Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 12 d.(1)
Byla C‑660/24
Europos Komisija
prieš
Vengriją
„ Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 258 straipsnis – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva 2013/48/ES – Teisė turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui – 3 straipsnio 3 dalies b punktas – Teisė reikalauti, kad apklausoje dalyvautų advokatas – 3 straipsnio 6 dalies b punktas – Siekiant užkirsti kelią baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui laikinai nukrypti leidžianti nuostata – 9 straipsnis – Teisės atsisakymas – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias įtariamieji arba kaltinamieji apklausiami nedalyvaujant advokatui, jeigu advokatas neatvyksta per tam tikrą laiką – Netinkamas perkėlimas “
I.      Įvadas
1.        Šioje byloje Europos Komisija pareiškė Vengrijai ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį dėl to, kad ši neįvykdė įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę tinkamai perkelti į nacionalinę teisę tam tikras Direktyvos 2013/48/ES(2) dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui nuostatas.
2.        Ši byla iš esmės iškelta dėl esminio Komisijos ir Vengrijos, taip pat į šią bylą įstojusios Čekijos Respublikos, nesutarimo dėl to, kaip reikia suprasti teisę turėti advokatą ir nukrypti nuo šios teisės leidžiančias nuostatas, įtvirtintas Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 ir 6 dalyse.
3.        Panašus klausimas taip pat nagrinėjamas Teisingumo Teisme byloje Komisija / Čekijos Respublika, C‑681/24, kurioje mano išvada teikiama tą pačią dieną.
4.        Papildomas priekaištas šioje byloje susijęs su netinkamu Direktyvos 2013/48 9 straipsnio nuostatų dėl teisės turėti advokatą atsisakymo perkėlimu į nacionalinę teisę.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Europos Sąjungos teisė
5.        Direktyvos 2013/48 3 straipsnyje „Teisė turėti advokatą baudžiamajame procese“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę turėti advokatą tokiu laiku ir būdu, kad atitinkami asmenys galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis į gynybą.
<...>
3.      Teisę turėti advokatą sudaro šie elementai:
a)      valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę be pašalinių susitikti ir bendrauti su jiems atstovaujančiu advokatu, be kita ko, prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme;
b)      valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę, kad į jų apklausą atvyktų ir joje veiksmingai dalyvautų jų advokatas. Toks dalyvavimas atitinka nacionalinės teisės procedūras, jei tokiomis procedūromis nedaromas poveikis veiksmingam naudojimuisi atitinkama teise ir tos teisės esmei. Kai advokatas dalyvauja apklausoje, tokio dalyvavimo faktas pažymimas laikantis dokumentavimo tvarkos pagal atitinkamos valstybės narės teisę;
<...>
6.      Išimtinėmis aplinkybėmis ir tik ikiteisminiame etape valstybės narės gali laikinai nukrypti nuo 3 dalyje numatytų teisių taikymo, jei, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, tai pateisinama dėl vienos iš šių įtikinamų priežasčių:
a)      dėl neatidėliotino poreikio išvengti rimtų neigiamų pasekmių asmens gyvybei, laisvei arba fizinei neliečiamybei;
b)      kai tyrimo institucijos turi skubiai imtis veiksmų, kad būtų užkirstas kelias baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui.
6.        Direktyvos 2013/48 9 straipsnyje „Teisės atsisakymas“ įtvirtinta:
„1.      Nedarant poveikio nacionalinei teisei, pagal kurią advokato dalyvavimas arba jo pagalba yra privalomi, valstybės narės užtikrina, kad atsisakant bet kurios teisės, nurodytos 3 ir 10 straipsniuose:
a)      įtariamajam arba kaltinamajam būtų raštu arba žodžiu suteikta pakankamai aiškios informacijos paprasta ir lengvai suprantama kalba apie atitinkamos teisės turinį ir galimas jos atsisakymo pasekmes ir
b)      teisės būtų atsisakoma savanoriškai ir nedviprasmiškai.
2.      Teisės atsisakymas, kuris gali būti atliekamas raštu ar žodžiu, taip pat aplinkybės, kuriomis leista tos teisės atsisakyti, pažymimi laikantis dokumentavimo tvarkos pagal atitinkamos valstybės narės teisę.
3.      Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji vėliau bet kuriame baudžiamojo proceso etape teisės atsisakymą gali atšaukti ir kad jie būtų informuoti apie tą galimybę. Toks atšaukimas įsigalioja nuo to momento, kai jis buvo padarytas.“
B.      Vengrijos teisė
7.        Büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (2017 m. Įstatymas Nr. XC dėl Baudžiamojo proceso kodekso patvirtinimo; toliau – Baudžiamojo proceso kodeksas) 387 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Jeigu įtariamasis arba asmuo, pagrįstai įtariamas padaręs nusikalstamą veiką, pageidauja kreiptis į advokatą arba jei tyrimą atliekanti institucija arba prokuroras paskiria advokatą, tyrimą atliekanti institucija arba prokuratūra nedelsdama apie tai praneša advokatui ir atideda įtariamojo apklausą iki advokato atvykimo arba bent dviem valandoms. Jeigu per tą laikotarpį:
a)      advokatas neatvyksta arba
b)      įtariamasis arba pagrįstai įtariamas padaręs nusikalstamą veiką asmuo, pasikonsultavęs su savo advokatu, sutinka pradėti apklausą,
tyrimą atliekanti institucija arba prokuratūra pradeda įtariamojo apklausą.“
III. Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
8.        2021 m. lapkričio 12 d. Komisija pagal SESV 258 straipsnį išsiuntė Vengrijai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad tam tikros Direktyvos 2013/48 nuostatos, įskaitant 3 straipsnio 6 dalies b punktą ir 9 straipsnį, buvo netinkamai perkeltos į nacionalinę teisę, ir paragino šią valstybę narę per du mėnesius pateikti pastabas.
9.        2022 m. sausio 12 d. Vengrija pateikė atsakymą į šį oficialų pranešimą ir užginčijo Komisijos argumentus.
10.      2023 m. liepos 14 d. Komisija pareiškė Vengrijai pagrįstą nuomonę, kurioje teigė, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punktas ir 9 straipsnis vis dar nėra tinkamai perkelti į nacionalinę teisę, ir paragino ją atsižvelgti į pagrįstą nuomonę per du mėnesius nuo jos gavimo.
11.      2023 m. rugsėjo 13 d. Vengrija pateikė atsakymą į pagrįstą nuomonę; ji tvirtino, kad tinkamai perkėlė Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punktą ir 9 straipsnį.
12.      Taigi 2024 m. spalio 10 d. Komisija pareiškė šį ieškinį Teisingumo Teisme pagal SESV 258 straipsnį. Ji Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti, kad Vengrija, netinkamai perkėlusi į nacionalinę teisę Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punktą, siejamą su 3 straipsnio 3 dalimi, ir šios direktyvos 9 straipsnį, neįvykdė įsipareigojimų pagal šias nuostatas; ir
–        priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas.
13.      2024 m. gruodžio 23 d. pateiktame atsiliepime į ieškinį Vengrija prašo Teisingumo Teismo:
–        atmesti šį ieškinį kaip nepagrįstą; ir
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
14.      Komisija ir Vengrija taip pat pateikė dubliką ir tripliką, atitinkamai, 2025 m. vasario 17 d. ir 2025 m. kovo 28 d.
15.      2025 m.
vasario 7 d. Teisingumo Teismo pirmininkas leido Čekijos Respublikai įstoti į šią bylą palaikyti Vengrijos reikalavimų.
16.      Atsižvelgdamas į šios bylos panašumus su byla Komisija / Čekijos Respublika, C‑681/24, Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 77 straipsnį surengė bendrą teismo posėdį šiose dviejose bylose. Šis teismo posėdis įvyko 2025 m. gruodžio 10 d., per jį buvo išklausytos Komisija, Vengrija ir Čekijos Respublika.
IV.    Analizė
17.      Mano atlikta analizė susideda iš trijų pagrindinių dalių. Pirma, manau, kad būtų naudinga pateikti kelias pirmines pastabas dėl Direktyvos 2013/48 ir jos vietos laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje (toliau – LSTE) (A dalis). Antra, išnagrinėsiu pirmojo priekaišto dėl Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punkto, siejamo su 3 straipsnio 3 dalimi, pažeidimo pagrįstumą (B dalis). Trečia, išnagrinėsiu antrojo priekaišto dėl Direktyvos 2013/48 9 straipsnio pažeidimo pagrįstumą (C dalis).
18.      Remdamasi šia analize padariau išvadą, kad abu šie priekaištai yra pagrįsti.
A.      Pirminės pastabos dėl Direktyvos 2013/48 ir LSTE
19.      Pirmiausia, kaip pažymėta mano ankstesnėse išvadose(3), Sąjungoje priimtos kelios direktyvos, grindžiamos Sąjungos kompetencija pagal SESV 82 straipsnio 2 dalies b punktą priimti minimalias taisykles dėl asmenų teisių baudžiamajame procese. Tarp šių šešių direktyvų yra Direktyva 2013/48(4).
20.      Šios direktyvos kartais vadinamos „veiksmų plano“ direktyvomis, nes jų priėmimas buvo inicijuotas atsižvelgiant būtent į 2009 m. Tarybos rezoliuciją dėl veiksmų plano, skirto įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms teisėms stiprinti(5). Ši rezoliucija buvo patvirtinta Europos Vadovų Tarybos Stokholmo programoje dėl LSTE(6), kurioje buvo pareikšta, kad „[į]tariamųjų ir kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose teisių apsauga yra viena iš pagrindinių Sąjungos vertybių, kuri yra labai svarbi siekiant išlaikyti valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą ir visuomenės pasitikėjimą Sąjunga“(7).
21.      Iš tiesų, kaip nurodyta Direktyvos 2013/48 konstatuojamosiose dalyse(8), bendrų būtiniausių taisyklių dėl asmenų teisių per baudžiamąjį procesą nustatymo šiose direktyvose pagrindas yra siekis stiprinti tarpusavio pasitikėjimą nacionalinėmis baudžiamojo teisingumo sistemomis, nes juo „grindžiamas tarpusavio pripažinimo principas, o jis savo ruožtu yra kertinis laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės struktūros akmuo“(9). Tokios taisyklės taip pat skirtos pašalinti kliūtis laisvam piliečių judėjimui Europos Sąjungoje ir remtis standartais, susijusiais su teise į teisingą bylos nagrinėjimą bei teise į gynybą, garantuojamomis visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu ir 48 straipsnio 2 dalimi, taip pat panašiomis Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio nuostatomis(10).
22.      Direktyvoje 2013/48 nustatytos bendros būtiniausios taisyklės, susijusios su įtariamųjų ir kaltinamųjų teise turėti advokatą visuose baudžiamojo proceso etapuose(11). Ši teisė turi esminės reikšmės teisingam bylos nagrinėjimui(12) ir padeda užtikrinti, kad būtų paisoma kitų baudžiamojo proceso teisių(13).
23.      Teisė turėti advokatą baudžiamajame procese įtvirtinta Direktyvos 2013/48 3 straipsnyje.
24.      Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas „pagrindinis principas“, pagal kurį įtariamieji ir kaltinamieji turi turėti teisę turėti advokatą tokiu laiku ir būdu, kad tai leistų jiems praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti teisėmis į gynybą(14).
25.      Šis principas, kiek tai susiję su momentu, nuo kurio ši teisė turi būti suteikiama, įskaitant valdžios institucijų vykdomą apklausą, paaiškintas Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalyje(15).
26.      Šis principas toliau plėtojamas Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalyje, kurioje apibrėžtas teisės turėti advokatą turinys. Be kita ko, 3 straipsnio 3 dalies a punkte reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, jog įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę be pašalinių susitikti ir bendrauti su jiems atstovaujančiu advokatu, be kita ko, prieš apklausą(16), o 3 straipsnio 3 dalies b punkte reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, jog tokie asmenys turėtų teisę, kad į jų apklausą atvyktų ir joje veiksmingai dalyvautų jų advokatas(17).
27.      Pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalį valstybėms narėms leidžiama laikinai nukrypti nuo 3 straipsnio 3 dalyje numatytų teisių „išimtinėmis aplinkybėmis ir tik ikiteisminiame etape“, jei tai pateisinama „atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes“ ir pagrįsta „įtikinam[omis] priežas[timis]“, susijusiomis su: a) „neatidėliotin[u] poreiki[u] išvengti rimtų neigiamų pasekmių asmens gyvybei, laisvei arba fizinei neliečiamybei“; arba b) „kai tyrimo institucijos turi skubiai imtis veiksmų, kad būtų užkirstas kelias baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui“. Bet koks laikinas nukrypimas pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalį taip pat turi atitikti bendrąsias sąlygas, nustatytas tos direktyvos 8 straipsnyje(18).
28.      Direktyvos 2013/48 9 straipsnyje, taip pat nagrinėjamame šioje byloje, nustatyti konkretūs reikalavimai, kurie turi būti įvykdyti tam, kad įtariamieji ir kaltinamieji galėtų atsisakyti teisės turėti advokatą(19). Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje iš esmės nustatytos dvi sąlygos(20), t. y. pirma, šiems asmenims turi būti suteikta pakankamai aiškios informacijos apie teisės turėti advokatą turinį ir galimas jos atsisakymo pasekmes ir, antra, teisės turi būti atsisakoma savanoriškai ir nedviprasmiškai. Be to, Direktyvos 2013/48 9 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad teisės atsisakymas turi būti užfiksuotas dokumentuose, o šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šie asmenys gali bet kuriame baudžiamojo proceso etape atšaukti teisės atsisakymą ir jie turi būti informuoti apie tą galimybę.
29.      Šios bylos esmė – skirtingas, pirma, Komisijos ir, antra, Vengrijos bei Čekijos Respublikos supratimas apie teisės turėti advokatą esmę ir galimas nukrypti nuo šios teisės leidžiančias nuostatas.
30.      Iš esmės prieš išsamiau paaiškinant šalių požiūrius pažymėtina, kad Komisija Direktyvoje 2013/48 nustatytos teisės turėti advokatą esmę aiškina taip, kad pagal ją paprastai reikalaujama, jog į apklausą atvyktų advokatas, o vienintelės šios taisyklės išimtys (t. y. atvejai, kai įtariamieji arba kaltinamieji gali būti apklausiami neatvykus advokatui) yra situacijos, nurodytos šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalyje. Be to, šie asmenys gali atsisakyti teisės reikalauti, kad atvyktų advokatas, esant šios direktyvos 9 straipsnyje nustatytoms sąlygoms. O Vengrija ir Čekijos Respublika tvirtina, kad teisė turėti advokatą yra įgyvendinta, kai tiems asmenims suteikiama galimybė turėti advokatą. Dėl to galimybė atlikti apklausą, jei advokatas neatvyksta per tam tikrą laikotarpį, nėra nukrypimas nuo teisės turėti advokatą. Be to, kaip paaiškinsiu nagrinėdama antrąjį priekaištą, Vengrija mano, kad teisės turėti advokatą, kaip ši valstybė narė ją supranta, jos teisės sistemoje negalima atsisakyti ir dėl to, jos nuomone, nebuvo būtina perkelti Direktyvos 2013/48 9 straipsnio į jos nacionalinę teisę.
B.      Pirmasis priekaištas, grindžiamas Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punkto, siejamo su 3 straipsnio 3 dalimi, pažeidimu
1.      Šalių argumentų santrauka
31.      Pateikdama pirmąjį priekaištą Komisija teigia, kad Vengrija netinkamai perkėlė į nacionalinę teisę Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punktą, siejamą su 3 straipsnio 3 dalimi, nes pagal Baudžiamojo proceso kodekso 387 straipsnio 3 dalį (toliau – ginčijama Vengrijos teisės nuostata) valdžios institucijoms apskritai leidžiama apklausti įtariamuosius arba kaltinamuosius nedalyvaujant advokatui, jeigu šis neatvyksta per nustatytą terminą. Ši teisės nuostata prieštarauja šios direktyvos 3 straipsnio 3 daliai, pagal kurią tokiems asmenims turi būti užtikrinta teisė turėti advokatą, bet ji neatitinka ir nukrypti nuo šios teisės leidžiančios nuostatos sąlygų, t. y. joje neįtvirtintas šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalies b punkte numatytas pagrindas – siekis užkirsti kelią baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui(21).
32.      Komisija tvirtina, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose numatyta įtariamųjų ir kaltinamųjų teisė susisiekti su advokatu prieš apklausą ir būti apklaustiems dalyvaujant advokatui yra besąlyginė ir kad pagal šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalį leidžiama laikinai nukrypti nuo šios teisės tik esant išimtinėms konkrečiu atveju susiklosčiusioms aplinkybėms. Taigi galimybė atlikti apklausą nedalyvaujant advokatui pasibaigus ginčijamoje Vengrijos teisės nuostatoje nurodytam terminui yra nukrypimas nuo teisės turėti advokatą ir neatitinka nė vieno iš šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalies b punkte nustatytų reikalavimų, o Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė šią direktyvos nuostatą kaip siaurą bendrojo principo, pagal kurį įtariamieji ir kaltinamieji turi teisę turėti advokatą prieš apklausą ir per ją, išimtį. Kaip per teismo posėdį pažymėjo Komisija, Direktyva 2013/48 vis tiek yra pažeista, nepaisant to, ar ginčijama Vengrijos teisės nuostata būtų pripažinta suderinama su Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencija.
33.      Komisija, be kita ko, akcentuoja tai, kad pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punktą valstybės narės privalo užtikrinti, kad į apklausą atvyktų advokatas, nebent įvykdomi šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalies reikalavimai arba asmuo atsisako teisės turėti advokatą pagal šios direktyvos 9 straipsnį. 3 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti suprantamas taip, kad jame kalbama apie fizinį advokato atvykimą, o ginčijamoje Vengrijos teisės nuostatoje akivaizdžiai nustatyta teisės turėti advokatą išimtis, kuri bendrai taikoma visais atvejais, kai advokatas neatvyksta per nustatytą terminą, ir labai kenkia praktiniam bei veiksmingam šios teisės įgyvendinimui. 3 straipsnio 3 dalies b punkte daroma nuoroda į nacionalinę teisę susijusi ne su advokato atvykimu, o tik su jo dalyvavimo sąlygomis, o nacionalinės valdžios institucijos turi kitų būdų išvengti delsimo ir galimo piktnaudžiavimo, pavyzdžiui, paskirti asmeniui advokatą, jei mano, kad svarbu atlikti apklausą.
34.      Vengrija teigia, kad ginčijama Vengrijos teisės nuostata yra suderinama su Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalimi ir nėra nukrypti leidžianti nuostata, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalį. Šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies b punkte nereikalaujama, kad advokatas visada faktiškai fiziškai dalyvautų apklausoje, o tik kad įtariamieji arba kaltinamieji galėtų turėti advokatą, jei to pageidauja. Iš Direktyvos 2013/48 nuostatų matyti, kad jiems turi būti sudaryta galimybė turėti advokatą, tačiau tai nereiškia, kad, jeigu jie nepageidauja pasinaudoti šia galimybe, apklausa negali būti vykdoma jam nedalyvaujant.
35.      Vengrijos nuomone, nuo Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punkte numatytos teisės nukrypstama tuo atveju, kai asmuo negali pasirinkti advokato arba pasinaudoti teise turėti advokatą; vis dėlto,
kai jam buvo suteikta galimybė turėti advokatą ir advokatui buvo sudaryta galimybė dalyvauti, advokato nebuvimas apklausoje dėl bet kokios priežasties nelaikomas nukrypimu pagal šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalį. Atvirkščiai, 3 straipsnio 6 dalis apima situaciją, kai valdžios institucijos privalo pradėti asmens apklausą, net jeigu advokatas apskritai nebuvo informuotas. Taigi ginčijama Vengrijos teisės nuostata nėra nukrypti leidžianti nuostata pagal 3 straipsnio 6 dalį, nes ji neatleidžia valdžios institucijų nuo pareigos informuoti advokatą ir neriboja asmenų galimybės kreiptis į pasirinktą advokatą arba prašyti paskirti advokatą bet kurioje proceso stadijoje. Kaip per teismo posėdį pažymėjo Vengrija, pagal šią teisės nuostatą išimties tvarka leidžiama atlikti įtariamųjų apklausą nedalyvaujant advokatui praėjus ne mažiau kaip dviem valandoms, o šio termino pabaiga nereiškia apklausos pradžios, nes asmuo gali atsisakyti duoti parodymus po to, kai jam pranešama apie jo teises.
36.      Vengrija, be kita ko, tvirtina, kad iš Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punkto formuluotės („Kai advokatas dalyvauja apklausoje“) aiškiai matyti, kad advokatas ne visada dalyvauja apklausoje ir kad šioje nuostatoje daroma nuoroda į nacionalinę teisę susijusi su advokato atvykimu ir dalyvavimu. Komisijos pateiktas aiškinimas praktiškai reikštų, kad apklausiant asmenį advokatui atvykti privaloma, išskyrus atvejus, kai asmuo to atsisako. Tai turėtų neigiamų pasekmių baudžiamajam procesui, nes advokatas galėtų sužlugdyti tokį procesą neatvykdamas ir įtariamieji daugeliu atveju atsidurtų nepalankioje padėtyje. Kaip per teismo posėdį nurodė Vengrija, įtarimai turi būti pareikšti ir įtariamieji turi būti apklausti per 24 valandas nuo sulaikymo pradžios, taigi jeigu vien neatvykus advokatui to nebūtų galima padaryti, būtų nesilaikoma terminų, stabdomas procesas ir nusikaltėliai būtų paleidžiami į laisvę, o EŽTT jurisprudencijoje nenustatyta absoliutaus reikalavimo dalyvauti apklausoje.
37.      Čekijos Respublika priduria, kad tai, jog advokatas ne visada turi atvykti į apklausą, atitinka EŽTT jurisprudenciją(22), pagal kurią lemiamą reikšmę turi ne advokato atvykimas į apklausą, o tai, ar įtariamasis arba kaltinamasis galėjo veiksmingai pasinaudoti teise turėti advokatą. Kaip per teismo posėdį pažymėjo Čekijos Respublika, atsižvelgiant į Direktyvos 2013/48 tekstą, genezę ir jos palyginimą su Direktyva 2016/800 dėl vaikų, pagal pirmąją direktyvą reikalaujama tik to, kad valstybės narės užtikrintų pakankamą galimybę turėti advokatą, ir neatmetama galimybė apklausti įtariamuosius arba kaltinamuosius neatvykus advokatui; be to, Direktyva 2013/48 neperžengia EŽTT jurisprudencijos ribų, nes jos nuostatos atitinka šią jurisprudenciją ir parengiamuosiuose darbuose to nenurodyta.
2.      Vertinimas
38.      Iš šalių argumentų matyti, kad, kaip jau trumpai paaiškinau šioje išvadoje (žr. šios išvados 29 ir 30 punktus), šį pirmąjį priekaištą lemia skirtingas Direktyvos 2013/48 nuostatų suvokimas. Taigi ginčas kilo dėl Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 ir 6 dalių nuostatų aiškinimo ir dėl to, kaip turėtų būti suprantama teisė turėti advokatą per apklausą, numatyta tos direktyvos 3 straipsnio 3 dalies b punkte. Teisingumo Teismas dar nėra tiesiogiai išnagrinėjęs šių klausimų.
39.      Manau, kad remiantis Direktyvos 2013/48 tekstu, geneze, kontekstu ir tikslais, taip pat EŽTT jurisprudencija, reikia pritarti Komisijos pateiktam Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 ir 6 dalių reikšmės bei tarpusavio ryšio aiškinimui.
a)      Tekstas
40.      Kaip viena iš Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalyje numatytos teisės turėti advokatą sudedamųjų dalių 3 straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtintas aiškus reikalavimas valstybėms narėms užtikrinti, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų „teisę, kad į jų apklausą atvyktų ir joje veiksmingai dalyvautų jų advokatas“(23).
41.      Direktyvos 2013/48 25 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad: „valstybės narės turėtų užtikrinti, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę, kad jų advokatas atvyktų į policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme vykdomas apklausas, įskaitant per teismo posėdžius, ir veiksmingai [jose] dalyvautų“(24).
42.      Mano nuomone, kaip nurodo Komisija, atvykimas reiškia fizinį atvykimą, t. y. įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę reikalauti, kad jų advokatas asmeniškai dalyvautų valdžios institucijoms juos apklausiant(25).
43.      Darytina išvada, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta bendroji įtariamųjų arba kaltinamųjų teisė reikalauti, kad valdžios institucijoms juos apklausiant dalyvautų advokatas. Vis dėlto ši teisė nėra absoliuti, taigi, kaip numatyta minėtoje direktyvoje, gali būti taikomos laikinai nukrypti nuo jos leidžiančios nuostatos pagal šios direktyvos 3 straipsnio 6 dalį arba šios teisės atsisakymas pagal 9 straipsnį.
44.      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvoje 2013/48 numatytos laikinos išimtys yra išsamios(26).
45.      Šios bylos šalys neginčija, kad ginčijama Vengrijos teisės nuostata neatitinka visų galimos laikinai nukrypti leidžiančios nuostatos reikalavimų, nustatytų Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 6 dalies b punkte kartu su 8 straipsniu; Komisija paaiškino, kad ši nuostata yra šioje direktyvoje numatyta laikinai nukrypti leidžianti nuostata, kuri galbūt galėtų būti taikoma. Iš tiesų, kaip patvirtina Komisija, akivaizdu, kad šioje teisės nuostatoje įtvirtinta taisyklė, bendrai taikoma tais atvejais, kai advokatas neatvyksta per nustatytą (ne trumpesnį kaip) dviejų valandų laikotarpį, taigi ji nėra taikoma tik atskirais atvejais („jei, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, tai pateisinama“), kaip numatyta 3 straipsnio 6 dalies b punkte, taip pat nereikalaujama tokiais atvejais įrodyti „įtikinamų priežasčių <...> kai tyrimo institucijos turi skubiai imtis veiksmų, kad būtų užkirstas kelias baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui“.
46.      Taigi, mano nuomone, ginčijama Vengrijos teisės nuostata, pagal kurią bendrai leidžiama apklausti įtariamuosius arba kaltinamuosius neatvykus jų advokatui vien dėl to, kad advokatas negalėjo atvykti per ne trumpesnį kaip dviejų valandų laikotarpį, prieštarauja Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punktui, siejamam su 3 straipsnio 6 dalies b punktu(27).
47.      Be to, kaip nurodė Komisija ir priešingai, nei teigia Vengrija, pažymėtina, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punkte daroma nuoroda į nacionalinę teisę yra susijusi su veiksmingu advokato dalyvavimu, o ne su pačiu advokato atvykimu. Tai matyti iš šios nuostatos formuluotės („Toks dalyvavimas atitinka nacionalinės teisės procedūras“) ir jos 25 konstatuojamosios dalies („Toks dalyvavimas turėtų vykti pagal nacionalinėje teisėje nustatytas procedūras, kuriomis gali būti reglamentuojamas advokato dalyvavimas <...> apklausose“).
48.      Mano nuomone, tai neprieštarauja tam, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas kaip reikalaujantis tiek atvykti, tiek veiksmingai dalyvauti. Tai veikiau reiškia, kad nors pagal Direktyvą 2013/48 valstybėms narėms suteikta tam tikra veiksmų laisvė nustatyti nacionalines taisykles, reglamentuojančias tam tikrus advokato veiksmingo dalyvavimo niuansus (su sąlyga, kad tokiomis taisyklėmis „nedaromas poveikis veiksmingam naudojimuisi atitinkama teise ir tos teisės esmei“), jos neturi tokios laisvės, kiek tai susiję su atvykimu, nes įtariamieji arba kaltinamieji pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies b punktą paprastai turi teisę per apklausą turėti advokatą. Atvykimas reiškia atvykimą, taigi advokatas arba yra atvykęs, arba ne.
49.      Tai, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punkte kalbama apie „jų advokat[ą]“, neturi būti suprantama taip, kad tai visada reiškia įtariamųjų arba kaltinamųjų pasirinktą advokatą. Kaip nurodė Komisija, ši formuluotė neužkerta kelio valstybių narių valdžios institucijoms spręsti galimo piktnaudžiavimo teise turėti advokatą, dėl kurio gali kilti kliūčių vykdyti baudžiamąjį procesą, klausimo numatant tiems asmenims paskirti advokatą, kuris jiems teiktų pagalbą per apklausą vietoj pasirinkto advokato, kuris negalėjo atvykti. Tokiu atveju paskirtasis advokatas yra „jų advokatas“.
b)      Genezė
50.      Čekijos Respublika per teismo posėdį tvirtino, kad Direktyva 2013/48 reglamentuoja teisę turėti advokatą, bet ne privalomą advokato atvykimą, ir kad šios direktyvos genezė rodo, jog nuostatos dėl privalomo advokato atvykimo buvo siūlomos kaip alternatyva, bet galiausiai nebuvo pasirinktos. Jos nuomone, nuostatų dėl advokato privalomo atvykimo atmetimas reiškia, kad pagal Direktyvą 2013/48 nereikalaujama užtikrinti, kad advokatas visada atvyktų į apklausą.
51.      Aš manau, kad šie Čekijos Respublikos argumentai grindžiami neteisingu advokato privalomo atvykimo reikalavimo supratimu.
52.      Iš tiesų iš Direktyvos 2013/48 genezės(28) matyti, kad Komisijos parengtame poveikio vertinime buvo pateiktas politinio sprendimo variantas, kuriame, be kita ko, numatytos nuostatos, įpareigojančios visais atvejais užtikrinti privalomą gynybą. Tai reiškė, kad įtariamieji arba kaltinamieji visada turi gauti advokato pagalbą, t. y. atsisakyti šios teisės būtų neleistina. Kitaip tariant, „privalomas“ gynybos pobūdis reiškia, kad teisės negalima atsisakyti. Vis dėlto buvo pasirinktas politinio sprendimo variantas leisti atsisakyti teisės turėti advokatą laikantis bendrų būtiniausių taisyklių.
53.      Taigi priešingai, nei teigia Čekijos Respublika, advokato privalomo atvykimo sąvoką reikia atskirti nuo bendrosios teisės turėti advokatą.
54.      Iš Direktyvos 2013/48 nuostatų(29) matyti, kad advokato privalomas atvykimas reiškia, jog įtariamasis arba kaltinamasis negali atsisakyti teisės turėti advokatą ir visada turi turėti advokatą, o teisė turėti advokatą, numatyta šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, reiškia, kad įtariamasis arba kaltinamasis turi bendrąją teisę turėti advokatą ir visų pirma reikalauti, kad jis atvyktų į apklausą pagal 3 straipsnio 3 dalies b punktą, bet tas asmuo gali atsisakyti šios teisės, jeigu įvykdyti 9 straipsnio reikalavimai (arba gali būti taikoma laikinai nukrypti leidžianti nuostata pagal 3 straipsnio 6 dalį). Kitaip tariant, tai, kad 3 straipsnio 3 dalies b punkte nenustatyta, jog advokatui atvykti privaloma, neturi jokios įtakos įtariamųjų arba kaltinamųjų bendrajai teisei reikalauti, kad į apklausą atvyktų advokatas, išskyrus atvejus, kai jie atsisako šios teisės pagal 9 straipsnį.
55.      Galima pridurti, kad klausimas dėl laukimo, kol atvyks advokatas, prieš pradedant apklausą, iš tikrųjų buvo iškeltas Taryboje ir buvo pateikta pasiūlymų, kaip šį klausimą spręsti direktyvos tekste – jame būtų daroma nuoroda į valstybių narių teisės sistemas(30). Vis dėlto šios siūlomos nuostatos buvo išbrauktos baigus derybas su Europos Parlamentu(31).
56.      Nors direktyvos genezė nėra galutinė, ji neužkerta kelio direktyvos aiškinti taip, kad teisės aktų leidėjas ketino užtikrinti, jog įtariamieji ir kaltinamieji iš esmės turėtų teisę reikalauti, kad į jų apklausą atvyktų advokatas.
c)      Kontekstas
57.      Atrodo, kad kitos Direktyvos 2013/48 ir kitų „veiksmų plano“ direktyvų nuostatos taip pat patvirtina Komisijos pateiktą šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies b punkto, siejamo su 3 straipsnio 6 dalies b punktu, aiškinimą.
58.      Visų pirma, kaip matyti iš šios išvados 24 punkto, Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad pagal bendrąjį principą valstybės narės privalo užtikrinti, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę turėti advokatą „tokiu laiku ir būdu, kad atitinkami asmenys galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis į gynybą“. Kartu su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalimi tai reiškia, kad valstybės narės privalo be išimčių užtikrinti, kad šiomis teisėmis būtų naudojamasi „praktiškai ir veiksmingai“ visuose baudžiamojo proceso etapuose. Mano nuomone, kaip nurodė Komisija, jeigu įtariamasis arba kaltinamasis gali būti apklaustas valdžios institucijų nedalyvaujant jo advokatui vien dėl to, kad advokatas neatvyko per nustatytą laikotarpį, tai gali labai pakenkti praktiniam ir veiksmingam asmens teisių į gynybą įgyvendinimui.
59.      Čekijos Respublika per teismo posėdį tvirtino, kad tai, jog pagal Direktyvą 2013/48 nereikalaujama, kad į apklausą visada atvyktų advokatas, patvirtina ir palyginimas su Direktyva 2016/800, susijusia su vaikais, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (žr. šios išvados 19 punktą). Čekijos Respublika pažymi, kad pagal Direktyvos 2016/800 6 straipsnio 2 dalį valstybės narės turi užtikrinti, kad vaikai gautų advokato pagalbą, o pagal jos 6 straipsnio 4 dalies b punktą valstybės narės turi užtikrinti, kad vaikai gautų advokato pagalbą per apklausą. Jos nuomone, tai, kad iš šių nuostatų aiškiai matyti, jog į apklausą privalo atvykti advokatas, ir kad jos įtrauktos į Direktyvą 2016/800 dėl vaikų pažeidžiamumo, rodo, kad tai yra nukrypimas nuo bendrosios tvarkos, nustatytos Direktyvoje 2013/48; logiška teigti, kad jeigu privalomas advokato atvykimas būtų numatytas Direktyvoje 2013/48, nebūtų būtina nustatyti šio įpareigojimo Direktyvoje 2016/800 tik dėl tam tikrų įtariamųjų arba kaltinamųjų.
60.      Kaip jau minėjau, mano nuomone, šis argumentas grindžiamas neteisinga reikalavimo dėl advokato privalomo atvykimo samprata.
61.      Iš tiesų, kitaip nei Direktyvoje 2013/48, Direktyvoje 2016/800 numatyta, kad advokatas privalo atvykti į apklausą, atsižvelgiant į ypatingą vaikų, kaip pažeidžiamų ir ne visada galinčių visiškai suprasti ir sekti baudžiamąjį procesą asmenų, padėtį(32). Vis dėlto, kaip jau minėta, advokato privalomas atvykimas į apklausą reiškia, kad atsisakyti šios teisės neleidžiama, taigi ši teisė nėra tapati bendrajai teisei reikalauti, kad apklausoje
dalyvautų advokatas, – antrosios teisės leidžiama atsisakyti.
d)      Tikslai
62.      Kaip jau minėta šios išvados IV skirsnio A dalyje, Direktyva 2013/48 prisidedama prie LSTE kūrimo, nustatant bendras būtiniausias taisykles dėl teisės turėti advokatą baudžiamajame procese, siekiant stiprinti valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą jų baudžiamojo teisingumo sistemomis ir Sąjungos piliečių pasitikėjimą judant visoje Europos Sąjungoje. Grįžtant prie Stokholmo programos pažymėtina, kad numatyta šia direktyva ne tik kodifikuoti, bet ir sustiprinti teisę turėti advokatą baudžiamajame procese visose valstybėse narėse.
63.      Atsižvelgdama į tai, manyčiau, kad Direktyvos 2013/48 aiškinimas, pagal kurį valstybei narei leidžiama apklausti įtariamuosius arba kaltinamuosius nesuteikiant jiems teisės reikalauti, kad dalyvautų advokatas, vien dėl to, kad advokatas neatvyko per ne trumpesnį kaip dviejų valandų laikotarpį, pažeidžia Direktyvos 2013/48 tikslus užtikrinti bendrą teisių į teisingą bylos nagrinėjimą lygį įtariamiesiems arba kaltinamiesiems visoje Sąjungoje.
e)      EŽTT jurisprudencija
64.      Vengrija ir Čekijos Respublika, siekdamos pagrįsti savo požiūrį, rėmėsi EŽTT jurisprudencija, o konkrečiai Čekijos Respublika per teismo posėdį tvirtino, kad Direktyva 2013/48 atitinka EŽTT jurisprudencijos reikalavimus.
65.      Pažymėtina, kad šis pirmasis priekaištas grindžiamas galimu Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies ir 6 dalies b punkto pažeidimu. Taigi klausimas, ar ginčijama Vengrijos teisės nuostata turi būti laikoma suderinama su EŽTK 6 straipsniu, kaip jis aiškinamas EŽTT jurisprudencijoje, neturi lemiamos reikšmės.
66.      Šiuo atžvilgiu, kaip paaiškinau ankstesnėse išvadose(33), pareiga „veiksmų plano“ direktyvas aiškinti taip, kad jos atitiktų pagrindines teises, reiškia, kad tam tikroje direktyvoje įtvirtintos teisės negali suteikti mažesnės apsaugos nei ta, kuri garantuojama pagal Chartiją ir EŽTK, tačiau tai nereiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas negali suteikti platesnių teisių. Kitaip tariant, kadangi EŽTK atitinka minimalų apsaugos lygį pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį(34), bet koks konkrečios direktyvos aiškinimas turi užtikrinti bent jau EŽTK lygio apsaugą, o Europos Sąjungos teikiama apsauga gali būti aukštesnio lygio.
67.      Taigi nagrinėjamu atveju, nepaisant to, kaip aiškinama EŽTT jurisprudencija, tai nebūtinai reiškia, kad Direktyvos 2013/48 nuostatos negalėtų būti aiškinamos kaip reikalaujančios dar aukštesnio lygio apsaugos.
68.      Vis dėlto, priešingai, nei teigia Vengrija ir Čekijos Respublika, EŽTT jurisprudencija, ko gero, patvirtina tai, kad pagal EŽTK taip pat reikalaujama, jog advokatas fiziškai atvyktų.
69.      EŽTT yra nusprendęs, kad kiekvieno kaltinamo nusikaltimo padarymu asmens teisė būti veiksmingai ginamam advokato, garantuojama EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktu, yra vienas iš pagrindinių teisingo bylos nagrinėjimo baudžiamajame procese aspektų(35).
70.      Be kita ko, Sprendime Beuze prieš Belgiją(36) EŽTT pažymėjo, kad, atsižvelgiant į šios teisės tikslus, galimybė turėti advokatą baudžiamojo proceso ikiteisminio tyrimo stadijoje padeda išvengti teisminių klaidų ir, svarbiausia, įgyvendinti EŽTK 6 straipsnio tikslus, ypač užtikrinti procesinę lygybę tarp valdžios institucijų ir kaltinamojo; galimybė greitai pasinaudoti advokato paslaugomis yra svarbi priemonė, padedanti kompensuoti laikinai sulaikytų įtariamųjų pažeidžiamumą, ji taip pat yra prevencinė priemonė, nes suteikia pagrindinę garantiją, kad policija nenaudos prievartos prieš įtariamuosius ir nesielgs su jais netinkamai. Be to, viena iš pagrindinių advokato užduočių laikinojo sulaikymo ir tyrimo etapuose yra užtikrinti, kad būtų gerbiama kaltinamojo teisė neduoti parodymų prieš save ir teisė tylėti – taigi šios teisės yra papildomos teisės šalia teisės gauti advokato pagalbą.
71.      Be to, kiek tai susiję su teisės turėti advokatą turiniu, EŽTT yra nusprendęs, kad EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punkte nenurodyta, kaip turi būti įgyvendinama teisė turėti advokatą arba koks yra jos turinys. Nors valstybėms paliekama teisė pasirinkti priemones, užtikrinančias šios teisės įgyvendinimą jų teismų sistemose, šios teisės apimtis ir turinys turi būti nustatomi atsižvelgiant į EŽTK tikslą, t. y. užtikrinti praktines ir veiksmingas teises(37).
72.      Tam, kad teisė į teisingą bylos nagrinėjimą išliktų pakankamai praktiška ir veiksminga, EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad paprastai teisė turėti advokatą būtų užtikrinama nuo pat pirmos įtariamojo apklausos policijoje(38).
73.      Advokato paskyrimas savaime neužtikrina veiksmingos pagalbos, kurią jis gali suteikti kaltinamajam – tam turi būti įvykdyti tam tikri būtiniausi reikalavimai(39). Pirma, įtariamieji turi turėti galimybę susisiekti su advokatu nuo to momento, kai yra sulaikomi; taigi jie turi turėti galimybę pasikonsultuoti su advokatu prieš apklausą(40). Antra, EŽTT keliose bylose nusprendė, kad „įtariamieji turi teisę, kad jų advokatas fiziškai atvyktų į jų pirmines apklausas policijoje ir kitas apklausas vėlesniais ikiteisminio tyrimo etapais. Taip fiziškai atvykęs advokatas turi galėti teikti veiksmingą ir praktinę, o ne tik abstrakčią pagalbą ir visų pirma užtikrinti, kad apklausiamo įtariamojo teisės į gynybą nebūtų pažeistos“(41).
74.      Šios Sprendime Beuze prieš Belgiją padarytos išvados patvirtintos vėlesnėje jurisprudencijoje(42).
75.      Be to, Sprendime Soytemiz prieš Turkiją(43) EŽTT pažymėjo, kad advokato atvykimas vykdant tyrimo veiksmus, įskaitant policijos apklausą, yra neatskiriamas EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punkte įtvirtintos garantijos aspektas, nes sunku suprasti, kaip konkrečios paslaugos, susijusios su „advokato pagalba“, apie kurią kalbama 6 straipsnio 3 dalies c punkte, gali būti teikiamos neatvykus advokatui. Taigi teisė į advokato pagalbą reiškia ne tik reikalavimą, kad advokatui būtų leista atvykti, bet ir kad jam būtų leista aktyviai padėti įtariamajam, be kita ko, per apklausą policijoje, ir įsikišti, kad būtų užtikrinta pagarba įtariamojo teisėms, nes asmuo, kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, turi galėti gauti įvairias paslaugas, konkrečiai susijusias su advokato pagalba, ne tik nagrinėjant bylą teisme, bet ir ikiteisminio tyrimo etape, atsižvelgiant į ypatingą šio etapo svarbą rengiantis baudžiamosios bylos nagrinėjimui. Be to, teisė į advokato pagalbą galioja visą policijos apklausos laiką iki jos pabaigos: „Advokato atvykimas ir aktyvi pagalba per policijos apklausą yra svarbi procedūrinė garantija, kuria, be kita ko, siekiama užkirsti kelią įrodymų rinkimui taikant prievartą ar darant spaudimą, neatsižvelgiant į įtariamojo valią, ir apsaugoti įtariamojo laisvę pasirinkti, ar per policijos apklausas kalbėti, ar tylėti.“(44)
76.      EŽTT taip pat priminė, kad jeigu įtariamasis išreiškė norą pasinaudoti teise į advokato pagalbą per apklausą, policija iš esmės privalo nevykdyti apklausos arba ją atidėti, kol advokatas atvyks ir galės padėti įtariamajam. Tas pats pasakytina ir tuo atveju, kai advokatas turi – arba jo pareikalaujama – pasišalinti prieš baigiant policijos apklausą ir prieš perskaitant bei pasirašant duotus parodymus(45).
77.      Taigi, kaip matyti iš minėtos EŽTT jurisprudencijos, akcentuojama tai, kad įtariamieji ir kaltinamieji turi turėti galimybę pasinaudoti teise reikalauti, kad advokatas fiziškai atvyktų į apklausą, kaip garantuojama suteikiant teisę turėti advokatą pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies c punktą(46). Vadinasi, priešingai, nei teigia Vengrija ir Čekijos Respublika, ši jurisprudencija rodo, kad iš esmės būtina, jog advokatas fiziškai atvyktų, nebent šios teisės apribojimą galima tinkamai pagrįsti.
78.      Galima pridurti, kad tam tikra EŽTT jurisprudencija, kuria remiasi Vengrija ir Čekijos Respublika, ko gero, neturi reikšmės. Sprendime Yoldaş prieš Turkiją(47) EŽTT padarė išvadą, kad nebuvo pažeista EŽTK 6 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies c punktas, kai pareiškėjas atsisakė teisės į advokato pagalbą – buvo pripažinta, kad tai atitinka būtinus reikalavimus. Sprendime Hovanesian prieš Bulgariją(48) EŽTT nusprendė, kad nebuvo pažeista EŽTK 6 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies c punktas, kai pareiškėjo teisė į advokato pagalbą buvo apribota per laikino sulaikymo pirmąsias 24 valandas – atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes buvo pripažinta, kad tai pateisinama, siekiant užtikrinti viso proceso teisingumą. Pateikiant pirmąjį priekaištą šioje byloje nebuvo keliama nei bendrosios teisės turėti advokatą atsisakymo, nei jos išimčių taikymo klausimo. Beje, šiuose dviejuose sprendimuose atitinkamai akcentuojama, kaip svarbu nustatyti pakankamus teisės turėti advokatą atsisakymo reikalavimus (dėl to pateiktas antrasis priekaištas šioje byloje) ir griežtą Direktyvoje 2013/48 įtvirtintų laikinai nukrypti leidžiančių nuostatų taikymo tvarką.
79.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmasis Komisijos nurodytas priekaištas yra pagrįstas.
C.      Antrasis priekaištas, grindžiamas Direktyvos 2013/48 9 straipsnio pažeidimu
1.      Šalių argumentų santrauka
80.      Pateikdama antrąjį priekaištą, Komisija tvirtina, kad Vengrija netinkamai perkėlė į nacionalinę teisę Direktyvos 2013/48 9 straipsnį, nes jokia Vengrijos teisės nuostata neįgyvendinami konkretūs šios nuostatos reikalavimai. Kadangi pagal Vengrijos teisę įtariamiesiems arba kaltinamiesiems leidžiama nesinaudoti teise turėti advokatą, šis pasirinkimas turi tokias pačias pasekmes kaip ir oficialus atsisakymas ir taikomi Direktyvos 2013/48 9 straipsnio reikalavimai. Šioje nuostatoje vartojama sąvoka „teisės atsisakymas“ apima oficialų ir neoficialų atsisakymą, taigi ir situaciją Vengrijos sistemoje, kurioje kalbama apie neatimamą teisę, kuria įtariamasis arba kaltinamasis gali laisvai pasinaudoti arba nepasinaudoti. Direktyvoje 2013/48 įtvirtintos teisės turi būti užtikrintos konkrečiai ir veiksmingai – štai kodėl įtariamieji arba kaltinamieji turi turėti galimybę priimti informacija pagrįstą sprendimą. Valstybės narės turi tai užtikrinti suteikdamos tinkamas garantijas tuo atveju, kai priimamas sprendimas nepasinaudoti neatimama teise, jeigu nepasinaudojus šia teise asmuo netenka veiksmingos advokato apsaugos.
81.      Komisija priduria, kad naujajame Baudžiamojo proceso kodekso 387/A straipsnyje nenustatyta reikalavimo pateikti pakankamai aiškios informacijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/48 9 straipsnį, apie atsisakomos teisės turinį ar jos atsisakymo pasekmes. Įtariamieji arba kaltinamieji informuojami, kad apklausa gali būti pradėta nedalyvaujant advokatui, ir taip jiems veikiau sudaromas klaidingas įspūdis, jog jie neturi teisės reikalauti, kad atvyktų advokatas, ir turi tik teisę tylėti neatvykus advokatui. Bet kuriuo atveju ši teisės nuostata įsigaliojo 2024 m. gruodžio 4 d., pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, taigi pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas negali į ją atsižvelgti.
82.      Vengrija aiškina, kad teisė turėti advokatą pagal Vengrijos teisę yra neatimama teisė, kurios negalima atsisakyti. Tais atvejais, kai teisinis atstovavimas yra privalomas, valdžios institucijos įtariamiesiems arba kaltinamiesiems paskiria advokatą, o kai teisinis atstovavimas nėra privalomas, šie asmenys gali laisvai nuspręsti, ar pageidauja kreiptis į advokatą arba prašyti jiems paskirti advokatą; iš tiesų šis sprendimas nėra teisės turėti advokatą atsisakymas, nes jis reiškia tik tai, kad asmuo nepageidauja pasinaudoti šia teise, o ne tai, kad jis jos atsisako. Taigi Direktyvos 2013/48 9 straipsnio nereikia perkelti į Vengrijos teisę, nes nėra atvejo, kai įtariamieji arba kaltinamieji galėtų teisėtai atsisakyti teisės turėti advokatą, taigi jie taip pat negali būti informuoti apie šią galimybę.
83.      Vengrija teigia, kad pagal Baudžiamojo proceso kodekso nuostatas įtariamieji arba kaltinamieji jau gali būti išsamiai informuoti apie teisę į gynybą, tačiau jiems suteikiamos informacijos apimtis patikslinta naujajame šio kodekso 387/A straipsnyje. Kaip per teismo posėdį nurodė Vengrija, tokie asmenys informuojami apie tai, kad gali atsisakyti duoti parodymus ir kad gali bet kada paprašyti, kad
dalyvautų advokatas, o šiame straipsnyje papildomai nustatyta, kad šie asmenys turi būti informuoti, jog jie neprivalo duoti parodymų, net neatvykus advokatui. Jei asmuo pareiškia, kad nenori duoti parodymų, apklausa nutraukiama; jei asmuo, neatvykus advokatui, duoda parodymus po to, kai buvo informuotas, ir nusprendžia atsakyti į klausimus, laikoma, kad jis tai daro žinodamas visas aplinkybes ir atsisako advokato dalyvavimo, taigi ir teisės atsakyti į klausimus tik atvykus advokatui.
2.      Vertinimas
84.      Reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją direktyvos nuostatos turi būti įgyvendintos neginčijamai privalomą galią turinčiais aktais konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kad būtų įvykdytas teisinio saugumo reikalavimas, pagal kurį tuo atveju, kai direktyva siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, šie asmenys turi turėti galimybę sužinoti visas savo teises(49).
85.      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tai, jog tam tikroje valstybėje narėje nėra atliekama tam tikra direktyvoje numatyta veikla arba joje netaikoma tam tikra sąvoka, neatleidžia šios valstybės narės nuo pareigos priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kad būtų užtikrintas tinkamas visų šios direktyvos nuostatų perkėlimas. Iš esmės tiek teisinio saugumo principas, tiek būtinybė užtikrinti visišką direktyvos taikymą teisiškai, o ne tik faktiškai reikalauja, kad visos valstybės narės įgyvendintų nagrinėjamos direktyvos nuostatas aiškiais, tiksliais ir skaidriais teisės aktais, įtvirtinančiais privalomas nuostatas jos reglamentuojamoje srityje. Ši pareiga taikoma valstybėms narėms, kad būtų pasirengta bet kuriems valstybėse narėse esančios situacijos pokyčiams atitinkamu momentu ir užtikrinta, jog visi Europos Sąjungos teisės subjektai, įskaitant valstybių narių, kuriose tam tikra direktyvoje numatyta veikla nevykdoma arba tam tikra joje numatyta sąvoka netaikoma, teisės subjektus, visais atvejais aiškiai ir tiksliai žinotų savo teises ir pareigas(50).
86.      Iš suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad nagrinėjant SESV 258 straipsniu grindžiamą ieškinį įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, buvusią pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui pasibaigus, o į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali(51).
87.      Nagrinėjamu atveju Komisija pakankamai įrodė, kad Vengrija neįvykdė pareigos tinkamai perkelti Direktyvos 2013/48 9 straipsnį į nacionalinę teisę.
88.      Kaip nurodyta šios išvados 28 punkte, Direktyvos 2013/48 9 straipsnio nuostatose numatyti tam tikri reikalavimai, kuriais siekiama užtikrinti, kad įtariamieji arba kaltinamieji pakankamai suprastų, ką reiškia teisės turėti advokatą atsisakymas, ir jo pasekmes, taip pat galimybę bet kuriuo metu atšaukti šį atsisakymą. Šių reikalavimų laikymasis yra itin svarbus siekiant apsaugoti jų teises(52).
89.      Kaip nurodo Komisija ir Vengrija to neginčija, ši valstybė narė į savo vidaus teisę neperkėlė šių konkrečių reikalavimų, numatytų Direktyvos 2013/48 9 straipsnyje.
90.      Be to, Komisija nurodo ir Vengrija to neginčija, pagal Vengrijos teisę nors teisė turėti advokatą turi būti laikoma neatimama teise, įtariamiesiems arba kaltinamiesiems leidžiama pasirinkti nesinaudoti šia teise.
91.      Esant šioms aplinkybėms pritariu Komisijos nuomonei, kad tai iš esmės lemia tokį patį praktinį rezultatą kaip ir teisės atsisakymas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/48 9 straipsnį.
92.      Atsižvelgiant į šios išvados 85 punkte nurodytą jurisprudenciją, tai, kad teisinė sąvoka, šiuo atveju – teisės turėti advokatą atsisakymas baudžiamajame procese, gali būti oficialiai nepripažinta Vengrijoje, neatleidžia šios valstybės narės nuo Sąjungos teisėje nustatytos pareigos pakankamai ir visiškai perkelti Direktyvos 2013/48 9 straipsnio nuostatas į nacionalinę teisę.
93.      Be to, reikia konstatuoti, kad, kaip nurodė Komisija, Baudžiamojo proceso kodekso 387/A straipsnis(53) yra nepakankamas ir nereikšmingas. Pirma, akivaizdu, kad šia teisės nuostata nepakankamai perkelti Direktyvos 2013/48 9 straipsnyje nustatyti reikalavimai, t. y. joje nėra nuostatų, užtikrinančių, kad asmenims žodžiu arba raštu būtų suteikta pakankamai aiškios informacijos apie teisės turinį ir galimas jos atsisakymo pasekmes; kad teisės būtų atsisakoma savanoriškai ir nedviprasmiškai; kad atsisakymas būtų pažymėtas laikantis protokolavimo tvarkos pagal nacionalinę teisę; kad asmenys būtų informuoti apie galimybę vėliau bet kuriame baudžiamojo proceso etape atšaukti teisės atsisakymą ir kad toks atšaukimas įsigaliotų nuo to momento, kai jis buvo padarytas. Antra, ši teisės nuostata įsigaliojo 2024 m., pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (žr. šios išvados 10 punktą), taigi Teisingumo Teismas negali į ją atsižvelgti.
94.      Atsižvelgiant į išdėstytas priežastis, antrasis Komisijos nurodytas priekaištas yra pagrįstas.
V.      Bylinėjimosi išlaidos
95.      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal jo 140 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios valstybės narės padengia savo išlaidas. Tad, kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Vengrija pralaimėjo bylą, ši turi padengti bylinėjimosi išlaidas. Čekijos Respublika turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
VI.    Išvada
96.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
1.      Pripažinti, kad Vengrija, netinkamai perkėlusi į nacionalinę teisę 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48 dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu 3 straipsnio 6 dalies b punktą, siejamą su 3 straipsnio 3 dalimi ir 9 straipsniu, neįvykdė įsipareigojimų pagal šias nuostatas;
2.      Nurodyti Vengrijai padengti savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas; ir
3.      Nurodyti Čekijos Respublikai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013, p. 1).
3      Žr. mano išvadą byloje BK (Nusikalstamos veikos perkvalifikavimas) (C‑175/22, EU:C:2023:436, visų pirma 22 ir 23 punktai) ir mano išvadą byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, visų pirma 26–31 punktai).
4      Be Direktyvos 2013/48 šį direktyvų rinkinį sudaro: 2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2012, p. 1); 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012, p. 1); 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1); 2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms (OL L 297, 2016, p. 1); ir 2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (OL L 132, 2016, p. 1).
5      2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucija, OL C 295, 2009, p. 1.
6      Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2013/48 9 ir 10 konstatuojamąsias dalis.
7      Europos Vadovų Taryba, Stokholmo programa „Atvira ir saugi Europa piliečių labui ir saugumui“ (OL C 115, 2010, p. 1), 2.4 punktas.
8      Žr. visų pirma Direktyvos 2013/48 1–8 ir 12 konstatuojamąsias dalis.
9      Generalinio advokato Y. Bot išvada byloje Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, 30 punktas). Taip pat žr., pavyzdžiui, Europos Komisijos ataskaitą Europos Parlamentui ir Tarybai dėl [Direktyvos 2013/48] įgyvendinimo, COM(2019) 560 final, 2019 m. rugsėjo 26 d., 1.1 punktas.
10      Kaip pripažino Teisingumo Teismas, pagrindinis veiksmingos teisių teisminės gynybos principas, patvirtintas Chartijos 47 straipsnyje, ir EŽTK 6 straipsnyje vartojama teisingo bylos nagrinėjimo sąvoka apima įvairius elementus, apimančius, be kita ko, teisės į gynybą paisymą ir teisę gauti teisinę pagalbą, būti ginamam ir atstovaujamam. Be to, teisės į gynybą užtikrinimas per visą procedūrą, kuri gali pasibaigti sankcijų paskyrimu, yra pagrindinis Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Chartijos 48 straipsnio 2 dalyje. Žr., pavyzdžiui, 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 203 ir 204 punktai).
11      Žr. visų pirma Direktyvos 2013/48 1 ir 2 straipsnius, taip pat 8, 12 ir 57 konstatuojamąsias dalis.
12      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje VW (Teisė turėti advokatą, kai įtariamasis gavęs šaukimą neatvyksta į teismą) (C‑659/18, EU:C:2019:940, 2 punktas) ir mano išvadą byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 63 punktas).
13      Šiuo atžvilgiu teisė turėti advokatą laikoma, pavyzdžiui, baudžiamojo proceso teisių „vartais“ (žr. Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“, leidinyje Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (red.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, p. 1413, būtent p. 1450) arba „kertiniu akmeniu“ (žr. Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, p. 265), nes ji sudaro galimybę naudotis kitomis teisėmis ir prisideda prie jų realumo bei veiksmingumo.
14      Žr., pavyzdžiui, 2020 m. kovo 12 d. Sprendimą VW (Teisė turėti advokatą, kai įtariamasis gavęs šaukimą neatvyksta į teismą) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 31 punktas) ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, 59 punktas).
15      Žr., pavyzdžiui, 2020 m. kovo 12 d. Sprendimą VW (Teisė turėti advokatą, kai įtariamasis gavęs šaukimą neatvyksta į teismą) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 31 punktas) ir 2024 m. gegužės 14 d. Sprendimą Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 48 punktas).
16      Taip pat žr. Direktyvos 2013/48 23 konstatuojamąją dalį.
17      Taip pat žr. Direktyvos 2013/48 25 konstatuojamąją dalį.
18      Taip pat žr. Direktyvos 2013/48 38 konstatuojamąją dalį.
19      Taip pat žr. Direktyvos 2013/48 39–41 konstatuojamąsias dalis.
20      Žr. 2024 m. gegužės 14 d. Sprendimą Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 55 punktas).
21      Komisija per teismo posėdį nurodė, kad pirmas priekaištas grindžiamas galimu tarpusavyje siejamų Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 ir 6 dalių pažeidimu, ir nors ginčijama Vengrijos teisės nuostata galbūt galėtų būti nagrinėjama atsižvelgiant į 3 straipsnio 6 dalies b punkte įtvirtintą nukrypti leidžiančią nuostatą, byloje C‑681/24 ginčijama Čekijos teisės nuostata galbūt galėtų būti nagrinėjama atsižvelgiant į 3 straipsnio 6 dalies a arba b punkte įtvirtintą nukrypti leidžiančią nuostatą.
Štai kodėl Komisija abiejose bylose priekaištus suformulavo skirtingai, tačiau lemiamas veiksnys yra tai, kad minėtomis teisės nuostatomis gerokai peržengta tai, kas leidžiama pagal šioje direktyvoje įtvirtintas galimas nukrypti leidžiančias nuostatas.
22      Čekijos Respublika konkrečiai remiasi 2008 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimu Salduz prieš Turkiją (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); 2010 m. vasario 23 d. EŽTT sprendimu Yoldaş prieš Turkiją (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); 2010 m. gruodžio 21 d. EŽTT sprendimu Hovanesian prieš Bulgariją (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403) ir 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimu Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
.
23      Išskirta mano.
24      Išskirta mano.
25      Kaip buvo aptarta per teismo posėdį, nors tai neturi tiesioginės reikšmės šiai bylai, dėl technologijų plėtros advokato dalyvavimas „skaitmeniniu būdu“ gali būti suprantamas kaip fizinis atvykimas, su sąlyga, kad toks dalyvavimas yra panašus į „gyvą“ advokato dalyvavimą. Šiuo atžvilgiu Komisija per teismo posėdį pareiškė, kad advokato dalyvavimas per vaizdo konferenciją tam tikrais atvejais gali būti suderinamas su Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punktu, tačiau turėtų būti laikomas išimtimi, o ne alternatyva advokato fiziniam atvykimui, jeigu tenkinamos toje direktyvoje nustatytos sąlygos. Komisija konkrečiai pažymėjo, kad advokatui turėtų būti galima atvykti ir dalyvauti vaizdo konferencijos būdu tik tuo atveju, jei asmuo gali praktiškai ir veiksmingai įgyvendinti teises į gynybą pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį; dėl tokio atvykimo ir dalyvavimo turėtų būti gautas asmens sutikimas, duotas gavus visą reikalingą informaciją; taip pat turėtų būti atsižvelgta į pažeidžiamų asmenų poreikius ir praktinius aspektus. Vengrija taip pat manė, kad advokatas gali atvykti tokiu būdu, nes nuotolinė apklausa yra priemonė, plačiai naudojama baudžiamajame procese nuo COVID‑19 pandemijos, ir ji nėra savaime nesuderinama su teise į teisingą bylos nagrinėjimą. Vis dėlto Čekijos Respublika laikėsi nuomonės, kad šis klausimas yra de lege ferenda ir jeigu būtų manoma, kad naudoti vaizdo konferencijas būtina siekiant sustiprinti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, šis klausimas turėtų būti sprendžiamas taikant Sąjungos teisėkūros procedūrą.
26      Žr. 2020 m. kovo 12 d. Sprendimą VW (Teisė turėti advokatą, kai įtariamasis gavęs šaukimą neatvyksta į teismą) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 42–45 punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisės turėti advokatą laikinos išimtys, kurias valstybės narės gali numatyti, išsamiai išvardytos Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 5 ir 6 dalyse. Teisingumo Teismas manė, kad jeigu Direktyvos 2013/48 3 straipsnis būtų aiškinamas kaip leidžiantis valstybėms narėms numatyti kitas teisės turėti advokatą išimtis nei tos, kurios išsamiai išvardytos šiame straipsnyje, tai prieštarautų šios direktyvos tekstui, tikslams bei struktūrai, be to, ši teisė netektų savo veiksmingumo.
27      Tokį požiūrį taip pat palaiko mokslininkai ir jam pritariama ekspertų išvadose.
Šiuo atžvilgiu žr. Ogorodova, A. ir Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, Vol. 7, 2014, p. 191, būtent p. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect“, leidinyje Mitsilegas, V., Bergström, M. ir Quintel, T. (red.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham 2024, p. 135, būtent p. 155; Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūra, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Europos Sąjungos leidinių biuras, Liuksemburgas, 2019, siūloma FRA nuomonė Nr. 3 ir 3.3.4 punktas.
28      Žr. Komisijos tarnybų darbinį dokumentą „Poveikio vertinimas, pridedamas prie Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl teisės turėti advokatą ir teisės informuoti trečiąjį asmenį apie sulaikymą baudžiamajame procese pasiūlymo“, SEC(2011) 686 final, 2011 m. birželio 8 d., būtent 5.3 ir 6 punktai.
29      Šiuo atžvilgiu žr. Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą, 9 straipsnį ir 19, 28 ir 39–41 konstatuojamąsias dalis.
30      Žr., pavyzdžiui, 2012 m. kovo 9 d. Tarybos dokumentą Nr. 7337/12 (7 punktas ir siūloma 19a konstatuojamoji dalis); 2012 m. gegužės 16 d. Tarybos dokumentą Nr. 10064/12 (siūloma 20 konstatuojamoji dalis).
31      Žr., pavyzdžiui, 2013 m. gegužės 31 d. Tarybos dokumentą Nr. 10190/13.
32      Žr. Direktyvos 2016/800 6 straipsnio 4 dalies b punktą ir 25 bei 27 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 106 punktas) ir mano išvadą toje byloje (C‑603/22, EU:C:2024:157, 67–71 punktai).
33      Žr. mano išvadą byloje BK (Nusikalstamos veikos perkvalifikavimas) (C‑175/22, EU:C:2023:436, 53–76 punktai) ir mano išvadą byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 62 punktas).
34      Pagal suformuotą jurisprudenciją, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, Chartijoje įtvirtintų teisių ir jas atitinkančių EŽTK teisių esmė ir taikymo sritis yra tokia pati, tačiau tai nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnės apsaugos. Taigi aiškindamas Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje ir 48 straipsnio 2 dalyje užtikrinamas teises, Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į atitinkamas pagal EŽTK 6 straipsnį garantuojamas teises, kurios, remiantis EŽTT aiškinimu, yra minimalus apsaugos lygis. Žr., pavyzdžiui, 2023 m. birželio 22 d. Sprendimą K. B. ir F. S. (Nagrinėjimas savo iniciatyva baudžiamosios teisės srityje) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 41 punktas).
35      Žr., pavyzdžiui, 2008 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą Salduz prieš Turkiją (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 51 punktas) ir 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 123 punktas).
36      Žr. 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 125–127 punktai).
37      Žr. 2008 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą Salduz prieš Turkiją (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 51 punktas) ir 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 131 punktas).
38      Žr. 2008 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą Salduz prieš Turkiją (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 55 punktas) ir 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 137 punktas).
39      Žr. 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 131 ir 132 punktai).
40      Žr. 2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimą Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 133 punktas).
41      2018 m. lapkričio 9 d. EŽTT sprendimas Beuze prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 134 punktas) (išskirta mano).
42      Žr., pavyzdžiui, 2019 m. gegužės 23 d. EŽTT sprendimą Doyle prieš Airiją (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, 74 punktas), kurioje EŽTT netgi rėmėsi Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 1–3 dalių nuostatomis kaip dalimi reikšmingos medžiagos; taip pat žr. 2019 m. birželio 4 d. EŽTT sprendimą Farrugia prieš Maltą (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, 97 punktas) ir 2022 m. sausio 18 d. EŽTT sprendimą Atristain Gorosabel prieš Ispaniją (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, 49 punktas).
43      Žr. 2018 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 43 ir 44 punktai).
44      Žr. 2018 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą Soytemiz prieš Turkiją (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 45 punktas).
45      Žr. 2018 m. lapkričio 27 d. EŽTT sprendimą Soytemiz prieš Turkiją (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 46 punktas).
46      Šiuo atžvilgiu žr. Giannoulopoulos, D., „Strasbourg Jurisprudence, Law Reform and Comparative Law: A Tale of the Right to Custodial Legal Assistance in Five Countries“, Human Rights Law Review, Vol. 16, 2016, p. 103.
47      Žr. 2010 m. vasario 23 d. EŽTT sprendimą (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, 51–55 punktai).
48      Žr. 2010 m. gruodžio 21 d. EŽTT sprendimą (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, 32–44 punktai).
49      Žr., pavyzdžiui, 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 288 punktas) ir 2025 m. kovo 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Pranešėjų direktyva) (C‑155/23, EU:C:2025:151, 42 punktas).
50      Šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimą Komisija / Čekijos Respublika (C‑343/08, EU:C:2010:14, 39–41 punktai) ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Profesinio ir asmeninio gyvenimo pusiausvyros direktyva) (C‑70/24, EU:C:2025:615, 64 punktas).
51      Žr., pavyzdžiui, 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 82 punktas) ir 2025 m. kovo 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Pranešėjų direktyva) (C‑155/23, EU:C:2025:151, 35 punktas).
52      Šiuo klausimu EŽTT nuosekliai konstatuoja: „nei pagal Konvencijos 6 straipsnio tekstą, nei pagal jo prasmę nedraudžiama asmeniui savo noru, aiškiai arba numanomai, atsisakyti teisės į teisingo bylos nagrinėjimo garantijas. Tai taip pat taikoma teisei į advokato pagalbą. Vis dėlto tam, kad toks teisės atsisakymas būtų veiksmingas pagal Konvenciją, jis turi būti nedviprasmiškas ir turi būti taikomos būtiniausios garantijos, atitinkančios jo svarbą.“ Žr., pavyzdžiui, 2017 m. gegužės 12 d. EŽTT sprendimą Simeonovi prieš Bulgariją (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 115 punktas) ir 2025 m. birželio 12 d. EŽTT sprendimą Krpelik prieš Čekijos Respubliką (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, 76 punktas). Taip pat žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. EŽTT sprendimą Pishchalnikov prieš Rusiją (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, 78 punktas), kuriame EŽTT pažymėjo: „teisė turėti advokatą, kaip viena iš pagrindinių teisių, sudarančių teisingo bylos nagrinėjimo sąvoką, užtikrinanti likusių Konvencijos 6 straipsnyje numatytų garantijų veiksmingumą, yra ryškiausias teisių, kurioms reikalinga ypatinga apsauga, nustatant sąmoningo ir protingo teisių atsisakymo reikalavimą, pavyzdys. Neatmestina galimybė, kad iš pradžių informuotas apie savo teises kaltinamasis gali pats teisėtai jų atsisakyti ir per apklausą duoti parodymus. Vis dėlto Teismas tvirtai nurodo, kad reikia papildomų garantijų, kai kaltinamasis pageidauja turėti advokatą, nes jeigu kaltinamasis neturi advokato, mažiau tikėtina, kad jis bus informuotas apie savo teises, taigi mažiau tikėtina, kad jų bus paisoma.“
53      Baudžiamojo proceso kodekso 387/A straipsnyje nustatyta: „Jeigu advokatas nedalyvauja atliekant procesinį veiksmą, nors buvo informuotas arba buvo imtasi 387 straipsnyje numatytos priemonės, įtariamajam arba asmeniui, kuris pagrįstai įtariamas padaręs nusikalstamą veiką, pranešama, kad advokato neatvykimas netrukdo atlikti procesinio veiksmo, tačiau toks asmuo gali atsisakyti duoti parodymus pagal 185 straipsnio 1 dalies a punktą remdamasis, be kita ko, advokato neatvykimu. Jei įtariamasis nusprendžia, kad nenori duoti parodymų nesant advokato, jis informuojamas, kad gali bet kuriuo metu vėliau nuspręsti duoti parodymus, dalyvaujant advokatui arba be jo.“