62021TJ0702_RES
Vec T‑702/21
Ekobulkos EOOD
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 21. decembra 2022
„Štátna pomoc – Výroba elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov – Sťažnosť – Žaloba na nečinnosť – Výzva na konanie – Prípustnosť – Povinnosť konať – Neexistencia“
Žaloba na nečinnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Podmienky prípustnosti – Predchádzajúca výzva na konanie – Podstatná náležitosť – Rozsah
(Článok 265 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri bod 17)
Žaloba na nečinnosť – Podmienky prípustnosti – Riadny priebeh konania pred podaním žaloby – Výzva inštitúcii – Rámec sporu – Rozpor medzi výzvou na konanie a žalobou – Posúdenie
(Článok 265 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 19 – 24)
Žaloba na nečinnosť – Povinnosť Komisie konať – Povinnosť preskúmať informácie, ktoré sa týkajú údajne neoprávnenej pomoci – Povinnosť buď informovať dotknutú osobu v prípade nedostatočných dôvodov, alebo prijať rozhodnutie na konci fázy predbežného preskúmania – Nečinnosť
(Článok 265 ZFEÚ; nariadenie Rady 2015/1589, článok 4, článok 12 ods. 1 druhý pododsek, článok 15 ods. 1 a článok 24 ods. 2 druhý pododsek)
(pozri body 27 – 30)
Pomoc poskytovaná štátmi – Skúmanie sťažností – Povinnosti Komisie – Informácie týkajúce sa údajne neoprávneného opatrenia pomoci, ktoré už boli zohľadnené v rámci rozhodnutia o nevznesení námietok – Povinnosť preskúmania – Neexistencia – Informácie, ktoré nepoukazujú na nesprávne uplatnenie schváleného opatrenia ani zavedenia novej pomoci – Povinnosť prijať rozhodnutie po ukončení fázy predbežného preskúmania – Neexistencia
(Články 107, 108 a článok 265 druhý odsek ZFEÚ; nariadenie Rady 2015/1589, článok 4, článok 12 ods. 1 druhý pododsek, článok 15 ods. 1 a článok 24 ods. 2 druhý pododsek)
(pozri body 34 – 39)
Žaloba na nečinnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Opomenutia, ktoré možno napadnúť žalobou – Nepreskúmanie sťažnosti týkajúcej sa údajne neoprávnenej pomoci včas – Neexistencia nečinnosti v súvislosti s lehotou na preskúmanie, pokiaľ ide o neexistenciu povinnosti konať
(Článok 265 ZFEÚ; nariadenie Rady 2015/1589, článok 12 ods. 1 druhý pododsek a článok 24 ods. 2)
(pozri bod 40)
Zhrnutie
Spoločnosť Ekobulkos EEOD je bulharským výrobcom elektrickej energie, ktorý prevádzkuje fotovoltickú elektráreň uvedenú do prevádzky19. mája 2012.
Rozhodnutím zo 4. augusta 2016 (
1
) Európska komisia usúdila, že bulharská schéma pomoci na výrobu energie z obnoviteľných zdrojov, oznámená bulharskými orgánmi, (
2
) bola zlučiteľná s vnútorným trhom v súlade s článkom 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ a rozhodla, že nevznesie námietky.
Takto schválená schéma stanovovala najmä podmienky, za ktorých môžu výrobcovia elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov využívať preferenčné nákupné ceny. Tieto podmienky boli zmenené v roku 2015, najmä zavedením pravidiel proti kumulácii (
3
) (ďalej len „dotknuté opatrenie“). Konkrétnejšie, s cieľom odstrániť akékoľvek riziko nadmernej kompenzácie tieto pravidlá pri stanovení výšky podpory vyžadovali v prípade potreby zníženie preferenčnej nákupnej ceny odpočítaním sumy investičnej pomoci získanej na základe žiadosti podanej pred 3. májom 2011, t. j. dátumom nadobudnutia účinnosti zákona, ktorým bola zavedená predmetná schéma.
Dňa 21. februára 2020 Ekobulkos zaslala Komisii sťažnosť, v ktorej tvrdila, že Bulharská republika poskytla určitým výrobcom elektriny z obnoviteľných zdrojov neoprávnenú a nezlučiteľnú štátnu pomoc tým, že im poskytla výhodu vo forme preferenčných nákupných cien bez akéhokoľvek zníženia v rámci daného opatrenia. Na podporu svojich tvrdení Ekobulkos najmä uviedla, že predmetné opatrenie viedlo k stanoveniu pohyblivej úrovne podpory v rámci stanovenia preferenčných nákupných cien v závislosti od dátumu podania žiadosti o pomoc. Za takýchto podmienok by takéto opatrenie viedlo k narušeniu rovnosti medzi dotknutými výrobcami energie, ktoré má podľa sťažovateľa diskriminačný charakter.
Komisia jej odpovedala listom zo 7. októbra 2020, v ktorom na jednej strane uviedla, že predmetné opatrenie jej už bolo predložené na preskúmanie v rámci postupu vedúceho k prijatiu kladného rozhodnutia z roku 2016, pričom sa v tejto súvislosti opierala o rôzne prvky analýzy uvedené v odôvodnení tohto rozhodnutia. Za týchto podmienok sa domnieva, že už schválila zmeny zavedené v roku 2015, vrátane konkrétne predmetného opatrenia. Na druhej strane Komisia uviedla, že na základe informácií uvedených v sťažnosti nezistila žiadne nesprávne uplatnenie schváleného opatrenia ani žiadne nové opatrenia, ktoré by mohli predstavovať štátnu pomoc. Následne ju vyzvala, aby jej v prípade záujmu zaslala ďalšie užitočné informácie, inak sa bude jej sťažnosť považovať za vzatú späť.
Listom zo 7. novembra 2020, ako aj posledným listom z 22. júna 2021 Ekobulkos zopakovala svoju analýzu, pričom trvala na svojich argumentoch. V neskôr uvedenom liste, predloženom ako výzva na konanie v zmysle článku 265 druhého odseku ZFEÚ, Ekobulkos ďalej požiadala Komisiu, aby využila svoje výsady podľa nariadenia 2015/1589 (
4
) s cieľom nariadiť pozastavenie uplatňovania sporných ustanovení až do prijatia konečného rozhodnutia o ich zlučiteľnosti s vnútorným trhom.
V tejto súvislosti Ekobulkos podala 30. októbra 2021 na Všeobecný súd žalobu na nečinnosť, ktorou sa domáhala určenia, že Komisia sa protiprávne nevyslovila k jej sťažnosti.
Vo svojom rozsudku z 21. decembra 2022 Všeobecný súd zamietol túto žalobu ako nedôvodnú.
Tento rozsudok má dvojaký význam. Na jednej strane poskytol Všeobecnému súdu možnosť preskúmať otázku prípustnosti žaloby na nečinnosť z hľadiska vymedzenia rozsahu žaloby výzvou na konanie v prípade rozporu, prinajmenšom formálneho, medzi predmetom takejto výzvy a závermi o nečinnosti. Na druhej strane, pokiaľ ide o podstatu veci, Všeobecný súd mal tiež možnosť objasniť okolnosti, za ktorých Komisia nie je povinná zaujať stanovisko k sťažnosti týkajúcej sa údajného opatrenia štátnej pomoci, ktoré prejednávala, najmä v prípade, ak sa domnieva, že predmetné opatrenie už preskúmala v predchádzajúcom rozhodnutí.
Posúdenie Všeobecným súdom
Všeobecný súd najprv preskúmal námietku neprípustnosti podanú Komisiou, ktorá sa zakladá na porušení podstatnej formálnej náležitosti. Podľa Komisie list z 22. júna 2021 nemôže predstavovať výzvu na konanie v zmysle článku 265 druhého odseku ZFEÚ vzhľadom na rozdiel medzi žiadosťou podanou pri tejto príležitosti a návrhmi týkajúcimi sa nečinnosti, pokiaľ ide o ich právne základy.
V tejto súvislosti Všeobecný súd na úvod pripomenul, že účinkom výzvy na konanie uvedenej v článku 265 druhom odseku ZFEÚ je vymedzenie rozsahu žaloby, ktorú možno podať v prípade, že dotknutá inštitúcia k nej nezaujme stanovisko v lehote dvoch mesiacov. Za týchto okolností ustálená judikatúra dôsledne vyžaduje, aby výzva, ktorá sa v tejto súvislosti vyžaduje, bola vypracovaná dostatočne jasne a presne, aby dotknutá inštitúcia mohla konkrétne pochopiť predmet a požiadavku zaujať k nej stanovisko.
V prejednávanej veci Všeobecný súd po tom, čo uznal rozpor Komisie, odmietol vzhľadom na uvedené zásady judikatúry uznať, že tento rozpor je taký, že má za následok neprípustnosť žaloby. Za týchto okolností Všeobecný súd pokračoval vo svojom preskúmaní tým, že analyzoval podstatu listu z 22. júna 2021 z hľadiska vyššie uvedených relevantných kritérií, a to s ohľadom na všetky skutočnosti uvedené sťažovateľom v priebehu správneho konania. Na základe tohto preskúmania však dospel k záveru, že Ekobulkos od zaslania sťažnosti nikdy nezmenila svoju hlavnú žiadosť, ktorá v prejednávanej veci spočívala v dosiahnutí rozhodnutia o zlučiteľnosti predmetného opatrenia s právom štátnej pomoci a ktorá bola navyše dostatočne jasná a presná v zmysle uvedenej judikatúry. Platí to aj pre list z 22. júna 2021, napriek formálne odlišnej žiadosti uvedenej v jeho závere, takže ho treba považovať za výzvu na konanie. Za týchto podmienok Všeobecný súd rozhodol, že žaloba musí byť vyhlásená za prípustnú.
Pokiaľ ide ďalej o dôvodnosť návrhov na nečinnosť, Všeobecný súd pripomenul, že v tejto súvislosti môže rozhodnúť až po overení, či v čase výzvy na konanie, ktorá mu bola adresovaná, bola dotknutá inštitúcia skutočne povinná konať.
V prejednávanej veci sú v oblasti štátnej pomoci povinnosti Komisii, najmä na účely preskúmania opatrenia, ktoré môže predstavovať štátnu pomoc, upravené nariadením 2015/1589. Konkrétne článok 15 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že výsledkom preskúmania možnej neoprávnenej pomoci je prijatie formálneho rozhodnutia. (
5
) Uvedená povinnosť konať sa teda vzťahuje na Komisiu len vtedy, keď preskúmala predmetné opatrenie, pričom sa však spresňuje, že Komisia nie je povinná vykonať takéto preskúmanie, ak sa jej po podaní sťažnosti nepodarilo získať dostatočné skutočnosti na jeho vykonanie. (
6
)
V tejto súvislosti Všeobecný súd po prvé poznamenal, že Komisia vo svojom rozhodnutí o zlučiteľnosti z roku 2016 zohľadnila legislatívne zmeny, ktoré sa uskutočnili v roku 2015, vrátane sporného opatrenia, ako to vyplýva z odôvodnenia tohto rozhodnutia. Komisia preto správne oznámila sťažovateľovi, že už zaujala stanovisko k predmetnému opatreniu. Nariadenie 2015/1589 však neobsahovalo žiadne ustanovenie, ktoré by Komisii ukladalo povinnosť prijať nové rozhodnutie o zlučiteľnosti opatrenia štátnej pomoci s vnútorným trhom, o ktorom už rozhodla, ako to uviedol Všeobecný súd, predtým ako dodal, že ak by to malo byť inak, umožnilo by to každej zainteresovanej strane napadnúť analýzy zlučiteľnosti aj po uplynutí lehoty na podanie žaloby na neplatnosť.
Po druhé, keďže Komisia usúdila, že na základe sťažnosti nebolo možné identifikovať nesprávne uplatnenie predmetného opatrenia ani zavedenie nového opatrenia, okrem už preskúmaného, Všeobecný súd konštatoval, že Ekobulkos žiadnym spôsobom nepreukázala, že toto posúdenie bolo nesprávne.
Zo všetkých uvedených skutočností vyplýva, že Komisia nebola povinná konať v čase, keď jej bola adresovaná výzva na konanie. V prípade neexistencie povinnosti konať sa sťažovateľ už nemôže užitočne odvolávať na údajne neprimeranú dĺžku konania o preskúmaní jeho sťažnosti.
Napokon vzhľadom na to, že v prejednávanej veci nemožno Komisii vytýkať nečinnosť, Všeobecný súd dospel k záveru, že žaloba musí byť zamietnutá.
(
1
)	Rozhodnutie C(2016) 5205 final zo 4. augusta 2016 vo veci SA.44840 (2016/NN).
(
2
)	Táto schéma tak, ako bola oznámená, pozostávala zo Zakon za energiata ot văzobnovjaemi iztočnici (ZEVI) (zákon o energii z obnoviteľných zdrojov), platného od 3. mája 2011 (DV č. 35 z 3. mája 2011), ako aj z dvoch uznesení z 18. marca 2013 o regulácii cien elektrickej energie a z 20. februára 2004 o regulácii cien elektrickej energie.
(
3
)	V prejednávanej veci ide o § 18 Zakon za izmenenie i dopălnenie na Zakona za energetikata (ZID ZE) (zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o energii) z 24. júla 2015 (DV č. 56 z 24. júla 2015).
(
4
)	Nariadenie Rady (EÚ) 2015/1589 z 13. júla 2015 stanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 [ZFEÚ] (Ú. v. EÚ L 248, 2015, s. 9). Žiadosť sa v prejednávanej veci týkala článku 13 ods. 1 tohto nariadenia.
(
5
)	Podľa článku 4 ods. 2, 3 a 4 nariadenia 2015/1589, na ktorý odkazuje článok 15 ods. 1 nariadenia 2015/1589, je účelom takéhoto rozhodnutia buď konštatovanie, že predmetné opatrenie nepredstavuje pomoc, alebo že opatrenie je zlučiteľné s vnútorným trhom, alebo naopak, že je potrebné začať konanie vo veci formálneho zisťovania vzhľadom na pochybnosti, ktoré vyvoláva.
(
6
)	Článok 24 ods. 2 nariadenia 2015/1589, na ktorý odkazuje článok 12 ods. 1 druhý pododsek toho istého nariadenia.