62024CJ0245_RES
Zadeva C‑245/24
„Lukoil Bulgaria“ EOODin„Lukoil Neftohim Burgas“ AD
proti
Komisia za zashtita na konkurentsiata
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia‑oblast)
Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. decembra 2025
„Predhodno odločanje – Konkurenca – Člen 102 PDEU – Zloraba prevladujočega položaja – Trg skladiščenja motornega goriva – Zloraba – Zavrnitev dostopa do ključne infrastrukture tretjim podjetjem – Infrastruktura, financirana z javnimi sredstvi – Privatizacija te infrastrukture“
Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Nujnost sprejetja predhodne odločbe in upoštevnost postavljenih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča – Domneva upoštevnosti postavljenih vprašanj
(člen 267 PDEU)
(Glej točke od 21 do 25.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Zavrnitev podjetja s prevladujočim položajem, da drugemu podjetju dopusti dostop do proizvoda ali storitev, potrebnih za njegovo dejavnost – Zavrnitev dostopa do infrastrukture za transport in skladiščenje naftnih derivatov – Zavrnitev tretjih podjetij s strani dveh družb, ki sta del istega prevladujočega podjetja – Zavrnitev, ki zajema več kaznivih dejanj v smislu nacionalnega prava – Zloraba prevladujočega položaja – Presoja celotnega ravnanja, ki se očita podjetju s prevladujočim položajem – Obveznost nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, da preuči zlorabo prevladujočega položaja v zvezi z vsako kršitvijo v smislu nacionalnega prava – Neobstoj
(člen 102 PDEU)
(Glej točke od 30 do 42 in točko 1 izreka.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Zavrnitev podjetja s prevladujočim položajem, da drugemu podjetju dopusti dostop do proizvoda ali storitev, potrebnih za njegovo dejavnost – Zavrnitev dostopa do infrastrukture za transport in skladiščenje naftnih derivatov – Infrastruktura, ki so jo razvili javni organi, preden jo je prevzelo podjetje s prevladujočim položajem ali preden so mu bile podeljene izključne pravice – Presoja, ali zavrnitev dostopa do te infrastrukture pomeni zlorabo – Presoja na podlagi meril, oblikovanih glede na zavrnitev dostopa do infrastrukture, ki jo je podjetje s prevladujočim položajem razvilo za svoje dejavnosti – Pogoji – Popolna avtonomija podjetja s prevladujočim položajem pri odločanju v zvezi z dostopom do zadevne infrastrukture – Podjetje s prevladujočim položajem, ki je infrastrukturo ali izključne pravice na tej infrastrukturi pridobilo po ceni in pod pogoji, ki izhajajo iz konkurenčnega postopka
(člen 102 PDEU)
(Glej točke od 44 do 57 in točko 2 izreka.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, je odločilo o pogojih uporabe člena 102 PDEU za zavrnitev dostopa podjetja s prevladujočim položajem do ključne infrastrukture, s katero razpolaga zaradi privatizacije nekdanjega državnega monopola.
Na podlagi pogodbe o privatizaciji, sklenjene leta 1999, je gospodarska skupina Lukoil, katere del sta podjetji „Lukoil Bulgaria“ EOOD (v nadaljevanju: Lukoil Bulgaria) in „Lukoil Neftohim Burgas“ AD (v nadaljevanju: Lukoil Burgas), postala lastnica infrastrukture za prevoz in skladiščenje naftnih proizvodov, ki jo je prej upravljalo bolgarsko državno podjetje. Ta infrastruktura je sestavljena iz treh naftovodov, sedmih naftnih skladišč in terminalov.
Na podlagi te privatizacije družba Lukoil Burgas, glavna proizvajalka naftnih proizvodov v Bolgariji, upravlja rafinerijo Burgas in ima koncesijo za upravljanje pristaniškega terminala v Rosenetsu. Družba Lukoil Bulgaria, ki se ukvarja z distribucijo naftnih proizvodov, razpolaga s skladišči na celotnem bolgarskem ozemlju, trošarinskimi skladišči in nacionalno mrežo bencinskih servisov.
Komisia za zashtita na konkurentsiata (komisija za varstvo konkurence, Bolgarija; v nadaljevanju: bolgarski organ, pristojen za konkurenco) je bila po tem, ko je bilo marca 2020 ugotovljeno, da se je maloprodajna cena goriva v Bolgariji znižala manj kot cena nafte na svetovnih trgih, zadolžena za preiskavo obstoja kršitev konkurenčnega prava v zvezi z določanjem maloprodajnih cen goriva.
Ta organ je po preiskavi ugotovil, da sta družbi Lukoil Bulgaria in Lukoil Burgas med letoma 2016 in 2021 storili več oblik zlorabe prevladujočega položaja s skupnim protikonkurenčnim ciljem, ker sta drugim proizvajalcem ali uvoznikom goriv zavrnili dostop do infrastrukture za prevoz in skladiščenje, ki sta jo upravljali. Med drugim naj bi jim zavrnili dostop do trošarinskih skladišč, pomorskih skladišč in naftovodov, s katerimi razpolagata (v nadaljevanju: sporna ravnanja).
Bolgarski organ, pristojen za konkurenco, je menil, da je treba nekatera od teh ravnanj opredeliti kot „neupravičeno zavrnitev dobave blaga ali storitve“ v smislu bolgarskega zakona o varstvu konkurence, druga pa kot „omejitev proizvodnje, trgovine in tehničnega razvoja na škodo potrošnikov“ v smislu tega zakona. Vendar je vključitev teh ravnanj v skupno strategijo skupine Lukoil ta organ privedla do tega, da jih je obravnaval kot enotno kršitev člena 102 PDEU in določb zakona o varstvu konkurence. Kot sankcijo je družbama Lukoil Bulgaria in Lukoil Burgas naložil globi.
Ker sta družbi Lukoil Bulgaria in Lukoil Burgas to odločbo izpodbijali pred Administrativen sad Sofia‑oblast (upravno sodišče za upravni okraj Sofija, Bolgarija), je to sodišče odločilo, da Sodišču predloži več vprašanj za predhodno odločanje v zvezi s preučitvijo spornih ravnanj z vidika člena 102 PDEU.
Presoja Sodišča
Predložitveno sodišče opozarja, da je treba po mnenju bolgarskega organa, pristojnega za konkurenco, nekatera od spornih ravnanj šteti za zavrnitev dostopa do objektov, ki so del iste ključne infrastrukture, druga pa pomenijo omejitve trgovine, in na prvem mestu sprašuje, ali opredelitev spornih ravnanj kot zlorabe prevladujočega položaja v smislu člena 102 PDEU zahteva, da bolgarski organ, pristojen za konkurenco, dokaže, da so pogoji iz te določbe izpolnjeni tako glede ravnanj, ki so opredeljena kot omejitve trgovine, kot glede ravnanj, opredeljenih kot zavrnitev dostopa do zadevnih objektov.
V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da se spor o glavni stvari nanaša na enostransko ravnanje dveh družb, ki pripadata istemu podjetju in ki sta bili individualno sankcionirani, ker sta v bistvu zavrnili dostop do več objektov pod njunim nadzorom, ki naj bi na upoštevnem trgu skupaj pomenili ključno infrastrukturo. Zato se družbama Lukoil Bulgaria in Lukoil Burgas glede na člen 102 PDEU očita enaka vrsta zlorabe in ne različne vrste ravnanja.
Sodišče je opozorilo, da v skladu z ustaljeno sodno prakso konkurenčno pravo Unije v delu, v katerem se nanaša na dejavnosti podjetij, kot odločilno merilo določa obstoj enotnega ravnanja na trgu, ne da bi formalna ločitev med različnimi družbami, ki izhaja iz njihove ločene pravne osebnosti, lahko nasprotovala taki enotnosti za uporabo pravil o konkurenci.
Glede na te preudarke je Sodišče predložitvenemu sodišču odgovorilo, da za to, da lahko organ, pristojen za konkurenco, presodi, da ravnanja dveh družb, ki sta del istega podjetja s prevladujočim položajem in s katerimi se po mnenju tega organa zavrača dostop do objektov, ki so pod njunim nadzorom in ki so del iste ključne infrastrukture, ki jo nadzira to podjetje, in s katerimi se omejuje trgovina v zvezi s tem, pomenijo zlorabo prevladujočega položaja, ki jo člen 102 PDEU prepoveduje, navedenemu organu ni treba ugotoviti, da so pogoji iz te določbe izpolnjeni v zvezi z ravnanji, ki se štejejo za neupravičene zavrnitve dostopa do teh objektov, in v zvezi z ravnanji, ki se štejejo za omejevanje trgovine, če lahko dokaže, da so ti pogoji izpolnjeni v zvezi s celostnim ravnanjem zlorabe, ki se očita temu podjetju.
Na drugem mestu, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 102 PDEU razlagati tako, da pogojev iz točke 41 sodbe Bronner, (
1
) na podlagi katerih je mogoče šteti, da zavrnitev dostopa do infrastrukture lahko pomeni zlorabo prevladujočega položaja, ni mogoče uporabiti, če te infrastrukture ni razvilo podjetje s prevladujočim položajem za svoje dejavnosti, ampak so jo razvili javni organi in če je bila bodisi predmet koncesije za storitve, ki jo je država podelila temu podjetju, ali pa jo je to podjetje pridobilo po privatizaciji.
Sodišče je v točki 41 sodbe Bronner v bistvu razsodilo, da zavrnitev dostopa do infrastrukture, ki jo je podjetje s prevladujočim položajem razvilo za svoje dejavnosti in je v lasti tega podjetja, lahko pomeni zlorabo prevladujočega položaja, ne le če se s to zavrnitvijo lahko izloči vsakršna konkurenca na zadevnem trgu s strani prosilca za dostop in je ni mogoče objektivno utemeljiti, ampak tudi če je infrastruktura sama po sebi nepogrešljiva za izvajanje njegove dejavnosti v smislu, da ne obstaja noben dejanski ali potencialni nadomestek za to infrastrukturo.
V zvezi s tem je Sodišče poudarilo, da zlasti potreba po nadaljnjem spodbujanju podjetij s prevladujočim položajem, da vlagajo v razvoj kakovostnih proizvodov ali storitev v interesu potrošnikov, upravičuje uporabo pogojev iz točke 41 sodbe Bronner, če je podjetje s prevladujočim položajem, na eni strani, razvilo infrastrukturo za svoje dejavnosti in če ima, na drugi strani, v lasti to infrastrukturo. Ker sta zadnjenavedeni merili kumulativni, za to, da se pogoji iz sodbe Bronner ne uporabijo, zadostuje, da eno od njiju ni izpolnjeno.
V zvezi z merilom, v skladu s katerim mora imeti podjetje s prevladujočim položajem v lasti zadevno infrastrukturo, je Sodišče pojasnilo, da dejstvo, da podjetje s prevladujočim položajem nima popolne avtonomije odločanja v zvezi z dostopom do infrastrukture, ki jo upravlja, zadostuje za izključitev možnosti, da bi ga bilo mogoče šteti za imetnika, in se posledično ne uporabijo pogoji iz točke 41 sodbe Bronner. V takem položaju kumulativna narava obeh meril za uporabo teh pogojev povzroči, da je vprašanje, ali je bila zadevna infrastruktura razvita za lastne dejavnosti podjetja s prevladujočim položajem, brez pomena.
V nasprotju s tem, kar trdita družbi Lukoil Bulgaria in Lukoil Burgas, enako velja, če so infrastrukturo, v zvezi s katero podjetje s prevladujočim položajem sicer nima popolne avtonomije odločanja, vzpostavili in razvili javni organi z javnimi sredstvi, nato pa jo je to podjetje kupilo po konkurenčno določeni ceni, ne glede na obseg plačane cene in naložb podjetja.
Če pa obstaja taka popolna avtonomija odločanja, ni mogoče šteti, da dejstvo, da so infrastrukturo vzpostavili ali razvili javni organi ali se je razvila iz javnih sredstev, vsekakor zadostuje za izključitev uporabe pogojev iz točke 41 sodbe Bronner. Kadar namreč podjetje s prevladujočim položajem po ceni in pod pogoji, ki izhajajo iz konkurenčnega postopka, kupi tako infrastrukturo ali izključne pravice, ki mu dajejo avtonomijo odločanja, ki mu omogoča popoln nadzor nad dostopom do te infrastrukture, je ta podobna infrastrukturi, ki jo vzpostavi ali razvija to podjetje. Če pa se ugotovi, da s postopkom privatizacije ni bilo mogoče zagotoviti konkurenčne narave cene in pogojev za pridobitev, bi bilo treba to izenačenje izključiti.
Glede na navedeno je Sodišče predložitvenemu sodišču odgovorilo, da je treba člen 102 PDEU razlagati tako, da se pogoji iz točke 41 sodbe Bronner, na podlagi katerih je mogoče šteti, da zavrnitev dostopa do infrastrukture lahko pomeni zlorabo prevladujočega položaja, uporabljajo za infrastrukturo, ki so jo razvili javni organi, preden jo je po privatizaciji prevzelo podjetje s prevladujočim položajem ali preden jo je to podjetje uporabilo na podlagi izključnih pravic, ki so jih nanj prenesli ti javni organi, če je, prvič, ta postopek privatizacije ali prenosa izključnih pravic potekal pod pogoji, ki lahko zagotovijo konkurenčnost cen in drugih pogojev te privatizacije, in drugič, če ima navedeno podjetje popolno avtonomijo odločanja v zvezi z dostopom do te infrastrukture.
(
1
)	Sodba z dne 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).