62018TJ0573_RES
Zadeva T‑573/18
Hickies, Inc.
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino;
Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 5. februarja 2020
„Znamka Evropske unije – Prijava tridimenzionalne znamke Evropske unije – Oblika vezalke – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (EU) 2017/1001 – Varstvo pravice v zvezi s prejšnjim modelom – Dokazi, ki so bili prvič predloženi pred Splošnim sodiščem“
Znamka Evropske unije – Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka – Tridimenzionalne znamke, sestavljene iz oblike proizvoda – Razlikovalni učinek – Merila presoje – Novost oblike proizvoda – Merilo, ki ne zadostuje za ugotovitev razlikovalnega učinka – Obstoj pravice v zvezi z varovanim modelom – Nevplivanje
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, člen 7(1)(b))
(Glej točke od 62 do 65.)
Povzetek
Splošno sodišče je s sodbo z dne 5. februarja 2020, Hickies/EUIPO (Oblika vezalke) (T‑573/18), zavrnilo tožbo zoper odločbo Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), s katero je ta zavrnil registracijo tridimenzionalne znamke, sestavljene iz oblike vezalke, ker je ta brez razlikovalnega učinka.
Družba Hickies, tožeča stranka, je zahtevala registracijo tridimenzionalnega znaka v obliki vezice, ki je na štirih ilustracijah prikazana z različnih zornih kotov. Na enem koncu te vezice je ušesce, v katero je mogoče vstaviti gumb, ki je na drugem koncu vezice, da se ta vezica zapne. EUIPO je menil, da je prijavljena znamka v zvezi z nekaterimi proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija – med drugim vezalkami – brez slehernega razlikovalnega učinka (
1
).
Tožeča stranka je med drugim trdila, da prijavljena znamka predstavlja popolnoma nov tip sistema zapenjanja, ki se bistveno razlikuje od standardov in običajev v obutveni industriji. Da bi izpodbila primere, ki jih je navedel EUIPO, je v zvezi s tem trdila, da so zadevni proizvodi imitacije in da nobeno od navedenih spletnih mest ni spletno mesto imetnikov znamk, pač pa platforme za spletno prodajo, ki jih za prodajo uporabljajo ponarejevalci. V zvezi s tem je Splošno sodišče navedlo, da to, da bi lahko šlo za platforme za spletno prodajo, v ničemer ne zmanjšuje dokazne vrednosti dokazov, ki jih je predložila preizkuševalka in ki kažejo na to, da so na trgu Unije prisotne oblike, ki so podobne obliki, ki tvori prijavljeno znamko. Poleg tega, tudi če bi se nekatera od teh spletnih mest lahko uporabljala za prodajo ponarejenih izdelkov, zgolj ta možnost ne dokazuje, da so proizvodi, na katere se nanašajo povezave, ki jih je navedel EUIPO, ponaredki. Vsekakor pa Splošno sodišče ni pristojno za odločanje o domnevnem ponarejanju.
Tožeča stranka se je poleg tega sklicevala na novost proizvoda, katerega oblika ustreza obliki, ki tvori prijavljeno znamko. Splošno sodišče je menilo, da tudi če se dokaže novost proizvoda, to ne pomeni nujno, da ima navedena znamka razlikovalni učinek. Opozorilo je, da znaki, ki se običajno uporabljajo za trženje zadevnih proizvodov ali storitev, štejejo za neprimerne za omogočanje prepoznavanja izvora teh proizvodov ali storitev. Vendar te trditve ni mogoče razlagati a contrario in ugotoviti, da obstaja razlikovalni učinek prijavljene znamke, če se ta za zadevne proizvode in storitve redko uporablja. Presoja razlikovalnega učinka znamke Evropske unije namreč ne temelji na izvirnosti ali neuporabi navedene znamke na področju zadevnih proizvodov ali storitev.
Poleg tega je Splošno sodišče pojasnilo, da kršitev pravic na dveh modelih Evropske unije – na katere se je sklicevala tožeča stranka – zaradi trženja proizvodov, ki imajo podobno obliko kot proizvod tožeče stranke, katerega oblika ustrezi obliki, ki tvori prijavljeno znamko, ne vpliva na analizo svojstvenega razlikovalnega učinka prijavljene znamke. Varstvo pravice v zvezi z modelom namreč ne pomeni, da ima navedena oblika razlikovalni učinek, saj se merila za preučitev teh dveh pravic bistveno razlikujejo. Varstvo pravice v zvezi z modelom se nanaša na videz proizvoda, ki se razlikuje od obstoječih proizvodov, in temelji na novosti navedenega modela, namreč, da enak model javnosti še ni bil razkrit, in na njegovi individualni naravi. Vendar v primeru znamke – čeprav se mora oblika, ki tvori prijavljeno znamko, nujno znatno razlikovati od standarda ali običajev v zadevnem sektorju, da bi lahko imela razlikovalni učinek – zgolj novost navedene oblike ne zadostuje za ugotovitev obstoja takega razlikovalnega učinka, saj je odločilno merilo zmožnost navedene oblike, da opravlja funkcijo označbe trgovskega izvora.
Po mnenju Splošnega sodišča je odbor za pritožbe pri EUIPO tudi pravilno minimiziral pomen nagrad za oblikovanje, na katere se je sklicevala tožeča stranka. Okoliščina, da imajo proizvodi kakovosten dizajn, namreč ne pomeni nujno, da znamka, ki je sestavljena iz tridimenzionalne oblike teh proizvodov, od začetka omogoča razlikovanje navedenih proizvodov od proizvodov drugih podjetij. Poleg tega se lahko strokovnjaki, ki podeljujejo te nagrade, osredotočajo na majcene razlike, medtem ko upoštevna javnost, ki je v obravnavanem primeru povprečno pozorna, ne bo analitično preučila zadevne oblike.
(
1
)	V smislu člena 7(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2009, L 78, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1)).