62024CJ0477
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 12. marca 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38/ES – Článok 7 ods. 3 písm. b) – Odvodené právo pobytu – Štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je rozvedený s občiankou Únie, ktorá v čase začatia rozvodového konania už nie je pracovníčkou ani samostatne zárobkovo činnou osobou – Pojem ‚riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo bola zamestnaná viac ako jeden rok‘ – Jediné a nepretržité obdobie jedného roka – Osoba, ktorá poberala sociálne dávky – Dôkaz – Právo žiadateľa na prístup k sociálnemu spisu jeho bývalej manželky – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Zásada riadnej správy vecí verejných a právo na účinný súdny prostriedok nápravy“
Vo veci C‑477/24 [Deldwyn] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) z 28. júna 2024 a doručený Súdnemu dvoru 9. júla 2024, ktorý súvisí s konaním:
Minister for Justice
proti
I.T.,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen (spravodajca), sudcovia I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni a M. Bošnjak,
generálny advokát: R. Norkus,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
I.T., v zastúpení: M. Conlon, SC, G. Keogh, BL a I. Khan, solicitor,
–
Írsko, v zastúpení: M. Browne, Chief State Solicitor, a S. Finnegan, A. Joyce a R. O’Donnell, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Conlan Smyth, SC, a S. J. Hillery, BL,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a N. Scheffel, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: E. Montaguti a J. Tomkin, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 25. septembra 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 ods. 3 písm. b), článku 13 a článku 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), ako aj článku 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi I.T. (ďalej len „žiadateľ“), štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý je rozvedený s občiankou Únie, ktorá má štátnu príslušnosť iného členského štátu, než je Írsko, a Minister for Justice (minister spravodlivosti, Írsko) (ďalej len „minister“) vo veci konečného rozhodnutia ministra, ktorým sa žiadateľovi zamieta zachovanie pobytového preukazu, ktorý by mu umožnil zdržiavať sa v Írsku na dobu neurčitú.
Právny rámec
Právo Únie
Charta
3
Článok 47 Charty s názvom „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“ stanovuje:
„Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.
Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.
…“
Smernica 2004/38
4
Odôvodnenie 11 smernice 2004/38 uvádza:
„Základné a osobné právo na pobyt v inom členskom štáte udeľuje zmluva občanom Únie priamo a nezávisí od ich splnenia administratívnych postupov.“
5
Článok 7 tejto smernice, nazvaný „Právo pobytu na viac ako tri mesiace“, stanovuje:
„1.   Všetci občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak:
a)
sú pracovníci alebo samostatne zárobkovo činné osoby v hostiteľskom členskom štáte; alebo
…
2.   Právo pobytu stanovené v odseku 1 sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie v hostiteľskom členskom štáte, ak takýto občan Únie spĺňa podmienky uvedené v odseku 1 [písm.] a), b) alebo c).
3.   Na účely odseku 1 [písm.] a) občan Únie, ktorý už nie je pracovníkom ani samostatne zárobkovo činnou osobou, si zachová štatút pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby za nasledujúcich okolností:
…
b)
je riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo bola zamestnaná viac ako jeden rok, a zaevidovala sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce;
c)
je riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo sa jej ukončila pracovná zmluva na dobu určitú kratšiu ako jeden rok, alebo po tom, čo sa stala nedobrovoľne nezamestnaná počas prvých dvanástich mesiacov a zaevidovala sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce. V takomto prípade sa štatút pracovníka zachová aspoň šesť mesiacov;
d)
daná osoba nastúpila na odborné vzdelávanie. Pokiaľ nie je nedobrovoľne nezamestnaná, zachovanie štatútu pracovníka je podmienené vzdelávaním, ktoré súvisí s predchádzajúcim zamestnaním.“
6
Článok 10 uvedenej smernice, nazvaný „Vydanie pobytových preukazov“, stanovuje:
„1.   Právo pobytu rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, sa dokazuje vydaním dokladu nazvaného ‚Pobytový preukaz rodinného príslušníka občana Únie‘ nie neskôr ako šesť mesiacov od dátumu predloženia žiadosti. Potvrdenie o požiadaní o pobytový preukaz sa vydáva okamžite.
2.   Na účely vydania pobytového preukazu môžu členské štáty požadovať nasledujúce doklady:
a)
platný pas;
b)
doklad osvedčujúci existenciu rodinného vzťahu alebo registrovaného partnerstva;
c)
registračné potvrdenie alebo, v prípade neexistencie registračného systému, akýkoľvek dôkaz pobytu v hostiteľskom členskom štáte občana Únie, ktorého sprevádzajú, alebo ku ktorému sa pripájajú;
d)
v prípadoch spadajúcich pod [písm.] c) a d) článku 2 [bodu] 2 dokumentačné dôkazy, že uvedené podmienky sú splnené;
e)
v prípadoch spadajúcich pod článok 3 ods. 2 písm. a) doklad vydaný príslušným úradom v krajine pôvodu alebo krajine, odkiaľ prichádzajú, potvrdzujúci, že sú osobami závislými od občana Únie, alebo sú členmi domácnosti občana Únie, alebo dôkaz o existencii vážnych zdravotných dôvodov, ktoré prísne vyžadujú osobnú starostlivosť rodinného príslušníka občanom Únie;
f)
v prípadoch spadajúcich pod článok 3 ods. 2 písm. b) dôkaz o existencii trvalého vzťahu s občanom Únie.“
7
Článok 13 tej istej smernice, nazvaný „Zachovanie práva pobytu rodinných príslušníkov v prípade rozvodu, anulovania manželstva alebo ukončenia registrovaného partnerstva“ v odseku 2 stanovuje:
„Bez toho, aby bol dotknutý druhý pododsek, rozvod… nevedie k strate práva pobytu rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, ak:
a)
pred začatím rozvodového konania… manželstvo alebo registrované partnerstvo trvalo aspoň tri roky, vrátane jedného roku v hostiteľskom členskom štáte…
…
Pred získaním práva trvalého pobytu právo pobytu daných osôb naďalej podlieha požiadavke, že musia byť schopné dokázať, že sú pracovníkmi alebo samostatne zárobkovo činnými osobami, alebo že majú dostatočné zdroje pre seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia ich pobytu, a že majú komplexné krytie nemocenského poistenia v hostiteľskom členskom štáte, alebo že sú príslušníkmi rodiny, už založenej v hostiteľskom členskom štáte, osoby spĺňajúcej tieto požiadavky. ‚Dostatočné zdroje‘ sú definované v článku 8 ods. 4.
Takíto rodinní príslušníci si zachovajú svoje právo pobytu výlučne na osobnom základe.“
8
Článok 14 ods. 2 a 4 smernice 2004/38, nazvaný „Zachovanie práva pobytu“, stanovuje:
„2.   Občania Únie a ich rodinní príslušníci majú právo pobytu určené v článkoch 7, 12 a 13, pokiaľ spĺňajú podmienky v nich stanovené.
V konkrétnych prípadoch, ak existuje opodstatnená pochybnosť, či občan Únie alebo jeho rodinní príslušníci spĺňajú podmienky stanovené v článkoch 7, 12 a 13, môžu členské štáty overiť, či sú tieto podmienky splnené. Toto overenie sa nevykonáva systematicky.
…
4.   Ako výnimka z odsekov 1 a 2 a bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia kapitoly VI, sa opatrenie vyhostenia nesmie v žiadnom prípade prijať proti občanom Únie alebo ich rodinným príslušníkom, ak:
a)
občania Únie sú pracovníkmi alebo samostatne zárobkovo činnými osobami, alebo
b)
občania Únie vstúpili na územie hostiteľského členského štátu, aby hľadali zamestnanie. V tomto prípade občania Únie a ich rodinní príslušníci nesmú byť vyhostení, pokiaľ občania Únie sú schopní predložiť dôkaz, že si sústavne hľadajú zamestnanie a že majú skutočnú šancu zamestnať sa.“
Írske právo
9
Právnu úpravu, ktorou sa preberá smernica 2004/38 do írskeho práva, tvorí European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 [nariadenie Európskych spoločenstiev (o voľnom pohybe osôb) z roku 2015] (ďalej len „nariadenie z roku 2015“).
10
Právo pobytu v Írsku je upravené v článku 6 nariadenia z roku 2015, ktorého článok 6 ods. 3 písm. a) stanovuje:
„Občan Únie… sa môže zdržiavať v štáte počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak:
i)
a) je pracovník alebo samostatne zárobkovo činná osoba v tuzemsku,
…“
11
Podľa článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia z roku 2015 sa rodinný príslušník, ktorý nie je štátnym príslušníkom členského štátu, môže zdržiavať v Írsku počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace za predpokladu, že dotknutý občan Únie je v tomto štáte zamestnaný alebo vykonáva samostatnú zárobkovú činnosť.
12
Článok 6 ods. 3 písm. c) nariadenia z roku 2015 v podstate stanovuje, že ak osoba, na ktorú sa vzťahuje článok 6 ods. 3 písm. a) bod i) tohto nariadenia, prestala vykonávať svoje zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť, toto ustanovenie sa na ňu naďalej vzťahuje, najmä ak je táto osoba i) riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo bola zamestnaná viac ako jeden rok, a zaevidovala sa ako žiadateľka o zamestnanie na ministerstve práce a sociálnej ochrany, alebo ii) je riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo sa jej skončila pracovná zmluva na dobu určitú kratšiu ako jeden rok, alebo po tom, ako sa v prvom roku stala nedobrovoľne nezamestnanou a zaevidovala sa ako žiadateľka o zamestnanie na ministerstve práce a sociálnej ochrany.
13
Článok 10 ods. 2 nariadenia z roku 2015, nazvaný „Zachovanie práva pobytu rodinných príslušníkov v prípade rozvodu, anulovania manželstva alebo ukončenia registrovaného partnerstva“ stanovuje:
„a)
S výhradou písmena b), ak bolo manželstvo alebo registrované partnerstvo občana Únie zrušené alebo anulované a v čase ich zrušenia alebo anulovania mal tento občan právo pobytu v tuzemsku podľa tohto nariadenia, môže si rodinný príslušník, ktorý nie je štátnym príslušníkom členského štátu, zachovať právo pobytu v tuzemsku na individuálnom a osobnom základe.
b)
Právo pobytu rodinného príslušníka uvedeného v písmene a) je predmetom posúdenia ministrom, ktorý sa musí ubezpečiť, že –
i) manželstvo alebo registrované partnerstvo trvalo aspoň tri roky, vrátane jedného roku v tuzemsku, pred začatím konania, ktorého výsledkom je ich zrušenie alebo anulovanie,
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
14
Žiadateľ prišiel do Írska v októbri 2002 so študentským vízom. V júli 2009 sa v Írsku oženil s občiankou Únie, ktorá nie je štátnou príslušníčkou tohto členského štátu, a následne viackrát požiadal o pobytový preukaz na základe smernice 2004/38 a nariadenia z roku 2015 z dôvodu, že bol manželom občianky Únie. Prvé dve z týchto žiadostí boli zamietnuté z dôvodu, že v čase ich preskúmania už jeho manželka nebola zamestnaná zamestnávateľom uvedeným v uvedených žiadostiach. Tretej žiadosti o pobytový preukaz podanej v marci 2013 bolo vyhovené a žiadateľovi bol v dôsledku toho vydaný pobytový preukaz na obdobie piatich rokov platný do septembra 2018.
15
Rozvodové konanie bolo začaté v členskom štáte pôvodu občianky Únie v júni 2014 a manželstvo bolo v tomto štáte rozvedené v júli 2014. Ku dňu rozvodu manželstvo trvalo päť rokov. Žiadateľovi nebol po rozvode manželstva zrušený pobytový preukaz. Žiadateľ pokračoval v práci a jeho bývalá manželka, ktorá sa naďalej zdržiavala v Írsku, poberala podľa informácií, ktoré poskytlo Department of Employment Affairs and Social Protection (Ministerstvo práce a sociálnej ochrany, Írsko) (ďalej len „DEASP“), príspevok pre uchádzača o zamestnanie (jobseeker’s allowance) a prídavky na dieťa (child benefit).
16
V auguste 2018 žiadateľ podal žiadosť o zachovanie svojho práva pobytu na osobnom základe. Táto žiadosť bola založená na článku 10 ods. 2 nariadenia z roku 2015, ktorý stanovuje zachovanie odvodeného práva pobytu v prípade rozvodu za určitých okolností, ak manželstvo trvalo tri alebo viac rokov a pár strávil v Írsku aspoň jeden rok. K tejto žiadosti bol priložený určitý počet dokumentov, vrátane viacerých výplatných pások bývalej manželky žiadateľa, týkajúcich sa prerušovaných období od roku 2011 do roku 2013, ako aj jej daňových priznaní za roky 2010 a 2012.
17
Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím ministra zo 7. októbra 2019 najmä z dôvodu, že žiadateľ nepredložil dôkaz o činnosti svojej bývalej manželky v čase začatia rozvodového konania, teda v júni 2014, pričom jeho odvodené práva záviseli od skutočnosti, či jeho bývalá manželka, občianka Únie, v tom čase naďalej vykonávala svoje práva vyplývajúce zo Zmlúv Únie v Írsku. Žiadateľ bol tiež informovaný o tom, že toto rozhodnutie bolo prijaté najmä vzhľadom na informácie od DEASP, v ktorých sa uvádzalo, že od 13. septembra 2013 do 23. septembra 2017 jeho bývalá manželka ako občianka Únie nevykonávala tieto práva prostredníctvom zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, štúdia, nedobrovoľnej nezamestnanosti alebo preukázaním dostatočných zdrojov v súlade s článkom 6 ods. 3 nariadenia z roku 2015. Minister sa domnieval, že vzhľadom na to, že nebolo preukázané, že v čase začatia rozvodového konania bol pobyt bývalej manželky žiadateľa v Írsku v súlade s ustanoveniami nariadenia z roku 2015, žiadateľ nemal nárok na zachovanie práva pobytu podľa článku 10 ods. 2 nariadenia z roku 2015.
18
Žiadateľ požiadal o preskúmanie uvedeného rozhodnutia a v tejto súvislosti požiadal o kópiu informácií, ktoré DEASP predložilo ministrovi. Na podporu svojej žiadosti o preskúmanie žiadateľ uviedol, že už neudržiava vzťah so svojou bývalou manželkou, ktorá je občiankou Únie, ale požiadal ju, aby mu poskytla podrobnosti o svojej činnosti v Írsku počas období uvedených ministrom, pričom zopakoval, že poberala sociálne dávky aspoň počas časti dotknutého obdobia. Keďže bývalá manželka žiadateľa nereagovala na túto výzvu, žiadateľ informoval ministra, že vzhľadom na nedostatok spolupráce jeho bývalej manželky nie je schopný poskytnúť všetky informácie a dokumenty preukazujúce, že v čase začatia rozvodového konania sa jeho bývalá manželka oprávnene zdržiavala v Írsku a vykonávala práva, ktoré jej priznáva Zmluva o FEÚ. V tomto zmysle žiadateľ požiadal ministra o sprístupnenie informácií, ktoré poskytlo DEASP.
19
Táto žiadosť o preskúmanie bola zamietnutá novým rozhodnutím ministra vydaným v novembri 2021. Na podporu tohto rozhodnutia sa minister konštatoval, že bývalá manželka v čase začatia rozvodového konania nevykonávala práva, ktoré jej priznáva Zmluva o FEÚ, keďže jej situácii nedobrovoľnej nezamestnanosti v tom čase nepredchádzalo obdobie dvanástich mesiacov zamestnania. V uvedenom rozhodnutí minister najmä po prvé uviedol, že bývalá manželka vykonávala od roku 2009 do roku 2013 viacero zamestnaní, keď boli podané žiadosti o získanie práva pobytu, po druhé, že táto osoba poberala príspevok pre uchádzača o zamestnanie od septembra 2013 do septembra 2017, po tretie, že spis neobsahuje žiadnu informáciu týkajúcu sa okolností, ktoré viedli bývalú manželku žiadateľa k tomu, aby odišla zo svojho predchádzajúceho zamestnania, či už išlo o dobrovoľný alebo nedobrovoľný odchod, po štvrté, že nič v spise nenaznačuje, že táto osoba bola zamestnaná viac ako jeden rok, alebo že bola zamestnaná na základe zmluvy na dobu určitú kratšiu ako jeden rok pred tým, ako sa zaevidovala na DEASP, pričom informácie DEASP založené v spise uvádzali len to, že bola zamestnaná tridsaťsedem týždňov v roku 2013 a dva týždne v roku 2014, čo bolo menej ako obdobie jedného roka stanovené v nariadení z roku 2015. Uvedené rozhodnutie okrem toho spresnilo, že „aj keď sa nespochybňuje, že občianka Únie v roku 2014 poberala dávky, minister nie je viazaný žiadnym rozhodnutím [DEASP] a pokračovanie vyplácania sociálnych dávok občianke Únie nie je rozhodujúce vo veci práv vyplývajúcich zo Zmlúv Únie, o ktorých minister rozhoduje“.
20
Keďže High Court (Vyšší súd, Írsko) vyhovel odvolaniu žalobcu proti tomu istému rozhodnutiu, minister podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania.
21
Predkladajúci vnútroštátny súd si v podstate kladie otázku, či mal minister pri určení, či nedobrovoľná nezamestnanosť bývalej manželky žiadateľa bola „riadne zaregistrovaná“, zohľadniť skutočnosť, že DEASP priznalo tejto osobe príspevok pre uchádzača o zamestnanie, ďalej, či sa má článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že výraz „viac ako jeden rok“ uvedený v tomto ustanovení sa vzťahuje na nepretržité obdobie jedného roka, a napokon, či mal minister najmä vzhľadom na ustanovenia článku 41 Charty poskytnúť žiadateľovi úplný spis týkajúci sa jeho bývalej manželky.
22
Predkladajúci vnútroštátny súd zastáva názor, že prvé dva body vyvolávajú otázky týkajúce sa výkladu smernice 2004/38, v súvislosti s ktorými ešte neexistuje judikatúra Súdneho dvora. Pokiaľ ide o tretí bod, predkladajúci vnútroštátny súd si kladie otázku, či právo na prístup k spisu a právo na riadnu správu vecí verejných, ktoré si vyžaduje najmä spoluprácu správneho orgánu, ako ich vykladá Súdny dvor najmä v rozsudkoch z 22. novembra 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), z 8. mája 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308), ako aj z 12. júla 2018, Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570), predstavujú dostatočný základ na vyhovenie žiadosti žiadateľa o sprístupnenie skutočností uvedených v spise týkajúcich sa jeho bývalej manželky.
23
Za týchto podmienok Court of Appeal (Odvolací súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Predpokladá alebo vyžaduje výraz „jeden rok“ uvedený v článku 7 ods. 3 písm. b) [smernice 2004/38/ES], aby išlo o jedno nepretržité obdobie?
b)
V prípade [zápornej] odpovede na prvú otázku v písmene a), vylučuje skutočnosť, že doby zamestnania tvoriace predmetný rok mohli byť kumulované alebo sčítané v priebehu štyroch alebo piatich rokov, občana Únie z pôsobnosti článku 7 ods. 3 písm. b) [tejto smernice]?
2.
Znamená skutočnosť, že občianka Únie poberala príspevok pre uchádzača o zamestnanie od [DEASP] v Írsku, že je táto občianka v [tomto] štáte ‚riadne zaregistrovaná ako nedobrovoľne nezamestnaná‘ v zmysle článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38?
3.
Vyžaduje všeobecná zásada práva Únie, ktorá odráža článok 41 [Charty], alebo alternatívne smernica 2004/38 vykladaná so zohľadnením tejto všeobecnej zásady, aby žalovaný poskytol svoj spis žiadateľovi (ak by to bolo potrebné, vo vhodne upravenej podobe) buď:
a)
pred prijatím rozhodnutia o zachovaní práva pobytu/pobytového preukazu podľa článku 14 smernice 2004/38 v spojení s článkom 13 a/alebo článkom 7 ods. 3 uvedenej smernice a/alebo
b)
keď sa žiadateľ snaží napadnúť takéto rozhodnutie prostredníctvom súdneho preskúmania?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
24
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že výraz „viac ako jeden rok“, ktorý je v ňom uvedený, sa vzťahuje na jediné a nepretržité obdobie činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba trvajúce viac ako jeden rok alebo na obdobie trvajúce viac ako jeden rok, ktoré môže pozostávať z viacerých kratších období takejto činnosti kumulovaných počas viacerých rokov.
25
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 občan Únie, ktorý už nevykonáva činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, si zachová štatút pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby, ak je riadne zaregistrovaný ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo bol zamestnaný viac ako jeden rok a zaevidoval sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce.
26
Toto ustanovenie neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov na účely určenia zmyslu a rozsahu výrazu „viac ako jeden rok“. Okrem toho smernica 2004/38 neobsahuje žiadnu definíciu tohto výrazu. Za týchto podmienok z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že rovnaké ustanovenie si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Únii s prihliadnutím nielen na jeho obvyklý zmysel, ale aj na kontext, do ktorého patrí, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou [rozsudok z 15. septembra 2022, Minister for Justice and Equality (Štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je bratrancom občana Únie), C‑22/21, EU:C:2022:683, bod 19 a citovaná judikatúra].
27
Pokiaľ ide v prvom rade o znenie článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38, treba poznamenať, že podľa jeho obvyklého významu v bežnom jazyku sa výraz „jeden rok“ vzťahuje na obdobie dvanástich mesiacov, ktoré sa nevyhnutne nezhoduje s kalendárnym rokom a ktoré je založené na dĺžke obehu Zeme okolo Slnka. Ani zo znenia tohto ustanovenia, ani zo znenia iných ustanovení smernice 2004/38 však nevyplýva, že by toto obdobie „jedného roka“ malo nevyhnutne zahŕňať dvanásť po sebe nasledujúcich mesiacov alebo že by malo byť nepretržité.
28
Ako uviedol generálny advokát v bode 27 svojich návrhov, keďže znenie smernice 2004/38 neobsahuje ďalšie spresnenia týkajúce sa toho, čo treba rozumieť pod výrazom „viac ako jeden rok“, treba v druhom rade vykonať kontextuálny výklad uvedeného výrazu.
29
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora článok 7 ods. 3 smernice 2004/38 zaručuje, že každý občan Únie, ktorý dočasne nevykonáva žiadnu činnosť, si zachová svoj štatút pracovníka a v dôsledku toho svoje právo pobytu v hostiteľskom členskom štáte, pričom súčasne stanovuje odstupňovanie podmienok zachovania tohto práva, ktoré závisí na jednej strane od príčiny jeho nečinnosti, v prejednávanej veci od práceneschopnosti z dôvodu choroby alebo úrazu, nedobrovoľnej nezamestnanosti alebo odbornej prípravy, a na druhej strane od počiatočného obdobia jeho činnosti v hostiteľskom členskom štáte, t. j. podľa toho, či je toto obdobie dlhšie alebo kratšie ako jeden rok (rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 43).
30
Občan Únie, ktorý vykonával činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v hostiteľskom členskom štáte, si tak zachová štatút pracovníka na dobu neurčitú, po prvé ak bol dočasne práceneschopný v dôsledku choroby alebo úrazu podľa článku 7 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38, po druhé ak vykonával činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v hostiteľskom členskom štáte viac ako jeden rok a následne sa stal nedobrovoľne nezamestnaným podľa článku 7 ods. 3 písm. b) uvedenej smernice, alebo po tretie ak nastúpil na odborné vzdelávanie podľa článku 7 ods. 3 písm. d) tej istej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 44).
31
Naopak, podľa článku 7 ods. 3 písm. c) smernice 2004/38 občan Únie, ktorý vykonával činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v hostiteľskom členskom štáte počas obdobia kratšieho ako jeden rok, si zachová štatút pracovníka len na obdobie, ktorého dĺžku môže stanoviť tento členský štát, pričom ale nesmie byť kratšie ako šesť mesiacov (rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 45).
32
Konštatovanie pripomenuté v bode 29 tohto rozsudku, podľa ktorého sa odstupňovanie podmienok zachovania štatútu pracovníka zaručeného občanovi Únie, stanovené v článku 7 ods. 3 smernice 2004/38, uskutočňuje podľa „počiatočného obdobia“ činnosti v hostiteľskom členskom štáte, vyplýva konkrétnejšie zo skutočnosti, že písmeno b) tohto ustanovenia odkazuje na zamestnanie vykonávané občanom Únie „viac ako jeden rok“ a že písmeno c) tohto ustanovenia odkazuje na pracovné zmluvy na dobu určitú „kratšiu ako jeden rok“, alebo na situáciu, keď takýto občan bol nedobrovoľne nezamestnaný počas „prvých dvanástich mesiacov“ svojej činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v hostiteľskom členskom štáte.
33
Tento odkaz na „prvých dvanásť mesiacov“ pritom svedčí v prospech výkladu článku 7 ods. 3 smernice 2004/38, podľa ktorého doby zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, ktoré sú v ňom uvedené, musia byť jedinými a nepretržitými obdobiami činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, takže obdobie „viac ako jeden rok“ uvedené v písmene b) tohto ustanovenia nemôže pozostávať z viacerých kratších období činnosti, ktoré sú kumulované počas viacerých rokov.
34
Treba dodať, že tento výklad je tiež v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej sa druhý prípad uvedený v článku 7 ods. 3 písm. c) smernice 2004/38 vzťahuje na všetky situácie, v ktorých bol pracovník z dôvodov nezávislých od jeho vôle nútený ukončiť svoju činnosť v hostiteľskom členskom štáte „pred uplynutím jedného roka“, bez ohľadu na druh vykonávanej činnosti a typ pracovnej zmluvy uzavretej na tento účel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 48). Tento výraz „pred uplynutím jedného roka“ totiž nevyhnutne odkazuje na nepretržité obdobie dvanástich po sebe nasledujúcich mesiacov.
35
Pokiaľ ide v treťom rade o ciele sledované smernicou 2004/38, treba na jednej strane pripomenúť, že hlavným cieľom sledovaným touto smernicou je posilniť právo na voľný pohyb a pobyt všetkých občanov Únie, a na druhej strane, že cieľom, ktorý osobitne sleduje jej článok 7 ods. 3, je zabezpečiť prostredníctvom zachovania štatútu pracovníka právo pobytu osôb, ktoré prestali vykonávať svoju profesijnú činnosť pre nedostatok práce v dôsledku okolností nezávislých od ich vôle (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 49 citovanú judikatúru).
36
Treba dodať, že smernica 2004/38 má tiež za cieľ dosiahnuť spravodlivú rovnováhu medzi zabezpečením voľného pohybu občanov Únie na jednej strane a zaručením, aby systémy sociálnej pomoci hostiteľských členských štátov neboli neprimerane zaťažené na druhej strane (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 50).
37
Treba však konštatovať, ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 32 a 33 svojich návrhov, že výklad výrazu „viac ako jeden rok“, podľa ktorého sa tento výraz netýka jediného a nepretržitého obdobia, ale celkového obdobia jedného roka, ktoré môže pozostávať z viacerých období zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti kratších ako jeden rok, kumulovaných počas viacerých rokov, by znamenal spochybnenie postupnej povahy podmienok zachovania štatútu pracovníka stanovených v článku 7 ods. 3 smernice 2004/38, ktorá je uvedená v bode 29 tohto rozsudku, a navyše by spochybnil rovnováhu pripomenutú v bode 36 tohto rozsudku.
38
Taký výklad by najmä mohol byť, ako zdôraznil generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, nezlučiteľný s rozlišovaním stanoveným v článku 7 ods. 3 písm. b) a písm. c) smernice 2004/38, pokiaľ ide o obdobie, počas ktorého si pracovník alebo samostatne zárobkovo činná osoba zachováva taký štatút, a to v závislosti od toho, či je počiatočné obdobie ich činnosti v hostiteľskom členskom štáte dlhšie alebo kratšie ako jeden rok.
39
Treba preto dospieť k záveru, že výraz „viac ako jeden rok“ uvedený v článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na jediné a nepretržité obdobie činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba dlhšie ako jeden rok.
40
Okrem toho tento výklad nebráni osobám, v prípade ktorých došlo k nedobrovoľnému prerušeniu ich činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v hostiteľskom členskom štáte pred uplynutím počiatočného obdobia jedného roka, aby mohli požívať ochranu vyplývajúcu zo zachovania ich štatútu pracovníka, pretože v prípade, že sa na nich nemôžu vzťahovať ustanovenia článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38, môžu sa na tieto osoby, ak sa nachádzajú v jednej zo situácií uvedených v bode 34 tohto rozsudku, vzťahovať ustanovenia článku 7 ods. 3 písm. c) tejto smernice.
41
V tejto súvislosti treba dodať, že Súdny dvor už rozhodol, že kritérium uvedené najmä v článku 7 ods. 3 písm. c) smernice 2004/38, ktoré umožňuje dotknutým osobám jednoznačne poznať svoje práva a povinnosti, môže vďaka tomu zaručiť vysokú úroveň právnej istoty a transparentnosti v rámci poskytovania základných sociálnych dávok, pričom je aj v súlade so zásadou proporcionality (rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 61).
42
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že výraz „viac ako jeden rok“, ktorý je v ňom uvedený, sa vzťahuje na jediné a nepretržité obdobie činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba trvajúce viac ako jeden rok.
O druhej otázke
43
Svojou druhou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že občan Únie, ktorý sa zdržiava na území iného členského štátu, než ktorého je štátnym príslušníkom, poberá dávku v nezamestnanosti od tohto členského štátu, musí byť orgánom uvedeného členského štátu príslušným na vydávanie pobytových preukazov uznaný ako dôkaz o tom, že tento občan Únie je „riadne zaregistrovaný“ ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba v zmysle tohto ustanovenia.
44
Na úvod treba uviesť, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že otázky predkladajúceho vnútroštátneho súdu sa obmedzujú na to, či skutočnosť, že takýto občan Únie poberá dávku v nezamestnanosti od príslušného vnútroštátneho orgánu, postačuje na to, aby bola nedobrovoľná nezamestnanosť považovaná za „riadne zaregistrovanú“ v zmysle uvedeného ustanovenia, a netýkajú sa ďalších dvoch kumulatívnych podmienok stanovených týmto ustanovením, a to jednak, že tento občan bol zamestnaný viac ako jeden rok a jednak bol zaevidovaný ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce.
45
V tejto súvislosti treba na jednej strane konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, že smernica 2004/38 nedefinuje výraz „riadne zaregistrovaný“, ani neobsahuje ustanovenie týkajúce sa kritérií alebo spôsobov, podľa ktorých by malo byť „riadne zaregistrované“, že osoba je nedobrovoľne nezamestnaná. V prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti a na základe zásady procesnej autonómie prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby stanovil pravidlá týkajúce sa týchto kritérií a podmienok, avšak za predpokladu, že tieto pravidlá nie sú menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že v praxi neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, body 45 a 59, ako aj citovanú judikatúru).
46
Na druhej strane, ako vyplýva z odôvodnení 1 až 4 smernice 2004/38, jej účelom je uľahčiť výkon základného a individuálneho práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré je občanom Únie priamo priznané článkom 21 ods. 1 ZFEÚ, a jej cieľom je najmä posilniť uvedené právo (rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 23 a citovaná judikatúra). Ako vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 36 tohto rozsudku, jej cieľom je tiež dosiahnuť spravodlivú rovnováhu medzi zabezpečením voľného pohybu občanov Únie a zaručením, aby systémy sociálnej pomoci hostiteľských členských štátov neboli neprimerane zaťažené.
47
Naopak, z odôvodnení, ako aj ustanovení smernice 2004/38 je zjavné, že jej cieľom nie je harmonizovať poskytovanie dávok v nezamestnanosti, podmienky, za ktorých sa tieto dávky poskytujú, ani kritériá, na základe ktorých sa konštatuje, že nezamestnanosť občana Únie je nedobrovoľná. V takejto situácii pritom treba overiť, či dotknutá vnútroštátna právna úprava nie je v rozpore s cieľmi smernice 2004/38 alebo či nezbavuje jej ustanovenia ich potrebného účinku.
48
V prejednávanej veci bez ohľadu na skutočnosť, ako uviedol generálny advokát v bodoch 52 a 53 svojich návrhov, že návrh na začatie prejudiciálneho konania neumožňuje presne zistiť, podľa akých kritérií vnútroštátny orgán príslušný na priznanie dávok v nezamestnanosti, o ktoré ide vo veci samej, a to príspevku pre uchádzača o zamestnanie, tento príspevok priznáva, stačí konštatovať, že Írsko vo svojich pripomienkach uviedlo, podobne ako minister pred High Court (Vyšší súd), že v súlade s uplatniteľnými vnútroštátnymi ustanoveniami nie je DEASP, ktoré je príslušným vnútroštátnym orgánom na priznanie tohto príspevku pre uchádzača o zamestnanie, povinné skúmať dôvody, pre ktoré nezamestnaná osoba opustila svoje zamestnanie, a nie je teda ani povinné skúmať, či táto nezamestnanosť je alebo nie „nedobrovoľná“.
49
Ak by sa však ukázalo, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, že DEASP skutočne nemá povinnosť skúmať dôvody, pre ktoré je osoba nezamestnaná, a môže priznať nárok na príspevok pre uchádzača o zamestnanie bez toho, aby sa preukázalo, že táto nezamestnanosť je „nedobrovoľná“ v zmysle článku 7 ods. 3 smernice 2004/38, bolo by potrebné dospieť k záveru, že priznanie tohto príspevku pre uchádzača o zamestnanie nijako nesúvisí s tým, či je nezamestnanosť dotknutej nedobrovoľná, a v žiadnom prípade nemôže predstavovať dôkaz o tom, či strata zamestnania bola nedobrovoľná. V takejto situácii skutočnosť, že vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov nezohľadnil rozhodnutie o priznaní dotknutého príspevku ako dôkaz o tom, že uvedená osoba je „riadne zaregistrovaná“ ako nedobrovoľne nezamestnaná v zmysle tohto ustanovenia, zjavne nemôže spochybniť ciele smernice 2004/38 alebo potrebný účinok jej ustanovení.
50
Naopak, ak by vnútroštátny súd po ukončení overení, ktoré mu prislúcha vykonať, musel konštatovať, že vnútroštátny orgán príslušný na priznanie príspevku pre uchádzača o zamestnanie podmieňuje jeho priznanie tým, že tieto osoby sú „nedobrovoľne nezamestnané“ v zmysle článku 7 ods. 3 smernice 2004/38, teda že k ukončeniu činnosti dotknutých osôb ako zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby došlo z dôvodov – alebo v dôsledku okolností – nezávislých od ich vôle (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, body 46 až 49 a citovanú judikatúru), a že tento orgán skutočne overuje, či sú tieto dôvody alebo okolnosti nezávislé od vôle uvedených osôb, vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov by mal zohľadniť rozhodnutie o priznaní príspevku pre uchádzača o zamestnanie ako dôkaz, ktorý má preukázať, že dotknutá osoba je „riadne zaregistrovaná“ ako nedobrovoľne nezamestnaná v zmysle tohto ustanovenia.
51
Keďže predkladajúci vnútroštátny súd neposkytol presnejšie informácie o tom, či v súlade s relevantnými vnútroštátnymi ustanoveniami je vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov povinný náležite zohľadniť rozhodnutie o priznaní príspevku pre uchádzača o zamestnanie ako dôkaz o tom, že dotknutá osoba je „riadne zaregistrovaná“ ako nedobrovoľne nezamestnaná, prináleží predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo, aby overil, či uplatnenie týchto vnútroštátnych ustanovení dodržuje zásady ekvivalencie a efektivity práva Únie, a teda nie je v rozpore s cieľom smernice 2004/38 ani s potrebným účinkom jej ustanovení.
52
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že občan Únie, ktorý sa zdržiava na území iného členského štátu, než ktorého je štátnym príslušníkom, poberá dávku v nezamestnanosti od tohto členského štátu, nemôže byť ako taká uznaná orgánom uvedeného členského štátu príslušným na vydávanie pobytových preukazov ako dostatočný dôkaz o tom, že táto osoba je „riadne zaregistrovaná“ ako nedobrovoľne nezamestnaná v zmysle tohto ustanovenia.
O tretej otázke
53
Svojou treťou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2004/38 v spojení so všeobecnou zásadou riadnej správy vecí verejných vykladať v tom zmysle, že z nej vyplýva, že vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov je povinný poskytnúť svoj spis žiadateľovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, prípadne vo vhodne upravenej forme, a to buď pred prijatím rozhodnutia o zachovaní jeho práva pobytu alebo pobytového preukazu podľa článku 14 tejto smernice, v spojení s jej článkami 7 a 13, alebo až v štádiu súdneho preskúmania tohto rozhodnutia, ak dokumenty v predmetnom spise, z ktorých príslušný vnútroštátny orgán vychádzal pri zamietnutí vydania pobytového preukazu a o ktorých poskytnutie tento štátny príslušník požiadal, obsahujú informácie týkajúce sa najmä dôb zamestnania jeho bývalej manželky, ktorá je občiankou Únie, a táto bývalá manželka po tom, čo ju o to tento štátny príslušník požiadal, mu odmietla poskytnúť tieto informácie.
54
V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že smernica 2004/38, najmä jej článok 7 týkajúci sa práva pobytu na viac ako tri mesiace, jej článok 10 týkajúci sa vydania pobytových preukazov, jej článok 13 týkajúci sa zachovania práva pobytu rodinných príslušníkov v prípade rozvodu, anulovania manželstva alebo ukončenia registrovaného partnerstva a jej článok 14 týkajúci sa zachovania práva pobytu, v podstate stanovuje, že žiadateľom prináleží predložiť podklady potrebné na preukázanie toho, že spĺňajú podmienky na získanie práv priznaných týmito článkami, a nestanovuje výslovnú povinnosť vnútroštátnych orgánov poskytnúť žiadateľom informácie, ktoré tieto orgány už majú k dispozícii a ktoré by žiadatelia mohli potrebovať na preukázanie, že spĺňajú uvedené podmienky.
55
Treba preto konštatovať, že smernica 2004/38 výslovne nestanovuje „povinnosť spolupráce“ pre orgány členských štátov v štádiu určenia relevantných náležitostí žiadosti o povolenie na pobyt a v tejto súvislosti sa odlišuje od smernice, akou je smernica Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96), ktorá vo svojom článku 4 ods. 1 stanovuje takúto povinnosť spolupráce [pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2023, International Protection Appeals Tribunal a i. (Atentát v Pakistane), C‑756/21, EU:C:2023:523, bod 48].
56
V druhom rade treba pripomenúť, že článok 41 Charty, ktorý zakotvuje právo na riadnu správu vecí verejných a ktorý vo svojom odseku 2 stanovuje, že toto právo zahŕňa najmä právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať [písm. a)]; právo každého na prístup k spisu, ktorý sa ho týka, za predpokladu rešpektovania oprávnených záujmov dôvernosti a služobného a obchodného tajomstva [písm. b)], ako aj povinnosť administratívy odôvodniť svoje rozhodnutia [písm. c)], sa nevzťahuje na členské štáty, ale výlučne na inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 44 a citovanú judikatúru).
57
Žiadateľ o povolenie na pobyt preto nemôže priamo z článku 41 ods. 2 písm. a) a b) Charty vyvodzovať právo byť vypočutý v akomkoľvek konaní týkajúcom sa jeho žiadosti alebo právo na prístup k spisu v rámci vnútroštátneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. júla 2014, YS a i., C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 67, a z 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 44).
58
Naproti tomu právo na riadnu správu vecí verejných, zakotvené v článku 41 Charty, odráža všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá sa má uplatňovať na členské štáty pri uplatňovaní tohto práva (pozri rozsudok z 13. júla 2023, Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, bod 43 a citovanú judikatúru).
59
Na jednej strane treba dodať, že právo na prístup k spisu je najmä nevyhnutnou súčasťou účinného výkonu práva na obhajobu (rozsudok z 13. septembra 2018, UBS Europe a i., C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 61, ako aj citovaná judikatúra) a že pri prijímaní opatrení patriacich do pôsobnosti práva Únie majú správne orgány členských štátov povinnosť dodržiavať právo na obhajobu osôb, ktorým sú určené rozhodnutia, ktoré citeľným spôsobom ovplyvňujú ich záujmy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 50 a citovanú judikatúru).
60
Na druhej strane v rámci súdneho konania dodržiavanie práva na obhajobu zaručeného v článku 47 Charty znamená, že žalobcovi sa umožní prístup nielen k dôvodom rozhodnutia, ktoré bolo vo vzťahu k nemu prijaté, ale aj ku všetkým skutočnostiam v spise, z ktorých správny orgán vychádzal, aby sa k týmto skutočnostiam mohol účinne vyjadriť [rozsudok z 25. apríla 2024, NW a PQ (Utajované skutočnosti), C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 92, ako aj citovaná judikatúra].
61
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že rozhodnutie, o ktoré ide vo veci samej, bolo prijaté na základe nariadenia z roku 2015, ktorým bola do írskeho práva prebratá smernica 2004/38. Keďže nariadenie z roku 2015 vykonáva právo Únie, na konanie vo veci samej sa uplatňujú požiadavky vyplývajúce z práva na účinnú súdnu ochranu, práva na obhajobu a práva na riadnu správu vecí verejných, medzi ktoré patrí aj právo na prístup k spisu, ako sú zaručené právom Únie.
62
Treba dodať, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, sa vyznačuje jednak skutočnosťou, že žiadateľ chce získať odvodené právo pobytu na základe údajov, ktoré nemá k dispozícii, z dôvodu, že sa týkajú inej osoby, a to jeho bývalej manželky, ktorá mu k nim neposkytla prístup, a jednak tým, že vnútroštátne orgány príslušné na vydanie pobytového preukazu žiadateľovi už tieto údaje majú k dispozícii a na ich základe odmietli obnoviť pobytový preukaz žiadateľa.
63
Ak však, ako sa zdá, že sa domnieva predkladajúci vnútroštátny súd, neexistuje žiadny iný spôsob, ako môže žiadateľ získať tieto údaje, než požiadať o prístup k spisu, ktorý sa ho týka, treba sa domnievať, že vnútroštátne procesné pravidlá, ktoré v skutočnosti stavajú žiadateľa do situácie, v ktorej nemôže preukázať, že v čase začatia rozvodového konania jeho bývalá manželka spĺňala podmienky stanovené v článku 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38, a teda že má odvodené právo pobytu podľa ustanovení tejto smernice, spochybňujú potrebný účinok práv, ktoré môže žiadateľ vyvodiť z tejto smernice, a neumožňujú zaručiť dodržiavanie jeho základných práv, konkrétne jeho práva na účinnú súdnu ochranu a jeho práva na obhajobu.
64
Je pravda, že v prejednávanej veci sa predmetné údaje, ktoré sa už nachádzajú v spise žiadateľa, priamo netýkajú žiadateľa, ale týkajú sa jeho bývalej manželky, takže by mohlo dôjsť k porušeniu ochrany dôvernosti, ktorá sa spája s takýmito údajmi.
65
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry, že základné práva nie sú absolútnymi právami, ale môžu obsahovať obmedzenia pod podmienkou, že skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu, ktoré predmetné opatrenie sleduje, a z hľadiska sledovaného cieľa nie sú neprimeraným a neadekvátnym zásahom do samotnej podstaty takto zaručených práv (rozsudok z 13. septembra 2018, UBS Europe a i., C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 62, ako aj citovaná judikatúra).
66
Takéto obmedzenia môžu totiž mať za cieľ ochranu požiadaviek zachovania dôvernosti alebo služobného tajomstva, ktoré môžu byť v dôsledku prístupu k niektorým informáciám a niektorým dokumentom porušené (pozri rozsudok z 13. septembra 2018, UBS Europe a i., C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 63 a citovanú judikatúru).
67
Právo na prístup k spisu tak môže byť obmedzené na základe vyvažovania práva na riadnu správu vecí verejných a práva na účinný prostriedok nápravy dotknutej osoby na jednej strane a záujmov uvedených na odôvodnenie nesprístupnenia časti spisu tejto osobe na strane druhej [rozsudok z 25. apríla 2024, NW a PQ (Utajované skutočnosti), C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 94, ako aj citovaná judikatúra].
68
Toto vyváženie však nemôže viesť k tomu, že práva dotknutej osoby na obhajobu budú zbavené akejkoľvek účinnosti a že jej právo na opravný prostriedok vyplývajúce z článku 47 Charty bude zbavené svojho obsahu najmä tým, že dotknutá osoba alebo prípadne jej právny zástupca nebudú oboznámení ani s podstatou údajov týkajúcich sa dôb zamestnania bývalej manželky tejto dotknutej osoby, na ktorých je založené rozhodnutie prijaté voči tejto osobe [pozri analogicky rozsudok z 25. apríla 2024, NW a PQ (Utajované skutočnosti), C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 95, ako aj citovanú judikatúru].
69
V situácii, o akú ide vo veci samej, tak prináleží vnútroštátnemu orgánu príslušnému na vydanie pobytového preukazu alebo prípadne vnútroštátnemu súdu, ktorý rozhoduje o žalobe v súvislosti s týmto vydaním, aby zohľadnil rozdielne záujmy dotknutých osôb a vyvážil takto dotknuté záujmy vzhľadom na okolnosti každej situácie a druh predmetného konania a poskytol žiadateľovi podstatné informácie zo spisu, ku ktorým inak nemá prístup a ktoré sú rozhodujúce pre určenie zachovania jeho práva pobytu, alebo ich poskytol vo vhodne upravenej podobe.
70
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 2004/38 v spojení so všeobecnou zásadou riadnej správy vecí verejných a právom na účinný súdny prostriedok nápravy zakotveným v článku 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že z nej vyplýva, že vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov je povinný poskytnúť žiadateľovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, alebo jeho zástupcovi, jeho spis, prípadne vo vhodne upravenej forme, pred prijatím rozhodnutia o zachovaní jeho práva pobytu alebo o vydaní pobytového preukazu na základe článku 14 tejto smernice v spojení s jej článkami 7 a 13, ak dokumenty v predmetnom spise, z ktorých príslušný vnútroštátny orgán vychádzal pri zamietnutí vydania pobytového preukazu a o ktorých poskytnutie tento štátny príslušník požiadal, obsahujú informácie týkajúce sa najmä dôb zamestnania jeho bývalej manželky, ktorá je občiankou Únie, a táto bývalá manželka po tom, čo ju o to tento štátny príslušník požiadal, mu odmietla poskytnúť tieto informácie.
O trovách
71
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 7 ods. 3 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
výraz „viac ako jeden rok“, ktorý je v ňom uvedený, sa vzťahuje na jediné a nepretržité obdobie činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba trvajúce viac ako jeden rok.
2.
Článok 7 ods. 3 písm. b) smernice 2004/38.
sa má vykladať v tom zmysle, že:
skutočnosť, že občan Únie, ktorý sa zdržiava na území iného členského štátu, než ktorého je štátnym príslušníkom, poberá dávku v nezamestnanosti od tohto členského štátu, nemôže byť ako taká uznaná orgánom uvedeného členského štátu príslušným na vydávanie pobytových preukazov ako dostatočný dôkaz o tom, že táto osoba je „riadne zaregistrovaná“ ako nedobrovoľne nezamestnaná v zmysle tohto ustanovenia.
3.
Smernica 2004/38 v spojení so všeobecnou zásadou riadnej správy vecí verejných a právom na účinný súdny prostriedok nápravy zakotveným v článku 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
z nej vyplýva, že vnútroštátny orgán príslušný na vydávanie pobytových preukazov je povinný poskytnúť žiadateľovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, alebo jeho zástupcovi, jeho spis, prípadne vo vhodne upravenej forme, pred prijatím rozhodnutia o zachovaní jeho práva pobytu alebo o vydaní pobytového preukazu na základe článku 14 tejto smernice v spojení s jej článkami 7 a 13, ak dokumenty v predmetnom spise, z ktorých príslušný vnútroštátny orgán vychádzal pri zamietnutí vydania pobytového preukazu a o ktorých poskytnutie tento štátny príslušník požiadal, obsahujú informácie týkajúce sa najmä dôb zamestnania jeho bývalej manželky, ktorá je občiankou Únie, a táto bývalá manželka po tom, čo ju o to tento štátny príslušník požiadal, mu odmietla poskytnúť tieto informácie.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.