62015CC0469
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2016 m. lapkričio 17 d. (
1
)
Byla C‑469/15 P
FSL Holdings ir kt.
prieš
Europos Komisiją
„Apeliacinis skundas — Konkurencija — Karteliai (SESV 101 straipsnis) — Europos bananų rinka — Pietų Europos bananų kartelis (Italija, Graikija, Portugalija) — Derinimas nustatant kainas ir keitimasis svarbia informacija dėl kainų — Įrodymų priimtinumas — Draudimai naudoti įrodymus — Kitu tikslu surinkta informacija — Bendradarbiavimas su nacionalinėmis institucijomis — Nacionalinių institucijų, kurios pačios nėra konkurencijos institucijos, perduodami įrodymai — Teisė į gynybą — Veiksminga teisminė gynyba — Pranešimas apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą — Konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcija“
I – Įžanga
1.
Teisingumo Teismas šiame apeliaciniame procese iš esmės turi atsakyti į teisinį klausimą, ar Europos Komisija per kartelio tyrimo procedūrą gali naudoti įrodymus, kuriuos jai kaip dėl kito tikslo surinktą informaciją perdavė nacionalinė mokesčių institucija.
2.
Šis klausimas kyla tiriant prieš kelerius metus nustatytą Pietų Europos „bananų kartelį“ (
2
). Jame dalyvavo įmonių grupės Chiquita ir Pacific. 2007 m. Komisija iš Italijos mokesčių policijos (
3
) gavo su tuo susijusios informacijos, kuri buvo paimta iš baudžiamosios bylos. Šia informacija Komisija taip pat rėmėsi savo 2011 m. spalio 12 d. sprendime (
4
), konstatuodama SESV 101 straipsnio pažeidimą ir skirdama milijoninę baudą trims Pacific grupės bendrovėms – FSL Holdings (FSL), Léon Van Parys (LVP) ir Pacific Fruit Company Italy SpA (PCFI) (
5
).
3.
Šių trijų bendrovių pareikštą ieškinį dėl sprendimo panaikinimo pirmosios instancijos teismas tenkino tik iš dalies. Bendrasis Teismas 2015 m. birželio 16 d. sprendimu (
6
) jų ieškinį iš dalies atmetė. Dabar FSL, LVP ir PCFI Teisingumo Teismo, kaip apeliacinės instancijos, toliau prašo tenkinti jų ieškinį.
4.
Galimybė naudoti informaciją ir įrodymus, kuriuos Komisija gavo iš nacionalinių institucijų, susijusi su vienu iš pagrindinių modernizuotos kartelių teisės taikymo sistemos, kuri nustatyta Reglamentu (EB) Nr. 1/2003 (
7
), elementų. Todėl Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje bus būsimo institucijų bendradarbiavimo Sąjungos ir nacionaliniu lygmenimis orientyras – tiek kartelius tiriančioms institucijoms, tiek kitose srityse veikiančioms administracinėms įstaigoms.
5.
Šioje byloje svarbūs ir keli įprasti klausimai, susiję su Pranešimu apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą, veiksminga teismine gynyba ir konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcija.
II – Teisinis pagrindas
6.
Šios bylos teisinis pagrindas yra SESV 101 straipsnis ir Reglamentas (EB) Nr. 1/2003.
7.
Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnyje „Keitimasis informacija“ pateikta ši nuostata:
„1.   Komisija ir valstybių narių konkurencijos institucijos turi teisę [SESV 101 ir 102 straipsnių] taikymo tikslu teikti viena kitai ir naudoti kaip įrodymą bet kurį faktais patvirtintą ar teisės dalyką, įskaitant konfidencialią informaciją.
2.   Apsikeista informacija galima naudotis kaip įrodymu tik siekiant taikyti [SESV 101 ar 102 straipsnį] ir tik dėl dalyko, kuriam ją surinko informaciją perduodančioji institucija. Tačiau kai nagrinėjant tą pačią bylą lygiagrečiai Bendrijos konkurencijos teisei taikomi nacionaliniai konkurencijos įstatymai, ir šio taikymo rezultatas nesiskiria, pagal šį straipsnį apsikeista informacija galima naudotis ir taikant nacionalinius konkurencijos įstatymus.
3.   Pagal 1 dalį apsikeista informacija galima naudotis kaip įrodymu skiriant sankcijas fiziniams asmenims tada, kai:
—
informaciją perduodančiosios institucijos šalies įstatymuose numatytos panašios rūšies sankcijos už [SESV 101 ar 102 straipsnio] pažeidimą arba, nesant tokių sankcijų,
—
informacija buvo surinkta užtikrinant tokį patį fizinių asmenų teisės į gynybą apsaugos lygį, koks numatytas gaunančiosios institucijos nacionaliniuose įstatymuose. Tokiu atveju gaunančioji institucija gautos informacijos negali panaudoti laisvės atėmimo bausmėms taikyti.“
8.
Reglamento (EB) Nr. 1/2003 16 konstatuojamojoje dalyje pateikti šie 12 straipsnio paaiškinimai:
„Nepaisant tam prieštaraujančių nacionalinių nuostatų, tarp [Europos konkurencijos] tinklo narių turi būti leidžiami informacijos mainai ir gautos informacijos naudojimas įrodymo tikslams, netgi jei ta informacija konfidenciali. Šia informacija gali būti naudojamasi taikant [SESV 101 ir 102 straipsnius] ir lygiagrečiai taikant nacionalinius konkurencijos įstatymus, jei pastarasis taikymas susijęs su ta pačia byla ir neveda prie skirtingo rezultato. Jei gaunančioji informaciją institucija naudojasi ja taikydama sankcijas įmonėms, vienintelis informacijos naudojimo apribojimas yra įpareigojimas naudoti ją tam tikslui, kuriuo ji buvo renkama, jeigu visose sistemose įmonėms taikomos vienodos rūšies sankcijos. Teisė į gynybą, kuria įmonės naudojasi įvairiose sistemose, gali būti laikoma pakankamai ekvivalentiška. Tačiau kalbant apie fizinius asmenis, įvairiose sistemose jiems gali būti taikomos gana įvairių rūšių sankcijos. Tokiu atveju būtina užtikrinti, kad informaciją galima naudoti tik tuo atveju, jei jos surinkimo būdas užtikrina tokį patį fizinių asmenų teisės į gynybą lygį, koks numatytas gaunančiosios institucijos nacionalinėse taisyklėse.“
9.
Taip pat reikia atkreipti dėmesį į Reglamento (EB) Nr. 1/2003 28 straipsnį, kurio 1 dalyje nurodyta:
„Nepažeidžiant 12 ir 15 straipsnių nuostatų, pagal 17–22 straipsnius surinkta informacija naudojama tik tam tikslui, kuriam ji buvo gauta.“
10.
Galiausiai Reglamento (EB) Nr. 1/2003 31 straipsnyje „Teisingumo Teismo atliekamas peržiūrėjimas“ nustatyta:
„Teisingumo Teismas turi neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi vienkartinę ar periodinę baudą. Jis gali panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę ar periodinę baudą.“
III – Faktinės bylos aplinkybės
11.
Pacific įmonių grupė prekiauja Bonita prekių ženklo bananais. Kaip konstatavo Bendrasis Teismas, Pacific kartu su Chiquita sudarė kartelį Pietų Europos bananų rinkoje, tiksliau – Graikijoje, Italijoje, Portugalijoje, ir taip pažeidė SESV 101 straipsnį.
A – Faktinės aplinkybės ir administracinė procedūra
12.
2007 m. liepos 26 d. iš Italijos mokesčių policijos Komisija gavo vieno Pacific darbuotojo asmeninių užrašų, rastų per kratą jo namuose ir biure Italijoje atliekant nacionalinį mokesčių baudžiamąjį tyrimą, kopijas (
8
).
13.
Vėliau Komisija atliko papildomus bananų importuotojų Italijoje ir Ispanijoje patikrinimus. Taip pat ji pateikė atitinkamoms įmonėms, klientams ir kitiems rinkos dalyviams prašymus ir dar kartą paprašė suteikti tam tikrą informaciją, kuri jau buvo Šiaurės Europos bananų kartelio bylos medžiagoje (
9
).
14.
Atitinkamoms įmonėms išsiuntusi pranešimą apie kaltinimus, suteikusi joms galimybę susipažinti su byla ir jas išklausiusi, 2011 m. spalio 12 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
15.
Šiame sprendime Komisija konstatuoja, kad jame tiksliai nurodytu laikotarpiu nuo 2004 m. iki 2005 m. kartelio dalyvės derino savo kainų strategiją Graikijoje, Italijoje ir Portugalijoje dėl būsimų kainų, kainų lygių, jų kitimo ir (arba) tendencijų ir keitėsi informacija dėl būsimo elgesio rinkoje, kiek tai susiję su kainomis (
10
). Teigiama, jog šie veiksmai sudarė bendros sistemos dalį, kad būtų suderinta veiklos rinkoje kryptis ir apribotas individualus komercinis elgesys, siekiant to paties antikonkurencinio tikslo ir vieno ekonominio tikslo – apriboti arba iškraipyti normalų kainų kitimą bananų sektoriuje Italijoje, Graikijoje ir Portugalijoje, taip pat keistis informacija šia tema (
11
).
16.
Komisijos nuomone, nagrinėjamos faktinės aplinkybės – tai susitarimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, nes atitinkamos įmonės aiškiai susitarė dėl tam tikro elgesio rinkoje, kad sąmoningai pakeistų konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu. Komisijos teigimu, net jei nebūtų įrodyta, jog šalys konkrečiai sudarė bendrą planą, laikytiną susitarimu, vis dėlto buvo suderinti veiksmai, kaip jie suprantami pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, ir šalių keitimasis informacija turėjo poveikio jų elgesiui nustatant bananų kainas Pietų Europoje (
12
).
17.
Dėl dalyvavimo darant šį vieną tęstinį SESV 101 straipsnio pažeidimą Komisija ginčijamame sprendime FSL, LVP ir PFCI, kaip solidarioms skolininkėms, skyrė 8,919 mln. EUR baudą. Pritaikius pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą, Chiquita tekusi bauda buvo sumažinta iki nulio (
13
).
B – Procesas pirmosios instancijos teisme
18.
2011 m. gruodžio 22 d. FSL, LVP ir PFCI Bendrajam Teismui pareiškė bendrą ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
19.
Bendrasis Teismas 2015 m. birželio 16 d. sprendimu iš dalies panaikino ginčijamą sprendimą, baudą sumažino maždaug ketvirtadaliu iki 6,689 mln. EUR ir paskirstė bylinėjimosi išlaidas.
IV – Procesas Teisingumo Teisme
20.
2015 m. rugsėjo 4 d. raštu apeliantės padavė šį bendrą apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo.
21.
Apeliantės prašo:
—
iš esmės panaikinti skundžiamą teismo sprendimą dėl to, kad jame remtasi įrodymais, gautais visiškai nesilaikant numatytos jų rinkimo procedūros, o 2002 m. pranešimas dėl baudos neskyrimo arba sumažinimo taikytas neteisingai, ir atitinkamai visiškai panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, iš dalies panaikinti skundžiamą teismo sprendimą tiek, kiek Bendrasis Teismas neatliko išsamios apeliantėms skirtos baudos teisminės peržiūros, ir atitinkamai gerokai sumažinti apeliantėms skundžiamame teismo sprendime skirtą baudą,
—
nepatenkinus šių reikalavimų, iš dalies panaikinti skundžiamą teismo sprendimą tiek, kiek Bendrasis Teismas tinkamai nekonstatavo, kad pažeidimo tikslas ar poveikis buvo konkurencijos ribojimas, ir atitinkamai grąžinti bylą nagrinėti Bendrajam Teismui, jeigu Teisingumo Teismas nemano, jog yra pakankamai informuotas, kad galėtų panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos apeliančių bylinėjimosi išlaidas Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme.
22.
Komisija savo ruožtu prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
23.
Teisingumo Teisme apeliacinis skundas buvo nagrinėjamas rašytinio proceso tvarka.
V – Vertinimas
24.
Apeliaciniame skunde FSL, LVP ir PFCI nebekelia visų klausimų, kurie buvo nagrinėjami pirmosios instancijos procese. Apeliaciniame procese teisinė diskusija apribojama tik atrinktomis problemomis. Jas apeliantės grindžia keturiais apeliacinio skundo pagrindais, iš kurių pirmasis susijęs su galimybe naudoti Italijos mokesčių policijos perduotus įrodymus (apie tai – A dalyje), antrasis – su pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą taikymu (apie tai – B dalyje), trečiasis – su veiksminga teismine gynyba dėl baudos (apie tai – C dalyje) ir ketvirtasis – su konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcija (apie tai – D dalyje).
A – Dėl galimybės naudoti Italijos mokesčių institucijų perduotus įrodymus (pirmasis apeliacinio skundo pagrindas)
25.
Šios bylos dėmesio centre yra pirmasis apeliacinio skundo pagrindas, kuriame nagrinėjamas galimybės naudoti Italijos mokesčių policijos Komisijai perduotus įrodymus klausimas. Apeliančių nuomone, asmeninių Pacific darbuotojo užrašų, kuriuos Italijos mokesčių policija, atlikdama mokesčių baudžiamąjį tyrimą, konfiskavo per kratą jo namuose, Komisija negalėjo naudoti per administracinę procedūrą, vykdomą pagal SESV 101 straipsnį ir Reglamentą (EB) Nr. 1/2003, kaip kartelio buvimo įrodymų.
26.
Iš esmės apeliantės Bendrajam Teismui šiuo klausimu priekaištauja dėl to, kad neva jis skundžiamo sprendimo 66–99 punktuose neatsižvelgė į teisę į gynybą ir nesilaikė procedūrinių reikalavimų – būtent iš Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalies kylančio teisės aktų vertinimo reikalavimo. Taip pat jos mano, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus.
27.
Toliau šiuos tris aspektus nagrinėsiu kiekvieną atskirame skirsnyje; manau, kad tikslinga apeliančių pareikštus kaltinimus sugrupuoti pagal temas ir apsvarstyti pakeista eilės tvarka.
1. Dėl tariamo draudimo naudoti įrodymus taikymo
28.
Apeliančių priekaištų dėl Bendrojo Teismo sprendimo esmė yra argumentas, kad Sąjungos lygmeniu negalima pripažinti įrodymų, „gautų visiškai nepaisant suinteresuotųjų asmenų pagrindinių teisių“, todėl jų negalima ir naudoti.
29.
Dėl tariamo pagrindinių teisių nepaisymo pažymėtina, kad apeliantės niekur nepaaiškina, kur būtent šioje byloje jos jį įžvelgia, nesvarbu, Sąjungos ar nacionaliniu lygmeniu (
14
). Taigi apeliančių argumentai šiuo klausimu yra per bendri ir neapibrėžti, kad juos būtų galima vertinti teisiniu aspektu (
15
).
30.
Dėl tariamo negalėjimo naudoti Italijos mokesčių policijos Komisijai perduotų įrodymų pažymėtina, kad apeliančių argumentai suteikia pagrindą tam tikriems svarstymams, iš kurių taptų aišku, kokiomis aplinkybėmis kartelių bylose darytina draudimo naudoti įrodymus prielaida.
31.
Samprotavimų atspirties taškas turėtų būti tai, kad dalyvavimą kartelyje galima įrodyti bet kokiu tinkamu įrodymu. Bendro principo, pagal kurį konkurencijos institucijos galėtų remtis tik tam tikrais arba tik iš tam tikrų šaltinių gautais įrodymais, Sąjungos teisėje nenustatyta.
32.
Priešingai, galimų dalyvavimo kartelyje įrodymų spektras labai platus. Pavyzdžiui, teismų praktikoje yra pripažinta, kad daugeliu atvejų išvadą apie antikonkurencinius veiksmus ar susitarimą reikia daryti remiantis tam tikru kiekiu sutapimų ir požymių, kurie, įvertinti kartu, ir, nesant kitokio logiško paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (
16
). Tai juo labiau pasakytina apie kartelius, kurie dėl savo pobūdžio dažnai yra konfidencialūs ir parengiama mažai su jais susijusių dokumentų (
17
).
33.
Dėl atitinkamų įrodymų įrodomosios galios taikomas laisvo įrodymų vertinimo principas, kai vienintelis įrodymų vertinimo kriterijus yra jų patikimumas (
18
).
34.
Draudimai naudoti įrodymus taikomi tik išimtiniais atvejais, kai SESV 101 arba 102 straipsnio pažeidimams įrodyti neleidžiama remtis atskirais įrodymais. Tokie draudimai gali būti grindžiami tuo, kad, pirma, įrodymas buvo gautas nesilaikant pagrindinių procedūrinių reikalavimų, kuriais siekiama apsaugoti teisės subjektus (apie tai – a skirsnyje), antra, įrodymą ketinama panaudoti neteisėtu tikslu (apie tai – b skirsnyje).
a) Komisija įrodymus gavo nepažeisdama pagrindinių procedūrinių reikalavimų
35.
Apeliantės pirmiausia teigia, kad Bendrasis Teismas turėjo patikrinti, ar iš nacionalinės mokesčių baudžiamosios bylos paimtus įrodymus Komisija gavo teisėtai.
36.
Iš principo nacionalinių institucijų atlikto įrodymų rinkimo ir pagal nacionalinę teisę gautos informacijos perdavimo Komisijai teisėtumas yra nacionalinės teisės klausimas; be to, Sąjungos teismas neturi kompetencijos tikrinti nacionalinės institucijos veiksmo teisėtumo, atsižvelgdamas į nacionalinę teisę (
19
). Bendrasis Teismas visiškai pagrįstai atkreipė į tai dėmesį (
20
).
37.
Žinoma, tai nereiškia, kad Komisija arba Sąjungos teismai kartelio byloje gali sąmoningai remtis įrodymais, kurie visiškai akivaizdžiai buvo gauti nesilaikant pagrindinių procedūrinių reikalavimų. Pagal pagrindinius Sąjungos teisės principus, kaip antai teisę į gerą administravimą (Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalis) ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą (Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa), reikalaujama, kad Sąjungos institucijos bent atliktų bendrą tyrimą, atsižvelgdamos į visas joms žinomas konkretaus atvejo aplinkybes (
21
).
38.
Todėl per administracinę procedūrą Komisija turi įsitikinti, kad pagal visus jai žinomus požymius atitinkami įrodymai nebuvo nei neteisėtai surinkti nacionalinių institucijų, nei neteisėtai perduoti Komisijai. Tokią įrodymų kontrolę turi atlikti ir Bendrasis Teismas, jei procese pirmosios instancijos teisme reiškiami atitinkami kaltinimai (
22
).
39.
Šioje byloje Bendrajam Teismui, kaip ir anksčiau Komisijai, buvo žinomi visų pirma du požymiai, rodantys, kad Italijos mokesčių policija įrodymus Komisijai perdavė teisėtai. Pirma, nė vienas Italijos teismas neuždraudė perduoti šių įrodymų (
23
). Antra, iš nacionalinės mokesčių baudžiamosios bylos paimti ginčijami įrodymai Komisijai buvo perduoti leidus kompetentingai Italijos prokuratūrai (
24
).
40.
Apeliantės nepateikia jokių argumentų, kuriais būtų galima paneigti su tuo susijusių Bendrojo Teismo išvadų teisingumą ir reikšti abejones dėl šių įrodymų perdavimo teisėtumo. Apeliaciniame procese apeliantės netgi aiškiai sutinka, kad nėra jokio Italijos teismo sprendimo, kuriame ginčijamų dokumentų perdavimas būtų laikomas neteisėtu, nors jos, kaip pačios teigia, siekė „apginti savo teises nacionaliniu lygmeniu“.
41.
Tokiomis aplinkybėmis Bendrajam Teismui negalima reikšti priekaišto, kad jis neva rėmėsi įrodymais, kuriuos Komisija gavo neteisėtai, todėl juos draudžiama naudoti.
b) Įrodymai nebuvo naudojami neteisėtu tikslu
42.
Apeliantės taip pat reiškia priekaištą, kad Italijos mokesčių policijos perduotų įrodymų, kurie buvo paimti iš mokesčių baudžiamosios bylos, nebuvo galima naudoti per kartelio tyrimo procedūrą siekiant įrodyti SESV 101 straipsnio pažeidimą.
43.
Apeliantės iš esmės argumentuoja remdamosi Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalimi. Jos mano, kad ši nuostata turi būti suprantama kaip bendrojo principo, pagal kurį bet kokie įrodymai, kuriais keičiasi Komisija ir nacionalinės institucijos, turi būti skirti tam tikram tikslui, išraiška. Apeliančių nuomone, antikonkurenciniam elgesiui pagal SESV 101 arba 102 straipsnį įrodyti gali būti naudojami tik tokie įrodymai, kurie ir buvo surinkti būtent šiuo tikslu.
44.
Vis dėlto ir šie argumentai mažai įtikinami.
45.
Pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnį siekiama konkretaus tikslo: palengvinti ir skatinti Europos konkurencijos tinkle veikiančių institucijų, t. y. Sąjungos ir nacionalinių konkurencijos institucijų, bendradarbiavimą. Todėl 12 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad įrodymus, kuriais keičiasi konkurencijos institucijos, jame nurodytomis konkrečiomis aplinkybėmis ir be jokių kitų sąlygų galima naudoti per kartelio tyrimo procedūras.
46.
Vis dėlto tuo remiantis negalima daryti atvirkštinės išvados, kad ne Europos konkurencijos tinkle institucijoms neleidžiama keistis informacija ir viena kitai perduoti įrodymų. Toks ribojamasis požiūris prieštarautų valstybių narių proceso autonomijos principui. Tai irgi neproporcingai apsunkintų argumentavimo galimybes, kurias per kartelio tyrimo procedūras turi Komisija ir nacionalinės konkurencijos institucijos (
25
). Galiausiai tai kliudytų siekti vieno iš pagrindinių Sąjungos teisės tikslų – veiksmingai taikyti Europos vidaus rinkos konkurencijos taisykles (
26
).
47.
Apeliančių nurodyta Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalis nėra bendros teisinės idėjos, kad per kartelio tyrimo procedūras visada galima naudoti tik tuos įrodymus, kurie jau anksčiau buvo surinkti kartelių teisės tikslais, išraiška. Tiesa, kad įrodymų – net jeigu jie surinkti visiškai teisėtai – niekada negalima naudoti neteisėtu tikslu. Taigi šiuo aspektu draudimas naudoti įrodymus taikomas įrodymams, kuriuos ketinama naudoti neteisėtam tikslui. Tačiau tai nereiškia, kad įrodymų, kurie buvo surinkti ne konkurencijos teisės tikslu (pavyzdžiui, atliekant mokesčių baudžiamąjį tyrimą), niekada negalima naudoti konkurencijos teisės tikslu (būtent per kartelio tyrimo procedūras pagal SESV 101 straipsnį, kaip yra šiuo atveju). Atitinkamai Sąjungos teismai jau yra nusprendę, kad iš nacionalinio baudžiamojo tyrimo paimtus įrodymus Komisija gali naudoti per kartelio tyrimo procedūras (
27
).
48.
Tik kai teisės aktų leidėjas – Sąjungos arba nacionaliniu lygmeniu – aiškiai numato tam tikrų įrodymų paskirtį, draudžiama juos dar kartą naudoti kitais tikslais, o ne tuo, kuriuo jie iš pradžių buvo surinkti. Tai visų pirma pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 28 straipsnio 1 dalį taikytina Komisijos per jos vykdomas kartelio tyrimo procedūras surinktiems įrodymams, panašiai pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalį pasakytina ir apie įrodymus, kuriais keičiasi Europos konkurencijos institucijos.
49.
Vis dėlto tokių konkrečių nuostatų ir su jomis susijusios teismų praktikos (
28
) negalima apibendrinti taip, lyg per Europos konkurencijos institucijų vykdomas kartelio tyrimo procedūras niekada nebūtų galima naudoti kitų įrodymų, o tik tuos, kurie surinkti konkrečiai kartelių teisės tikslais. Priešingai, pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalį ir 28 straipsnio 1 dalį tik siekiama apsaugoti įmones nuo to, kad konkurencijos institucijos per konkurencijos tyrimo procedūrą surinkti duomenys – arba netgi pačių įmonių savanoriškai per tokią administracinę procedūrą pateikta informacija, pavyzdžiui, prašyme atleisti nuo baudos – prieš jas nebūtų panaudojami per kitas procedūras, kai galbūt taikomi griežtesni proceso teisės standartai, būtent tam tikruose teismo procesuose, priskiriamuose pagrindinei baudžiamosios teisės sričiai.
50.
Šioje byloje nėra jokių požymių, kad konkrečiai Italijos mokesčių baudžiamajame procese taikomi proceso standartai, kurių turi laikytis Italijos mokesčių policija, būtų mažiau griežtesni už taikomus Komisijos per kartelio tyrimo procedūrą. Taigi nėra su Reglamento (EB) Nr. 1/2003 12 straipsnio 2 dalimi ir 28 straipsnio 1 dalimi palygintinos situacijos.
51.
Apibendrinant negalima teigti, kad Italijos mokesčių policijos perduoti įrodymai per ginčijamą Komisijos vykdytą kartelio tyrimo procedūrą būtų buvę panaudoti neteisėtai ir taip būtų galima pateisinti draudimo naudoti įrodymus prielaidą.
2. Dėl tariamo teisės į gynybą pažeidimo
52.
Įvairiose apeliacinio skundo antrojo pagrindo vietose apeliantės taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas nepaisė jų teisės į gynybą. Toliau apibendrintai nagrinėsiu šiuos kaltinimus.
53.
Pirma, apeliantės kritikuoja, kad jos apskritai buvo informuotos apie šį procesą tik praėjus nemažai laiko po to, kai Italijos mokesčių policija Komisijai perdavė įrodymus. Antra, apeliantės skundžiasi, kad Komisija niekada nebūtų pradėjusi procedūros dėl Pietų Europos bananų kartelio, jei Italijos mokesčių policija nebūtų jai perdavusi ginčijamų Pacific darbuotojo asmeninių užrašų – tai buvo tarsi postūmis tolesniam tyrimui.
54.
Vis dėlto nei iš pirmo, nei iš antro apeliančių argumento nematyti, kad jų teisė į gynybą būtų buvusi kaip nors pažeista.
55.
Teisė į gynybą yra viena iš pagrindinių teisių ir priklauso bendriesiems teisės principams, kurių laikymąsi turi užtikrinti Teisingumo Teismas (
29
). Ji taip pat aiškiai įtvirtinta Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalyje ir 48 straipsnio 2 dalyje.
56.
Priešingai, negu, atrodo, mano apeliantės, teisė į gynybą neapsaugo nuo to, kad Komisija apskritai pradėtų procedūrą dėl tariamo SESV 101 arba 102 straipsnių pažeidimo ir per ją naudotų įrodymus, kuriuos jai perdavė ne Europos konkurencijos tinkle veikiančios nacionalinės institucijos. Iš teisės į gynybą kyla tik tam tikros procedūrinės garantijos, kurias Komisija turi užtikrinti vykdydama šią procedūrą ir kurias pažeidus jos galutinis sprendimas būtų panaikintas.
57.
Paisant teisės į gynybą visų pirma reikalaujama, kad atitinkamos įmonės galėtų pateikti savo pastabas. Joms turi būti suteikta galimybė veiksmingai pareikšti nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumo ir reikšmingumo, taip pat dėl dokumentų, kuriais Komisija grindžia savo tvirtinimą dėl pažeidimo (
30
) (taip pat žr. Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a ir b punktus).
58.
Šioje byloje apeliantėms neabejotinai buvo suteikta galimybė susipažinti su Italijos mokesčių policijos perduotais įrodymais ir pateikti savo pastabas dėl jų. Jos kritikuoja tik tai, kad ši galimybė per administracinę procedūrą joms buvo suteikta per vėlai.
59.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad administracinė procedūra skirstoma į du etapus (
31
), o galimybė susipažinti su dokumentais ir būti išklausytam iš esmės suteikiama tik baigus pirminį tyrimą ir būtent tuomet, kai Komisija atitinkamoms įmonėms išsiunčia pranešimą apie kaltinimus (
32
). Jei atitinkamos įmonės būtų informuojamos anksčiau, galėtų neproporcingai pasunkėti Komisijos tyrimo veikla ir kiltų pavojus, kad įrodymai bus nuslėpti (
33
).
60.
Žinoma, Komisija ir per savo pirminį tyrimą – taigi dar prieš išsiųsdama pranešimą apie kaltinimus – turi stebėti, kad nebūtų pažeista atitinkamų įmonių teisė į gynybą (
34
).
61.
Vis dėlto apeliantės nepateikė jokių konkrečių argumentų, iš kurių būtų matyti, jog Komisija šioje byloje tam, kad užtikrintų FSL, LVP ir PFCI gynybos galimybes, tuoj pat – taigi gerokai prieš išsiųsdama pranešimą apie kaltinimus – turėjo jas supažindinti su Italijos mokesčių policijos perduotais įrodymais ir paprašyti pateikti pastabas dėl jų (
35
). Juo labiau apeliantės neparodė, kad vien Italijos mokesčių policijos perduotų įrodymų naudojimas galėtų pažeisti teisę į gynybą. Kaltinimas, kad jų teisė į gynybą buvusi „neatitaisomai pažeista“, yra tik labai neaiškus, niekuo nepagrįstas tvirtinimas.
62.
Galiausiai, atrodo, apeliantės savo argumentavimu linksta prie to, kad Komisija Italijos mokesčių policijos jai perduotų įrodymų negalėjo naudoti netgi kaip kartelio tyrimo procedūros atspirties taško ir kaip savo tolesnio tyrimo pagrindo. Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką kaip tik šią galimybę Komisija turi bet kuriuo atveju (
36
) ir ji yra labai reikšminga veiksmingam Europos vidaus rinkos konkurencijos taisyklių taikymui.
63.
Tokiomis aplinkybėmis Bendrajam Teismui negali būti reiškiamas priekaištas, kad buvo pažeista teisė į gynybą (
37
).
3. Dėl tariamo įrodymų iškraipymo Bendrajame Teisme
64.
Galiausiai šiame pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantės Bendrajam Teismui reiškia priekaištą dėl įrodymų iškraipymo. Iškraipymą jos įžvelgia skundžiamo sprendimo 67 ir 68 punktuose pateiktuose Bendrojo Teismo svarstymuose, jog nesvarbu, ar du iš keturių ginčijamų Pacific darbuotojo asmeninių užrašų puslapių Italijos mokesčių policijos Komisijai buvo perduoti tariamai neteisėtai.
65.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iškraipymas konstatuotinas tik tuomet, kai, nesant naujų įrodymų, turimų įrodymų vertinimas akivaizdžiai klaidingas (
38
). Be to, apeliantas turi nurodyti, kokius tiksliai įrodymus Bendrasis Teismas iškraipė, ir įrodyti nagrinėjimo klaidas, dėl kurių mano, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus (
39
).
66.
Šioje byloje apeliantės niekaip nenurodo, kokius tiksliai įrodymus Bendrasis Teismas iškraipė. Jos apsiriboja labai bendru tvirtinimu, kad Bendrasis Teismas „iškraipęs aiškią <…> įrodymų prasmę“. Be to, jokioje skundžiamo sprendimo 67 ir 68 punktų vietoje nėra apeliančių kritikuojamos formuluotės apie tai, kad nesvarbu, ar du ginčijami Pacific darbuotojo asmeninių užrašų puslapiai Komisijai buvo perduoti neteisėtai.
67.
Tiesa, kad Bendrasis Teismas konstatavo, jog ginčijami du Pacific darbuotojo užrašų puslapiai „yra tarp šios bylos dokumentų, nepaisant Italijos mokesčių policijos perduotų dokumentų priimtinumo klausimo“ (
40
). Šiame teiginyje Bendrasis Teismas tik nurodė aplinkybę, kad tuos pačius du puslapius Komisija rado pati darydama kratą Pacific komercinėse patalpose Italijoje. Todėl konstatuoti, kad būta įrodymų iškraipymo, negalima net ir apeliančių argumentus vertinant labai palankiai.
68.
Galiausiai Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 67 ir 68 punktuose pateikiamuose argumentuose tik teisiškai kvalifikuoja faktus: jis įvertina galimos procedūrinės klaidos, kai Italijos mokesčių policijos Komisijai perdavė tam tikrus įrodymus, ir tolesnės procedūros eigos (nesamą) priežastinį ryšį. Tai neturi nieko bendra su įrodymų iškraipymu.
4. Tarpinė išvada
69.
Apibendrinant reikia konstatuoti, kad visas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.
B – Dėl pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą taikymo ir dėl galimybės naudoti jį taikant gautus įrodymus (antrasis apeliacinio skundo pagrindas)
70.
Antrajame savo apeliacinio skundo pagrinde apeliantės iš esmės teigia, kad per administracinę procedūrą Chiquita pateiktos informacijos nebuvo galima naudoti kaip kartelio įrodymų. Šią informaciją Chiquita pateikė tik atsižvelgdama į savo, kaip prašymą neskirti baudos pateikusio asmens, statusą. Apeliančių nuomone, prašymą neskirti baudos pateikusio asmens statusą Chiquita turėjo tik dėl Šiaurės Europos bananų kartelio, o ne dėl šiuo atveju nagrinėjamo Pietų Europos bananų kartelio. Bendrasis Teismas į tai neatsižvelgė. Apeliančių vertinimu, neturėdama prašymą neskirti baudos pateikusio asmens statuso Chiquita galbūt nebūtų pateikusi sunkinančios informacijos.
71.
Argumentų, kuriuos apeliantės pateikė šiame antrajame apeliacinio skundo pagrinde, esmė yra jų tvirtinimas, jog dėl Pietų Europos bananų kartelio Chiquita su Komisija bendradarbiavo nepakankamai, kad įgytų prašymą neskirti baudos pateikusio asmens statusą (
41
).
1. Priimtinumas
72.
Pirmiausia reikia išnagrinėti šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą.
73.
Viena vertus – priešingai, negu mano Komisija – negalima argumentuoti, jog tai yra visai naujas kaltinimas. Tiesa, kad pirmosios instancijos procese pagrindinis klausimas buvo kitas, t. y. ar Komisija piktnaudžiavo savo diskrecija ir darė Chiquita neteisėtą įtaką. Vis dėlto Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime jau palietė nuolatinio ir operatyvaus bendradarbiavimo per visą administracinę procedūrą reikalavimą kaip prašymą neskirti baudos pateikusio asmens statuso įgijimo sąlygą (
42
). Jei apeliantėms būtų neleidžiama kritiškai vertinti su tuo susijusių Bendrojo Teismo argumentų, apeliacinis procesas iš dalies netektų prasmės (
43
).
74.
Kita vertus, klausimas, ar įmonė per administracinę procedūrą pakankamai bendradarbiavo su Komisija, priskirtinas prie faktų ir įrodymų vertinimo, kurį turi atlikti tik Bendrasis Teismas, ir Teisingumo Teismas, kaip apeliacinė instancija, negali dėl to kelti klausimo, nebent būtų iškraipomi įrodymai, o šiuo atveju taip nėra (
44
).
75.
Todėl antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas.
2. Pagrįstumas
76.
Net jei antrasis apeliacinio skundo pagrindas būtų laikomas priimtinu, pavyzdžiui, dėl to, kad iš tikrųjų jis susijęs su teisiniu faktų kvalifikavimu, apeliančių pareikštas kaltinimas būtų nepagrįstas turinio požiūriu. Nėra taip, kad įmonės per administracinę procedūrą pateiktos informacijos ir įrodymų Komisija negali naudoti vien dėl to, kad šiai įmonei galbūt neteisėtai suteiktas prašymą neskirti baudos pateikusio asmens statusas.
77.
Priešingai, priežastys, dėl kurių liudytojas nusprendžia bendradarbiauti su institucijomis, savaime nedaro jokio poveikio įrodymų rinkimo ir galimybės juos naudoti teisėtumui. Jos daugių daugiausia gali turėti reikšmės vertinant jo pareiškimų vertę ir patikimumą. Tačiau šioje byloje apie tai kaip tik nekalbama.
78.
Taigi antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra ne tik nepriimtinas, bet ir nepagrįstas.
C – Dėl veiksmingos teisminės apsaugos principo, kalbant apie baudą (trečiasis apeliacinio skundo pagrindas)
79.
Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas skirtas veiksmingos teisminės apsaugos principui, jame ginčijami iš esmės skundžiamo sprendimo 501–564 punktai. Apeliantės kritikuoja, kad Bendrasis Teismas dėl Komisijos paskirtos baudos atliko tik „labai ribotą teisminę kontrolę“, taip neatsižvelgė į neribotos jurisdikcijos peržiūrėti sprendimus koncepciją (Reglamento (EB) Nr. 1/2003 31 straipsnis) ir pažeidė Europos žmogaus teisių konvencijos (EŽTK) 6 straipsnį ir Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį. Jų nuomone, dėl to ir baudą Bendrasis Teismas apskaičiavo neteisingai.
80.
Šis apeliacinio skundo pagrindas teikiamas tuo atveju, jei nebūtų pripažinti kiti. Aš jį išnagrinėsiu, kadangi, kaip jau išdėsčiau, pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai nepagrįsti.
81.
Priešingai, negu, atrodo, mano Komisija, šio trečiojo apeliacinio skundo pagrindo negalima laikyti neleistinu ginčo dalyko išplėtimu (Procedūros reglamento 170 straipsnio 1 dalis). Taip yra todėl, kad skundžiamo sprendimo 501 ir paskesniuose punktuose Bendrasis Teismas aiškiai nagrinėjo FSL, LVP ir PFCI papildomus prašymus panaikinti arba sumažinti baudą. Priešingai negu „baudos panaikinimas“, „baudos sumažinimas“ neišvengiamai susijęs su neribotos jurisdikcijos įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal SESV 261 straipsnį, siejamą su Reglamento (EB) Nr. 1/2003 31 straipsniu. Taigi šiuo atveju nagrinėtina problema jau buvo iškelta nagrinėjant ginčą pirmosios instancijos teisme.
82.
Vis dėlto Bendrojo Teismo neribotos jurisdikcijos peržiūrėti sprendimus kartelio bylose įgyvendinimą (SESV 261 straipsnis, siejamas su Reglamento (EB) Nr. 1/2003 31 straipsniu) Teisingumo Teismas tikrina tik tiek, kiek tai susiję su akivaizdžiomis klaidomis (
45
). Laikytina, kad tokių klaidų padaryta, pirma, jei Bendrasis Teismas nesilaikė SESV 261 straipsnyje numatytų savo įgaliojimų ribų (
46
), antra, jei išsamiai neišnagrinėjo visų reikšmingų aspektų (
47
) ir, trečia, jei taikė netinkamus teisinius kriterijus (
48
), ypač atsižvelgiant į vienodo požiūrio (
49
) ir proporcingumo principus (
50
).
83.
Šiuo atveju apeliančių kaltinimas dėl pernelyg paviršutiniško požiūrio į pleine juridiction patenka į pirmąją iš minėtų kategorijų: galiausiai Bendrajam Teismui reiškiamas priekaištas, kad jis nesilaikė įgaliojimų pagal SESV 261 straipsnį ribų ir taip pažeidė veiksmingos teisminės apsaugos principą (Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis) (
51
).
84.
Iš tikrųjų Bendrasis Teismas labai išsamiai – daugiau kaip 60 skundžiamo sprendimo punktų – išnagrinėjo visus pirmojoje instancijoje bylos šalių pateiktus argumentus dėl galimo baudos panaikinimo arba sumažinimo.
85.
Tai, kad Bendrasis Teismas šiuo aspektu išsamiai nagrinėjo 2006 m. gaires (
52
) ir tikrino, ar Komisija jas taikydama nepadarė klaidos, susiję su pirmojoje instancijoje pačių FSL, LVP ir PFCI pareikštais kaltinimais (
53
). Jokiu būdu iš to negalima daryti išvados, kad Bendrasis Teismas manė esąs saistomas šių gairių ir negalįs taikyti platesnio požiūrio, negu jose nustatytas (
54
). Su tuo susijusi apeliančių kritika grindžiama akivaizdžiai klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu.
86.
Priešingai, negu, atrodo, mano apeliantės, Bendrasis Teismas taip pat, be pirmosios instancijos procese FSL, LVP ir PFCI pateiktų kaltinimų ir argumentų, neprivalėjo tikrinti baudos. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad neribotos jurisdikcijos peržiūrėti sprendimus įgyvendinimas neprilygsta patikrinimui savo iniciatyva ir kad Sąjungos teismuose vyksta rungimosi procesas (
55
).
87.
Galiausiai atrodo, jog pagrindinis apeliančių interesas, kurio jos siekia šiuo trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu, yra pasiekti, kad bauda būtų sumažinta 60 %, t. y. tiek, kiek Šiaurės Europos bananų kartelio dalyviams kaip lengvinanti aplinkybė (
56
).
88.
Vis dėlto Bendrasis Teismas aiškiai išdėstė, kodėl mano, kad toks baudos sumažinimas šioje byloje negalimas (
57
).
89.
Teisingumo Teismui nekyla užduoties teisingumo sumetimais savo vertinimu pakeisti Bendrojo Teismo, įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus, pateikto vertinimo dėl įmonėms už Sąjungos teisės pažeidimą paskirtų baudų dydžio (
58
).
90.
Priešingai, konstatuoti, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nustatydamas netinkamo dydžio baudą, būtų galima tik tuo atveju, kai „sankcijos dydis yra ne tik netinkamas, bet ir toks didelis, kad jį būtų galima laikyti neproporcingu“ (
59
). Tačiau apeliantės nenurodė jokių konkrečių požymių, kad taip yra (
60
).
91.
Apibendrinant reikia konstatuoti, jog Bendrajam Teismui negalima reikšti priekaišto, kad jis padarė teisės klaidą įgyvendindamas neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus ir nesilaikė veiksmingos teisminės apsaugos principo. Taigi trečiasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.
D – Dėl konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcijos (ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas)
92.
Ketvirtajame, paskutiniajame, apeliacinio skundo pagrinde apeliantės kelia konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcijos klausimą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį. Jos Bendrajam Teismui priekaištauja, kad jis skundžiamo sprendimo 463–474 punktus, visų pirma 466 punktą, grindė netinkamu konkurencijos ribojimo dėl tikslo koncepcijos supratimu, dėl to klaidingai kvalifikavo faktus ir pažeidė FSL, LVP ir PFCI teisę į gynybą.
93.
Šis apeliacinio skundo pagrindas teikiamas tik papildomai. Jį reikia išnagrinėti, nes, kaip nurodyta, visi kiti apeliacinio skundo pagrindai nepriimtini.
94.
Iš esmės apeliantės reiškia Bendrajam Teismui priekaištą, kad jis reikiamai išsamiai neišnagrinėjo kartelio dalyvėms inkriminuojamų veiksmų ekonominio ir teisinio konteksto.
1. Priimtinumas
95.
Komisija mano, kad apeliančių argumentuose yra nepriimtinas naujas kaltinimas, nes pirmosios instancijos procese FSL, LVP ir PFCI ekonominį ir teisinį kontekstą nurodė tik dėl kartelių dalyvėms inkriminuojamų veiksmų galimo antikonkurencinio poveikio, bet ne dėl antikonkurencinio tikslo.
96.
Vis dėlto toks požiūris atrodo pernelyg formalus. Apeliaciniame skunde negali būti pakeistas ginčo dalykas, kuris buvo nagrinėtas Bendrajame Teisme, ir jame negali būti keliama jokių naujų reikalavimų (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 170 straipsnio 1 dalis) (
61
). Tačiau neviršydami esamo ginčo dalyko ribų apeliantai gali pateikti bet kokį svarbų argumentą (
62
), visų pirma plėtoti ir tikslinti savo pirmosios instancijos procese pateiktus argumentus (
63
).
97.
Taip yra šiuo atveju: pirmosios instancijos procese ginčo dalykas buvo gana bendro pobūdžio klausimas dėl antikonkurencinio kartelio dalyvėms inkriminuojamų veiksmų pobūdžio (
64
). Kadangi FSL, LVP ir PFCI Bendrajame Teisme – nors ir paviršutiniškai – jau buvo pateikusios savo veiksmų ekonominio ir teisinio konteksto argumentą, apeliacinio skundo etape jos gali vėl remtis su tuo susijusiais savo argumentais ir juos plėtoti – ginčo dalykas dėl to neišplečiamas.
98.
Taigi ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
2. Pagrįstumas
99.
Bylos šalys iš esmės sutaria, kad antikonkurencinį elgesio tikslą, kaip jis suprantamas pagal SESV 101 straipsnį, reikia vertinti, be kita ko, atsižvelgiant į tokio elgesio ekonominį ir teisinį kontekstą (
65
). Teisingumo Teisme ginčijamasi tik dėl to, ar Bendrasis Teismas šioje byloje pakankamai išsamiai išnagrinėjo šį ekonominį ir teisinį kontekstą.
100.
Vis dėlto tai, kiek išsamiai Bendrasis Teismas turi išnagrinėti atitinkamą ekonominį ir teisinį kontekstą, priklauso nuo inkriminuojamo elgesio pobūdžio. Tais atvejais, kai antikonkurencinis tikslas ypač akivaizdus, elgesio ekonominio ir teisinio konteksto analizė, žinoma, gali būti apribota tuo, kas yra griežtai būtina (
66
).
101.
Būtent toks ypač akivaizdus antikonkurencinis tikslas yra tuomet, kai konkurentai tarpusavyje sudaro susitarimus dėl savo gaminių kainų (
67
) arba kai jie keičiasi neskelbtina informacija, kuri yra svarbi jų atitinkamai kainodarai (
68
). Priešingai, negu mano apeliantės, pagal SESV 101 straipsnį draudžiama ne tik sudaryti susitarimus dėl kainų, bet ir keistis neskelbtina informacija, susijusia su kainodara (
69
).
102.
Tokiomis aplinkybėmis šioje byloje Bendrajam Teismui negalima priekaištauti, kad jis nepakankamai išsamiai išnagrinėjo inkriminuojamų veiksmų ekonominį ir teisinį kontekstą.
103.
Jei iš Sąjungos konkurencijos institucijų ir konkurencijos klausimus sprendžiančių teismų būtų reikalaujama išsamiai išnagrinėti ekonominį ir teisinį kontekstą net ir tuomet, kai slaptas įmonių elgesys yra akivaizdžiai antikonkurencinis, nebeliktų esminio skirtumo tarp konkurencijos ribojimo tikslo ir poveikio, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį.
104.
Be to, nė vienas iš konteksto elementų, kuriais apeliantės bando konkrečiai parodyti, kad jų keitimasis informacija neigiamai nepaveikė konkurencijos, nėra labai įtikinamas.
105.
Pirma, aplinkybė, kad bananų rinka organizuojama pagal bendrąją žemės ūkio politiką, nereiškia, jog galima sudaryti susitarimus dėl kainų arba konkurentams keistis neskelbtina kainoms svarbia informacija. Priešingai, kaip tik tokioje rinkoje, kurioje dėl reguliavimo intervencijos yra mažai laisvės konkurencijai, turi būti veiksmingai užkertamas kelias bet kokioms įmonių manipuliacijoms, kurios neigiamai veiktų dar esamą konkurenciją.
106.
Antra, nesvarbu, kaip dažnai konkurentai keitėsi neskelbtina informacija. Pagal teismo praktiką jau vienkartinis pasikeitimas informacija gali būti pagrindas konstatuoti pažeidimą ir skirti baudą, jei atitinkamos įmonės po šio pasikeitimo informacija liko aktyvios rinkoje (
70
). Bet kuriuo atveju įtakos baudos dydžiui gali turėti tai, kaip dažnai ir reguliariai buvo keistasi informacija antikonkurenciniu tikslu (
71
).
107.
Trečia, apeliančių nurodymas, jog jos yra nedidelės įmonės ir Europos bananų rinkoje užima nedidelę dalį, niekaip nekeičia to, kad jų veiksmų tikslas buvo antikonkurencinis. Susitarimas, kuris gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurio tikslas yra antikonkurencinis, dėl savo pobūdžio ir neatsižvelgiant į bet kokį konkretų jo poveikį yra reikšmingas konkurencijos apribojimas (
72
). Antikonkurencinio slapto elgesio draudimas, įtvirtintas SESV 101 straipsnyje, vienodai taikomas mažoms ir didelėms įmonėms, taip pat mažoms ir didelėms rinkoms.
108.
Galiausiai tuo, kad Bendrasis Teismas neatliko išsamios inkriminuojamo elgesio ekonominio ir teisinio konteksto analizės, taip pat nepažeidžiama teisė į gynybą. Konstatuotina, jog teisės į gynybą (per administracinę procedūrą) ir rungimosi principo (teismo procese) laikomasi, jei visos bylos šalys turėjo pakankamą galimybę pareikšti nuomonę. Tokios procedūrinės teisės negali būti pažeidžiamos vien tuo, kad Bendrasis Teismas turinio aspektu susidaro kitokią, vienos ar kelių bylos šalių įsitikinimo neatitinkančią nuomonę. Atitinkamas inkriminuojamų veiksmų turinio vertinimas yra ne proceso teisės, o materialinės teisės klausimas.
109.
Taigi apibendrinant reikia konstatuoti, kad ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.
E – Santrauka
110.
Kadangi visi apeliančių pateikti apeliacinio skundo pagrindai atmestini, reikia atmesti ir visą apeliacinį skundą.
VI – Bylinėjimosi išlaidos
111.
Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalimi, jeigu apeliacinis skundas atmetamas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
112.
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 ir 2 dalis, siejamas su 184 straipsnio 1 dalimi, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė; jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Teisingumo Teismas sprendžia, kaip turi būti paskirstytos bylinėjimosi išlaidos. Kadangi Komisija pateikė atitinkamą prašymą, o apeliantės pralaimėjo bylą, jos turi padengti išlaidas. Šias išlaidas jos turi padengti solidariai, nes pateikė bendrą apeliacinį skundą.
VII – Išvada
113.
Remdamasi išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš apeliančių solidariai bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	Dar prieš kelerius metus nustatytą Šiaurės Europos bananų kartelį Teisingumo Teismas jau nagrinėjo 2015 m. kovo 19 d. Sprendime Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184) ir 2015 m. birželio 24 d. sprendimuose Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416).
(
3
)	Italijos mokesčių policija.
(
4
)	2011 m. spalio 12 d. Komisijos sprendimas K(2011) 7273 final dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį (byla COMP/39482 – Egzotiški vaisiai (bananai), santrauka OL C 64, 2012, p. 10), toliau – ginčijamas sprendimas.
(
5
)	Toliau kartu – apeliantės.
(
6
)	2015 m. birželio 16 d. Sprendimas FSL ir kt. / Komisija (T‑655/11, EU:T:2015:383), toliau – skundžiamas sprendimas.
(
7
)	2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205), toliau – Reglamentas (EB) Nr. 1/2003.
(
8
)	Skundžiamo sprendimo 7 punktas ir ginčijamo sprendimo 81 konstatuojamoji dalis.
(
9
)	Dėl Šiaurės Europos bananų kartelio žr. 2008 m. spalio 15 d. Komisijos sprendimą K(2008) 5955 final dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/39.188 – Bananai, santrauka OL C 189, 2009, p. 12).
(
10
)	Skundžiamo sprendimo 22 punktas ir ginčijamo sprendimo 94 ir 187 konstatuojamosios dalys.
(
11
)	Skundžiamo sprendimo 24 punktas ir ginčijamo sprendimo 209 ir 213 konstatuojamosios dalys.
(
12
)	Skundžiamo sprendimo 23 punktas ir ginčijamo sprendimo 188 ir 195 konstatuojamosios dalys.
(
13
)	Skundžiamo sprendimo 32 punktas ir ginčijamo sprendimo 2 straipsnis.
(
14
)	Išskyrus tariamą teisės į gynybą pažeidimą, kurį toliau nagrinėsiu atskirai (šiuo klausimu žr. šios išvados 52–63 punktus).
(
15
)	2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas Lindorfer / Taryba (C‑227/04 P, EU:C:2007:490, 83 punktas), 2013 m. liepos 18 d. Sprendimas Schindler Holding ir kt. / Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 45 punktas) ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas MasterCard ir kt. / Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 151 punktas).
(
16
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 57 punktas), 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Komisija / Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 70 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Total Marketing Services / Komisija (C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 26 punktas).
(
17
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 55 punktas) ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija (C‑403/04 P ir C‑405/04 P, EU:C:2007:52).
(
18
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 49 ir 63 punktai) ir 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Siemens ir kt. / Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P ir C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 128 punktas).
(
19
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 punktas).
(
20
)	Skundžiamo sprendimo 45 punktas.
(
21
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 284 punktas), pagal kurį Sąjungoje neleidžiamos su pagarba žmogaus teisėms nesuderinamos priemonės.
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 63 punkto paskutinis sakinys), pagal kurį reikia atsižvelgti į tai, ar nacionalinis teismas atitinkamų įrodymų perdavimą Komisijai pripažino neteisėtu.
(
23
)	Skundžiamo sprendimo 80 ir 81 punktai.
(
24
)	Skundžiamo sprendimo 82–89 punktai.
(
25
)	Šį aspektą pagrįstai pabrėžė ir Bendrasis Teismas (visų pirma žr. skundžiamo sprendimo 78 punkto pabaigą ir 79 punktą).
(
26
)	Dėl konkurencijos taisyklių reikšmės vidaus rinkos veikimui žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimą Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 36 punktas) ir – kiek tai susiję su teisine padėtimi įsigaliojus Lisabonos sutarčiai – 2011 m. vasario 17 d. Sprendimą TeliaSonera (C‑52/09, EU:C:2011:83, 20 punktas), taip pat 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑496/09, EU:C:2011:740, 60 punktas). Būtinybė veiksmingai taikyti SESV 101 ir 102 straipsnius (anksčiau – EB 81 ir 82 straipsniai) pastaruoju metu buvo akcentuota, pvz., 2009 m. birželio 11 d. Sprendime X BV (C‑429/07, EU:C:2009:359, 33–35 punktai), 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendime VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, 59 punktas), 2011 m. birželio 14 d. Sprendime Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, 19 punktas) ir 2013 m. birželio 18 d. Sprendime Schenker ir kt. (C‑681/11, EU:C:2013:404, 46 punktas).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo sprendimą Dalmine / Komisija (T‑50/00, EU:T:2004:220, 83–91 punktai), patvirtintą 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimu Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 ir 63 punktai).
(
28
)	Iš esmės žr. 1989 m. spalio 17 d. Sprendimą Dow Benelux / Komisija (85/87, EU:C:1989:379, 17 ir 18 punktai) ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 298–300 punktai), kurie atitinkamai susiję su Reglamento (EEB) Nr. 17 20 straipsniu. Dabar šią nuostatą atitinka Reglamento (EB) Nr. 1/2003 28 straipsnio 1 dalis.
(
29
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 64 punktas), 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals / Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 92 punktas) ir 2011 m. spalio 25 d. Sprendimas Solvay / Komisija (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, 47 punktas).
(
30
)	1979 m. vasario 13 d. Sprendimas Hoffmann-La Roche / Komisija (85/76, EU:C:1979:36, 11 punktas), 2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 66 punktas), 2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 44 punktas) ir 2011 m. spalio 25 d. Sprendimas Solvay / Komisija (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, 48 punktas).
(
31
)	2002 m. spalio 15 d. Sprendimas Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 181–184 punktai), 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied / Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 38 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas Prym ir Prym Consumer / Komisija (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, 27 punktas).
(
32
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 58 ir 59 punktai).
(
33
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 60 punktas).
(
34
)	1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Hoechst / Komisija (46/87 ir 227/88, EU:C:1989:337, 15 punktas), 1989 m. spalio 18 d. Sprendimas Orkem / Komisija (374/87, EU:C:1989:387, 33 punktas) ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 63 punktas).
(
35
)	Tuo pačiu klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 61 punktas).
(
36
)	1989 m. spalio 17 d. Sprendimas Dow Benelux / Komisija (85/87, EU:C:1989:379, 19 punktas) ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimas Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 301 punktas); tuo pačiu klausimu – atvirkštiniu atveju – 1992 m. liepos 16 d. Sprendimas Asociación Española de Banca Privada ir kt. (C‑67/91, EU:C:1992:330, 42 ir 43 punktai) ir 1994 m. gegužės 19 d. Sprendimas SEP / Komisija (C‑36/92 P, EU:C:1994:205, 29 punktas).
(
37
)	Tuo pačiu klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo sprendimą Dalmine / Komisija (T‑50/00, EU:T:2004:220, 83–91 punktai), patvirtintą 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimu Dalmine / Komisija (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 ir 63 punktai).
(
38
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 37 punktas), 2007 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Sniace / Komisija (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, 37 punktas), 2010 m. birželio 17 d. Sprendimas Lafarge / Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 17 punktas) ir 2013 m. liepos 4 d. Sprendimas Komisija / Aalberts Industries ir kt. (C‑287/11 P, EU:C:2013:445, 51 punktas).
(
39
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 50 ir 159 punktai), 2010 m. birželio 17 d. Sprendimas Lafarge / Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 16 punktas) ir 2016 m. kovo 8 d. Sprendimas Graikija / Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 32 punktas).
(
40
)	Skundžiamo sprendimo 68 punktas.
(
41
)	Bendradarbiavimo su Komisija reikalavimai kyla iš Komisijos pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju 11 punkto a papunkčio (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155).
(
42
)	Visų pirma žr. skundžiamo sprendimo 121–126 ir 147 punktus.
(
43
)	2012 m. liepos 19 d. Sprendimas Taryba / Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, 61 punktas), 2013 m. spalio 3 d. Sprendimas Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 47 punktas) ir 2016 m. birželio 14 d. Sprendimas Marchiani / Parlamentas (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 37 punktas).
(
44
)	1996 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas San Marco / Komisija (C‑19/95 P, EU:C:1996:331, 39 ir 40 punktai), 2005 m. birželio 28 d. Sprendimas Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 449 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Komisija (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 37 punktas).
(
45
)	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 365 punktas).
(
46
)	Šiuo klausimu žr. mano išvadas bylose Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied / Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2005:751, 137 punktas), Schindler Holding ir kt. / Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:248, 190 punktas) ir Pilkington Group ir kt. / Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 112 punktas); tuo pačiu klausimu žr. sprendimus Schindler Holding ir kt. / Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 155 ir 156 punktai) ir Kone ir kt. / Komisija (C‑510/11 P, EU:C:2013:696, 40 ir 42 punktai).
(
47
)	Sprendimai Baustahlgewebe / Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128 punktas), Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244 ir 303 punktai) ir Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija (C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, EU:C:2009:500, 125 punktas).
(
48
)	Sprendimai Baustahlgewebe / Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128 punktas), Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244 ir 303 punktai) ir Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija (C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, EU:C:2009:500, 125 punktas).
(
49
)	Sprendimai Weig / Komisija (C‑280/98 P, EU:C:2000:627, 63 ir 68 punktai), Sarrió / Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:631, 97 ir 99 punktai) ir Alliance One International und Standard Commercial Tobacco / Komisija (C‑628/10 P ir C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 58 punktas).
(
50
)	Sprendimai E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 126 punktas) ir Schindler Holding ir kt. / Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 165 punktas).
(
51
)	Apeliančių papildomai nurodytas EŽTK 6 straipsnis tol, kol Sąjunga nėra prisijungusi prie EŽTK, nėra teisinė priemonė, kurią būtų galima tiesiogiai taikyti kaip Sąjungos institucijų veiksmų teisėtumo kontrolės kriterijų; priešingai, reikia remtis tik Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu (2013 m. vasario 26 d. Sprendimas Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 44 punktas, ir 2013 m. liepos 18 d. Sprendimas Schindler Holding ir kt. / Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 32 punktas).
(
52
)	Pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairės (OL C 210, 2006, p. 2).
(
53
)	Žr., pvz., skundžiamo sprendimo 501 punktą.
(
54
)	Kaip paaiškino Teisingumo Teismas, nors tokios gairės nėra privalomos teismams, vis dėlto Sąjungos teismai gali pasisemti iš jų įkvėpimo įgyvendindami savo neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus: 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Komisija / Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 80 punktas) ir 2016 m. sausio 21 d. Sprendimas Galp Energía España ir kt. / Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 90 punktas).
(
55
)	2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimas Chalkor / Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 64 punktas), 2014 m. liepos 10 d. Sprendimas Telefónica ir Telefónica de España / Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 213 punktas) ir 2016 m. birželio 9 d. Sprendimas Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 85 punktas).
(
56
)	Šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 544 ir paskesnius punktus.
(
57
)	Skundžiamo sprendimo 547–554 punktai.
(
58
)	2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimas E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 125 punktas) ir 2016 m. birželio 9 d. Sprendimas Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 81 punktas).
(
59
)	2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimas E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 126 punktas), 2014 m. liepos 10 d. Sprendimas Telefónica ir Telefónica de España / Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205 punktas), 2016 m. birželio 9 d. Sprendimas Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 82 punktas), 2016 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Pilkington Group ir kt. / Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:631, 73 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Trafilerie Meridionali / Komisija (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 56 punktas).
(
60
)	Tuo pačiu klausimu žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 83 punktas).
(
61
)	Taip pat žr. 2014 m. birželio 25 d. Sprendimą Nexans ir Nexans France / Komisija (C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 45 punktas) ir 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 58 punktas).
(
62
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 66 punktas) ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimas NDSHT / Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 41 ir 42 punktai).
(
63
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Akzo Nobel ir kt. / Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 39 punktas) ir 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Elf Aquitaine / Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 36 punktas); panašus 2016 m. birželio 9 d. Sprendimas Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 59–61 punktai).
(
64
)	Bendrasis Teismas antikonkurencinio tikslo ir antikonkurencinio poveikio klausimus išnagrinėjo tame pačiame skundžiamo sprendimo skirsnyje (šiuo klausimu žr. antraštę prieš to sprendimo 463 punktą).
(
65
)	2009 m. birželio 4 d. Sprendimas T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 27 punktas), 2015 m. kovo 19 d. Sprendimas Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 117 punktas) ir 2016 m. sausio 20 d. Sprendimas Toshiba Corporation / Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 27 punktas).
(
66
)	2016 m. sausio 20 d. Sprendimas Toshiba Corporation / Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29 punktas).
(
67
)	1985 m. sausio 30 d. Sprendimas Clair (123/83, EU:C:1985:33, 22 punktas), 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas CB / Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51 punktas) ir 2015 m. kovo 19 d. Sprendimas Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 115 punktas).
(
68
)	2009 m. birželio 4 d. Sprendimas T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 32–37 punktai) ir 2015 m. kovo 19 d. Sprendimas Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 119–124 punktai).
(
69
)	Ten pat.
(
70
)	2009 m. birželio 4 d. Sprendimas T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 58 ir 59 punktai); taip pat žr. 1999 m. liepos 8 d. sprendimus Komisija / Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 121 punktas) ir Hüls / Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 162 punktas).
(
71
)	Papildomai žr. mano išvadą bylose T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:110, 97–107 punktai) ir Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2014:2437, 125 punktas)
(
72
)	2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, 37 punktas).