SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE,
predstavljeni 2. septembra 2021(1)
Zadeva C‑226/20 P
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL
proti
Evropski komisiji
„Pritožba – Damping – Izvedbena uredba (EU) 2017/1795 – Uvoz vroče valjanih ploščatih izdelkov iz železa, nelegiranega jekla ali drugega legiranega jekla – Zaključek postopka v zvezi z uvozom s poreklom iz Srbije – Uredba (EU) 2016/1036 – Člen 3(4)(a) ter člen 9(2) in (3) – Določanje škode – Kumulativna ocena učinkov uvoza iz več kot ene države – ‚Zanemarljivost‘ obsega uvoza iz določene države – Zaključek postopka – Člen 20(2) – Kršitev pravice do obrambe“
1.        Ali lahko Evropska komisija v protidampinški preiskavi šteje, da je obseg uvoza iz določene države v Evropsko unijo, katerega tržni delež znaša 1,04 % in torej (čeprav samo za malenkost) presega prag 1 %, „zanemarljiv“? Ali lahko Komisija v teh okoliščinah zato sklene, da ne bo ocenila učinkov uvoza iz te države kumulativno z uvozom iz drugih držav, ki so predmet preiskave, in da bo torej zaključila preiskavo uvoza iz zgoraj navedene države?
2.        To sta v bistvu vprašanji, o katerih bo Sodišče odločalo v obravnavani zadevi, ki se nanaša na pritožbo, s katero združenje Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL (v nadaljevanju: Eurofer) predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. marca 2020, Eurofer/Komisija, v nadaljevanju: izpodbijana sodba),(2) s katero je Splošno sodišče zavrnilo tožbo združenja Eurofer za razglasitev delne ničnosti Izvedbene uredbe (EU) št. 2017/1795(3) (v nadaljevanju: sporna uredba), s katero je Komisija zaključila protidampinško preiskavo izvoza nekaterih vroče valjanih ploščatih izdelkov iz železa, nelegiranega jekla ali drugega legiranega jekla s poreklom iz Srbije v Unijo.
I.      Pravni okvir
3.        Člen 3 Uredbe (EU) 2016/1036 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske unije (v nadaljevanju: osnovna uredba),(4) naslovljen „Določanje škode“, v odstavkih 3 in 4 določa:
„3.      V zvezi z obsegom dampinškega uvoza se ugotavlja, ali je prišlo do znatnega povečanja dampinškega uvoza, bodisi v absolutnem smislu ali pa relativno glede na proizvodnjo ali potrošnjo v Uniji. V zvezi z učinkom dampinškega uvoza na cene se ugotavlja, ali je prišlo do znatnega nelojalnega nižanja cen zaradi dampinškega uvoza, če to ceno primerjamo s ceno podobnega izdelka industrije Unije, oziroma, ali tak uvoz kako drugače v znatni meri pritiska na znižanje cen ali v znatni meri preprečuje zvišanja cen, do katerih bi sicer prišlo. Ne eden ali več teh dejavnikov skupaj ni oziroma niso odločujoči.
4.      Kadar je uvoz izdelka iz več držav istočasno predmet protidampinških preiskav, se učinki takega uvoza ocenjujejo kumulativno samo, če se ugotovi, da:
(a)      je stopnja dampinga, ugotovljena za uvoz iz vsake od teh držav, večja kot de minimis, kot je opredeljen v členu 9(3), in da obseg uvoza iz vsake od teh držav ni zanemarljiv; in
(b)      kumulativna ocena učinkov [dampinškega] uvoza ustreza konkurenčnim pogojem med uvoženimi izdelki in konkurenčnimi pogoji med uvoženimi izdelki na eni strani in podobnim izdelkom Unije na drugi strani.“
4.        Člen 5(7) osnovne uredbe določa:
„Dokazi tako o dampingu kakor tudi o škodi se pri odločanju o tem, ali naj se začne preiskava ali ne, proučujejo sočasno. Pritožba se zavrne, kadar ni dovolj dokazov bodisi o dampingu ali o škodi, ki bi opravičevali začetek postopka. Postopki se ne začnejo proti državam, katerih uvoz predstavlja tržni delež, ki je manjši od 1 %, razen če take države skupaj predstavljajo 3 % ali več potrošnje Unije.“
5.        Člen 9 osnovne uredbe v odstavkih 2 in 3 določa:
„2.      Kadar zaščitni ukrepi niso potrebni, se preiskava ali postopek zaključi. […]
3.      Za postopek, ki se začne na podlagi člena 5(9), običajno velja, da je škoda zanemarljiva, če je zadevni uvoz manjši kot obseg, določen v členu 5(7). Isti postopek se takoj zaključi, kadar se ugotovi, da je stopnja dampinga, izražena kot odstotek izvozne cene, manjša kot 2 %, pod pogojem, da se zaključi samo preiskava, kadar je stopnja manjša kot 2 % za individualne izvoznike, da pa ti sami ostanejo predmet postopka in morebitne ponovne preiskave pri kakršnem koli poznejšem pregledu, ki se za zadevno državo izvaja na podlagi člena 11.“
6.        Člen 20(1) in (2) osnovne uredbe določa:
„1.      Pritožniki, uvozniki in izvozniki in njihova predstavniška združenja in predstavniki države izvoznice lahko zahtevajo razkritje podrobnosti, na katerih temeljijo bistvena dejstva in premisleki, na osnovi katerih so bili uvedeni začasni ukrepi. Zahteve po takem razkritju se vložijo v pisni obliki takoj po uvedbi začasnih ukrepov, razkritje pa sledi v pisni obliki v najkrajšem možnem času.
2.      Stranke iz odstavka 1 lahko zahtevajo dokončno razkritje bistvenih dejstev in premislekov, na osnovi katerih se namerava priporočiti uvedbo dokončnih ukrepov, ali pa zaključek preiskave ali postopka brez uvedbe ukrepov, pri čemer se še posebna pozornost posveča razkritju katerih koli dejstev ali premislekov, ki so drugačni od tistih, ki so bili uporabljeni pri začasnih ukrepih.“
II.    Dejansko stanje in sporna uredba
7.        Dejansko stanje spora je predstavljeno v točkah od 1 do 12 izpodbijane sodbe, na katere napotujem za več podrobnosti. Za ta postopek bom spomnil le, da je Evropska komisija na podlagi pritožbe, ki jo je 23. maja 2016 vložilo združenje Eurofer, začela protidampinško preiskavo v zvezi z uvozom nekaterih vroče valjanih ploščatih izdelkov iz železa, nelegiranega jekla ali drugega legiranega jekla s poreklom iz Brazilije, Irana, Rusije, Srbije in Ukrajine v Evropsko unijo. Preiskava se je nanašala na obdobje od 1. julija 2015 do 30. junija 2016 (v nadaljevanju: obdobje preiskave).
8.        Ob zaključku preiskave je Komisija 5. oktobra 2017 sprejela sporno uredbo.
9.        Iz uvodnih izjav od 232 do 236 sporne uredbe, povzetih v točkah od 52 do 58 izpodbijane sodbe, izhaja, da je Komisija v tej uredbi štela, da je obseg uvoza iz Srbije „zanemarljiv“ v smislu člena 3(4) osnovne uredbe, ker se je ta obseg v obdobju preiskave zmanjšal in je njegov tržni delež znašal komaj 1,04 %. Glede tega je Komisija v uvodni izjavi 232 sporne uredbe ugotovila: „V skladu s prakso Komisije se za ‚zanemarljivega‘ šteje tržni delež, ki v začetni fazi ne presega 1‑odstotnega praga iz osnovne uredbe. Vendar je Komisija v tem primeru ugotovila, da je 1,04‑odstotni delež še vedno zanemarljiv, ker bi morali 0,04 % šteti za nepomembnega, zlasti ker je, relativno, obseg srbskega izvoza znatno manjši od obsega izvoza iz vsake od ostalih štirih držav. Obseg srbskega izvoza je bil skoraj polovico manjši od obsega izvoza iz Brazilije, katere obseg izvoza je bil drugi najmanjši.“
10.      Komisija je nato zavrnila obrazložitev združenja Eurofer, v kateri je to trdilo, da bi moral biti srbski uvoz ocenjen kumulativno z uvozom iz drugih držav, ker je presegel 1‑odstotni prag de minimis. V uvodni izjavi 234 sporne uredbe je glede tega ugotovila:
„Odločitev o tem, ali je treba izvoz oceniti kumulativno ali ne, mora temeljiti na vseh merilih iz člena 3(3) osnovne uredbe. Člen 3(4) osnovne uredbe ne pripisuje nobene posebne teže kateremu koli od teh posameznih meril. Res je, da izvoza iz države ni mogoče obravnavati kumulativno, če je njegov obseg zanemarljiv, vendar v obratnem primeru ne pomeni, da mora biti obravnavan kumulativno ipso facto. Poleg tega v osnovni uredbi ni izrecno določen noben prag zanemarljivosti. Člen 5(7) osnovne uredbe se sicer lahko uporablja kot smernica glede zanemarljivega obsega izvoza, vendar člen 3(4) ne vključuje sklicevanja na te prage. Besedilo daje Komisiji zadostno prožnost, da lahko izvede analizo za vsak primer posebej, pri čemer upošteva, da je ‚dodaten‘ obseg v višini 0,04 % nepomemben.“
11.      Komisija je v uvodni izjavi 235 sporne uredbe ugotovila, da so se srbske izvozne cene razlikovale od izvoznih cen ostalih štirih zadevnih držav, ker po eni strani „tudi če so se povprečne srbske prodajne cene prav tako znižale v obravnavanem obdobju, je [bila] njihova povprečna prodajna cena v obdobju preiskave […] najvišja v obdobju preiskave in znatno višja od povprečnih prodajnih cen za Brazilijo, Iran, Rusijo in Ukrajino“ in so bile po drugi strani „povprečne srbske prodajne cene […] znatno višje od povprečnih prodajnih cen ostalih štirih zadevnih držav“.
12.      Komisija je v uvodni izjavi 236 izpodbijane uredbe dodala, da „je iz določanja cen, skupaj z zanemarljivim obsegom, videti, da [je] srbski proizvajalec izvoznik cenam zadevnega izdelka bolj sledi[l] kot pa jih [je] oblik[oval]“. Meni, da „[t]o na primer potrjuje tudi dejstvo, da so se njegove cene med letom 2015 in obdobjem preiskave manj znižale tudi relativno, v primerjavi z znižanjem cen ostalih štirih zadevnih držav“.
13.      Člen 2 izpodbijane uredbe določa, da se „[p]rotidampinški postopek v zvezi z uvozom zadevnega izdelka s poreklom iz Srbije v Unijo […] zaključi v skladu s členom 9(2) osnovne uredbe“.
III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
14.      Združenje Eurofer je 29. decembra 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo tožbo za razglasitev ničnosti člena 2 sporne uredbe.
15.      Predsednik osmega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. julija 2018 dopustil intervencijo skupine HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade (v nadaljevanju: HBIS).
16.      Združenje Eurofer je pred Splošnim sodiščem navedlo tri tožbene razloge. S prvim tožbenim razlogom očita Komisiji, da se je napačno odločila, da ne bo kumulirala srbskega uvoza v skladu s členom 3(4) osnovne uredbe. Z drugim tožbenim razlogom je združenje Eurofer Komisiji očitalo, da je napačno štela, da ni treba določiti zaščitnih ukrepov proti Republiki Srbiji. S tretjim tožbenim razlogom je združenje Eurofer uveljavljalo kršitev člena 20(2) osnovne uredbe, kršitev njene pravice do obveščenosti in njegove pravice do obrambe ter kršitev pravice do dobrega upravljanja, določene v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ker je Komisija zavrnila posredovanje podatkov o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen za srbskega izvoznika.
17.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi glede trditev Komisije o dopustnosti tožbe združenja Eurofer zlasti menilo, da je v obravnavani zadevi utemeljeno preučiti zavrnitev tožbe kot neutemeljene, ne da bi predhodno odločilo o njeni dopustnosti, ob uporabi sodne prakse iz sodbe z dne 26. februarja 2002, Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118; v nadaljevanju: sodba Boehringer).
18.      Vsebinsko je Splošno sodišče zavrnilo vse tri tožbene razloge, ki jih je navedlo združenje Eurofer, zato je zavrnilo tudi tožbo v celoti.
IV.    Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
19.      Združenje Eurofer Sodišču predlaga, naj razveljavi izpodbijano sodbo, razglasi ničnost člena 2 sporne uredbe in, podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču, ter Komisiji in družbi HBIS Srbija naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka pred Splošnim sodiščem.
20.      Komisija predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in razglasitev nedopustnosti tožbe na prvi stopnji, zavrnitev pritožbe in naložitev plačila stroškov postopka na prvi stopnji ter pritožbenega postopka združenju Eurofer.
21.      Družba HBIS predlaga zavrnitev pritožbe in naložitev plačila stroškov postopka na prvi stopnji ter pritožbenega postopka, ki jih je imela družba HBIS, združenju Eurofer.
22.      S sklepom predsednika Sodišča z dne 2. septembra 2020, Eurofer/Komisija (C‑226/20 P, neobjavljen, EU:C:2020:669), se je ugodilo predlogu združenja Eurofer, da se odobri zaupno obravnavanje informacij iz Priloge A.4 pritožbe združenja Eurofer glede družbe HBIS, in sicer informacij, ki so že bile zaupno obravnavane in so navedene v prilogi k tožbi na prvi stopnji, ki jo je vložilo združenje Eurofer.
V.      Analiza pritožbe
23.      Združenje Eurofer v utemeljitev pritožbe navaja štiri pritožbene razloge. S prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je člen 3(4) osnovne uredbe razlagalo tako, da lahko Komisija uvoz, ki pomeni tržni delež, ki presega 1 %, šteje za „zanemarljiv“. Z drugim pritožbenim razlogom trdi, da presoja Splošnega sodišča, da je bil obseg uvoza iz Srbije „zanemarljiv“ v skladu s členom 3(4) osnovne uredbe, vsebuje napake in izkrivljanje dokazov. S tretjim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče večkrat napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da niso potrebni „zaščitni ukrepi“ v skladu s členom 9(2) osnovne uredbe. S četrtim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri ugotovitvi, da Komisija ni bila zavezana razkriti podatkov o nelojalno znižanih prodajnih in ciljnih cenah.
24.      Pred vsebinsko obravnavo pritožbenih razlogov združenja Eurofer zoper izpodbijano sodbo je treba analizirati nekatere trditve Komisije, ki jih je ta predstavila že pred Splošnim sodiščem glede dopustnosti tožbe na prvi stopnji.
A.      Dopustnost tožbe na prvi stopnji
25.      Komisija v svojem odgovoru najprej navaja, da je pred Splošnim sodiščem trdila, da tožba na prvi stopnji ni dopustna. Komisija ponavlja svoje trditve, da tožba ni dopustna iz dveh vrst razlogov: po eni strani trdi, da člena 2 sporne uredbe ni mogoče ločiti od ostalih določb navedene uredbe,(5) po drugi pa naj združenje Eurofer, ki je nepridobitno združenje, ustanovljeno po belgijskem pravu, ne bi zadostno dokazalo, da se sporna uredba nanj neposredno in posamično nanaša v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU.
26.      Ker sta stranki že imeli priložnost pred Splošnim sodiščem zadostno razpravljati o vprašanjih glede dopustnosti, ki jih je zastavila, Komisija predlaga Sodišču, naj odloči o teh vprašanjih, o katerih Splošno sodišče ni odločilo, ter razveljavi izpodbijano sodbo in razglasi tožbo na prvi stopnji za nedopustno.
27.      Glede tega je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah od 31 do 33 izpodbijane sodbe, ob uporabi sodne prakse iz sodbe Boehringer, presodilo, da je v obravnavani zadevi utemeljeno, da se tožba vsebinsko obravnava, ne da bi se odločalo o dopustnosti.
28.      Če je treba šteti, da je predlog Komisije za razveljavitev izpodbijane sodbe nasprotna pritožba, po mojem mnenju ni dopustna. Pri tem ne gre samo za napako obličnosti,(6) ampak, kot sem nedavno že ugotovil, tudi za to, da če se Splošno sodišče na podlagi sodbe Boehringer odloči, da se ne bo izreklo o dopustnosti tožbe na prvi stopnji, ne sprejme ne izrecne ne implicitne odločitve glede dopustnosti, ki bi jo bilo mogoče izpodbijati, zato glede tega ni mogoča ne pritožba v glavni stvari ne nasprotna pritožba.(7)
29.      Če pa je treba predlog Komisije šteti za predlog za nadomestitev obrazložitve ali za predlog Sodišču, naj po uradni dolžnosti ugotovi nedopustnost tožbe na prvi stopnji, naj spomnim, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso pri odločanju o pritožbi na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije v zvezi z dopustnostjo ničnostne tožbe po potrebi po uradni dolžnosti odločiti glede tožbenega razloga javnega reda, ki se nanaša na kršitev pogoja iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, v skladu s katerim lahko tožeča stranka predlaga razglasitev ničnosti odločbe, ki ni naslovljena nanjo, le če se ta nanjo nanaša neposredno in posamično.(8)
30.      Iz sodne prakse tudi izhaja, da mora Sodišče presoditi, ali učinkovito izvajanje sodne oblasti v okoliščinah obravnavanega primera upravičuje vsebinsko zavrnitev tožbe, ne da bi se odločalo o ugovoru nedopustnosti.(9)
31.      V obravnavani zadevi menim, da je ta utemeljitev glede ekonomičnosti postopka utemeljena. Iz navedenega v nadaljevanju v zvezi z vsebino pritožbe namreč po mojem mnenju izhaja, da jo je treba zavrniti, in natančneje, da ne gre za primer, ko bi se moralo Sodišče po ugoditvi pritožbi in po razveljavitvi izpodbijane sodbe odločiti, da bo obravnavalo zadevo, o kateri je odločalo Splošno sodišče, ter odločilo o vsebini tožbe in ji ugodilo.(10)
B.      Vsebinska presoja
1.      Prvi pritožbeni razlog: napačna razlaga člena 3(4)(a) osnovne uredbe
32.      Združenje Eurofer s prvim pritožbenim razlogom, s katerim izpodbija točke od 67 do 80 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je člen 3(4) osnovne uredbe razlagalo tako, da lahko Komisija uvoz iz določene države, ki pomeni tržni delež, ki presega 1 %, v skladu s to določbo šteje za „zanemarljiv“.
a)      Izpodbijana sodba
33.      V izpodbijani sodbi je Splošno sodišče zavrnilo prvi tožbeni razlog, s katerim je združenje Eurofer trdilo, da je Komisija napačno odločila, da ne bo ocenila srbskega uvoza kumulativno z uvozom iz drugih zadevnih držav v skladu s členom 3(4) osnovne uredbe, ker ga je štela za zanemarljivega v skladu s točko (a) navedene določbe, čeprav je pomenil tržni delež, večji od 1 %.
34.      Glede tega je Splošno sodišče po eni strani ugotovilo zlasti, da se glede drugega pogoja iz člena 3(4)(a) osnovne uredbe – in sicer pogoja, da obseg uvoza ni zanemarljiv – ta določba ne sklicuje na člen 5(7) iste uredbe niti na katero koli drugo določbo iste uredbe. Po drugi strani je Splošno sodišče ugotovilo, da se člen 5(7) osnovne uredbe nanaša na drugo fazo preiskave kot člen 3(4) iste uredbe. Prva določba se namreč nanaša na primer, ko se postopek še ni niti začel, druga pa na primer, ko se je preiskava že začela.(11)
35.      Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da čeprav lahko člen 5(7) osnovne uredbe vsebuje smernice v zvezi z obsegom uvoza, ki se lahko šteje za zanemarljiv, to ne pomeni, da uvoza iz zadevne države, katerega tržni delež je večji od 1 %, v okviru člena 3(4) navedene uredbe ni mogoče šteti za zanemarljivega.(12)
36.      Splošno sodišče je nato menilo, da ne predhodna praksa odločanja institucij Unije ne pojasnjevalna opomba Komisije iz leta 2000, naslovljena na Svetovno trgovinsko organizacijo (STO),(13) na kateri se sklicuje združenje Eurofer, nista odločilni za izpodbijanje zakonitosti sporne uredbe.(14)
37.      Na podlagi zgoraj navedenega je Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija ni storila očitne napake pri presoji, ko je v obravnavani zadevi menila, da obseg uvoza iz Srbije ostaja zanemarljiv v smislu člena 3(4)(a) osnovne uredbe, in to kljub povečanju ravni tega uvoza z 0,48 % leta 2013 na 1,04 % v obdobju preiskave.(15)
b)      Trditve strank
38.      Združenje Eurofer trdi, da je zgoraj navedeno razlogovanje Splošnega sodišča napačno, ker temelji na napačni razlagi člena 3(4) in člena 5(7) osnovne uredbe. Združenje Eurofer meni, da če sta določbi razloženi pravilno, ne dajeta Komisiji nobene diskrecijske pravice, da bi lahko kot „zanemarljiv“ štela uvoz, ki pomeni tržni delež, večji od 1 %.
39.      Prvič, združenje Eurofer trdi, da iz sodne prakse izhaja, da sta člen 3(4) in člen 5(7) osnovne uredbe komplementarna, v smislu, da naj bi druga določba pojasnjevala okoliščine, v katerih je delež uvoza v Unijo preveč neznaten, da bi se lahko štelo, da bi takšen uvoz lahko povzročal damping.(16) Iz tega naj bi izhajalo, da pravilna razlaga člena 3(4) osnovne uredbe predpostavlja, da je prag 1 % iz člena 5(7) iste uredbe zavezujoč za oceno „zanemarljivosti“ obsega uvoza. Tako razlago naj bi potrjevala praksa odločanja Komisije, omenjena v primerih, navedenih v točkah 73 in 74 izpodbijane sodbe, ter zgoraj navedena pojasnjevalna opomba iz leta 2000.
40.      Drugič, Splošno sodišče naj v izpodbijani sodbi ne bi navedlo nobenega prepričljivega razloga za razlago, ki jo je sprejelo. Odsotnost izrecnega sklica med tema dvema določbama naj ne bi pomenila, da ju ni mogoče razlagati skupaj. Okoliščina, da se člen 5(7) osnovne uredbe uporablja na začetku postopka, naj ne bi bila logičen razlog, zakaj se ne bi mogel v nadaljevanju uporabljati prag 1 %. Bolj logično bi bilo, da se za obe fazi postopka uporabljajo enaka pravila, kot velja za druge določbe osnovne uredbe. Združenje Eurofer glede sklicevanja na diskrecijsko pravico Komisije trdi, da je vprašanje, ali uvoz iz določene države presega prag 1 % ali ne, binarno in ne zahteva zapletene analize. Primera, ki jih je Splošno sodišče navedlo v točki 79 izpodbijane sodbe v podporo svoji razlagi, naj bi se razlikovala od obravnavane zadeve, zato naj ne bi mogla biti navedena v podporo analizi, ki jo je opravilo Splošno sodišče.
41.      Tretjič, pristop, ki ga je zavzelo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, in sicer, da se obseg uvoza, ki pomeni tržni delež, višji od 1 %, lahko šteje za „zanemarljiv“, naj bi bil v nasprotju z načelom pravne varnosti. Kot je presodilo Splošno sodišče, če prag, po katerem se šteje, da obseg uvoza v skladu s členom 3(4)(a) osnovne uredbe ni v celoti v skladu s tistim iz člena 5(7) iste uredbe, ker se praga nanašata na dve različni fazi postopka, postane negotova tudi uporaba praga 3 %, določenega v tej drugi določbi, absurdna posledica tega pa bi lahko bila, da bi se preiskava začela, vendar se ne bi zaključila. Poleg tega bi lahko prag, glede katerega ima Komisija široko diskrecijsko pravico in katerega sodni nadzor je omejen, povzročil negotovost, ker ne bi bilo jasno, kam spada omejitev, po kateri se ugotovi „zanemarljivost“ obsega uvoza, kar bi prav tako povzročilo večje tveganje političnega vplivanja na protidampinške preiskave.
42.      Komisija trdi, da je prvi pritožbeni razlog združenja Eurofer brezpredmeten. Ta institucija in družba HBIS tudi vsebinsko izpodbijata trditve združenja Eurofer.
c)      Presoja
43.      Najprej je treba ugotoviti, kot je ugotovilo Splošno sodišče,(17) da člen 3(4) osnovne uredbe, za katerega združenje Eurofer v svojem prvem pritožbenem razlogu trdi, da se razlaga napačno, v točkah (a) in (b) določa tri pogoje, ki morajo biti vsi izpolnjeni, da se dovoli kumulativna ocena učinka uvoza iz več držav, ki so istočasno predmet protidampinških preiskav, da se določi škoda, povzročena industriji Unije. Prvič, stopnja dampinga mora presegati minimalno raven, določeno v členu 9(3) osnovne uredbe; drugič, obseg uvoza iz posameznih držav ne sme biti zanemarljiv; in tretjič, skupna ocena učinka dampinškega uvoza mora biti primerna glede na pogoje konkurence. Za izključitev kumulativne ocene pa zadostuje, da eden od teh treh pogojev ni izpolnjen.
44.      Združenje Eurofer trdi, da je Splošno sodišče napačno razložilo drugega od teh pogojev, in sicer zanemarljivost obsega uvoza. Po njegovem mnenju bi bilo treba določbo, ki določa ta pogoj – in sicer drugi stavek člena 3(4)(a) osnovne uredbe – brati v povezavi s členom 5(7) osnovne uredbe, ki določa, da se postopki ne začnejo proti državam, katerih uvoz predstavlja tržni delež, ki je manjši od 1 %. Iz tega sledi, da se obseg uvoza, višji od 1 %, ne bi mogel šteti za „zanemarljivega“.
45.      Menim zlasti, da je treba zavrniti ugovor Komisije, da je prvi pritožbeni razlog brezpredmeten, ker združenje Eurofer ni ugovarjalo točkam od 63 do 66 izpodbijane sodbe, kjer je Splošno sodišče določilo razlago te določbe. Čeprav je namreč združenje Eurofer v svoji pritožbi kot predmet ugovora izrecno navedlo samo točke od 67 di 80 izpodbijane sodbe, ni dvoma, da želi v okviru svojega prvega pritožbenega razloga ugovarjati celotni obrazložitvi Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi glede razlage obravnavane določbe.
46.      Ob upoštevanju navedenega pa se ne strinjam z razlago drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe, ki jo je navedlo združenje Eurofer, in menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava pri razlagi te določbe v izpodbijani sodbi.
47.      V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da z vidika ubeseditve, kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče in kot priznava tudi samo združenje Eurofer,(18) drugi stavek člena 3(4)(a) osnovne uredbe, ki se nanaša na drugi pogoj, ne vsebuje nobenega izrecnega sklicevanja na druge določbe osnovne uredbe in za izpolnitev pogoja zahteva le, da obseg uvoza iz vsake države ni „zanemarljiv“, ne da bi natančneje opredelil ta izraz.
48.      Če je res, da taka ubeseditev, ki je sicer pomenljiva, ne izključuje nujno sama po sebi, da je mogoče obravnavano določbo razlagati v povezavi z drugo določbo osnovne uredbe, pa postane pomembna ob sistematični ugotovitvi, da se drugače od te določbe prvi del člena 3(4)(a) osnovne uredbe, ki določa prvi pogoj (in sicer pogoj glede stopnje dampinga), izrecno sklicuje na stopnjo de minimis iz člena 9(3) iste uredbe, in sicer 2 %.
49.      Te ugotovitve glede ubeseditve in sistematike po mojem mnenju kažejo voljo zakonodajalca, da Komisiji prepusti določeno mero diskrecijske pravice pri ugotavljanju zanemarljivosti obsega uvoza, da se omogoči kumulativna ocena učinka uvoza iz več kot ene države, ki se hkrati obravnava v protidampinški preiskavi.
50.      Poleg tega, kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče,(19) je priznanje določene mere diskrecijske pravice pri tem v skladu z diskrecijsko pravico, ki jo priznava ustaljena sodna praksa Sodišča institucijam Unije na področju skupne trgovinske politike in predvsem ukrepov trgovinske zaščite zaradi zapletenosti gospodarskih in političnih razmer, ki jih morajo preučiti.(20) Kot sem pred kratkim že opozoril, je Sodišče izrecno priznalo, da imajo to široko diskrecijsko pravico zlasti za določitev škode, povzročene industriji Unije.(21)
51.      Dodati je treba tudi, da obstoj te diskrecijske pravice ne pomeni, da ta pravica ni omejena. Kot je ugotovilo Splošno sodišče v točkah 67 in 78 izpodbijane sodbe – in kot izhaja tudi iz prakse odločanja institucij Unije, navedene v točkah 73, 74, 75 in 79 izpodbijane sodbe – prag iz člena 5(7) osnovne uredbe lahko zagotovi smernice in referenčno točko za določitev zanemarljivosti obsega uvoza za kumulativno oceno učinkov v skladu s členom 3(4) osnovne uredbe. Komisija se od njega načeloma ne sme veliko oddaljiti, če pa se v določenem primeru oddalji, mora obrazložiti okoliščine, ki upravičujejo to oddaljitev. Vendar pa iz tega po mojem mnenju ne izhaja, da je ta okvirni prag tog in strog ter da je zakonsko prepovedano, da bi Komisija sklenila, da je uvoz iz določene države, ki je predmet protidampinške preiskave in presega ta prag, zanemarljiv.
52.      Menim, da je treba v tem smislu razlagati razmerje komplementarnosti med dvema obravnavanima določbama, navedeno v sodbi Splošnega sodišča z dne 25. januarja 2017, Rusal Armenal/Svet (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26), na katero se sklicuje združenje Eurofer.(22) V navedeni sodbi je Splošno sodišče ugotovilo, da Svet ni napačno uporabil prava „z upoštevanjem“ 1‑odstotnega praga iz člena 5(7) osnovne uredbe za razlago pogoja v zvezi z nezanemarljivostjo uvoza iz člena 3(4)(a) osnovne uredbe. V navedeni sodbi je torej potrjeno, da je prag 1 % okvirni prag, ki ga je treba „upoštevati“, in ni nujno brezpogojna navedba.
53.      To razlago končno podpira tudi okoliščina, ki jo pravilno izpostavlja Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, in sicer, da imata določbi iz člena 3(4) in člena 5(7) osnovne uredbe različne postopkovne namene, ker se morata uporabljati v različnih fazah postopka, kar podpira ugotovitev, da razmerje komplementarnosti med njima ni togo.
54.      Pravilne razlage, ki jo je sprejelo Splošno sodišče v zvezi z določbo iz drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe, po mojem mnenju ni mogoče izpodbijati z drugimi trditvami združenja Eurofer.
55.      Prvič, ugotavljam, da so ugotovitve Splošnega sodišča o praksi odločanja iz točke 76 izpodbijane sodbe v skladu z zadevno sodno prakso Sodišča, iz katere izhaja, da je treba zakonitost uredbe, po kateri se, kot v obravnavani zadevi, postopek zaključi brez uvedbe protidampinških dajatev, presojati glede na pravna pravila in zlasti določbe osnovne uredbe, in ne na podlagi domnevne predhodne prakse odločanja institucij Unije.(23)
56.      Poleg tega so tudi ugotovitve Splošnega sodišča o obsegu pojasnjevalne opombe iz leta 2000 brez napak in v skladu s sodno prakso.(24) Splošno sodišče je namreč pravilno ugotovilo, da ta dokument ni akt, s katerim bi se želela Komisija omejiti pri izvajanju svoje diskrecijske pravice.
57.      Drugič, trditve, ki jih je navedlo združenje Eurofer, po katerih naj bi razlaga, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, povzročala težave glede pravne varnosti, niso prepričljive. Po eni strani, kot je ugotovljeno v točki 51 zgoraj, diskrecijska pravica Komisije pri uporabi določbe iz drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe ni neomejena in Komisija mora kot referenčno točko upoštevati prag iz člena 5(7) osnovne uredbe. Po drugi strani je treba ugotoviti, kot je navedla Komisija, da je razlaga drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe, kot jo predlaga združenje Eurofer, pravzaprav tista, ki ogroža učinek te določbe. Dejansko, kot je ugotovila ta institucija, če bi se določba iz člena 3(4)(a) osnovne uredbe uporabljala izključno za obseg uvoza, ki prihaja iz določene države in je manjši od praga 1 %, se praktično ne bi uporabljala nikoli, ker se postopek za tak uvoz sploh ne bi mogel začeti.
58.      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba po mojem mnenju prvi pritožbeni razlog združenja Eurofer zavrniti.
2.      Drugi pritožbeni razlog: ocena, da je bil obseg uvoza iz Srbije „zanemarljiv“, v smislu člena 3(4)(a) osnovne uredbe
59.      Združenje Eurofer z drugim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na tri dele, in s katerim izpodbija točke od 81 do 84 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, da je storilo očitno napako pri presoji in izkrivilo dokaz s tem, da je potrdilo zaključek Komisije, da je v obravnavani zadevi obseg uvoza iz Srbije „zanemarljiv“, v smislu člena 3(4) osnovne uredbe.
a)      Izpodbijana sodba
60.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi v okviru presoje prvega tožbenega razloga združenje Eurofer – ko je ugotovilo, da Komisija ni storila očitne napake pri presoji s tem, da je štela, da je obseg uvoza iz Srbije „zanemarljiv“, v smislu člena 3(4)(a) osnovne uredbe, čeprav presega prag 1 % – menilo, da je Komisija poleg tega lahko „v uvodni izjavi 248 izpodbijane uredbe upravičeno menila, da dejstvo, da so bile srbske povprečne prodajne cene v obdobju preiskave precej višje od povprečnih prodajnih cen v drugih štirih zadevnih državah, potrjuje idejo, da tako majhen obseg uvoza industriji Unije ne more škodovati“.(25)
61.      Splošno sodišče je menilo, da se vprašanje zanemarljivosti obsega uvoza ne omejuje na preprosto količino tega obsega, ampak se razteza na vprašanje njegove kakovosti, torej na druge okvirne elemente učinkov, ki jih ima lahko ta obseg. Po mnenju Splošnega sodišča je torej Komisija upravičeno štela, da če so cene, povezane z uvozom iz neke države, katerega obseg ustreza manjšemu tržnemu deležu, visoke, lahko zgolj to dejstvo in ne da bi bilo treba navedene cene podrobneje analizirati, kot trdi združenje Eurofer, potrdi zanemarljivost tega uvoza.(26)
b)      Trditve strank
62.      Združenje Eurofer izpodbija to presojo. S prvim delom drugega pritožbenega razloga združenje Eurofer trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je cenovne elemente vključilo v presojo zanemarljivosti, ki je le količinska presoja, ki se nanaša na obseg. Analiza cen naj ne bi imela nobene vloge v tej analizi, ampak samo v analizi tretjega pogoja iz člena 3(4) osnovne uredbe, ki se nanaša na pogoje konkurence. Osnovna uredba naj bi jasno ločevala ta dva elementa, sodna praksa pa naj bi ta pristop potrjevala.
63.      V drugem delu, ki je naveden podredno, če bi Sodišče štelo, da ima analiza cen vlogo pri določitvi zanemarljivosti obsega uvoza, združenje Eurofer trdi, da je Splošno sodišče vsekakor napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo drugih dejavnikov, ki bi lahko natančneje kazali na morebitne škodljive učinke, ki jih lahko ima uvoz iz Srbije na industrijo Unije. Natančneje, Komisija naj bi v svoji analizi zanemarila nelojalno nižanje prodajnih in ciljnih cen, ki je, kot izhaja iz člena 3(3) osnovne uredbe, upošteven element v analizi. Komisija naj torej v nasprotju z zahtevami iz sodne prakse ne bi upoštevala vseh upoštevnih dokazov. Ker je Splošno sodišče potrdilo pristop Komisije, je torej napačno uporabilo pravo.
64.      Združenje Eurofer s tretjim delom trdi, da je Splošno sodišče storilo očitno napako pri presoji in izkrivilo dokaze s tem, da je ugotovilo, da bi lahko povprečne cene, povezane z obsegom, ki ustreza majhnemu tržnemu deležu, upravičile ugotovitev, da je obseg obravnavanega uvoza zanemarljiv. Dejansko po mnenju združenja Eurofer, čeprav je res, da je bila povprečna cena uvoza iz Srbije višja od cene uvoza iz drugih držav, iz dokazov, ki so bili priloženi spisu, izhaja, da je bila povprečna cena edinega srbskega proizvajalca izvoznika, ki je bil predmet preiskave, praktično enaka kot cena ruskega in brazilskega izvoznika, zoper katera pa je Komisija uvedla protidampinške dajatve. Splošno sodišče naj bi torej storilo očitno napako pri presoji in izkrivilo dokaze, ker je svojo presojo osnovalo na povprečnih cenah in prikrilo okoliščino, da je bilo nelojalno nižanje prodajnih in ciljnih cen srbskega proizvajalca podobno tistemu od dveh zgoraj navedenih proizvajalcev.
65.      Komisija trdi, da je drugi pritožbeni razlog v celoti brezpredmeten in da tretji del delno ni dopusten. Komisija in družba HBIS sta ta pritožbeni razlog vsekakor vsebinsko izpodbijali.
c)      Presoja
66.      Analizirati je treba zlasti ugovor Komisije, da je drugi pritožbeni razlog v celoti brezpredmeten. Komisija namreč meni, da je utemeljitev v točkah od 81 do 84 izpodbijane sodbe, zoper katero je usmerjen navedeni pritožbeni razlog, navedena zgolj ad abundantiam in ni potrebna za utemeljitev zakonitosti ugotovitev Splošnega sodišča, da je treba uvoz iz Srbije šteti za zanemarljiv, v smislu člena 3(4)(a) osnovne uredbe. To naj bi dokazovala uporaba izrazov „poleg tega“ v točki 81 in „potrdi“ v točki 83 izpodbijane sodbe.
67.      Glede tega ugotavljam, da je, kot izhaja iz točke 61 zgoraj, Splošno sodišče v točki 82 izpodbijane sodbe menilo, da pri vprašanju zanemarljivosti obsega uvoza, v smislu člena 3(4)(a) osnovne uredbe, ne gre samo za preprosto kvantiteto tega uvoza, ampak tudi za kvaliteto, in sicer za druge elemente, ki kažejo učinke, ki bi jih lahko povzročil ta uvoz.
68.      Združenje Eurofer v svojem drugem pritožbenem razlogu ugovarja v bistvu tako zakonitosti tega pristopa kot, quod non, njegovi uporabi.
69.      V prvem delu združenje Eurofer izpodbija zakonitost tega pristopa in trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je „kvalitativne“ cenovne elemente vključilo v presojo zanemarljivosti obsega uvoza, ki je le „količinska“ presoja, ki se nanaša na obseg uvoza.
70.      Vendar pa iz analize prvega tožbenega razloga izhaja, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 80 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija brez očitne napake pri presoji z uporabo diskrecijske pravice, ki jo ima, lahko štela, da v obravnavani zadevi obseg uvoza iz Srbije ostaja zanemarljiv, čeprav je v obdobju preiskave količinsko znašal 1,04 %.
71.      Tudi če bi se torej prvemu delu ugodilo in bi Sodišče odločilo, da mora biti analiza zanemarljivosti obsega uvoza, ki jo mora opraviti Komisija v smislu drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe, omejena na količinsko presojo, in da je torej Splošno sodišče v točkah od 81 do 84 sodbe napačno uporabilo pravo, se s to ugotovitvijo ne bi podvomilo o zgoraj navedenem zaključku, ki ga je Splošno sodišče sprejelo v točki 80 izpodbijane sodbe.
72.      Po mojem mnenju iz tega sledi, da je prvi del, kot je trdila Komisija, dejansko brezpredmeten.
73.      Ta del po mojem mnenju vsekakor tudi ni utemeljen. Drugi stavek člena 3(4)(a) osnovne uredbe dejansko ne določa posebne analizne metode za določitev zanemarljivosti uvoza iz določene države za kumulativno oceno njegovega učinka, skupaj z učinkom uvoza iz drugih držav, ki so hkrati predmet protidampinške preiskave.
74.      Iz tega sledi, da lahko Komisija v okviru diskrecijske pravice, ki jo ima v skladu s sodno prakso iz točke 50 zgoraj, svobodno oceni dejavnike, ki so po njenem mnenju pomembni za določanje zanemarljivosti v določenem primeru.
75.      Iz tega sledi, da zgoraj navedena trditev Splošnega sodišča v točki 82 izpodbijane sodbe, da se lahko ta analiza razteza na kvalitativne elemente glede obsega obravnavanega uvoza in torej vključuje presojo drugih dejavnikov, ki pokažejo učinke, ki jih lahko ima ta obseg, ne vsebuje pravnih napak.
76.      Drugi in tretji del drugega pritožbenega razloga pa po mojem mnenju nista brezpredmetna. Če se namreč ugotovi, da se lahko analiza zanemarljivosti obsega uvoza, ki se opravi v skladu z drugim stavkom člena 3(4)(a) osnovne uredbe, razširi na elemente, ki se nanašajo na kakovost dejavnikov, povezanih s cenami tega uvoza, ni izključeno, da če bi se ugotovilo, da je Splošno sodišče pri presoji te analize, ki jo je v konkretnem primeru opravila Komisija, naredilo napako, bi se lahko izpodbijana sodba razveljavila.
77.      Ob upoštevanju navedenega pa menim, da je treba drugi in tretji del vsebinsko zavrniti.
78.      Združenje Eurofer v drugem delu očita Splošnemu sodišču, da ni ugotovilo, da bi morala Komisija v svoji analizi obravnavati nelojalno nižanje prodajnih in ciljnih cen. Vendar pa glede tega po eni strani ugotavljam, da ni v določbi drugega stavka člena 3(4)(a) osnovne uredbe ničesar, kar bi kazalo na to, da je Komisija dolžna analizirati nelojalno nižanje prodajnih in ciljnih cen za ugotovitev zanemarljivosti obsega uvoza iz določene države za kumulativno oceno učinkov uvoza iz več kot ene države, ki so hkrati predmet protidampinške preiskave. Po drugi strani je, kot je glede možnosti izvedbe te kumulativne presoje ugotovila Komisija, analiza iz člena 3(4) predhodna faza dejanski analizi škode v skladu s členom 3(2) in (3) osnovne uredbe. Iz tega izhaja, da sklicevanje združenja Eurofer na člen 3(3) osnovne uredbe v tem okviru ni upoštevno.
79.      Po mojem mnenju iz tega sledi, da Splošno sodišče ni storilo napake, ko je v točki 83 izpodbijane sodbe presodilo, da bi Komisija v okviru svoje diskrecijske pravice, ki ji jo priznava sodna praksa iz točke 50 zgoraj, lahko štela, da če so cene, povezane z uvozom iz neke države, katerega obseg ustreza manjšemu tržnemu deležu, visoke, lahko zgolj to dejstvo potrdi zanemarljivost tega uvoza, ne da bi bilo treba navedene cene podrobneje analizirati.
80.      Tretji del drugega pritožbenega razloga vsebuje dva očitka, in sicer enega v zvezi z očitno napako pri presoji in drugega v zvezi z izkrivljanjem dokazov.
81.      Glede prvega očitka, po katerem iz dokazov, priloženih spisu, izhaja, da je bila povprečna cena edinega srbskega proizvajalca izvoznika praktično enaka cenam ruskega in brazilskega izvoznika, menim, da je treba šteti, če je njegov namen izpodbijati analizo dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, da v pritožbenem postopku ni dopusten. Dejansko iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je, kadar je Splošno sodišče ugotovilo ali presojalo dejstva, Sodišče pristojno le za to, da na podlagi člena 256 PDEU opravi nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in izpeljanimi pravnimi posledicami. Presoja dejstev torej, razen pri izkrivljanju dokazov, predloženih Splošnemu sodišču, ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča.(27)
82.      Če pa je treba navedeni prvi očitek razumeti v smislu, da združenje Eurofer očita napačno pravno opredelitev dejstev in pravnih posledic, ki jih je izpeljala Komisija, ker ni naložila protidampinške dajatve v primerljivih dejanskih položajih,(28) očitek ni vsebinsko utemeljen. Dejstvo, da sta tako ruski kot brazilski proizvajalec izvoznik izvažala obravnavani izdelek v Unijo po cenah, podobnih povprečni ceni edinega srbskega izvoznika, namreč ne vpliva na okoliščino, da so bile na ravni države povprečne cene uvoza iz Rusije in Brazilije nižje od srbskih, čemur združenje Eurofer ni ugovarjalo,(29) Komisiji pa je omogočilo drugačen zaključek za uvoz iz teh držav.
83.      V zvezi z drugim očitkom je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da gre za izkrivljanje dokazov, če se brez upoštevanja novih dokazov ugotovi, da je presoja obstoječih dokazov očitno napačna. Vendar pa mora izkrivljanje očitno izhajati iz listin v spisu, ne da bi bilo treba opraviti novo presojo dejstev in dokazov. Če torej pritožnik uveljavlja izkrivljanje dokazov Splošnega sodišča, mora natančno opredeliti dokaze, ki naj bi jih to sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju povzročile, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze.(30)
84.      Glede tega ugotavljam, da trditve združenja Eurofer v okviru tretjega dela drugega pritožbenega razloga ne dokazujejo nikakršnega izkrivljanja dokazov. Združenje Eurofer nikakor ne izpodbija ugotovitev dejanskega stanja na podlagi dokazov, priloženih spisu, oziroma povprečnih cen obravnavanih treh proizvajalcev. Ugovarja samo presoji teh dejstev, kar, kot se je že ugotovilo, ni dopustno v pritožbenem postopku. Drugi očitek tretjega dela torej prav tako ni utemeljen.
85.      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba po mojem mnenju drugi pritožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmeten, delno nedopusten in delno neutemeljen.
3.      Tretji pritožbeni razlog: ugotovitev, da zaščitni ukrepi v smislu člena 9(2) osnovne uredbe niso potrebni
86.      Združenje Eurofer s tretjim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na dva dela, in s katerim se izpodbijajo točke od 109 do 121 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče storilo očitno napako pri presoji in napačno uporabilo pravo pri analizi, s katero je potrdilo ugotovitev Komisije, da ni treba sprejeti zaščitnih ukrepov za uvoz iz Srbije v skladu s členom 9(2) osnovne uredbe.
a)      Izpodbijana sodba
87.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi v okviru presoje drugega tožbenega razloga združenja Eurofer štelo, da odločitev Komisije iz člena 2 sporne uredbe, da ni treba sprejeti zaščitnih ukrepov za uvoz iz Srbije v skladu s členom 9(2) osnovne uredbe, ni nezakonita.
88.      Splošno sodišče je zlasti menilo, da ta določba zato, ker osnovna uredba ne pojasnjuje okoliščin, ko se lahko šteje, da zaščitni ukrepi niso potrebni, prepušča Komisiji določeno diskrecijsko pravico.(31) Ugotovilo je tudi, da bi morala načeloma odločitev, ali je treba uvesti protidampinško dajatev, temeljiti na podrobni analizi, med drugim, obstoja dampinga in obstoja škode. Vendar pa je menilo, da iz osnovne uredbe, zlasti pa iz člena 9(3) izhaja, da se taka podrobna analiza ne zahteva vedno in da se lahko preiskava zaključi, zlasti zgolj na podlagi stopnje dampinga ali obsega uvoza.(32)
89.      Splošno sodišče je nato menilo, da je v obravnavani zadevi po eni strani iz besedila sporne uredbe razvidno, da je imel v sklepanju Komisije osrednjo vlogo prav eden od teh dejavnikov, in sicer obseg uvoza iz Srbije. Po drugi strani je ugotovilo, da zaključek, da ni treba sprejeti zaščitnih ukrepov v zvezi z uvozom iz Srbije, ni temeljil le na ravni de minimis obsega tega uvoza, ampak tudi na medsebojnem vplivu tega elementa in okoliščinah, da so bile povprečne prodajne cene uvoza iz Srbije višje od prodajnih cen uvoza iz štirih drugih obravnavanih držav, kar še enkrat kaže, da skromen obseg uvoza ne more povzročati škode industriji Unije.(33)
90.      Na podlagi teh ugotovitev je Splošno sodišče zaključilo, da Komisija ni prekoračila diskrecijske pravice, ki jo je imela pri uporabi člena 9(2) osnovne uredbe.(34)
b)      Trditve strank
91.      Združenje Eurofer izpodbija to presojo. V prvem delu tretjega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da lahko Komisija konča preiskavo v zvezi z uvozom iz Srbije, ne da bi preučila morebitno škodo, povzročeno zaradi tega uvoza. Združenje Eurofer meni, da čeprav člen 9(2) osnovne uredbe ne določa okoliščin, ko je treba šteti, da zaščitni ukrepi niso potrebni, uvodna izjava 16 iste uredbe glede tega podaja jasne smernice. Iz te uvodne izjave, z vidika katere bi se morala razlagati obravnavana določba, naj bi izhajalo, da bi bilo treba preiskave zaključiti, „kadar je damping de minimis ali je škoda zanemarljiva“.
92.      Člen 9(3) osnovne uredbe naj glede tega ne bi spremenil ničesar. Določal naj bi samo dve „območji varnosti“ (safe harbours), in sicer tisto, ki se nanaša na stopnjo dampinga, in tisto, ki se nanaša na obseg uvoza. Vendar pa naj v obravnavani zadevi uvoz iz Srbije ne bi spadal v nobeno od teh kategorij. Stopnja dampinga naj bi bistveno presegala prag de minimis iz člena 9(3) osnovne uredbe, obseg uvoza pa naj bi bil višji od praga 1 % iz člena 5(7) osnovne uredbe.
93.      V teh okoliščinah bi lahko Komisija zaključila, da sprejetje zaščitnih ukrepov ni potrebno le iz razloga, da je morebitna škoda, ki bi jo lahko povzročil uvoz iz Srbije, „zanemarljiva“. Ne bi pa mogla tega utemeljiti na obsegu uvoza, ki je presegal zadevni prag. Komisija bi torej morala oceniti, ali bi lahko uvoz iz Srbije, obravnavan samostojno, prispeval k škodi, povzročeni industriji Unije, z analizo v skladu s členom 3 osnovne uredbe in ob upoštevanju zlasti tega, da je prišlo do znatnega nelojalnega nižanja cen v smislu odstavka 3 istega člena.
94.      Združenje Eurofer v drugem delu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo in storilo očitno napako pri presoji, ker je ugotovilo, da Komisija ni prekoračila mej svoje diskrecijske pravice, ki jo ima v okviru člena 9(2) osnovne uredbe. Združenje Eurofer trdi, da čeprav ima Komisija na tem področju določeno diskrecijsko pravico, to Splošnemu sodišču ne preprečuje preverjanja, ali lahko svoje zaključke utemelji na dokazih. V obravnavani zadevi je po eni strani obseg uvoza iz Srbije presegal prag 1 % in torej ni spadal v območje „safe harbour“ iz člena 9(3) osnovne uredbe. Zato ne bi bilo mogoče predpostavljati, da povzroča le zanemarljivo škodo. Po drugi strani naj bi bilo sklicevanje na povprečne uvozne cene napačno, ker je imela Srbija enega samega proizvajalca, druge države pa so jih imele več, in ugotovljeno je bilo, da so bile prodajne cene nekaterih ruskih in brazilskih proizvajalcev izvoznikov primerljive cenam edinega srbskega proizvajalca.
95.      Poleg tega je očitna napaka tudi to, da Komisija ni upoštevala upoštevnih podatkov. Komisija naj bi stalno zavračala upoštevanje podatkov o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen srbskih izdelkov. Vendar pa bi bili taki podatki očitno upoštevni za analizo.
96.      Komisija trdi, da drugi del tretjega pritožbenega razloga ni dopusten. Komisija in družba HBIS vsekakor trdita, da ta pritožbeni razlog v celoti vsebinsko ni utemeljen.
c)      Presoja
97.      Glede prvega dela tretjega pritožbenega razloga je treba spomniti, da člen 9(2) osnovne uredbe določa, da se, kadar zaščitni ukrepi niso potrebni, preiskava ali postopek zaključi. Iz uvodne izjave 16 iste uredbe, na katero se upravičeno sklicuje združenje Eurofer za razlago te določbe, izhaja, da je treba preiskave ali postopke zaključiti, kadar je damping de minimis ali je škoda zanemarljiva, in da je primerno opredeliti te primere.
98.      Člen 9(3) osnovne uredbe opredeljuje te primere. V prvem stavku določa zlasti, da za postopke, ki se začnejo na podlagi člena 5(9) iste uredbe – in sicer tiste, za katere obstajajo zadostni dokazi za začetek postopka – običajno velja, da je škoda zanemarljiva, kadar je zadevni uvoz manjši kot obseg, določen v členu 5(7), oziroma manjši od 1 %.(35)
99.      V okviru prvega dela tega pritožbenega razloga združenje Eurofer Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno štelo, da se zgoraj navedena določba iz prvega stavka člena 9(3) osnovne uredbe uporablja v obravnavani zadevi, čeprav uvoz iz Srbije presega zgoraj navedeni prag 1 %.
100. Vendar pa glede tega menim, da se ta določba ne bi smela razlagati v smislu, da je zgoraj navedeni prag 1 % tog in strog, zaradi česar ne bi bilo mogoče, da bi Komisija za zanemarljivo štela škodo, ki bi jo lahko povzročil obseg uvoza, ki ga presega, in sicer čeprav ta določba, v nasprotju z določbo iz člena 3(4)(a) osnovne uredbe,(36) vsebuje izrecen sklic na člen 5(7) osnovne uredbe.
101. Glede tega je treba po eni strani ugotoviti, da člen 9(3) osnovne uredbe v svojem besedilu dejansko vsebuje izraz „običajno“. Uporaba tega izraza po mojem mnenju izrecno kaže namen zakonodajalca, da Komisiji prepusti določeno mero diskrecijske pravice pri oceni zanemarljivosti škode, ki bi jo lahko povzročil uvoz, ki se približa temu pragu. Ta diskrecijska pravica, ki tudi v tem primeru ustreza diskrecijski pravici, ki jo imajo institucije v okviru ukrepov trgovinske zaščite,(37) velja v obeh primerih. Komisiji omogoča, če je primerno, da lahko za zanemarljivo šteje škodo, ki je posledica obsega uvoza, ki ta prag presega, čeprav mu je zelo blizu, in da lahko šteje, da obseg uvoza, ki je blizu tega praga, vendar je pod njim, lahko kljub temu povzroči škodo, ki ni zanemarljiva.
102. Po drugi strani, kot izrecno izhaja iz uvodne izjave 16 in prvega stavka člena 9(3) osnovne uredbe, temeljno vprašanje za ugotovitev, ali je treba preiskavo ali postopek zaključiti brez sprejetja zaščitnih ukrepov, ni preseganje praga, ampak zanemarljivost škode. Iz tega izhaja, da tudi če bi se določba obravnavanega člena razlagala z vidika zadevne uvodne izjave, kot predlaga združenje Eurofer, ni videti, da bi bil zgoraj navedeni prag 1 % tog in strog prag, kot navaja ta družba.
103. Iz zgoraj navedenega izhaja, da samo dejstvo, da je obseg uvoza iz Srbije presegal prag 1 %, naveden v členu 5(7) osnovne uredbe, Komisiji ni preprečevalo, da bi štela, da ni treba sprejeti zaščitnih ukrepov v zvezi z uvozom iz Srbije na podlagi ravni de minimis obsega tega uvoza ter na podlagi medsebojnega vpliva tega elementa in okoliščin, da so bile povprečne prodajne cene uvoza iz Srbije višje od prodajnih cen uvoza iz štirih drugih obravnavanih držav. Zato menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je potrdilo analizo Komisije glede tega.
104. Iz zgoraj navedenega po mojem mnenju izhaja, da je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga razglasiti za neutemeljen.
105. Drugi del po mojem mnenju, v nasprotju s trditvami Komisije, ni nedopusten, ker združenje Eurofer očita samo dejstva. Splošno sodišče je v točkah od 115 do 121 izpodbijane sodbe, zoper katere je usmerjen ta del, obravnavalo pravna vprašanja, pritožba združenja Eurofer pa se nanaša prav na to obravnavo.
106. Ob upoštevanju navedenega pa menim, da tudi drugi del ni utemeljen.
107. Prvo trditev v tem drugem delu, po kateri naj bi Komisija prekoračila meje svoje diskrecijske pravice, ker je v obravnavani zadevi obseg uvoza iz Srbije presegal prag 1 % in torej ni spadal v območje „safe harbour“ iz člena 9(3) osnovne uredbe, bi bilo treba zavrniti glede na obrazložitev, ki se nanaša na prvi del tega pritožbenega razloga. Iz te obrazložitve namreč izhaja, da Splošno sodišče ni naredilo napake, ko je menilo, da bi lahko Komisija, ne da bi prekoračila meje svoje diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju, glede na okoliščine v obravnavani zadevi štela škodo, ki bi jo lahko povzročil ta uvoz, za zanemarljivo, čeprav je obseg tega uvoza za 0,04 % presegal prag 1 %, naveden v členu 5(7) osnovne uredbe.
108. Upoštevnost druge trditve drugega dela, ki se nanaša na okoliščino, da sta tako ruski kot brazilski proizvajalec izvoznik izvažala obravnavani izdelek v Unijo po cenah, podobnih povprečni ceni edinega srbskega izvoznika, je že bila zavrnjena v okviru analize drugega pritožbenega razloga. Ker ni sporno, kot je navedeno v točki 82 zgoraj, da so povprečne cene uvoza iz Rusije in Brazilije na ravni države nižje od srbskih, zgoraj navedena okoliščina, ki jo navaja združenje Eurofer, nikakor ne more dokazati, da je Komisija prekoračila meje svoje diskrecijske pravice.
109. Tretja trditev, da Komisija ni upoštevala podatkov o nelojalnem znižanju prodajnih in ciljnih cen srbskih izdelkov, temelji na predpostavki, da glede na to, da je obseg uvoza iz Srbije presegal prag 1 %, Komisija ne bi mogla šteti, da je škoda, ki bi jo lahko ta uvoz povzročil, zanemarljiva, v smislu člena 9(3) osnovne uredbe, zato bi morala izvesti celovito analizo morebitne škode, ki bi jo lahko povzročil uvoz iz Srbije industriji Unije, v smislu člena 3(3) iste uredbe. Iz zgoraj navedenega pa izhaja, da je ta predpostavka napačna in da je Splošno sodišče lahko brez napak zaključilo, da je v obravnavani zadevi Komisija lahko zaključila postopek in štela, da je škoda zanemarljiva, ne da bi morala opraviti dodatno analizo, na katero se sklicuje združenje Eurofer. Iz tega sledi, da je treba tudi tretjo trditev zavrniti.
110. Iz zgoraj navedenega izhaja, da tudi drugi del tretjega pritožbenega razloga po mojem mnenju ni utemeljen, zato je treba ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
4.      Četrti pritožbeni razlog: nerazkritje podatkov o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen srbskega izvoznika
111. Združenje Eurofer s četrtim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na tri dele in s katerim se izpodbijajo točke od 135 do 148 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče večkrat napačno uporabilo pravo pri ugotovitvi, da Komisija ni bila zavezana razkriti podatkov o nelojalno znižanih prodajnih in ciljnih cenah glede srbskega izvoznika.
a)      Izpodbijana sodba
112. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da iz spisa izhaja, da je bilo združenje Eurofer v okviru upravnega postopka večkrat obveščeno o dejstvih, na podlagi katerih je Komisija po eni strani zaključila, da se uvoz iz Srbije ne more presojati kumulativno z uvozom iz drugih štirih držav, in po drugi strani, da je treba postopek v zvezi s tem uvozom zaključiti.(38) Splošno sodišče je iz tega zaključilo, da je bilo združenje Eurofer v skladu s členom 20(2) osnovne uredbe obveščeno o bistvenih dejstvih in premislekih, na osnovi katerih se je nameraval priporočiti zaključek preiskave v zvezi s tem uvozom brez uvedbe ukrepov, in da je imelo združenje Eurofer možnost učinkovito izraziti svoje stališče glede tega in da je bila torej v obravnavani zadevi njegova pravica do obrambe spoštovana.(39)
113. Splošno sodišče je nato menilo, da niti združenje Eurofer niti njeni člani niso v položaju, ki bi bil primerljiv s položajem podjetja, ki bi mu bila lahko naložena sankcija ali protidampinška dajatev, zato se ne more učinkovito sklicevati na sodno prakso, ki se nanaša na spoštovanje pravic do obrambe proti tem podjetjem.(40)
114. Splošno sodišče je nazadnje zavrnilo trditev združenja Eurofer, s katero je to uveljavljalo kršitev načela dobrega upravljanja. Splošno sodišče je menilo, da je iz preučitve drugega tožbenega razloga razvidno, da se je Komisija pravilno odločila končati postopek v zvezi z uvozom iz Srbije zgolj na podlagi obsega uvoza in podatkov o povprečnih prodajnih cenah, ne da bi analizirala podatke o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen. Po mnenju Splošnega sodišča je Komisija torej obravnavala vse upoštevne dokaze v obravnavani zadevi. Menilo je tudi, da te ugotovitve ni mogoče ovreči s stopnjami nelojalnega nižanja prodajnih in ciljnih cen srbskega uvoza, katerih predložitev je zahtevalo združenje Eurofer, zato je treba zahtevo za predložitev teh podatkov prav tako zavrniti.(41)
b)      Trditve strank
115. Združenje Eurofer izpodbija to presojo Splošnega sodišča. V prvem delu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je menilo, da njegova pravica do obrambe ni bila kršena. Podatki o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen za srbskega izvoznika bi bili bistvena informacija, ki bi omogočila dokazovanje učinka uvoza na cene, potrebni pa so bili zato, da bi združenju Eurofer omogočili, da predstavi svoja stališča o vprašanju, ali je uvoz iz Srbije povzročil škodo industriji Unije, in ali je pravilno stališče Komisije, da je ta uvoz zanemarljiv. Združenje Eurofer meni, da pravica do obrambe ne temelji izključno na seznanjenosti z dokazi, na podlagi katerih je Komisija predstavila svoj primer, kot je določeno v členu 20(2) osnovne uredbe, ampak tudi na dostopu do drugih upoštevnih dokazov v spisu Komisije, ki bi lahko ovrgli analizo.
116. Združenje Eurofer v drugem delu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je štelo, da se kot predstavnik industrije Unije ne more opreti na zahteve, ki izhajajo iz spoštovanja pravice do obrambe, ker ne tvega, da mu bo naložena protidampinška dajatev. Nasprotno pa naj bi iz sodne prakse izhajalo, da glede tega ločevanje med izvozniki in industrijo Unije nima nobene pravne podlage.
117. V tretjem delu združenje Eurofer trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je bilo z izpodbijano uredbo spoštovano načelo dobrega upravljanja iz člena 41 Listine o temeljnih pravicah. Združenje Eurofer trdi, da bi bilo – če bi bila njegov drugi in tretji pritožbeni razlog sprejeta – treba sprejeti tudi njegove trditve v zvezi s kršitvijo načela dobrega upravljanja. Združenje Eurofer meni tudi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je zavrnilo njegovo zahtevo, naj se Komisiji odredi predložitev dokazov o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen.
118. Komisija trdi, da je drugi del tega pritožbenega razloga brezpredmeten. V vsakem primeru Komisija in družba HBIS trdita, da ta pritožbeni razlog vsebinsko v celoti ni utemeljen.
c)      Presoja
119. V zvezi s prvim delom četrtega pritožbenega razloga združenja Eurofer je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 20(2) osnovne uredbe stranke iz odstavka 1 navedenega člena, med katere v obravnavani zadevi spada združenje Eurofer, zahtevajo dokončno razkritje bistvenih dejstev in premislekov, na osnovi katerih se namerava priporočiti zaključek preiskave ali postopka brez uvedbe ukrepov.
120. Vendar pa je Splošno sodišče, kot izhaja iz točk 135 in 136 izpodbijane sodbe, ugotovilo, da je bilo združenje Eurofer obveščeno o dokazih, na podlagi katerih je Komisija zaključila, da uvoza iz Srbije ni treba presojati kumulativno z uvozom iz drugih štirih zadevnih držav, in da je treba postopek v zvezi s tem uvozom zaključiti.
121. Iz analize prejšnjih pritožbenih razlogov in zlasti iz točk 78, 79 in 109 teh sklepnih predlogov izhaja, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je ugotovilo, da je Komisija v obravnavani zadevi glede na dokaze, ki jih je obravnavala, lahko štela, da ni treba podrobno analizirati morebitne škode, ki bi nastala zaradi uvoza iz Srbije, in sicer ne za ugotovitve v skladu s členom 3(4)(a) osnovne uredbe ne za odločitev o zaključku postopka v skladu s členom 9(2) in (3) iste uredbe. Iz tega sledi, da glede na to, da podatki o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen glede srbskega izvoznika niso dejstva ali premisleki, na podlagi katerih se je Komisija odločila priporočiti zaključek preiskave v zvezi z uvozom iz Srbije brez uvedbe ukrepov, Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je presodilo, da Komisija ni kršila člena 20(2) osnovne uredbe s tem, da teh podatkov ni razkrila združenju Eurofer.
122. Združenje Eurofer pa v okviru prvega dela trdi tudi, da so bile ne glede na določbe iz člena 20(2) osnovne uredbe kršene njegove pravice do obrambe, ker so bili ti podatki upoštevni dokazi v spisu Komisije, ki bi lahko sprožili dvom glede analize. V okviru drugega dela tudi trdi, da naj bi imelo v bistvu enake pravice do obrambe, kot jih sodna praksa priznava izvoznikom, ki tvegajo, da jim bo naložena protidampinška dajatev.
123. Glede tega, in ne da bi se bilo treba dokončno izreči o vprašanju, ali se za subjekt, kakršen je združenje Eurofer, uporablja sodna praksa, ki se nanaša na pravice izvoznikov do obrambe, ugotavljam, da iz sodne prakse izhaja, da se lahko zaradi nepravilnosti v zvezi s pravico do obrambe sporna uredba razglasi za nično samo, če obstaja možnost, da bi se upravni postopek zaradi te nepravilnosti končal drugače.(42)
124. Iz točke 121 zgoraj in iz tam navedenih točk izhaja, da po eni strani v obravnavani zadevi podatki, ki se nanašajo na nelojalno nižanje prodajnih in ciljnih cen glede srbskega izvoznika, niso potrebni za utemeljitev odločitev v smislu člena 3(4)(a) ter člena 9(2) in (3) osnovne uredbe, po drugi pa, da Komisija ni bila dolžna celovito analizirati škode v skladu s členom 3(3) osnovne uredbe za uvoz iz Srbije, da bi to odločitev sprejela. Iz tega načeloma izhaja, da Komisija s tem, da zgoraj navedenih podatkov ni razkrila, ni storila nobene nepravilnosti.
125. V teh okoliščinah se združenje Eurofer po mojem mnenju ne more sklicevati na kršitev pravice do obrambe, tako da samo trdi, da mu niso bili razkriti podatki o nelojalnem nižanju prodajnih in ciljnih cen glede srbskega izvoznika, ne da bi na kakršen koli način pojasnilo, zakaj bi se moglo učinkoviteje braniti, če bi mu bili ti podatki razkriti, in zakaj bi lahko bil rezultat upravnega postopka drugačen.
126. Iz tega po mojem mnenju sledi, da je treba prvi in drugi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti. Iz tega tudi sledi, da Splošno sodišče v nasprotju s trditvami združenja Eurofer v teh okoliščinah ni bilo dolžno odrediti Komisiji, naj razkrije zgoraj navedene podatke.
127. V zvezi s tretjim delom ugotavljam, da ne temelji na dejanskih pravnih utemeljitvah, ampak samo na sklicevanju na drugi in tretji pritožbeni razlog. Iz tega sledi, da je treba glede na to, da bi se morala po mojem mnenju ta dva pritožbena razloga zavrniti, zavrniti tudi ta del.
128. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba po mojem mnenju zavrniti tudi četrti pritožbeni razlog, in da je zato treba zavrniti pritožbo v celoti.
VI.    Stroški
129. V skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča to odloči o stroških, če je pritožba zavrnjena.
130. V skladu s členom 138(1) navedenega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporabi na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
131. Ker združenje Eurofer ni uspelo, mu je treba na predlog Komisije in družbe HBIS naložiti plačilo stroškov, ki sta jih imeli Komisija in družba HBIS.
VII. Predlog
132. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
–      pritožba se zavrne;
–      združenju Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL, se naloži plačilo stroškov, ki sta jih priglasili Evropska komisija in HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade.
1      Jezik izvirnika: italijanščina.
2      T‑835/17, EU:T:2020:96.
3      Izvedbena uredba Komisije (EU) 2017/1795 z dne 5. oktobra 2017 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz nekaterih vroče valjanih ploščatih izdelkov iz železa, nelegiranega jekla ali drugega legiranega jekla s poreklom iz Brazilije, Irana, Rusije in Ukrajine ter o zaključku preiskave o uvozu nekaterih vroče valjanih ploščatih izdelkov iz železa, nelegiranega jekla ali drugega legiranega jekla s poreklom iz Srbije (UL 2017, L 258, str. 24; popravek, UL 2017, L 319, str. 81).
4      UL 2016, L 176, str. 21.
5      Glede tega se Komisija sklicuje na sodbo z dne 9. novembra 2017, SolarWorld/Svet (C‑205/16 P, EU:C:2017:840, točka 37 in naslednje).
6      Dejansko je treba v skladu s členom 176(2) Poslovnika Sodišča nasprotno pritožbo vložiti z ločeno vlogo, ki ni odgovor na pritožbo.
7      Glede tega glej moje sklepne predloge v združenih zadevah Scandlines Danmark in drugi/Komisija (C‑174/19 P in C‑175/19 P, EU:C:2021:199, točki 44 in 45).
8      Glej sodbi z dne 29. novembra 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi/Komisija (C‑176/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:730, točka 18), in z dne 29. julija 2019, Bayerische Motoren Werke in Freistaat Sachsen/Komisija (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, točka 44).
9      Glede tega glej, ob uporabi sodbe Boehringer, sodbi z dne 21. decembra 2016, Club Hotel Loutraki in drugi/Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, točki 67 in 68), in z dne 24. junija 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P in C‑294/13 P, EU:C:2015:416, točka 193).
10      Glede tega glej točko 126 mojih sklepnih predlogov v združenih zadevah World Duty Free Group in Španija/Komisija (C‑51/19 P in C‑64/19 P, EU:C:2021:51).
11      Točki 65 in 66 izpodbijane sodbe.
12      Točki 67 in 66 izpodbijane sodbe.
13      Pojasnjevalna opomba Komisije z dne 21. septembra 2000, naslovljena na Odbor za protidampinške prakse (ad hoc skupina za izvajanje) Svetovne trgovinske organizacije (STO) (v nadaljevanju: pojasnjevalna opomba iz leta 2000). Glej točke 37, 71 in 77 izpodbijane sodbe.
14      Glej točke od 71 do 79 izpodbijane sodbe.
15      Točka 80 izpodbijane sodbe.
16      Združenje Eurofer se sklicuje na sodbo z dne 25. januarja 2017, Rusal Armenal/Svet (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26, točke od 101 do 105).
17      Glej točko 51 izpodbijane sodbe.
18      Glej točki 63 in 65 izpodbijane sodbe.
19      Glej točko 68 izpodbijane sodbe.
20      Glej med drugim sodbo z dne 19. septembra 2019, Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, točka 47 in navedena sodna praksa).
21      Glede tega glej moje sklepne predloge v zadevi Komisija/Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2021:533, točka 29), v zvezi s sodbo z dne 10. julija 2019, Caviro Distillerie in drugi/Komisija (C‑345/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:589, točka 15 in navedena sodna praksa).
22      Glej točke od 101 do 105 te sodbe in zlasti točko 105.
23      Glede tega glej po analogiji sodbo z dne 10. februarja 2021, RFA International/Komisija (C‑56/19 P, EU:C:2021:102, točka 79 in navedena sodna praksa).
24      Glej med drugim sodbi z dne 8. julija 1999, Hercules Chemicals/Komisija (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, točka 75), in z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 211).
25      Točka 81 izpodbijane sodbe.
26      Točke od 82 do 84 izpodbijane sodbe.
27      Glej med drugim sodbo z dne 28. januarja 2021, Qualcomm in Qualcomm Europe/Komisija (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, točka 42 in navedena sodna praksa).
28      In sicer v okoliščinah, ko so bile uvozne cene na eni strani edinega srbskega izvoznika in na drugi strani drugih dveh izvoznikov, in sicer ruskega in brazilskega, ki jih navaja združenje Eurofer, podobne. Skoraj se zdi, da trditev združenja Eurofer uveljavlja kršitev načela enakega obravnavanja.
29      Glede tega glej preglednico 4 v uvodni izjavi 235 sporne uredbe.
30      Glej med drugim sodbo z dne 27. februarja 2020, Litva/Komisija (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, točka 71 in navedena sodna praksa).
31      Točke od 110 do 112 izpodbijane sodbe.
32      Točki 113 in 114 izpodbijane sodbe.
33      Točke od 115 do 119 izpodbijane sodbe.
34      Točki 120 in 121 izpodbijane sodbe.
35      Razen če zadevne države skupaj ne predstavljajo deleža, ki znaša 3 % ali več.
36      Glej točki 47 in 48 zgoraj.
37      Glej točko 50 zgoraj.
38      Kot sem že ugotovil, ti zaključki temeljijo na treh premislekih: prvič, stopnje dampinga so bile pri obravnavanem uvozu višje od praga de minimis; drugič, obseg uvoza iz Srbije se je štel za zanemarljiv, in tretjič, srbske izvozne cene so se razlikovale od cen drugih štirih zadevnih držav. Glej točke 52, 135 in 136 izpodbijane sodbe.
39      Točki 136 in 137 izpodbijane sodbe.
40      Točke od 140 do 142 izpodbijane sodbe.
41      Točke od 143 do 148 izpodbijane sodbe.
42      Glej med drugim sodbo z dne 16. februarja 2012, Svet/Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP (C‑191/09 P in C‑200/09 P, EU:C:2012:78, točka 79 in navedena sodna praksa).