62007CC0322
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2009 m. balandžio 2 d. (
1
)
Sujungtos bylos C-322/07 P, C-327/07 P ir C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler AG ir kt.
prieš
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliaciniai skundai — Karteliai — Savaiminio kopijavimo popieriaus rinka — Pranešimo apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo nesuderinamumas — Teisės į gynybą pažeidimas — Pasekmės — Įrodymų iškraipymas — Dalyvavimas darant pažeidimą — Pažeidimo trukmė — Reglamentas Nr. 17 — 15 straipsnio 2 dalis — Baudų nustatymo metodo gairės — Vienodo požiūrio principas — Proporcingumo principas — Pareiga motyvuoti — Protinga proceso Pirmosios instancijos teisme trukmė“
1.
Šioje byloje nagrinėjami trijų savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07 P, toliau – Koehler), Bolloré SA (C-327/07 P, toliau – Bolloré) ir Dístribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07 P, toliau – Divipa) pateikti apeliaciniai skundai dėl 2007 m. balandžio 26 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bolloré ir kt. prieš Komisiją (
2
).
2.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliančių pateiktus ieškinius dėl Komisijos sprendimo 2004/337/EB (
3
), kuriuo ji pripažino apeliantes dalyvavus keliuose neteisėtuose susitarimuose ir atliekant suderintus veiksmus savaiminio kopijavimo popieriaus rinkoje, o tai prieštarauja EB 81 straipsniui, panaikinimo.
3.
Šiais apeliaciniais skundais apeliantės pirmiausia ginčija proceso Pirmosios instancijos teisme teisėtumą. Bolloré visų pirma kaltina Pirmosios instancijos teismą neatsižvelgus į visas Europos Bendrijų Komisijos per administracinę procedūrą padaryto teisės į gynybą pažeidimo pasekmes ginčijamo sprendimo teisėtumui.
4.
Be to, apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus EB 81 straipsnio 1 dalį, iškreipiant kai kuriuos įrodymus dėl jų dalyvavimo darant pažeidimą ir pažeidimo trukmės. Jos taip pat ginčija Pirmosios instancijos teismo vertinimą apskaičiuojant Komisijos pagal Tarybos reglamento Nr. 17 (
4
) 15 straipsnio 2 dalį taikytų baudų dydį, be kita ko, nurodydamos, kad buvo pažeisti vienodo požiūrio ir proporcingumo principai. Galiausiai viena iš apeliančių kritikuoja skundžiamą sprendimą, teigdama, kad jis nepakankamai motyvuotas vertinant lengvinančias aplinkybes.
5.
Šioje išvadoje siūlau Teisingumo Teismui panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, nes Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, neatsižvelgdamas į visas Komisijos padaryto Bolloré teisės į gynybą pažeidimo pasekmes. Iš tiesų manau, kad, atsižvelgiant į tai, jog Bolloré negalėjo gintis dėl kaltinimo, kad ji asmeniškai ir tiesiogiai dalyvavo kartelio veikloje, Pirmosios instancijos teismas turėjo panaikinti šiuo kaltinimu pagrįstą ginčijamo sprendimo dalį.
6.
Tačiau siūlau Teisingumo Teismui atmesti Koehler ir Divipa pateiktus apeliacinius skundus.
7.
Kadangi, mano manymu, šioje bylos stadijoje tai galima padaryti, siūlau Teisingumo Teismui pačiam paskelbti galutinį sprendimą dėl Bolloré pateikto pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu. Atsižvelgdamas į tai, siūlau Teisingumo Teismui panaikinti ginčijamo sprendimo dalį, pagrįstą įrodymais, kuriais Bolloré kaltinama asmeniškai ir tiesiogiai padariusi pažeidimą.
I — Teisinis pagrindas
8.
EB 81 straipsnyje uždrausti „visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje“.
9.
Pažeidus pastarąją nuostata, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, Komisija gali „taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo (tūkstančio eurų) iki (milijono eurų) arba didesnes, bet ne didesnės kaip 10% kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos“.
10.
Siekdama užtikrinti savo sprendimų skaidrumą ir objektyvumą įmonių ir Bendrijos teismo atžvilgiu, 1998 m. Komisija paskelbė gaires, kuriose apibrėžė baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, nustatymo metodą (
5
).
11.
Gairių 1 punkte yra nustatyta, kad skaičiuojant baudų dydį pagrindinė bauda nustatoma remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintais kriterijais, t. y. pažeidimo sunkumu ir trukme.
12.
Pirma, vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (gairių 1A punkto pirmoji pastraipa). Šiuo požiūriu pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y.: „lengvi pažeidimai“, už kuriuos baudų galimas dydis yra nuo 1000 eurų iki 1 mln. eurų, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos baudų dydis gali svyruoti nuo 1 mln. eurų iki 20 mln. eurų, ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimas baudų dydis yra daugiau nei 20 mln. eurų (gairių 1A punkto antrosios pastraipos pirma–trečia įtraukos).
13.
Antra, pažeidimo sunkumas vertinamas atsižvelgiant į kiekvienos įmonės ypatybes. Kiekvienos šios kategorijos atveju nustatytų baudų skalė leidžia skirtingai vertinti įmones, atsižvelgiant į jų padaryto pažeidimo pobūdį. Šiuo atveju Komisija atsižvelgia į faktinę ekonominę susijusių įmonių galimybę padaryti nemenką žalą ir nustato tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (gairių 1 punkto A dalies ketvirtoji pastraipa). Šiame procedūros etape Komisija gali išskirti įmones į įvairias kategorijas ir pritaikyti pagrindinės baudos dydį kiekvienai įmonei.
14.
Trečia, Komisija atsižvelgia į pažeidimo trukmę.
15.
Pagal gairių 2 ir 3 punktus Komisija taip pat gali įvertinti tam tikras sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes ir padidinti arba sumažinti pagrindinę baudą.
16.
Be to, remiantis minėtų gairių 4 punktu, Komisija gali taikyti savo 1996 m. liepos 18 d. pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (
6
).
17.
Gairių 5 punkto a papunkčio pirmojoje pastraipoje yra bendro pobūdžio pastaba, kad galutinis baudos dydis bet kuriuo atveju negali viršyti 10% pasaulinės įmonių apyvartos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.
II — Faktinės aplinkybės
18.
Su skundžiamu sprendimu susijusios faktinės aplinkybės trumpai galėtų būti išdėstytos taip, kaip aprašyta toliau.
19.
Šios bylos faktinės aplinkybės, kaip jos aprašytos skundžiamo sprendimo 1–21 punktuose, galėtų būti apibendrintos taip, kaip nurodyta toliau.
20.
Gavusi informacijos apie savaiminio kopijavimo popieriaus sektoriuje tariamai egzistuojantį slaptą kartelį, Komisija pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 2 ir 3 dalis atliko kelių gamintojų patikrinimus. 1999 m. Komisija taip pat išsiuntė įvairioms bendrovėms prašymus pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį, ir kai kurios iš jų prisipažino dalyvavusios daugiašaliuose kartelio susitikimuose.
21.
Mougeot SA (toliau – Mougeot), kuri nurodė esanti pasirengusi bendradarbiauti atliekant tyrimą pagal Komisijos pranešimą dėl bendradarbiavimo, pripažino, kad savaiminio kopijavimo popieriaus rinkoje egzistavo kainų nustatymo kartelis, ir pateikė Komisijai informacijos apie kartelio struktūrą ir įvairius susitikimus, kuriuose dalyvavo jos atstovai.
22.
2000 m. liepos 26 d. Komisija pradėjo procedūrą šioje byloje ir priėmė pranešimą apie kaltinimus, skirtą 17 įmonių, tarp kurių buvo Bolloré ir jos dukterinė bendrovė Copigraph SA (toliau – Copigraph), Divipa ir Koehler. Dauguma įmonių, atsakydamos į Komisijos pareikštus kaltinimus, pateikė pastabas raštu. 2001 m. kovo 8 ir 9 d. įvyko posėdis, o 2001 m. gruodžio 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
23.
Sprendimo 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje Komisija pripažino, kad vienuolika įmonių, dalyvaudamos susitarimuose ir suderintuose veiksmuose savaiminio kopijavimo popieriaus sektoriuje, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir 1992 m. gegužės 2 d. pasirašyto Europos ekonominės erdvės susitarimo (
7
) 53 straipsnio 1 dalį.
24.
To paties sprendimo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje Komisija, be kita ko, pripažino, kad Arjo Wiggins Appleton plc (toliau – AWA), Bolloré, Koehler, Sappi Ltd (toliau – Sappi) ir trys kitos bendrovės dalyvavo darant pažeidimą nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1995 m. rugsėjo mėn., Divipa – nuo 1992 m. kovo mėn. iki 1995 m. sausio mėn., o Mougeot – nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1995 m. rugsėjo mėnesio.
25.
Remiantis ginčijamo sprendimo 3 straipsnio pirmąja pastraipa, Komisija skyrė Koehler33_07 mln. eurų, Bolloré –22,68 mln. eurų ir Divipa – 1,75 mln. eurų baudas.
III — Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
26.
2002 m. balandžio mėn. Bolloré, Koehler, Divipa ir dar šešios bendrovės, kurioms buvo skirtas ginčijamas sprendimas, Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė atskirus ieškinius dėl pastarojo sprendimo panaikinimo.
27.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, atmetė Bolloré, Koehler ir Divipa pateiktus ieškinius.
IV — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
28.
Koehler, Bolloré ir Divipa atitinkamai 2007 m. liepos 12, 13 ir 20 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė apeliacinius skundus dėl skundžiamo sprendimo pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį.
29.
Byloje C-322/07 P Koehler prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą; panaikinti ginčijamą sprendimą; nepatenkinus pastarojo reikalavimo, sumažinti jai skirtos baudos dydį; nepatenkinus antrojo prašymo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į teisinį vertinimą Teisingumo Teismo sprendime, ir bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme.
30.
Byloje C-327/07 P Bolloré prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą; priimti galutinį sprendimą ir panaikinti ginčijamą sprendimą arba bet kuriuo atveju sumažinti jai paskirtą baudą; jeigu Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo šioje byloje, atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą, ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
31.
Byloje C-338/07 P Divipa prašo Teisingumo Teismo pripažinti apeliacinį skundą priimtinu ir pagrįstu; panaikinti visą skundžiamą sprendimą arba jo dalį ir priimti aiškų sprendimą dėl esmės arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo; panaikinti arba sumažinti ginčijamu Komisijos sprendimu paskirtą baudą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme.
32.
Bylose C-322/07 P ir C-338/07 P Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinius skundus ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
33.
Byloje C-327/07 P Komisija Teisingumo Teismo prašo, visų pirma, atmesti ieškinį kaip iš dalies nepriimtiną ir nepagrįstą; nepatenkinus pastarojo prašymo, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir bet kuriuo atveju priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
V — Apeliacinių skundų pagrindai
A — „Koehler“ nurodyti pagrindai (C-322/07 P)
34.
Koehler nurodo du pagrindus, kuriais pagrįstas jos apeliacinis skundas.
35.
Pirmuoju pagrindu Koehler ginčija Pirmosios instancijos teismo vertinimą dėl jos padaryto pažeidimo trukmės. Šiuo klausimu ji kaltina Pirmosios instancijos teismą iškraipius jam pateiktus įrodymus, netinkamai įvykdžius pareigą motyvuoti ir galiausiai pažeidus jos teisę į gynybą.
36.
Pagrįsdama antrąjį pagrindą Koehler nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus, vertindamas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisijos skirtos baudos dydį.
B — „Bolloré“ nurodyti pagrindai (C-327/07 P)
37.
Bolloré nurodo du pagrindus, kuriais pagrįstas jos apeliacinis skundas.
38.
Pirmuoju pagrindu Bolloré kaltina Pirmosios instancijos teismą neteisingai įvertinus pasekmes, kurių turėjo kilti Komisijai pažeidus jos teisę į gynybą vykstant administracinei procedūrai.
39.
Pagrįsdama antrąjį pagrindą Bolloré nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, iškraipydamas įrodymus, kuriais jis rėmėsi vertindamas pažeidimo trukmę, ir netinkamai atliko savo pareigą motyvuoti.
C — „Divipa“ pateikti pagrindai (C-338/07 P)
40.
Divipa pateikia keturis pagrindus, kuriais pagrįstas jos apeliacinis skundas.
41.
Grįsdama pirmąjį pagrindą, ji kaltina Pirmosios instancijos teismą priėmus sprendimą per nepagrįstai ilgą terminą ir taip pažeidus nagrinėjimo per protingą laikotarpį principą.
42.
Antruoju pagrindu Divipa teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, nes, vertindamas dalyvavimą darant pažeidimą, iškraipė tam tikrus įrodymus.
43.
Grįsdama trečiąjį pagrindą, Divipa taip pat kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus proporcingumo principą, vertinant Komisijos skirtos baudos dydį pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį.
44.
Galiausiai ketvirtuoju pagrindu Divipa nurodo, kad skundžiamame sprendime nepateikiami lengvinančių aplinkybių vertinimo motyvai.
VI — Apeliacinių skundų sujungimas ir jų nagrinėjamas šioje išvadoje
45.
Vadovaujantis procedūros reglamento 43 straipsniu, dėl aptariamų bylų sąryšio jos sujungtos, kad būtų priimamas galutinis sprendimas. Kadangi kai kurie apeliančių pateikti pagrindai sutampa, siekdamas aiškumo nusprendžiau juos nagrinėti kartu.
46.
Atlikdamas šį vertinimą, visų pirma nagrinėsiu pagrindus dėl tariamų proceso trūkumų skundžiamame sprendime. Šiuo klausimu prieš nagrinėdamas Divipa pateiktą pagrindą dėl nepagrįstai ilgo proceso termino išanalizuosiu Bolloré pateiktą pagrindą dėl jos teisės į gynybą pažeidimo.
47.
Antra, nagrinėsiu pagrindus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo Pirmosios instancijos teismui tariamai iškraipius įrodymus, kuriais jis rėmėsi vertindamas apeliančių dalyvavimą darant pažeidimą ir jo trukmę.
48.
Trečia, nagrinėsiu pagrindus dėl Pirmosios instancijos teismo tariamai padarytų vienodo požiūrio ir proporcingumo principo pažeidimų vertinant Komisijos skirtų baudų dydį.
49.
Galiausiai, ketvirta, nagrinėsiu, ar skundžiamas sprendimas nėra nepakankamai motyvuotas vertinant lengvinančias aplinkybes.
50.
Prieš pradėdamas vertinimą norėčiau pateikti kelias pastabas dėl Teisingumo Teismo vykdomos teisminės kontrolės apimties nagrinėjant apeliacinius skundus.
VII — Išankstinės pastabos dėl Teisingumo teismo vykdomos teisminės kontrolės apimties nagrinėjant šiuos apeliacinius skundus
51.
Nagrinėjant apeliacinį skundą Teisingumo Teismo užduotis tik įvertinti, ar atlikdamas teisminę kontrolę Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos.
52.
Vadovaujantis EB 225 straipsnio 1 dalies antrąja pastraipa ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmąja pastraipa, apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų ir turi būti pagrįstas pagrindais, susijusiais su Pirmosios instancijos teismo kompetencijos nebuvimu, procesiniais pažeidimais Pirmosios instancijos teisme arba su minėto teismo padarytu Bendrijos teisės pažeidimu. Be to, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos c punktą apeliaciniame skunde turi būti nurodyti apeliacinio skundo pagrindai ir teisiniai argumentai, kuriais remiamasi.
53.
Remdamasis šiomis nuostatomis, Teisingumo Teismas nustatė dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimų pateiktų apeliacinių skundų priimtinumo sąlygas.
54.
Pirma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, kuriais konkrečiai pagrindžiamas šis prašymas (
8
).
55.
Antra, Teisingumo Teismas nustatė, kad apeliantas negali Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindų ir argumentų, kurie nebuvo nurodyti Pirmosios instancijos teisme. Iš tiesų tai suteiktų galimybę bylos šaliai pateikti Teisingumo Teismui nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas, nors Teisingumo Teismo kompetencija nagrinėjant apeliacinius skundus yra ribota (
9
).
56.
Trečia, Teisingumo Teismas nusprendė, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas, jei apeliantas tik pakartoja ar nukopijuoja pagrindus ir argumentus, kuriuos jis jau buvo pateikęs Pirmosios instancijos teismui, jei jis nepaaiškina ir nenurodo sprendime padarytos teisės klaidos. Teisingumo Teismo manymu, šiuo atveju apeliacinis skundas iš tiesų tebūtų prašymas, suteikiantis apeliantui teisę į pakartotinį Pirmosios instancijos teismui pateikto ieškinio nagrinėjimą, o tai nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai (
10
). Tačiau jei apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo pateiktą Bendrijos teisės aiškinimą arba jos taikymą, pirmojoje instancijoje išnagrinėti teisės klausimai gali būti dar kartą nagrinėjami per apeliacinį procesą. Iš tiesų, Teisingumo Teismo teigimu, jeigu apeliantas negalėtų pagrįsti savo apeliacinio skundo ieškinio pagrindais ir argumentais, kuriuos jis buvo pateikęs Pirmosios instancijos teisme, minėtas procesas iš dalies netektų savo prasmės (
11
).
57.
Iš minėtų nuostatų taip pat matyti, kad apeliacinis skundas gali būti pagrįstas tik pagrindais dėl teisės normų pažeidimo. Pagrindai dėl faktinių aplinkybių vertinimo paprastai pripažįstami nepriimtinais, išskyrus du tiesiogiai teismo praktikoje numatytus atvejus.
58.
Iš esmės tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti faktines aplinkybes. Jis taip pat vienintelis gali nuspręsti dėl jam pateiktų įrodymų galios, jei šioms faktinėms aplinkybėms patvirtinti pateikti įrodymai buvo gauti teisėtai ir buvo laikytasi bendrųjų teisės principų bei proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymų administravimo srityje (
12
).
59.
Tokiu atveju pagal EB 225 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas tik patikrinti minėtų aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias remdamasis minėtomis aplinkybėmis padarė Pirmosios instancijos teismas (
13
).
60.
Taigi, įgyvendinant EB 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, Teisingumo Teismo kontrolė turi du tikslus. Viena vertus, Teisingumo Teismas turi patikrinti, kiek Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius nustatant įmonės veiksmų sunkumo laipsnį pagal EB 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį. Antra vertus, jis turi įvertinti, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo (
14
). Tačiau Teisingumo Teismas teisingumo sumetimais negali savo vertinimu pakeisti Pirmosios instancijos teismo vertinimo, kai pastarasis, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio (
15
).
61.
Kaip esu minėjęs, yra du atvejai, kai Teisingumo Teismas gali nagrinėti kaltinimus dėl faktinių aplinkybių nustatymo ir vertinimo (
16
).
62.
Pirmasis iš šių atvejų yra, kai apeliantas teigia, jog Pirmosios instancijos teismas padarė išvadas, kurių faktinis netikslumas matyti iš bylos dokumentų.
63.
Antruoju atveju, apeliantas gali teigti, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė jam pateiktus įrodymus. Tuomet Teisingumo Teismas, paprastai neturintis kompetencijos nagrinėti įrodymų, kuriais Pirmosios instancijos teismas pagrindė faktines aplinkybes, gali vykdyti teisminę kontrolę. Taigi apeliantas turi tiksliai nurodyti Pirmosios instancijos teismo iškraipytus įrodymus ir atskleisti vertinimo klaidas, dėl kurių, jo manymu, Pirmosios instancijos teismas šiuos įrodymus iškraipė. Vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo bei nepateikiant naujų įrodymų (
17
).
64.
Šiuose apeliaciniuose skunduose apeliantų pateiktų pagrindų ir argumentų priimtinumą nagrinėsiu vadovaudamasis minėtomis išvadomis.
VIII — Dėl pagrindų, susijusių su tariamais proceso trūkumais
65.
Vadovaujantis EB 225 straipsnio 1 dalimi ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmąja pastraipa, Teisingumo Teismas yra kompetentingas tikrinti, ar Pirmosios instancijos teisme buvo padaryti proceso tvarkos pažeidimai, neigiamai paveikę apeliantų interesus. Šiuo klausimu jis turi užtikrinti, kad būtų laikomasi bendrųjų Bendrijos teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymų administravimo srityje (
18
).
66.
Teisingumo Teismas yra nustatęs, kad teisės į teisingą procesą ir ypač teisės į gynybą laikymosi ir proceso per protingą terminą principai yra taikytini nagrinėjant ieškinius teismui dėl Komisijos sprendimų, kuriais už konkurencijos teisės pažeidimą skiriama bauda (
19
).
67.
Dabar reikia išnagrinėti Bolloré ir Divipa pateiktus pagrindus dėl proceso Pirmosios instancijos teisme pažeidimų.
A — Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pasekmių, kurių galėjo kilti Komisijai pažeidus „Bolloré“ teisę į gynybą, netinkamu vertinimu
68.
Bolloré kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus jos teisę į gynybą, nes šis neatsižvelgė į visas pasekmes, kilusias Komisijai pažeidus jos teisę būti išklausytai ir teisę į gynybą vykstant administracinei procedūrai dėl jos tiesioginio dalyvavimo darant pažeidimą.
1. Skundžiamas sprendimas
69.
Pirmojoje instancijoje Bolloré tvirtino, kad pranešimo apie kaltinimus etape Komisija nustatė jos dalyvavimą darant pažeidimą vien remdamasi jos, kaip patronuojančiosios bendrovės, atsakomybe už dukterinės bendrovės Copigraph veiksmus. Tačiau ginčijamame sprendime, jos manymu, yra naujas kaltinimas, kad ji asmeniškai ir savarankiškai dalyvavo kartelyje. Bolloré nurodė, kad nesuteikusi jai galimybės pateikti pastabų dėl šio kaltinimo per administracinę procedūrą, Komisija pažeidė jos teisę į gynybą.
70.
Skundžiamo sprendimo 66–68 punktuose nurodęs su šiuo principu susijusią svarbią teismo praktiką, Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 79 punkte konstatavo, kad Bolloré, remdamasi pranešimu apie kaltinimus, negalėjo susipažinti nei su kaltinimu, pagrįstu jos tiesioginiu dalyvavimu darant pažeidimą, nei su ginčijamame sprendime Komisijos nustatytomis tą kaltinimą pagrindžiančiomis faktinėmis aplinkybėmis, taigi Bolloré negalėjo per administracinę procedūrą tinkamai apsiginti nuo tokio kaltinimo ir tokių faktinių aplinkybių.
71.
Vis dėlto toliau vertindamas Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisijos padaryto teisės į gynybą principo pažeidimo nepakanka, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas. Jo teigimu, šis proceso trūkumas neturėjo jokios lemiamos įtakos ginčijamo sprendimo rezoliucinei daliai, nes Komisija pagrįstai galėjo pripažinti Bolloré atsakinga už jos dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje.
72.
Pirmosios instancijos teismas argumentus išdėsto taip:
„80.
Tačiau net jei (ginčijamame) sprendime yra naujų faktinių ar teisinių aplinkybių, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms nebuvo suteikta galimybės pateikti pastabų, (šis) sprendimas dėl tokio trūkumo gali būti panaikintas tik tuo atveju, jei tokių aplinkybių negalima tinkamai pagrįsti remiantis kitais (šiame) sprendime esančiais įrodymais, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms buvo suteikta galimybė pateikti pastabas ( (
20
)). Be to, Bolloré teisės į gynybą pažeidimas galėtų turėti įtakos (ginčijamo) sprendimo teisėtumui Bolloré atžvilgiu tik tuo atveju, jei (šis) sprendimas būtų pagrįstas vien Bolloré tiesioginiu dalyvavimu pažeidime ( (
21
)). Tokiu atveju, jei (minėtame) sprendime pateiktas naujas kaltinimas, susijęs su tiesioginiu Bolloré dalyvavimu kartelio veikloje, negali būti laikomas pagrįstu, Bolloré negalėtų būti laikoma atsakinga už pažeidimą.
81.
Tačiau jei nagrinėjant bylą iš esmės paaiškėtų (žr. (skundžiamo sprendimo) 123–150 punktus), kad Komisija buvo teisi laikydama Bolloré atsakinga už jos dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje, to, kad Komisija padarė teisės klaidą, negali pakakti siekiant pateisinti (ginčijamo) sprendimo panaikinimą, nes ta klaida negalėjo turėti lemiamos reikšmės Komisijos priimtai rezoliucinei daliai ( (
22
)). Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, jei tam tikri sprendimo pagrindai patys savaime gali pateisinti jo priėmimą, bet kokie kiti šio sprendimo pagrindų trūkumai bet kuriuo atveju neturi poveikio jo rezoliucinei daliai ( (
23
)).“
73.
Skundžiamo sprendimo 123–149 punktuose Pirmosios instancijos teismas įrodė, kad Bolloré turėjo būti laikoma atsakinga už savo dukterinės bendrovės Copigraph padarytą pažeidimą, nes pastaroji dalyvavo kartelyje. Skundžiamo sprendimo 150 punkte teismas nusprendė, kad „nepaisant bet kokio tiesioginio Bolloré dalyvavimo pažeidime, kurio galimybę Pirmosios instancijos teismas atmetė (žr. (skundžiamo) sprendimo 66–81 punktus), Bolloré turi būti pripažinta atsakinga už pažeidimą“.
74.
Atsižvelgdamas į visus minėtus argumentus, Pirmosios instancijos teismas atmetė Bolloré pateiktą pagrindą, pagrįstą teisės į gynybą ir rungimosi principo pažeidimu, nes pranešimas apie kaltinimus ir ginčijamas sprendimas buvo nesuderinami tarpusavyje.
2. Šalių argumentai
75.
Bolloré teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neteisėtai atmetė jos pagrindą dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, paremtą tuo, kad pateikusi pranešimą apie kaltinimus, dėl kurio Bolloré turėjo atsakyti tik už savo dukterinės bendrovės Copigraph padarytą pažeidimą, ginčijamame sprendime Komisija ją taip pat nubaudė už tiesioginį asmenišką dalyvavimą kartelio veikloje. Jos manymu, Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisės į gynybą užtikrinimo principą, pirma, atsisakydamas panaikinti ginčijamą sprendimą jos atžvilgiu ir, antra, nuspręsdamas, kad nustatytas trūkumas nepaveikė šio sprendimo rezoliucinės dalies.
76.
Pagrįsdama savo kaltinimą, Bolloré visų pirma remiasi daugeliu Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo sprendimų antikonkurencinės praktikos ir koncentracijos teisės srityse ir teigia, kad, nepanaikindamas ginčijamo sprendimo dėl to, kad pranešimas apie kaltinimus buvo nepilnas, Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę į gynybą (
24
).
77.
Antra, Bolloré teigia, kad teismo praktika, kuria remiasi Pirmosios instancijos teismas, yra netaikytina. Viena vertus, skundžiamo sprendimo 80 punkte nurodyta pirmoji sprendimų grupė yra susijusi su kitokia situacija nei ši byla. Šiuose sprendimuose Bendrijos teismas nustatė pranešimo apie kaltinimus netikslumus, susijusius ne su tiksliu atsakomybės nustatymu, o tik su faktinėmis aplinkybėmis, t. y. elgesiu, dėl kurio pateikti kaltinimai. Kita vertus, taip pat skundžiamo sprendimo 80 punkte nurodyta antroji sprendimų grupė yra dar mažiau susijusi su diskusija šioje byloje. Iš tiesų, pastarieji sprendimai susiję su koncentracijos sandorių ir valstybės pagalbos kontrolės procedūromis.
78.
Trečia, Bolloré ginčija Pirmosios instancijos teismo taikytą teisės į gynybą „tikslo požiūrį“, pagal kurį teisės aktas gali būti pripažintas niekiniu tik jei atitinkamos taisyklės pažeidimas pažeidė susijusios šalies interesus. Toks požiūris nėra taikytinas visiems procedūros pažeidimams ir ypač šiai bylai.
79.
Ketvirta, Bolloré kritikuoja Pirmosios instancijos teismo vertinimą, pagal kurį nebuvo jokios priežasties panaikinti su ja susijusią ginčijamo sprendimo rezoliucinę dalį, nes tai neturėtų jokios įtakos jai paskirtos 22,68 milijonų eurų baudos dydžiui. Ji teigia, kad taip vertinant daroma teisės klaida, nes neatsižvelgiama į šios sumos apskaičiavimo būdą.
80.
Komisijos manymu, šie argumentai yra nepriimtini, nes jie pakartoja Pirmosios instancijos teisme jau pateiktus argumentus ir bet kuriuo atveju yra nepagrįsti, nes Bolloré buvo priskirti jos dukterinės bendrovės Copigraph veiksmai ir šio priskyrimo niekas neginčija. Ji nurodo, kad ginčijamo sprendimo, kurį skundžiamame sprendime patvirtino Pirmosios instancijos teismas, pagrindas dėl Bolloré yra vien jos atsakomybė už dukterinės bendrovės veiksmus. Komisijos manymu, Pirmosios instancijos teismas neturėjo kitos išeities, kaip tik labai įprastu būdu taikyti Bendrijos teismo praktiką.
3. Vertinimas
81.
Manau, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į visas pasekmes, kilusias dėl Komisijos padaryto teisės į gynybą pažeidimo, kuris neabejotinai yra pagrindinis Bendrijos teisės sistemos principas (
25
).
82.
Pirmosios instancijos teismo pateikti argumentai netenkina. Iš tiesų, nors jis pripažino ypatingą šio principo pobūdį ir su juo susijusius reikalavimus, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisijos padaryto Bolloré teisės į gynybą pažeidimo neužteko, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, nes Komisijos neteisėti veiksmai neturėjo lemiamos įtakos šio sprendimo rezoliucinei daliai. Taigi Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime tik atmetė kaltinimą dėl asmeniško ir tiesioginio Bolloré dalyvavimo darant pažeidimą.
83.
Jei, kaip tvirtina Pirmosios instancijos teismas, teisė į gynybą yra „pagrindinis Bendrijos teisės principas“, ar dėl jos pažeidimo nėra būtina panaikinti ginčijamą sprendimą arba bent jau jo dalį, dėl kurios įmonė neturėjo galimybės gintis?
84.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas, kuriuo teikiama pirmenybė administracinės procedūros veiksmingumui, man kelia tam tikrų abejonių. Remiantis ja, abejojama, ar teisės į gynybą užtikrinimo principas yra pagrindinis vykdant procedūrą, kurią galima apibūdinti kaip prilygstančią baudžiamajai ir kurios atveju Komisija turi ypač plačią diskreciją, o teisminė kontrolė yra apribota.
85.
Prieš nagrinėdamas argumentus, kuriais pagrįsiu savo vertinimą, norėčiau priminti Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su teisės į gynybą užtikrinimu vykdant EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą.
a) Bendrijos teismo praktika dėl teisės į gynybą užtikrinimo, vykdant EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą
86.
Teisingumo Teismas aiškiai pripažino Bendrijos teisės bendrąjį principą, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą procesą (
26
). Ši teisė kyla iš 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 1 dalies (toliau – EŽTK) (
27
).
87.
Primenu, kad šioje nuostatoje nurodoma, jog „kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas“.
88.
Teisė į gynybą užima svarbią vietą Komisijai vykdant administracinę tyrimo procedūrą dėl EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų (
28
). Teisingumo Teismas daugelį kartų pažymėjo, kad šios teisės laikymasis yra pagrindinis Bendrijos teisės principas (
29
).
89.
Minėtų teisių turinys laikui bėgant nuolat buvo aiškinamas teismo praktikoje ir tikslinamas Bendrijos teisės aktų leidėjo (
30
).
90.
Teisingumo Teismo teigimu, užtikrinant teisę į gynybą būtina, kad atitinkamai įmonei per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo bei tinkamumo ir dėl Komisijos dokumentų, pateiktų pagrindžiant savo teiginį dėl EB sutarties pažeidimo, buvimo (
31
).
91.
Dėl to Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šalims turi būti išsiųstas pranešimas apie kaltinimus (
32
).
92.
Teisingumo Teismo teigimu, šis dokumentas yra esminė procesinė garantija (
33
), kurios būtinybė buvo labai anksti patvirtinta išsamios teismo praktikos (
34
). Pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodyti visi įrodymai, kuriais Komisija remiasi šiame procedūros etape. Be šių įrodymų, turi būti nurodyti faktinės aplinkybės, dėl kurių kaltinama bendrovė, jų kvalifikavimas, įrodymai, kuriais remiasi Komisija, ir įrodymai, į kuriuos ji atsižvelgia nustatydama baudą, pavyzdžiui, pažeidimo trukmė. Minėtame sprendime ARBED prieš Komisiją Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad pranešime apie kaltinimus turi būti nedviprasmiškai nurodytas juridinis asmuo, kuriam gali būti paskirta bauda.
93.
Vis dėlto šios nuorodos gali būti išdėstytos glaustai ir sprendimas nebūtinai turi būti kaltinimų aprašymo kopija. Teisingumo Teismo teigimu, pranešimas apie kaltinimus yra parengiamasis dokumentas, kuriame išdėstyti faktų ir teisės vertinimai yra absoliučiai preliminaraus pobūdžio (
35
). Komisija turi atsižvelgti į vykstant administracinei procedūrai paaiškėjusius įrodymus, kad nuspręstų nenagrinėti kaltinimų, kurie pasirodė nepagrįsti, arba kad faktų ir teisės požiūriu pataisytų ir papildytų argumentus, kuriais ji rėmėsi; tačiau Komisija gali remtis tik faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių suinteresuotosios šalys turėjo galimybę pareikšti savo poziciją ir dėl kurių per administracinę procedūrą Komisija pateikė gynybai reikalingus įrodymus.
94.
Pagal Pirmosios instancijos teismo praktiką, kuri buvo priminta skundžiamo sprendimo 68 punkte, teisės į gynybą pažeidimas per administracinę procedūrą turi būti išnagrinėtas atsižvelgiant į Komisijos pranešime apie kaltinimus ir sprendime pateiktus kaltinimus.
95.
Šios procesinės garantijos buvo įtvirtintos Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 99/63 2 ir 4 straipsniuose (
36
), prieš jas kodifikuojant Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnyje ir Reglamento Nr. 773/2004 10–12 ir 15 straipsniuose.
96.
Atsižvelgiant į šias pastabas, dabar reikia išnagrinėti Bolloré pareikšto pagrindo pagrįstumą.
b) Bolloré pareikšto pagrindo nagrinėjimas
97.
Kaip esu nurodęs, Pirmosios instancijos teismas pripažino Bolloré teisės į gynybą pažeidimą, nes pranešimas apie kaltinimus nesuteikė jai galimybės susipažinti nei su kaltinimu dėl jos asmeninio ir tiesioginio dalyvavimo darant pažeidimą, nei su faktinėmis aplinkybėmis, kuriomis ginčijamame sprendime Komisija remiasi grįsdama šį kaltinimą.
98.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisijos padaryto pažeidimo nepakanka, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, nes šis pažeidimas neturėjo jokios lemiamos įtakos ginčijamo sprendimo rezoliucinei daliai.
99.
Iš tiesų skundžiamo sprendimo 81 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, „remiantis nusistovėjusia teismo praktika, jei tam tikri sprendimo pagrindai patys savaime gali pateisinti jo priėmimą, bet kokie kiti šio sprendimo pagrindų trūkumai bet kuriuo atveju neturi poveikio jo rezoliucinei daliai“ (
37
).
100.
Taigi skundžiamo sprendimo 150 punkte Pirmosios instancijos teismas „atmetė“ (
38
) kaltinimą dėl tiesioginės Bolloré atsakomybės už pažeidimo padarymą ir, išnagrinėjęs visus šios įmonės pareikštus pagrindus, atmetė jos ieškinį dėl panaikinimo.
101.
Manau, kad Pirmosios instancijos teismas šioje byloje taikydamas minėtą teismo praktiką padarė teisės klaidą.
102.
Iš tiesų, Bolloré buvo išklausyta tik dėl motyvų, patvirtinančių jos atsakomybę už dukterinės bendrovės veiklą.
103.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis liko nepakeista dėl dviejų priežasčių. Pirma, Komisija nusprendė, kad Bolloré, būdama grupės patronuojančioji bendrovė, turi atsakyti už savo dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą. Taigi ji lieka atsakinga už padarytą EB 81 straipsnio pažeidimą ir todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio tekstas lieka toks pat. Antra, nors ir gali pasirodyti keista, šio sprendimo 3 straipsnyje numatytas baudos dydis taip pat liko nepakeistas dėl Komisijos taikomo baudos apskaičiavimo metodo. Iš tiesų atitinkamoms bendrovėms paskirta bauda buvo apskaičiuota atsižvelgiant į savaiminio kopijavimo popieriaus pardavimų EEE apyvartą. Tačiau Bolloré atveju tai buvo tik jos dukterinės bendrovės apyvarta. Todėl, pripažinus, kad Bolloré turi būti pripažinta atsakinga tik už savo dukterinės bendrovės veiksmus, baudos suma liko tokia pat, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje.
104.
Vis dėlto man atrodo, kad skundžiamo sprendimo 81 punkte Pirmosios instancijos teismo nurodyta teismo praktika negali būti taikoma šioje byloje. Iš tiesų manau, kad nagrinėjamu atveju Pirmosios instancijos teismas negalėjo tik atmesti kaltinimo dėl asmeninio ir tiesioginio Bolloré dalyvavimo kartelyje, nenustatydamas jokių pasekmių ginčijamo sprendimo teisėtumui, dėl šių priežasčių:
—
pirma, tai pažeistų pripažintą teisės į gynybą principo pagrindinį pobūdį,
—
antra, Teisingumo Teismo praktika šiuo klausimu yra labai aiški,
—
trečia, Pirmosios instancijos teismo vertinime neatsižvelgiama į pagal EB 81 straipsnio 1 dalį Komisijos priimto sprendimo, kuriuo pripažįstamas pažeidimas, pasekmes ir
—
ketvirta, nagrinėjama procedūra prilygsta baudžiamajai ir jai gali būti taikomi EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimai.
105.
Dabar išnagrinėsiu kiekvieną iš šių argumentų.
106.
Pirma, atrodo, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas pažeidė nagrinėjamos teisės pobūdį, teikdamas pirmenybę Komisijos veiksmų veiksmingumui ir konkurencijos viešajai tvarkai.
107.
Iš tiesų primenu, kad Komisija pažeidė ne paprastą procedūros taisyklę, tačiau įmonės teisę gintis dėl jai pateiktų kaltinimų padarius pažeidimą. Reikia prisiminti, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas yra esminis procesinis reikalavimas, nes jis yra Bendrijos teisės sistemos pagrindinis principas. Todėl manau, kad Bendrijos teismas už šio principo pažeidimą turėtų taikyti sankcijas pagal EB 230 straipsnį ir panaikinti nagrinėjamą teisės aktą arba jo dalį.
108.
Antra, kai Teisingumo Teismas konstatuoja įmonių teisės į gynybą pažeidimus visų pirma dėl pranešimo apie kaltinimus ir sprendimo skirtumų, jis laikosi pozicijos, kuria ypač ginamos įmonių teisės ir kuri labai griežta Komisijai, panaikindamas sprendimą arba jo dalį, susijusią su faktinėmis aplinkybėmis arba kaltinimais, dėl kurių šalys negalėjo pateikti pastabų.
109.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, taikydamas EB 230 straipsnį, laikosi klasikinio aiškinimo, pagal kurį jis gali panaikinti visus Komisijos teisės aktus, jei buvo padaryta esminių procedūros pažeidimų. Teisingumo Teismas taip pat taikė Reglamento Nr. 99/63 4 straipsnį ir Reglamento Nr. 773/2004 11 straipsnio 2 dalį, pagal kuriuos, primenu, Komisija savo sprendimuose prieš įmones ar įmonių asociacijas, kurioms skirti šie sprendimai, gali remtis tik kaltinimais, dėl kurių pastarosios turėjo galimybę pareikšti savo poziciją.
110.
Teisingumo Teismas gali panaikinti sprendimo dalį, kai ginčijami įrodymai, nors jų turinys ir svarbus, gali būti atskirti nuo likusios sprendimo dalies (
39
).
111.
Šie įrodymai gali būti tik pagalbinio pobūdžio galutiniame sprendime pareikšto pažeidimo atžvilgiu, pavyzdžiui, kai konstatuojama, kad Komisija neperdavė įmonėms tam tikrų dokumentų, kurių pagrindu ji galėjo įvertinti šių įmonių veiksmus pagal EB 81 straipsnį. Tokiu atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad pažeidimas negali paveikti viso sprendimo teisėtumo, tačiau reikia atskirti šių dokumentų turinį nagrinėjant sprendimo pagrįstumą (
40
).
112.
Šie įrodymai taip pat gali būti esminiai pažeidimo, dėl kurio pareikštas kaltinimas, požymiai, pavyzdžiui, pažeidimo trukmė arba atsakingų įmonių nustatymas.
113.
Be to, byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, Komisija nenurodė ieškovėms, kad pagal atitinkamo sprendimo 1 straipsnį ketino jas nubausti dėl pažeidimo, trukusio ilgiau, nei nurodyta pranešime apie kaltinimus. Teisingumo Teismas panaikino šio sprendimo dalį, „kurioje konstatuojama, jog suderinti veiksmai buvo vykdomi ilgiau nei nuo 1976 m. sausio pabaigos iki vasario pradžios“, t. y. laikotarpis, dėl kurio įmonės neturėjo galimybės pareikšti savo pozicijos (
41
).
114.
Kitose dviejose bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją ir ARBED prieš Komisiją, pranešimas apie kaltinimus buvo dviprasmiškas tiek, kiek jis susijęs su juridiniais asmenimis, kuriems buvo numatyta paskirti baudą dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
115.
Pirmojoje byloje pranešime apie kaltinimus buvo nurodyta, kad pažeidimą padarė kolektyvinis subjektas – linijinių laivų konferencija. Tačiau savo sprendimu Komisija paskyrė atskiras baudas tam tikriems šios konferencijos nariams. Nagrinėdamas ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo, Pirmosios instancijos teismas atmetė minėtų konferencijos narių pateiktą pagrindą dėl jų procesinių teisių pažeidimo visų pirma motyvuodamas, kad jos turėjo galimybę susipažinti su pranešimu apie kaltinimus ir pačios atsakė į Komisijos pateiktus kaltinimus (
42
).
116.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą ir panaikino sprendimą. Jis nurodė, kad linijinių laivų konferencijai skirtas pranešimas apie kaltinimus nesuteikė galimybės jos nariams gauti pakankamai informacijos, kad jiems bus paskirtos individualios baudos, jei pažeidimas bus nustatytas. Taigi priimdamas galutinį sprendimą Teisingumo Teismas panaikino individualias baudas konferencijos nariams paskiriančias sprendimo nuostatas (
43
).
117.
Antrojoje byloje pranešime apie kaltinimus nebuvo nurodyti Komisijos ketinimai pripažinti patronuojančiosios bendrovės ARBED SA atsakomybę už jos dukterinės bendrovės veiksmus ir tuo pagrindu iš minėtos patronuojančios bendrovės priteisti remiantis jos apyvarta apskaičiuotą baudą (
44
). Nors Pirmosios instancijos teismas atkreipė dėmesį į minėtos bendrovės teisės į gynybą pažeidimą, sankcijų dėl to nusprendė netaikyti, motyvuodamas, kad per visą administracinę procedūrą buvo neaiškus patronuojančiosios ir dukterinės bendrovių vaidmuo ir atsakomybė.
118.
Nagrinėdamas ARBED SA pateiktą apeliacinį skundą, Teisingumo Teismas panaikino Pirmosios instancijos teismo sprendimą. Nors ši bendrovė ir buvo susipažinusi su jos dukterinei bendrovei skirtu pranešimu apie kaltinimus ir procedūros dėl dukterinės bendrovės tęsiniu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš šių įrodymų nebuvo galima nuspręsti, jog nebuvo pažeista minėtos bendrovės teisė į gynybą. Teisingumo Teismas konstatavo, kad „iki administracinės procedūros pabaigos išliko dviprasmiška situacija dėl to, kokiam juridiniam asmeniui bus paskirtos baudos, ir ją galėjo išsklaidyti tik naujas apeliantei tinkamai adresuotas pranešimas apie kaltinimus“ (
45
). Dėl minėtos priežasties, priimdamas galutinį sprendimą, Teisingumo Teismas panaikino nagrinėjamą sprendimą, „kiek jis susijęs su ARBED SA“.
119.
Iš tiesų šiose bylose motyvai, dėl kurių sprendimai buvo pripažinti netinkamais, turėjo tiesioginę įtaką nagrinėjamo sprendimo rezoliucinei daliai. Minėtame sprendime Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją sprendimo 1 straipsnis buvo pripažintas netinkamu tiek, kiek jame numatytas laikotarpis, dėl kurio įmonės neturėjo galimybės pateikti paaiškinimų. Minėtame Teisingumo Teismo sprendime Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją nagrinėjamo sprendimo 6 straipsnis buvo pripažintas netinkamu, nes juo paskirtos individualios bausmės įmonėms, kurios nebuvo tinkamai informuotos. Galiausiai, minėtame Teisingumo Teismo sprendime ARBED prieš Komisiją nagrinėjamo sprendimo 4 straipsnis buvo pripažintas netinkamu, nes juo patronuojančiajai bendrovei ARBED SA buvo paskirta bauda.
120.
Vis dėlto manau, kad, be netinkamu pripažinto motyvo įtakos nagrinėjamo sprendimo rezoliucinei daliai, Teisingumo Teismas taip pat atsižvelgė į tai, ar ginčijami motyvai buvo esminiai, ar antriniai. Minėtose bylose visi sprendimo pripažinimo neteisėtu motyvai buvo esminiai pareikšto kaltinimo elementai.
121.
Taip pat yra ir šioje byloje dėl atsakingų bendrovių nustatymo. Iš tiesų ginčijamas pagrindas pagrįstas asmeniniu ir tiesioginiu Bolloré dalyvavimu darant pažeidimą. Juo ši įmonė pripažįstama pažeidimo, dėl kurio pareikštas kaltinimas, organizatore. Jei šis kaltinimas turėtų būti atmestas, nes minėta įmonė neturėjo galimybės gintis, kiltų visos pasekmės, susijusios su tokiais įrodymais pagrįsto ginčijamo sprendimo teisėtumu.
122.
Trečia, nuspręsdamas, kad Bolloré teisės į gynybą pažeidimas negalėjo paveikti su šia įmone susijusios ginčijamo sprendimo dalies, Pirmosios instancijos teismas, mano manymu, neatsižvelgė į pagal EB 81 straipsnio 1 dalį priimto Komisijos sprendimo, kuriuo pripažįstamas pažeidimas, pasekmes.
123.
Viena vertus, manau, kad Bolloré turėjo moralinį interesą, kad būtų panaikinta ginčijamo sprendimo dalis, kurioje ji kaltinama tiesiogiai ir asmeniškai padariusi pažeidimą.
124.
Kita vertus, mano manymu, ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis pagrįstas netinkamu motyvu, reikia panaikinti dėl aiškumo ir teisinio saugumo priežasčių ir visų pirma dėl EB 81 straipsnio pažeidimo pasekmių pagal civilinę teisę.
125.
Iš tiesų, kai Komisija pripažįsta EB 81 straipsnio pažeidimą, dėl jo nukentėję asmenys nagrinėjamų antikonkurencinių veiksmų vykdytojams gali pareikšti ieškinius dėl civilinės atsakomybės nacionaliniuose teismuose, reikalaudami patirtos žalos atlyginimo (
46
). Šia apsauga galintys pasinaudoti teisės subjektai yra ne vien tretieji asmenys, t. y. nuo antikonkurencinio susitarimo nukentėję vartotojai ir konkurentai, bet išimtinėmis aplinkybėmis ir šio susitarimo šalis (
47
).
126.
Šiuo atveju Komisijos sprendimas, patvirtintas arba panaikintas Bendrijos teismo, yra jų ieškinio pagrindas. Taigi labai svarbu, ypač kai pažeidimas yra sunkus, kolektyvinis ir nenutraukiamas, kad minėtame sprendime labai aiškiai būtų nustatyta įmonių atsakomybė už vykdomą pažeidimą. Jei dėl minėto sprendimo atsirastų atitinkamų įmonių civilinė atsakomybė, ji turi kilti tik dėl įrodyto jų dalyvavimo atliekant neteisėtais pripažintus ir tinkamai apibrėžtus kolektyvinius veiksmus. Tai yra būtina ieškinio dėl nuostolių atlyginimo tinkamo įgyvendinimo prielaida, kurios svarbą Komisija pabrėžė savo baltojoje knygoje dėl ieškinių atlyginti žalą, patirtą dėl EB antimonopolinių taisyklių pažeidimo (
48
).
127.
Šioje byloje atsižvelgus į minėtus įrodymus man atrodo, kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo atmesti nagrinėjamo pagrindo nepašalinęs ginčijamo sprendimo įrodymų, kuriais Komisija grindė pačios Bolloré atsakomybę. Pagrindo atmetimas neprilygsta Bendrijos teismo sprendimui jį panaikinti; be to, Pirmosios instancijos teismas nepašalino nagrinėjamo pagrindo teisinės galios, o pagrindą panaikinus jis būtų laikomas niekada neegzistavusiu. Toks vertinimas neužtikrina tinkamo pažeidimo pripažinimo procedūros aiškumo dėl Bolloré vaidmens bei tenkančios atsakomybės ir dėl šios procedūros kyla rizika, kad minėtai įmonei bus primesta atsakomybė už minėtą pažeidimą.
128.
Ketvirta, manau, kad teismo kontrolė turėtų būti dar griežtesnė, kai Komisija pažeidžia teisę į gynybą vykstant procedūrai, kuri prilygsta baudžiamajai procedūrai ir kuriai gali būti taikomos EŽTK 6 straipsnio 1 dalies nuostatos.
129.
Primenu, kad pagal šią nuostatą, „kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas“ (
49
).
130.
Pagal nusistovėjusią praktiką Europos žmogaus teisių teismas nereikalauja, kad visos minėtuose dviejuose procesuose dalyvaujančios institucijos atitiktų visus EŽTK 6 straipsnio reikalavimus. Taigi, kai sprendimą priima administracinė institucija, neužtikrinanti visų teisminės procedūros garantijų, šiam sprendimui turi būti numatyta vėlesnė neribotos jurisdikcijos teisminės institucijos kontrolė, atitinkanti EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus (
50
).
131.
EŽTK 6 straipsnio taikymas EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrai buvo daug kartų sukėlęs abejonių visų pirma dėl to, kad Komisija negali būti pripažinta „teismu“ (
51
) šios nuostatos prasme, ir dėl to, kad nagrinėjama procedūra nėra stricto sensu baudžiamasis procesas.
132.
Vis dėlto atrodo, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje numatytos baudos dėl jų pobūdžio ir dydžio galėtų būti prilyginamos baudžiamosios teisės sankcijoms (nors tiesiogine šios sąvokos prasme tai yra administracinės sankcijos), o, atsižvelgiant į bylos nagrinėjimo tikslus bei Komisijos tyrimą ir sprendimą, EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūra prilygsta baudžiamajai. Be to, Teisingumo Teismas tiesiogiai pabrėžė ypatingą šios procedūros pobūdį 1999 m. liepos 8 d. Sprendime Hüls prieš Komisiją (
52
) ir, naudodamasis proga, nedvejodamas rėmėsi EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu nekaltumo prezumpcijos principu. Šioje byloje Teisingumo Teismas nurodė, kad, „atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos paskirtų sankcijų pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai mokamos baudos“ (
53
).
133.
Mano manymu, minėtą teismo praktiką galima nesunkiai pritaikyti šiai bylai ir todėl vykdant EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą taip pat reikia laikytis EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų reikalavimų. Taip pat nežinau, kaip nekaltumo prezumpcijos principo užtikrinimas galėtų būti suderinamas su teisės į gynybą pažeidimu.
134.
Tai reiškia, kad per procedūrą, kuri prilygsta baudžiamajai procedūrai, kaip yra šiuo atveju, kai Komisija įmonių atžvilgiu atlieka nagrinėjimo, tyrimo ir sprendimo priėmimo funkcijas, Bendrijos teismas turi vykdyti labai griežtą teisminę kontrolę, kad Komisija nepažeistų šalių procesinių teisių. Kitaip tariant, manau, kad kai Komisija atlikdama savo funkcijas nesilaiko per EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą įmonėms pripažįstamų pagrindinių teisių, turėtų atsirasti visos reikiamos pasekmės.
135.
Tačiau šioje byloje Pirmosios instancijos teismo požiūris apriboja kontrolę, kurią, mano manymu, turėtų įgyvendinti teismas dėl Komisijos sprendimų EŽTK 6 straipsnio 1 dalies prasme. Manau, kad toks požiūris gali būti pavojingas. Iš tiesų tokiu atveju, koks nagrinėjamas šioje byloje, jei būtų pripažinta, kad Komisijos padarytas įmonės teisės būti išklausytai pažeidimas nėra sprendimo panaikinimo pagrindas, nors pastaroji įmonė iš esmės turi atsakyti už kitos įmonės padarytą pažeidimą, reikštų, kad Komisija gali nebaudžiama nepaisyti esminių procedūrinių reikalavimų.
136.
Atsižvelgdamas į visus minėtus motyvus manau, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą vertindamas Bolloré teisės į gynybą pažeidimą ir nepanaikindamas ginčijamo sprendimo dalies, kuria ši įmonė kaltinama tiesiogiai ir asmeniškai padariusi pažeidimą. Manau, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo imtis reikiamų priemonių, t. y. panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis pagrįstas kaltinimu dėl asmeninio ir tiesioginio Bolloré dalyvavimo darant pažeidimą.
137.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui pirmąjį Bolloré nurodytą pagrindą pripažinti pagrįstu.
138.
Galiausiai norėčiau pažymėti, kad akivaizdu, jog kai pranešime apie kaltinimus yra toks svarbus trūkumas, Komisija gali jį ištaisyti tik priimdama papildomą pranešimą apie kaltinimus, kuris leistų šalims su juo susipažinti ir imtis reikiamų veiksmų per numatytą ikiteisminę administracinę procedūrą.
B — Dėl antrojo „Divipa“ nurodyto pagrindo, susijusio su tariamai nepagrįstai ilgu procesu Pirmosios instancijos teisme
1. Šalių argumentai
139.
Divipa primena, kad teisė į protingą proceso terminą taikoma vykdant administracines ir teismines procedūras konkurencijos srityje, ir šiuo klausimu nurodo minėtą sprendimą Baustahlgewebe prieš Komisiją. Ši teisė buvo pažeista, nes proceso Pirmosios instancijos teisme trukmė buvo penkeri metai nuo ieškinio pareiškimo iki skundžiamo sprendimo paskelbimo.
140.
Komisija nurodo, kad, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, proceso trukmė nebuvo nepagrįstai ilga. Bet kuriuo atveju ji teigia, kad dėl kaltinime nurodyto procesinio pažeidimo, net jei jis būtų nustatytas, negalėtų būti panaikintas visas skundžiamas sprendimas.
2. Vertinimas
141.
Kaip buvo nurodyta, Bendrijos teisės bendras principas, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą procesą, ir ypač teisė į procesą per protingą terminą yra taikytini nagrinėjant ieškinius dėl Komisijos sprendimų, kuriais už EB 81 straipsnio pažeidimą skiriama bauda.
142.
Vertindamas, ar proceso terminas buvo protingas, Teisingumo Teismas rėmėsi Europos žmogaus teisių teismo nustatytais kriterijais taikant EŽTK 6 straipsnio 1 dalį. Minėtame sprendime Baustahlgewebe prieš Komisiją jis nusprendė, kad termino pagrįstumą reikia vertinti pagal kiekvienos bylos aplinkybes ir ypač pagal bylos svarbą suinteresuotajam asmeniui, bylos sudėtingumą ir ieškovo bei kompetentingų valdžios institucijų elgesį (
54
).
143.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šių kriterijų sąrašas nėra baigtinis ir kad termino pagrįstumo vertinimas nereikalauja nuosekliai išnagrinėti visų bylos aplinkybių atsižvelgiant į kiekvieną jų, kai proceso trukmė atrodo pagrįsta vieno jų atžvilgiu. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad bylos sudėtingumas gali būti laikomas pateisinančiu terminą, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo per ilgas (
55
).
144.
Šioje byloje procesas Pirmosios instancijos teisme prasidėjo 2002 m. balandžio 18 d., kai Divipa pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, ir pasibaigė 2007 m. balandžio 26 d., kai buvo paskelbtas skundžiamas sprendimas. Taigi jis truko apytiksliai penkerius metus.
145.
Nors tokia proceso trukmė galėtų pasirodyti ilga, vis dėlto manau, kad ją galima pateisinti atsižvelgiant į ypatingą bylos sudėtingumą.
146.
Iš tiesų pirmojoje instancijoje buvo ginčijami beveik visi ginčijamame sprendime nurodyti faktai, kuriuos reikėjo patikrinti. Turėjo būti įvertinta turimų pareiškimų ir dokumentų, visų pirma susijusių su įvairiais dėl nacionalinių ir Europos rinkų įvykusiais susitikimais, įrodomoji galia. Be to, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 40–63 ir 109–117 punktų, Pirmosios instancijos teismas turėjo susipažinti su įvairiais skundais dėl susipažinimo su proceso dokumentais ir jų įrodomąja galia. Dėl Pirmosios instancijos teismo rengiantis šiam procesui nustatytų proceso organizavimo priemonių ir ypač dėl įvairių šalims raštu pateiktų klausimų reikėjo iš anksto peržiūrėti bylas ar bent jau kai kurias jų dalis.
147.
Taip pat primenu, kad ieškinius dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo pateikė devynios bendrovės keturiomis procedūros kalbomis. Skundžiamas sprendimas buvo priimtas tą pačią dieną kaip ir kiti aštuoni sprendimai dėl ieškinių, pateiktų dėl to paties ginčijamo sprendimo.
148.
Atsižvelgdamas į šias išvadas manau, kad skundžiamu sprendimu pasibaigusio proceso trukmė, be kita ko, paaiškinama nurodytame kartelyje dalyvavusių ir ieškinius dėl skundžiamo sprendimo pareiškusių įmonių skaičiumi, nes dėl to šiuos skirtingus ieškinius reikėjo nagrinėti lygiagrečiai, Pirmosios instancijos teismo išsamiu bylos nagrinėjimu ir jo procedūros reglamento taisyklių nulemtais kalbiniais suvaržymais.
149.
Iš nurodytų aplinkybių matyti, kad dėl ypatingo bylos sudėtingumo proceso Pirmosios instancijos teisme trukmė yra pateisinama.
150.
Dėl to siūlau, kad Teisingumo Teismas atmestų Divipa nurodytą pagrindą dėl protingo proceso termino pažeidimo kaip nepagrįstą.
IX — Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Pirmosios instancijos teismas iškreipė įrodymus dėl apeliančių dalyvavimo darant pažeidimą ir dėl pažeidimo trukmės
151.
Iš esmės apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą iškraipius įrodymus, kuriais jis rėmėsi pagal EB 81 straipsnį vertindamas jų dalyvavimą darant pažeidimą ir šio pažeidimo trukmę.
152.
Prieš nagrinėdamas šių pagrindų priimtinumą ir pagrįstumą, norėčiau trumpai priminti Teisingumo Teismo praktiką dėl EB 81 straipsnio pažeidimo įrodymų vertinimo.
153.
Bendrijos teismas yra nustatęs, kad Komisija turi pagrįsti pripažintus pažeidimus, pateikdama pakankamai įrodymų, patvirtinančių pažeidimą sudarančias aplinkybes (
56
). Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas. Vis dėlto Bendrijos teismas nereikalauja, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas būtinai atitiktų šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Teismo teigimu, pakanka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma (
57
). Be to, kaip Pirmosios instancijos teismas priminė skundžiamo sprendimo 155 punkte, dalyvavimo kartelyje įrodymai turi būti vertinami kaip visuma, atsižvelgiant į visas reikšmingas faktines aplinkybes.
154.
Įrodymų vertinimui konkurencijos bylose būdingos ypatingos problemos, Teisingumo Teismo apibendrintos minėtame sprendime Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją. Antikonkurencinius veiksmus ir susitarimus apimanti veikla vykdoma pogrindyje, susitikimai vyksta slaptai ir paprastai trečiojoje valstybėje, taip pat parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Be to, daugeliu atvejų apie antikonkurencinį susitarimą galima spręsti iš tam tikrų sutapimų, kuriuos kartu nagrinėjant galima įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (
58
).
155.
Minėtas aplinkybes reikėtų papildyti apribojimais, taikomais Komisijai vykdant su tyrimu susijusią kompetenciją. Turiu omenyje apribojimus, kylančius iš atitinkamų įmonių teisės neliudyti prieš save (
59
) arba iš to, kad Komisija, remdamasi Reglamentu Nr. 17, negali apklausti asmenų, siekdama gauti tyrimui reikšmingos informacijos.
156.
Todėl, atliekant EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą, rašytiniai dokumentai yra svarbiausi įrodymai, nors juos surinkti praktikoje taip pat yra sudėtinga.
157.
Šioje byloje Koehler, Bolloré ir Divipa ginčija įrodomąją galią kai kurių faktinių aplinkybių ir dokumentų, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad jos dalyvavo slaptuose susitikimuose dėl nacionalinių ir Europos rinkų, bei įvertino tokių susitikimų trukmę.
158.
Vadovaudamasis šios išvados 56–58 punktuose išdėstytais principais, kaip nepriimtinus atmesiu Divipa argumentus, kuriais tiesiog siekiama, kad Teisingumo Teismas iš naujo įvertintų faktines aplinkybes. Kita vertus, išnagrinėsiu apeliančių argumentus, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus.
159.
Tam reikia priminti, kad apeliantės privalo tiksliai nurodyti Pirmosios instancijos teismo iškraipytus įrodymus ir vertinimo klaidas, dėl kurių, jų nuomone, Pirmosios instancijos teismas iškraipė minėtus įrodymus. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką minėtas iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos dokumentų, kad Teisingumo Teismui nereikėtų iš naujo vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų arba remtis naujais įrodymais.
160.
Taigi atliekant šį vertinimą reikia atsižvelgti į šias aplinkybes ir visų pirma į ypatingus sunkumus, kylančius vertinant įrodymus per EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrą.
A — Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Pirmosios instancijos teismas tariamai iškraipė įrodymus dėl „Divipa“ dalyvavimo darant pažeidimą
161.
Savo apeliaciniame skunde Divipa kaltina Pirmosios instancijos teismą iškraipius įrodymus, kuriuos ji teismui pateikė pripažindama savo dalyvavimą, pirma, 1992 m. kovo 5 d. susitikime, antra, 1994 m. spalio 19 d. susitikime ir, trečia, kartelyje dėl Europos rinkos. Ji visų pirma nurodo skundžiamo sprendimo 156–171, 192–197, 205–207 ir 216 punktus.
1. Dėl pirmos dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su Divipa dalyvavimu 1992 m. kovo 5 d. susitikime, iškraipymu
a) Šalių argumentai
162.
Divipa visų pirma teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė 1992 m. kovo 9 d.Sappi darbuotojo raštą, nes skundžiamame sprendime neatsižvelgė ir nepacitavo šio rašto dalies, kurioje pažymima, kad apie Divipa kainas Sappi sužinojo ne tiesiogiai, o iš savo klientų. Jos manymu, būtų nelogiška, kad tariamai kartelio susitikime aptariant kainų klausimą dalyvavusi įmonė per šį susitikimą pati tiesiogiai nepateiktų savo kainų
163.
Komisija atmeta šį argumentą visų pirma dėl to, kad visi dokumentai turi būti nagrinėjami kartu su likusia bylos medžiaga. Be to, ji teigia, kad Divipa neginčijo AWA ir Sappi pareiškimų įrodomosios galios ar to, kaip jas vertino Pirmosios instancijos teismas.
b) Vertinimas
164.
Manau, kad Divipa kritika dėl Pirmosios instancijos teismo vertinimo yra nepagrįsta.
165.
Iš tiesų ji neparodo, kaip Pirmosios instancijos teismas iškraipė Sappi darbuotojo raštą, nenurodydamas, kad šis pateiktas kainas sužinojo iš klientų pateiktos informacijos. Nesuprantu, kaip dėl tokios nuorodos nebuvimo galėtų būti padaryta vertinimo klaida dėl Divipa dalyvavimo 1992 m. kovo 5 d. susitikime. Taigi dėl to negalima suabejoti minėto rašto įrodomąja galia.
166.
Bet kuriuo atveju Divipa turėjo galimybę susipažinti ir pareikšti savo nuomonę dėl minėto rašto turinio, nes, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 162 punkto, Sappi pareiškimai buvo pridėti prie pranešimo apie kaltinimus ir pateikti Pirmosios instancijos teismui, todėl Divipa galėjo juos gauti.
167.
Dėl to siūlau Teisingumo Teismui atmesti šią pirmą pagrindo dalį kaip nepagrįstą.
2. Dėl antros dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su Divipa dalyvavimu 1994 m. spalio 19 d. susitikime, iškraipymu
a) Šalių argumentai
168.
Divipa nurodo, kad Mougeot pareiškimai, kuriais Pirmosios instancijos teismas pasinaudojo, kad patvirtintų jos tariamą dalyvavimą 1994 m. spalio 19 d. susitikime, buvo padaryti jau įvykus bylos faktinėms aplinkybėms ir siekiant įgyti galimybę remtis pranešimu apie bendradarbiavimą.
169.
Daugiausia remdamasis savo praktika Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kaltindamas Divipa dalyvavimu minėtame susitikime, o tai yra akivaizdus teisingo bylos nagrinėjimo principo pažeidimas ir aiški faktinių aplinkybių vertinimo klaida.
170.
Komisija atmeta šį argumentą.
b) Vertinimas
171.
Manau, kad Divipa pateiktus argumentus dėl Mougeot pareiškimų taip pat reikia atmesti.
172.
Iš tiesų skundžiamo sprendimo 166 punkte Pirmosios instancijos teismas tiesiogiai pažymėjo, kad pareiškimai buvo padaryti jau įvykus bylos faktinėms aplinkybėms, kad būtų galima taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo. Taigi negalima teigti, kad Pirmosios instancijos teismas į juos neatsižvelgė. Kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas, minėtų pranešimų vis vien negalima laikyti neturinčiais įrodomosios galios, nes pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš esmės turėtų būti laikomi ypač patikimais įrodymais.
173.
Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 168 punkte konstatavo, kad Mougeot pareiškimai daugeliu atžvilgių pagrindė Sappi ir AWA pareiškimus. Tačiau atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pastaroji pateikė susitikimų dėl Ispanijos rinkos sąrašą, tarp kurių buvo ir 1994 m. spalio 19 d. susitikimas.
174.
Be kuriuo atveju, kaip pažymi Komisija, Pirmosios instancijos teismo negalima apkaltinti neteisingai aiškinus Mougeot pareiškimus.
175.
Dėl šios priežasties manau, kad antrą pagrindo dalį taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstą.
3. Dėl trečios dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su Divipa dalyvavimu kartelyje Europos rinkoje, iškraipymu
a) Šalių argumentai
176.
Divipa teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė ir neatsižvelgė į kai kuriuos įrodymus. Ji pažymi nesanti gamintoja, vykdžiusi pardavimus tik nacionalinėje rinkoje, buvusi vienintelė ne gamintoja, apkaltina tariamai dalyvavusi kai kuriuose susitikimuose dėl nacionalinės rinkos, ir Ispanijoje nepriklausanti nė vienam iš didžiųjų Europos savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų platinimo tinklų. Joks dokumentas nepatvirtina, kad susitikimuose, kuriuose ji kaltinama dalyvavusi, buvo paminėtas platesnės apimties kartelis.
177.
Komisija taip pat atmeta šį argumentą. Pirmiausia ji teigia, kad Divipa nenurodo, kur Pirmosios instancijos teismo vertinime pateikiamos iškraipytos faktinės aplinkybės.
b) Vertinimas
178.
Manau, kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti šiuos argumentus nepriimtinais.
179.
Pirma, dėl argumento, kad buvo iškraipyti „kai kurie įrodymai“, išnagrinėjus apeliacinį skundą reikia konstatuoti, kad Divipa nenurodė Pirmosios instancijos teismo iškraipytų įrodymų.
180.
Antra, dėl argumento, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į kai kuriuos įrodymus, susijusius su Divipa gamintojos statusu, primenu, kad Pirmosios instancijos teismas turi išimtinę kompetenciją įvertinti, kokią įrodomąją vertę suteikti jam pateiktiems įrodymams. Taigi, mano manymu, šis argumentas yra nepriimtinas. Bet kuriuo atveju minėtas argumentas man atrodo nepagrįstas, nes, priešingai nei teigia Divipa, Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime daugelį kartų ir, visų pirma, 203, 605 ir 628 punktuose vertino, kokią įrodomąją vertę reikėtų suteikti Divipa platintojos statusui.
181.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad trečia pagrindo dalis yra nepriimtina.
182.
Atsižvelgdamas į visas minėtas pastabas manau, kad Pirmosios instancijos teismas neiškraipė jokių įrodymų, kuriais jis rėmėsi konstatuodamas Divipa dalyvavimą nagrinėjamame susitarime ir vykdant jo įgyvendinimo priemones.
183.
Dėl to siūlau Teisingumo Teismui atmesti pirmąjį pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
B — Dėl antrojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Pirmosios instancijos teismas tariamai iškraipė įrodymus, nesilaikė savo pareigos motyvuoti ir pažeidė „Koehler“ teisę į gynybą dėl pastarosios padaryto pažeidimo trukmės
184.
Iš esmės Koehler ginčija Pirmosios instancijos teismo vertinimą dėl jos dalyvavimo kartelyje iki 1993 m. rugsėjo arba spalio mėnesių. Ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nepakankamai ištyrė įrodymus ir padarė klaidingas išvadas dėl kartelių susitikimų, pirma, AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper), Europos savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų asociacijoje, prieš 1993 m. rugsėjo arba spalio mėn. (pirmoji dalis) ir, antra, nacionaliniu arba regioniniu lygiu prieš šią datą (antroji dalis).
1. Dėl pirmos pagrindo dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su Koehler dalyvavimu iki 1993 m. rugsėjo arba spalio mėn. AEMCP vykusiuose susirinkimuose Europos lygiu, iškraipymu
a) Šalių argumentai
185.
Koehler teigia, kad Komisija rėmėsi trimis įrodymų kategorijomis, t. y. Mougeot pranešimais, Sappi darbuotojo liudijimais ir įrodymais, patvirtinančiais nacionalinių ir regioninių kartelio susitikimų organizavimą.
186.
Pirmiausia Koehler teigia, kad 1999 m. balandžio 14 d.Mougeot laiške niekaip nepripažįstama, kad kartelio susitikimai vyko anksčiau nei 1993 m. spalio mėnesį. Beje, skundžiamo sprendimo 279 punkte Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad negalima daryti išvados, jog slapti susitarimai dėl kainų buvo sudaromi nuo 1992 m. sausio mėn., t. y. iki 1993 m. spalio mėnesio. Pirmosios instancijos teismo vertinimas dėl tariamų susitarimų dėl kainų per oficialius AEMCP susirinkimus iki 1993 m. spalio mėn. yra nepakankamas ir pagrįstas prieštaringais motyvais, prilygstančiais teisės klaidai. Pirmosios instancijos teismas taip pat nesilaikė nekaltumo prezumpcijos Mougeot pareiškimuose bandydamas įžvelgti prisipažinimą padarius pažeidimą iki 1993 m. spalio mėnesio.
187.
Koehler taip pat teigia, kad Sappi darbuotojo liudijime nėra informacijos apie laikotarpį, kai vyko kartelio susitikimai. Pirmosios instancijos teismas negalėjo teisėtai pripažinti, kad, nesant „jokių priešingų tvirtinimų“, šis darbuotojas norėjo netiesiogiai pripažinti, jog pažeidimas prasidėjo iki 1993 m. rugsėjo mėnesio. Pirmosios instancijos teismas taip pat iškraipė liudijimo turinį. Tai prieštaravo teisei į teisingą bylos nagrinėjimą, įtvirtintai EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antrojoje pastraipoje (OL C 364, p. 1).
188.
Galiausiai Koehler teigia, kad apgailestaujančio kaltinimo liudytojo parodymus galima pripažinti reikšmingais tik jei jie paremti kitais įrodymais. Tačiau šioje byloje nebuvo jokių patvirtinančių įrodymų.
189.
Komisijos teigimu, ši dalis yra nepriimtina, nes iš tiesų Koehler siekia pakartotinio faktinių aplinkybių vertinimo.
b) Vertinimas
190.
Koehler kritika dėl Mougeot ir Sappi darbuotojo pareiškimų reikšmės man atrodo nepagrįsti.
191.
Atrodo, kad Koehler nekreipia dėmesio į tai, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 261–310 punktuose rėmėsi įrodymų visuma dėl kartelio susitikimų prieš 1993 m. rugsėjo arba spalio mėnesį. Nors, kaip Pirmosios instancijos teismas pripažino skundžiamo sprendimo 262 punkte, 1999 m. balandžio 14 d.Mougeot laiškas iš tiesų yra pagrindinis Komisijos įrodymas šiuo klausimu, šiame laiške pateiktus pareiškimus vis vien reikia vertinti atsižvelgiant į kitus Pirmosios instancijos teismo nagrinėtus įrodymus ir visų pirma Sappi ir AWA darbuotojo liudijimus. Be to, kaip Pirmosios instancijos teismas pažymėjo minėto sprendimo 264 punkte, nagrinėjamo laiško prasmė yra visiškai aiški ir jo turinys neprieštarauja jokiam įrodymui, kuris galėtų sukelti abejonių dėl viso dokumento įrodomosios vertės.
192.
Dėl Sappi darbuotojo liudijimo manau, kad nors jame nenurodytas laikotarpis, kai vyko nagrinėjami kartelio susitikimai, pasinaudodamas juo ir atsižvelgdamas į turimų įrodymų visumą, Pirmosios instancijos teismas galėjo nuspręsti, kad susitikimai galėjo prasidėti nuo 1993 m. vasario mėn., t. y. nuo minėto darbuotojo įdarbinimo datos.
193.
Galiausiai norėčiau pažymėti, kad, priešingai nei teigia Koehler, tai, jog nebuvo įrodyta, kad kartelio susitarimai dėl kainų galėjo būti sudaryti nuo 1992 m. sausio mėn., neleidžia daryti išvados, jog dėl šių susitarimų nebuvo susiderėta anksčiau nei 1993 m. spalio mėnesį.
194.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus man atrodo, kad iš Koehler pateiktų priekaištų negalima konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai iškraipė įrodymus. Taigi manau, kad nereikia nagrinėti kitų kaltinimų dėl teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimo.
195.
Tokiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui atmesti pirmą pagrindo dalį kaip nepagrįstą.
2. Dėl antros pagrindo dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su Koehler dalyvavimu iki 1993 m. spalio mėn. vykusiuose kartelio susitikimuose dėl Ispanijos rinkos, iškraipymu
a) Šalių argumentai
196.
Koehler teigimu, Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kuriais nustatytas jos dalyvavimas iki 1993 m. spalio mėn. vykusiuose kartelio susitikimuose dėl Ispanijos rinkos.
197.
Dėl 1992 m. vasario 17 d. susitikimo, susijusio su Ispanijos rinka, Pirmosios instancijos teismas negalėjo konstatuoti, kad Koehler dalyvavo šiame susitikime, nes 1992 m. vasario 17 d. pareiškime Sappi darbuotojas paminėjo tik „suinteresuotųjų šalių“ susitikimą ir nenurodė šalių pavadinimų. Pirmosios instancijos teismas tiksliai neišaiškino, dėl kokių priežasčių Koehler buvo apkaltinta dalyvavusi susitarime.
198.
Dėl 1992 m. liepos 16 d. susitikimo, susijusios su Ispanijos rinka, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, Koehler dalyvavimas jame nebuvo patvirtintas, nes, visų pirma, AWA tiesiogiai nepripažino tokio dalyvavimo.
199.
Komisija teigia, kad Koehler nesiremia įrodymų iškraipymu, o bando ginčyti Pirmosios instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą. Taigi šis pagrindas turėtų būti nepriimtinas.
b) Vertinimas
200.
Manau, kad pirmasis Koehler argumentas dėl jos dalyvavimo 1992 m. vasario 17 d. susitikime yra nepriimtinas.
201.
Atrodo, kad skundžiamo sprendimo 321 punkte pateiktas vertinimas, kuriuo buvo pritarta Komisijos tvirtinimui, kad Koehler buvo viena iš Sappi darbuotojo pažymoje nurodytų „suinteresuotųjų šalių“, yra faktinių aplinkybių vertinimas, kurio, kaip esu nurodęs, Teisingumo Teismas negali tikrinti nagrinėdamas apeliacinį skundą.
202.
Bet kuriuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šis kaltinimas yra priimtinas, manau, jog jis nepagrįstas. Iš tiesų, kaip aiškiai matyti iš skundžiamo sprendimo 169 ir 321 punktų, Pirmosios instancijos teismas aiškino minėtą apibūdinimą atsižvelgdamas į kitas šioje pažymoje darbuotojo pateiktas nuorodas. Minėtoje pažymoje šis darbuotojas savo viršininkui apibūdina situaciją, kurioje įmonė atsidūrė dėl neaiškaus Koehler ir Sarriopapel y Celulosa SA (toliau – Sarrió) elgesio. Tokiomis aplinkybėmis jis nurodo, kad „suinteresuotųjų šalių susitikimas“ įvyko tą pačią dieną. Dėl to ir atsižvelgdamas į pažymoje vartotas sąvokas manau, kad Pirmosios instancijos teismas iš tiesų galėjo nustatyti, kad Koehler dalyvavo šiame susitikime, neiškraipydamas akivaizdaus nagrinėjamo dokumento pobūdžio. Be to, nemanau, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo nurodyti priežastis, dėl kurių Koehler buvo apkaltinta dalyvavusi šiame susitarime.
203.
Manau, kad antrasis Koehler argumentas dėl dalyvavimo 1992 m. liepos 16 d. susitikime turėtų būti atmestas kaip nereikšmingas.
204.
Iš tiesų, kaip aiškiai matyti iš skundžiamo sprendimo 332 punkto, Pirmosios instancijos teismas savo vertinimą dėl Koehler dalyvavimo šiame susitikime visų pirma pagrindė M.B.G. (
60
) pareiškimais, o bendromis AWA pastabomis rėmėsi tik patvirtindamas pastaruosius pareiškimus. Taigi Koehler neginčija M.B.G. pareiškimų įrodomosios galios.
205.
Atsižvelgdamas į visas nurodytas aplinkybes, siūlau Teisingumo Teismas atmesti antrą pagrindo dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą.
3. Dėl trečios pagrindo dalies, pagrįstos įrodymų ir motyvų, susijusių su Koehler dalyvavimu 1992 ir 1993 m. pavasariais Paryžiuje vykusiuose susitikimuose, nebuvimu
a) Šalių argumentai
206.
Pagrįsdama šią pagrindo dalį, Koehler kritikuoja Pirmosios instancijos teismo vertinimą skundžiamo sprendimo 325 ir paskesniuose punktuose dėl jos dalyvavimo 1992 ir 1993 m. pavasariais vykusiuose dviejuose susitikimuose dėl Prancūzijos rinkos. Koehler teigia, kad nebuvo jokių įrodymų, kad jos darbuotojai buvo nuvykę į Paryžių dalyvauti kartelio susitikime 1993 m. pavasarį. Pirmosios instancijos teismo argumentai šiuo klausimu buvo tokie neapibrėžti, kad nebuvo įvykdyta pareiga motyvuoti. Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas nekonstatavo, kad 1992 m. pavasarį Koehler dalyvavo susitikime dėl Prancūzijos rinkos.
b) Vertinimas
207.
Manau, kad ši pagrindo dalis turėtų būti atmesta kaip nereikšminga. Iš tiesų skundžiamame sprendime dėl kaltinimų Koehler yra pateikta daug motyvų, kaip aiškiai matyti pastarojo sprendimo 320 punkte.
4. Dėl ketvirtos pagrindo dalies, susijusios su Koehler teisių į gynybą pažeidimu neatskleidus dokumento
a) Šalių argumentai
208.
Koehler kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad šis atlikdamas vertinimą naudojosi dokumentu, t. y. 1999 m. balandžio 30 d.AWA atsakymu į Komisijos prašymą pateikti informaciją, nors jai šis dokumentas nebuvo perduotas. Remdamasis šiuo dokumentu, Pirmosios instancijos teismas galėjo įrodyti Koehler dalyvavimą 1992 m. kovo 5 d. kartelio susitikime dėl Ispanijos rinkos.
b) Vertinimas
209.
Manau, kad ši pagrindo dalis turėtų būti atmesta kaip nepriimtina, atsižvelgiant į šios išvados 56 punkte nurodytus principus.
210.
Iš tiesų ši pagrindo dalis yra tik Pirmosios instancijos teismui Koehler jau pateikto pagrindo rašytinis pakartojimas (
61
) ir joje nenurodyta jokios teisės klaidos.
211.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 59 punkte (
62
) yra nustatęs, jog Koehler neįrodė aiškiai prašiusi Komisijos atskleisti įrodymus, kurie nebuvo įtraukti į tyrimo bylą. Be to, jis nurodė, kad Koehler per posėdį pripažino nepateikusi prašymo leisti susipažinti su tais dokumentais. Todėl Pirmosios instancijos teismas pripažino Koehler kaltinimą nepriimtinu.
212.
Atsižvelgdamas į anksčiau išdėstytas aplinkybes manau, kad Koehler pagrindas turėtų būti atmestas kaip iš dalies nereikšmingas, iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
C — Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Pirmosios instancijos teismas tariamai iškraipė įrodymus ir nurodė nepakankamus motyvus skundžiamame sprendime dėl „Bolloré“ padaryto pažeidimo trukmės
213.
Trečiuoju pagrindu Bolloré kaltina Pirmosios instancijos teismą iškraipius įrodymus, susijusius, pirma, su kartelio Europos lygiu egzistavimu nuo 1992 m. sausio mėn. ir, antra, su AEMCP oficialių susirinkimų paskirtimi.
1. Dėl pirmos pagrindo dalies, susijusios su AWA pareiškimų iškraipymu ir motyvų prieštaringumu
a) Šalių argumentai
214.
Pagrįsdama šią pagrindo dalį, Bolloré pateikia keturis kaltinimus.
215.
Pirma, Bolloré teigia, kad, pateikdama dokumentus, atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informaciją AWA nebūtų nurodžiusi informacijos apie oficialius AEMCP susirinkimus. Taigi nereikėtų vartoti tariamosios nuosakos skundžiamame sprendime. Tai reiškia, kad Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai iškraipė AWA pareiškimus.
216.
Antra, Bolloré teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog, paties Pirmosios instancijos teismo teigimu, pagrįsta abejonė turėtų būti aiškinama apeliančių naudai, keista, kad AWA pareiškimai vis tiek buvo pripažinti „esminiu“ įrodymu, kad kartelis Europos lygiu egzistavo nuo 1992 m. pradžios.
217.
Trečia, Bolloré teigia, kad skundžiamas sprendimas yra pagrįstas prieštaringais motyvais. Iš tiesų, nors Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 275 punkte nurodė, kad iš pačių AWA pareiškimų negalima daryti išvados, jog nagrinėjamas AEMCP susirinkimas buvo slapto susitarimo dėl kainų pagrindas, jis vis tiek nusprendė, kad tie pareiškimai yra esminis rodiklis, kad nuo 1992 m. Europos lygiu egzistavo kartelis.
218.
Ketvirta, Bolloré kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad šis skundžiamo sprendimo 274 punkte sujungė nacionalinius ir regioninius susitikimus bei AEMCP organizuotus susirinkimus dėl Europos, remdamasis tik tuo, kad Ciurichas minimas AWA pareiškimuose nurodytuose miestų sąrašuose.
b) Vertinimas
219.
Pirmąjį kaltinimą akivaizdžiai reikia atmesti kaip nepagrįstą, nes tai, kad Pirmosios instancijos teismas vartoja tariamąją nuosaką, negali būti pripažinta akivaizdžiai klaidingu AWA pareiškimų vertinimu.
220.
Manau, kad antrąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną. Vadovaujantis šios išvados 57 punkte išdėstytais principais, tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nuspręsti, kokią galią suteikti jam pateiktiems įrodymams, nebent ieškovas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė atitinkamą įrodymą. Šiuo atveju, pavadindamas minėtą pareiškimą „esminiu rodikliu“, Pirmosios instancijos teismas tiesiog nusprendė, kokią vertę, jo manymu, reikėtų suteikti AWA pareiškimams, o Bolloré neįrodė, kad šis vertinimas buvo akivaizdžiai klaidingas.
221.
Trečiasis kaltinimas dėl motyvų prieštaringumo, mano manymu, yra nepagrįstas. Nors vien AWA pareiškimais negalima įrodyti, koks buvo 1992 m. sausio 23 d. AEMCP susirinkimo tikslas, jie vis tiek galėjo būti pripažinti įrodymu. Kaip esu nurodęs, tai, kad Pirmosios instancijos teismas šį įrodymą pavadino „esminiu“, vykstant apeliacinio skundo nagrinėjimo procedūrai nėra Teisingumo Teismo kontrolės objektas.
222.
Ketvirtasis pagrindas akivaizdžiai turėtų būti atmestas kaip nepagrįstas. Perskaičius skundžiamo sprendimo 274 punktą, negalima daryti išvados, kad Pirmosios instancijos teismas „sujungė“ nacionalinius ir Europos lygio susitikimus, nurodydamas, kad Ciurichas buvo įtrauktas į ginčijamo sprendimo I priedo A lentelėje pateiktą miestų sąrašą. Pirmosios instancijos teismas tiesiog konstatavo šią faktinę aplinkybę ir Bolloré savo apeliaciniame skunde jos neginčija.
223.
Atsižvelgdamas į visa tai, siūlau Teisingumo Teismui atmesti trečiojo pagrindo pirmą dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
2. Dėl antros pagrindo dalies, pagrįstos įrodymų, susijusių su 1992 m. sausio 23 d.AEMCP oficialaus susirinkimo tariamai antikonkurenciniu tikslu, iškraipymu
a) Šalių argumentai
224.
Pagrįsdama šią pagrindo dalį, Bolloré pateikia tris kaltinimus.
225.
Pirma, Bolloré kaltina Pirmosios instancijos teismą skundžiamo sprendimo 295–304 punktuose nenurodžius įrodymų, kuriais remdamasis jis patvirtino, kad susitarimai dėl kainos pakėlimo Europos lygiu buvo sudaryti nuo 1992 m. sausio mėnesio.
226.
Antra, Bolloré, be kita ko, nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas niekur nenurodė, kokios įmonės prisipažino dalyvavusios kartelyje Europos lygiu nuo 1992 m. sausio mėnesio. Nė vienu iš neiškraipytų Mougeot, Sappi ir AWA pareiškimų negalima įrodyti, kad kartelio susitikimai Europos lygiu vyko nuo 1992 m. sausio mėnesio.
227.
Trečia, jokie įrodymai nepatvirtina, kad Copigraph dalyvavo nuo 1992 m. vasario mėn. Ispanijoje vykusiuose kartelio susitikimuose. Pirmosios instancijos teismas nepateikdamas įrodymų ir juos iškraipydamas sumaišė AEMCP susirinkimus Europos lygiu ir nacionalinius ir regioninius susitikimus.
228.
Komisija teigia, kad abi šio pagrindo dalys yra nepriimtinos, nes jomis siekiama pakartoti Pirmosios instancijos teismo įvykdytą faktinių aplinkybių vertinimą.
b) Vertinimas
229.
Manau, kad du pirmieji kaltinimai yra nepagrįsti. Iš tiesų tariamai nepakankamus Pirmosios instancijos teismo motyvus skundžiamo sprendimo 295, 304 ir 308 punktuose galima paaiškinti tuo, kad jis remiasi įrodymais, kurie jau buvo pateikti ir aptarti nagrinėjant AEMCP oficialius susirinkimus, įvykusius iki 1993 m. rugsėjo arba spalio mėnesiais.
230.
Taigi „įrodymai“, kuriais Pirmosios instancijos teismas remiasi skundžiamo sprendimo 295 ir 304 punktuose, buvo aptarti šio sprendimo 261–280 punktuose. Be to, „įmonės“, kurios prisipažino dalyvavusios kartelyje ir kurias Pirmosios instancijos teismas mini šio sprendimo 303 punkte, mano manymu, yra nurodytos skundžiamo sprendimo 272–279 punktuose, t. y. visų pirma AWA ir Sappi.
231.
Siūlyčiau Teisingumo Teismui trečiąjį kaltinimą pripažinti nereikšmingu, nes jis pagrįstas antriniais skundžiamo sprendimo motyvais.
232.
Tokiomis aplinkybėmis manau, kad trečiojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nereikšmingą, iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
233.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta, manau, kad Bolloré pateiktas trečiasis pagrindas yra iš dalies nereikšmingas, iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
X — Dėl apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu, nes Pirmosios instancijos teismas tariamai klaidingai įvertino baudos dydį
234.
Nurodydamos su savo padėtimi susijusius ypatumus, Koehler ir Divipa iš esmės kaltina Pirmosios instancijos teismą klaidingai įvertinus Komisijos joms paskirtos baudos dydį ir visiškai neatsižvelgus į vienodo požiūrio ir proporcingumo principus.
235.
Ginčijamame sprendime Komisija apeliančių padarytą pažeidimą kvalifikavo kaip labai sunkų. Atsižvelgdama į skirtingą atitinkamų įmonių dydį, Komisija skirtingai jas įvertino ir suskirstė į penkias kategorijas. Komisija pasinaudojo šių įmonių apyvartos dydžiu nuo prekių pardavimo EEE ir kitose rinkos dalyse savaiminio kopijavimo popieriaus sektoriuje. Komisija Koehler, kaip vidutinio dydžio rinkos dalyvę, priskyrė prie antrosios kategorijos kartu su Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (toliau – MHTP) ir Zanders Feinpapiere AG, tapusia M-real Zanders GmbH (toliau – Zanders). Komisija nustatė, kad Divipa reikia priskirti prie penktosios kategorijos, nes ji daugiausia vykdė pardavimus vienoje ar keliose EEE valstybėse.
236.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 486–497 ir 500–522 punktuose nusprendė, kad Komisijos atliktas Koehler ir Divipa paskirtos baudos dydžio įvertinimas atitiko proporcingumo ir vienodo požiūrio principus.
237.
Nagrinėdamas šiuos apeliacinius skundus, Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tik ar, patvirtindamas ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje Koehler ir Divipa paskirtoms baudoms apskaičiuoti Komisijos naudotus kriterijus, Pirmosios instancijos teismas padarė akivaizdžią klaidą arba pažeidė baudų skyrimą reglamentuojančius vienodo požiūrio ir proporcingumo principus.
A — Dėl „Koehler“ pateikto pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
1. Koehler argumentai
238.
Pagrįsdama šį pagrindą, Koehler palygina jai ir Zanders, MHTP bei AWA skirtas baudas. Iš esmės ji kaltina Pirmosios instancijos teismą ją įvertinus taip pat kaip ir šias įmones ir kaip Zanders ir MHTP priskiriant prie antrosios kategorijos, nors tarp jos ir minėtų įmonių buvo reikšmingų struktūros ir finansinių skirtumų.
239.
Pirma, ji kaltina Pirmosios instancijos teismą vertinant baudos dydį pripažinus nereikšminga aplinkybę, kad ji yra šeimos verslo įmonė, neturinti prieigos prie kapitalo rinkos, kitaip nei biržoje kotiruojamos įmonės.
240.
Antra, ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismą padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad Komisija neturėjo atsižvelgti į grupės, kuriai priklauso MHTP ir Zanders, apyvartą, nors jos atveju tai buvo padaryta.
241.
Trečia, Koehler teigia, kad ji buvo nubausta sunkiau nei AWA, nors pastaroji įmonė atliko kartelio organizatorės vaidmenį bei priklausė grupei ir todėl galėjo pasinaudoti jos bendrais finansiniais ištekliais.
2. Vertinimas
242.
Manau, kad Koehler pateikta kritika yra nepagrįsta. Mano manymu, Pirmosios instancijos teismas teisingai įvertino Komisijos diskrecijos įgyvendinimą, atsižvelgdamas į jai taikomus vienodo požiūrio principo laikymosi reikalavimus.
243.
Reikia priminti, kad Komisija turi plačią diskreciją dėl baudų apskaičiavimo metodo taikymo (
63
). Komisijos metodologiją šioje srityje nustatančiose gairėse yra numatytos lankstumo priemonės, suteikiančios jai galimybę vertinant pažeidimo sunkumą atsižvelgti į įvairius įrodymus, nepažeidžiant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies (
64
).
244.
Minėtos gairių 1 punkto A skirsnyje numatytos priemonės susijusios ne vien su pažeidimo pobūdžiu, jo poveikiu ar geografiniu dydžiu, bet ir su pačių įmonių savybėmis susijusiais įrodymais ir būtinybe užtikrinti sprendimo atgrasomąjį pobūdį (
65
).
245.
Kai pažeidimas pripažįstamas sunkiu arba labai sunkiu ir ypač kai jame dalyvauja daug įmonių, gairės suteikia Komisijai galimybę pakoreguoti baudą, nustatytą pagal pažeidimo sunkumą, siekiant atsižvelgti į specifinį kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo realų poveikį konkurencijai visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės.
246.
Be to, remiantis gairių 1 punkto A skirsniu, „vienodos bausmės už tokį patį elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų“.
247.
Nors gairės ir nėra teisės norma, kurios turi laikytis institucijos, Teisingumo Teismas vis tiek mano, kad Komisija negali nuo jų nukrypti, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos, pažeidimą (
66
).
248.
Kaip Pirmosios instancijos teismas priminė skundžiamo sprendimo 501 punkte, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos vertinamos vienodai, išskyrus atvejus, kai toks vertinimas gali būti objektyviai pateisinamas.
249.
Šio principo taikymas EB 81 straipsnio įgyvendinimo procedūrai, kai pažeidime dalyvavo daug įmonių, aptariamas gausioje teismo praktikoje.
250.
Primenu, kad nustatydama atitinkamoms įmonėms skiriamos baudos dydį vykstant šiai procedūrai Komisija turi plačią diskreciją. Gairės suteikia galimybę Komisijai apskaičiuojant baudą atsižvelgti į įvairius aspektus ir taip individualizuoti sankciją, atsižvelgiant į aptariamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienoje byloje būtų užtikrintas visiškas Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumas (
67
).
251.
Taip Bendrijos teismas tiesiogiai pripažino, kad, taikant gairėse pasirinktą metodą ir Komisijai vykdant Reglamente Nr. 17 jai suteiktus įgaliojimus, tenka neišvengiamai taikyti „šiek tiek skirtingą požiūrį“ į suinteresuotąsias įmones (
68
).
252.
Apeliaciniame skunde Koehler iš esmės teigia, kad Komisijos pasirinktas suskirstymas į grupes pažeidžia vienodo požiūrio principą, nes ji yra vertinama taip pat kaip ir įmonės, kurių situacija yra skirtinga, pavyzdžiui, Zanders arba MHTP.
253.
Padalijimas į grupes iš tiesų galėtų pažeisti vienodo požiūrio principą, jei dėl tokio metodo būtų užfiksuotas pagrindinis baudos dydis ir neatsižvelgiama į tai pačiai grupei priklausančių įmonių dydį.
254.
Vis dėlto Bendrijos teismas leido taikyti šį metodą, jei ribų nustatymas kiekvienai iš nustatytų kategorijų yra nuoseklus ir objektyviai pateisinamas. Jis pripažino, kad Komisija neprivalo užtikrinti, jog galutinis konkrečioms įmonėms jos apskaičiuotų baudų dydis atspindėtų vien suinteresuotųjų įmonių bendrosios apyvartos arba apyvartos nagrinėjamos prekės rinkoje skirtumus (
69
).
255.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 506–513 punktuose nagrinėjo, ar Komisijos pasirinktas suskirstymas į kategorijas iš tiesų buvo nuoseklus ir objektyviai pateisinamas.
256.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 506 ir 507 punktuose pirmiausia nurodė, kad nagrinėjamu atveju Komisijos suskirstymas į kategorijas buvo pagrįstas dviem kriterijais, t. y. prekės pardavimo apyvarta visoje EEE ir atitinkamų įmonių rinkos dalimi. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šių kriterijų naudojimas buvo visiškai pagrįstas, nes jie suteikė galimybę tinkamai įvertinti suinteresuotųjų įmonių santykinę svarbą rinkoje, ir apeliaciniame skunde Koehler to neginčijo. Be to, konstatavęs skaičių, kuriais rėmėsi Komisija, patikimumą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 513 punkte nusprendė, kad ši sistema yra nuosekli ir nediskriminacinė Koehler atžvilgiu.
257.
Toks vertinimas man atrodo visiškai aiškus ir be teisės klaidų.
258.
Manau, kad pirmasis Koehler argumentas yra nepagrįstas. Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentą dėl įmonės Koehler šeimos verslo pobūdžio, nes Komisijos įmonių kategorijoms nustatyti pasirinkti kriterijai remiasi tik savaiminio kopijavimo popieriaus pardavimo apyvarta ir suinteresuotųjų įmonių rinkos dalimis. Taigi kriterijai, kurių pagrįstumo apeliaciniame skunde Koehler neginčija, neleidžia atsižvelgti į suinteresuotųjų įmonių struktūros skirtumus. Dėl šios priežasties, net jei Koehler yra šeimos verslo įmonė, ji galėjo būti priskiriama prie atitinkamos kategorijos tik atsižvelgiant į jos apyvartos dalį parduodant savaiminio kopijavimo popierių, o šis kriterijus, kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamo sprendimo 495 punkte, neleido jos priskirti prie smulkiųjų sektoriaus įmonių.
259.
Teisingumo Teismui siūlau atmesti ir antrąjį Koehler pateiktą argumentą. Mano manymu, yra akivaizdu, kad Pirmosios instancijos teismas negali reikalauti, jog skirstydama į kategorijas MHTP ir Zanders Komisija būtų turėjusi atsižvelgti į visos grupės, kuriai jos priklauso, apyvartą, nes, kaip aiškiai matyti iš skundžiamo sprendimo 478 punkto, Komisija nerado pakankamai įrodymų, kad inkriminuotų šių įmonių pažeidimą minėtoms grupėms.
260.
Galiausia manau, kad trečiasis argumentas taip pat neturi pagrindo. Kaip buvo nurodyta, Komisijos nusprendė paskirstyti įmones į kategorijas remdamasi tik santykine jų svarba nagrinėjamoje rinkoje ir nepaisydama jų struktūros bei elgesio skirtumų. Tokiomis aplinkybėmis šiame procedūros etape nebuvo galima atsižvelgti į tai, kad AWA buvo pagrindinė kartelio koordinatorė ir priklausė grupei. Vis dėlto tai nereiškia, kad taikydama pasirinktą metodą Komisija turėjo nustatyti baudos dydį pagal skaičiavimus, paremtus vien įmonių apyvarta, ir neatsižvelgdama į kiekvienai suinteresuotajai įmonei būdingas individualias aplinkybes. Kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamo sprendimo 493 punkte, į Koehler ir AWA dydžio bei bendrųjų išteklių skirtumus Komisija atsižvelgė baudos padidinimo atgrasymo tikslais etape. Be to, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 418–424 punktų, į AWA atliktą iniciatoriaus vaidmenį Komisija atsižvelgė vertindama sunkinančių aplinkybių buvimą.
261.
Atsižvelgdamas į visas nurodytas aplinkybes, manau, kad Pirmosios instancijos teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo įvertindama Koehler skirtos baudos dydį.
262.
Dėl to siūlau Teisingumo Teismui atmesti Koehler pateiktą pagrindą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo kaip nepagrįstą.
B — Dėl „Divipa“ ir „Koehler“ pateikto pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
1. Šalių argumentai
263.
Iš apeliacinio skundo suprantu, kad, Divipa teigimu, jai paskirta bauda yra neproporcinga pažeidimo sunkumui, jos dalyvavimui darant pažeidimą, finansiniam pajėgumui ir smulkiojo platintojo statusui.
264.
Pirma, Divipa manymu, Pirmosios instancijos teismas pažeidė proporcingumo principą kvalifikuodamas pažeidimą kaip labai sunkų, nors ji nedalyvavo kartelyje Europos lygiu ir jos dalyvavimas, o ji dalyvavo ne visuose kartelio susitikimuose, susijusiuose su Ispanijos rinka, truko trumpiau nei metus.
265.
Antra, Divipa kaltina Pirmosios instancijos teismą neatsižvelgus į nuo kitų įmonių ją skiriančią aplinkybę, t. y. jos platintojo statusą.
266.
Trečia, ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas negali patvirtinti Komisijos sprendimų, kuriais nustatant baudos dydį neatsižvelgiama į suinteresuotosios įmonės ekonomines galimybes. Divipa atveju iš jos ieškinyje pateiktų duomenų aiškiai matyti baudos sumokėjimo finansinės pasekmės.
267.
Koehler kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus proporcingumo principą ir vertinant baudos apskaičiavimą nepaisius neteisėtais pripažintų veiksmų skirtumų. Šiuo klausimu Koehler kritikuoja skundžiamo sprendimo 486–497 punktuose pateiktą Pirmosios instancijos teismo vertinimą. Ji nurodo, kad suma, kurią galima gauti iš biržoje kotiruojamos įmonės, yra daug didesnė nei suma, kurios reikia norint užtikrinti atgrasomąjį poveikį tiesioginės prieigos prie kapitalo rinkos neturinčiai šeimos verslo įmonei.
2. Vertinimas
a) Dėl Divipa pateiktų argumentų
268.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką baudos proporcingumą reikia vertinti atsižvelgiant į pažeidimo aplinkybių visumą, o ypač jo sunkumą ir trukmę, antikonkurencinio poveikio rinkai apimtį, nukentėjusių vartotojų arba konkurentų interesus ir atitinkamos įmonės finansines galimybes (
70
).
269.
Grįsdama savo apeliacinį skundą, Divipa teigia, kad jai paskirta bauda yra neproporcinga pažeidimo sunkumui ir trukmei, jos dalyvavimui darant pažeidimą, finansinėms galimybėms ir platintojo statusui.
270.
Pirma, nepaisydamas skundžiamo sprendimo neaiškumo šiuo klausimu, manau, kad du pirmus Divipa argumentus reikia atmesti.
271.
Esu konstatavęs, kad Pirmosios instancijos teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad Divipa dalyvavo kartelyje Europos lygiu ir kartelio susitikimuose dėl Ispanijos rinkos nuo 1992 m. kovo mėn. iki 1995 m. sausio mėnesio. Taigi Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti pažeidus proporcingumo principą ir neteisėtai apkaltinus Divipa dalyvavus kartelyje Europos lygiu, taip pat dėl to kvalifikavus pažeidimą kaip labai sunkų, o ne sunkų. Taigi šiems, su pažeidimo kvalifikavimu susijusiems, teiginiams, kuriais Divipa remiasi pagrįsdama proporcingumo principo pažeidimą, negalima pritarti.
272.
Be to, pateikdama argumentus Divipa neatsižvelgė į svarstymus, kuriuos Komisija įvertino nustatydama baudos dydį ir dėl kurių ji nustatė proporcingai mažesnę baudą nei tos, kurios buvo paskirtos kitoms įmonėms. Šiuo klausimu reikia nurodyti ginčijamo sprendimo 408 punktą, kuriame Komisija nustatė, kad Divipa reikia priskirti prie penktosios kategorijos, atsižvelgiant į tai, kad ji vykdo pardavimą tik vienoje ar keliose EEE valstybėse, ir 416 punktą, kuriame Komisija atsižvelgė į Divipa dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, kitaip nei kitoms įmonėms padidindama jai skirtą baudą 25 procentais.
273.
Galiausiai nesuprantu, kodėl Divipa platintojo statusas turėtų daryti poveikį jai paskirtos baudos dydžiui.
274.
Antra, manau, kad trečiasis Divipa argumentas, kad buvo neatsižvelgta į jos finansines galimybes, yra nepriimtinas. Atsižvelgiant į šios išvados 55 punkte nurodytus principus, Divipa Teisingumo Teisme negali pirmą kartą pateikti argumentų, kurių nebuvo pateikusi Pirmosios instancijos teisme.
275.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, siūlau Teisingumo Teismui atmesti Divipa argumentus kaip iš dalies nepriimtinus ir iš dalies nepagrįstus.
b) Dėl Koehler pateiktų argumentų
276.
Manau, kad Koehler pateiktus argumentus taip pat reikia atmesti.
277.
Iš tiesų, priešingai nei teigia Koehler, negalima daryti išvados, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas, ar buvo pažeistas proporcingumo principas, „nepaisė“ šios ir kitų įmonių struktūros ir finansinių skirtumų. Pirmosios instancijos teismui Koehler nurodė, kad jai paskirta bauda buvo neproporcinga jos ekonominei galiai (
71
). Šiuo klausimu ji pateikė procentinių dalių, kurias atspindi baudos, palyginimą su bendra atitinkamų įmonių apyvarta (
72
).
278.
Skundžiamo sprendimo 494 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad tokio palyginimo nepakanka, kad būtų nustatytas neproporcingas Koehler paskirtos baudos pobūdis. Iš tiesų, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kurią Pirmosios instancijos teismas priminė savo sprendimo 468 punkte, tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas vien pagal įmonių bendrą apyvartą. Kaip esu nurodęs, baudos proporcingumas turi būti įvertintas atsižvelgiant į pažeidimo aplinkybių visumą, o ypač jo sunkumą ir trukmę, antikonkurencinio poveikio apimtį, nukentėjusių vartotojų arba konkurentų interesus, taip pat atitinkamos įmonės finansines galimybes.
279.
Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti pažeidus proporcingumo principą, nes, kaip pažymima skundžiamo sprendimo 495 punkte, Koehler nepateikė jokių įrodymų, kad pagrindinis jai paskirtos baudos dydis buvo per didelis, palyginti su jos specifiniu dydžiu.
280.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad Koehler pateiktus argumentus reikia atmesti kaip nepagrįstus.
281.
Atsižvelgdamas į visus nurodytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui atmesti pagrindą dėl proporcingumo principo pažeidimo kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
XI — Dėl apeliacinių skundų pagrindo dėl su lengvinančių aplinkybių vertinimu susijusio motyvavimo nebuvimo skundžiamame sprendime
282.
Ginčijamame sprendime Komisija nenustatė jokių atitinkamų įmonių atsakomybę lengvinančių aplinkybių.
283.
Pirmosios instancijos teisme Divipa teigė, kad Komisija jos atveju turėjo pripažinti buvus lengvinančią aplinkybę dėl neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimo praktikoje. Remdamasis skundžiamo sprendimo 618–626, 628, 629 ir 635 punktuose išdėstytais motyvais, Pirmosios instancijos teismas šį argumentą atmetė.
284.
Apeliaciniame skunde Divipa teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė savo pareigos motyvuoti.
A — Šalių argumentai
285.
Divipa teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė savo pareigos motyvuoti neįrodydamas vieno iš argumentų, kuriais jis pagrindė sprendimą atmesti kaltinimą. Ji turi omenyje skundžiamo sprendimo 629 punkto paskutiniame sakinyje pateiktą nuorodą į jos gautą „naudą“.
286.
Divipa pateikia tokį tekstą:
„Be to, vien aplinkybės, kad ji galėjo nevisiškai laikytis sudarytų susitarimų, jei tai būtų įrodyta, nepakanka įpareigoti Komisiją pripažinti Divipa atžvilgiu lengvinančias aplinkybes. Ieškovė, vykdydama daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, paprasčiausia galėjo mėginti išnaudoti kartelį savo pačios naudai.“ (
73
)
B — Vertinimas
287.
Kaip ir Komisija manau, kad Divipa pateiktas pagrindas yra nereikšmingas. Iš tiesų jos nurodytas motyvas yra tik antrinis, kaip patvirtina Pirmosios instancijos teismo vartojamas jungtukas „be to“ ir tariamoji nuosaka.
288.
Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 629 punkte pateiktų dviejų pirmųjų pagrindų visiškai pakanka, kad būtų atsakyta į Divipa apeliaciniame skunde pateiktą argumentą ir kad jis būtų atmestas.
XII — Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo pasekmių
289.
Kaip esu nurodęs, siūlau Teisingumo Teismui panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kurioje Pirmosios instancijos teismas nepanaikino ginčijamo sprendimo dalies, kurioje remiamasi įrodymais, kuriais Bolloré kaltinama tiesiogiai ir asmeniškai padariusi pažeidimą.
290.
Kadangi, mano manymu, šioje bylos stadijoje tai galima padaryti, siūlau Teisingumo Teismui, vadovaujantis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąja pastraipa, pačiam paskelbti galutinį sprendimą dėl Bolloré Pirmosios instancijos teisme pateikto pagrindo, susijusio su jos teisės į gynybą pažeidimu.
291.
Atsižvelgdamas į šios išvados 81–137 punktuose pateiktą vertinimą, siūlau Teisingumo Teismui panaikinti ginčijamo sprendimo dalį, kurioje remiamasi įrodymais, kuriais Bolloré kaltinama tiesiogiai ir asmeniškai padariusi pažeidimą.
XIII — Dėl bylinėjimosi išlaidų
292.
Siūlau Teisingumo Teismui priimti sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąją pastraipą ir 69 straipsnio 2 ir 3 dalis.
293.
Visi Koehler ir Divipa reikalavimai buvo atmesti. Taigi siūlau Teisingumo Teismui nurodyti joms padengti savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
294.
Daugelis Bolloré reikalavimų buvo atmesti. Taigi siūlau Teisingumo Teismui nurodyti jai padengti 50% savo ir Komisijos bylinėjimo išlaidų.
XIV — Išvada
295.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti:
„1)
Dėl teisės klaidos panaikinti tą 2007 m. balandžio 26 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bolloré ir kt. prieš Komisiją (T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ir T-136/02) dalį, kurioje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad dėl Europos Bendrijų Komisijos padaryto Bolloré SA teisės į gynybą pažeidimo nereikia panaikinti 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2004/337/EB, susijusio su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byloje COMP/E-1/36.212 – Savaiminio kopijavimo popierius), dalies, kurioje Bolloré SA pripažįstama asmeniškai ir tiesiogiai dalyvavusi darant pažeidimą.
2)
Panaikinti Sprendimo 2004/337/EB dalį, kurioje Bolloré SA kaltinama asmeniškai ir tiesiogiai dalyvavusi darant pažeidimą.
3)
Atmesti bylose Papierfabrik August Koehler prieš Komisiją (C-322/07 P) ir Distribuidora Vizcaína de Papeles prieš Komisiją (C-338/07 P) pateiktus apeliacinius skundus.
4)
Byloje C-327/07 P nurodyti Bolloré SA padengti 50% savo ir Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimo išlaidų. Pastaroji turi sumokėti 50% savo bylinėjimo išlaidų.
5)
Bylose C-322/07 P ir C-338/07 P nurodyti Papierfabrik August Koehler AG ir Distribuidora Vizcaína de Papeles SL padengti savo ir Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.“
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ir T-136/02, Rink. p. II-947 (toliau – skundžiamas sprendimas).
(
3
)	2001 m. gruodžio 20 d. Sprendimas, susijęs su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/36.212 – Savaiminio kopijavimo popierius) (OL L 115, 2004, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).
(
4
)	1962 m. vasario 6 d. Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeistas 1999 m. birželio 10 d. Reglamentu Nr. 1216/1999 (OL L 148, p. 5, toliau – Reglamentas Nr. 17). Reikia pažymėti, kad šis reglamentas buvo pakeistas 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
(
5
)	Baudų nustatymo, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, metodo gairės (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171).
(
6
)	OL C 207, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo.
(
7
)	OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas.
(
8
)	1998 m. gegužės 28 d. Sprendimas Deere prieš Komisiją (C-7/95 P, Rink. p. I-3111, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
9
)	2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas JCB Service prieš Komisiją (C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 114 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
10
)	Visų pirma žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 51 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
11
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK prieš Tarybą (C-229/05 P, Rink. p. I-439, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
12
)	Minėtas sprendimas JCB Service prieš Komisiją (106 ir 107 punktai ir juose nurodyta teismo praktika) ir 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimas SGL Carbon prieš Komisiją (C-328/05 P, Rink. p. I-3921, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
13
)	Visų pirma žr. minėtus sprendimus JCB Service prieš Komisiją (106 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir SGL Carbon prieš Komisiją (41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
14
)	Žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Baustahlgewebe prieš Komisiją (C-185/95 P, Rink. p. I-8417, 128 punktas); 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą British Sugar prieš Komisiją (C-359/01 P, Rink. p. I-4933, 47 punktas); 2005 birželio 28 d. Sprendimą Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 244 punktas) ir 2007 m. vasario 8 d. Sprendimą Groupe Danone prieš Komisiją (C-3/06 P, Rink. p. I-1331, 69 punktas).
(
15
)	Visų pirma žr. minėtus sprendimus Baustahlgewebe prieš Komisiją (129 punktas); British Sugar prieš Komisiją (48 punktas) ir Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (245 punktas).
(
16
)	Žr. minėtą sprendimą PKK ir KNK prieš Tarybą (35 punktas).
(
17
)	Visų pirma žr. minėtus sprendimus JCB Service prieš Komisiją (108 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir PKK ir KNK prieš Tarybą (37 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
18
)	Visų pirma žr. minėtą sprendimą Baustahlgewebe prieš Komisiją (19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
19
)	Ten pat (21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
20
)	2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją (T-191/98, T-212/98–T-214/98, Rink. p. II-3275, 196 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją (T-86/95, Rink. p. II-1011, 447 punktas).
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Mo och Domsjö prieš Komisiją (T-352/94, Rink. p. II-1989, 74 punktas).
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją (T-126/99, Rink. p. II-2427, 49 punktas) ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Honeywell prieš Komisiją (T-209/01, Rink. p. II-5527, 49 punktas).
(
23
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija ir Prancūzija prieš TF1 (C-302/99 P ir C-308/99 P, Rink. p. I-5603, 26–29 punktai) ir 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą EDP prieš Komisiją (T-87/05, Rink. p. II-3745, 144 punktas).
(
24
)	Šiuo klausimu Bolloré nurodo Teisingumo Teismo sprendimus, priimtus bylose Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją (1993 m. kovo 31 d. Sprendimas, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ir C-125/85–129/85, Rink. p. I-1307); Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją (2000 m. kovo 16 d. Sprendimas, C-395/96 P ir C-396/96 P, Rink. p. I-1365) ir ARBED prieš Komisiją (2003 m. spalio 2 d. Sprendimas, C-176/99 P, Rink. p. I-10687); taip pat Pirmosios instancijos teismo sprendimus bylose CB ir Europay prieš Komisiją (1994 m. vasario 23 d. Sprendimas, T-39/92 ir T-40/92, Rink. p. II-49) ir Schneider Electric prieš Komisiją (2002 m. spalio 22 d. Sprendimas, T-310/01, Rink. p. II-4071).
(
25
)	2000 m. kovo 28 d. Sprendimas Krombach (C-7/98, Rink. p. I-1935, 25 ir 26 punktai).
(
26
)	Visų pirma žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją (C-403/04 P ir C-405/04 P, Rink. p. I-729, 115 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
27
)	ES 6 straipsnio 2 dalyje patvirtinta ši teismo praktika, nes pagal šią nuostatą „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai“.
(
28
)	Teisingumo Teismas nusprendė, jog Komisija, atlikdama savo funkcijas, o visų pirma per administracines procedūras, kurios gali pasibaigti sankcijų paskyrimu, pirmiausia vienkartinių arba periodinių baudų, privalo užtikrinti teisę į gynybą (visų pirma žr. 1979 m. vasario 13 d. Sprendimą Hoffman-La Roche prieš Komisiją (85/76, Rink. p. 461, 9 punktas); 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Michelin (322/82, Rink. p. 3461, 7 punktas); 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Hoechst prieš Komisiją (46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859, 15 punktas); 1989 m. spalio 18 d. Sprendimą Orkem prieš Komisiją (374/87, Rink. p. 3283, 32 ir 33 punktai); minėtus sprendimus Krombach (25 ir 26 punktai) ir ARBED prieš Komisiją (19 punktas). Ši teisė privalo būti užtikrinta visos administracinės procedūros metu ir atliekant parengtinį tyrimą, nes šis tyrimas gali būti lemiamas pateikiant įmonių veiksmų neteisėtumo įrodymų (visų pirma žr. minėtus sprendimus Hoechst prieš Komisiją (15 punktas) ir Orkem prieš Komisiją (33 punktas).
(
29
)	Visų pirma žr. minėtą sprendimą Groupe Danone prieš Komisiją (68 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamentą Nr. 99/63/EEB dėl Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyto šalių išklausymo (OL 127, 1963, p. 2268) ir priėmus Reglamentą Nr. 1/2003 pakeistą 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal Sutarties 81 ir 82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81).
(
31
)	Visų pirma žr. minėtą sprendimą Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją (66 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
32
)	Pagal šią nuostatą „prieš priimdama 2, 3, 6, 7, 8, 15 ir 16 straipsniuose numatytus sprendimus, Komisija suteikia įmonėms arba įmonių asociacijoms galimybę išsakyti savo nuomonę tais klausimais, kuriems prieštarauja Komisija“.
(
33
)	1983 m. birželio 7 d. Sprendimas Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją (100/80–103/80, Rink. p. 1825, 10 ir 14 punktai).
(
34
)	Visų pirma žr. minėtus sprendimus Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją (14 ir 15 punktai); ARBED prieš Komisiją (20 ir 21 punktai ir juose nurodyta teismų praktika) ir Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją (142–146 punktai).
(
35
)	Šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimą BAT ir Reynolds prieš Komisiją (142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487, 70 punktas).
(
36
)	Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „Komisija raštu praneša įmonėms ir įmonių asociacijoms apie joms pateiktus kaltinimus. Pranešimas siunčiamas kiekvienai iš jų arba bendram jų paskirtam atstovui“. Pagal minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalį „vienkartinė arba periodinė bauda įmonei arba įmonių asociacijai gali būti paskirta tik jei buvo pateiktas 1 dalyje numatytos formos pranešimas apie kaltinimus“. Reglamento Nr. 99/63 4 straipsnyje nustatyta, kad „Komisija savo sprendimuose prieš įmones arba įmonių asociacijas, kurioms jie skirti, gali remtis tik kaltinimais, dėl kurių pastarosios turėjo galimybę išreikšti savo nuomonę“.
(
37
)	Pirmosios instancijos teismas nurodo minėtus Teisingumo Teismo sprendimą Komisija ir Prancūzija prieš TF1 (26–29 punktai) ir Pirmosios instancijos teismo sprendimą EDP prieš Komisiją (144 punktas).
(
38
)	Pažymėta mano.
(
39
)	Visų pirma žr. 1974 m. spalio 23 d. Sprendimą Transocean Marine Paint prieš Komisiją (17/74, Rink. p. 1063, 21 punktas).
(
40
)	Minėtas sprendimas Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją (30 punktas). Taip pat žr. 1983 m. spalio 25 d. Sprendimą AEG-Telefunken prieš Komisiją (107/82, Rink. p. 3151, 30 punktas).
(
41
)	15 ir 16 punktai.
(
42
)	1996 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją (T-24/93–T-26/93 ir T-28/93, Rink. p. II-1201, 35 punktas).
(
43
)	Minėtas Teisingumo Teismo sprendimas Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją (141–150 punktai).
(
44
)	1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ARBED prieš Komisiją (T-137/94, Rink. p. II-303).
(
45
)	Minėtas Teisingumo Teismo sprendimas ARBED prieš Komisiją (22–25 punktai).
(
46
)	2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Courage ir Crehan (C-453/99, Rink. p. I-6297, 24–28 punktai) ir 2006 m. liepos 13 d. Sprendimas Manfredi ir kt. (C-295/04–C-298/04, Rink. p. I-6619, 39, 58–61 punktai ir juose nurodyta teismo praktika). Savo sprendimuose Teisingumo Teismas priminė, kad EB 81 straipsnio 1 dalis, kaip ir EB 82 straipsnis, turi tiesioginį poveikį santykiams tarp asmenų ir teisės subjektams sukuria teises, kurias nacionaliniai teismai turi saugoti. Teisingumo Teismo teigimu, tai apima teisės subjektų teisę būti apsaugotiems nuo žalingo poveikio, kurį gali sukelti niekinis ir negaliojantis kartelis.
(
47
)	Mano manymu, tokie atvejai yra gana reti ir susiję tik su vertikaliais karteliais, kai pažeidimą organizuojanti įmonė imasi vienašalių veiksmų, pavyzdžiui, minimalią tiekėjų taikomą perpardavimo kainą nustatančio aplinkraščio platinimas.
(
48
)	COM (2008), 165 galutinis. Ši baltoji knyga išleista išleidus žaliąją knygą dėl ieškinių dėl žalos, patirtos pažeidus EB antimonopolines taisykles (COM (2005), 672 galutinis) ir 2007 m. balandžio 25 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl šios žaliosios knygos.
(
49
)	Pažymėta mano.
(
50
)	Žr. 2007 m. vasario 28 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Grecu prieš Rumuniją 62 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką. Tokios išvados matyti iš Europos žmogaus teisių teismo 1978 m. birželio 28 d. Sprendimo König prieš Vokietiją, serija A, Nr. 27; 1982 m. spalio 18 d. Sprendimo Le Compte, Van Leuven ir De Meyere, serija A, Nr. 54 ir 1983 m. spalio 24 d. Sprendimo Albert ir Le Compte prieš Belgiją, serija A, Nr. 68. Tai a fortiori taikoma baudžiamosios teisės srityje, nes EŽTK 6 straipsnyje nustatomi švelnesni civilinio pobūdžio ginčų reikalavimai, palyginti su baudžiamųjų kaltinimų reikalavimais.
(
51
)	1980 m. spalio 29 d. Sprendimas van Landewyck ir kt. prieš Komisiją (209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125). Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Komisija, nors ir turi laikytis Bendrijos teisės nustatytų procesinių garantijų <…>, vis dėlto negali būti pripažinta „teismu“ (EŽTK) 6 straipsnio prasme.“
(
52
)	C-199/92 P, Rink. p. I-4287.
(
53
)	150 punktas. Europos žmogaus teisių teismas taiko tris kriterijus, pagal kuriuos nustatoma, ar kaltinimas yra susijęs su baudžiamąja teise, t. y.: kvalifikavimas pagal atitinkamos valstybės vidaus teisę, baudžiamąjį ir atgrasomąjį sankcijos pobūdį ir paskirtos sankcijos griežtumą (žr. 1976 m. lapkričio 23 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimą Engel ir kt. prieš Nyderlandus, serija A, Nr. 22). Konkrečiau kalbant, teismas taikė tokį administracinių sankcijų, iš kurių ne viena buvo skirta nacionalinių konkurencijos valstybės institucijų, vertinimą (žr. 1992 m. vasario 27 d. Sprendimą bendrovė Stenuit prieš Prancūziją, serija A, Nr. 232-A).
(
54
)	29 punktas. Taip pat žr. minėtus sprendimus Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją (116 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją (C-120/06 P ir C-121/06 P, Rink. p. I-6513, 212 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
55
)	Žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375, 188 punktas); 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Thyssen Stahl prieš Komisiją (C-194/99 P, Rink. p. I-10821, 156 punktas) ir minėtą sprendimą Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją (117–122 punktai).
(
56
)	Žr. minėtą sprendimą Baustahlgewebe prieš Komisiją (58 punktas) ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Komisija prieš Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Rink. p. I-4125, 86 punktas).
(
57
)	Žr. minėtą sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappj ir kt. prieš Komisiją (51–523 punktai) ir 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją (T-67/00, T-68/00, T-71/00 ir T-78/00, Rink. p. II-2501, 179 ir 180 punktai ir juose nurodyta teismo praktika.
(
58
)	55–57 punktai.
(
59
)	Žr. minėtą sprendimą Orkem prieš Komisiją.
(
60
)	Iš skundžiamo sprendimo 181 punkto matyti, kad M. B. G., veikdama Unipapel vardu, buvo Sappi atstovė Portugalijoje
(
61
)	Koehler ieškinio 83–89 punktai.
(
62
)	Šis klausimas nagrinėjamas dėl antrojo pagrindo, pagrįsto teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu neperdavus dokumentų, kurių nėra pastoviosios atminties kompaktiniame diske pateiktoje tyrimo byloje.
(
63
)	2006 m. birželio 29 d. Sprendimas SGL Carbon prieš Komisiją (C-308/04 P, Rink. p. I-5977, 46 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
64
)	Ten pat.
(
65
)	Komisija gali remtis įvairiais požymiais, kuriuos pats Teisingumo Teismas yra nustatęs savo praktikoje. Ji gali įvertinti pažeidimo sunkumą, atsižvelgdama į konkrečias bylos aplinkybes ir inkriminuojamų veiksmų teisinį ir ekonominį kontekstą. Nagrinėdama konkurencijos apribojimų pobūdį Komisija gali atsižvelgti į susitarimo turinį, trukmę, skaičių, intensyvumą ir geografinę apimtį, taip pat su juo susijusių prekių vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į susitarimo šalių santykinę svarbą rinkoje, visų pirma nagrinėdama jų rinkos dalį, dydį, elgesį ir vaidmenį sudarant susitarimą. Be to, Komisija gali išnagrinėti padėtį rinkoje pažeidimo padarymo metu ir atsižvelgti į žalą ekonominei viešajai tvarkai. Galiausiai ji gali atsižvelgti į riziką, kurią nagrinėjamas susitarimas sukėlė Bendrijos uždaviniams (žr. 1970 m. liepos 15 d. Sprendimą ACF Chemiefarma prieš Komisiją (41/69, Rink. p. 661, 176 punktas); 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją (40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 612 punktas); 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Ferriere Nord prieš Komisiją (C-219/95 P, Rink. p. I-4411, 38 punktas) ir minėtus sprendimus Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją (90 ir 91 punktai ir juose nurodyta teismo praktika) ir Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (241 ir 242 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
(
66
)	Minėtas sprendimas JCB Service prieš Komisiją (207 ir 208 punktai ir nurodyta teismo praktika).
(
67
)	2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Jungbunzlauer prieš Komisiją (T-43/02, Rink. p. II-3435 (238 punktas).
(
68
)	Ten pat.
(
69
)	2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas LR AF 1998 prieš Komisiją (T-23/99, Rink. p. II-1705, 278 punktas).
(
70
)	Visų pirma žr. 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Tetra Pak prieš Komisiją (T-83/91, Rink. p. II-755, 240 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ir T-335/94, Rink. p. II-931, 1215 punktas).
(
71
)	Žr. jos ieškinio 48 punktą.
(
72
)	Žr. jos ieškinio 56 ir 57 punktų lenteles.
(
73
)	Pažymėta mano.