z dne 5. aprila 2017, Ahmed, C‑36/17, EU:C:2017:273, točka 38).
72      Kadar pa se država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, odloči, da prošnje za mednarodno zaščito ne bo obravnavala iz razloga, ki ni naveden v členu 33(2) Direktive 2013/32, da je za obravnavanje te prošnje odgovorna druga država članica in da je ta druga država članica ugodila zahtevi za sprejem ali ponovni sprejem prosilca, je zakonodajalec Unije menil, da je treba zavrnitev take prošnje zagotoviti ne z odločbo o nedopustnosti na podlagi te določbe, temveč z odločitvijo o predaji in neobravnavanju na podlagi člena 26 Uredbe Dublin III (glej po analogiji sklep z dne 5. aprila 2017, Ahmed, C‑36/17, EU:C:2017:273, točki 39 in 41, ter sodbo z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219, točka 79).
73      Glede na zgoraj navedene razloge je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 33(1) Direktive 2013/32 razlagati tako, da ne dopušča, da se prošnja za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustna, ker odgovorna država članica ni pripravljena sprejeti ali ponovno sprejeti prosilca za mednarodno zaščito.
Četrto in peto vprašanje
74      Glede na odgovora na prvo in drugo vprašanje na četrto in peto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
75      Ker je ta postopek za stranke iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.      Člen 3(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva
je treba razlagati tako, da
državi članici, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, ni treba še naprej preučevati meril iz poglavja III te uredbe ali celo sama postati odgovorna država članica, kadar je država članica, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi teh meril, enostransko odložila sprejeme in ponovne sprejeme oseb, na katere se nanaša odločitev o predaji na podlagi navedene uredbe, če v zadnjenavedeni državi članici ne obstajajo sistemske pomanjkljivosti, ki bi povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.      Člen 29(2) Uredbe št. 604/2013
je treba razlagati tako, da
če predaje teh oseb ni mogoče izvesti v roku za predajo iz člena 29(1) te uredbe, se odgovornost za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito po samem zakonu prenese na državo članico, ki poda zahtevo, in to tudi če je neizvršitev predaje posledica tega, da je država članica, ki je bila prvotno določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III navedene uredbe, enostransko odredila odlog sprejemov in ponovnih sprejemov navedenih oseb.
3.      Člen 33(1) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
ne dopušča, da se prošnja za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustna, ker odgovorna država članica ni pripravljena sprejeti ali ponovno sprejeti prosilca za mednarodno zaščito.
Podpisi
*      Jezik postopka: nemščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.