Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
LAILA
MEDINA
prednesené
19. júna
2025(1)
Vec C‑338/24
LF
proti
Sanofi Pasteur SA
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Cour
d’appel
de
Rouen
(Odvolací
súd
Rouen,
Francúzsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Smernica
85/374/EHS – Ochrana
spotrebiteľa – Zodpovednosť
za
chybné
výrobky – Článok 13 – Vzťah k všeobecnému
systému
zodpovednosti
založenému
na
zavinení – Nesplnenie
povinnosti
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
predstavuje
výrobok – Článok 11 – 10-ročná
premlčacia
lehota – Uplynutie
premlčacej
lehoty – Zložitý a postupne
sa
vyvíjajúci
patologický
stav – Právo
na
prístup k súdu – Článok 10 – Trojročná
premlčacia
lehota – Okamih,
kedy
začína
plynúť
premlčacia
lehota – Stanovenie
dátumu
konsolidácie “
I.      Úvod
1.        Od
zavedenia
systému
objektívnej
zodpovednosti
za
chybné
výrobky
bez ohľadu na zavinenie smernicou
85/374/EHS(2) uplynulo
štyridsať
rokov.
Táto
smernica
predstavuje
jeden z prvých a pravdepodobne
najtrvalejších(3) pokusov o harmonizáciu v oblasti
európskeho
súkromného
práva a najmä
mimozmluvnej
zodpovednosti.(4) Oblasť,
do
ktorej
táto
smernica
zasiahla,
je
„srdcom“
záväzkového
práva.(5) Citlivá
povaha
tohto
zásahu
je
umocnená
skutočnosťou,
že
cieľom
smernice
85/374
je
úplná
harmonizácia v oblastiach,
ktoré
upravuje,(6) čo
vedie k obmedzeniu
miery
voľnej
úvahy
ponechanej
členským
štátom.
Nie
je
preto
prekvapujúce,
že
mnohé
veci,
ktoré
boli
predložené
Súdnemu
dvoru v súvislosti s touto
smernicou,
skúmajú
to,
čo
bolo
trefne
opísané
ako
„skryté
nedostatky
európskej
harmonizácie“.(7)
2.        Smernica
85/374
sa
snaží
dosiahnuť
komplexnú
rovnováhu
medzi
rôznymi
dotknutými
záujmami:
záujmami
spotrebiteľov a výrobcov,
medzi technologickým
pokrokom a bezpečnosťou
výrobkov.
Aj
keď
jej
účelom
je
integrácia
trhu,
má
významné
dôsledky
na
ľudí v prípadoch,
keď
spotrebitelia
utrpeli
ujmu
na
zdraví
spôsobenú
chybným
výrobkom.
Prejednávaná
vec
sa
týka
najmä
výnimočnej
situácie
poškodených
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
pripisovaným
očkovaniu.
Súdny
dvor
má v súvislosti s týmito
osobami
posúdiť,
či
je
uplatnenie
10-ročnej
lehoty
na
podanie
žaloby o náhradu
škody
stanovenej v tejto
smernici
zlučiteľné s článkom 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
II.    Právny rámec
3.        Článok 10 ods. 1
smernice
85/374
stanovuje:
„Členské
štáty
vymedzia v rámci
svojich
právnych
predpisov
ohraničené
trojročné
obdobie, v priebehu
ktorého
sa
môže
uplatniť
nárok
na
získanie
odškodného v zmysle
tejto
smernice.
Lehota
začína
plynúť
od
dátumu,
keď
si
žalobca
uvedomil
alebo
si
mal
uvedomiť
škodu,
chybu a totožnosť
výrobcu.“
4.        Článok 11
smernice
85/374
stanovuje:
„Členské
štáty
zabezpečia v rámci
svojich
právnych
predpisov,
aby
sa
práva
udelené
poškodenej
osobe v zhode s touto
smernicou
premlčali
po
uplynutí
10-ročnej
lehoty,
plynúcej
od
doby,
keď
dal
výrobca
do
obehu
výrobok,
ktorý
spôsobil
škodu, s výhradou
prípadu,
že
medzitým
poškodená
osoba
podnikla
kroky
proti
výrobcovi.“
III. Okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
5.        Dňa
20. marca 2003
LF
absolvovala
očkovanie
vakcínou
Revaxis
proti
záškrtu,
tetanu a detskej
obrne,
ktorú
vyrobilo
laboratórium
spoločnosti
Sanofi
Pasteur.
6.        LF
uvádza,
že
od
roku
2004
trpí
rôznymi
príznakmi,
infekciami a bolesťami
(postihujúcimi
tráviaci
systém,
hrdlo,
ramená,
ruky a krk a spôsobujúcimi
infekcie
močových
ciest,
bolesti
dolnej
časti
chrbta a vypadávanie
vlasov) a od
decembra
2005
bola
opakovane
práceneschopná.
7.        LF
podstúpila
rôzne
lekárske
vyšetrenia
vrátane
svalovej
biopsie
ľavého
deltového
svalu
31. marca 2008,
ktorá
odhalila
makrofágovú
myofascitídu
naznačujúcu
zvyškovú
prítomnosť
hydroxidu
hlinitého,
adjuvansu
používaného v niektorých
vakcínach.
LF
bola
od
2.
do
5. apríla
2013
pre
túto
makrofágovú
myofascitídu
hospitalizovaná.
8.        Dňa
2. júna
2015
LF
podala
návrh
na
začatie
konania
na
commission
de
conciliation
et
d’indemnisation
des
accidents
médicaux
(Zmierovacia a odškodňovacia
komisia
pre
lekárske
úrazy,
Francúzsko,
ďalej
len
„CCI“),
ktorá
nariadila
vypracovanie
znaleckého
posudku.
9.        Zo
znaleckého
posudku
vyplynulo,
že
20. septembra
2016
bol zdravotný
stav
LF konsolidovaný a že nie je možné prijať záver, že ochorenie
LF
bolo
spôsobené
očkovaním
vakcínou
Revaxis.
CCI
zamietla
návrh LF
rozhodnutím z 11. januára
2017.
10.      Podaniami
zo
17. a 23. júna
2020
podala
LF
na
Tribunal
Judiciaire
d’Alençon
(súd v Alençone,
Francúzsko)
žalobu
proti
trom
rôznym
žalovaným
vrátane
spoločnosti
Sanofi
Pasteur,
ktorou
sa
domáhala
náhrady
škody
spôsobenej v dôsledku
očkovania.
Vychádzala
jednak
zo
zodpovednosti
za
chybné
výrobky a jednak
zo
zodpovednosti
založenej
na
zavinení.
11.      Uznesením z 10. júna
2021
sudca
zodpovedný
sa
prípravu
konania
na
Tribunal
Judiciaire
d’Alençon
(súd v Alençone)
rozhodol,
že
žaloba
LF
proti
spoločnosti
Sanofi
Pasteur
bola
podaná
po
uplynutí
premlčacej
lehoty, a jej
nároky
zamietol.
12.      Dňa
30. júna
2021
LF
podala
proti
tomuto
uzneseniu
odvolanie.
Cour
d’appel
de
Caen
(Odvolací
súd
Caen,
Francúzsko)
rozsudkom z 31. mája
2022 v podstate
potvrdil
napadnuté
uznesenie a vyhlásil
nároky
LF
založené
na
zodpovednosti
za
chybné
výrobky a zodpovednosti
založenej
na
zavinení
za
neprípustné.
13.      Cour
de
cassation
(Kasačný
súd,
Francúzsko)
rozsudkom z 5. júla
2023 v podstate
zrušil
rozsudok
Cour
d’appel
de
Caen
(Odvolací
súd
Caen) a vrátil
mu
vec
na
ďalšie
konanie na Cour d’Appel de Rouen (Odvolací súd Rouen, Francúzsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
14.      Cour
de
cassation
(Kasačný
súd) v podstate
rozhodol,
že
článok 1245-16
Code
Civil
(Občiansky
zákonník)
(ktorý
preberá
článok 10
smernice
85/374)
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
ujmy
na
zdraví
je
deň,
keď
sa
žalobca
dozvedel o škode,
dátumom
konsolidácie
škody.
Až v deň
konsolidácie
škody
môže
žalobca
posúdiť
rozsah
vzniknutej
škody. V prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
patologického
stavu, v ktorom
nie
je
možné
určiť
dátum
konsolidácie,
nezačína
plynúť
trojročná
premlčacia
lehota
stanovená v tomto
ustanovení.
15.      Dňa
18. septembra
2023
LF
podala
žalobu
na
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
16.      Vnútroštátny
súd
uvádza,
že v prejednávanej
veci
vzniká
niekoľko
otázok
týkajúcich
sa
výkladu
smernice
85/374.
Po
prvé
vzniká
otázka
týkajúca
sa
vzťahu
medzi
režimom
zodpovednosti
za
chybné
výrobky a režimom
zodpovednosti
založenej
na
zavinení.
Konkrétne
ide o to,
či
je
žalobca
oprávnený
podať
žalobu
na
základe
zodpovednosti
založenej
na
zavinení opierajúc sa o jeden z týchto
dôvodov:
výrobca
udržiaval
chybný
výrobok v obehu;
výrobca
si
nesplnil
povinnosť
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
výrobok
predstavuje;
alebo
vo
všeobecnosti
výrobok mal bezpečnostnú
chybu.
17.      Po
druhé,
pokiaľ
ide o systém
zodpovednosti
za
chybné
výrobky,
vnútroštátny
súd
sa
pýta,
či
10-ročná
premlčacia
lehota
na
podanie
žaloby
stanovená v článku 11
smernice
85/374
porušuje
právo
na
prístup k súdu v situácii,
keď
poškodená
osoba
trpí
postupne
sa
vyvíjajúcim
patologickým
stavom.
18.      Po
tretie
sa
vnútroštátny
súd
pýta
na
výklad
trojročnej
premlčacej
lehoty
na
podanie
žaloby
stanovenej v článku 10
smernice
85/374.
Konkrétne
sa
pýta,
či
dátumom,
od
ktorého
táto
lehota
začína
plynúť v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
patologického
stavu,
akým
trpí
LF,
môže
byť
dátum
konsolidácie
príslušného
patologického
stavu.
19.      Za
týchto
okolností
Cour
d’Appel
de
Rouen
(Odvolací
súd
Rouen,
Francúzsko)
rozhodol
prerušiť
konanie a predložiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
článok 13
smernice
[85/374],
ako
bol
vyložený v rozsudku z 25. apríla
2002
[González
Sánchez, C‑183/00,
EU:C:2002:255
(ďalej
len
‚rozsudok
González
Sánchez‘)],
podľa
ktorého
sa
poškodená
osoba
môže
dovolávať
iných
režimov
zmluvnej
alebo
mimozmluvnej
zodpovednosti
založených
na
iných
dôvodoch,
než
sú
tie,
ktoré
sú
stanovené
smernicou,
vykladať v tom
zmysle,
že
osoba
poškodená
chybným
výrobkom
sa
môže
domáhať
náhrady
škody
od
výrobcu
na
základe
všeobecného
systému
subjektívnej
zodpovednosti,
pričom
sa
môže
odvolávať
najmä
na
skutočnosť,
že
výrobok
bol
udržiavaný v obehu,
na
nesplnenie
povinnosti
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
výrobok
predstavuje,
alebo
vo
všeobecnosti
na
bezpečnostnú
chybu
tohto
výrobku?
2.      Je
článok 11
smernice
[85/374],
podľa
ktorého
práva
udelené
poškodenej
osobe
podľa
tejto
smernice
zanikajú
uplynutím
10-ročnej
lehoty
odo
dňa,
keď
bol
výrobok,
ktorý
škodu
spôsobil,
uvedený
do
obehu, v rozpore s ustanoveniami
článku 47
[Charty] v tom
zmysle,
že
zbavuje
poškodenú
osobu,
ktorá
utrpela
postupne
sa
vyvíjajúcu
škodu
spôsobenú
chybným
výrobkom,
jej
práva
na
prístup k súdu?
3.      Možno
článok 10
[smernice
85/374],
ktorý
stanovuje
ako
začiatok
trojročnej
premlčacej
lehoty
‚dátum,
keď
si
žalobca
uvedomil
alebo
si
mal
uvedomiť
škodu‘,
vykladať
tak,
že
premlčacia
lehota
začína
plynúť
až
odo
dňa,
keď
je
známy
celý
rozsah
škody, a to
najmä
stanovením
dátumu
konsolidácie
vymedzeného
ako
okamih,
od
ktorého
sa
stav
ujmy
na
zdraví
poškodenej
osoby
už
nevyvíja,
takže v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
patologického
stavu
premlčacia
lehota
nezačne
plynúť, a nie
odo
dňa,
keď
sa
škoda v súvislosti s chybným
výrobkom
nepochybne
prejavila, a to
bez
ohľadu
na
jej
ďalší
vývoj?“
20.      Písomné
pripomienky
predložili
LF,
Sanofi
Pasteur,
francúzska,
nemecká a holandská
vláda,
Európska
komisia a Rada
Európskej
únie.
Títo
účastníci
konania a dotknuté
osoby
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
27. marca 2025, a ústne
odpovedali
na
otázky
položené
Súdnym
dvorom.
IV.    Posúdenie
A.      O prvej otázke
21.      Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 13
smernice
85/374 v spojení s rozsudkom
González
Sánchez vykladať v tom zmysle, že osoba poškodená chybným výrobkom
sa
môže
domáhať
náhrady
škody
od
výrobcu
na
základe
všeobecného
systému
zodpovednosti
založeného
na
zavinení,
pričom
sa
môže
odvolávať
najmä
na
skutočnosť,
že
výrobok
bol
udržiavaný v obehu,
na nesplnenie
povinnosti
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
výrobok
predstavuje,
alebo
vo
všeobecnosti
na
bezpečnostnú
chybu
tohto
výrobku.
22.      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátny
súd
kladie
túto
otázku s cieľom
určiť,
či
LF,
žalobkyňa
vo
veci
samej,
ktorá
tvrdí,
že
utrpela
škodu
spôsobenú
vakcínou
uvádzanou
na
trh
spoločnosťou
Sanofi
Pasteur,
je
oprávnená
podať
žalobu
proti
spoločnosti
Sanofi
Pasteur
na
základe
zodpovednosti
založenej
na
zavinení.
Konkrétne
LF
pred
vnútroštátnym
súdom
tvrdila,
že
zavinenie
spočíva v tom,
že
Sanofi
Pasteur
nijako
nereagovala
napriek
tomu,
že
bola
informovaná o účinkoch
svojej
vakcíny
obsahujúcej
hliník.
Sanofi
Pasteur
tvrdila,
že
zavinenie,
ktoré
jej
pripisuje
LF,
sa
nelíši
od
údajnej
bezpečnostnej
chyby.
23.      Vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
Cour
de
cassation
(Kasačný
súd)
vo
viacerých
rozsudkoch(8) rozhodol,
že
osoba
poškodená
chybným
výrobkom
má
právo
podať
žalobu
na
základe
zavinenia
výrobcu.
Toto
zavinenie
môže
spočívať v tom,
že
výrobca
ponechá v obehu
výrobok, o ktorom
vie,
že
je
chybný,
alebo v tom,
že
si
nesplní
svoju
povinnosť
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
výrobok
predstavuje.
24.      Vzhľadom
na
túto
judikatúru
je
potrebné
otázku
vnútroštátneho
súdu
chápať
tak,
že
jej
cieľom
je v podstate
určiť,
či
smernica
85/374
bráni
tomu,
aby
sa
poškodená
osoba
snažila
vyvodiť
zodpovednosť
výrobcu,
ak
je
údajné
zavinenie
jedným
zo
zavinení
špecifikovaných v tejto
judikatúre.(9)
25.      Na
účely
odpovede
na
túto
otázku
je
dôležité
najprv
pripomenúť
povahu a základné
znaky
systému
zodpovednosti
zavedeného
smernicou
85/374 a vzťah
medzi
týmto
systémom a vnútroštátnymi
systémami
zmluvnej a mimozmluvnej
zodpovednosti.
1.      O objektívnej zodpovednosti založenej na chybnej povahe výrobku
26.      Článok 1
smernice
85/374,
podľa
ktorého
„výrobca
je
zodpovedný
za
škodu
spôsobenú
chybou
svojho
výrobku“, v spojení s jej
prvým a druhým
odôvodnením
stanovuje
zásadu
objektívnej
zodpovednosti
bez
ohľadu
na
zavinenie
alebo
objektívnej
zodpovednosti
výrobcu
za
škodu
spôsobenú
chybnou
povahou
jeho
výrobkov.(10)
27.      Z článku 4
smernice
85/374
vyplýva,
že
na
účely
uplatnenia
nároku
na
náhradu
škody
poškodená
osoba
musí
preukázať
škodu,
chybu a príčinnú
súvislosť
medzi
chybou a škodou.
Tieto
tri
podmienky
postačujú
na
vyvodenie
zodpovednosti.
28.      Naproti
tomu
zavinenie
výrobcu
nie
je
relevantné.
Systém
zodpovednosti
za
výrobok
je
objektívny,
založený
na
chybnej
povahe
výrobku.
Inými
slovami,
ako
sa
uvádza v odbornej
literatúre,
zodpovednosť
je
„založená
na
chybe“,
nie
je
„založená
na
zavinení“.(11)
29.      Chyba
sa
preukazuje
objektívnymi
dôvodmi.
Podľa
článku 6
smernice
85/374
je
výrobok
chybný,
ak
nezabezpečuje
bezpečné
používanie,
ktoré
jednotlivec
od
výrobku
právom
očakáva s ohľadom na všetky
okolnosti,
vrátane
predvádzania
výrobku,
použitia
výrobku
na
také
účely,
na
ktoré
sa
logicky
predpokladá,
že
sa
použije, a časového
obdobia, v priebehu
ktorého
sa
výrobok
uviedol
do
obehu.
Okrem
toho v súlade
so
šiestym
odôvodnením
tejto
smernice
toto
posúdenie
treba
vykonať
vzhľadom
na
legitímne
očakávania
verejnosti.(12)
30.      Pokiaľ
ide o farmaceutické
výrobky
vrátane
vakcín,
vzhľadom
na
ich
funkcie a účel
určenia,
ktoré
súvisia s ľudským
zdravím,
ako
aj
vzhľadom
na
osobitné
požiadavky
skupiny
používateľov,
pre
ktorú
je
výrobok
určený, t. j. pacientov,
sú
požiadavky
na
bezpečnosť
týchto
výrobkov,
ktoré
majú
títo
pacienti
právo
očakávať,
zvlášť
vysoké.(13)
31.      Vylúčenie
subjektívnych
hľadísk
pri
posudzovaní
chyby
výrobku
vyplýva
aj z prostriedkov
obrany,
na
základe
ktorých
môže
byť
výrobca
zbavený
zodpovednosti
podľa
článku 7
smernice
85/374.
Konkrétne
žiadny z týchto
prostriedkov
obrany
neumožňuje
uplatniť
„subjektívne“
kritérium
založené
na
tom,
čo
výrobca
vedel
alebo
mal
vedieť v súvislosti s výrobkom.
Súdny
dvor
to
potvrdil v súvislosti s tým,
čo
sa
bežne
označuje
ako
„ochrana
proti
riziku
vývoja“,
ktorá
je
stanovená v článku 7 písm. e)
tejto
smernice.
Tento
prostriedok
obrany
umožňuje
zbaviť
výrobcu
objektívnej
zodpovednosti,
ak
preukáže,
že
„stav
vedeckých a technických
poznatkov v čase,
keď
sa
uviedol
výrobok
do
obehu,
nebol
na
takej
úrovni,
aby
umožnil
zistiť
chybu“.
Súdny
dvor
konštatoval,
že
predmetná
obrana
sa
nezaoberá
„stavom
vedomosti, o ktorej
dotknutý
výrobca
skutočne
alebo
subjektívne
vedel
alebo
mohol
vedieť“.(14)
32.      Úvahy
súvisiace s tým,
čo
výrobca
vedel
alebo
mal
vedieť a či
mohol
alebo
mal
byť
schopný
zabrániť
chybe,
tak
nepatria
do
oblasti
zodpovednosti
za
chybný
výrobok
založenej
na
smernici
85/374.(15) Tieto
úvahy
môžu
preto
tvoriť
základ
zodpovednosti
založenej
na
zavinení
na
vnútroštátnej
úrovni.
Tým
sa
dostávam k vzťahu
medzi
systémom
zodpovednosti
za
výrobok
zavedeným
smernicou
85/374 a všeobecnými
vnútroštátnymi
systémami
zodpovednosti.
2.      O vzťahu medzi systémom objektívnej zodpovednosti zavedeným smernicou 85/374 a vnútroštátnymi systémami zodpovednosti
33.      Podľa
ustálenej
judikatúry
smernica
85/374
sleduje v bodoch,
ktoré
upravuje,
úplnú
harmonizáciu
zákonov,
iných
právnych
predpisov a správnych
opatrení
členských
štátov.(16)
34.      Ako
však
vyplýva z jej
osemnásteho
odôvodnenia,
táto
smernica
nesleduje
úplnú
harmonizáciu
oblasti
zodpovednosti
za
chybné
výrobky
nad
rámec
bodov,
ktoré
upravuje.(17)
35.      Článok 13
smernice
85/374
stanovuje
základné
pravidlo
upravujúce
vzťah
medzi
systémom
zodpovednosti
bez
ohľadu
na
zavinenie
ustanoveným
smernicou a vnútroštátnymi
systémami
zodpovednosti:
táto
smernica
„sa
nedotkne
práv,
ktoré
poškodenej
osobe
prislúchajú
podľa
ustanovení
právnych
predpisov o zodpovednosti
na
zmluvnom
alebo
nezmluvnom
základe,
alebo
osobitného
systému
mimoriadnej
zodpovednosti,
existujúcej
hneď
po
oznámení
tejto
smernice“.
36.      V rozsudku
González
Sánchez Súdny dvor rozhodol, že článok 13
smernice
85/374
nemožno
vykladať
tak,
že
dáva
členským
štátom
možnosť
zachovať
všeobecný
systém
zodpovednosti
za
chybné
výrobky,
ktorý
sa
líši
od
systému
stanoveného
touto
smernicou.(18)
37.      Odkaz
uvedený v článku 13
smernice
85/374
na
práva,
ktorých
sa
poškodená
osoba
môže
dovolávať
podľa
ustanovení
právnych
predpisov o zmluvnej
alebo
mimozmluvnej
zodpovednosti,
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
systém
pravidiel
zavedený
touto
smernicou
„nebráni
uplatneniu
iných
systémov
zmluvnej
alebo
mimozmluvnej
zodpovednosti
založených
na
iných
dôvodoch,
akým
je
napríklad
zavinenie
alebo
záruka
za
skryté
vady“.(19)
38.      Aj
keď
je
zrejmé,
že
systém
zodpovednosti
bez
ohľadu
na
zavinenie
zavedený
smernicou
85/374
existuje
spolu s vnútroštátnymi
systémami
zodpovednosti
založenými
na
zavinení,
otázkou,
ktorú
treba
preskúmať,
je,
či
sa
zavinenie
môže
vzťahovať
na
chybnú
povahu
výrobku.
3.      Môže sa zavinenie vzťahovať na chybnú povahu výrobku?
39.      Ako
som
už
uviedla
vyššie,
systém
zodpovednosti
stanovený
smernicou
85/374
je
oddelený
od
akejkoľvek
požiadavky
zavinenia
zo
strany
výrobcu v súvislosti s chybným
výrobkom.(20) Ak
ide o zavinenie v súvislosti s chybným
výrobkom,
zodpovednosť
má
inú
povahu
ako
zodpovednosť
stanovená
smernicou.
Táto
smernica
preto
nebráni
členskému
štátu,
aby
stanovil,
že
výrobca
môže
byť
zodpovedný
za
zavinené
konanie v súvislosti s chybným
výrobkom.
Takéto
konanie
môže
spočívať v udržiavaní v obehu
výrobku, o ktorého
chybe
výrobca
vie,
alebo
v nesplnení
povinnosti
obozretnosti a prijatia
preventívnych
opatrení
prostredníctvom
zvýšenia
investícií
do
experimentovania a výskumu v súvislosti s rizikami
spojenými s výrobkom, o ktorých
bol
výrobca
informovaný.
40.      Uznanie
zodpovednosti
založenej
na
zavinení v takýchto
situáciách
nie
je v rozpore
so
systémom
zodpovednosti
stanoveným
smernicou
85/374.
Je
to
tak
preto,
lebo
konanie,
ktoré
zakladá
zodpovednosť
založenú
na
zavinení v príslušných
situáciách,
aj
keď
sa
nevyhnutne
týka chyby a bezpečnosti
výrobku,
nezávisí
výlučne
od
chyby.
Je
to
dôkaz o konkrétnom
nesprávnom
konaní
na
strane
výrobcu,
ktoré
odlišuje
povahu
objektívnej zodpovednosti
od
objektívnej
zodpovednosti
stanovenej
smernicou
85/374.
41.      Je
potrebné
uviesť,
že
skutočnosť,
že
výrobca
si
nesplnil
povinnosť
obozretnosti
napriek
tomu,
že
bol
informovaný o možných
rizikách
škody
súvisiacich s výrobkom,
sa
tiež
líši
od
situácie, o ktorej
Súdny
dvor
rozhodoval v rozsudku
Komisia/Francúzsko.(21) Podľa
tohto
rozsudku
si
Francúzska
republika
nesplnila
svoje
povinnosti
vyplývajúce
zo
smernice
85/374
najmä z dôvodu
nesprávneho
prebratia
článku 7
smernice
85/374.
Konkrétne
francúzske
právo
stanovovalo,
že
výrobca
sa
nemôže
odvolávať
okrem
iného
na
obranu
založenú
na
riziku
vývoja,
pokiaľ
nie
je
schopný
preukázať,
že
prijal
primerané
opatrenia
na
odvrátenie
následkov
chybného
výrobku
(tzv.
povinnosť
„monitorovať“
výrobok(22)).
Súdny
dvor
konštatoval,
že
aj
keď
členské
štáty
môžu v súlade s článkom 15
smernice
85/374
úplne
zrušiť
dôvod
zbavenia
sa
zodpovednosti
stanovený v článku 7 písm. e)
tejto
smernice,
nie
sú
oprávnené
meniť podmienky,
na
základe
ktorých
sa
zbavenie
zodpovednosti
uplatňuje.(23)
42.      Stanovenie
všeobecnej
povinnosti
monitorovať
výrobok
ako
podmienky,
aby
sa
výrobca
mohol
dovolávať
výnimky
týkajúcej
sa
rizika
vývoja,
čo
bolo
predmetom
rozsudku
Komisia/Francúzsko(24),
je
inou
otázkou,
než
je
otázka
nastolená v prejednávanej
veci.
Vnútroštátny
súd
opisuje
situáciu, v ktorej
výrobca,
aj
keď
bol
upozornený
na
prípadné
riziká
vyplývajúce z chyby
výrobku,
nepostupoval s náležitou
starostlivosťou a neprijal
vhodné
opatrenia
na
zabránenie
škodlivým
dôsledkom
chybného
výrobku.
Zodpovednosť,
ktorá
týmto
vznikla,
sa
preto
netýka
výlučne
chybnej
povahy
výrobku,
ale
týka
sa
aj
zavinenia
pripisovaného
výrobcovi.
43.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
domnievam,
že
článok 13
smernice
85/374 v spojení s rozsudkom
Súdneho
dvora
González
Sánchez sa má vykladať v tom zmysle, že osoba poškodená chybným výrobkom
môže
požadovať
od
výrobcu
náhradu
škody v rámci
všeobecného
vnútroštátneho
systému
zodpovednosti
založeného
na
zavinení,
pokiaľ
sa
tento
systém
nezakladá
výlučne
na
chybnej
povahe
výrobku.
Zavinenie
môže
spočívať
najmä v udržiavaní
výrobku v obehu
napriek
tomu,
že
výrobca
vedel o jeho
chybnej
povahe,
alebo v nesplnení
povinnosti
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
predstavuje
výrobok,
napriek
tomu,
že
výrobcu
bol
na
tieto
riziká
upozornený.
B.      O druhej otázke
44.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
článok 11
smernice
85/374,
podľa
ktorého
práva
priznané
poškodenej
osobe
touto
smernicou
zaniknú
uplynutím
lehoty
10 rokov
odo
dňa
uvedenia
chybného
výrobku
do
obehu,
je
v rozpore s právom
na
prístup k súdu
zaručeným v článku 47
Charty v rozsahu, v akom
zbavuje
poškodenú
osobu,
ktorá
trpí
postupne
sa
vyvíjajúcou
chorobou
spôsobenou
chybným
výrobkom,
práva
na
prístup k súdu.
45.      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
článok 11
smernice
85/374
úplne
harmonizuje
pravidlá
týkajúce
sa
premlčania
práv
priznaných
poškodenej
osobe
na
základe
tejto
smernice.(25) Zavádza
jednotnú
10-ročnú
lehotu,
po
ktorej uplynutí
tieto
práva
zanikajú
(„premlčacia
lehota“) a výrobca
je
zbavený
zodpovednosti v rámci
tohto
systému
zavedeného
uvedenou
smernicou.
Záväzne
stanovuje
za
začiatok
tejto
lehoty
deň,
keď
výrobca
uviedol
do
obehu
výrobok,
ktorý
spôsobil
škodu.
Ako
jediný
dôvod
prerušenia
plynutia
tejto
lehoty
stanovuje
začatie
konania
proti
tomuto
výrobcovi.(26)
46.      V rozsudku
Aventis
Pasteur
Súdny
dvor
zdôraznil,
že z desiateho
odôvodnenia
smernice
85/374 vyplýva,
že normotvorca
Únie
zamýšľal
harmonizáciu
pravidiel o premlčaní
prostredníctvom
smernice
tak v záujme
poškodenej
osoby,
ako
aj v záujme
výrobcu.(27)
47.      Na
jednej
strane
táto
harmonizácia
pravidiel
prispieva k všeobecnému
cieľu
vyjadrenému v prvom
odôvodnení
smernice
85/374,
ktorý
spočíva v odstránení
odlišností
medzi
vnútroštátnymi
právnymi
poriadkami,
ktoré
môžu
spôsobiť
rozdiely v stupni
ochrany
spotrebiteľov v Únii.(28)
48.      Na
druhej
strane v zmysle
jedenásteho
odôvodnenia
smernice
85/374
má
táto
smernica
za
cieľ
obmedziť
zodpovednosť
výrobcu
na
primerané obdobie, a to
vzhľadom
na
postupné
opotrebovanie
výrobkov,
prísnejšie
bezpečnostné
normy a neustále
rozširovanie
vedeckých a technických
poznatkov.(29)
49.      Súdny
dvor
okrem
toho
uviedol,
že
úmysel
normotvorcu
Únie
osobitným
spôsobom
časovo
obmedziť
režim
objektívnej
zodpovednosti
zavedený
smernicou
85/374
znamená
tiež
zohľadnenie
skutočnosti,
že
uvedený
režim
zaťažuje
výrobcu
viac
ako
tradičný
režim
zodpovednosti, a to
preto,
aby
sa
nebránilo
technologickému
vývoju a aby
sa
zachovala
ochrana
pred
rizikami
spojenými s touto
osobitnou
zodpovednosťou.(30)
50.      Cieľom
článku 11
smernice
85/374
je
teda
poskytnúť
výrobcovi
právnu
istotu,
pokiaľ
ide o presný
dátum,
od
ktorého
má
byť
zbavený
zodpovednosti
podľa
tejto
smernice.(31)
51.      V rámci
prejednávanej
veci
sa
pochybnosti
vnútroštátneho
súdu
týkajú
zlučiteľnosti
článku 11
smernice
85/374 s článkom 47
Charty v rozsahu, v akom
sa
premlčacia
lehota,
ktorú
stanovuje,
môže
uplatňovať
na
poškodené
osoby
trpiace
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením.
52.      Smernica
85/374
neobsahuje
definíciu
pojmu
„postupne
sa
vyvíjajúce
ochorenie“.
Pojem
„škoda“
je
vymedzený v jej
článku 9 písm. a)
tak,
že
zahŕňa
škodu s následkom
smrti
alebo
zranenia
osôb. Z rozsudku
Veedfald
vyplýva,
že
je
na
vnútroštátnych
zákonodarcoch,
aby
určili
presný
obsah
týchto
škôd,
pod
podmienkou,
že
osobám,
ktorým
bola
škoda
spôsobená
chybným
výrobkom,
bude
poskytnutá
úplná a primeraná
náhrada.(32)
53.      Vzhľadom
na
širokú
definíciu
pojmu
„škoda“
môže
tento
pojem
zahŕňať
postupne
sa
vyvíjajúce
ochorenie,
ktorým
sa
rozumie
patologický
stav,
ktorý
sa
vyvíja
počas
dlhého
obdobia.
54.      Na
účely
posúdenia
otázky
zlučiteľnosti
článku 11
smernice
85/374 s článkom 47
Charty
je
potrebné v prvom
rade
určiť,
či
lehota
na
podanie
návrhu
na
začatie
konania
zasahuje
do
práva
zaručeného
právom
Únie.
55.      Holandská vláda,
Komisia a Rada
vo
svojich
písomných
pripomienkach
tvrdia,
že
stanovenie
desaťročnej
premlčacej
lehoty
nepredstavuje
obmedzenie
práva
zaručeného
právom
Únie.
Podľa
nich
je
to
tak
preto,
lebo
po
uplynutí
príslušnej
lehoty
právo
poškodenej
osoby
na
náhradu
škody
zaniká.
Keďže
právo
neexistuje,
poškodená
osoba
sa
už
nemôže
dovolávať
práv a slobôd
zaručených
právom
Únie, a preto
nemôže
dôjsť k porušeniu
článku 47
Charty.
Podľa
tohto
názoru
je
premlčacia
lehota
chápaná
jednoducho
ako
časové
obmedzenie
práv,
ktoré
poškodené
osoby
majú
podľa
smernice
85/374, a po
uplynutí
tejto lehoty sa
Charta
neuplatňuje.
56.      S týmto
prístupom k výkladu
článku 47
Charty
sa
nemôžem
stotožniť.
57.      Článok 51
ods. 1
Charty
potvrdzuje
ustálenú
judikatúru
Súdneho
dvora,
podľa
ktorej
sa
základné
práva
zaručené v právnom
poriadku
Únie
uplatňujú
vo
všetkých
situáciách,
ktoré
upravuje
právo
Únie.(33)
58.      Článok 47
prvý
odsek
Charty
stanovuje,
že
každý,
koho
práva a slobody
zaručené
právom
Únie
sú
porušené,
má
za
podmienok
stanovených v tomto
článku
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
pred
súdom.
59.      Z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
tiež
vyplýva,
že
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
sa
možno
dovolávať
len
na
základe
článku 47
Charty
bez
toho,
aby
sa
obsah
tohto
práva
musel
spresniť v iných
ustanoveniach
práva
Únie
alebo
ustanoveniach
vnútroštátneho
práva
členských
štátov.
Priznanie
tohto
práva v posudzovanej
veci
však
predpokladá – ako
vyplýva z tohto
článku 47
prvého
odseku –,
že
osoba,
ktorá
sa
ho
dovoláva,
sa
domáha
práv
alebo
slobôd
zaručených
právom
Únie.(34)
60.      Situácia
osoby
poškodenej
chybným
výrobkom,
ktorá
sa
domáha
náhrady
škody
od
výrobcu
na
základe
objektívnej
zodpovednosti
stanovenej
smernicou
85/374,
je
jasne
upravená
právom
Únie. S odvolaním
sa
na
právo
na
náhradu
škody
podľa
tejto
smernice
sa
poškodená
osoba
dovoláva
práva
na
účinnú
súdnu
ochranu
podľa
článku 47
Charty.
61.      Skutočnosť,
že článok 11
smernice
85/374
stanovuje
premlčaciu
lehotu,
ktorej
uplynutím
zaniká
právo
na
náhradu
škody,
neznamená,
že
toto
ustanovenie
nemôže
podliehať
preskúmaniu
jeho
zlučiteľnosti s článkom 47
Charty.
Zánik
hmotného
práva
je
totiž
iba
dôsledkom
uplatnenia
premlčacej lehoty stanovenej touto
smernicou.
Preskúmanie
platnosti
článku 11
smernice
85/374 z hľadiska
článku 47
Charty
by sa mal zamerať na
konkrétne na to, že bola stanovená premlčacia lehota a na
jej vlastnosti,
vrátane
jej dĺžky,
okamihu,
kedy
začína
plynúť, a udalostí,
ktoré
môžu
túto
lehotu
pozastaviť
alebo
prerušiť.
62.      Ak
by
to
tak
nebolo,
akékoľvek
časové
obmedzenie
začatia
konania
na
uplatnenie
práv
Únie
vyplývajúcich
zo
sekundárneho
práva
Únie
(alebo
zo
strany
členských
štátov,
ak
konajú v rámci
práva
Únie)
vo
forme
lehoty,
po
ktorej uplynutí
práva
zanikajú,
by
bolo
možné
vyňať z preskúmania
platnosti z hľadiska
primárneho
práva v závislosti
od
toho,
či
príslušná
premlčacia
lehota
uplynula.(35)
63.      Takýto
prístup
by
bol v rozpore
so
zásadami
právneho
štátu,
podľa
ktorých
ani
členské
štáty,
ani
inštitúcie
Európskej
únie
neuniknú
kontrole
súladu
svojich
aktov
so
Zmluvami.(36)
64.      Stanovenie
premlčacej
lehoty
na
podanie
žaloby v článku 11
smernice
85/374
sa
preto
musí
považovať
za
obmedzenie
práva
poškodenej
osoby
na
účinnú
súdnu
ochranu.
Ďalej
je
potrebné
preskúmať,
či
takéto
obmedzenie
môže
byť
odôvodnené.
65.      Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
zásada
účinnej
súdnej
ochrany
zaručená
článkom 47
Charty
sa
skladá z rôznych
prvkov,
ktoré
zahŕňajú
aj
právo
na
prístup k súdom.(37)
66.      Článok 47
Charty
zabezpečuje v práve
Únie
ochranu
zavedenú v článku 6
ods. 1
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
(ďalej
len
„EDĽP“).(38)
67.      V súlade s článkom 52
ods. 3
Charty v rozsahu, v akom
Charta
obsahuje
práva,
ktoré
zodpovedajú
právam
zaručeným v EDĽP,
zmysel a rozsah
týchto
práv
je
rovnaký
ako
zmysel a rozsah
práv
ustanovených v tomto
dohovore,
pričom
toto
ustanovenie
nebráni
tomu,
aby
právo
Únie
priznávalo
širší
rozsah
ochrany
týchto
práv.
Pri
výklade
článku 47
Charty
teda
Súdny
dvor
musí
zohľadniť
zodpovedajúce
práva
zaručené
článkom 6
ods. 1
EDĽP,
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva,
ako
úroveň
minimálnej
ochrany.(39)
68.      Z judikatúry
Súdneho
dvora
jasne
vyplýva,
že
právo
na
prístup k súdu
nie
je
absolútnym
právom a môže
tak
podliehať
primeraným
obmedzeniam,
ktoré
sledujú
legitímny
cieľ a nenarušujú
samotnú
podstatu
tohto
práva.(40) Charta,
ako
vyplýva z jej
článku 52
ods. 1,
pripúšťa
obmedzenia
výkonu
týchto
práv,
pokiaľ
sú
tieto
obmedzenia
stanovené
zákonom,
rešpektujú
podstatu
uvedených
práv a – za
predpokladu
dodržiavania
zásady
proporcionality – sú
nevyhnutné,
pričom
skutočne
zodpovedajú
cieľom
všeobecného
záujmu,
ktoré
sú
uznané
Európskou
úniou,
alebo
potrebe
chrániť
práva a slobody
iných.(41)
69.      Pokiaľ
ide
po prvé o požiadavku,
aby
akékoľvek
obmedzenie
výkonu
základných
práv
bolo
stanovené
zákonom,
článok 11
smernice
85/374
výslovne
stanovuje
pravidlo
týkajúce
sa
premlčacej
lehoty.
Zásada
zákonnosti
je
teda
dodržaná.
70.      Pokiaľ
ide
po druhé o dodržiavanie
podstaty
práva
na
prístup k súdu,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
podstata
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
zakotveného v článku 47
Charty
zahŕňa
okrem
iného
možnosť
nositeľa
tohto
práva
obrátiť
sa
na
súd,
ktorý
má
právomoc
zabezpečiť
rešpektovanie
práv,
ktoré
mu
zaručuje
právo
Únie, a na
tento
účel
preskúmať
všetky
skutkové a právne
otázky
relevantné
pre
rozhodnutie
sporu,
ktorý
mu
bol
predložený.(42)
71.      V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že z článku 11
smernice
85/374
vyplýva,
že
práva,
ktoré
zanikli
po
uplynutí
premlčacej
lehoty,
sú
len
tie,
ktoré
priznáva
smernica
85/374.
Článok 11
tejto
smernice v spojení s jej
článkom 13(43) nebráni
tomu,
aby
poškodená
osoba
podala
návrh
na
začatie
konania
na
základe
vnútroštátneho
práva
upravujúceho
zmluvnú
alebo
mimozmluvnú
zodpovednosť,
pokiaľ
je
uplatniteľný
vnútroštátny
systém
zodpovednosti, o ktorý
sa
osoba
opiera,
odlišný
od
systému
zavedeného
predmetnou
smernicou.(44)
72.      Holandská
vláda,
Komisia a Rada
tvrdia,
že
vzhľadom
na
komplementárnosť
práv a prostriedkov
nápravy,
ktoré
má
poškodený k dispozícii
na
to,
aby
sa
domáhal
náhrady
na
základe
práva
Únie a vnútroštátneho
práva,
článok 11
smernice
85/374
rešpektuje
podstatu
práva
na
prístup k súdu.
Komisia
na
pojednávaní
konkrétne uviedla,
že
existuje
mnoho
„úrovní
zodpovednosti“,
ktoré
možno
aktivovať, a vzhľadom
na
túto
skutočnosť
nemôže
dôjsť k porušeniu
práva
na
prístup k súdu.
73.      Problém,
ktorý
vidím v tomto
tvrdení,
spočíva v tom,
že
podmieňuje
preskúmanie
ustanovenia
práva
Únie
právami a prostriedkami
nápravy,
ktoré
môžu
byť k dispozícii
podľa
vnútroštátneho
práva.
Ako
bolo
uvedené
vyššie,
podstata
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
zakotveného v článku 47
Charty
zahŕňa
okrem iného možnosť
osoby,
ktorá
má
toto
právo,
obrátiť
sa
na
súd,
ktorý
má
právomoc
zabezpečiť
dodržiavanie
práv
zaručených
tejto
osobe
právom
Únie.
Ako
v tejto súvislosti uviedla
nemecká
vláda
na
pojednávaní,
táto
možnosť
je
nezávislá
od
práv
zaručených
jednotlivcovi
vnútroštátnym
právom v oblasti
mimozmluvnej
zodpovednosti
za
škodu.
Okrem
toho
vzhľadom
na
úplnú
harmonizáciu
vykonanú
smernicou
85/374
právo
požadovať
náhradu
škody v rámci
systému
zodpovednosti
za
chybné
výrobky
zavedeného
touto
smernicou
zaniká
po
uplynutí
premlčacej
lehoty
pre
každého
poškodeného.
Ak
členské
štáty
stanovia
právo
požadovať
náhradu
po
uplynutí
tejto
lehoty,
toto
právo
nemôže
mať
rovnaký
základ
ako
právo
stanovené
touto
smernicou.
Dotknuté
osoby
už
nemôžu
využívať
systém
objektívnej
zodpovednosti
za
chybný
výrobok, a najmä
pravidlá
týkajúce
sa
dôkazného
bremena.
74.      Otázka,
či
premlčacia
lehota
stanovená v článku 11
smernice
85/374
rešpektuje
podstatu
práva
na
prístup k súdu
na
účely
dodržania práva
domáhať
sa
náhrady
škody
zaručeného
touto
smernicou,
preto
nemôže
závisieť
od
prípadnej
existencie
iných
práv a právnych
prostriedkov
vo
vnútroštátnom
práve,
ktoré
majú
iný
základ
ako
práva a prostriedky
stanovené v predmetnej
smernici.
75.      V každom
prípade
členské
štáty
nie
sú
povinné
stanoviť
dlhšiu
premlčaciu
lehotu v rámci
svojho
všeobecného
systému
zodpovednosti,
ktorá
by
umožnila
poškodeným
osobám
podať
žalobu
na
inom
základe,
než
je
ten,
ktorý
stanovuje
smernica
85/374.
76.      Nezdá
sa
teda,
že
by
koexistencia
práv a prostriedkov
nápravy s odlišným
právnym
základom
mohla
preukázať,
že
nedošlo k zásahu
do
podstaty
práva
na
prístup k súdu.
77.      Povaha
premlčacej
lehoty
podľa
článku 11
smernice
85/374
je
taká,
že
ide o „absolútnu
lehotu,
ktorej
plynutie
nemožno
pozastaviť
ani
prerušiť“.(45) Jedinou
okolnosťou,
ktorá
môže
zabrániť
zániku
práv,
je
skutočnosť,
že
poškodená
osoba
medzičasom
začala
konanie
proti
výrobcovi.
Lehota
je
bezpodmienečná(46) v tom
zmysle,
že
sa
uplatňuje
systematicky
na
každú
poškodenú
osobu
bez
výnimky a individuálneho
posúdenia
povahy
vzniknutej
škody a schopnosti
poškodených
osôb
posúdiť
vzniknutú
škodu.
78.      Európsky
súd
pre
ľudské
práva
preskúmal
zlučiteľnosť
bezpodmienečných
premlčacích
lehôt s právom
na
prístup k súdu v rozsudku
Howald
Moor a i. v. Švajčiarsko.(47) Poškodené
osoby v tejto
veci
trpeli
latentným
ochorením
súvisiacim s vystavením
sa
azbestu,
ktoré
sa
prejavilo
po
uplynutí
10-ročnej
premlčacej
lehoty
stanovenej
vnútroštátnym
právom.
Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
latentné
obdobie
ochorení
súvisiacich s azbestom
môže
trvať
niekoľko
desaťročí,
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
konštatoval,
že
pevne
stanovená
premlčacia
lehota
10 rokov,
ktorá
začala
plynúť
dňom,
keď
bola
dotknutá
osoba
vystavená
azbestovému
prachu,
by
nevyhnutne
uplynula.(48) Ak
je
vedecky
dokázané,
že
osoba
nemôže
vedieť,
že
trpí
určitou
chorobou,
táto
okolnosť
by
sa
mala
zohľadniť
pri
výpočte
premlčacej
lehoty.(49) Vzhľadom
na
výnimočné
okolnosti
uvedenej
veci
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
rozhodol,
že
uplatnenie
relevantnej premlčacej lehoty obmedzilo
prístup k súdu
do
takej
miery,
že
došlo k porušeniu
samotnej
podstaty
práva
sťažovateľov.(50)
79.      Otázka
zlučiteľnosti bezpodmienečných
premlčacích
lehôt
s právom na prístup k súdu vznikla
v súvislosti s osobami poškodenými postupne sa vyvíjajúcim ochorením pripisovaným podaniu vakcíny k osobám tiež v rozsudku
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
vo
veci
Sanofi
Pasteur
v. Francúzsko(51).  Vnútroštátne
(francúzske)
súdy v podstate
konštatovali,
že
začiatok
plynutia
premlčacej
lehoty
na
podanie
žaloby
poškodenou
osobou
je
okamih
konsolidácie
škody.
Farmaceutická
spoločnosť
tvrdila,
že
spôsob
stanovenia
začiatku
plynutia
premlčacej
lehoty
porušuje
zásadu
právnej
istoty,
ako
je
uznaná v článku 6
ods. 1
EDĽP, a jej
právo
na
pokojné
užívanie
svojho
majetku,
tak
ako
je
zaručené
článkom 1
protokolu
č. 1.
80.      Európsky
súd
pre
ľudské
práva
uznáva,
že
existuje
rozdiel
medzi
osobami
poškodenými
latentným
ochorením
vo
veci
Howald
Moor a i. v. Švajčiarsko a osobami
poškodenými
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
vo
veci
Sanofi
Pasteur
v. Francúzsko.
Zatiaľ
čo v prvej
uvedenej
veci
poškodené
osoby
nevedeli o svojej
chorobe
pred
uplynutím
premlčacej
lehoty
na
podanie
žaloby, v druhej
veci
právo
podať
žalobu
na
náhradu
škody
zo
strany
poškodených
osôb
nebolo v čase
diagnózy
ochorenia
premlčané.(52) Tento
rozdiel
však
nebol
pre
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
rozhodujúci
na
to,
aby
právo
na
prístup k súdu
pre
osoby
poškodené
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
posúdil odlišne.
81.      Európsky
súd
pre
ľudské
práva
totiž
rozhodol,
že
právo
na
prístup k súdu
je
sporné v prípade,
ak
sa
právo
podať
žalobu
na
náhradu
škody
osobou,
ktorej
fyzická
integrita
bola
porušená,
premlčí
skôr,
ako
táto
osoba
bola skutočne schopná posúdiť ujmu, ktorá jej bola spôsobená.(53) Uvedený
súd
konštatoval,
že
vzhľadom
na
postupne
sa
vyvíjajúcu
povahu
ochorenia
poškodenej
osoby a vzhľadom
na
skutočnosť,
že
sa
jej
stav
nestabilizoval,
poškodená
osoba
nebola
schopná
„úplne
posúdiť
ujmu, ktorá jej bola spôsobená“, a teda
ani
podať
žalobu
proti
spoločnosti,
ktorá
vakcínu
vyrobila,
pred
konsolidáciou
jej
zdravotného
stavu,
aby
tak
mohla
získať
plnú
náhradu
škody.(54)
82.      Z tejto
judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
vyplýva,
že
uplatnenie
bezpodmienečnej
premlčacej
lehoty
na
osoby
poškodené
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
môže
porušiť
právo
na
prístup k súdu,
ak
obeť
nemá
možnosť
podať
žalobu
na
náhradu
škody
skôr,
ako
je
schopná
posúdiť
plný
rozsah
ujmy,
ktorú
utrpela.
83.      Na
základe
tejto
úvahy
sa
zdá,
že
nepodmienečné
uplatňovanie
premlčacej lehoty stanovenej v článku 11
smernice
85/374
na
všetky
poškodené
osoby, a najmä
na
osoby
trpiace
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením,
ktoré
podľa
lekárskych
dôkazov
nemohli poznať celý rozsah svojej ujmy,
môže
podľa všetkého narušiť
samotnú
podstatu
ich
práva
na
prístup
k súdu
zaručeného článkom 47
Charty.
84.      Holandská vláda však
tvrdila,
že
podstata
práva
na
prístup k súdu
poškodených
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
nie
je
článkom 11
smernice
85/374
dotknutá.
Je
to
tak
preto,
lebo
je
zrejmé,
že
existuje
škoda,
aj
keď
jej
rozsah
sa
môže
zväčšiť.
Osoba
poškodená
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením,
na
rozdiel
od
osoby
poškodenej
latentným
ochorením,
tak
môže
podať
žalobu
na
náhradu
škody
pred
uplynutím
premlčacej
lehoty.
85.      Nemecká
vláda
tiež
podporuje
tento
názor a domnieva
sa,
že
je
na
členských
štátoch,
aby
umožnili
poškodeným
osobám
podať
žalobu
pred
uplynutím
príslušnej
lehoty.
Vo
svojich
písomných
pripomienkach a na
pojednávaní
podrobne
vysvetlila,
že
podľa
nemeckej
právnej
úpravy
môže
poškodená
osoba
podať
určovaciu
žalobu
(Festellungsklagge).(55) Cieľom
tejto
určovacej
žaloby
je
založiť
zodpovednosť
výrobcu
na
zaplatenie
náhrady
škody,
aj
keď
sa
škoda
vyvíja a jej
výška
ešte
nie
je
vyčísliteľná.
Okrem
toho
sa
tým
prerušuje
premlčacia
lehota
stanovená v článku 11
smernice
85/374.
86.      Možno
preto
tvrdiť,
že
je
úlohou
vnútroštátneho
procesného
práva
upraviť
situáciu
poškodených
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením a stanoviť
vhodné
mechanizmy,
ktoré
by
zabránili
premlčaniu
žalôb
takýchto
osôb.
Podľa
tohto
prístupu
by
právo
na
prístup k súdu
neporušoval článok 11
smernice
85/374,
ale
vnútroštátne
procesné
právo,
ak
by
sa
nezohľadnila
situácia
týchto
osôb.
87.      Tento
prístup
však
po
bližšom
preskúmaní
neobstojí.
Po
prvé
je
tento
prístup
ťažko
zlučiteľný s úplnou
harmonizáciou
premlčacej
lehoty,
ktorú
toto
ustanovenie
zavádza, a môže
viesť k rozdrobeniu
ochrany
práva
na
prístup k súdu v prípade
osôb
poškodených
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením. V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
na
rozdiel
od
premlčacej
lehoty
podľa článku 10 ods. 2
smernice
85/374,
ktorá
ponecháva
právne
predpisy
členských
štátov
upravujúce
pozastavenie
alebo
prerušenie
platnosti
nedotknuté,
premlčacia
lehota
podľa článku 11
tejto
smernice
neodkazuje
na
takéto
právne
predpisy. V nadväznosti
na
otázku
položenú
Súdnym
dvorom
Komisii
na
pojednávaní,
ktorá
sa
týkala
charakteristík
tejto poslednej uvedenej premlčacej
lehoty,
Komisia
tvrdila,
že
vnútroštátne
procesné
mechanizmy,
ktoré
sa
môžu
uplatniť
na
riešenie
situácie
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia,
by
nemali
ohroziť
úplnú
harmonizáciu
spojenú s premlčacou
lehotou.
88.      Po
druhé
sa
nezdá,
že
by
prístup
spočívajúci v ponechaní
tejto
záležitosti
na
vnútroštátnu
procesnú
autonómiu
mohol
odstrániť
riziko,
že
stanovenie
bezpodmienečnej
premlčacej
lehoty v práve
Únie
by
viedlo k neúspešným
nárokom.
Ak
sú
poškodené
osoby
povinné
podať
žalobu
predčasne,
skôr
ako
budú
môcť
posúdiť
svoje
ochorenie,
riskujú,
že
nebudú
mať
prístup
ku
všetkým
informáciám.(56) Právny
zástupca
LF
na
pojednávaní
uviedol,
že
bez
všetkých
dostupných
informácií
by
znalecký
posudok
mohol
obsahovať
závery v neprospech
poškodenej
osoby.
Žaloba
poškodenej
osoby
bude
potom
viesť k neúplnej
náhrade
škody
alebo, v horšom
prípade, k jej
neúspechu.
Takýto
výsledok
by
bol v rozpore s článkom 47
Charty,
ktorý
zaručuje
osobe,
ktorá
má
právo,
možnosť
pripraviť a podať
účinnú
žalobu.
Podľa
pojmov
použitých v judikatúre
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
musí
byť
právo
na
prístup k súdu
„praktické a účinné“, a nie
„teoretické
alebo
iluzórne“.(57)
89.      Na
základe
týchto
dôvodov
sa
domnievam,
že
bezpodmienečné
uplatňovanie
desaťročnej
premlčacej
lehoty
stanovenej v článku 11
smernice
85/374
na
všetky
poškodené
osoby
bez
zohľadnenia
osobitných
okolností
týkajúcich
sa
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením,
ktorých
ochorenie
nebolo
konsolidované
pred
uplynutím
tejto
lehoty,
nie
je v súlade s podstatou
práva
na
prístup k súdu
zaručeného
článkom 47
Charty.
90.      Po
tretie v prípade,
ak
sa
Súdny
dvor
nestotožní s mojou
analýzou
týkajúcou
sa
podstaty
práva
na
prístup k súdu,
bude
potrebné
overiť,
či
premlčacia
lehota
stanovená v článku 11
smernice
85/374
rešpektuje
zásadu
proporcionality v rozsahu, v akom
sa
uplatňuje
na
poškodené
osoby
trpiace
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením.
91.      Zásada
proporcionality
vyžaduje,
aby
obmedzenia,
ktoré
môžu
byť
zavedené
najmä
aktmi
Únie,
pre
práva a slobody
zakotvené v Charte
nešli
nad
rámec
toho,
čo
je
primerané a potrebné
na
uskutočnenie
sledovaných
legitímnych
cieľov
alebo
potreby
ochrany
práv a slobôd.
Ak
existuje
možnosť
rozhodnúť
sa
medzi
viacerými
primeranými
opatreniami,
je
potrebné
sa
prikloniť k tomu
najmenej
obmedzujúcemu.
Cieľ
všeobecného
záujmu
navyše nemožno
sledovať
bez
zohľadnenia
skutočnosti,
že
ho
treba
zosúladiť
so
základnými
právami,
ktorých
sa
dotklo
opatrenie, a to
náležitým
vyvážením
cieľa
všeobecného
záujmu a dotknutých
práv,
aby
sa
zabezpečilo,
že
nepríjemnosti
spôsobené
týmto
opatrením
nebudú
neprimerané
vo
vzťahu k sledovaným
cieľom.(58)
92.      Pokiaľ
ide o otázku,
či
premlčacia
lehota
zodpovedá
cieľu
všeobecného
záujmu,
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
stanovenie
primeraných
lehôt
na
podanie
žalôb
pod
hrozbou
premlčania v záujme
právnej
istoty
je zlučiteľné s právom
Únie.(59) Článok 11
sa
konkrétne
zameriava
na
poskytnutie
právnej
istoty
výrobcovi v kontexte
systému
objektívnej
zodpovednosti
ustanoveného
touto
smernicou.(60)
93.      Európsky
súd
pre
ľudské
práva
tiež
dôsledne
uznáva,
že
zákonné
premlčacie
lehoty,
ktoré
predstavujú
jedno z legitímnych
obmedzení
práva
na
prístup k súdu,
sledujú
dôležité
ciele, a to
zabezpečiť
právnu
istotu a konečnosť
právnych
vzťahov,
chrániť
potenciálnych
žalovaných
pred
nárokmi
uplatnenými
po
neprimerane
dlhom
čase,
proti
ktorým
by
bolo
ťažké
sa
brániť, a predchádzať
akejkoľvek
nespravodlivosti,
ku
ktorej
by
mohlo
dôjsť,
ak
by
súdy
museli
rozhodovať o udalostiach,
ku
ktorým
došlo v dávnej
minulosti,
na
základe
dôkazov,
ktoré
by
sa
mohli
stať
nespoľahlivými a neúplnými v dôsledku
uplynutia
času.(61)
94.      Európsky
súd
pre
ľudské
práva
okrem toho zdôraznil,
že
zásada
právnej
istoty
predstavuje
jeden
zo
základných
aspektov
právneho
štátu.(62)
95.      Právna
istota a riadny
výkon
spravodlivosti
preto
predstavujú
ciele
všeobecného
záujmu
uznané
Úniou
na
účely
článku 52
ods. 1
Charty,
ktoré
odôvodňujú
obmedzenie
výkonu
práv
zaručených
článkom 47
Charty.
96.      Pokiaľ
ide o otázku,
či
premlčacia
lehota, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
prekračuje
rámec
toho,
čo
je
primerané a nevyhnutné
na
dosiahnutie
týchto
cieľov,
je
potrebné
poznamenať,
že
pravidlá
týkajúce
sa
objektívnej
zodpovednosti
bez
ohľadu
na
zavinenie
stanovené v smernici
85/374
sú
výsledkom
komplexného
zosúladenia
rôznych
záujmov.(63) Z vyššie
uvedenej
judikatúry(64) vyplýva,
že
pravidlá
týkajúce
sa
premlčania
zabezpečujú
právnu
istotu a zohľadňujú
skutočnosť,
že
objektívna
zodpovednosť
bez
ohľadu
na
zavinenie
predstavuje
pre
výrobcov
väčšiu
záťaž,
než
je
záťaž
vyplývajúca z vnútroštátneho
systému
zodpovednosti,
čo
sa
prejavuje
aj
potrebou
uzavrieť
poistenie
proti
rizikám
spojeným s touto
osobitnou
zodpovednosťou.(65)
97.      Vzhľadom
na
širokú
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponuje
normotvorca
Únie
na
dosiahnutie
vyváženia
rôznych
dotknutých záujmov,
sa
lehota
10
rokov
od
uvedenia
chybného
výrobku
na
trh
zdá
byť
„vo
všeobecnosti“ a „vo
veľkej
väčšine
prípadov“,
ako
uviedla
Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach,
dostatočne
dlhá
na
to,
aby
poškodeným
osobám
umožnila
podať
žalobu
proti
výrobcovi.
98.      Ako
sa
však
výstižne
uvádza v právnickej
literatúre,
žiadna
„univerzálna“
premlčacia
lehota
nemôže
riadne
vyvážiť
záujmy
poškodených
osôb,
ktorým
vznikla
ujma
na
zdraví, a výrobcov.(66) Aj
keď
je
vo všeobecnosti premlčacia
lehota
pre
poškodené
osoby
dostatočne
dlhá,
nie
je
prispôsobená viacerým
výnimočným
prípadom
ujmy
na
zdraví,
pri
ktorých k ujme
nedochádza
okamžite
alebo
krátko
po
škodovej udalosti,
ale
postupne.
Ak
by
sa
táto
osobitná
situácia
nezohľadnila,
ignorovala
by
sa
tým
skutočnosť,
že
zánik
práv
týchto
poškodených
osôb
nie
je
výsledkom
ich
nečinnosti,
ale
ich
nešťastia,
že
trpia
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením.
99.      Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach a na
pojednávaní v podstate
uviedla,
že
poškodené
osoby
trpiace
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením môžu
aj
naďalej
podávať
žaloby v rámci
premlčacej
lehoty,
pokiaľ
si
uvedomia
nejaké
príznaky, a získať
tak
určitú
náhradu
škody
(„un certain dédommagement“).
Táto
náhrada
bude
nevyhnutne
„čiastočná“,
ak
účinky
chybného
výrobku
nie
sú v čase
podania žaloby úplne
zistiteľné.
Komisia
okrem toho uviedla,
že
ak
to
stanovujú
vnútroštátne
právne
predpisy,
poškodená
osoba
môže
požiadať o prerušenie
konania,
až
kým
nebude
škoda
úplne
známa,
aby
mohla
doplniť
svoju
pôvodnú
žalobu a získať
úplnú
náhradu
škody.
100. Z dôvodov,
ktoré
som
uviedla
vyššie(67),
sa
možnosť
získať
čiastočnú
náhradu
škody
nezdá
byť
uspokojivá z hľadiska
práva
poškodenej
osoby
účinne
podať
žalobu.
Ďalej,
ako
bolo
uvedené
vyššie,
skutočnosť,
že
vnútroštátne
procesné
právo
môže
stanoviť
možnosť
podať
návrh
na
prerušenie
konania,
až
kým
nebude
známy
celý
rozsah
škody, –
okrem
toho
že
je
hypotetická –
by v závislosti
od
presných
ustanovení
vnútroštátneho
práva
mohla
byť
nekonzistentná s úplnou
harmonizáciou
vykonanou
smernicou
85/374.
101. Potrebu
riešiť
neprimerané
dôsledky
uplatňovania
absolútnej
premlčacej
lehoty
na
určité
kategórie
škôd
potvrdzujú
aj
zmeny
zavedené
smernicou
(EÚ)
2024/2853(68).
Článok 17
ods. 2
uvedenej
smernice
zavádza
výnimku
pre
poškodené
osoby,
ktoré
nemohli
začať
konanie v rámci
premlčacej
lehoty z dôvodu
latentného
charakteru
ujmy
na
zdraví. V prípade
týchto
poškodených
osôb
sa
premlčacia
lehota
predĺžila
na
25
rokov. Z odôvodnenia
57
uvedenej
smernice
vyplýva,
že
normotvorca
Únie
predĺžil
premlčaciu
lehotu
„s cieľom
zabrániť
neprimeranému
obmedzeniu
možnosti
náhrady
škody
spôsobenej
chybným
výrobkom…v prípadoch,
keď
sa
príznaky
zranenia
objavujú
pomaly,
čo
je
podložené
lekárskymi
dôkazmi“.
102. Aj
keď
sa
smernica
2024/2853
nevzťahuje
na
konanie
vo
veci
samej,(69) dôvody,
ktoré
viedli k zmene
premlčacej
lehoty,
preukazujú,
že
nezohľadnenie
osobitostí
konkrétnych
kategórií
ujmy
môže
ovplyvniť
právo
dotknutých
poškodených
osôb
na
prístup k súdu.
103. Z týchto
dôvodov
sa
domnievam,
že
uplatňovanie
premlčacej
lehoty
stanovenej v článku 11
smernice
85/374
neprimerane
ovplyvňuje
právo
na
prístup k súdu v prípade
poškodených
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením,
ktoré z dôvodu
vyvíjajúcej
sa
povahy
svojho
ochorenia
nie
sú
schopné
úplne
posúdiť
svoj
stav, a preto
nemohli v tejto
lehote
podať
žalobu
proti
výrobcovi.
104. Podrobné
pravidlá
prispôsobenia
premlčacej
lehoty
výnimočným
prípadom
poškodených
osôb
trpiacich
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením a vyváženie
všetkých
dotknutých
záujmov
sú
vecou, o ktorej
rozhoduje
normotvorca
Únie.
105. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
domnievam,
že
článok 11
smernice
85/374,
podľa
ktorého
práva
priznané
poškodenej
osobe
touto
smernicou
zanikajú
uplynutím
10-ročnej
premlčacej
lehoty,
ktorá
začína
plynúť
odo
dňa
uvedenia
škodlivého
výrobku
do
obehu,
je s ohľadom na článok 47
Charty
neplatný
v rozsahu, v akom jeho uplatňovanie spôsobuje zánik práva na náhradu poškodených osôb trpiacich postupne sa vyvíjajúcim ochorením, ktoré podľa lekárskych dôkazov z dôvodu postupne sa vyvíjajúcej povahy svojho zdravotného stavu nie sú schopné úplne posúdiť škodu, ktorá im bola spôsobená, a teda začať v tejto lehote konanie proti výrobcovi, čím tieto osoby zbavuje práva na prístup k súdu.
C.      O tretej otázke
106. Svojou
treťou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 10
smernice
85/374
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia
začína
trojročná
premlčacia
lehota
na
vymáhanie
náhrady
škody
plynúť
až
odo
dňa,
keď
je
známy
celý
rozsah
škody, a to
najmä
stanovením
dátumu
konsolidácie
vymedzeného
ako
okamih,
od
ktorého
sa
stav
poškodenej
osoby
už
ďalej
nevyvíja.
Vnútroštátny
súd
sa
tiež
subsidiárne
pýta,
či
túto
premlčaciu
lehotu
treba
chápať
tak,
že
začína
plynúť
odo
dňa,
keď
sa
škoda v súvislosti s chybným
výrobkom
nepochybne
prejavila, a to
bez
ohľadu
na
jej
neskorší
vývoj.
107. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
konanie
vo
veci
samej
bolo
vrátené
zo
strany
Cour
de
cassation
(Kasačný
súd)
vnútroštátnemu
súdu z dôvodu,
že
Cour d’appel de Caen (Odvolací súd Caen) rozhodol o neprípustnosti
žaloby
LF
bez
toho,
aby
preskúmal,
či
sa
jej
zdravotný
stav
konsolidoval.(70)
108. Je
potrebné
pripomenúť,
že
článok 10
ods. 1
smernice
85/374
stanovuje
ako
začiatok
plynutia
trojročnej
premlčacej
lehoty
deň,
kedy
si
žalobca
„uvedomil
alebo
si
mal
uvedomiť
škodu,
chybu a totožnosť
výrobcu“.
Otázka
vnútroštátneho
súdu
sa
zameriava
na
určenie
dátumu,
kedy
sa
žalobca – poškodená
osoba
trpiaca
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením – dozvedel o škode.
109. Podľa
ustálenej
judikatúry z potreby
jednotného
uplatňovania
práva
Únie,
ako
aj
zo
zásady
rovnosti
vyplýva,
že
znenie
ustanovenia
práva
Únie,
ktoré
neobsahuje
žiadny
výslovný
odkaz
na
právo
členských
štátov s cieľom
určiť
jeho
zmysel a obsah,
si v zásade
vyžaduje v celej
Únii
autonómny a jednotný
výklad,
ku
ktorému
treba
dospieť
tak,
že
sa
vezme
do
úvahy
nielen
znenie
tohto
ustanovenia,
ale
aj
jeho
kontext a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
toto
ustanovenie
súčasťou.(71)
110. Článok 10
ods. 1
smernice
85/374
neobsahuje
žiadny
výslovný
odkaz
na
právo
členských
štátov s cieľom
stanoviť
dátum
začatia
plynutia
premlčacej
lehoty.
Článok 10
ods. 2
odkazuje
na
vnútroštátne
právne
predpisy
iba v súvislosti s právnou
úpravou
pozastavenia
alebo
prerušenia
premlčacej
lehoty,
nie
však v súvislosti
dies a quo.
Okrem
toho,
ako
vyplýva z desiateho
odôvodnenia,
nezávislý a jednotný
výklad
dátumu
začatia
plynutia
premlčacej
lehoty
je v súlade s cieľom
tejto
smernice,
ktorým
je
stanovenie
jednotnej
premlčacej
lehoty
na
podanie
žaloby
na
náhradu
škody.
111. Pokiaľ
ide o znenie
článku 10
ods. 1
smernice
85/374,
toto
ustanovenie
spája
dátum
začatia
plynutia
premlčacej
lehoty s uvedomením
si
(alebo
predpokladaným
uvedomením
si)
škody. Z tohto
znenia
sa
nedá
vyvodiť,
či
uvedomením
si
škody
treba
rozumieť
uvedomenie
si
škody
až v deň
konsolidácie
patologického
stavu
poškodenej
osoby,
alebo v deň,
keď
sa
škoda
jasne
prejavila,
nezávisle
od
jej
budúceho
zhoršenia.
112. Pokiaľ
ide o kontext
článku 10
ods. 1
smernice
85/374,
je
potrebné
pripomenúť,
že
podľa
článku 4
tejto
smernice
je
poškodená
osoba
povinná
preukázať
škodu,
chybu a príčinnú
súvislosť
medzi
chybou a škodou. Z článku 9 písm. a)
smernice
85/374
jasne
vyplýva,
že
pojem
„škoda“
zahŕňa
škodu s následkom
smrti
alebo
zranenia
osôb.
113. Z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
osobám
poškodeným
chybným
výrobkom
musí
byť
poskytnutá
plná a primeraná
náhrada
škody
stanovená v predchádzajúcom
bode.(72)
114. Dátum,
od
ktorého
začína
plynúť
premlčacia
lehota
podľa
článku 10
ods. 1
smernice
85/374,
musí
byť
stanovený
tak,
aby
sa
poškodenej
osobe
umožnilo
preukázať,
že
sú
splnené
všetky
podmienky
na
vznik
zodpovednosti
výrobcu.
Ako v podstate
uviedla
Komisia,
poškodená
osoba
musí
mať
dostatočne
úplnú
vedomosť o okolnostiach
týkajúcich
sa
všetkých
týchto
podmienok,
vrátane
dostatočne
úplnej
vedomosti o škode.
Dostatočne
úplná
vedomosť o škode
umožňuje
poškodenej
osobe
získať
úplnú a primeranú
náhradu
škody.
115. Vo
všeobecnosti
sa
znalosť
dátumu,
kedy
sa
škoda
jasne
prejavila,
môže
považovať
za
primeranú
požiadavku
na
to,
aby
poškodené
osoby
mohli
podať
žalobu.
Ako
Komisia v podstate
uviedla
na
pojednávaní,
existujú
prípady
telesného
poškodenia
osôb,
pri
ktorých
nie
je
potrebné
čakať
na
konsolidáciu
škody z dôvodu
dostatočného
uvedomenia
si
škody a v závislosti
od
okolností
aj
jej
budúceho
vývoja. V prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia
však
poškodená
osoba
nie
je
schopná
posúdiť
povahu
utrpenej
ujmy,
ak
nedošlo
ku
konsolidácii
jej
zdravotného
stavu.
Dátum
konsolidácie
sa
musí
určiť
na
základe
lekárskych
dôkazov;
nezávisí
od
osobného
posúdenia
poškodenej
osoby.(73) V prípade
týchto
poškodených
osôb
by
teda
premlčacia
lehota
nemala
začať
plynúť
pred
dátumom
konsolidácie,
chápaným
ako
dátum,
kedy
sa
ich
zdravotný
stav
prestane
vyvíjať.
116. Alternatívny
dátum
navrhnutý
vnútroštátnym
súdom, t. j. dátum,
kedy
sa
škoda
jasne
prejavila,
chápaný v prípade
postupne
sa vyvíjajúceho
ochorenia
ako
dátum,
kedy
sa
prejavili
prvé
príznaky,
by
mohol
vážne
ohroziť
možnosť
poškodenej
osoby
podať
účinnú
žalobu
na
náhradu
škody.
Ako
uviedla
Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach, v situácii, v ktorej
škoda
ešte
nie
je
dostatočne
zjavná,
by
poškodená
osoba
mohla
byť
odradená
od
začatia
nákladného
súdneho
konania,
pričom o niekoľko
mesiacov
alebo
rokov
neskôr
by
táto
osoba
bola
schopná
lepšie
určiť
rozsah
škody.
Okrem
toho
ak
poškodená
osoba
podá žalobu napriek
tomu,
že
škoda
je
ešte stále
obmedzená a jej
zdravotný
stav
sa
stále
vyvíja,
riskuje,
že
jej
bude
priznaná
len
čiastočná
náhrada
škody.(74)
117. Pokiaľ
ide o cieľ
právnej
úpravy,
ktorej
súčasťou
je
článok 10
smernice
85/374, z deviateho odôvodnenia
tejto
smernice
vyplýva,
že
ochrana
spotrebiteľa
si
vyžaduje
náhradu
škody v prípade
smrti a zranenia
osôb.
Ako
už
bolo
uvedené
vyššie,
poškodená
osoba
musí
mať
možnosť
účinne
uplatniť
svoje
právo
domáhať
sa
úplnej a primeranej
náhrady
škody.
118. Nemecká
vláda
tvrdila,
že
trojročná
premlčacia
lehota
musí
začať
plynúť
odo
dňa,
keď
sa
škoda
prejaví, a poškodená
osoba,
vrátane
osoby
trpiacej
postupne
sa
vyvíjajúcou
škodou,
si
uvedomí
prejav
škody.
Ako
už
bolo
uvedené,
situáciu
postupne
sa
vyvíjajúcej
škody
rieši
nemecká
právna
úprava
prostredníctvom
možnosti
podať
určovaciu
žalobu.(75) Nemecká
vláda
tvrdila,
že
toto
riešenie
sa
uplatňuje v prípade
následnej
škody,
ktorú
možno
„typicky“
očakávať. V prípade
„netypickej“
nepredvídateľnej
škody
však
nová
premlčacia
lehota
začne
plynúť
od
okamihu,
keď
sa
žalobca
dozvedel o škode.
119. Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach
uviedla,
že
nie
je
nepredstaviteľné,
že v niektorých
vnútroštátnych
právnych
systémoch
by
poškodené
osoby
mohli
požiadať o prerušenie
konania,
až
kým
nebude
škoda
dostatočne
známa.
Komisia
však
uznala,
že
takáto
možnosť
neexistuje
vo
všetkých
členských
štátoch.
120. Rôzne
prístupy,
ktoré
môžu
existovať
vo
vnútroštátnych
právnych
poriadkoch,
svedčia o tom,
že
môže
existovať
rozdielna
úroveň
ochrany,
pokiaľ
ide o možnosť
poškodených
osôb
domáhať
sa
náhrady
škody, v závislosti
od
vnútroštátneho
procesného
práva,
zatiaľ
čo
premlčacia
lehota
má
byť
jednotná.
Okrem
toho
požiadavka,
aby
poškodená
osoba
postupne
zvyšovala
sumu
požadovanej
náhrady
škody v závislosti
od
ďalších
škôd
vzniknutých v dôsledku
tejto škodovej udalosti môže byť finančne a časovo náročná a ohrozovať tak plnú účinnosť práva
na
náhradu
škody.(76)
121. S cieľom
zabezpečiť
jednotný
výklad
dátumu
začatia
plynutia
premlčacej
lehoty a účinnosti
práva
poškodenej
osoby,
ktorá
trpí
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením,
domáhať
sa
náhrady
škody,
nemožno
tento
dátum
považovať
za
dátum
pred
konsolidáciou
vzniknutej
škody.
Dátum
konsolidácie
sa
stanovuje
na
základe
lekárskych
dôkazov.
122. Podľa
tohto
výkladu
článku 10 ods. 1
smernice
85/374
je
potrebné
uznať,
že v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia
nezačne
trojročná
premlčacia
lehota
plynúť
skôr
ako v deň
konsolidácie
škody,
aj
keď
sa
škoda
prejavila
skôr.
123. Tento
výklad
článku 10
smernice
85/374
je
potrebné
vykladať s prihliadnutím
na
moju
odpoveď
na
druhú
otázku
analyzovanú v týchto
návrhoch.
Na
zachovanie
účinnosti
článku 10
vo
vzťahu k osobám
poškodeným
postupne
sa
vyvíjajúcim
ochorením
musí
byť
premlčacia
lehota
stanovená v článku 11
určená
tak,
aby
zohľadňovala
ich
osobitnú
situáciu a ich
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
podľa
článku 47
Charty.
124. Na
základe
uvedeného
sa
domnievam,
že
článok 10
ods. 1
smernice
85/374
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia
trojročná
premlčacia
lehota
stanovená v tomto
ustanovení
začína
plynúť
dňom
konsolidácie
škody,
ktorý
je
definovaný
ako
okamih,
od
ktorého
sa
podľa
lekárskych
dôkazov
stav
poškodenej
osoby
už
ďalej
nevyvíja.
V.      Návrh
125. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Cour
d’appel
de
Rouen
(Odvolací
súd
Rouen,
Francúzsko),
takto:
1.      Článok 13
smernice
Rady
85/374/EHS z 25. júla
1985 o aproximácii
zákonov,
iných
právnych
predpisov a správnych
opatrení
členských
štátov o zodpovednosti
za
chybné
výrobky v spojení s rozsudkom
Súdneho
dvora z 25. apríla
2002,
González
Sánchez
(C‑183/00,
EU:C:2002:255),
sa má vykladať v tom zmysle, že osoba poškodená chybným výrobkom
môže
požadovať
od
výrobcu
náhradu
škody v rámci
všeobecného
vnútroštátneho
systému
zodpovednosti
založeného
na
zavinení,
pokiaľ
sa
tento
systém
nezakladá
výlučne
na
chybnej
povahe
výrobku.
Zavinenie
môže
spočívať
najmä v udržiavaní
výrobku v obehu
napriek
tomu,
že
výrobca
vedel o jeho
chybnej
povahe,
alebo v nesplnení
povinnosti
obozretnosti
so
zreteľom
na
riziká,
ktoré
predstavuje výrobok,
napriek
tomu,
že
výrobca
bol
na tieto riziká
upozornený.
2.      Článok 11
smernice
85/374,
podľa
ktorého
práva
priznané poškodenej
osobe
touto smernicou zaniknú
uplynutím
10-ročnej
premlčacej
lehoty, ktorá začína plynúť odo
dňa uvedenia škodlivého výrobku do obehu,
je s ohľadom na článok 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
neplatný
v rozsahu, v akom jeho uplatňovanie spôsobuje zánik práva na náhradu poškodených osôb trpiacich postupne sa vyvíjajúcim ochorením, ktoré podľa lekárskych dôkazov z dôvodu postupne sa vyvíjajúcej povahy svojho zdravotného stavu nie sú schopné úplne posúdiť škodu, ktorá im bola spôsobená, a teda začať v tejto lehote konanie proti výrobcovi, čím tieto osoby zbavuje práva na prístup k súdu.
3.      Článok 10
ods. 1
smernice
85/374
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
postupne
sa
vyvíjajúceho
ochorenia
trojročná
premlčacia
lehota
stanovená v tomto
ustanovení
začína
plynúť
dňom
konsolidácie
škody,
ktorý
je
definovaný
ako
okamih,
od
ktorého
sa
podľa
lekárskych
dôkazov
stav
poškodenej
osoby
už
ďalej
nevyvíja.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Smernica
Rady z 25. júla
1985 o aproximácii
zákonov,
iných
právnych
predpisov a správnych
opatrení
členských
štátov o zodpovednosti
za
chybné
výrobky
(Ú. v. ES L 210,
1985,
s. 29;
Mim.
vyd.
15/001,
s. 257),
zmenená a doplnená
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
1999/34/ES z 10. mája
1999
(Ú. v. ES L 141,
1999,
s. 20;
Mim.
vyd.
15/004,
s. 147)
(ďalej
len
„smernica
85/374“).
3      Pred
prijatím
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2024/2853 z 23. októbra
2024 o zodpovednosti
za
chybné
výrobky a o zrušení
smernice
Rady
85/374/EHS
(Ú. v. EÚ L, 2024/2853).
4      WHITE,
F.:
Directive
85/374/EEC
concerning
liability
for
defective
products:
In
the
name
of
the
harmonisation,
the
internal
market
and
consumer
protection.
In:
GILIKER,
P. (ed.):
Research
Handbook
on
EU
Tort
Law.
Cheltenham;
Northampton : Edward
Elgar,
2017.
5      COUSY,
H.:
Chapter
3.
Consumer
protection
through
product
liability.
Theme
I. Level
and
scope
of
harmonisation
of
the
directive – Survival
of
national
product
liability
regimes.
In:
TERRYN,
E.,
STRAETMANS
G. a COLAERT,
V. (eds.):
Landmark
Cases
of
EU
Consumer
Law – In
Honour
of
Jules
Stuyck.
Cambridge;
Antwerp;
Portland : Intersentia,
2013,
s. 291
až
306,
na
s. 296.
6      Rozsudok z 21. decembra
2011,
Dutrueux
(C‑495/10,
EU:C:2011:869,
odsek
20).
7      BINON,
J.‑M.:
La
responsabilité
du
fait
des
produits
défectueux:
Les
vices
cachés
de
l’harmonisation
européenne.
In:
VAN
SCHOUBROECK,
C.,
DEVROE, W.,
GEENS, K. and
STUYCK, J. (ed.):
Over
Grenzen – Liber
Amicorum
Herman
Cousy.
Antwerpen;
Cambridge : Intersentia,
2011,
s. 591 – 603.
8      Rozsudky z 15. novembra
2023,
č. 22‑21.174,
č. 22‑21.178,
č. 22‑21.179 a č. 22‑21.180.
Tieto
rozsudky
boli
vydané
na
základe
odvolaní
podaných
osobami
poškodenými
farmaceutickým
výrobkom
„Médiator“.
9      Otázka,
či
je
možné
údajné
zavinenie
skutočne
preukázať
za
okolností
konkrétnej
veci,
patrí
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu.
10      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 10. júna
2021,
KRONE – Verlag
(C‑65/20,
EU:C:2021:471,
bod 31).
Pojem
„výrobca“
je
definovaný v článku 3
smernice
85/374.
11      TASCHNER, H. C.:
Product
liability:
Basic
problems
in a comparative
law
perspective.
In:
FAIRGRIEVE,
D. (ed.):
Product
Liability
in
Comparative
Perspective. Cambridge : Cambridge
University
Press,
2005,
s. 155
až
166,
na
s. 161
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
12      Rozsudok z 10. júna
2021,
KRONE – Verlag
(C‑65/20,
EU:C:2021:471,
bod 33).
13      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. marca 2015,
Boston
Scientific
Medizintechnik
(C‑503/13 a C‑504/13,
EU:C:2015:148,
bod 39).
14      Rozsudok z 29. mája
1997,
Komisia/Spojené
kráľovstvo
(C‑300/95,
EU:C:1997:255,
bod 27).
15      Pozri v tomto
zmysle
VAN
DAM, C. C.:
Dutch
case
law
on
the
EU
Product
Liability
Directive.
In:
FAIRGRIEVE,
D. (ed.):
s. 126
až
137,
na
s. 128.
16      Rozsudky z 25. apríla
2002,
Komisia/Francúzsko
(C‑52/00,
EU:C:2002:252,
bod 24), a z 21. decembra
2011,
Dutrueux
(C‑495/10,
EU:C:2011:869,
bod 20).
17      Rozsudok z 21. decembra
2011,
Dutrueux
(C‑495/10,
EU:C:2011:869, bod 21).
18      Rozsudok
González
Sánchez
(bod 30).
19      Rozsudok
González
Sánchez
(bod 31).
20      Pozri v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Tesauro
vo
veci
Komisia/Spojené
kráľovstvo
(C‑300/95,
EU:C:1997:35,
bod 16).
21      Rozsudok z 25. apríla
2002,
Komisia/Francúzsko
(C‑52/00,
EU:C:2002:252).
22      Vo
francúzštine
„obligation
de
suivi“.
23      Rozsudok z 25. apríla
2002,
Komisia/Francúzsko
(C‑52/00,
EU:C:2002:252,
bod 47).
24      Rozsudok z 25. apríla
2002,
Komisia/Francúzsko
(C‑52/00,
EU:C:2002:252).
25      Rozsudok z 2. decembra
2009,
Aventis
Pasteur
(C‑358/08,
EU:C:2009:744,
bod 37).
26      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. decembra
2009,
Aventis
Pasteur
(C‑358/08,
EU:C:2009:744,
body 38 a 43).
27      Tamže
(bod 39).
28      Tamže
(bod 40).
29      Tamže
(bod 41).
30      Tamže
(bod 42).
31      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. decembra
2009,
Aventis
Pasteur
(C‑358/08,
EU:C:2009:744,
bod 46).
32      Rozsudok z 10. mája
2001,
Veedfald
(C‑203/99,
EU:C:2001:258,
bod 27).
33      Rozsudok z 10. septembra
2024,
KS a i./Rada a i. (C‑29/22 P a C‑44/22 P,
EU:C:2024:725,
bod 67 a citovaná
judikatúra).
34      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
6. októbra
2020,
État
luxembourgeois
(Právo
podať
opravný
prostriedok
proti
žiadosti o informácie v daňových
veciach)
(C‑245/19 a C‑246/19,
EU:C:2020:795,
body 55 a 56), a zo
17. novembra
2022,
Harman
International
Industries
(C‑175/21,
EU:C:2022:895,
bod 32).
35      Pokiaľ
ide o preskúmanie
premlčacích
lehôt
stanovených
vnútroštátnou
právnou
úpravou
pre
konania v oblasti
spotrebiteľského
práva,
pozri
rozsudky z 10. júna
2021,
BNP
Paribas
Personal
Finance
(C‑776/19
až C‑782/19,
EU:C:2021:470,
bod 30), a z 8. septembra
2022,
D.B.P. a i. (Hypotekárne
úvery
vyjadrené v cudzej
mene)
(C‑80/21
až C‑82/21,
EU:C:2022:646,
bod 99).
36      Rozsudok
zo 14. júla
2022,
Parlament/Rada
(Sídlo
Európskeho
úradu
pre
pracovné
právo)
(C‑743/19,
EU:C:2022:569,
bod 33 a citovaná
judikatúra).
37      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 24. februára
2022,
SC
Cridar
Cons
(C‑582/20,
EU:C:2022:114,
bod 50), a z 8. decembra
2022,
Orde
van
Vlaamse
Balies a i. (C‑694/20,
EU:C:2022:963,
bod 60).
38      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. marca 2022,
Getin
Noble
Bank
(C‑132/20,
EU:C:2022:235,
bod 116).
39      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. februára
2021,
Consob
(C‑481/19,
EU:C:2021:84,
bod 37 a citovaná
judikatúra).
40      Rozsudok z 24. februára
2022,
SC
Cridar
Cons
(C‑582/20,
EU:C:2022:114,
bod 50 a citovaná
judikatúra).
41      Rozsudok z 8. decembra
2022,
Orde
van
Vlaamse
Balies a i. (C‑694/20,
EU:C:2022:963,
bod 34).
42      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. októbra
2020,
État
luxembourgeois
(Právo
podať
odvolanie
proti
žiadosti o informácie v daňových
veciach)
(C‑245/19 a C‑246/19,
EU:C:2020:795,
bod 66).
43      Pozri
bod 33 a nasl.
vyššie.
44      Pozri
moju
analýzu v rámci
prvej
prejudiciálnej
otázky.
45      FAIRGRIEVE, D. et al.:
Product
Liability
Directive.
In:
MACHNIKOWSKI,
P. (ed.):
European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies. Cambridge : Intersentia,
2016,
s. 90.
46      Pozri
HAVU,
K.,
HAVU,
T.:
The
“long‑stop“
extinguishment
rule
in
EU
product
liability.
In:
Journal
of
European
Consumer
and
Market
Law,
Vol.
13,
Issue
4,
2024,
s. 162
až
170,
na
s. 163.
47      Rozsudok
ESĽP,
11. marca 2014,
CE:ECHR:2014:0311JUD005206710.
Pozri
tiež
rozsudok
ESĽP,
13. februára
2024,
Jann‑Zwicker a Jann
v. Švajčiarsko,
CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
48      Rozsudok
Howald
Moor a i. v. Švajčiarsko,
bod 74.
49      Tamže
(bod 78).
50      Tamže
(bod 79).
51      Rozsudok
ESĽP,
13. februára
2020,
CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
52      Tamže
(bod 55).
53      Tamže
(bod 55).
54      Tamže
(bod 55).
55      Podľa § 256
Zivilprozessordnung
(nemecký
občiansky
súdny
poriadok).
56      Pozri
HAVU,
K.,
HAVU,
T,
poznámka
pod
čiarou
46,
c. d.,
s. 162,
podľa
ktorých
„existencia
[bezpodmienečného
ustanovenia] o zániku
práva
môže
mať
nezamýšľaný
následok v podobe
motivácie
žalobcov
podať
žalobu
pred
získaním
všetkých
potrebných
informácií_…
čo
môže
viesť k neefektívnosti a narušeniu
predvídateľnosti
výsledkov
konania“.
57      Pozri
rozsudok
ESĽP, 13. mája
2024,
Jann‑Zwicker a Jann
v. Švajčiarsko,
bod 65 s ďalšími
odkazmi.
58      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 8. decembra
2022,
Orde
van
Vlaamse
Balies a i. (C‑694/20,
EU:C:2022:963,
bod 41 a citovaná
judikatúra).
59      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 22. apríla
2021,
Profi
Credit
Slovakia
(C‑485/19,
EU:C:2021:313,
bod 57 a citovaná
judikatúra).
60      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. decembra
2009,
Aventis
Pasteur
(C‑358/08,
EU:C:2009:744,
bod 46).
61      Rozsudok
ESĽP,
13. februára
2020,
Sanofi
Pasteur
v. Francúzsko,
CE:ECHR:2020:0213JUD002513716,
bod 50.
62      Tamže
(bod 52 a citovaná
judikatúra).
63      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 25. apríla
2002,
Komisia/Francúzsko
(C‑52/00,
EU:C:2002:252,
bod 29).
64      Pozri
body 48
až
50
vyššie.
65      Rozsudok z 2. decembra
2009,
Aventis
Pasteur
(C‑358/08,
EU:C:2009:744,
bod 42).
66      HAVU,
K.,
HAVU,
T.,
poznámka
pod
čiarou
46,
c. d.,
s. 167.
Pozri
tiež
HOWELLS,
G. G.:
Product
liability – A
history
of
harmonisation.
In:
FAIRGRIEVE,
D. (ed.):
Product
Liability
in
Comparative
Perspective,
poznámka
pod
čiarou
11,
c. d.,
s. 202
až
217,
na
s. 210,
kde
sa
uvádza,
že
10‑ročná
premlčacia
lehota
„by
sa
mohla…
považovať
za
potenciálny
zdroj
nespravodlivosti“.
67      Pozri
bod 88
vyššie.
68      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 23. októbra
2024 o zodpovednosti
za
chybné
výrobky,
ktorou
sa
zrušuje
smernica
Rady
85/374/EHS
(Ú. v. EÚ L 2024/2853).
69      Podľa
článku 21
prvej
vety
smernice
2024/2853:
„Smernica
85/374/EHS
sa
zrušuje s účinnosťou
od
9. decembra
2026.
Naďalej
sa
však
bude
uplatňovať
na
výrobky
uvedené
na
trh
alebo
do
prevádzky
do
uvedeného
dátumu“. Z tohto
ustanovenia
vyplýva,
že
smernica
2024/2853
sa
nevzťahuje
na
vakcínu v konaní
vo
veci
samej,
ktorá
bola
podaná
pred
viac
ako
dvoma
desaťročiami.
70      Rozsudok
Cour
de
cassation,
Première
Chambre
Civile
(prvý
občianskoprávny
senát
Kasačného
súdu)
č. 22‑18.914 z 5. júla
2023.
Tento
rozsudok
je
odrazom
ustálenej
judikatúry
Cour
de
cassation
(Kasačný
súd),
podľa
ktorej
dátum,
kedy
sa
poškodený
dozvedel
alebo
mal
dozvedieť o škode,
je
dátumom
konsolidácie
škody.
Pozri
napríklad
rozsudok
Cour
de
cassation,
Première
Chambre
Civile
(prvý
občianskoprávny
senát
Kasačného
súdu)
č. 15‑20.022 z 15. júna
2016.
71      Rozsudok z 8. apríla
2025,
Európska
prokuratúra
(Súdne
preskúmanie
procesných
úkonov)
(C‑292/23,
EU:C:2025:255,
bod 51 a citovaná
judikatúra).
72      Rozsudok z 10. mája
2001,
Veedfald
(C‑203/99,
EU:C:2001:258,
bod 27).
73      JOURDAIN,
P.:
Le
point
de
départ
de
la
prescription
en
présence
d’un
dommage
corporel
évolutif.
In:
RTDCiv.
Revue
trimestrielle
de
droit
civil,
2023,
s. 908, s odkazom
na
rozsudok
Cour
de
cassation,
Première
Chambre
Civile
(prvý
občianskoprávny
senát
Kasačného
súdu)
č. 14‑13.351
zo
17. januára
2018.
74      Pozri bod 88
vyššie.
75      Pozri
bod 85
vyššie.
76      Pozri
analogicky
rozsudok z 18. apríla
2024,
Heureka
Group
(Služby
porovnávania
online
cien)
(C‑605/21,
EU:C:2024:324,
bod 60).