Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
DEAN
SPIELMANN
prednesené
23. októbra
2025(1)
Vec C‑242/24 P
Európska komisia
proti
Spolkovej republike Nemecko
„ Odvolanie – Štátna
pomoc – Pomoc
poskytovaná
na
základe
určitých
ustanovení
nemeckého
zákona o kombinovanej
výrobe
tepla a elektrickej
energie – Vnútroštátna
právna
úprava
stanovujúca
povinnosť
prevádzkovateľom
distribučnej
siete
odoberať
elektrickú
energiu
od
výrobcov
elektrickej
energie z obnoviteľných
zdrojov
energie
za
cenu
zvýšenú o príplatok,
ktorý
môže
byť
doplnený
bonusom – Pojem
‚štátna
pomoc‘ – Opatrenia
poskytnuté
zo
štátnych
prostriedkov “
Úvod
1.        Európska
komisia
sa
svojím
odvolaním
domáha
zrušenia
rozsudku
Všeobecného
súdu
Európskej
únie z 24. januára
2024,
Nemecko/Komisia
(T‑409/21,
ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“,
EU:T:2024:34),
ktorým
Všeobecný
súd
zrušil
rozhodnutie
Komisie
C(2021) 3918
final z 3. júna
2021 o štátnej
pomoci
SA.56826
(2020/N) – Nemecko – Reforma
schémy
na
podporu
kogenerácie a štátnej
pomoci
SA.53308
(2019/N)
za
rok
2020 – Nemecko – Zmena
podpory
pre
existujúce
kogeneračné
zariadenia
na
teplo a elektrickú
energiu
[§ 13
Gesetz
zur
Neuregelung
des
Kraft‑Wärme‑Kopplungsgesetzes
(zákon o novelizácii
zákona o kombinovanej
výrobe
tepla a elektrickej
energie)] z 21. decembra
2015
(BGBl.
2015
I,
s. 2498,
ďalej
len
„KWKG z roku
2016“)]
(ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“), v ktorom
Komisia
konštatovala,
že
niektoré
opatrenia
(ďalej
len
„sporné
opatrenia“),
zamerané
na
podporu
výroby
elektrickej
energie v zariadeniach
na
kombinovanú
výrobu
tepla a elektrickej
energie
(combined
heat
and
power,
ďalej
len
„CHP“),
predstavujú
štátnu
pomoc.
2.        V prejednávanej
veci
má
Súdny
dvor
objasniť
výklad
podmienky
„štátnych
prostriedkov“,
stanovenej v článku 107
ods. 1 ZFEÚ.
Konkrétne
bude
mať
príležitosť
vyjadriť
sa k otázke,
či
dosah
rozsudku z 13. marca 2001,
PreussenElektra
(C‑379/98,
ďalej
len
„rozsudok
PreussenElektra“,
EU:C:2001:160),
ktorý
poskytuje
právne
kritérium
na
vylúčenie
použitia
štátnych
prostriedkov,
treba
vykladať
reštriktívnejšie,
ako
vyplýva z napadnutého
rozsudku.
Okolnosti predchádzajúce sporu, sporné rozhodnutie a napadnutý rozsudok
3.        Okolnosti
predchádzajúce
sporu
sú
uvedené v bodoch 2
až
26
napadnutého
rozsudku.
Možno
ich
zhrnúť
nasledujúcim
spôsobom.
Sporné opatrenia a ich financovanie
4.        V dňoch
28. januára
2019 a 23. septembra
2020
nemecké
orgány
oznámili
Komisii
súbor
opatrení
pozmeňujúcich
KWKG z roku
2016, z ktorých
niektoré
boli v decembri
2020
ďalej
pozmenené.
Všetky
tieto
opatrenia
zodpovedajú
právnym
predpisom o podpore
CHP
platným
od
1. januára
2021
(ďalej
len
„KWKG z roku
2020“),
ku
ktorým
sa
pripája
posledná
zmena
týkajúca
sa
obmedzenia
výšky
poplatku v prospech
výrobcov
vodíka,
ako
je
stanovené v § 27
KWKG z roku
2020.
5.        Cieľom
KWKG z roku
2020
je
najmä
zlepšiť
energetickú
účinnosť a ochranu
klímy a životného
prostredia
zvýšením
čistej
výroby
elektrickej
energie
pomocou
CHP
do
roku
2025.
6.        Na
tieto
účely
stanovuje
súbor
opatrení
na
podporu
(i)
výroby
elektrickej
energie v novovybudovaných,
modernizovaných a obnovených
vysokoúčinných
zariadeniach
CHP,
(ii)
energeticky
úsporných
sietí
diaľkového
vykurovania a chladenia,
(iii)
zásobníkov
tepla a chladu a (iv)
výroby
elektrickej
energie
existujúcimi
vysokoúčinnými
zariadeniami
CHP
na
plyn v odvetví
diaľkového
vykurovania
(ďalej
spoločne
len
„opatrenia
na
podporu
CHP“),
ako
aj
v)
opatrení
na
obmedzenie
výšky
poplatku v prospech
výrobcov
vodíka.
7.        Tieto
opatrenia
majú
buď
formu
príplatku,
ktorý
môže
byť
doplnený
bonusom,
ktorý
sa
pripočítava k príjmom z predaja
vyrobenej
elektrickej
energie
za
trhovú
cenu,
alebo v prípade
výroby
priemyselných
plynov, v ktorom
výroba
vodíka
predstavuje
väčšinu
celkovej
pridanej
hodnoty,
vo
forme
obmedzenia
výšky
poplatku,
ktorý
môžu
prevádzkovatelia
sietí
získať
späť
od
výrobcov
vodíka.
8.        Podpora
sa
poskytuje
buď
prostredníctvom
verejnej
obchodnej
súťaže
organizovanej
národným
regulačným
orgánom,
konkrétne
Bundesnetzagentur
(Spolková
agentúra
pre
reguláciu
sieťových
odvetví,
Nemecko,
ďalej
len
„BNetzA“),
alebo
priamo
na
základe
KWKG z roku
2020. V poslednom
uvedenom
prípade
sú
príjemcovia
automaticky
oprávnení
získať
túto
podporu,
ak
spĺňajú
kritériá
spôsobilosti,
čo
na
žiadosť
týchto
príjemcov
overuje
Bundesamt
für
Wirtschaft
und
Ausfuhrkontrolle
(Spolkový
úrad
pre
hospodárstvo a kontrolu
vývozov,
Nemecko,
ďalej
len
„BAFA“).
Ak
spĺňajú
všetky
kritériá,
BAFA
vydá
povolenie
potvrdzujúce
ich
spôsobilosť.
9.        V prejednávanej
veci
má
osobitný
význam
mechanizmus
financovania
sporných
opatrení,
ktorý
Všeobecný
súd
opisuje
ako
mechanizmus
pozostávajúci z dvoch
úrovní.
10.      V rámci
prvej
úrovne
je
dotknutý
prevádzkovateľ
distribučnej
siete
alebo
prenosovej
sústavy
zo
zákona
povinný
zaplatiť
prevádzkovateľom
zariadení
CHP,
zásobníkov a sietí
diaľkového
vykurovania a chladenia
(ďalej
len
„prevádzkovatelia
zariadení
CHP a iných
zariadení
spojených s CHP“
alebo
„príjemcovia
CHP“),
ktorí
sú
pripojení k jeho
sieti,
sumy
stanovené
KWKG z roku
2020 a títo
príjemcovia
sú
oprávnení
ich
prijímať
(ďalej
len
„tarifný príplatok KWKG“).
11.      S cieľom
zabezpečiť,
aby
každému
prevádzkovateľovi
sietí
mohla
byť
kompenzovaná
dodatočná
finančná
záťaž
vyplývajúca z jeho
povinností
podľa
KWKG z roku
2020,
tento
zákon
zaviedol
mechanizmus,
prostredníctvom
ktorého
je
toto
zaťaženie
spravodlivo
rozdelené
medzi
prevádzkovateľov
sietí
(distribúcia
alebo
prenos)
úmerne k spotrebe
odberateľov
pripojených k ich
sieti a následne
kompenzované
prostredníctvom
poplatku
KWKG z roku
2020.
12.      V prvom
rade
tak
prevádzkovatelia
prenosových
sústav
uhradia
prevádzkovateľom
distribučnej
siete
celkovú
sumu,
ktorú
títo
prevádzkovatelia
zaplatili
príjemcom
CHP. V druhom
rade
prevádzkovatelia
prenosových
sústav
vypočítajú
celkovú
výšku
platieb,
ktoré
zaplatili
prevádzkovateľom
distribučných
sietí a príjemcom
CHP.
Táto
celková
suma
sa
následne
vydelí
celkovou
spotrebou
elektrickej
energie.
Výsledok
predstavuje
priemerné
zaťaženie
elektrickej
energie
za
kilowatthodinu
(KWh)
pre
sporné
opatrenia
(ďalej
len
„poplatok
KWKG“).
Prevádzkovatelia
distribučných
sietí
sú
povinní
platiť
prevádzkovateľom
prenosových
sústav
poplatok
KWKG
za
každú
KWh
elektrickej
energie,
ktorú
distribuovali
koncovým
odberateľom.
13.      Výšku
poplatku
KWKG
každoročne
vypočítavajú
prevádzkovatelia
prenosových
sústav
podľa
metodiky
stanovenej v KWKG z roku
2020 a pod
kontrolou
BAFA a BNetzA.
Vyjadrená
je v jednotnej
cene
spotrebovanej
elektrickej
energie
za
KWh s výhradou
zníženej
sadzby,
ktorá
sa
vzťahuje
na
určité
kategórie
užívateľov.
14.      V rámci
druhej
úrovne
sú
prevádzkovatelia
sietí
oprávnení,
bez
toho,
aby
to
zákon
ukladal,
preniesť
poplatok
KWKG
pri
výpočte
sieťových
poplatkov,
ktoré
požadujú
od
svojich
odberateľov,
koncových
užívateľov
elektrickej
energie,
za
každú
KWh
elektrickej
energie
dodávanej v Nemecku
prostredníctvom
elektrickej
siete.
Odchylne
sú
prevádzkovatelia
prenosových
sústav
oprávnení
požadovať
nižší
poplatok
KWKG
pre
energeticky
náročných
odberateľov,
ako
sú
výrobcovia
vodíka.
15.      KWKG z roku
2020
stanovuje
ročnú
rozpočtovú
hranicu
vo
výške
1,8
miliardy
eur
pre
sporné
opatrenia, a teda
pre
celkový
poplatok
KWKG.
Sporné rozhodnutie
16.      Dňa
3. júna
2021
prijala
Komisia
sporné
rozhodnutie.
17.      Týmto
rozhodnutím
Komisia
kvalifikovala
sporné
opatrenia
ako
štátnu
pomoc v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
pričom
najmä
konštatovala,
že
boli
financované
zo
štátnych
prostriedkov.
Konkrétne v bodoch 220 a 221
sporného
rozhodnutia
Komisia
na
jednej
strane
dospela k záveru,
že
podporné
opatrenia
CHP
boli
financované
príjmami z povinného
príspevku
de
iure
uloženého
štátom,
spravovaného a prerozdeľovaného
podľa
ustanovení
právnych
predpisov.
Na
druhej
strane
sa
domnievala,
že
opatrenie
týkajúce
sa
obmedzenia
výšky
poplatku
KWKG v prospech
výrobcov
vodíka
predstavuje
vzdanie
sa
štátnych
prostriedkov.
18.      Komisia
však
konštatovala,
že
sporné
opatrenia
sú
zlučiteľné s vnútorným
trhom
podľa
článku 107
ods. 3 písm. c)
ZFEÚ,
takže
sa
rozhodla
nevzniesť
námietky.
Napadnutý rozsudok
19.      Spolková
republika
Nemecko
podala
na
Všeobecný
súd
žalobu o neplatnosť
sporného
rozhodnutia,
na
podporu
ktorej
uviedla
jediný
žalobný
dôvod
založený
na
nesprávnom
výklade a uplatnení
článku 107
ods. 1 ZFEÚ v rozsahu, v akom
Komisia
konštatovala,
že
podniky
dotknuté
spornými
opatreniami
boli
príjemcami
pomoci
poskytnutej
zo
štátnych
prostriedkov.
20.      V bode 36
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
pripomenul
judikatúru
vyplývajúcu z rozsudku z 12. januára
2023,
DOBELES
HES(2),
podľa
ktorej
za
štátne
prostriedky v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ
možno
považovať
na
jednej
strane
finančné
prostriedky
pochádzajúce z dane
alebo
iných
odvodov,
ktoré
sú
podľa
vnútroštátnej
právnej
úpravy
povinné a spravované a prerozdeľované v súlade s touto
právnou
úpravou
(prvé
kritérium), a na
druhej
strane
finančné
prostriedky,
ktoré
zostávajú
pod
stálou
verejnou
kontrolou, a teda k dispozícii
príslušným
vnútroštátnym
orgánom
(druhé
kritérium).
Tieto
dve
kritériá
predstavujú
alternatívne
kritériá
pojmu
„štátne
prostriedky“ v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.(3)
21.      Všeobecný
súd
najprv v bodoch 41
až
118
napadnutého
rozsudku
analyzoval,
či
boli
opatrenia
na
podporu
CHP
financované
zo
štátnych
prostriedkov, a následne v bodoch 119
až
126
tohto
rozsudku
skúmal,
či
to
tak
bolo v prípade
opatrenia
týkajúceho
sa
obmedzenia
výšky
poplatku
KWKG v prospech
výrobcov
vodíka.
22.      Pokiaľ
ide o opatrenia
na
podporu
CHP,
Všeobecný
súd v prvom
rade v bodoch 56
až
90
napadnutého
rozsudku
preskúmal,
či
poplatok
KWKG
alebo
tarifný príplatok KWKG
predstavujú
daň
alebo
iný
povinný
odvod v zmysle
prvého
kritéria. V druhom
rade v bodoch 91
až
100
tohto
rozsudku
overil,
či
sumy
tohto
poplatku
alebo
tohto tarifného príplatku
zostali
pod
stálou
verejnou
kontrolou
prostriedkov v zmysle
druhého
kritéria.
Po
tretie v bodoch 101
až
117
uvedeného
rozsudku
zamietol
tvrdenia
Komisie
týkajúce
sa
uplatnenia
judikatúry
vyplývajúcej z rozsudku
PreussenElektra v prejednávanej
veci.
23.      Pokiaľ
ide o prvé
kritérium,
Všeobecný
súd v bode 67
napadnutého
rozsudku
najskôr
konštatoval,
že
povinné
platby
zo
strany
prevádzkovateľov
sietí
príjemcom
CHP,
ku
ktorým
došlo
na
„prvej
úrovni“
dodávateľského
reťazca,
sa
týkali
výlučne
použitia
finančných
prostriedkov v súlade
so
zákonom,
keďže
títo
prevádzkovatelia
sú
zo
zákona
povinní
poskytovať
finančnú
podporu
príjemcom
CHP.
Neposkytli
však
žiadne
informácie o pôvode
finančných
prostriedkov
použitých
prevádzkovateľmi
sietí.
Podľa
Všeobecného
súdu
by
konštatovanie,
že
tieto
platby
predstavujú
daň
alebo
iný
povinný
odvod v zmysle
relevantnej
judikatúry,
viedlo k záveru,
že
financovanie
opatrení
na
podporu
CHP
splýva s poskytnutím
finančných
prostriedkov
príjemcom.
24.      Ďalej v bodoch 68
až
71
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
odlíšil
situáciu v prejednávanej
veci, v ktorej
prevádzkovatelia
sietí
nemajú
žiadnu
zákonnú
povinnosť
preniesť
poplatok
KWKG
na
svojich
odberateľov
na
druhej
úrovni
dodávateľského
reťazca,
od
situácie
skúmanej v judikatúre,
na
ktorú
sa
odvoláva
Komisia
na
podporu
svojho
rozhodnutia.(4)
25.      Okrem
toho v bodoch 71 a 72
uvedeného
rozsudku
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
Komisia
nevysvetlila,
kedy a kto
spravuje
finančné
prostriedky.
26.      Napokon
Všeobecný
súd v bodoch 73
až
77
toho
istého
rozsudku
spresnil,
že
nemožno
tvrdiť,
že
štát
si
privlastňuje
prostriedky
prevádzkovateľov
sietí,
pretože
títo
poslední
uvedení
nie
sú
nevyhnutne
konečnými
dlžníkmi
znášajúcimi
finančnú
záťaž
spôsobenú
opatreniami
na
podporu
CHP.
Možnosť
prevádzkovateľov
sietí
preniesť
finančnú
záťaž
týchto
opatrení
na
svojich
odberateľov
totiž
stačila
na
to,
aby
títo
prevádzkovatelia
neboli
konečnými
dlžníkmi
tohto
zaťaženia.
27.      Vzhľadom
na
druhé
kritérium,
teda
kontrolu
štátu
nad
predmetnými
prostriedkami,
Všeobecný
súd v bode 93
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
Komisia
ho v spornom
rozhodnutí
jasne a výslovne
nepreskúmala,
keďže
obe
predmetné
kritériá
sú
alternatívne.
28.      V každom
prípade
Všeobecný
súd v bodoch 98
až
100
tohto
rozsudku
rozhodol,
že
toto
druhé
kritérium
nebolo v prejednávanej
veci
splnené.
Okolnosť,
že
použité
finančné
prostriedky
boli
zákonom
určené
výlučne
na
plnenie
určitých
úloh,
totiž
skôr
preukazuje,
že v prípade
neexistencie
akejkoľvek
inej
skutočnosti
svedčiacej o opaku
štát
práve
nemôže
disponovať s týmito
prostriedkami,
to
znamená,
že
štát
nemôže
rozhodnúť o inom
určení,
než
je
účel
stanovený
zákonom.
29.      Pokiaľ
ide o judikatúru
vyplývajúcu z rozsudku
PreussenElektra,
Všeobecný
súd v bodoch 101
až
117
napadnutého
rozsudku
rozhodol,
že
Komisia
sa
nesprávne
domnievala,
že
táto
judikatúra
nie
je v prejednávanej
veci
uplatniteľná z dôvodu,
že
opatrenia
na
podporu
CHP
nepredstavujú
„jednoduchú
reguláciu
cien“ v zmysle
tohto
rozsudku.
Na
tento
účel
mala
totiž
Komisia
bez
ohľadu
na
to,
či
opatrenia
na
podporu
CHP
predstavovali
alebo
nepredstavovali
opatrenie
„jednoduchej
regulácie
cien“,
preukázať,
že
výhodu v prospech
príjemcov
CHP
neposkytli
prevádzkovatelia
sietí,
ktorí
sú
súkromnými
subjektmi z vlastných
finančných
prostriedkov,
ale
že
boli
poverení
štátom
spravovať
štátne
prostriedky.
30.      Keďže
podľa Všeobecného
súdu
opatrenia
na
podporu
CHP
neboli
financované
zo
štátnych
prostriedkov, v bodoch 119
až
126
napadnutého
rozsudku
dospel k záveru,
že
obmedzenie
výšky
poplatku
KWKG v prospech
výrobcov
vodíka
nemôže
predstavovať
vzdanie
sa
štátnych
prostriedkov.
31.      Na
základe
tohto
odôvodnenia
Všeobecný
súd
vyhovel
jedinému
žalobnému
dôvodu
Spolkovej
republiky
Nemecko a zrušil
sporné
rozhodnutie.
Konanie a návrhy účastníkov konania na Súdnom dvore
32.      Dňa
3. apríla
2024
Komisia
podala
odvolanie
proti
napadnutému
rozsudku.
Komisia
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
zrušil
napadnutý
rozsudok a zamietol
žalobu v prvostupňovom
konaní
ako
nedôvodnú.
33.      Subsidiárne
navrhuje,
aby
Súdny
dvor,
pokiaľ
ide o opatrenia
uvedené v odôvodnení
198 písm. a)
až
d)
sporného
rozhodnutia,
konkrétne
opatrenia
na
podporu
CHP,
zrušil
napadnutý
rozsudok a zamietol
žalobu v prvostupňovom
konaní
ako
nedôvodnú.
34.      V každom
prípade
Komisia
navrhuje
uložiť
Spolkovej
republike
Nemecko
povinnosť
nahradiť
trovy v prvostupňovom a odvolacom
konaní.
35.      Spolková
republika
Nemecko
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
odvolanie
zamietol,
potvrdil
napadnutý
rozsudok a uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
36.      Prednesy
účastníkov
konania
boli
vypočuté
na
pojednávaní
11. júna
2025.
O odvolaní
37.      Na
podporu
svojho
odvolania,
ktoré
sa
týka
len
opatrení
na
podporu
CHP,
Komisia
uvádza
jediný
odvolací
dôvod
založený
na
nesprávnom
právnom
posúdení
pri
výklade
kritéria
„štátnych
prostriedkov“
podľa
článku 107
ods. 1 ZFEÚ a pri
právnej
kvalifikácii
skutkového
stavu.
Tento
odvolací
dôvod
sa
skladá z dvoch
častí.
Skôr
než
ich
preskúmam,
však
považujem
za
potrebné
uviesť
niekoľko
úvodných
poznámok k relevantnému
právnemu
rámcu.
Úvodné pripomienky
38.      Treba
pripomenúť,
že
kvalifikácia
štátnej
pomoci
predpokladá
splnenie
štyroch
podmienok,
medzi
ktoré
patrí
existencia
zásahu
zo
strany
štátu
alebo
zo
štátnych
prostriedkov.
Už
dávno
je
ustálené,
že
takáto
podmienka
je
splnená,
ak
je
jednak
opatrenie
poskytnuté
priamo
alebo
nepriamo z týchto
prostriedkov a jednak
je
pripísateľné
dotknutému
členskému
štátu.(5)
39.      Pokiaľ
ide o podmienku
týkajúcu
sa
pripísateľnosti,
táto
vyžaduje
preskúmať,
či
sa
orgány
verejnej
moci
podieľali
na
prijatí
predmetného
opatrenia.
Je
nesporné,
že
každé
opatrenie
zavedené
legislatívnou
cestou
je z tohto
dôvodu
pripísateľné
dotknutému
členskému
štátu.(6)
40.      Pokiaľ
ide o podmienku,
že
výhoda
musí
byť
poskytnutá
zo
štátnych
prostriedkov,
ktorá
je
predmetom
jediného
odvolacieho
dôvodu
uvedeného
Komisiou,
Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
že
splnenie
tejto
podmienky
si
vyžaduje
osobitnú
finančnú
záťaž
pre
štátny
rozpočet.(7) Následne
uviedol,
že
takáto
finančná
záťaž
existuje
nielen v prípade
pozitívneho
prevodu
verejných
prostriedkov,
ale
aj v prípade
vzdania
sa
príjmov,
ktoré
by
za
normálnych
okolností
boli
vyplatené
štátu,(8) a že
nie
je
potrebné,
aby
táto
záťaž
bola
preukázaná,
keďže
stačí,
ak
vznikne
konkrétne
riziko
jej
realizácie v budúcnosti.(9)
41.      Súdny
dvor
napokon
doplnil
„dematerializáciu“
prevodu
štátnych
prostriedkov
vyplývajúcu z tejto
judikatúry
tým,
že
rozhodol,
že
pojem
„štátne
prostriedky“
zahŕňa
všetky
peňažné
prostriedky,
ktoré
môžu
orgány
verejnej
moci
skutočne
použiť
na
podporu
podnikov
bez
ohľadu
na
to,
či
tieto
prostriedky
trvalo
patria
alebo
nepatria
do
majetku
štátu.
Podľa
Súdneho
dvora,
aj
keď
sumy
poskytnuté
prostredníctvom
opatrenia
finančnej
podpory
nie
sú
trvalým
spôsobom
vo
vlastníctve
štátnej
pokladnice,
tieto
sumy
môžu
tiež
predstavovať
štátne
prostriedky,
ak
zostávajú
nepretržite
pod
verejnou
kontrolou, a sú
teda k dispozícii
príslušným
vnútroštátnym
orgánom.(10)
42.      Obmedzenie
kritéria
verejnej
kontroly
bolo
následne
stanovené v rozsudku
PreussenElektra.
Otázky
položené
Súdnemu
dvoru
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
tento
rozsudok,
sa
týkali § 4
ods. 2 a 3
nemeckého
zákona o dodávke
prúdu
vyrobeného z obnoviteľných
zdrojov
energie
do
verejnej
siete.
Podľa
tohto
ustanovenia
boli
dodávatelia
elektrickej
energie
povinní
nakupovať
elektrickú
energiu
vyrobenú v ich
zásobovacej
oblasti z obnoviteľných
zdrojov
energie
za
minimálne
ceny
založené
na
priemerných
príjmoch
za
KWh z dodávok
elektrickej
energie
všetkým
koncovým
odberateľom
zo
strany
dodávateľov
elektrickej
energie.
43.      Na
otázku,
či
boli
týmto
spôsobom
použité
štátne
prostriedky,
Súdny
dvor
odpovedal
záporne.
Najprv
objasnil,
že
rozlíšenie
uvedené v článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
medzi
„pomocou
poskytovanou
štátmi“ a pomocou
poskytovanou
„zo
štátnych
prostriedkov“
má
za
cieľ
iba
začleniť
do
pojmu
„štátna
pomoc“
výhody
priamo
poskytované
štátom,
ako
aj
výhody
poskytované
prostredníctvom
verejných
alebo
súkromných
inštitúcií,
ktoré
tento
štát
určil
alebo
založil.(11) Na
základe
tohto
zistenia
dospel k záveru,
že
povinnosť
súkromných
dodávateľov
elektrickej
energie
kupovať
za
minimálne
ceny
elektrickú
energiu
vyrobenú z obnoviteľných
zdrojov
energie
nespôsobuje
žiadny
priamy
alebo
nepriamy
presun
štátnych
prostriedkov
na
podniky
vyrábajúce
tento
typ
elektrickej
energie.(12)
44.      Právne
kritérium
vyplývajúce z tohto
rozsudku
tak
predstavuje
deliacu
čiaru
medzi
vnútroštátnymi
opatreniami,
ktoré
majú
čisto
regulačnú
povahu, a opatreniami
pomoci,
pričom
iba
tieto
posledné
uvedené
opatrenia
zahŕňajú
použitie
štátnych
prostriedkov.
45.      Len
nedávno
bol
Súdny
dvor
požiadaný,
aby
preskúmal
podmienku
„štátnych
prostriedkov“ v sérii
vecí
týkajúcich
sa
vnútroštátnych
systémov
na
podporu
výroby
elektrickej
energie,
najmä
elektrickej
energie z obnoviteľných
zdrojov
energie,
financovaných
prostredníctvom
tarifných
príplatkov
uložených
štátom
odberateľom
elektrickej
energie.
Pokiaľ
ide o podmienku
týkajúcu
sa
toho,
aby
bola
výhoda
poskytnutá
zo
štátnych
prostriedkov,
Súdny
dvor
uplatnil
kritérium,
podľa
ktorého
sa
prostriedky
súkromného
pôvodu
musia
kvalifikovať
ako
štátne
prostriedky,
ak
pochádzajú z povinných
príspevkov
uložených
právnou
úpravou
dotknutého
členského
štátu a ak
sú
spravované a rozdeľované v súlade s touto
právnou
úpravou.(13)
46.      V rozsudku
DOBELES
HES Súdny dvor uviedol, že posledné uvedené kritérium a kritérium verejnej kontroly predstavujú dve alternatívne kritériá pojmu „štátne prostriedky“(14).
O prvej časti jediného odvolacieho dôvodu
Zhrnutie argumentácií účastníkov konania
47.      V prvej
časti
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
konštatoval,
že
finančná
záťaž
vyplývajúca z opatrení
na
podporu
CHP,
ktorú
znášajú
prevádzkovatelia
distribučných
sietí,
nepredstavuje
daň
alebo
iný
povinný
odvod v zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora, a teda
že v prejednávanej
veci
neboli
použité
štátne
prostriedky.
48.      Domnieva
sa,
že
záver
Všeobecného
súdu
sa
zakladá
na
troch
konštatovaniach, z ktorých
všetky
tri
sú
založené
na
nesprávnom
právnom
posúdení.
49.      V prvom
rade
Komisia
uvádza,
že
Všeobecný
súd v bodoch 65
až
70 a 89
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
na
preukázanie
existencie
štátnych
prostriedkov
je
potrebné
vyhnúť
sa
akejkoľvek
zámene
medzi
použitím a pôvodom
finančných
prostriedkov.
Je
teda
potrebné
odlíšiť
osobu
povinnú
platiť
poplatok,
od
osoby,
ktorá
poplatok
vybrala a vyplatila
ho
ako
pomoc
tretej
osobe.
Ak
sa
tieto
dve
osoby
zhodujú,
tak
ako v prejednávanej
veci,
pričom
každý
prevádzkovateľ
distribučnej
siete
je
osobou
povinnou
platiť
poplatok
KWKG a zodpovedný
za
platbu
tarifného príplatku KWKG
príjemcom
CHP,
žiadne
štátne
prostriedky
neexistujú.
Naopak,
Komisia
zastáva
názor,
že
nič v článku 107
ods. 1 ZFEÚ
ani v judikatúre
uvedenej
Všeobecným
súdom
neumožňuje
vyžadovať
existenciu
trojstranného
vzťahu
medzi
osobou
povinnou
platiť
poplatok,
osobou
zodpovednou
za
poskytnutie
pomoci a jej
príjemcom.
50.      Ďalej
podľa
Komisie
Všeobecný
súd v bodoch 71,
72 a 88
napadnutého
rozsudku
vytkol
tejto
inštitúcii,
že
nepreukázala,
že
finančné
prostriedky
získané z tarifného príplatku
KWKG
boli
vyberané a spravované v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou.
Všeobecný
súd
považoval tento výber a spravovanie za podmienku,
ktorá
dopĺňa
podmienku
týkajúcu
sa
existencie
povinného
odvodu.
Komisia
sa
naopak
domnieva,
že
podľa
judikatúry
nie
je
potrebné,
aby
boli
splnené
ďalšie
podmienky,
ako
je
správa a rozdeľovanie
finančných
prostriedkov v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou,
keďže
samotná
povaha
poplatku
postačuje
na
preukázanie
existencie
štátnych
prostriedkov.
51.      Subsidiárne
Komisia
dodáva,
že
tieto
prvé
dve
konštatovania
Všeobecného
súdu
sú v každom
prípade
založené
na
inom
nesprávnom
posúdení v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
nesprávne
rozhodol,
že
mechanizmus
rozdelenia
finančnej
záťaže
medzi
prevádzkovateľov
sietí
nemožno
považovať
za
„správu
finančných
prostriedkov“ z dôvodu,
že
tento
mechanizmus
zavádza
len
kompenzáciu
záťaže
medzi
prevádzkovateľmi
sietí.
52.      Komisia
sa
napokon
domnieva,
že
Všeobecný
súd v bodoch 73
až
76
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
Komisia
nepreukázala,
že
prevádzkovatelia
distribučnej
siete
skutočne
podliehali
povinnému
poplatku,
keďže
títo
prevádzkovatelia
mali
možnosť
preniesť
poplatok
na
svojich
odberateľov. V tejto
súvislosti
Komisia
tvrdí,
že v súlade s judikatúrou
je
samotná
možnosť
preniesť
dodatočné
náklady
na
tretie
osoby
irelevantná
na
účely
konštatovania
existencie
štátnych
prostriedkov.
53.      Spolková
republika
Nemecko
odmieta
všetky
tieto
tvrdenia.
Posúdenie
54.      V záujme
prehľadnosti
mojej
analýzy
sa
moje
posúdenie
zameria
na
výhrady
Komisie
týkajúce
sa
rôznych
konštatovaní
Všeobecného
súdu,
na
základe
ktorých
dospel v napadnutom
rozsudku k záveru,
že
sporné
rozhodnutie
treba
zrušiť.
–       O výhrade prvého konštatovania Všeobecného súdu
55.      Pokiaľ
ide o prvé z týchto
konštatovaní,
treba
opäť
pripomenúť
predpoklad
odôvodnenia,
ktoré
Všeobecný
súd
rozvinul v tejto
časti
napadnutého
rozsudku.
56.      Všeobecný
súd
po
tom,
čo
poznamenal,
že
existencia
dane
alebo
iného
povinného
odvodu
podľa
zákona
umožňuje
konštatovať,
že
na
financovanie
takto
poskytnutej
výhody
boli
použité
štátne
prostriedky,
potvrdil,
že
povinné
platby
prevádzkovateľov
sietí
prevádzkovateľom
zariadení
CHP a iných
zariadení
súvisiacich s CHP,
ku
ktorým
dochádza
na
„prvej
úrovni“
dodávateľského
reťazca,
neposkytujú
„žiadne
informácie“ o pôvode
finančných
prostriedkov,
ktoré
prevádzkovatelia
sietí
používajú
na
účely
poskytovania
finančnej
podpory
príjemcom.
Podľa
názoru
Všeobecného
súdu
záver,
že
predmetné
platby
predstavujú
daň
alebo
iný
povinný
odvod,
znamená,
že
financovanie
opatrení
na
podporu
CHP
splýva s poskytnutím
finančných
prostriedkov
príjemcom.(15)
57.      Podľa
názoru
Všeobecného
súdu
judikatúra
týkajúca
sa
opatrení
štátnej
pomoci
na
podporu
výroby
elektrickej
energie,
najmä
výroby
elektrickej
energie z obnoviteľných
zdrojov
energie,
potvrdzuje
toto
konštatovanie. V relevantných
rozsudkoch
totiž
finančné
prostriedky
pochádzali z povinných
poplatkov
za
elektrickú
energiu
uložených
odberateľom
elektrickej
energie,
čo
preukazuje
financovanie
opatrení
štátom.
Naopak,
skutočnosť,
že
prevádzkovatelia
sietí
sú
povinní
vyplácať
sumy
príjemcom,
umožňuje
len
konštatovať,
že
finančné
prostriedky
boli
použité v súlade
so
zákonom.(16)
58.      Proti
tejto
analýze
Všeobecného
súdu
podľa
môjho
názoru
nemožno
nič
namietať.
59.      Treba
totiž
uviesť,
že
táto
judikatúra
je
založená
na
výklade
rozsudku
PreussenElektra,
podľa
ktorého
štátne
prostriedky v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ
nie
sú
použité,
ak
je
finančná
podpora
poskytnutá
určeným
podnikom
zo
strany
verejnej
moci
výlučne z poplatkov
uložených
súkromným
prevádzkovateľom a príjemcom
vyplácaná
priamo
týmito
prevádzkovateľmi. Z toho
vyplýva,
že
„prvá
úroveň“
dodávateľského
reťazca
spočívajúca v zákonnej
povinnosti
prevádzkovateľov
siete
nakupovať
za
cenu
zvýšenú o príplatok,
ktorý
môže
byť
doplnený
bonusom,
nemôže
sama
osebe
znamenať
použitie
štátnych
prostriedkov.
60.      Potreba
existencie
trojstranného
vzťahu
medzi
osobou
povinnou
platiť
poplatok,
subjektom
povereným
poskytovaním
finančnej
podpory a príjemcom
tejto
podpory
možno
vysvetliť
tým,
že
judikatúra
podmieňuje
štátny
pôvod
použitých
prostriedkov
existenciou
povinného
poplatku
na
„druhej
úrovni“
dodávateľského
reťazca.
61.      Rozsudky
Essent,
FVE
Holýšov a DOBELES
HES,
ktoré
Komisia
cituje
na
podporu
svojho
tvrdenia, v skutočnosti
umožňujú
potvrdiť,
že
závery
Všeobecného
súdu v tejto
súvislosti
sú
dôvodné.
62.      Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Essent,
bol
predmetný
tarifný
príplatok
platený
spotrebiteľmi
prevádzkovateľom
prenosovej
sústavy,
vyberaný
spoločnosťou
určenou
na
tento
účel
zákonom a prevedený
na
štyri
vnútroštátne
podniky
vyrábajúce
elektrickú
energiu
ako
kompenzáciu
nákladov,
ktoré
znášali
tie
isté
podniky
pred
liberalizáciou
trhu.
63.      Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
konštatoval,
že
sporný
tarifný
príplatok
predstavuje
jednostranný
poplatok
uložený
zákonom
spotrebiteľom,
ktorí
sú
povinní
ho
zaplatiť.
Tento
tarifný
príplatok
bol
teda
daňou v zmysle
článkov 30 a 110 ZFEÚ, a teda
pochádzal
zo
štátnych
prostriedkov v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.(17)
64.      Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
FVE
Holýšov,
išlo o opatrenia v prospech
výrobcov
elektrickej
energie
vyrobenej z obnoviteľných
zdrojov
energie
vo
forme
minimálnej
kúpnej
ceny
alebo
príplatku
zvýšeného o trhovú
cenu
zaplatenej
prevádzkovateľmi
elektrickej
siete.
Tieto
opatrenia
boli
financované z osobitného
odvodu
vo
forme
príplatku,
ktorý
týmto
prevádzkovateľom
platili
koncoví
spotrebitelia.
65.      Vo
svojom
rozsudku
vydanom v odvolacom
konaní, v reakcii
na
tvrdenie
predložené
navrhovateľkami,
Súdny
dvor
konštatoval,
že
skutočnosť,
že
prostriedky
pochádzajú z povinného
poplatku,
stačí
na
to,
aby
boli
charakterizované
ako
štátne
prostriedky.(18) Z jednoduchého
výkladu
bodov
rozsudku
Všeobecného
súdu,
na
ktoré
sa
odvolávajú
tieto
navrhovateľky,(19) však
vyplýva,
že
Súdny
dvor
týmto
zamietol
ich
výhradu
týkajúcu
sa
kvalifikácie
uvedeného
osobitného
odvodu
parafiškálnej
dane.
66.      Z týchto
rozsudkov
vyvodzujem,
že
každý
povinný
odvod
na
„druhej
úrovni“
dodávateľského
reťazca,
ktorý
slúži
na
kompenzáciu
dodatočných
nákladov
vyplývajúcich
zo
zákonnej
povinnosti
prevádzkovateľov
sietí a prenosových
sústav
elektrickej
energie
nakupovať
elektrickú
energiu
za
určitú
cenu
na
„prvej
úrovni“
dodávateľského
reťazca,
je
nevyhnutný
na
konštatovanie
existencie
dane
alebo
povinného
príspevku
spĺňajúceho
podmienku
„štátnych
prostriedkov“.
Naopak,
takáto
zákonná
povinnosť
zahŕňa
použitie
štátnych
prostriedkov
len
vtedy,
ak
je
kombinovaná s uvedeným
povinným
odvodom.
Tento
výklad
potvrdzuje
aj
súhrnný
rozsudok
vo
veci
DOBELES
HES,
ktorý
sa
týka
dvojúrovňového
systému
financovania
podobného
schéme o akú
ide v prejednávanej
veci.(20)
67.      Inými
slovami,
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Komisia
vo
svojom
odvolaní,
vo
veciach,
ktoré
patria
pod
túto
líniu
judikatúry,
„druhá
úroveň“
nespadá
len
do
skutkového
rámca,
ale
predstavuje
rozhodujúci
prvok v právnom
posúdení
Súdneho
dvora.
68.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
nemožno
podľa
môjho
názoru
tvrdiť,
že
prvé
konštatovanie
vyplývajúce z bodov 65
až
70
napadnutého
rozsudku
je
založené
na
nesprávnom
právnom
posúdení.
–       O výhrade týkajúcej sa druhého konštatovania Všeobecného súdu
69.      Pokiaľ
ide o druhé
konštatovanie
Všeobecného
súdu,
treba
pripomenúť,
že
Komisia
mu
vytýka,
že
predpokladal,
že
tarifný príplatok KWKG
musí
byť
nielen
povinným
odvodom,
ale
musí
byť
aj
spravovaný v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou.(21)
70.      Komisia
totiž
nesúhlasí s výkladom
bodu 35
rozsudku
DOBELES
HES, ktorý podal Všeobecný súd, podľa ktorého „finančné prostriedky sa teda musia považovať za ‚štátne prostriedky‘…, ak pochádzajú z povinných príspevkov uložených právnou úpravou dotknutého členského štátu a ak sú spravované a rozdeľované v súlade s touto právnou úpravou“. Podľa názoru Komisie treba tento bod a judikatúru, na ktorú odkazuje, chápať v tom zmysle, že samotná povaha dane alebo povinného odvodu postačuje na preukázanie existencie štátnych prostriedkov v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Toto tvrdenie Komisie je založené na dvoch hlavných dôvodoch.
71.      Po
prvé výklad, ktorý navrhuje, je v súlade s judikatúrou nasledujúcou po rozsudku Essent, najmä s bodom 46 rozsudku FVE
Holýšov.
72.      S
tým nesúhlasím.
73.      Cieľom
bodu 46 rozsudku FVE
Holýšov, už citovaného v bode 65 vyššie, je totiž jasne objasniť význam bodov 65 až 72 rozsudku EEG
2012, v ktorých Súdny dvor skúmal otázku,
či
sumy
získané
platbou,
ktorú
boli
prevádzkovatelia
prenosovej
sústavy
elektrickej
energie
oprávnení
požadovať
od
dodávateľov
elektrickej
energie,
predstavujú
štátne
prostriedky
porovnateľné s daňou.
Odpoveď
Súdneho
dvora
bola
záporná z dôvodu,
že
predmetná
právna
úprava
neukladala
dodávateľom
povinnosť
preniesť
takto
zaplatené
sumy
na
koncových
odberateľov.(22)
74.      V
bode 46 rozsudku FVE
Holýšov Súdny dvor uviedol, že skutočnosť, že prostriedky pochádzajú z odvodu, ktorý zahŕňa povinné prenesenie nákladov, stačí na to, aby sa považovali za štátne prostriedky. To už bolo uvedené vyššie. Treba dodať, že Súdny
dvor
týmto
zamietol
výklad,
ktorý v tejto
veci
uviedli
navrhovateľky,
podľa
ktorého
povinnosť
platby
jednostranne
uložená
štátom v spojení s príslušným
znížením
štátneho
rozpočtu
znamená
použitie
štátnych
prostriedkov,(23) v prípade
neexistencie
povinného
prenesenia
na
ďalšie
články
dodávateľského
reťazca.
75.      Odmietnutie
tohto
výkladu
bolo
potvrdené v rozsudku
WEPA
Hygieneprodukte a i./Komisia(24).
Vo veci, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, navrhovateľky
tvrdili,
že
Všeobecný
súd
mal
uplatniť
pojem
„daň“ v zmysle
jednostranne a aktom
orgánu
verejnej
moci
uloženú
platobnú
povinnosť,
ako
aj
kritérium
týkajúce
sa
existencie
dostatočne
priamej
súvislosti
medzi
štátnym
rozpočtom a dotknutou
prirážkou. V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
okrem
iného
konštatoval,
že
judikatúra
týkajúca
sa
daní
alebo
povinných
príspevkov
zaťažujúcich
spotrebiteľov
alebo
koncových
odberateľov
„takýto
pojem
ani
takéto
kritérium
nezahŕňa“(25).
76.      Stručne
povedané,
nemožno
tvrdiť,
že
povinné
platby
prevádzkovateľmi
siete
podnikom
vyrábajúcim
elektrickú
energiu
vyrobenú z obnoviteľných
zdrojov
energie,
ku
ktorým
dochádza
na
„prvej
úrovni“,
predstavujú
použitie
štátnych
prostriedkov
len z toho
dôvodu,
že
boli
jednostranne
uložené
zákonom.
Práve
naopak,
štátna
povaha
prostriedkov
môže
byť
stanovená
len
na
základe
existencie
povinného
prenesenia
sumy
zodpovedajúcej
týmto
platbám
na
koncových
odberateľov
na
„druhej
úrovni“.
77.      Po
identifikácii
tohto
povinného
odvodu, z logiky
verejnej
kontroly,
ktorá
je
základom
tejto
judikatúry,
vyplýva,
že
je
potrebné
overiť,
či
sa
takto
vybraté
sumy
použijú
na
účely
poskytnutia
výhody
príjemcom v súlade s právnou
úpravou.
78.      Z toho
vyplýva,
že
ak
dotknutá
vnútroštátna
právna
úprava
zahŕňa
„prvú
úroveň“,
ako
je
to v prejednávanej
veci,
podmienka
týkajúca
sa
správy a rozdelenia
finančných
prostriedkov
získaných z povinného
príspevku v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou
je
nevyhnutná
na
to,
aby
tieto
prostriedky
mohli
byť
kvalifikované
ako
„štátne
prostriedky“ v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.
79.      V druhom
rade
Komisia
tvrdí,
že v rozsudku
Essent,
na
ktorý
odkazuje
bod 34
rozsudku
DOBELES
HES,
Súdny
dvor v plnom
rozsahu a bez
ďalšej
kvalifikácie
prevzal
pojem
„daň“
alebo
„zdanenie“ v zmysle
súčasných
článkov 30
(dane s rovnakým
účinkom
ako
clo) a 110
(diskriminačné
vnútroštátne
zdanenie)
ZFEÚ,
aby
dospel k záveru,
že
predmetný
tarifný
príplatok
sa
podobá
dani, a teda
pochádza
zo
štátnych
prostriedkov.
Komisia
poznamenáva,
že
tento
pojem
vyžaduje
len
to,
aby
„peňažná
záťaž
bola
uložená
prevádzkovateľovi
na
základe
jednostranného
aktu
orgánu
verejnej
moci“(26).
80.      Toto
tvrdenie
nemôže
vyvrátiť
záver,
ku
ktorému
som
dospel v bode 78
vyššie.
81.      Treba
totiž
uviesť,
že v rozsudku
Essent,
ktorý
predchádzal
uplatneniu
kritéria
týkajúceho
sa
existencie
dane
alebo
povinného
príspevku v tejto
oblasti(27),
body,
ktoré
nasledujú
po
úvahe
pripomenutej
Komisiou,
odhaľujú
potrebu
správy a rozdelenia
finančných
prostriedkov v súlade
so
štátnou
právnou
úpravou. Z týchto
bodov
totiž
vyplýva,
že v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou
bola
predmetná
daň
platená
prevádzkovateľovi
siete a následne
prevedená
na
spoločnosť
určenú
zákonom,
ktorá
nemala
žiadnu
možnosť
použiť
uvedené
prostriedky
na
iné
účely,
než
sú
účely
použitia
stanovené
touto
právnou
úpravou.(28)
82.      Z rozsudku
Essent
teda
nemožno
vyvodiť,
že
štátna
povaha
prostriedkov
závisí
výlučne
od
výkonu
verejnej
moci
spojeným s uložením
povinnosti
platby,
bez
ohľadu
na
správu a rozdelenie
prostriedkov
vyplývajúcich z tejto
povinnosti v súlade s právnou
úpravou
dotknutého
členského
štátu.
83.      V každom
prípade
si
nemyslím,
že
skutočnosť,
že
články 30 a 110 ZFEÚ
na
jednej
strane a článok 107 ZFEÚ
na
druhej
strane
sa v prejednávanej
veci
týkajú
daňového
opatrenia
štátu,
ktoré
narúša
vnútorný
trh,
môže
odôvodniť
jednotný
výklad
pojmu
„daň“. V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
prvé
dve
ustanovenia
majú v porovnaní s posledným
uvedeným
ustanovením
iný
cieľ.
Zatiaľ
čo
cieľom
článkov 30 a 110 ZFEÚ
je
totiž
zachovanie
voľného
pohybu
tovaru a hospodárskej
súťaže
medzi
domácimi a dovážanými
výrobkami,
cieľom
článku 107 ZFEÚ
je
všeobecnejšie
chrániť
hospodársku
súťaž
medzi
podnikmi
prostredníctvom
zákazu
akejkoľvek
pomoci
poskytnutej
členským
štátom,
ktorá
zodpovedá
podmienkam,
ktoré
sú v ňom
uvedené.
84.      Okrem
toho
Komisia
tvrdí,
že
podmienku
týkajúcu
sa
správy a rozdelenia
dotknutých
prostriedkov v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou
nemožno
analyzovať
ako
samostatnú
podmienku,
keďže
znamená,
že
iniciatíva
zaviesť
povinný
odvod
musí
patriť
štátu, a nie
dvom
súkromnoprávnym
združeniam. V tejto
súvislosti
odkazuje
na
rozsudky
Pearle a i. a Doux
Élevage
et
Coopérative
agricole
UKL‑ARREE(29).
85.      Je
pravda,
že v rozsudkoch
vydaných v týchto
dvoch
veciach
Súdny
dvor
konštatoval,
že
povinnosť
platby,
ktorá
sa
stala
záväznou
pre
platiteľa v dôsledku
zásahu
štátu,
neznamená
použitie
štátnych
prostriedkov z dôvodu,
že
táto
povinnosť
nebola
zavedená
štátom.
86.      Výklad
navrhovaný
Komisiou
však
vedie k zámene
podmienky,
podľa
ktorej
sa
má
výhoda
poskytnúť
„zo
štátnych
prostriedkov“, s podmienkou
pripísateľnosti
štátu.
Domnievam
sa
teda,
že
podmienka
týkajúca
sa
správy a rozdelenia
finančných
prostriedkov v súlade
so
vnútroštátnou
právnou
úpravou
vyžaduje
overiť
nielen
to,
či
táto
právna
úprava
vopred
stanovuje
podmienky
poskytnutia
finančnej
podpory,
ale
aj
to,
či
tie
isté
podmienky
vylučujú
akúkoľvek
možnosť,
že
by
dotknuté
finančné
prostriedky
boli
použité
na
iné
účely,
než
je
stanovené v uvedenej
právnej
úprave.
87.      Z toho
vyplýva,
že
Komisia
nesprávne
tvrdila,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
po
prvé
konštatoval,
že
podmienka
týkajúca
sa
správy a rozdelenia
finančných
prostriedkov v súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou
predstavuje
nevyhnutnú
podmienku
na
použitie
štátnych
prostriedkov, a po
druhé,
že
iniciatíva
zavedenia
tarifného príplatku
KWKG
pochádzajúca
od
nemeckého
štátu
nepostačuje
na
preukázanie
použitia
jeho
prostriedkov.
88.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
nestotožňujem s názorom
Komisie,
že
body 71,
72,
80
až
85,
88 a 97
až
99
napadnutého
rozsudku
obsahujú
tieto
dve
nesprávne
právne
posúdenia.
–       Subsidiárne o výhrade týkajúcej sa prvého a druhého konštatovania Všeobecného súdu
89.      Treba
pripomenúť,
že
Komisia
subsidiárne
tvrdí,
že
prvé
dve
tvrdenia
Všeobecného
súdu
sú
založené
na
nesprávnej
právnej
kvalifikácii
skutkových
okolností v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
nesprávne
konštatoval,
že
mechanizmus
rozdelenia
finančnej
záťaže
medzi
prevádzkovateľov
sietí
stanovený v KWKG
nemožno
považovať
za
„správu
finančných
prostriedkov“ z dôvodu,
že
tento
mechanizmus
zaviedol
len
kompenzáciu
záťaže
medzi
prevádzkovateľmi
sietí.(30)
90.      Podľa
Komisie
na
jednej
strane
finančná
záťaž
prevádzkovateľov
distribučných
sietí
nevyplýva
zo
zaplatenia
tarifného príplatku
KWKG,
za
ktorý
bola
týmto
prevádzkovateľom
poskytnutá
náhrada
prevádzkovateľmi
prenosových
sústav,
ale
zo
zaplatenia
poplatku
KWKG,
ktorý
prevádzkovatelia
distribučných
sietí
platia
prevádzkovateľom
prenosových
sústav.
Títo
poslední
uvedení
prevádzkovatelia
používajú
príjmy z tohto
poplatku
na
kompenzáciu
dodatočných
nákladov,
ktoré
vznikli v súvislosti so zaplatením uvedenej platby
tarifného príplatku príjemcom CHP.
Na
druhej
strane
Všeobecný
súd
nezohľadnil
úlohu
BAFA a BNetzA
pri
výbere
príjemcov a stanovení
výšky
tarifného príplatku
KWKG
podľa
zákona.
Takýto
mechanizmus
by
prevádzkovateľom
sietí
umožnil
„spravovať a rozdeľovať“
finančnú
záťaž
spojenú s opatreniami
na
podporu
CHP.
91.      Toto
nesprávne
posúdenie
Všeobecného
súdu
môže
viesť k zrušeniu
napadnutého
rozsudku,
keďže,
ako
uviedol
Všeobecný
súd
vo
svojom
prvom
konštatovaní,
ak
by
sa
vyžadoval
trojstranný
vzťah
medzi
osobou
povinnou
platiť
daň
alebo
povinný
príspevok,
subjektom
povereným
poskytnutím
finančnej
podpory a príjemcom
tejto
podpory,
táto
požiadavka
by
bola v prejednávanej
veci
splnená.
Úloha
prevádzkovateľov
prenosových
sústav v kompenzačnom
mechanizme
totiž
zakladá
tento
trojstranný
vzťah.
92.      Pokiaľ
ide o námietku
neprípustnosti,
ktorú
voči
tejto
kritike
vzniesla
Spolková
republika
Nemecko,
poznamenávam,
že
na
rozdiel
od
tvrdenia
tohto
členského
štátu
sa
táto
námietka
týka
konštatovania
Všeobecného
súdu,
že
tok
platieb
medzi
prevádzkovateľmi
prenosových
sústav a prevádzkovateľmi
distribučných
sietí
nepredstavuje
správu
finančných
prostriedkov v zmysle
judikatúry
týkajúcej
sa
pojmu
daň
alebo
povinný
príspevok.
Podľa
ustálenej
judikatúry
však
preskúmanie
právnej
kvalifikácie
tohto
vnútroštátneho
práva v rámci
odvolania
zo
strany
Všeobecného
súdu
vzhľadom
na
ustanovenie
práva
Únie
predstavuje
právnu
otázku
patriacu
do
právomoci
Súdneho
dvora.(31)
93.      Pokiaľ
ide o odôvodnenosť
tejto
výhrady,
zastávam
názor,
že
odkaz
na
„správu
finančných
prostriedkov“
vyžaduje,
aby
subjekt,
ktorý
vyberá
daň
alebo
povinný
príspevok,
bol
podľa
zákona
povinný
vykonávať
akúkoľvek
činnosť
súvisiacu
so
správou
finančných
prostriedkov
získaných z tejto
dane.
Práve
tento
prvok
tu
chýba.
94.      Takúto
činnosť
správy
nevykonávajú
prevádzkovatelia
sietí v rámci
mechanizmu
rozdeľovania
finančnej
záťaže,
keďže
predmetné
finančné
prostriedky
nemožno
považovať
za
finančné
prostriedky
pochádzajúce z dane
alebo
povinného
príspevku.
Uvedenú
činnosť
nemôžu
vykonávať
ani
subjekty,
ktoré sú príjemcami platby
tarifného príplatku KWKG,
teda
prevádzkovatelia
zariadení
CHP a iných
zariadení
súvisiacich s CHP,
keďže
tieto
subjekty
sú
príjemcami
predmetnej
finančnej
podpory.
95.      Z toho
vyplýva,
že
Všeobecný
súd
sa v bodoch 71 a 72
napadnutého
rozsudku
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
pri
právnej
kvalifikácii
skutkového
stavu.
–       O výhrade týkajúcej sa tretieho konštatovania Všeobecného súdu
96.      Ani
výhrada
Komisie
voči
tretiemu
konštatovaniu
Všeobecného
súdu
nemôže
uspieť.
97.      Všeobecný
súd
totiž
správne
konštatoval,
že
na
preukázanie
existencie
povinného
príspevku
nestačí,
aby
Komisia
preukázala,
že
platitelia
mali
možnosť
preniesť
ekonomickú
záťaž
vyplývajúcu z tohto
príspevku
na
tretie
osoby. V tejto
súvislosti
len
odkážem
na
analýzu,
ktorú
som
rozvinul
vo
vzťahu k prvým
dvom
konštatovaniam
Všeobecného
súdu.
98.      Z konštatovaní
Všeobecného
súdu v bodoch 73
až
76
napadnutého
rozsudku
teda
podľa
môjho
názoru
nevyplýva
žiadne
nesprávne
právne
posúdenie.
O druhej časti jediného odvolacieho dôvodu
Zhrnutie argumentácií účastníkov konania
99.      Komisia
vo
svojom
odvolaní v podstate
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
pri
výklade
rozsudku
PreussenElektra
dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
100. Komisia
mu
konkrétne
vytýka,
že
konštatoval,
že
dosah
tohto
rozsudku
nie
je
obmedzený
na
prípady, v ktorých
štát
reguluje
trhovú
cenu
transakcie,
ale
že
sa
vzťahuje
aj
na
situácie, v ktorých
štát
ukladá
povinnosť
priamej
platby
medzi
súkromnými
subjektmi
bez
toho,
aby
boli
tieto
povinnosti
založené
na
akomkoľvek
transakčnom
vzťahu.
101. Komisia
zastáva
názor,
že
judikatúra
vyplývajúca z rozsudku
PreussenElektra
sa
obmedzuje
na
vylúčenie
toho,
aby
sa
regulácia
cien
zo
strany
členského
štátu
mohla
považovať
za
použitie
štátnych
prostriedkov.
Uplatňuje
sa
teda
len
na
stanovenie
minimálnych
cien
pre
kupujúceho
alebo
maximálnych
cien
pre
predávajúceho, a teda
na
vzťah
protiplnenia
medzi
súkromnými
osobami. V prejednávanej
veci
sa
však
nemecká
právna
úprava
neobmedzuje
na
stanovenie
takejto
cenovej
regulácie.
Prevádzkovatelia
sietí
sú
totiž
povinní
zaplatiť tarifný príplatok
KWKG
príjemcom
CHP
nezávisle
od
akéhokoľvek
nákupu
elektrickej
energie.
102. Komisia
napokon
pripomína
judikatúru
týkajúcu
sa
pojmu
„daň“ v zmysle
článkov 30 a 110 ZFEÚ, z ktorej
možno
vyvodiť,
že
rozhodujúcim
faktorom
je
to,
či
platba
predstavuje
protihodnotu
za
určitú
službu
skutočne a individuálne
poskytnutú
hospodárskemu
subjektu,
pričom v takom
prípade
táto
platba
nespadá
pod
pojem
„daň“,
alebo
či
slúži
na
financovanie
plnenia
úlohy
vo
verejnom
záujme,
pričom v takom
prípade
pod
neho
spadá.
103. Spolková
republika
Nemecko
nesúhlasí
so
všetkými
tvrdeniami
Komisie.
Posúdenie
104. Na
úvod
treba
poznamenať,
že
táto
časť
jediného
odvolacieho
dôvodu
predloženého
Komisiou
predstavuje
výhradu
vo
vzťahu k celému
odôvodneniu
Všeobecného
súdu v bodoch 101
až
118
napadnutého
rozsudku.
105. Konkrétne
vytýka
Všeobecnému
súdu
jeho
tvrdenie,
že
rozsudok
PreussenElektra
sa
vzťahuje
výlučne
na
opatrenia
finančnej
podpory
financované
prostredníctvom
uloženia
poplatkov
súkromným
podnikom a vyplácané
príjemcom
priamo
týmito
podnikmi.
Nevzal
pritom
do
úvahy
skutočnosť,
že
takéto
opatrenie
musí
spočívať v regulácii
trhových
cien.
Komisia
teda
považuje
túto
reguláciu
za
ďalší
prvok
právneho
kritéria
stanoveného v rozsudku
PreussenElektra.
106. Na
podporu
tohto
výkladu
Komisia
cituje
rozsudky
EEG
2012 a ENEA(32).
Tvrdí,
že v týchto
rozsudkoch
predmetné
vnútroštátne
opatrenia,
ktoré
zahŕňali
povinnosť
nakupovať
výrobky
za
určitú
cenu
alebo v určitých
množstvách,
predstavovali
reguláciu
trhových
cien.
Táto
skutočnosť
odôvodňovala
konštatovanie,
že
nedošlo k použitiu
štátnych
prostriedkov.
107. Domnievam
sa
však,
že
tieto
rozsudky
nemôžu
podporiť
výklad
navrhovaný
Komisiou, a to z dôvodov
uvedených v nasledujúcich
bodoch.
108. Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
EEG
2012,
predmetná
právna
úprava
ukladala
prevádzkovateľom
distribučných
sietí
povinnosť
platiť
výrobcom
elektrickej
energie
vyrobenej z obnoviteľných
zdrojov
energie
odmenu
stanovenú
zákonom
alebo
trhovú
prémiu a predávať
túto
elektrickú
energiu
prevádzkovateľom
prenosových
sústav.
Ako
protihodnotu
boli
prevádzkovatelia
medziregionálnych
prenosových
sústav s vysokým a veľmi
vysokým
napätím,
ktorí
sa
nachádzajú v sieti
vyššie
povinní
platiť
prevádzkovateľom
miestnych
distribučných
sietí s nízkym
alebo
stredným
napätím
ekvivalent
odmien a trhových
prémií,
ktoré
títo
poslední
uvedení
prevádzkovatelia
zaplatili
uvedeným
výrobcom, a predávať
elektrickú
energiu
dodanú
do
ich
siete
na
trhu.
Ak
im
takto
získaná
cena
neumožňuje
pokryť
finančnú
záťaž,
ktorá
im
vyplýva
zo
zákonnej
povinnosti
platiť
za
túto
elektrickú
energiu
za
tarify
stanovené
zákonom,
PPS
mali
právo
požadovať
od
dodávateľov
zásobujúcich
koncových
odberateľov,
aby
im
zaplatili
rozdiel
(„príplatku
EEG“).
Títo
dodávatelia
mali
právo
preniesť
sumy
zaplatené
na
základe
tohto
príplatku
na
koncových
odberateľov.(33)
109. Ako
už
bolo
uvedené
vyššie,
Súdny
dvor
konštatoval,
že
na
účely
kvalifikácie
tohto
príplatku
ako
„dane“
nepostačuje
jednoduché
právo
preniesť
sumy
zaplatené
na
základe
príplatku
EEG.
Vyjadril
sa
tak
len k „druhej
úrovni“
dodávateľského
reťazca
elektrickej
energie
bez
toho,
aby
konštatoval,
že
„prvá
úroveň“
tohto
reťazca
sa
vyznačuje
reguláciou
trhových
cien.(34)
110. Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
ENEA,
právna
úprava
dotknutá
vo
veci
samej
zaviedla
schému
podpory
výroby
elektrickej
energie
vyrábanej
kogeneráciou
prostredníctvom
povinnosti
nákupu.
Táto
povinnosť
spočívala v tom,
že
podnikom
predávajúcim
elektrickú
energiu
koncovým
odberateľom
sa
uložila
povinnosť,
aby
časť
ich
celkového
ročného
predaja
elektrickej
energie, v prejednávanej
veci
15 %,
pochádzala z výroby
uvedenej
kategórie
elektrickej
energie.
Predseda
vnútroštátneho
energetického
regulačného
orgánu
schválil
maximálne
tarify
za
predaj
elektrickej
energie,
takže
za
určitých
okolností
dodávatelia
elektrickej
energie
nakupovali
elektrickú
energiu
vyrobenú
kogeneráciou
za
vyššiu
cenu,
než
bola
cena
pri
predaji
koncovým
odberateľom,
čo v ich
prípade
viedlo k dodatočným
nákladom.(35)
111. Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
nekonštatoval,
že
predmetné
opatrenie
predstavuje
reguláciu
cien.
Okrem
toho
aj
za
predpokladu,
že
by
toto
opatrenie
patrilo
do
takejto
kategórie,
záporná
odpoveď,
pokiaľ
ide o použitie
štátnych
prostriedkov,
bola
odôvodnená
výlučne
„neexistenci[o]u možnosti
úplného
prenesenia
takýchto
dodatočných
nákladov
na
koncových
odberateľov
formou
ich
financovania
prostredníctvom
povinného
príspevku
uloženého
členskému
štátu
alebo
prípadne
aj
pomocou
mechanizmu
úplnej
náhrady“(36).
Inými
slovami, v prípade
neexistencie
mechanizmu
povinného
prenesenia
uvedených
dodatočných
nákladov
sa
uplatnilo
právne
kritérium
rozsudku
PreussenElektra,
ktoré
vylučuje
použitie
štátnych
prostriedkov.
112. Komisia
tiež
tvrdí,
že
Všeobecný
súd,
najmä v bodoch 108,
109 a 114
napadnutého
rozsudku,
prijal
príliš
široký
výklad
judikatúry
týkajúcej
sa
režimov
podpory
výroby
elektrickej
energie.
Konkrétnejšie,
táto
výhrada
sa
týka
konštatovania,
že
rozhodujúcim
faktorom
pre
záver o použití
štátnych
prostriedkov
je
skutočnosť,
že
dotknuté
súkromné
podniky
„sú
poverené
štátom,
aby
spravovali
štátne
prostriedky, a nemajú
iba
povinnosť
nákupu z vlastných
finančných
prostriedkov“(37).
Podľa
Komisie
pojem
„povinnosť
nákupu“ v skutočnosti
opisuje
reguláciu
trhových
cien.
Tento
pojem
naopak
nezahŕňa
povinnosť
platby,
ktorú
má
jeden
súkromný
subjekt
vo
vzťahu k inému
subjektu,
bez
ohľadu
na
zmluvný
vzťah
medzi
týmito
dvoma
subjektmi.
Ak
by
Súdny
dvor
chcel
zahrnúť
takéto
povinnosti
platby,
dalo
by
sa
legitímne
očakávať,
že
uvedie,
že
tieto
súkromné
subjekty
„nemajú
iba
povinnosť
platby z vlastných
prostriedkov“(38).
113. Sémantický
rozdiel
medzi
„povinnosťou
nákupu“ a „povinnosťou
platby“
ma
však
nepresvedčil.
Zdá
sa
mi
totiž
jasné,
že
použitie
prvého
pojmu
Súdnym
dvorom
je
čisto
náhodné,
keďže
vnútroštátne
systémy
na
podporu
výroby
elektrickej
energie,
ktoré
sú
predmetom
tejto
judikatúry,
obvykle
zahŕňajú
povinnosti
nákupu
uložené
prevádzkovateľom
dodávateľského
reťazca
elektrickej
energie.
114. Treba
dodať,
že
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Komisia,
tento
rozdiel
nie
je
podporený
rozsudkom
Fallimento
Esperia a GSE(39).
115. V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
preskúmal
vnútroštátnu
schému
podpory
výroby
zelenej
energie,
ktorej
cieľom
bolo
zabezpečiť
každoročné
dodávanie
kvóty
zelenej
elektrickej
energie
do
vnútroštátnej
elektrickej
siete.
116. Podľa
Súdneho
dvora
bezplatné
poskytnutie
zelených
certifikátov
vnútroštátnym
výrobcom
zelenej
elektrickej
energie
nemohlo
viesť k použitiu
štátnych
prostriedkov,
keďže
hospodárska
hodnota
týchto
certifikátov
vyplývala
len
zo
zákonnej
povinnosti
niektorých
výrobcov a dovozcov
tieto
certifikáty
kúpiť.
Výhoda
spočívajúca v bezplatnom
poskytovaní
zelených
certifikátov,
bola
teda
zrejme
financovaná z prostriedkov
pochádzajúcich
od
týchto
výrobcov
alebo
dovozcov(40).
Súdny
dvor
však
tiež
uviedol,
že
tá
istá
schéma
ukladá
subjektu
kontrolovanému
ministerstvom
hospodárstva a financií
povinnosť
nakupovať
prebytočné
zelené
certifikáty
nad
rámec
tých,
ktoré
boli
určité
hospodárske
subjekty
povinné
kúpiť.
Tento
nákup
sa
podľa
názoru
Súdneho
dvora
javil
ako
uskutočnený
subjektom
podobným
štátu
na
základe
splnomocnenia,
ktoré
mu
udeľuje
vnútroštátneho
právna
úprava,
prostredníctvom
príjmu
pochádzajúceho z tarifnej
zložky
uhrádzanej
na
tento
účel
spotrebiteľmi.(41) V dôsledku
toho
predmetná
vnútroštátna
schéma
predstavovala
prevod
štátnych
prostriedkov v zmysle
článku 107
ods. 1 ZFEÚ.(42)
117. Komisia
zastáva
názor,
že
prvý
mechanizmus
zavedený
touto
schémou
stanovil
povinnosť
nákupu
ročnej
kvóty
zelenej
elektrickej
energie, a teda
reguláciu
trhových
cien.
Druhý
mechanizmus
však
išiel
nad
rámec
jednoduchej
regulácie
trhových
cien,
keďže
verejnému
orgánu
kontrolovanému
ministerstvom
hospodárstva a financií
ukladal
povinnosť
nakupovať
prebytočné
zelené
certifikáty
vlastnené
vnútroštátnymi
výrobcami z prostriedkov
financovaných z dane
platenej
spotrebiteľmi.
118. Z rovnakého
dôvodu
nemožno
podľa
Komisie
tarifný príplatok
KWKG v prejednávanej
veci
považovať
za
reguláciu
trhových
cien z dôvodu,
že
nemecký
štát
ukladá
prevádzkovateľom
sietí
povinnosť
platiť
prevádzkovateľom
zariadení
CHP
sumu
nezávislú
od
akejkoľvek
obchodnej
transakcie
medzi
týmito
dvoma
subjektmi.
119. Zdá
sa
mi
však
ťažké
prijať
tvrdenie,
podľa
ktorého v rozsudku
Fallimento
Esperia
záviselo
konštatovanie
existencie
prevodu
štátnych
prostriedkov
od
skutočnosti,
že
predmetná
schéma
stanovovala
povinnosť
priamej
platby,
ako
je
opísaná v dvoch
predchádzajúcich
bodoch.
120. Z tohto
rozsudku
totiž
jasne
vyplýva,
že
právnym
kritériom
uplatneným v súlade s relevantnou
judikatúrou
je
kritérium
verejnej
kontroly.
Podľa
Súdneho
dvora
sumy
prijaté
domácimi
výrobcami z predaja
zelených
certifikátov
neboli
len
výsledkom
finančného
prerozdelenia
„od
jedného
súkromného
subjektu k druhému“(43).
Výhoda
spočívajúca v poskytnutí
zelených
certifikátov
domácim
výrobcom
zelenej
elektrickej
energie
bola
totiž
prinajmenšom
čiastočne
financovaná
znížením
finančných
prostriedkov
pod
kontrolou
štátu v dôsledku
povinnosti
nakúpiť
prebytočné
zelené
certifikáty
subjektom
kontrolovaným
štátom.
121. Komisia
sa
nemôže
účinne
dovolávať
ani
judikatúry
týkajúcej
sa
pojmov
„daň“
alebo
„vnútroštátne
zdanenie“ v zmysle
súčasných
článkov 30 a 110 ZFEÚ,
najmä
rozsudku
Dubois
et
Général
cargo
services(44),
na
podporu
rozlíšenia
medzi
povinnosťou
nákupu a povinnosťou
priamych
platieb. V tejto
súvislosti
odkazujem
na
predchádzajúce
úvahy
uvedené v týchto
návrhoch.
122. Na
záver
sa
domnievam,
že
odôvodnenie
Všeobecného
súdu v bodoch 101
až
118
napadnutého
rozsudku
neobsahuje
žiadne
nesprávne
právne
posúdenie.
Všeobecný
súd
totiž
správne
rozhodol,
že
pôsobnosť
rozsudku
PreussenElektra
nie
je
obmedzená
na
prípady,
keď
štát
reguluje
trhovú
cenu
transakcie,
ale
že
sa
vzťahuje
aj
na
situácie, v ktorých
štát
ukladá
povinnosť
priamej
platby,
ktorá
je
nezávislá
od
akéhokoľvek
zmluvného
vzťahu
medzi
súkromnými
subjektmi.
123. Napriek
tomu
by
som
chcel
spresniť,
že
som
si
plne
vedomý
doktrinálnej
diskusie o rozsahu
rozsudku
PreussenElektra(45).
Uvedomujem
si,
že
široké
chápanie
tohto
rozsahu
niekedy
vedie k rozporu
medzi
právnou a ekonomickou
realitou,
ktorý
sa
môže
javiť
ako
neuspokojivý. V tejto
súvislosti
je
legitímne
položiť
si
otázku,
či v prípade,
ak
splnenie
podmienky
„štátnych
prostriedkov“
podlieha
dvojitej
požiadavke
pripísateľnosti a použitia
štátnych
prostriedkov,
nadmerný
počet
vnútroštátnych
opatrení v konečnom
dôsledku
prestane
spadať
pod
zákaz
poskytovania
štátnej
pomoci.(46)
124. Komisia
vo
svojom
odvolaní v podstate
tvrdí,
že
Súdny
dvor
by
mal
zohľadniť
mieru
vplyvu
štátu
na
obchodnú
slobodu
podnikov.
Aj
keď s týmto
prístupom
možno
súhlasiť,
nezdá
sa,
že
by
ho
bolo
možné
prejednávanej
veci
dalo
prijať.
Viedlo
by
to
totiž k odvolávaniu
sa
na
zmenu
paradigmy
pri
posudzovaní
toho,
či
prevody
prostriedkov
stanovené
vnútroštátnou
právnou
úpravou
majú
alebo
nemajú
štátnu
povahu.
Ako
som
sa
pokúsil
preukázať v týchto
návrhoch,
právne
kritérium
uplatňované
judikatúrou
Súdneho
dvora
sa
týka
vplyvu
štátu
na
správu
súkromných
finančných
prostriedkov,
ako
aj
na
ich
určenie, a nie
všeobecne
na
obchodnú
slobodu
týchto
podnikov.
Zastávam
preto
názor,
že v odôvodnení
Všeobecného
súdu v bodoch 101
až
118
napadnutého
rozsudku
nemožno
konštatovať
žiadne
nesprávne
právne
posúdenie.
125. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
domnievam,
že
aj
druhú
časť
jediného
odvolacieho
dôvodu
treba
zamietnuť.
126. Navrhujem
teda
zamietnuť
odvolanie v celom
rozsahu.
O trovách
127. Podľa s článkom 184
ods. 2
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
ak
odvolanie
nie
je
dôvodné,
Súdny
dvor
rozhodne o trovách
konania.
128. Podľa
článku 138
ods. 1 a 2
rokovacieho
poriadku,
ktorý
sa
uplatňuje
na
konanie o odvolaní
na
základe
jeho
článku 184
ods. 1,
účastník
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
je
povinný
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
Keďže
Spolková
republika
Nemecko
navrhla
uložiť
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania a Komisia
nemala
úspech
vo
svojich
dôvodoch,
je
opodstatnené
uložiť
jej
povinnosť
znášať
svoje
vlastné
trovy
konania a nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vynaložila
Spolková
republika
Nemecko.
Návrh
129. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol
takto:
1.      Odvolanie
sa
zamieta.
2.      Európska
komisia
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania a je
povinná
nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vynaložila
Spolková
republika
Nemecko.
1      Jazyk
konania:
francúzština.
2      C‑702/20 a C‑17/21,
ďalej
len
„rozsudok
DOBELES
HES“,
EU:C:2023:1.
3      Rozsudok
DOBELES
HES (body 38, 39 a 42).
4      Pozri
rozsudky
zo
17. júla
2008,
Essent
Netwerk
Noord a i. (C‑206/06,
ďalej
len
„rozsudok
Essent“,
EU:C:2008:413); z 15. mája
2019,
Achema a i. (C‑706/17,
EU:C:2019:407), a zo
16. septembra
2021,
FVE
Holýšov
I a i./Komisia (C‑850/19 P,
ďalej
len
„rozsudok
FVE
Holýšov“,
EU:C:2021:740).
5      Pozri
rozsudok z 26. septembra
2024,
Covestro
Deutschland a Nemecko/Komisia
(C‑790/21 P a C‑791/21 P,
EU:C:2024:792,
bod 147 a citovaná
judikatúra).
6      Pozri
napríklad
rozsudok z 28. marca 2019,
Nemecko/Komisia
(C‑405/16 P,
ďalej
len
„rozsudok
EEG
2012“,
EU:C:2019:268,
bod 50).
7      Pozri
rozsudky z 24. januára
1978,
van
Tiggele
(82/77,
EU:C:1978:10); z 30. novembra
1993,
Kirsammer‑Hack
(C‑189/91,
EU:C:1993:907), a zo
7. mája
1998,
Viscido a i. (C‑52/97
až C‑54/97,
EU:C:1998:209).
8      Pozri
rozsudok z 15. marca 1994,
Banco
Exterior
de
España
(C‑387/92,
EU:C:1994:100,
bod 14).
9      Pozri
rozsudok z 1. decembra
1998,
Ecotrade
(C‑200/97,
EU:C:1998:579,
bod 41).
10      Pozri
rozsudok
zo
16. mája
2002,
Francúzsko/Komisia
(C‑482/99,
EU:C:2002:294,
bod 37).
11      Rozsudok
PreussenElektra
(bod 58).
12      Rozsudok
PreussenElektra
(bod 59).
13      Toto
kritérium,
ktoré
bolo
prvýkrát
formulované v rozsudku z 2. júla
1974,
Taliansko/Komisia
(173/73,
EU:C:1974:71),
sa
dôsledne
používa
od
rozsudku z 19. decembra
2013,
Association
Vent
De
Colère! a i. (C‑262/12,
EU:C:2013:851).
14      Bod 42
tohto
rozsudku.
15      Body 65
až
67
napadnutého
rozsudku.
16      Body 68
až
70
napadnutého
rozsudku.
17      Rozsudok
Essent
(bod 66).
18      Rozsudok
FVE
Holýšov (bod 46).
19      Rozsudok z 20. septembra
2019,
FVE
Holýšov
I a i./Komisia
(T‑217/17,
EU:T:2019:633).
Pozri
najmä
poslednú
vetu
bodu 119
tohto
rozsudku,
podľa
ktorej
„v danej
veci
je [osobitný] poplatok
povinný
pre
konečných
spotrebiteľov a v podstate
predstavuje
parafiškálnu
daň“.
20      Rozsudok
DOBELES
HESS
(najmä
body 36 a 37).
21      Bod 64
napadnutého
rozsudku.
22      Rozsudok
EEG
2012
(body 70 a 71).
23      Rozsudok
FVE
Holýšov (bod 43).
24      Rozsudok z 26. septembra
2024
(C‑795/21 P a C‑796/21 P,
EU:C:2024:807).
25      Rozsudok
WEPA
Hygieneprodukte a i./Komisia (C‑795/21 P a C‑796/21 P,
EU:C:2024:807,
bod 129).
26      Pozri
rozsudok z 11. augusta
1995,
Dubois
et
Général
cargo
services
(C‑16/94,
EU:C:1995:268,
bod 20).
27      Ako
je
vysvetlené v poznámke
pod
čiarou
13
vyššie.
Pozri
rozsudok z 19. decembra
2013,
Association
Vent
De
Colère
! a i. (C‑262/12,
EU:C:2013:851,
bod 25).
28      Rozsudok
Essent
(body 67
až
70).
29      Rozsudky z 15. júla
2004,
Pearle a i. (C‑345/02,
EU:C:2004:448), a z 30. mája
2013,
Doux
Élevage
et
Coopérative
agricole
UKL‑ARREE
(C‑677/11,
EU:C:2013:348).
30      Bod 72
napadnutého
rozsudku.
31      Rozsudok
zo
6. októbra
2021,
Prosegur
Compañía
de
Seguridad/Komisia
(C‑55/19 P,
EU:C:2021:797,
body 94 a 95,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
32      Rozsudok z 13. septembra
2017
(C‑329/15,
ďalej
len
„rozsudok
ENEA“,
EU:C:2017:671).
33      Rozsudok
EEG
2012
(bod 3).
34      Ako
uviedol
Všeobecný
súd v bode 110
napadnutého
rozsudku.
35      Rozsudok
ENEA
(body 8,
28 a 29).
36      Rozsudok
ENEA
(bod 30).
37      Pozri
bod 107
napadnutého
rozsudku a citovanú
judikatúru.
38      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
39      Rozsudok
zo
7. marca 2024
(C‑558/22,
ďalej
len
„rozsudok
Fallimento
Esperia“,
EU:C:2024:209).
40      Rozsudok
Fallimento
Esperia
(body 37 a 74).
41      Rozsudok
Fallimento
Esperia
(body 75 a 77).
42      Rozsudok
Fallimento
Esperia
(bod 78).
43      Rozsudok
Fallimento
Esperia
(bod 74).
44      Rozsudok z 11. augusta
1995
(C‑16/94,
EU:C:1995:268).
45      Pozri
najmä,
RUBINI,
L.:
The
Definition
of
Subsidy
and
State
Aid
:
WTO
and
EC
Law
in
Comparative
Perspective.
New York:
Oxford
University
Press,
2009,
s. 165;
DE
CECCO,
F.:
State
Aid
and
the
European
Economic
Constitution,
Oxford
and
Portland,
Oregon:
Hart Publishing,
2013,
najmä
body 114 a 115,
ako
aj
WERNER.,
P., CARAMAZZA, M.:
„State“
Aid
or
Not – This
Is
The
Question. In:
European
State
Aid
Law
Quarterly,
vol.
18,
nr. 4,
2019,
s. 525.
46      Nedomnievam
sa
však,
že
by
výklad
rozsudku
PreussenElektra,
ako
vyplýva z napadnutého
rozsudku,
mohol
narušiť
užitočný
účinok
článku 107
ods. 1 ZFEÚ,
ako
to
tvrdí
Komisia
vo
svojom
odvolaní.