GENERALINIO ADVOKATO
ANTHONY MICHAEL COLLINS IŠVADA,
pateikta 2022 m. spalio 6 d.(1)
Byla C‑339/21
Colt Technology Services SpA,
Wind Tre SpA,
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA
prieš
Ministero della Giustizia,
Ministero dello Sviluppo Economico,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Cagliari,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Roma,
Procura Generale della Repubblica presso Corte d’appello di Reggio Calabria,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Locri
(Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva (ES) 2018/1972 – 13 straipsnis – Su bendruoju leidimu siejamos sąlygos – Nediskriminavimo, proporcingumo ir skaidrumo principai – Leidimas kompetentingų teisminių institucijų reikalavimu teisėtai perimti informaciją – Kompensacija – Visiškas elektroninių ryšių paslaugų teikėjų patirtų sąnaudų kompensavimas“
I.      Įvadas
1.        Ar valstybės narės privalo elektroninių ryšių paslaugų teikėjams visiškai kompensuoti sąnaudas, kurių šie patiria sudarydami sąlygas kompetentingoms nacionalinėms institucijoms perimti elektroninius pranešimus? Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) užduoda šį klausimą visų pirma remdamasi 2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas(2).
II.      Svarbios teisės nuostatos
A.      Europos Sąjungos teisė
2.        Direktyvos 2018/1972 preambulėje, be kita ko, nustatyti šie tikslai:
„5)      šia direktyva sukuriama teisinė sistema, skirta užtikrinti laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas laikantis tik šioje direktyvoje nustatytų sąlygų ir laikantis apribojimų, išplaukiančių iš Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 52 straipsnio 1 dalimi [dalies], ypač priemonių dėl viešosios politikos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos, ir ji atitinka Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 52 straipsnio 1 dalį;
6)      šia direktyva nedaromas poveikis kiekvienos valstybės narės galimybei imtis būtinų priemonių siekiant užtikrinti savo esminių saugumo interesų apsaugą, apsaugoti viešąją tvarką ir visuomenės saugumą bei leisti vykdyti nusikalstamų veikų tyrimą, atskleidimą ir baudžiamąjį persekiojimą už jas, atsižvelgiant į tai, kad bet koks naudojimosi Chartijoje – visų pirma jos 7, 8 ir 11 straipsniuose – nustatytomis teisėmis ir laisvėmis apribojimas, pavyzdžiui, su duomenų tvarkymu susiję apribojimai, turi būti numatyti teisėje, turi nepažeisti tų teisių ir laisvių esmės ir jų atžvilgiu turi būti taikomas proporcingumo principas pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį.“
3.        Direktyvos 2018/1972 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva nedaromas poveikis:
<…>
c)      veiksmams, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos bei viešojo saugumo tikslais ir gynybos srityje;
<…>“
4.        Direktyvos 2018/1972 13 straipsnio „Su bendruoju leidimu ir radijo spektro bei numeracijos išteklių naudojimo teisėmis siejamos sąlygos ir specifiniai įpareigojimai“ 1 dalyje nustatyta:
„Bendrajam leidimui teikti elektroninių ryšių tinklus arba paslaugas, radijo spektro naudojimo teisėms ir numeracijos išteklių naudojimo teisėms gali būti taikomos tik I priede išvardytos sąlygos. Tokios sąlygos turi būti nediskriminacinės, proporcingos ir skaidrios. <…>“
5.        I priedas pavadintas „Sąlygų, kurios gali būti nustatomos bendriesiems leidimams, radijo spektro naudojimo teisėms ir numeracijos išteklių naudojimo teisėms, sąrašas“. I priedo A dalyje nustatytos „bendrosios sąlygos, kurias galima nustatyti bendrajam leidimui“, joje numatyta:
„<…>
4.      Leidimas kompetentingoms nacionalinėms institucijoms teisėtai perimti informaciją pagal Reglamentą (ES) 2016/679 ir Direktyvą 2002/58/EB.
<…>“
B.      Italijos teisė
6.        2003 m. rugpjūčio 1 d. decreto legislativo no 259 – Codice delle comunicazioni elletronique (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, Nr. 214, 2003 m. rugsėjo 15 d.; Įstatyminis dekretas Nr. 259 dėl Elektroninių ryšių kodekso;  toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 259/2003) 96 straipsnyje „Privalomos paslaugos“ nustatyta:
„1.      Operatoriai privalo suteikti paslaugas teisėsaugos tikslais, gavę kompetentingų teisminių institucijų prašymus perimti ir suteikti informaciją; dėl laikotarpių ir būdų reikia susitarti su tomis institucijomis, kol bus patvirtintas 2 dalyje nurodytas dekretas.
2.      Suderinus su ekonomikos ir finansų ministru, teisingumo ministro ir ekonominės plėtros ministro dekrete, kuris turi būti priimtas vėliausiai iki 2017 m. gruodžio 31 d., siekiant nustatyti metinį fiksuotąjį mokestį už 1 dalyje nurodytas privalomas paslaugas, peržiūrimi kainoraščio, pateikto 2001 m. balandžio 26 d. ryšių ministro dekrete (2001 m. gegužės 7 d. paskelbtas Italijos Respublikos oficialiajame leidinyje Nr. 104), elementai. Dekrete:
a)      nustatomos privalomų paslaugų rūšys ir tarifai, atsižvelgiant į kainų ir paslaugų pokyčius, siekiant sutaupyti mažiausiai 50 % sąnaudų, palyginti su taikomais tarifais. Į tarifą įtraukiamos sąnaudos, susidariusios teikiant visas paslaugas, kurias šiuo metu aktyvino ar naudoja kiekvienas tinklo identifikuotas naudotojas;
b)      nurodomi subjektai, kurie turi teikti privalomas perimties paslaugas, įskaitant paslaugų teikėjus, kurių infrastruktūra yra tokia, dėl kurios tampa galima prieiga prie tinklo arba informacinio ar komunikacinio turinio platinimas, ir paslaugų teikėjus, kurie, nesvarbu, kokiu pagrindu, teikia elektroninių ryšių paslaugas ar programėles, net jeigu jos naudojamos ne per jų prieigos ar perdavimo tinklus;
c)      nustatomos subjektų, kurie turi teikti privalomas paslaugas, pareigos ir tų paslaugų teikimo tvarka, įskaitant vienodų IT procedūrų laikymąsi perduodant ir valdant administracinio pobūdžio pranešimus, taip pat atsižvelgiant į pirminius etapus prieš mokėjimą už šias paslaugas.
3.      Jei nesilaikoma 2 dalyje nurodytame dekrete nustatytų prievolių, taikomos 32 straipsnio 2, 3, 4, 5 ir 6 dalys.
4.      Iki priimant 2 dalyje nurodytą dekretą informacija apie telefono pokalbius teikiama nemokamai. Paslaugoms teisingumo tikslais, kurios yra kitokios nei nurodytos pirmame sakinyje, toliau taikomas kainoraštis, priimtas 2001 m. balandžio 26 d. ryšių ministro dekretu, 2001 m. gegužės 7 d. paskelbtu Italijos Respublikos oficialiajame leidinyje Nr. 104.
5.      Siekdami sudaryti sąlygas mokėti už 2 dalyje nurodytas paslaugas, operatoriai privalo susitarti tarpusavyje dėl sujungimo būdo, kad būtų užtikrintas paslaugų teikimas ir sąveika. Prireikus ministerija gali imtis priemonių savo iniciatyva arba, jei operatoriams nepavyksta susitarti tarpusavyje, vieno iš jų prašymu.“
7.        Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 259/2003 96 straipsnio 2 dalį 2017 m. gruodžio 28 d. decreto interministeriale del Ministro della giustizia e del Ministro dello sviluppo economico di concerto con il Ministro dell’economia e delle finanze – Disposizione di riordino delle spese per le prestazioni obbligatorie di cui all’articolo 96 del decreto legislativo no 259 del 2003 (tarpministerinis dekretas, kurį, suderinę su ekonomikos ir finansų ministru, priėmė teisingumo ministras ir ekonominės plėtros ministras – Išlaidų už privalomas paslaugas perskirstymo taisyklės, nurodytos Įstatyminio dekreto Nr. 259/2003 96 straipsnyje, Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana, Nr. 33, 2018 m. vasario 9 d., toliau – 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas) nustatytos privalomų paslaugų teikimo sąlygos, o jo priede nustatyti Italijos valdžios institucijų už tokias paslaugas mokėtini mokesčiai.
III.      Pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
8.        Colt Technology Services SpA, Wind Tre SpA, Telecom Italia SpA ir Vodafone Italia SpA yra elektroninių ryšių paslaugų teikėjos, teikiančios, be kita ko, interneto, fiksuotojo ir mobiliojo ryšio paslaugas Italijoje. Jos atskirais skundais užginčijo 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinį dekretą. Visų pirma jos teigė, kad pagal jį Italijos valdžios institucijų mokami mokesčiai padengia ne visas privalomų paslaugų, susijusių su elektroninių pranešimų perėmimu kompetentingų nacionalinių teisminių institucijų reikalavimu, teikimo sąnaudas.
9.        Tribunale administrative regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) atmetė Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia ir Vodafone Italia skundus. Paskui šios paslaugų teikėjos pateikė apeliacinius skundus Consiglio di Stato (Valstybės Taryba), o ši juos sujungė.
10.      Siekdama priimti sprendimą dėl apeliacinių skundų 2020 m. liepos 13 d. Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl SESV 18, 26 ir 102 straipsnių išaiškinimo.
11.      2020 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismas atmetė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą kaip akivaizdžiai nepriimtiną(3). Teisingumo Teismas manė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės tik pakartojo pareiškėjų pagrindinėje byloje pateiktus argumentus. Taigi jis nenurodė nei priežasčių, paskatinusių jį pateikti klausimą dėl SESV 18, 26 ir 102 straipsnių išaiškinimo, nei ryšio tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų ir taip pažeidė Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio c punkto reikalavimus(4). Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali pateikti naują prašymą priimti prejudicinį sprendimą su reikiama informacija, kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą atsakymą(5).
12.      Nagrinėdama tą pačią bylą Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) 2021 m. gegužės 31 d. pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Ji pažymėjo, kad pagal Direktyvą 2018/1972 bendrajam leidimui teikti elektroninių ryšių paslaugas gali būti taikoma pareiga teikti privalomas paslaugas, kaip antai elektroninių pranešimų perėmimą teisminių institucijų reikalavimu. Nors pagal Direktyvos 2018/1972 13 straipsnį su bendruoju leidimu siejamos sąlygos turi būti nediskriminacinės, proporcingos ir skaidrios, Sąjungos teisėje aiškiai nereikalaujama visiškai kompensuoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų sąnaudų, patirtų perimant tokius pranešimus teismų reikalavimu.
13.      Šiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal SESV 18, 26, 49, 54 ir 55 straipsnius, [Direktyvos 2018/1972] 3 ir 13 straipsnius, taip pat [Chartijos] 16 ir 52 straipsnius draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais, deleguojant administracinei institucijai uždavinį nustatyti kompensaciją, skiriamą telekomunikacijų operatoriams už privalomą ryšių srautų perėmimo veiklą, vykdomą teisminės institucijos reikalavimu, neįpareigojama laikytis visų sąnaudų, kurių tokios veiklos operatoriai faktiškai patyrė ir tinkamai pagrindė dokumentais, kompensavimo principo, be to, administracinė institucija įpareigojama siekti sąnaudų taupymo, palyginti su ankstesniais kompensacijos apskaičiavimo kriterijais?“
14.      Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia, Vodafone Italia, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Per 2022 m. gegužės 18 d. posėdį šalys išdėstė žodinius argumentus ir atsakė į Teisingumo Teismo klausimus.
IV.      Vertinimas
A.      Direktyvos 2018/1972 taikymas
15.      Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, šioje išvadoje analizuojamas tik Direktyvos 2018/1972 taikymas, kiek tai susiję su prejudiciniu klausimu.
16.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvą 2018/1972 reikia aiškinti taip, kad pagal ją reikalaujama, kad valstybės narės elektroninių ryšių paslaugų teikėjams visiškai kompensuotų sąnaudas, kurių šie patiria vykdydami privalomą elektroninių pranešimų perėmimą kompetentingų nacionalinių teisminių institucijų reikalavimu.
17.      Tuo metu, kai buvo priimtas 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas, galiojo 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų Direktyva)(6), kuri buvo tinkamai perkelta į Italijos teisę. Pagal Direktyvos 2018/1972 124 ir 126 straipsnius ji įsigaliojo 2018 m. gruodžio 20 d. ir turėjo būti perkelta į valstybių narių teisę ne vėliau kaip 2020 m. gruodžio 21 d. Direktyvos 2018/1972 125 straipsniu Direktyva 2002/20 buvo panaikinta nuo 2020 m. gruodžio 21 d. Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dieną Direktyva 2018/1972 buvo įsigaliojusi, jos perkėlimo į valstybių narių teisę terminas buvo pasibaigęs ir Direktyva 2002/20 buvo panaikinta. Šiam prašymui priimti prejudicinį sprendimą svarbios Direktyvos 2002/20(7) ir Direktyvos 2018/1972 nuostatos iš esmės yra tapačios. Visų šioje procedūroje Teisingumo Teisme dalyvavusių šalių rašytinėse ir žodinėse pastabose remiamasi Direktyvos 2018/1972, o ne Direktyvos 2002/20, nuostatomis. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 2018/1972 nuostatas. Dėl visų šių priežasčių šioje išvadoje aiškinamos Direktyvos 2018/1972 nuostatos.
B.      Šalių pastabos
18.      Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia ir Vodafone Italia teigia, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti teigiamai. Jos tvirtina, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniame dekrete nustatyti mokesčiai yra pernelyg maži ir padengia tik nedidelę sąnaudų, kurių jos patiria dėl elektroninių pranešimų perėmimo teisminių institucijų reikalavimu, dalį.
19.      Be to, jos teigia, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas pažeidžia Direktyvos 2018/1972 13 straipsnį, nes yra diskriminacinis, neproporcingas ir neskaidrus. Pirma, 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniu dekretu diskriminuojami didesni elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, kurie, tikėtina, vykdo daugiau perimties veiklos nei jų mažesni kolegos. Be to, juo diskriminuojami Italijos elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, nes kitose valstybėse narėse įsisteigusiems paslaugų teikėjams nereikia padengti perimties sąnaudų. Antra, 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas prieštarauja proporcingumo principui, nes jame elektroninių ryšių paslaugų teikėjams numatytos didelės nekompensuojamos sąnaudos. Tai gali turėti įtakos tinkamam elektroninių ryšių paslaugų teikimui apskritai ir ypač pakenkti tam tikrų elektroninių ryšių paslaugų teikėjų ekonominiam gyvybingumui. Be to, Vodafone Italia teigia, kad, nekompensuojant visų sąnaudų, gali sumažėti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų teikiamų perimties paslaugų kokybė, o tai prieštarautų bendrajam interesui. Trečia, Wind Tre mano, kad procedūra, per kurią priimtas 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas, nebuvo skaidri.
20.      Pagal analogiją remdamasi universaliųjų paslaugų teikimą reglamentuojančiomis taisyklėmis Vodafone Italia priduria, kad Direktyvoje 2018/1972 nustatytas elektroninių ryšių paslaugų teikėjų teikiant privalomas paslaugas, kaip antai teisminių institucijų reikalavimu vykdant elektroninių pranešimų perėmimą, patirtų sąnaudų visiško kompensavimo principas.
21.      Italijos vyriausybė teigia, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti neigiamai. Ji pažymi, kad Direktyvoje 2018/1972 tik reikalaujama, kad bendriesiems leidimams teikti elektroninių ryšių tinklus arba paslaugas nustatomos sąlygos būtų nediskriminacinės, proporcingos ir skaidrios. Joje nenumatyta visiškos kompensacijos už elektroninių pranešimų perėmimą teisminių institucijų reikalavimu. Italijos vyriausybė teigia, kad, nors tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, kad sąnaudos, kurių elektroninių ryšių paslaugų teikėjai patiria sudarydami sąlygas tokiai perimčiai vykdyti, gali pakenkti jų finansiniam gyvybingumui. Teiginys, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniu dekretu pažeistas proporcingumo principas, neturi jokio faktinio pagrindo.
22.      Komisija pažymi, kad Direktyvos 2018/1972 13 straipsnyje aiškiai nenustatyta, jog elektroninių ryšių paslaugų teikėjai gauna kompensaciją už teikiant privalomas paslaugas pagal bendrąjį leidimą patiriamas sąnaudas. Valstybės narės turi tam tikrą diskreciją reglamentuoti galimybę gauti kompensaciją, jeigu laikosi nediskriminavimo, proporcingumo ir skaidrumo principų.
23.      Komisija ginčija argumentą, kad visiškos kompensacijos nebuvimas yra vienodo požiūrio principo pažeidimas. Dėl proporcingumo principo Komisija teigia, kad, nesant aiškios nuostatos taikytinuose teisės aktuose, Sąjungos teisėje nėra bendro reikalavimo visiškai kompensuoti ekonominės veiklos vykdytojų sąnaudas, patirtas dėl įpareigojimų, nustatytų dėl bendrojo intereso. Be to, Komisija pažymi, kad net ir tuo atveju, kai gali būti tikslinga numatyti teisingą kompensaciją, nes ekonominės veiklos vykdytojams nustatyti įpareigojimai nėra neatsiejami nuo jų vykdomos ekonominės veiklos, nereikalaujama kompensuoti visų sąnaudų. Įpareigojimas tai daryti gali netgi sumažinti paskatas elektroninių ryšių paslaugų teikėjams veiksmingai teikti privalomas paslaugas.
C.      Svarbių Direktyvos 2018/1972 nuostatų analizė
24.      Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatas svarbu atsižvelgti į jų formuluotę, kontekstą ir teisės aktų, kuriuose jos įtvirtintos, tikslus(8).
25.      Direktyvos 2018/1972 1 straipsnio 3 dalies c punkte nustatyta, kad šia direktyva nedaroma poveikio veiksmams, kurių valstybės narės imasi, be kita ko, viešosios tvarkos bei viešojo saugumo tikslais. Darytina išvada, kad nacionalinės priemonės, kurių kitais atvejais pagal Direktyvą 2018/1972 iš esmės nebūtų galima imtis, vis dėlto galėtų būti pateisinamos siekiant apsaugoti viešąją tvarką arba užtikrinti viešąjį saugumą.
26.      Direktyvos 2018/1972 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bendrajam leidimui teikti elektroninių ryšių paslaugas gali būti taikomos tik jos I priede išvardytos sąlygos. Tokios sąlygos turi būti nediskriminacinės, proporcingos ir skaidrios.
27.      Pagal Direktyvos 2018/1972 I priedo A dalies, kurioje išvardytos bendrosios sąlygos, kurias galima nustatyti bendrajam leidimui, 4 sąlygą valstybės narės gali nustatyti, kad toks leidimas išduodamas tik esant „leidimui kompetentingoms nacionalinėms institucijoms teisėtai perimti informaciją pagal [duomenų apsaugos taisykles]“.
28.      Iš minėtų nuostatų teksto matyti, kad valstybės narės gali reikalauti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų leisti perimti elektroninius pranešimus, kai to pareikalauja kompetentingos nacionalinės institucijos. Taigi, atsižvelgiant į Direktyvos 2018/1972 13 straipsnio 1 dalį ir I priedo A dalies 4 sąlygą, atrodo, kad jos 1 straipsnio 3 dalies c punkte nustatyta viešojo saugumo išimtis neturi reikšmės nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Pačioje Direktyvoje 2018/1972 valstybėms narėms aiškiai leidžiama reikalauti, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, norėdami teikti šias paslaugas, sudarytų sąlygas perimti elektroninius pranešimus. Be to, šioje direktyvoje aiškiai nereikalaujama, kad valstybės narės kompensuotų sąnaudas, kurių elektroninių ryšių paslaugų teikėjai patiria sudarydami sąlygas perimti šiuos pranešimus.
29.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, atrodo, kad Teisingumo Teismui reikia išspręsti du klausimus. Pirma, kas sudaro „leidimą kompetentingoms nacionalinėms institucijoms teisėtai perimti informaciją“? Antra, ar tai, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjams nėra kompensuojamos visos sąnaudos, kurių jie patiria leisdami kompetentingoms nacionalinėms institucijoms teisėtai perimti informaciją, gali prieštarauti nediskriminavimo, proporcingumo ir skaidrumo principams?
30.      Dėl pirmojo klausimo atrodo, kad 4 sąlygą galima aiškinti dvejopai. Pirmiausia galima teigti, kad sąvoką „leidimas <…> teisėtai perimti informaciją“ reikia aiškinti taip, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjų gali būti reikalaujama sudaryti sąlygas taip perimti pranešimus, nebūtinai juos perimant patiems. Taikant šį požiūrį, elektroninių ryšių paslaugų teikėjų gali būti reikalaujama suteikti techninę infrastruktūrą ir žmogiškuosius išteklius, būtinus tam, kad kompetentingoms nacionalinėms valdžios institucijoms būtų lengviau perimti elektroninius pranešimus. Taigi įpareigojimas elektroninių ryšių paslaugų teikėjams patiems vykdyti perėmimą reiškia, kad iš jų reikalaujama daugiau, nei tik leisti teisėtai perimti informaciją, ir taip jiems užkraunama našta, kuri viršija tai, kas gali būti numatyta bendrajam leidimui nustatytose sąlygose.
31.      Alternatyvus 4 sąlygos aiškinimas yra toks, kad sąvoka „leidimas kompetentingoms nacionalinėms institucijoms teisėtai perimti informaciją“ vartojama todėl, kad tik kompetentingos nacionalinės institucijos turi įgaliojimus nurodyti teisėtai perimti elektroninius pranešimus. Nepaisant elektroninių ryšių paslaugų teikėjų dalyvavimo praktiniu požiūriu, jie apskritai gali tik leisti teisėtai perimti elektroninius pranešimus, nes patys neturi įgaliojimų to daryti. Toks aiškinimas, pagal kurį pripažįstama, kad kompetentingoms nacionalinėms institucijoms suteikti išimtiniai įgaliojimai nurodyti teisėtai perimti elektroninius pranešimus, taip pat atitinka šios priemonės tikslus. Taigi šio priedo A dalies 4 sąlygoje numatyta, kad kompetentingos nacionalinės institucijos iš elektroninių ryšių paslaugų teikėjų gali reikalauti daugiau nei minimalaus bendradarbiavimo, kiek tai susiję su teisėtu tokių pranešimų perėmimu. Atrodo, kad įvairių Direktyvos 2018/1972 kalbinių versijų analizė taip pat patvirtina mintį, jog teisėtas elektroninių pranešimų perėmimas yra kompetentingų nacionalinių institucijų prerogatyva(9).
32.      Be aplinkybių, susijusių su sąvoka „teisėtai perimti informaciją“, yra praktinių priežasčių, pagrindžiančių teiginį, kad Direktyvos 2018/1972 I priedo A dalies 4 sąlygą reikia suprasti kaip suteikiančią valstybėms narėms teisę reikalauti, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, norėdami gauti leidimą teikti šias paslaugas, perimtų pranešimus. Tam, kad valstybės narės galėtų užtikrinti veiksmingą ir efektyvų elektroninių pranešimų perėmimą, kai tai būtina, joms, ko gero, būtų pagrįsta pasikliauti elektroninių ryšių paslaugų teikėjais, kurie išmano savo infrastruktūrą ir turi darbuotojų, galinčių geriausiai perimti pranešimus šiuose tinkluose. Perimties veiksmingumui ir efektyvumui galėtų būti pakenkta, jeigu pačios nacionalinės valdžios institucijos privalėtų perimti elektroninius pranešimus, perduodamus įvairių telekomunikacijų paslaugų teikėjų tinklais, naudojant skirtingus techninius metodus ir infrastruktūrą.
33.      Manau, kad Direktyvos 2018/1972 I priedo A dalyje nustatyta 4 sąlyga, pagal kurią valstybės narės gali reikalauti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų leisti teisėtai perimti pranešimus, apima reikalavimą, kad šie paslaugų teikėjai vykdytų tokią perimtį pagal kompetentingų nacionalinių institucijų nurodymus.
34.      Dabar pereisiu prie šios išvados 29 punkte nurodyto antrojo klausimo.
35.      Pirma, pagal Sąjungos teisę draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės Sutarčių taikymo srityje, nepažeidžiant jose esančių specialių nuostatų(10). Šis draudimas apima ne tik tiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir visas netiesiogines diskriminacijos formas, kuriomis, pritaikius kitus atskyrimo kriterijus, pasiekiamas toks pats rezultatas(11). Jurisprudencijoje taip pat nustatyta, kad pagal [bendrąjį] nediskriminavimo principą draudžiama skirtingai vertinti vienodas situacijas ir vienodai vertinti skirtingas situacijas(12).
36.      Kaip išsamiau paaiškinta šios išvados 19 punkte, pareiškėjos pagrindinėje byloje teigia, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniu dekretu diskriminuojami ir didesni elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, ir Italijoje įsisteigę elektroninių ryšių paslaugų teikėjai.
37.      Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nepateikta jokių įrodymų, pagrindžiančių teiginį, jog dėl 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinio dekreto didesni elektroninių ryšių paslaugų teikėjai patiria diskriminaciją. Bet kuriuo atveju, nors iš didesnių elektroninių ryšių paslaugų teikėjų dėl didesnio jų klientų skaičiaus gali būti reikalaujama leisti teisėtai perimti pranešimus dažniau nei iš mažiau klientų turinčių elektroninių ryšių paslaugų teikėjų, tikėtina, kad pirmieji gauna daugiau pajamų. Kiek galima spręsti iš negausios Teisingumo Teismo turimos medžiagos, atrodo tikėtina, kad pajamas atitinkančių teisėto informacijos perėmimo sąnaudų finansinis poveikis visiems elektroninių ryšių paslaugų teikėjams iš esmės gali būti panašus.
38.      Dėl tariamos diskriminacijos dėl pilietybės jurisprudencijoje nurodyta, kad pagal SESV 18 straipsnį nesiekiama panaikinti galimų požiūrio į asmenis ir įmones, patenkančius į Sąjungos jurisdikciją, skirtumų, egzistuojančių atskirų valstybių narių įstatymuose, jei visiems į šio požiūrio taikymo sritį patenkantiems asmenims jis yra taikomas remiantis objektyviais kriterijais ir neatsižvelgiant į jų pilietybę(13). Pakanka pasakyti, kad Italijos elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, kaip antai pareiškėjos pagrindinėje byloje, ir kitose valstybėse narėse įsisteigę elektroninių ryšių paslaugų teikėjai privalo bendradarbiauti su teritorijos, kurioje jie atitinkamai įsisteigę, kompetentingomis nacionalinėmis institucijomis. Tai, kad kitose valstybėse narėse įsisteigusiems elektroninių ryšių paslaugų teikėjams paprastai taikoma pareiga bendradarbiauti su jų įsisteigimo teritorijos nacionalinėmis institucijomis, o ne su Italijos teisminėmis institucijomis, nėra diskriminacija.
39.      Antra, ar tai, kad taikytinose nacionalinės teisės nuostatose numatyta finansinė kompensacija už teisėtos perimties veiklą, neužtikrinant, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjams būtų kompensuotos visos vykdant tą veiklą patirtos sąnaudos, prieštarauja proporcingumo principui, numatytam Direktyvos 2018/1972 13 straipsnio 1 dalyje? Atrodo, kad šis klausimas yra šios bylos esmė.
40.      Iš pradžių norėčiau pažymėti, kad jurisprudencijoje proporcingumo principas vertinamas įvairiai, atsižvelgiant į nagrinėjamą klausimą.
41.      Kiek tai susiję su nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, proporcingumu, primintina, kad pareiga patikrinti ar, įvertinus visas bylai svarbias teisines ir faktines aplinkybes, tokios teisės nuostatos yra tinkamos siekiamų tikslų įgyvendinimui ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti, jeigu šių tikslų negalima įgyvendinti taikant mažesnės apimties priemones, tenka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Teisingumo Teismas privalo šiuo tikslu pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tokį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris leistų atlikti tokią analizę(14).
42.      Šiomis aplinkybėmis pateikčiau dvi pastabas dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tenkančios užduoties. Pareiškėjos pagrindinėje byloje ginčija 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinį dekretą, kuriuo Italijos valdžios institucijų nustatyti mokesčiai už privalomą pranešimų perėmimą nesiekia jų nurodytų tokios perimties vykdymo sąnaudų. Atrodo, kad šio dekreto tikslas – apriboti valstybės biudžeto išlaidas šiai veiklai, pasidalijant jas su šiame sektoriuje veikiančias ūkio subjektais. Ko gero, šis tikslas yra teisėtas bendrojo intereso tikslas(15). Be to, nors tai galiausiai turi išsiaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nėra akivaizdu, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinis dekretas netinkamas šiam tikslui pasiekti.
43.      Dėl to, ar 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniu dekretu neviršijama tai, kas būtina teisėtam tikslui, kurio juo siekiama, pasiekti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų išnagrinėti, ar dekrete elektroninių ryšių paslaugų teikėjams nustatyta našta nėra akivaizdžiai per didelė. Šiuo klausimu pažymėtina, kad pareiškėjos pagrindinėje byloje, kurios mėgino nustatyti šios finansinės naštos dydį, t. y. Telecom Italia ir Vodafone Italia, nurodė maždaug 6–7 mln. EUR patirtas sąnaudas, kurių nepadengė 2017 ir 2018 m. gauti mokesčiai. Atsakydamos į Teisingumo Teismo per posėdį užduotus klausimus šios dvi paslaugų teikėjos pripažino, kad iš jų viešai prieinamų metinių finansinių ataskaitų matyti, jog tuo pačiu laikotarpiu jų apyvarta iš interneto, fiksuotojo ir mobiliojo ryšio paslaugų teikimo Italijoje siekė kelis milijardus eurų. Atsižvelgiant į tai, atrodo mažai tikėtina, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministeriniu dekretu elektroninių ryšių paslaugų teikėjams nustatyta finansinė našta pakenktų šių paslaugų teikimui arba paslaugų teikėjų ekonominiam gyvybingumui, kaip kai kurie teigia.
44.      Trečia, pagal skaidrumo principą reikalaujama, kad visos mechanizmo sąlygos ir tvarka būtų įtvirtintos pakankamai prieinamose, aiškiose, tiksliose ir vienareikšmiškose nuostatose, kurių taikymą būtų galima numatyti, kad bet kuris deramai informuotas ir įprastai rūpestingas ūkio subjektas galėtų suprasti jų tikslią reikšmę ir būtų išvengta bet kokio savivalės pavojaus. Šie parametrai turi būti nustatyti pagal objektyvius kriterijus, kad ūkio subjektai galėtų apskaičiuoti savo tikėtinas sąnaudas(16).
45.      Pareiškėjos pagrindinėje byloje neteigia, kad kompensacijos apskaičiavimo metodika buvo pagrįsta kriterijais, kurie nebuvo prieinami, aiškūs, tikslūs, objektyvūs arba nuspėjami, arba kurie buvo dviprasmiški. Tiesą sakant, atrodo, kad 2017 m. gruodžio 28 d. tarpministerinio dekreto priedas, kuriame nustatyti Italijos valdžios institucijų už kiekvieną perimties veiklos kategoriją mokėtini mokesčiai, atitinka šiuos reikalavimus. Iš tiesų atrodo, kad Wind Tre kritikuoja tai, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjai neturėjo galimybės pareikšti abejonių per procedūrą, per kurią buvo nustatyti tame priede nurodyti mokesčiai. Nors tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, toli gražu neaišku, ar skaidrumo principas apima elektroninių ryšių paslaugų teikėjų teisę aktyviai dalyvauti procedūroje, per kurią buvo nustatyti ginčijami mokesčiai.
46.      Galiausiai siekiant išsamumo pažymėtina, kad Vodafone Italia pateiktas argumentas, jog taikomas visiško su universaliųjų paslaugų teikimu susijusių sąnaudų kompensavimo principas, yra klaidingas. Šioje byloje nagrinėjamos privalomos paslaugos, t. y. teisėtas elektroninių pranešimų perėmimas, nėra galutiniams vartotojams teikiamos universaliosios paslaugos. Jos veikiau yra tam tikra pagalba valdžios institucijoms, kai šios vykdo pareigas užtikrinti bendrąjį interesą, kurias, be to, valstybėms narėms aiškiai leidžiama nustatyti kaip leidimų teikti elektroninių ryšių paslaugas išdavimo sąlygą. Nepaisant to, ar yra visiško kompensavimo už elektroninių ryšių paslaugų teikėjų teikiamas universaliąsias paslaugas principas (tai toli gražu nėra akivaizdu)(17), nėra pagrindo tokį principą taikyti pagal analogiją.
V.      Išvada
47.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas,
reikia aiškinti taip:
pagal ją nereikalaujama nacionalinės teisės aktuose numatyti visų sąnaudų, kurių elektroninių ryšių paslaugų teikėjai patiria sudarydami sąlygas teisminių institucijų reikalavimu perimti elektroninius pranešimus, kompensavimo. Pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali taikyti tokių sąnaudų kompensavimo mechanizmą, su sąlyga, kad toks mechanizmas yra nediskriminacinis, proporcingas ir skaidrus.
1      Originalo kalba: anglų.
2      OL L 321, 2018, p. 36.
3      2020 m. lapkričio 26 d. Nutartis Colt Technology Services ir kt. (C‑318/20, nepaskelbta Rink., EU:C:2020:969).
4      Ten pat, 20 punktas.
5      Ten pat, 25 punktas.
6      OL L 108, 2002, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337.
7      Direktyvos 2002/20 6 straipsnio 1 dalis. Direktyvos 2002/20 priedo A dalyje, kurioje išvardytos „Sąlygos, kurias galima nustatyti bendrajam leidimui“, nurodyta 11 sąlyga yra tokia: „Leidimas nacionalinėms kompetentingoms institucijoms teisėtai perimti informaciją pagal Direktyvą 97/66/EB ir 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo“.
8      2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Andersen (C‑306/07, EU:C:2008:743, 40 punktas) ir 2022 m. kovo 17 d. Sprendimas Daimler (C‑232/20, EU:C:2022:196, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
9      Direktyvos 2018/1972 I priedo A dalies 4 sąlygos versijoje prancūzų k. nustatyta: „Facilitation de l’interception légale par les autorités nationales compétentes“; versijoje ispanų k. nustatyta: „Permiso de interceptación legal por las autoridades nacionales competentes“; versijoje italų k. nustatyta: „Possibilità per le autorità nazionali competenti di effettuare legalmente intercettazioni delle comunicazioni“; versijoje nyderlandų k. nustatyta: „Mogelijkheid van legale onderschepping door de bevoegde nationale instanties“, o versijoje lenkų k. nustatyta: „Umożliwienie prowadzenia legalnego przejęcia przez właściwe organy krajowe“.
10      Žr. SESV 18 straipsnį, kuris savarankiškai taikomas tik tose Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse, dėl kurių Sutartyse nenumatyta specialių nediskriminavimo taisyklių (2021 m. liepos 15 d. Sprendimas A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos), C‑535/19, EU:C:2021:595, 40 punktas).
11      2019 m. birželio 18 d. Sprendimas Austrija / Vokietija (C‑591/17, EU:C:2019:504, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
12      Žr. 2005 m. balandžio 14 d, Sprendimą AEM ir AEM Torino (C‑128/03 ir C‑129/03, EU:C:2005:224, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
13      Žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Milk Marque ir National Farmers’ Union (C‑137/00, EU:C:2003:429, 124 punktas) ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimą Schempp (C‑403/03, EU:C:2005:446, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      Žr., pavyzdžiui, 2018 m. gegužės 31 d. Sprendimą Confetra ir kt. (C‑259/16 ir C‑260/16, EU:C:2018:370, 47 ir 49 punktai) ir 2021 m. sausio 26 d. Sprendimą Hessischer Rundfunk (C‑422/19 ir C‑423/19, EU:C:2021:63, 70 ir 71 punktai).
15      Šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 14 d. Sprendimą Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847, 14, 59 ir 60 punktai) dėl kompensacinių priemonių, skirtų įmonėms, kurioms nustatytas įpareigojimas teikti viešąsias paslaugas elektros energijos sektoriuje, nebuvimo.
16      Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Komisija / Portugalija (Įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą finansavimas) (C‑49/19, EU:C:2020:956, 38 punktas). Taip pat žr. 2021 m. birželio 17 d. Sprendimą Simonsen &p Weel (C‑23/20, EU:C:2021:490, 61 punktas) dėl viešųjų pirkimų.
17      Šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 14 d. Sprendimą Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847, 59 ir 60 punktai).