62005CC0241_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2005 m. gegužės 9 d. Nutartimi Conseil d’Etat
(Prancūzijos Valstybės taryba) pateikė Teisingumo Teismui pagal EB 68 straipsnį ir 234 straipsnį klausimą dėl Konvencijos, įgyvendinančios Šengeno susitarimą (toliau – įgyvendinanti Konvencija arba tiesiog Konvencija) 20 straipsnio 1 dalies, įtvirtinančios maksimalų laikotarpį, per kurį užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, gali laisvai judėti Susitariančiųjų Šalių teritorijoje (toliau taip pat – Šengeno erdvė), išaiškinimo.
2. Valstybės taryba, be kita ko, klausia dėl sąvokos „pirmojo atvykimo data“ apibrėžimo, t. y. datos, nuo kurios pagal 20 straipsnio 1 dalį prasideda „trijų mėnesių per šešis mėnesius“ laikotarpis, kai užsienietis pagal Konvenciją gali laisvai judėti Šengeno erdvėje.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
Užsieniečių, kuriems nereikia vizos, judėjimas Šengeno erdvėje
3. Siekiant „panaikinti asmenų, kertančių bendras sienas, kontrolę < ... > ir palengvinti prekių bei paslaugų judėjimą per tas sienas“ Beniliukso valstybės narės, Prancūzija ir Vokietija 1985 m. sudarė Šengeno susitarimą(2), o 1990 m. – šį Susitarimą įgyvendinančią Konvenciją(3) (toliau kartu vadinama – Šengeno susitarimai). Vėliau prie šių susitarimų prisijungė Italija, Ispanija, Portugalija, Graikija, Austrija, Danija, Suomija ir Švedija. Šengeno susitarimai ir stojimo susitarimai sudaro vadinamąją Šengeno acquis .
4. Užsieniečių, kuriems nereikia vizos, judėjimą Šengeno erdvėje reglamentuoja įgyvendinanti Konvencija.
5. Pagal Konvencijos 1 straipsnį „užsienietis“ – tai:
„bet kuris asmuo, kuris nėra Europos Bendrijų valstybių narių pilietis“.
6. Toliau tos pačios Konvencijos 5 straipsnio 1 dalis įtvirtina, kad:
„Užsieniečiai į Susitariančiųjų Šalių teritorijas gali atvykti ir ten būti ne ilgiau kaip tris mėnesius, jeigu:
a) jie turi galiojantį dokumentą ar dokumentus, leidžiančius jiems kirsti sieną, kaip yra numatęs Vykdomasis komitetas;
b) jei reikia, turi galiojančią vizą;
c) prireikus pateikia dokumentus, pagrindžiančius numatyto buvimo tikslą bei sąlygas ir tai, kad jie turi pakankamai lėšų pragyvenimui numatyto buvimo laikotarpiu ir grįžimui į kilmės šalį arba vykimui tranzitu į trečiąją valstybę, į kurią, kaip yra įsitikinę, jie būtų įleisti arba kurioje galėtų teisėtai gauti tokių lėšų;
d) jie nėra užsieniečiai, kurie pagal duotą įspėjimą yra neįsileistini;
e) jie nelaikomi keliančiais grėsmę Susitariančiųjų Šalių viešajai tvarkai, nacionaliniam saugumui ar tarptautiniams santykiams.“
7. Ypač svarbi šioje byloje yra 20 straipsnio 1 dalis, kuri įtvirtina:
„Užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, gali laisvai keliauti Susitariančiųjų Šalių teritorijose, bet ne ilgiau kaip tris mėnesius per šešis mėnesius nuo pirmojo atvykimo dienos, jei jie atitinka 5 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose nurodytas atvykimo sąlygas.“
8. Taip pat reikia pažymėti, kad prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos Bendrijos steigimo sutarties Amsterdamo sutartimi pridedamas Protokolas(4) integravo vadinamąją Šengeno acquis į Europos Sąjungos institucinę ir teisinę sistemą. Protokolas įgaliojo Šengeno susitarimus pasirašiusių trylika šalių glaudžiau bendradarbiauti tarpusavyje šių susitarimų ir su jais susijusių nuostatų taikymo srityje. Be to, jis numatė Tarybai užduotį nustatyti Sutartyse teisinį kiekvienos Šengeno acquis nuostatos arba sprendimo pagrindą.
9. Pagal Tarybos sprendimo 1999/436/EB(5) 2 straipsnį ir A priedą Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies teisinis pagrindas yra EB 62 straipsnio 3 dalis.
Specialios nuostatos, susijusios su Rumunijos piliečiais
10. Rumunija yra viena iš šalių, kurios piliečiams pagal Reglamento 539/2001(6) 1 straipsnio 2 dalį nereikia vizų, jei „bendra jų buvimo trukmė neviršija trijų mėnesių“ (žr. II priedą).
B – Nacionalinės teisės nuostatos
11. Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu Prancūzijoje užsieniečių atvykimą ir apsigyvenimą reglamentavo 1945 m. lapkričio 2 d. Nutarimas Nr. 45‑2658(7) .
12. Šio Nutarimo 22 straipsnis nustato:
„I - Valstybės atstovas departamente, o Paryžiuje – policijos prefektas gali motyvuotu įsakymu nuspręsti, kad užsienietis būtų išsiųstas iš šalies šiais atvejais:
1) jei užsienietis negali pagrįsti teisėto atvykimo į Prancūzijos teritoriją, nebent jis turi galiojantį leidimą gyventi;
< ... >
II - I dalies 1 punkto nuostatos taikomos užsieniečiui, kuris nėra Europos bendrijos valstybės narės pilietis:
a) jeigu jis netenkina Konvencijos (įgyvendinančios Šengeno susitarimą) 5 straipsnyje numatytų atvykimo sąlygų;
b) arba, jei tiesiogiai atvykęs iš valstybės, kuri yra šios Konvencijos šalis, jis negali pagrįsti, kad atvyko į metropolio teritoriją laikydamasis Konvencijos (įgyvendinančios Šengeno susitarimą) 19 straipsnio 1 ar 2 dalių, 20 straipsnio 1 dalies, 21 straipsnio 1 ar 2 dalių nuostatų;
< … > .“
II – Faktinės bylos aplinkybės ir procesas
13. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Rumunijos pilietis N. Bot į Šengeno erdvę buvo atvykęs kelis kartus.
14. N. Bot buvo Prancūzijoje nuo 2002 m. rugpjūčio 15 d. iki lapkričio 2 d., paskui nuo 2002 m. lapkričio mėn. pabaigos iki 2003 m. sausio mėn. pabaigos. Vėliau tranzitu vyko per Vengriją, paskui, jo žodžiais, per Austriją bei Vokietiją, o 2003 m. vasario 23 d. grįžo į Prancūziją, kur 2003 m. kovo 25 d. jį sulaikė policija.
15. 2003 m. kovo 26 d. Val‑de‑Marne prefektas priėmė įsakymą išsiųsti jį iš šalies, remdamasis Nutarimo Nr. 45-2658 22 straipsnio II dalies b punktu.
16. Melun administraciniam teismui atmetus N. Bot pateiktą prašymą panaikinti šį įsakymą, jis pateikė apeliacinį skundą Valstybės tarybai. Kadangi šiai iškilo abejonių dėl įgyvendinančios Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies aiškinimo, ji pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ką reiškia „pirmojo atvykimo diena“ Konvencijos, įgyvendinančios Šengeno susitarimą, 20 straipsnio 1 dalies sąlygų prasme ir, be kita ko, ar „pirmuoju atvykimu“ į valstybių, kurios yra Konvencijos šalys, teritoriją turi būti laikomas bet kuris atvykimas pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui, kurio metu į šią teritoriją nebuvo atvykta, o užsieniečio, kuris daug kartų atvyksta trumpam laikui, atveju – bet kuris kitas atvykimas iškart po to, kai pasibaigia šešių mėnesių terminas, skaičiuojamas nuo ankstesnės žinomos „pirmojo atvykimo“ dienos?“
17. Šiuo pagrindu pradėtoje byloje Prancūzijos, Suomijos, Čekijos ir Slovakijos vyriausybės bei Komisija pateikė rašytines pastabas.
III – Teisinis įvertinimas
18. Kaip matėme, Konvencijos 20 straipsnio 1 dalis numato, kad „užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, gali laisvai keliauti Susitariančiųjų Šalių teritorijose, bet ne ilgiau kaip tris mėnesius per šešis mėnesius nuo pirmojo atvykimo dienos“.
19. Dėl priežasčių, kurias išsamiau aptarsiu toliau (žr. šios išvados 34–41 punktus), Suomijos vyriausybė ir Komisija siūlo savus nagrinėjamoje nuostatoje vartojamos sąvokos „pirmojo atvykimo diena“ išaiškinimus. Suomijos vyriausybės teigimu, ši sąvoka nurodo pirmąją užsieniečio atvykimo į Šengeno erdvę dieną šešių mėnesių laikotarpiu po paskutinio atvykimo. Kita vertus, Komisijos nuomone, tai reiškia užsieniečio atvykimą bent po trijų mėnesių nuo paskutinio išvykimo. Komisija tai aiškina taip, kad jei užsienietis atvyksta nepraėjus trims mėnesiams nuo paskutinio išvykimo, jo teisė atvykti turi būti skaičiuojama atsižvelgiant į laikotarpius, kuriuos jis praleido Šengeno erdvėje per praėjusius šešis mėnesius.
20. Kitaip mano Prancūzijos, Čekijos ir Slovakijos vyriausybės, kad „pirmojo atvykimo“ sąvoka nurodo patį pirmąjį užsieniečio atvykimą į Šengeno erdvę ir visus vėlesnius atvykimus, tarp kurių yra trumpesni nei šešių mėnesių intervalai.
21. Aš pats linkęs pritarti pastarajam aiškinimui ir ne tik dėl pažodinio bei sisteminio aiškinimo priežasčių, bet ir dėl to, kad manau, jog jis labiau atitinka teisinio saugumo reikalavimą.
22. Pradėdamas nuo su tekstu susijusių argumentų, manau, kad Prancūzijos, Čekijos ir Slovakijos vyriausybės, taip pat Komisija yra teisios pažymėdamos, kad iš nagrinėjamos nuostatos aišku, jog nuo „pirmojo atvykimo dienos“ į Šengeno erdvę užsienietis turi šešių mėnesių
laikotarpį, per kurį gali laisvai judėti Susitariančiųjų Šalių teritorijoje „ne ilgiau kaip tris mėnesius “.
23. Todėl pagal šią nuostatą užsieniečio atvykimas pradeda laikotarpį, kuris pasibaigia po šešių mėnesių . „Per“ šiuos šešis mėnesius užsienietis gali laisvai judėti Susitariančiųjų Šalių teritorijoje; t. y. nepertraukiamai judėti trijų mėnesių laikotarpį arba kelis trumpesnius laikotarpius, kurie kartu negali viršyti „maksimalaus laikotarpio“ – trijų mėnesių . Kai pasibaigia taip apskaičiuojami trys mėnesiai, užsienietis privalo palikti Susitariančiųjų Šalių teritoriją ir gali grįžti tik kitu šešių mėnesių laikotarpiu. Užsieniečio grįžimas jau po šešių mėnesių nuo „pirmojo atvykimo“ yra naujas „pirmasis atvykimas“, kuriuo atitinkamai vėl pradedami minėti šešių ir trijų mėnesių laikotarpiai.
24. Šį aiškinimą galima pagrįsti ir sisteminiu argumentu. Kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, išdėstytas požiūris sutampa su tuo, ką Konvencija dar akivaizdžiau įtvirtina dėl užsieniečių, kuriems reikia vizos.
25. Pagal Konvencijos 19 straipsnio 1 dalį „užsieniečiai, turintys vienodas vizas < … > visų Susitariančiųjų Šalių teritorijose gali laisvai judėti savo vizų galiojimo laikotarpiu“, o viza pagal 11 straipsnį gali būti „vienkartinė arba daugkartinė kelionės viza, jei nei nepertraukiamo buvimo trukmė, nei bendra daugkartinio buvimo trukmė yra ne ilgesnė kaip trys mėnesiai per pirmąjį pusmetį nuo pirmojo atvykimo dienos“(8) . Taigi Konvencija labai aiškiai užtikrina užsieniečiams, kuriems reikia vizos, teisę keliauti tris mėnesius „per pirmąjį pusmetį“, skaičiuojamą „nuo pirmojo atvykimo dienos“.
26. Mano nuomone, būtų nelogiška ir nenuoseklu manyti, kad ši sistema, kuri taip pat pagrįsta padalijimu į vienas po kito einančius pusmečius, taikoma užsieniečiams, kuriems reikia vizos, bet netaikoma tiems, kuriems jos nereikia. Atvirkščiai, pagal tokį aiškinimą pastarajam būtų taikomi griežtesni apskaičiavimo būdai, kuriuos siūlo Suomijos vyriausybė ir Komisija (juos išsamiau nagrinėsiu vėliau, žr. 40 ir 41 punktus), o tai sukeltų išties keistas pasekmes, nes būtų prasčiau elgiamasi su asmenimis, kurie iš tikrųjų Šengeno sistemoje vertinami palankiau. Užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, yra iš valstybių, kurioms Bendrija, remdamasi „kiekvieną atvejį nagrinėjant individualiai ir įvertinant pagal įvairius kriterijus, inter alia, siejamus su nelegalia imigracija, viešąja politika ir saugumu bei su Europos Sąjungos išoriniais santykiais“, suteikia palankesnį režimą būtent nereikalaudama vizų (žr. Reglamento Nr. 539/2001 5 konstatuojamąją dalį).
27. Be to, mano nuomone, šis aiškinimas labiau atitinka teisinio saugumo principą, kuriuo reikalaujama, kad „Bendrijos teisės aktai < ... > būtų aiškūs, o jų taikymą galėtų numanyti visos suinteresuotosios šalys“(9) . Iš tiesų nusistovėjęs aiškinimas sukuria visiškai aiškią sistemą, kuri, viena vertus, suteikia nacionalinėms institucijoms įgaliojimus taikyti Konvencijos taisykles lengvai ir neabejojant ir, kita vertus, leidžia užsieniečiams, norintiems keliauti Šengeno erdvėje, „visiškai išsiaiškini savo teisių apimtį ir, jei reikia, remtis jomis nacionaliniuose teismuose“(10) .
28. Tačiau reikia pažymėti, kad šiam siūlomam aiškinimui galima pateikti du svarbius prieštaravimus, į kuriuos reikia atsižvelgti.
29. Pirma, būtų galima prieštarauti, kad jeigu užsieniečio teisė laisvai judėti skaičiuojama atskirais ir vienas po kito einančiais šešių mėnesių laikotarpiais, užsienietis, išbuvęs ilgiau nei tris mėnesius per pirmąjį pusmetį, vis tiek turės teisę pasilikti dar tris mėnesius kitą pusmetį. Iš esmės už pažeidimą, padarytą per pirmąjį pusmetį, nebūtų galima bausti per kitą šešių mėnesių laikotarpį.
30. Pavyzdžiui, taip galėtų atsitikti būtent M. Bot atveju. Jis atvyko į Šengeno erdvę 2002 m. rugpjūčio 15 dieną. Taikant siūlomą sistemą, šešių mėnesių laikotarpis būtų pasibaigęs 2003 m. vasario 15 dieną. Šiuo laikotarpiu M. Bot Prancūzijoje išbuvo ilgiau nei tris mėnesius (nuo 2002 m. rugpjūčio 15 d. iki 2002 m. lapkričio 2  d. ir nuo 2002 m. lapkričio pabaigos iki 2003 m. sausio pabaigos). Tačiau, nepaisant to, teigiama, kad per kitą pusės metų laikotarpį (prasidedantį nuo naujo „pirmojo atvykimo“ 2003 m. vasario 23 d.) M. Bot būtų galėjęs, remdamasis mano siūlomu aiškinimu, iš naujo pasinaudoti teise laisvai judėti tris mėnesius. Taigi sulaikymo dieną (2003 m. kovo 25 d.) jis vis dar galėtų reikalauti pasilikti Prancūzijoje beveik du mėnesius ir todėl negalėtų būti išsiųstas.
31. Tačiau, mano nuomone, šį prieštaravimą reikia atmesti.
32. Pagal mano siūlomą išaiškinimą šešių mėnesių laikotarpis, prasidedantis nuo naujo „pirmojo atvykimo“, sukuria naują teisę apsigyventi tris mėnesius (nepertraukiamai ar dalimis). Tačiau akivaizdu, kad naujo pusmečio pradžia „neatleidžia“ nuo ankstesnio Šengeno reglamentų pažeidimo padarymo. Pažeidimas išlieka ir todėl už jį gali būti baudžiama.
33. Taigi, kaip ir Prancūzijos vyriausybė, manau, kad net jei atitinkamas asmuo yra sulaikomas kitą pusmetį, nei buvo padarytas pažeidimas, valstybės narės gali jį nubausti, skirdamos bausmes, tam tikslui įtvirtintas savose teisės sistemose, su sąlyga, kad jos atitinka Bendrijos teisę ir, be kita ko, proporcingumo principą.
34. Antrasis Suomijos vyriausybės ir Komisijos pateiktas prieštaravimas atrodo subtilesnis.
35. Suomijos vyriausybė ir Komisija teisingai mano kad, nepaisant pusmečių, Konvencija ir Reglamentas Nr. 539/2001 leidžia užsieniečiams, kuriems nereikia vizos, pasilikti Šengeno erdvėje ne ilgiau kaip tris mėnesius iš eilės.
36. Iš tikrųjų pagal Konvencijos 5 straipsnį į Šengeno erdvę užsieniečiai gali atvykti, jeigu „jei reikia, turėdami galiojančią vizą“, ir gali „ten būti ne ilgiau kaip tris mėnesius“. Šį absoliutų terminą taip pat patvirtina 10 straipsnis, kuris numato „vienodą vizą, galiojančią visoje Susitariančiųjų Šalių teritorijoje < … > ne ilgesniam kaip trijų mėnesių lankymosi laikotarpiui“. Vėliau šis terminas konkrečiai nurodomas užsieniečiams, kuriems nereikia vizos. Reglamento Nr. 539/2001 1 straipsnio 2 dalis ir 2 straipsnio pirma įtrauka įtvirtina, kad į atitinkamą sąrašą (į kurį patenka ir Rumunija) įtrauktų trečiųjų šalių piliečiams nereikia vizos, bet tik „jeigu bendra jų buvimo trukmė neviršija trijų mėnesių “.
37. Taigi iš visų šių nuostatų matyti, kad užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, jokiu būdu negali likti ilgiau kaip tris mėnesius iš eilės. Norėdami likti ilgiau, jie turi gauti atitinkamus leidimus arba valstybių narių išduodamas nacionalines vizas(11) .
38. Tokią pačią išvadą galima padaryti iš EB 62 straipsnio 3 dalies, kuri pagal Sprendimą 1999/436/EB yra Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies pagrindas (žr. šios išvados 9 punktą). Ši nuostata leidžia Bendrijai priimti „priemones, nustatančias sąlygas, kuriomis trečiųjų šalių piliečiai ne ilgiau kaip tris mėnesius gali laisvai keliauti valstybių narių teritorijose“(12) . Taigi 20 straipsnio 1 dalies jokiu atveju negalima aiškinti taip, kad užsieniečiams, kuriems nereikia vizos, būtų leidžiama likti valstybėje narėje ilgiau kaip tris mėnesius iš eilės.
39. Tačiau, Suomijos vyriausybės ir Komisijos teigimu, būtent taip ir atsitiktų, jeigu 20 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama, kaip aprašiau pirmiau.
40. Jos pateikia tokį pavyzdį. Tarkim, užsienietis pirmąkart atvyksta į Šengeno erdvę 2006 m. sausio 1 d. ir vėl išvyksta kitą dieną. Tarkim, kad šis asmuo vėl grįžta į aptariamą teritoriją balandžio 2 d. ir lieka iki pusmečio pabaigos, t. y. birželio 30 d. (taigi du mėnesius ir trisdešimt dienų). Naujas pusmetis prasideda liepos 1 d. ir todėl užsienietis lieka Šengeno erdvėje kitiems trims mėnesiams. Todėl jo buvimas trunka beveik šešis mėnesius iš eilės (tiksliau šešis mėnesius be vienos dienos) ir atitinkamai beveik trimis mėnesiais ilgiau nei minėtas ilgiausias laikotarpis.
41. Tačiau Suomijos vyriausybė ir Komisija pateikia du skirtingus Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies aiškinimus tokioms situacijoms išvengti.
42. Suomijos teigimu, nustatant „pirmąjį atvykimą“ reikia vadovautis tokia logika. Atskaitos taškas yra užsieniečio paskutinis atvykimas į Šengeno erdvę. Nuo šios dienos skaičiuojamas šešių mėnesių laikotarpis atgal, siekiant nustatyti ar užsienietis jau buvo atvykęs į Šengeno erdvę. Jeigu jis jau buvo atvykęs, tuomet „pirmasis atvykimas“ Konvencijos prasme yra užsieniečio pirmasis atvykimas į šią erdvę šešių mėnesių laikotarpiu prieš paskutinį atvykimą. Nuo taip apskaičiuoto „pirmojo atvykimo“ reikia skaičiuoti 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtintus trijų ir šešių mėnesių laikotarpius, siekiant nuspręsti, ar paskutinio atvykimo momentu užsienietis buvo išnaudojęs jam priklausančias dienas.
43. Komisijos siūlomas sprendimas man atrodo dar sudėtingesnis. Jis taip pat pradedamas nuo užsieniečio paskutinio atvykimo
dienos, kaip atskaitos taško, išsiaiškinant, ar jis jau buvo atvykęs į Šengeno erdvę prieš šią dieną. Jeigu taip, Komisija siūlo tokį atskyrimą: jei nuo paskutinio atvykimo ir paskutinio išvykimo praėjo daugiau kaip trys mėnesiai, paskutinis atvykimas yra „pirmasis atvykimas“ Konvencijos prasme. Tačiau jei yra priešingai, praėjo mažiau kaip trys mėnesiai, atsižvelgiama į praėjusius šešis mėnesius nuo paskutinio atvykimo, kad būtų apskaičiuota, ar per tuos šešis mėnesius užsienietis jau išnaudojo tris mėnesius būdamas Šengeno teritorijoje.
44. Tai paaiškinęs turiu pažymėti, kad nors aprašytieji sprendimai paremti pagrįsta prielaida, nemanau, kad jie yra visiškai įtikinami.
45. Iš tiesų, skaičiuojant 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtintus laikotarpius, šie abu aiškinimai galiausiai ignoruoja arba sumenkina „pirmojo atvykimo“ sąvoką, kuri šioje nuostatoje vartojama kaip datos nuoroda, ir vietoj to remiamasi „paskutinio atvykimo“ sąvoka, kurios nagrinėjamoji nuostata net nemini.
46. Be to, manau, kad aptariami sprendimai yra neįprastai sudėtingi, ir iš dalies dėl šios priežasties neatitinka aiškumo bei teisinio saugumo, kurie, kaip minėjau (žr. 27 punktą), turi būti Bendrijos teisės savybė, todėl ir Bendrijos priimtos Šengeno acquis savybė, reikalavimų.
47. Tą dieną, kai užsienietis atsiduria prie Šengeno sienos (vadinamasis paskutinis atvykimas), policijos pareigūnai turėtų imtis labai sudėtingų skaičiavimų, grindžiamų turimais duomenimis. Tik atlikę šiuos skaičiavimus jie turėtų ir galėtų tą dieną pasakyti užsieniečiui, ar jis dar turi dienų laisvai judėti Šengeno erdvėje arba, atvirkščiai, kad jis jau išnaudojo jam skirtąsias dienas. Trumpai tariant, nacionalinėms valdžios institucijoms Konvencijos taikymas taptų labai sudėtingas, o asmenims – gana nenuspėjamas.
48. Be to, man atrodo, kad du ką tik sukritikuoti sprendimo variantai negali būti pateisinami net tuo, kad jie vieninteliai gali užtikrinti aprašyto maksimalaus trijų iš eilės mėnesių termino laikymąsi (žr. 34–36 punktus).
49. Iš tikrųjų, priešingai nei tvirtina Suomijos vyriausybė, manau, kad mano palaikomas pasiūlymas, pagrįstas atskirais vienas po kito einančiais šešių mėnesių laikotarpiais, per kuriuos užsienietis gali būti tris mėnesius (ištisai arba dalimis), automatiškai užkerta kelią maksimalaus laikotarpio pažeidimui.
50. Leiskite paaiškinti. Mano siūlomas sprendimas „pirmąjį atvykimą“ apibrėžia kaip užsieniečio pirmąjį atvykimą į Šengeno erdvę ir vėlesnius atvykimus ne trumpesniais kaip šešių mėnesių intervalais. Tai reiškia, kad pasibaigus pirmajam pusmečiui, kitas pusmetis neprasideda automatiškai; jis prasideda tik nuo užsieniečio kito „pirmojo atvykimo“.
51. Kitaip tariant, užsieniečio buvimas Šengeno erdvėje pusmečio pabaigoje nepradeda kito pusmečio. Kad taip atsitiktų, suėjus terminui užsienietis privalo išvykti iš Šengeno erdvės
ir tuomet sugrįžti. Tokia pareiga būtinai atskiria pusmečius, taip pašalindama grėsmę, kad sujungdamas paskutinius kelis pirmojo pusmečio mėnesius ir kelis pirmuosius kito pusmečio mėnesius užsienietis galėtų pažeisti absoliutų trijų mėnesių iš eilės terminą (žr. pavyzdį, aprašytą šios išvados 38 punkte).
52. Tačiau, Komisijos teigimu, šio reikalavimo, kad užsienietis išvyktų iš Šengeno erdvės pasibaigus pirmajam pusmečiui, nepakanka užtikrinti termino laikymąsi. Iš tiesų užsienietis galėtų, pirma, būti paskutinius pirmojo pusmečio du mėnesius ir trisdešimt dienų ir, antra, išvykti iš Šengeno erdvės ir sugrįžti kitą dieną ir taip reikalauti teisės laisvai judėti dar tris mėnesius. Taip užsienietis galėtų lengvai apeiti Šengeno acquis
normas, nes išvykdamas vienintelei dienai jis galėtų laisvai judėti beveik šešis mėnesius iš eilės.
53. Taip pat ir šiuo aspektu Komisijos prieštaravimas pagrįstas teisinga prielaida, t. y. poreikiu užkirsti kelią lengvam Bendrijos teisės nuostatų apėjimui. Akivaizdu, kad Bendrijos reglamentavimas „jokiu būdu neturi būti išplečiamas taip, kad apimtų (privačių asmenų) piktnaudžiavimo praktiką“(13) .
54. Tačiau man atrodo, kad šį reikalavimą galima įgyvendinti kitu būdu, neiškraipant Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies prasmės.
55. Be to, kad įžvelgiamas sudėtingas mechanizmas, kuris dar neatitinka nagrinėjamos nuostatos formuluotės, manau, jog ši nuostata gali būti aiškinama kaip leidžianti valstybės valdžios institucijoms ir nacionaliniams teismams kiekvienu konkrečiu atveju įsitikinti, ar užsienietis siekė neteisėtai sukurti sąlygas reikalauti jam suteiktų teisių, ir tokiu atveju atsisakyti jam suteikti šias teises.
56. Šiuo aspektu norėčiau priminti, kad Teisingumo Teismas jau nagrinėjo galimybę bausti už pažeidimus, reikalaudamas tam dviejų elementų. Pirma, turi būti „objektyvios aplinkybės, kuriomis, nepaisant formalaus Bendrijos teisės nuostatomis nustatytų sąlygų laikymosi, šių nuostatų tikslas nėra pasiekiamas“, ir, antra, – „subjektyvus elementas, kurį sudaro ketinimas gauti naudos iš Bendrijos teisės nuostatų, dirbtinai sukuriant jam gauti nustatytas sąlygas“(14) .
57. Tuo remdamasis manau, kad Komisijos pateiktą prielaidą (tiesa, gan išradingą), jog užsienietis gali išvykti iš Šengeno erdvės pusmečio pabaigoje ir tuomet sugrįžti kitą dieną, valstybės valdžios institucijos ir nacionaliniai teismai gali laikyti įrodymu, kad bandoma apeiti Konvencijos nuostatas siekiant gauti neteisėtos naudos, t. y. pasilikti atitinkamoje teritorijoje ilgiau nei trijų vienas po kito einančių mėnesių laikotarpį. Tokiu atveju man atrodo, kad nacionalinės institucijos turėtų atsisakyti leisti užsieniečiui atvykti, o jeigu jis atvyko, pripažinti atvykimą neteisėtu.
58. Man atrodo, kad taip pakoregavus Konvencijos 20 straipsnio 1 dalį ją galima aiškinti labiau laikantis nuostatos teksto ir nepatiriant Komisijos aprašytų grėsmių.
59. Todėl darydamas išvadą manau, kad „pirmasis atvykimas“ Konvencijos 20 straipsnio 1 dalies prasme turėtų būti aiškinamas kaip užsieniečio, kuriam nereikia vizos, pats pirmasis atvykimas į Šengeno erdvę ir jo vėlesni atvykimai ne trumpesniais kaip šešių mėnesių intervalais.
IV – Išvada
60. Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti Valstybės tarybai:
„Pagal Konvencijos, įgyvendinančios Šengeno susitarimą, 20 straipsnio 1 dalį „pirmasis atvykimas“ turi būti aiškinamas kaip užsieniečio, kuriam nereikia vizos, pats pirmasis atvykimas į Šengeno erdvę ir visi vėlesni jo atvykimai ne trumpesniais nei šešių mėnesių intervalais.“
(1) .
(2)
–	1985 m. birželio 14 d. Šengeno Susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 13).
(3)
–	Konvencija dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19).
(4)
–	Protokolas dėl Šengeno acquis
integravimo į Europos Sąjungos teisės sistemą.
(5)
1999 m. gegužės 20 d. Tarybos sprendimas 1999/436/EB, nustatantis kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno acquis, teisinį pagrindą atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas (OL L 176, 1999, p. 17).
(6)
–	2001 m. kovo 15 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 539/2001, nustatantis trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus (OL 2001, L 81, p. 1), pakeistas 2001 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2414/2001 (OL L 327, 2001, p. 1).
(7)
–	1945 m. lapkričio 2 d. Nutarimas Nr. 45‑2658 dėl užsieniečių atvykimo ir buvimo Prancūzijoje sąlygų su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2002 m. kovo 4 d. Įstatymu Nr. 2002‑305.
(8)
–	Paryškinta mano.
(9)
–	Taip pat žr. 1984 m. vasario 22 d. Sprendimą Kloppenburg (70/83, Rink. p. 1075, 11 punktas); 1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Airija prieš Komisiją
(325/85, Rink. p. 5041, 18 punktas); 1993 m. birželio 16 d. Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją (C‑325/91, Rink. p. I‑3283, 26 punktas) ir 1997 m. spalio 16 d. Sprendimą Banque Indosuez (C‑177/96, Rink. p. I‑5659, 27 punktas).
(10)
–	1987 m. balandžio 9 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (363/85, Rink. p. 1733, 7 punktas).
(11)
–	Žr. EB 63 straipsnio 3 dalies a punktą ir Konvencijos 18 straipsnį.
(12)
–	Paryškinta mano.
(13)
–	Žr. 1977 m. spalio 11 d. Sprendimą Cremer (125/76, Rink. p. 1593, 21 punktas) ir 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Emsland-Stärke (C‑110/99, Rink. p. I‑11569, 51 punktas).
(14)
–	Šiuo aspektu žr. minėto sprendimo Emsland-Stärke
52–54 punktus. Taip pat žr. 1983 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Deutsche Milchkontor ir kt.
(sujungtos bylos 205/82–215/82, Rink. p. 2633, 17–25 ir 35–39 punktai); 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimą Johnston
(222/84, Rink. p. 1651, 17–21 punktai); 1996 m. vasario 8 d. Sprendimą FMC ir kt.
(C‑212/94, Rink. p. I‑389, 49–51 punktai); 2000 . birželio 15 d. Sprendimą ARCO Chemie Nederland ir kt.
(sujungtos bylos C‑418/97 ir C‑419/97, Rink. p. I‑4475, 41 punktas).