62017CC0658
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 28. februārī (
1
)
Lieta C‑658/17
WB,
piedaloties
Notariusz Przemysława Bac
(Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gožovas Velkopolskas apgabaltiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – 3. panta 1. punkta g) un i) apakšpunkts – Jēdzieni “nolēmums” un “publisks akts” mantošanas lietās – 3. panta 2. punkts – Jēdziens “tiesa” mantošanas lietās – Konkrētās dalībvalsts nepaziņošana par notāriem kā tiesām – Jēdziens “tiesas funkcijas” – Valsts mantošanas apliecības juridiskā kvalifikācija – Īstenošanas regula (ES) Nr. 1329/2014 – Veidlapa un apliecinājums
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (
2
) 3. panta 1. punkta g) un i) apakšpunkta un 2. punkta, kā arī 39. panta 2. punkta, 46. panta 3. punkta b) apakšpunkta un 79. panta interpretāciju, kā arī uz Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1329/2014 (2014. gada 9. decembris), ar ko izveido veidlapas, kuras minētas Regulā Nr. 650/2012 (
3
), 1. un 2. pielikuma interpretāciju.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp WB un kādu Polijas notāru, kurš saistībā ar mantošanas apliecības kopijas atzīšanu par mantojumu no viņas tēva tai ir atteicies izsniegt vienu no Regulā Nr. 650/2012 paredzētajiem apliecinājumiem, ar ko apstiprina, ka šī apliecība ir vai nu nolēmums, vai publisks akts mantošanas lietās.
3.
Saskaņā ar valsts tiesībām mantošanas apliecība ietver mantinieku vai legatāru sarakstu, kā arī noderīgus precizējumus par to mantošanas tiesību apjomu (
4
), un šajā ziņā tā ir galvenais pierādījums mantošanas noregulējumā.
4.
Šī lieta Tiesai dod iespēju sniegt noderīgus precizējumus par jēdzienu “nolēmums” un “tiesa” robežām Regulas Nr. 650/2012 izpratnē, tostarp izlemjot, vai notārs, kuram valsts tiesībās ir piešķirtas pilnvaras izsniegt mantošanas apliecības, īsteno “tiesas funkcijas”.
5.
Analīzes noslēgumā es ieteikšu Tiesai atbildēt Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gožovas Velkopolskas apgabaltiesa, Polija), ka Polijas notārs, kurš ir pilnvarots izsniegt mantošanas apliecību, nepilda tiesas funkcijas. Viņa sagatavojamais akts, manā ieskatā, ir publisks akts, kura kopiju izsniedzot pēc ikvienas ieinteresētās personas, kas šo aktu vēlas izmantot kādā citā dalībvalstī, lūguma, var tikt pievienota Regulas Nr. 650/2012 59. panta 1. punkta minētā veidlapa, kas ir Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 2. pielikumā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Regula Nr. 650/2012
6.
Regulas Nr. 650/2012 7., 20.–22., 62., 67., 69. un 76. apsvērumā ir noteikts:
“(7)
Būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Eiropas tiesiskuma telpā pilsoņiem ir jāvar laikus organizēt savu mantojumu. Efektīvā veidā ir jānodrošina mantinieku un legātāru, citu mirušajam tuvu personu, kā arī mantojuma kreditoru tiesības.
[..]
(20)
Šajā regulā būtu jāņem vērā dalībvalstīs mantošanas lietu risināšanai piemērotās dažādās sistēmas. Tādēļ šajā regulā jēdziens “tiesa” būtu jāsaprot paplašināti, lai aptvertu ne tikai tiesas šā vārda tiešajā nozīmē – kuras veic tiesas funkcijas, bet arī dažu dalībvalstu notārus un reģistrēšanas iestādes, kas konkrētās mantošanas lietās līdzīgi tiesām pilda tiesas funkcijas, un notārus un tiesību speciālistus, kas dažās dalībvalstīs saskaņā ar tiesas deleģētām pilnvarām konkrētā mantošanas lietā pilda tiesas funkcijas. Šajā regulā izklāstītajiem noteikumiem par jurisdikciju vajadzētu būt saistošiem visām tiesām, kā tās definētas šajā regulā. Un pretēji – jēdzienam “tiesa” nebūtu jāaptver kādas dalībvalsts ārpustiesas iestādes, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pilnvarotas nodarboties ar mantošanas lietām, piemēram, notārus vairākumā dalībvalstu, ja tie nepilda tiesas funkcijas, kā tas parasti ir.
(21)
Ar šo regulu visiem notāriem, kuriem dalībvalstīs ir kompetence mantošanas lietās, būtu jādod iespēja īstenot savu kompetenci. Tam, vai notāriem attiecīgajā dalībvalstī ir saistoši šajā regulā izklāstītie noteikumi par jurisdikciju, vajadzētu būt atkarīgam no tā, vai uz tiem attiecas vai neattiecas jēdziens “tiesa” šīs regulas nozīmē.
(22)
Dalībvalstīs mantošanas lietās notāru izdotu aktu apritei būtu jānotiek saskaņā ar šo regulu. Ja notāri pilda tiesas funkcijas, viņiem ir saistoši noteikumi par jurisdikciju un to izdoto lēmumu apritei būtu jānotiek saskaņā ar noteikumiem par nolēmumu atzīšanu, izpildāmību un izpildi. Ja notāri nepilda tiesas funkcijas, noteikumi par jurisdikciju viņiem nav saistoši un to izdoto publisko aktu apritei būtu jānotiek saskaņā ar noteikumiem par publiskiem aktiem.
[..]
(62)
Publiska akta “autentiskumam” vajadzētu būt autonomam jēdzienam, kas ietver tādus elementus kā akta īstums, akta formas prasību izpilde, tās iestādes pilnvaras, kura sastādījusi aktu, un procedūra, saskaņā ar kuru akts sastādīts. Tam būtu jāaptver arī tādi faktiskie apstākļi, kurus publiskajā aktā reģistrējusi attiecīgā iestāde, kā, piemēram, fakts, ka norādītās puses ieradās minētajā iestādē norādītajā datumā un ka tās ir izdarījušas norādītos paziņojumus. Pusei, kura vēlas apstrīdēt publiska akta autentiskumu, tas būtu jādara publiskā akta izcelsmes dalībvalsts kompetentajā tiesā saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem.
[..]
(67)
Lai panāktu ātru, vienkāršu un efektīvu mantošanas lietu ar pārrobežu elementiem nokārtošanu Savienības robežās, mantiniekiem, legātāriem, testamenta izpildītājiem vai mantojuma administratoriem vajadzētu spēt vienkārši apliecināt savu statusu un/vai tiesības un pilnvaras citā dalībvalstī, piemēram, dalībvalstī, kurā atrodas mantojamais īpašums. Lai dotu viņiem iespēju to darīt, ar šo regulu būtu jāparedz vienotas formas apliecības – Eiropas mantošanas apliecības [..] – izveidošana, ko izdod izmantošanai citā dalībvalstī. Lai ievērotu subsidiaritātes principu, apliecībai nevajadzētu aizstāt iekšējus dokumentus, kas līdzīgos nolūkos var jau pastāvēt dalībvalstīs.
[..]
(69)
[Eiropas mantošanas] apliecības izmantošanai nevajadzētu būt obligātai. Tas nozīmē, ka personām, kurām ir tiesības iesniegt pieteikumu apliecībai, nevajadzētu būt pienākumam to darīt, bet tām vajadzētu būt brīvai izvēlei izmantot citus instrumentus, kas pieejami saskaņā ar šo regulu (nolēmumus, publiskus aktus un tiesas izlīgumus). Tomēr nevienai iestādei vai personai, kurai iesniegta citā dalībvalstī izdota [Eiropas mantošanas] apliecība, nevajadzētu būt tiesīgai pieprasīt, ka apliecības vietā tiek iesniegts nolēmums, publisks akts vai tiesas izlīgums.
[..]
(76)
Tāpat, lai atvieglotu šīs regulas piemērošanu un varētu izmantot mūsdienu sakaru tehnoloģijas, vajadzētu paredzēt standarta veidlapas apliecinājumiem, kuri jāiesniedz saistībā ar pieteikumu pasludināt nolēmuma, publiska akta vai tiesas izlīguma izpildāmību, kā arī Eiropas mantošanas apliecības pieteikumam un pašai apliecībai.”
7.
Saskaņā ar šīs regulas 3. pantu:
“1.   Šajā regulā:
[..]
g)
“nolēmums” ir dalībvalsts tiesā pieņemts nolēmums mantošanas lietā neatkarīgi no šā nolēmuma nosaukuma, tostarp tiesas amatpersonas lēmums par tiesvedības izmaksu vai izdevumu noteikšanu;
[..]
i)
“publisks akts” ir dokuments mantošanas lietā, kas kādā dalībvalstī oficiāli sastādīts vai reģistrēts kā publisks akts un kura autentiskums:
i)
attiecas uz publiskā akta parakstu un saturu; un
ii)
ir apliecināts valsts iestādē vai citā iestādē, ko šim nolūkam ir pilnvarojusi izcelsmes dalībvalsts.
2.   Šajā regulā ar jēdzienu “tiesa” saprot jebkuru tiesu iestādi un visas citas iestādes, un tiesību speciālistus, kuru kompetencē ir mantošanas lietas un kas pilda tiesu funkcijas vai rīkojas saskaņā ar tiesu iestādes deleģētām pilnvarām, vai rīkojas tiesu iestādes uzraudzībā, – ar noteikumu, ka šādas citas iestādes un tiesību speciālisti garantē objektivitāti un pušu tiesības tikt uzklausītām un ka to lēmumus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tie darbojas:
a)
var pārsūdzēt vai pārskatīt tiesu iestādē; un
b)
tiem ir līdzīgs spēks un juridiskās sekas kā tiesu iestāžu pieņemtiem nolēmumiem tādā pašā lietā.
Dalībvalstis paziņo Komisijai par citām iestādēm un tiesību speciālistiem, kas minēti šā punkta pirmajā daļā, saskaņā ar 79. pantu.”
8.
Minētās regulas IV nodaļā “Nolēmumu atzīšana, izpildāmība un izpilde” ir ietverti 39. panta 1. un 2. punkts, kuros ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstī pieņemtu nolēmumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs.
2.   Jebkura ieinteresēta puse, kas nolēmuma atzīšanu izvirza par galveno jautājumu strīdā, saskaņā ar 45. līdz 58. pantā noteikto procedūru var iesniegt pieteikumu minētā nolēmuma atzīšanai.”
9.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 43. pantu:
“Nolēmumi, kas pieņemti kādā dalībvalstī un ir izpildāmi minētajā valstī, ir izpildāmi citā dalībvalstī tad, kad pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma tie tajā ir pasludināti par izpildāmiem saskaņā ar procedūru, kas paredzēta 45. līdz 58. pantā.”
10.
Regulas Nr. 650/2012 46. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Pieteikumam [par izpildāmības pasludināšanu] pievieno šādus dokumentus:
a)
nolēmuma kopiju, kas atbilst autentiskuma noteikšanas nosacījumiem;
b)
apliecinājumu, ko izdevusi izcelsmes dalībvalsts tiesa vai kompetentā iestāde, izmantojot veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 81. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, neskarot 47. pantu.”
11.
Šīs regulas 59. panta 1. punktā ir noteikts:
“Kādā dalībvalstī sastādītam publiskam aktam citā dalībvalstī ir tāds pats pierādījuma spēks, kāds tam ir izcelsmes dalībvalstī, vai vistuvāk pielīdzināmais spēks – ar noteikumu, ka tas nav acīmredzami pretrunā attiecīgās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai (ordre public).
Persona, kas publisku aktu vēlas izmantot citā dalībvalstī, var lūgt, lai iestāde, kas izcelsmes dalībvalstī sastāda publisko aktu, aizpilda veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 81. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, aprakstot publiskā akta pierādījuma spēku, kas tam ir izcelsmes dalībvalstī.”
12.
Saskaņā ar minētās regulas 60. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Publisks akts, kas ir izpildāms izcelsmes dalībvalstī, pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma tiek pasludināts par izpildāmu citā dalībvalstī saskaņā ar 45. līdz 58. pantā paredzēto procedūru.
2.   Regulas 46. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē iestāde, kas sastādījusi publisko aktu, pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma izdod apliecinājumu, izmantojot veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 81. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.”
13.
Šīs pašas regulas 62. pantā ir paredzēts:
“1.   Ar šo regulu tiek izveidota Eiropas mantošanas apliecība [..], ko izdod izmantošanai citā dalībvalstī un kam ir 69. pantā uzskaitītās sekas.
2.   [Eiropas mantošanas] apliecības izmantošana nav obligāta.
3.   [Eiropas mantošanas] apliecība neaizstāj dalībvalstīs līdzīgam nolūkam izmantotus iekšējus dokumentus. Tomēr no brīža, kad apliecība ir izdota izmantošanai citā dalībvalstī, tai ir 69. pantā uzskaitītās sekas arī tajā dalībvalstī, kuras iestādes to ir izdevušas saskaņā ar šo nodaļu.”
14.
Regulas Nr. 650/2012 79. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Komisija, pamatojoties uz dalībvalstu paziņojumiem, izveido pārējo iestāžu un tiesību speciālistu sarakstu, kuri minēti 3. panta 2. punktā.
2.   Dalībvalstis ziņo Komisijai par visām turpmākām izmaiņām attiecībā uz informāciju, kas ir minētajā sarakstā. Komisija attiecīgi groza šo sarakstu.”
15.
No Polijas Republikas Komisija nav saņēmusi nekādu informāciju par tiesas funkcijām, kuras pildītu notāri (
5
).
2. Īstenošanas regula Nr. 1329/2014
16.
Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Veidlapa, kas minēta Regulas [..] Nr. 650/2012 46. panta 3. punkta b) apakšpunktā un kas jāizmanto apliecinājumam attiecībā uz nolēmumu mantošanas lietā, ir 1. pielikumā paredzētā I veidlapa.
2.   Veidlapa, kas minēta Regulas [..] Nr. 650/2012 59. panta 1. punktā un 60. panta 2. punktā un kas jāizmanto apliecinājumam attiecībā uz publisku aktu mantošanas lietā, ir 2. pielikumā paredzētā II veidlapa.”
B.
Polijas tiesības
1. Notariāta likums
17.
Polijas notāru veicamā mantošanas apliecību sagatavošana ir reglamentēta 1991. gada 14. februāraprawo o notariacie (Likums par notariātu) (
6
), kas grozīts ar 2013. gada 13. decembra likumu (
7
) (turpmāk tekstā – “Notariāta likums”), 95.a–95.p pantā.
18.
Saskaņā ar Notariāta likuma 95.b pantu:
“Pirms mantošanas apliecības sagatavošanas notārs ar visu ieinteresēto personu līdzdalību sagatavo mantošanas protokolu, ievērojot 95.ca pantu.”
19.
Notariāta likuma 95.c panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Pirms mantošanas protokola sastādīšanas notārs izskaidro personām, kas iesaistītas protokola sagatavošanā, pienākumu atklāt visus apstākļus, uz kuriem attiecas protokols, un brīdina par kriminālatbildību par nepatiesu ziņu sniegšanu.
2.   Mantošanas protokolā jo īpaši tiek ietverts:
1)
protokola sastādīšanā iesaistīto personu kopīgs pieteikums sagatavot mantošanas apliecību;
[..].”
20.
Notariāta likuma 95.ca panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1.   Pēc ieinteresētās personas pieteikuma un ar tās piedalīšanos notārs sagatavo mantošanas protokola projektu.
[..]
3.   Paziņojumā, kas sniegts mantošanas protokola projekta sagatavotāja notāra vai jebkura cita notāra klātbūtnē, ieinteresēta persona apstiprina informāciju, kas norādīta mantošanas protokola projektā, un piekrīt mantošanas protokola sastādīšanai saskaņā ar tā projektu.”
21.
Saskaņā ar Notariāta likuma 95.e pantu:
“1.   Pēc mantošanas protokola sagatavošanas notārs izdod mantošanas apliecību, ja nav šaubu par valsts tiesu jurisdikcijas esamību, atbilstošo ārvalsts tiesību aktu saturu, mantinieka personu, mantojuma daļu apmēru, un, gadījumā, ja testators testamentā iekļāvis vindikācijas legātu – arī par personu, kurai testators piešķīris vindikācijas legātu, un legāta priekšmetu.
2.   Notārs atsakās izdot mantošanas apliecību, ja:
1)
par mantojumu jau iepriekš ir izdota mantošanas apliecība vai ticis izsniegts nolēmums par apstiprināšanu mantojuma tiesībās;
2)
mantošanas protokola sagatavošanas gaitā atklājas apstākļi, kas norāda, ka tā sagatavošanas laikā klāt nav bijušas visas personas, kuras var uzskatīt par mantiniekiem saskaņā ar likumu vai testamentu, vai arī personas, kurām testators piešķīris vindikācijas legātus, vai arī pastāv vai ir pastāvējuši testamenti, kuri nav tikuši atvērti vai paziņoti;
[..]
4)
lieta nav valsts tiesu jurisdikcijā[ (
8
)].
3.   Ja mantojums piekrīt pašvaldībai vai Skarbowi Państwa [Valsts kase, Polija] kā likumiskajiem mantiniekiem un ieinteresētas personas sniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai izdotu mantošanas apliecību, attiecīgo aktu notārs var izdot tikai, iepriekš aicinot mantiniekus pieteikties ar sludinājumu uz ieinteresētās personas rēķina. Attiecīgi tiek piemēroti kodeks postępowania cywilnego [Civilprocesa kodekss] 673. un 674. panta noteikumi.”
22.
Saskaņā ar Notariāta likuma 95.j pantu:
“Reģistrētai mantošanas apliecībai ir tādas pašas tiesiskās sekas kā galīgam nolēmumam par apstiprināšanu mantojuma tiesībās.”
23.
Notariāta likuma 95.p pantā ir noteikts:
“Norāde tiesību aktos uz nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās ir saprotama kā norāde arī uz reģistrētu mantošanas apliecību. Ja likumiskais termiņš iesākas vai izbeidzas brīdī, kad par galīgu kļūst nolēmums par apstiprināšanu mantojuma tiesībās, ar to ir jāsaprot arī mantošanas apliecības reģistrācijas brīdis.”
2. Civilkodekss
24.
Kodeks cywilny (Civilkodekss) 1025. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Tiek pieņemts, ka persona, kas saņēmusi nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās vai mantošanas apliecību, ir mantinieks.”
25.
Saskaņā ar Civilkodeksa 1027. pantu:
“Pret trešajām personām, kas nepieprasa tiesības uz mantojumu, savas mantošanas tiesības mantinieks var pierādīt tikai ar nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās vai ar reģistrētu mantošanas apliecību.”
26.
Civilkodeksa 1028. pantā ir noteikts:
“Ja persona, kura saņēmusi nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās vai mantošanas apliecību, bet kura nav mantinieks, rīkojas ar mantojumam piederīgām tiesībām trešās personas labā, šī pēdējā iegūst tiesības vai tiek atbrīvota no pienākuma, ja vien tā nav rīkojusies ļaunticīgi.”
3. Civilprocesa kodekss
27.
Civilprocesa kodeksa 669.1 pantā ir paredzēts:
“1.   Tiesa, kas izskata mantojuma lietu, atceļ reģistrētu mantošanas apliecību, ja attiecībā uz to pašu mantojumu jau ir pieņemts nolēmums par apstiprināšanu mantojuma tiesībās.
2.   Ja attiecībā uz to pašu mantojumu ir reģistrētas divas vai vairāk mantošanas apliecības, tiesa pēc ieinteresētās personas pieteikuma atceļ visas mantošanas apliecības un pieņem nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās.
3.   Papildus 1. un 2. punktā norādītajiem apstākļiem reģistrētas mantošanas apliecības atcelšana ir pieļaujama tikai tiesību aktos norādītajos gadījumos.”
28.
Atbilstoši šā kodeksa 679. pantam:
“1.   Pierādīt, ka persona, kas saņēmusi nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās, nav mantinieks vai ka tās mantojuma daļa atšķiras no piešķirtās, var tikai tiesvedībā par nolēmuma par apstiprināšanu mantojuma tiesībās atcelšanu vai grozīšanu, piemērojot šīs nodaļas noteikumus. Taču lietas dalībnieks nolēmuma par apstiprināšanu mantojuma tiesībās procedūrā var pieprasīt nolēmuma par apstiprināšanu mantojuma tiesībās grozīšanu tikai tad, ja viņa prasība ir balstīta uz tāda pamata, uz kuru viņš minētajā procesā nav varējis atsaukties, un ja tā tiek iesniegta ne vēlāk kā gada laikā no dienas, kad viņš ir ieguvis šādu iespēju.
2.   Pieteikumu par šādas tiesvedības ierosināšanu var iesniegt ikviena ieinteresētā persona.
3.   Ja ir pierādīts, ka mantojums kopumā vai tā daļa pienākas citai personai, nevis galīgajā nolēmumā par apstiprināšanu mantojuma tiesībās norādītajai personai, tiesa, kas izskata mantojuma lietu, grozot šo nolēmumu, pieņem nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās atbilstoši faktiskajam tiesiskajam stāvoklim.
4.   1.–3. punkta noteikumi attiecīgi tiek piemēroti attiecībā uz reģistrētu mantošanas apliecību un nolēmumu par vindikācijas legāta piešķiršanu.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
29.
WB, prasītāja, bija viena no dalībniekiem mantošanas lietā saistībā ar viņas tēva, Polijas valstspiederīgā, kurš nomira 2016. gada 6. augustā un kura pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija Polijā, atstāto mantojumu, lai saņemtu mantošanas apliecību. Šo aktu 2016. gada 21. oktobrī izdeva kāds Polijas notārs atbilstoši Polijas tiesībām.
30.
Tā kā mirušais bija uzņēmējs, kurš veica saimniecisko darbību netālu no Vācijas–Polijas robežas, prasītāja vēlējās zināt, vai vienā vai vairākās Vācijas bankās atrodas naudas līdzekļi un, apstiprinošas atbildes gadījumā, kāda ir to summa, kas varētu tikt iekļauta mantojuma masā.
31.
Šajā nolūkā 2017. gada 7. jūnijā WB lūdza viņai izsniegt notāra izdotās mantošanas apliecības kopiju kopā ar apliecinājumu, kas apstiprinātu, ka runa ir par nolēmumu mantošanas lietā Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, kas sagatavots tādas veidlapas formā kā Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. pielikumā paredzētā. Pakārtoti – gadījumam, ja tās galvenais lūgums tiktu noraidīts, prasītāja lūdza, lai izsniegtā akta kopijai būtu pievienota šīs regulas 2. pielikumā paredzētā II veidlapa, kas tiek lietota, lai apliecinātu publiskus aktus mantošanas lietās Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
32.
Ar 2017. gada 7. jūnija protokolu notāra palīgs atteicās izsniegt mantošanas apliecības kopiju kopā ar kādu no pieprasītajiem apliecinājumiem. Pamatojot šo atteikumu, 2017. gada 12. jūnija rakstveida dokumentā viņš uzsvēra, ka šī apliecība ir “nolēmums” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē un ka – tā kā Polijas Republika nav sniegusi Komisijai nekādus paziņojumus – saskaņā ar šīs regulas 3. panta 2. punktu, kas attiecas uz notāriem, kuri izsniedz mantošanas apliecības, pildot tiesas funkcijas, viņš nevar veikt apliecināšanu, izmantojot Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. pielikumā paredzēto veidlapu. Attiecībā uz prasītājas pakārtoto lūgumu notāra palīgs norādīja, ka mantošanas apliecības kvalifikācija par “nolēmumu” izslēdzot to no “publiskiem aktiem” tādējādi, ka – arī tad, ja Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta nosacījumi ir izpildīti, – izsniegt atbilstošu apliecinājumu Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 2. pielikumā paredzētās veidlapas formā nav iespējams.
33.
Pamatojot savu Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gožovas Velkopolskas apgabaltiesa) celto prasību, WB apgalvo, ka mantošanas apliecība atbilst nosacījumiem, lai to kvalificētu par “nolēmumu” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē.
34.
Vispirms WB uzsvēra, ka mantošanas apliecībai ir tādas pašas tiesiskās sekas kā galīgam nolēmumam par apstiprināšanu mantojuma tiesībās, kas kalpo tam, lai pierādītu mantinieka statusu. Turpinājumā tā norādīja, ka, kvalificējot šo apliecību par “publisku aktu”, tā tiek pakļauta riskam tikt apšaubītai ar vairākiem neatzīšanas pamatiem, savukārt šāda akta esamība tai liedz vēlāk iegūt nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās. Visbeidzot – tā uzskata, ka tas, ka Polijas Republika nav informējusi Komisiju par to, ka notāri, kuri sagatavo mantošanas apliecības, ir tiesību speciālisti, kas ir aptverti ar jēdzienu “tiesa” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē kopsakarā ar šīs regulas 79. pantu, neietekmē šo aktu juridisko raksturu.
35.
Iesniedzējtiesa uzskata – lai izskatītu WB prasību, tai vispirms ir jāgūst apstiprinājums tam, ka Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. pielikumam atbilstošs apliecinājums var tikt izsniegts attiecībā uz nolēmumiem, kuri nav izpildāmi.
36.
Pamatojot šo pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 650/2012 46. panta 3. punkta b) apakšpunkta interpretācija kopsakarā ar tās 39. panta 2. punktu liecina par labu apliecinājuma izmantošanai attiecībā uz jebkādiem nolēmumiem, tostarp tiem, kuri nav izpildāmi vai ir izpildāmi vien daļēji. Šādu risinājumu apstiprinot Īstenošanas regulas Nr. 1349/2014 1. pielikumā ietvertās I veidlapas 5.1. punkts.
37.
Saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa norāda, ka jēdzienu “nolēmums” un “tiesa” definīcijas Regulas Nr. 650/2012 izpratnē ir precizējamas. Tā uzskata, pirmkārt, ka Polijas notāri, kuri izsniedz mantošanas apliecības, pilda tiesas funkcijas Regulas Nr. 650/2012 20. apsvēruma izpratnē un ka “mantinieku apliecināšanas” gadījumā šis jēdziens šajā regulā ir jāinterpretē autonomi. Šajā ziņā tā uzsver, ka mantinieka statusa pārbaude ir mantošanas lietu procesa būtība.
38.
Otrkārt, tā vaicā, vai jēdziens “nolēmums” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā nozīmē, ka to ir pieņēmusi iestāde, kurai ir kompetence izskatīt potenciāli strīdīgu lietu. Tā uzskata, ka šis jautājums ir izšķirošs, ņemot vērā notāra palīga veikto analīzi par viņa lomu un viņa sagatavoto apliecību tiesiskajām sekām. Šajā ziņā tā uzskata, ka juridiskajai kvalifikācijai ir jābūt atkarīgai no mantinieka statusa noteikšanas procedūras tiesiskajām sekām, nevis no jautājuma par to, vai izsniegšanas iestādei ir saistoši procedūras dalībnieku lūgumi un vai šādiem lūgumiem ir jātiek iesniegtiem kopīgi.
39.
Attiecībā uz trešo prejudiciālo jautājumu saistībā ar to, ka dalībvalstis nav iesniegušas paziņojumu saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 79. pantu, iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs tiesību normas saturs nesniedz skaidru atbildi uz jautājumu par to, vai šādam paziņojumam ir konstitutīva vai tikai informatīva nozīme. Tā uzsver, ka šāda kvalifikācija nevar būt atkarīga no dalībvalsts lēmuma.
40.
Kas attiecas uz Tiesai uzdoto ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu, tajos valsts tiesa būtībā precizē, ka tad, ja Polijas notāra sastādītu mantošanas apliecību nevar uzskatīt par “nolēmumu”, tā neapšaubāmi atbilst nosacījumiem, lai to atzītu par “publisku aktu” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
41.
Šajos apstākļos Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gožovas Velkopolskas apgabaltiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumu:
“1)
Vai Regulas Nr. 650/2012 46. panta 3. punkta b) apakšpunkts kopsakarā ar šīs regulas 39. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds apliecinājums attiecībā uz nolēmumu mantošanas lietā, kura paraugs ir Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. pielikumā, ir pieļaujams arī tādu nolēmumu gadījumā, ar kuriem tiek apstiprināts mantinieka statuss, bet kuri nav izpildāmi (pat daļēji)?
2)
Vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka mantošanas apliecība, ko notārs izdevis saskaņā ar visu mantošanas apliecināšanas procesā iesaistīto personu neapstrīdamu iesniegumu un kam ir juridiski saistoša nolēmuma par apstiprināšanu mantojuma tiesībās juridiskais spēks, tāda kā mantošanas apliecība, kuru ir izdevis Polijas notārs, ir nolēmums šīs tiesību normas izpratnē?
Un līdz ar to:
vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta [pirmā daļa] ir jāinterpretē tādējādi, ka notārs, kurš izdod šāda veida mantošanas apliecību, ir uzskatāms par tiesu pēdējā minētā noteikuma izpratnē?
3)
Vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta [otrā daļa] ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts paziņojumam saskaņā ar regulas 79. pantu ir informatīvs raksturs un tas nav priekšnoteikums mantošanas lietās kompetentā juridiskās profesijas pārstāvja, kurš pilda tiesas funkcijas, atzīšanai par tiesu regulas 3. panta 2. punkta [pirmās daļas] izpratnē, ja tas atbilst nosacījumiem, kas izriet no iepriekš minētās tiesību normas?
4)
Ja uz pirmo, otro vai trešo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde:
vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, atzīstot valsts procesuālo instrumentu, kas apliecina mantinieka statusu, tādu kā Polijas mantošanas apliecība, par nolēmumu Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, tiek izslēgta iespēja to atzīt par publisku aktu?
5)
Ja uz ceturto jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde:
vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka mantošanas apliecība, ko notārs izdevis saskaņā ar visu apliecināšanas procesā iesaistīto personu neapstrīdamu iesniegumu – tāda kā mantošanas apliecība, ko ir izdevis Polijas notārs –, ir publisks akts šīs tiesību normas izpratnē?”
IV. Mana analīze
42.
Konkrētais strīds ir saistīts ar viena no Regulā Nr. 650/2012 paredzētajiem apliecinājumiem izdošanu vai nu attiecībā uz nolēmumu, vai publisku aktu mantošanas lietās.
43.
Manā ieskatā, ir svarīgi uzsvērt, ka šādu apliecinājumu izmantošana attiecībā uz nolēmumiem ir paredzēta to atzīšanas vai to izpildāmības pasludināšanas nolūkos (šīs regulas 39. panta 2. punkts, 43. pants un 46. panta 3. punkta b) apakšpunkts) un attiecībā uz publiskiem aktiem – to izmantošanai kādā citā dalībvalstī (minētās regulas 59. panta 1. punkts), vai arī šo aktu izpildāmības apliecināšanas nolūkos (šīs pašas regulas 60. panta 2. punkts).
44.
No lietas apstākļiem izriet, ka WB apliecinājuma pieteikums ir iesniegts, lai Vācijā tiktu atzīts pierādījums par tās kā mantinieces statusu, kas ir Polijas notāra sagatavotā mantošanas apliecība (
9
).
45.
Lai gan Regulas Nr. 650/2012 59. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka apliecinājumu var pievienot publiskam aktam, lai to varētu izmantot kādā citā dalībvalstī, tas tā nav gadījumā ar kādā dalībvalstī pieņemtiem nolēmumiem. Saskaņā ar šīs regulas 39. panta 2. punktu un 46. panta 3. punkta b) apakšpunktu tikai tad, ja pastāv strīds, ir nepieciešams atzīšanas pieteikumu pamatojošs apliecinājums, ko galvenokārt vai pakārtoti var iesniegt ikviena ieinteresētā persona.
46.
Šajā ziņā var norādīt, ka iesniedzējtiesa nav sniegusi ziņas par jebkādu atzīšanas atteikumu WB no Vācijas banku puses, kurās viņas mirušajam tēvam esot bijuši atvērti konti, kas pamatotu tās veiktu apliecinājuma pieprasīšanu, kaut gan tā galvenokārt apgalvo, ka mantošanas apliecību var kvalificēt par “nolēmumu” Regulas Nr. 650/2012 izpratnē.
47.
Tādējādi var izdarīt vairākus apsvērumus par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
A.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
48.
Pirmkārt, kā Tiesa ir atgādinājusi spriedumā Oberle, Regula Nr. 650/2012 ir piemērojama mantojumiem ar pārrobežu elementu (
10
). Tā arī ir nospriedusi, ka šīs regulas piemērošanas jomā ietilpst arī valsts apliecības (
11
). Tomēr, lai pieprasītu apliecinājumu nolūkā panākt nolēmuma atzīšanu vai izmantot publisku aktu, nav nepieciešams pierādīt, ka manta atrodas kādā citā dalībvalstī. Konkrētāk, šī lieta uzskatāmi parāda, ka var būt nepieciešams pamatot savu mantinieka statusu, lai varētu pārbaudīt mantas esamību citā dalībvalstī (
12
).
49.
Otrkārt, pieteikums par apliecinājuma izsniegšanu nav pakārtots tam, ka būtu jāpierāda prasības celšanas fakts citā dalībvalstī nolūkā panākt nolēmuma atzīšanu.
50.
Treškārt, kā to uzsvērusi iesniedzējtiesa savā ceturtajā jautājumā, izvēle atzīt mantošanas apliecību par “publisku aktu” vai par “nolēmumu” Regulas Nr. 650/2012 izpratnē ir savstarpēji izslēdzoša.
51.
Šādos apstākļos jebkādas šaubas par jautājumu tīri hipotētisko raksturu un līdz ar to par to pieņemamību, manā ieskatā, ir izslēdzamas.
B.
Par lietas būtību
52.
Manā ieskatā, ir lietderīgi vispirms izvērtēt otro un trešo prejudiciālo jautājumu kopā, jo tajos Tiesai tiek lūgts precizēt, vai Polijas notāra izsniegtu mantošanas apliecību var kvalificēt kā “nolēmumu”, ko pieņēmusi “tiesa” Regulas Nr. 650/2012 izpratnē, un ka pirmā, tāpat kā ceturtā un piektā jautājuma risinājums ir tieši atkarīgs no šīs kvalifikācijas.
1. Jēdzieni “nolēmums” un “tiesa”
53.
Jāatgādina, ka “nolēmums” ir definēts Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā kā ikviens dalībvalsts tiesā pieņemts nolēmums mantošanas lietā neatkarīgi no šā nolēmuma nosaukuma, tostarp tiesas amatpersonas lēmums par tiesvedības izmaksu vai izdevumu noteikšanu.
54.
Tādējādi, pirmkārt, ir jāuzsver, ka atšķirībā no šajā pantā paredzētā tiesas amatpersonas lēmuma par tiesvedības izmaksu vai izdevumu noteikšanu (
13
), kuru ir jāvar izpildīt citā dalībvalstī, nekādi precizējumi nav tikuši sniegti attiecībā uz mantinieka statusa apliecināšanu, kaut gan tas ir mantošanas darbību pamatā. Pretēji tam, kā uzskata iesniedzējtiesa un notāra palīgs, no minētā izriet, ka nolēmuma raksturs vai tā nozīme nav ņemami vērā.
55.
Otrkārt, ir vietā norādīt, ka Savienības likumdevējs ir noteicis divus kritērijus, vienu materiālu, bet otru – institucionālu.
56.
Pirmā no šiem kritērijiem izvērtējums nesagādā grūtības, jo spriedumā Oberle Tiesa ir nospriedusi, ka valstu apliecības ietilpst Regulas Nr. 650/2012 piemērošanas jomā to priekšmeta dēļ (
14
).
57.
Līdz ar to atliek izvērtēt otro kritēriju, kas ietverts šīs regulas 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā, proti, kritēriju par nolēmumu pieņemošo struktūru, tas ir, tiesu.
58.
Minētās regulas 3. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “ar jēdzienu “tiesa” saprot jebkuru tiesu iestādi un visas citas iestādes, un tiesību speciālistus, kuru kompetencē ir mantošanas lietas un kuri pilda tiesu funkcijas vai rīkojas saskaņā ar tiesu iestādes deleģētām pilnvarām, vai rīkojas tiesu iestādes uzraudzībā [..]”.
59.
Tādējādi tiek aptvertas ne tikai iestādes, kuru statuss garantē to neatkarību no citām valsts struktūrām, bet arī iestādes, kurām tiek piemērotas līdzvērtīgas prasības to veicamo funkciju vai tiesu iestādes iejaukšanās dēļ.
60.
No minētā izriet, ka jēdzieni “nolēmums” un “tiesas funkcijas” ir cieši saistīti, kā to apstiprina Regulas Nr. 650/2012 22. apsvērums. Tajā ir norādīts, ka, “ja notāri pilda tiesas funkcijas, viņiem ir saistoši noteikumi par jurisdikciju[ (
15
)] un to izdoto lēmumu apritei būtu jānotiek saskaņā ar noteikumiem par nolēmumu atzīšanu, izpildāmību un izpildi” (
16
), un tālāk – lai kliedētu jebkādas neskaidrības –, ka, “ja notāri nepilda tiesas funkcijas, noteikumi par jurisdikciju viņiem nav saistoši un to izdoto publisko aktu apritei būtu jānotiek saskaņā ar noteikumiem par publiskiem aktiem” (
17
).
61.
Turklāt šīs regulas 3. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis norāda Komisijai, kuras ārpustiesas iestādes pilda tiesas funkcijas tādā pašā kārtā kā tiesas.
62.
Aplūkojamajā gadījumā ir jākonstatē, ka notārus Polijas iestādes nav norādījušas kā tādus, kas pilda tiesas funkcijas (
18
).
63.
Līdz ar to ir jāatbild uz iesniedzējtiesas vaicāto trešajā jautājumā par šīs nepaziņošanas sekām, kas noteiks nepieciešamību izteikties par jēdzienu “tiesas funkcijas”, uz kuru attiecas tās otrais jautājums.
2. Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā paziņojuma neesamības sekas
64.
Tiesai vēl nav bijusi izdevība izteikties jautājumā par dalībvalstu atbilstoši Regulai Nr. 650/2012 veikto paziņojumu darbības jomu. Tomēr līdzīga problemātika ir apskatīta sociālā nodrošinājuma jomā. Tostarp tā ir skārusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
19
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 465/2012 (2012. gada 22. maijs) (
20
), 9. panta 1. punkta interpretāciju, kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis paziņo Komisijai par deklarācijām, kas attiecas uz valsts pabalstiem, un apdrošināšanas sistēmas neesamību, kas paredzēta dažādās Regulas Nr. 883/2004 tiesību normās. Manā ieskatā, Tiesas judikatūra šajā jomā ir attiecināma arī uz Regulā Nr. 650/2012 paredzētajiem paziņojumiem, neraugoties uz atšķirībām, kuras ir saistītas ar piemērojamo instrumentu priekšmetu, jo tā atspoguļo pastāvīgu analīzes bāzi, kas balstīta uz pamatojumu, no kura nešķiet iespējams atkāpties (
21
).
65.
Šādi, raugoties uz nesenākajiem nolēmumiem, no 2016. gada 3. marta sprieduma Komisija/Malta (
22
) un 2018. gada 30. maija sprieduma Czerwiński (
23
) izriet, ka Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstu deklarācijas rada pieņēmumu, ka valsts tiesību akti, par kuriem deklarācijas ir sniegtas, ietilpst apskatāmās Regulas Nr. 883/2004 materiālajā piemērošanas jomā, un otrādi – apstāklis, ka dalībvalsts ir atturējusies paziņot kādu valsts tiesību aktu saskaņā ar šo regulu, pats par sevi nenozīmē, ka šāds regulējums neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā (
24
). Kamēr vien kādas dalībvalsts sniegtās deklarācijas netiek grozītas vai atsauktas, pārējam dalībvalstīm tās ir jāņem vērā (
25
).
66.
Tiesa ir piebildusi, ka tad, ja rodas šaubas par kādas citas dalībvalsts iesniegto deklarāciju pareizību, tostarp par kvalifikāciju, kādu šī valsts ir varējusi veikt (
26
), “valsts tiesa, kurai ir jāizskata ar valsts tiesisko regulējumu saistīts strīds, vienmēr var lūgt pārbaudīt [šo] kvalifikāciju un attiecīgā gadījumā vērsties Tiesā ar atbilstošu prejudiciālu jautājumu” (
27
).
67.
Turklāt, tā kā kvalifikācija ir jāveic attiecīgajai valsts tiesai autonomi, kompetentās valsts iestādes deklarācija šai tiesai nav saistoša (
28
). Manā ieskatā, tāpat tas ir arī nepaziņošanas gadījumā.
68.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es ierosinu Tiesai, atbildot uz trešo prejudiciālo jautājumu, nospriest, ka tam, ka Polijas Republika nav veikusi Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto paziņošanu par to, ka notāri izpilda tiesas funkcijas, nav galīgs raksturs.
69.
Līdz ar to ir izvērtējams otrais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums, kurā tā būtībā vaicā, vai Regula Nr. 650/2012 ir jāinterpretē tādējādi, ka Polijā notāri, darbojoties atbilstīgi pilnvarām, kas tiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem piešķirtas mantošanas apliecību izdošanas procedūrā, pilda tiesas funkcijas.
3. Jēdziens “tiesas funkcijas”
70.
Spānijas un Ungārijas valdības uzskata, ka Regulā Nr. 650/2012 lietotais termins “tiesa” aptver ne vien tiesas šaurā nozīmē saskaņā ar šīs regulas 20. apsvērumā izmantoto formulējumu, bet arī vispār jebkuru iestādi, ja tā kādu funkciju īsteno saskaņā ar līdzvērtīgiem nosacījumiem, kā tas esot aplūkojamajā gadījumā, notāram izsniedzot mantošanas apliecību saskaņā ar Polijas tiesību aktiem. Savukārt Komisija, tāpat kā Polijas Republika, aizstāv pretēju viedokli, lai gan tiesas sēdē tā ir norādījusi, ka, ņemot vērā sprieduma Oberle pamatojumu, saistībā ar ārpustiesas iestādēm šis termins attiecas tikai uz strīdus procedūrām.
71.
Jēdziens “tiesas funkcijas”, ja nav tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām tā jēgas un piemērojamības noskaidrošanai, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien Regulas Nr. 650/2012 3. panta formulējumu, bet arī šīs regulas vispārējo sistēmu un mērķi (
29
).
a) Formulējums
72.
Pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt jēdziena “tiesa” īpatnību Regulā Nr. 650/2012. Proti, kā izriet no Komisijas priekšlikuma (
30
) paskaidrojuma raksta 4.1. punkta 2. panta, “šajā regulā izmantotais tiesu jēdziens ir plašākā nozīmē un ietver citas iestādes, ja tās veic tiesvedības funkcijas, jo īpaši deleģētā veidā, ietverot notārus un tiesas sekretārus”.
73.
Tādējādi atšķirībā no, piemēram, Regulām Nr. 805/2004 un Nr. 1215/2012, kurās nav ietverti nekādi vispārēji noteikumi attiecībā uz šo jautājumu (
31
), Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka termins “tiesa” (
32
) aptver ne tikai tiesu iestādes, bet arī visas citas mantošanas lietās kompetentās iestādes, kas pilda tiesas funkcijas un kas atbilst atsevišķiem šajā pašā tiesību normā uzskaitītiem nosacījumiem (
33
).
74.
Šis nosacījums, kas ir saistīts ar ārpustiesas iestāžu veicamajām funkcijām, ir salīdzināms ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “attiecībā uz notāru funkcijām [redzam] būtisku atšķirību esamību starp tiesu varas funkcijām un notariālajām funkcijām” (
34
).
75.
Pildāmo funkciju kvalifikācijas kritēriji ir uzskaitīti Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmajā daļā, proti, “šādām citām iestādēm un tiesību speciālistiem [ir jāgarantē] objektivitāti un pušu tiesības tikt uzklausītām un [..] to lēmumus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tie darbojas:
a)
[ir jāvar] pārsūdzēt vai pārskatīt tiesu iestādē; un
b)
[ir jāapvelta ar] tād[u] paš[u] spēk[u] un sekām kā tiesu iestāžu pieņemtiem nolēmumiem tādos pašos jautājumos”.
b) Regulas Nr. 650/2012 vispārējā sistēma un sasniedzamais mērķis
76.
Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmajā daļā izklāstītie nosacījumi nodrošina savstarpējas uzticēšanās principa ievērošanu tiesas spriešanā Savienības dalībvalstīs, kas ir pamatā no Regulas (EK) Nr. 44/2001 (
35
) aizgūto šīs regulas noteikumu par nolēmumu atzīšanu un izpildi citā dalībvalstī piemērošanai.
77.
Šie nosacījumi pamato “nolēmumu” un “aktu” apritei dalībvalstīs piemērojamo tiesisko regulējumu atšķirības, kas īpaši ir skaidrots Regulas Nr. 650/2012 59. pantā (
36
).
78.
Līdz ar to papildus objektivitātes nosacījumam vērā ņemamais funkcionālais kritērijs, manā ieskatā, ir kompetentajai iestādei piešķirtās pilnvaras izšķirt iespējamu strīdu (
37
) vai pieņemt nolēmumu savu pilnvaru ietvaros, balstoties uz savu vērtējumu, kas pamato procesuālo pamatprincipu, tostarp sacīkstes principa un tiesību aizsardzības līdzekļu esamības principa, ievērošanu, kas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru nodrošina nolēmumu brīvu apriti (
38
). Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka mantošanas lietās nav pamata atkāpties no šādas interpretācijas, kas ir jāpiemēro attiecībā uz tiesvedības vai bezstrīdus kartībā taisītiem nolēmumiem (
39
).
79.
Tādējādi attiecībā uz Regulā Nr. 650/2012 minētajām ārpustiesas iestādēm vienīgais noderīgais kritērijs ir nolēmumu pieņemšanas pilnvaru īstenošana (
40
). Citiem vārdiem sakot, konkrētas ārpustiesas iestādes kompetence nevar būt atkarīga tikai no pušu gribas. Proti, tādā gadījumā, pat ja šai iestādei ir veicams izvērtējums, tās loma ir fiksēt pušu vienošanos un sarežģījumu gadījumā nosūtīt tās uz tiesu iestādi (
41
).
80.
Konstatējot procedūras konsensuālu pamatu, kas automātiski nozīmē tiesību aizsardzības līdzekļu neesamību, ir izslēdzama jebkāda diskusija par izdotā akta tiesisko seku līdzvērtību ar tiesu iestādes pieņemta nolēmuma tiesiskajām sekām Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta izpratnē, jo šīs regulas 3. panta 2. punkta pirmajā daļā noteiktie kvalifikācijas kritēriji ir kumulatīvi.
81.
Tādēļ es vēlētos ieteikt tādu interpretāciju, kas būtu līdzīga tai, kāda izriet no Tiesas pavisam nesen pasludinātā sprieduma Oberle. Tomēr šajā saistībā ir nepieciešami daži terminoloģiska rakstura precizējumi.
82.
Šajā lietā, kas bija saistīta ar Vācijas tiesas kompetenci izsniegt ierobežoti piemērojamu mantošanas apliecību par mantojuma daļu, kas atradās Vācijā, Tiesa priekšplānā ir izvirzījusi nevis savu secinājumu par mantinieka statusu tālākai mantošanas darbību norisei raksturu vai nozīmi, bet gan procedūru, kuras tika veiktas tiesā šaurā nozīmē, centralizāciju vienā dalībvalstī, “neatkarīgi no tā, vai šīs tiesvedības notiek strīdus vai bezstrīdus kārtībā” (
42
).
83.
Tā pamatoti nosprieda, ka “Regulas Nr. 650/2012 4. pantā [paredzētais dalībvalstu tiesu starptautiskās jurisdikcijas tiesvedībās par pasākumiem, kas attiecas uz mantošanu kopumā (
43
)] jurisdikcijas noteikums attiecas arī uz procedūrām, kuru beigās netiek pieņemti tiesas nolēmumi” (
44
). Šajā ziņā Tiesa par to izšķīrās, vadoties pēc Regulas Nr. 650/2012 sasniedzamā mērķa, proti, izvairīties no mantojuma sadrumstalošanas (
45
).
84.
No minētā es izdaru divus secinājumus. Pirmkārt, Tiesa ir devusi priekšroku institucionālajam kritērijam – kompetentās iestādes, kura bija izsniegusi mantošanas apliecību, statusam, nevis funkcionālajam kritērijam par procedūras raksturu, jo runa bija par tiesu, kurai varētu būt kompetence strīdos mantošanas lietās (
46
). No minētā izriet, ka, analizējot ārpustiesas iestādes funkcijas, noteicošais kritērijs ir un paliek nolēmumu pieņemšanas pilnvaru īstenošana neatkarīgi no tā, vai tiesvedība vai notiek strīdus vai bezstrīdus kārtībā.
85.
Otrkārt, kā tas apstiprinājās debatēs tiesas sēdē, šo Regulā Nr. 650/2012 paredzēto procedūru divējādības dēļ ir jābūt uzmanīgiem saistībā ar apzīmējuma “tiesu iestāde” lietošanas nosacījumiem. Proti, sprieduma Oberle 38. punktā Tiesa šo apzīmējumu ir izvēlējusies, pretstatot to valsts bezstrīdus rakstura procedūrām. Minētā sprieduma 40. punktā tajā pašā kontekstā Tiesa ir lietojusi apzīmējumu “tikai tiesu nolēmumu pieņemšana”. Turklāt minētā sprieduma 42. punktā, atsaucoties uz tiesās saņemtajiem mantošanas pieteikumiem, tā ir norādījusi, ka “4. pantā paredzētais jurisdikcijas noteikums attiecas arī uz procedūrām, kuru beigās netiek pieņemti tiesas nolēmumi” (
47
), kas ir apzīmējums, kurš parasti tiek saprasts kā strīda esamību ietverošs, tostarp gadījumos, kad tiek izvērtēta lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība (
48
).
86.
Līdz ar to atbilstoši maniem iepriekš minētajiem paskaidrojumiem es iesaku apzīmējumu “tiesas funkcijas” attiecināt kā uz strīdus tiesvedībām, tā arī uz bezstrīdus tiesvedībām, bet ar nosacījumu, ka šīs pēdējās nav balstītas vienīgi uz pušu gribu.
87.
Katrā ziņā sprieduma Oberle piemērojamība ir ierobežojama ar tajā risināto jautājumu par tiesu starptautisko jurisdikciju, pilnā mērā priekšplānā izvirzot Regulas Nr. 650/2012 galveno pienesumu, proti, izbeigt atšķirības starp jurisdikcijas pamatiem mantošanas lietās. Proti, kaut gan šo nolēmumu nedrīkst attiecināt tikai uz tiesu iestādēm, tā pamatojums tomēr neļauj uzskatīt, ka Tiesa ir vēlējusies grozīt šo “tiesas funkciju” jēdzienu, attiecinot to arī uz aktiem, kuru sekas izpaužas kā privātas gribas izpausmes fiksēšana.
88.
Citiem vārdiem sakot, šis spriedums neietver tādu paplašinātu jēdziena “nolēmums” koncepciju, kura varētu būt saistīta ar jēdziena “tiesa” koncepciju un kura būtu sevišķa tieši mantošanas lietās.
89.
Līdz ar to no minētā sprieduma, kas attiecas uz bezstrīdus procedūru, nevar izsecināt, ka ikviena ārpustiesas iestāde, kura izsniedz mantošanas apliecības, strīda neesamības gadījumā pieņem nolēmumus tāpat kā tiesa Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē.
90.
Tāpat no tā nevar atvasināt argumentu, kā piedāvā Polijas notāra palīgs, ka Regulas Nr. 650/2012 72. pantā jēdziens “nolēmums” ir lietots attiecībā uz prasību, ko var celt pēc tam, kad ir izsniegta Eiropas mantošanas apliecība, jo – kā Tiesa ir atzinusi spriedumā Oberle, šai apliecībai ir piemērojams autonoms tiesiskais režīms (
49
) – un šis jēdziens tiek lietots neatkarīgi no tā, kāda ir šīs regulas 67. pantā, kas ir lasāms kopā ar tās 64. pantu, minētā izsniegšanas iestāde.
91.
Tieši ņemot vērā šos paskaidrojumus, tagad ir jākvalificē Polijas notāra pildītās funkcijas, sagatavojot mantošanas apliecību.
4. Polijas notāra funkciju izvērtējums, ņemot vērā formulētos kritērijus
92.
Kā izriet no manis veiktās izpētes, saskaņā ar Notariāta likuma 4. pantu un 5. panta 1. punktu notāri uz sava rēķina veic izpēti (
50
) un savu galveno darbību veic par atlīdzību, pamatojoties uz vienošanos ar pusēm, noteiktas atlīdzības takses robežās.
93.
Saistībā ar notariālajām darbībām mantošanas lietās vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Civilkodeksa 1027. pantu mantinieka mantojuma tiesības attiecībā pret trešajām personām, kuras nav mantinieki, apliecina vai nu ar nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās, vai ar mantošanas apliecību. Iesniedzējtiesa ir norādījusi (
51
), ka šī alternatīva tika izveidota 2009. gadā mantošanas bezstrīdus gadījumiem.
94.
Tādējādi procedūra pie notāra mantinieka statusa apliecināšanai ir iespējama vienīgi tad, ja tam piekrīt visas ieinteresētās personas (
52
) vai ja nepastāv šaubas (
53
) par valsts tiesu jurisdikciju, piemērojamā ārvalsts likuma saturu, mantinieka identitāti un mantošanas tiesībām. Notāram ir jāatsaka sastādīt mantošanas apliecību tostarp tad, ja visi mantotāji nav bijuši klāt pie mantošanas protokola sastādīšanas (
54
). Ja ir izsniegtas vairākas apliecības, attiecībā uz mantojumu kompetentā tiesa tās atceļ un pieņem nolēmumu par apstiprināšanu mantojuma tiesībās (
55
). Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 669.1 panta 1. punktu nolēmuma par apstiprināšanu mantojuma tiesībās esamība ir pamats atcelt jau reģistrētu mantošanas apliecību. Turklāt, ja apliecībai ir tādas pašas tiesiskās sekas kā nolēmumam par apstiprināšanu mantojuma tiesībās (
56
), tai nepiemīt res judicata spēks (
57
) un to nav iespējams apstrīdēt. To var tikai atcelt tostarp gadījumos, kas konkrēti minēti Civilprocesa kodeksa 669.1 un 679. pantā (
58
).
95.
No šīm tiesību normām skaidri izriet, ka notāram uzticētie uzdevumi mantošanas lietās tiek veikti, pamatojoties uz konsensu, kas ir balstīts uz ieinteresēto pušu iepriekšēju vienošanos vai uz brīvprātīgu vienošanos starp tām, un tie neskar tiesas prerogatīvas vienošanās neesamības gadījumā. Līdz ar to šos uzdevumus kā tādus nevar uzskatīt par tādiem, kas tieši un specifiski ietilptu tiesas funkciju izpildē.
96.
Turklāt, kā Tiesa jau ir nospriedusi saistībā ar pienākumu neizpildes procedūrām (
59
), šādu secinājumu nemaina tas, ka notāram ir pienākums pārbaudīt atbilstību normatīvo aktu prasībām, uz ko atsaucas notāra palīgs, jo notāram nav nekādu lēmumu pieņemšanas pilnvaru, izņemot vienīgi atteikties sagatavot mantošanas apliecību, vai tas, ka viņa sagatavotajiem aktiem ir līdzvērtīgas sekas kā tiesu nolēmumiem.
97.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas otro prejudiciālo jautājumu es Tiesai ierosinu atbildēt, ka Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka notārs, kurš saskaņā ar Polijas tiesību aktiem sagatavo mantošanas apliecību pēc visu notariālajā darbībā iesaistīto personu kopīga pieteikuma, neietilpst jēdzienā “tiesa” šīs regulas izpratnē. Tādēļ notāra sastādīta Polijas mantošanas apliecība nav uzskatāma par “nolēmumu” minētās regulas 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, kam būtu jāpievieno Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 1. pielikumā ietvertajai I veidlapai atbilstošs apliecinājums attiecībā uz nolēmumu mantošanas lietās.
98.
Līdz ar to nav jāatbild nedz uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu, nedz uz ceturto jautājumu, kurš ir zaudējis priekšmetu. Tātad vēl atliek izvērtēt piekto, respektīvi, pēdējo jautājumu par konkrētā akta kvalificēšanu kā “publisku aktu”.
5. Mantošanas apliecības kvalifikācija par “publisku aktu”
99.
Atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunktā sniegtajai definīcijai jēdziena “publisks akts” kvalifikācija izriet no tā, ka akta autentiskums attiecas uz publiskā akta parakstu un saturu un ir apliecināts valsts iestādē vai citā iestādē, ko šim nolūkam ir pilnvarojusi izcelsmes dalībvalsts.
100.
Šajā definīcijā, kas ir aizgūta no Tiesas izvēlētās definīcijas 1999. gada 17. jūnija spriedumā Unibank (
60
), atsaucoties uz 1988. gada 16. septembrī Lugāno noslēgtās Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (
61
) 50. panta interpretāciju (
62
), nav pārņemta prasība par akta izpildāmību (
63
). Tādā pašā veidolā tā ir iekļauta Regulas Nr. 805/2004 4. panta 3. punkta a) apakšpunktā, Padomes Regulas (EK) Nr. 4/2009 (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (
64
) 2. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) punktā, Regulas Nr. 1215/2012 2. panta c) punktā un Padomes Regulas (ES) 2016/1103 (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi laulāto mantisko attiecību lietās, 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā (
65
).
101.
Regulas Nr. 650/2012 62. apsvērumā ir precizēts, ka publiska akta “autentiskumam” vajadzētu būt autonomam jēdzienam, saistītam ar dažādu formas prasību ievērošanu, ar pušu piedalīšanos un ar tā sagatavojošās iestādes īstenotajām pilnvarām.
102.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, pirms Regulas Nr. 650/2012 un jo īpaši tās 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta spēkā stāšanās Regulas Nr. 44/2001 piemērošanai pirmais pārbaudāmais kritērijs bija “valsts iestādes vai jebkuras citas izcelsmes valsts pilnvarotas iestādes iejaukšanās” (
66
). Tāpat kā tas bija attiecībā uz nolēmumiem, izvirzītais mērķis bija atvieglot šo aktu apriti (
67
).
103.
Otrais pārbaudāmais kritērijs, kas ir iekļauts Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punktā, ir saistīts ar valsts iestādes lomu. Šī loma nav tikai parakstu apliecināšana. Tai ir jāapliecina arī akta saturs, kas, manā ieskatā, nozīmē, ka šis saturs nedrīkst izrietēt no vienkāršiem paziņojumiem vai gribas izteikumiem un ka līdz ar to kompetentās iestādes atbildība var iestāties arī par aktā ietvertajām ziņām.
104.
Tādēļ Polijas tiesību aktos noteiktie autentiskuma nosacījumi ir izvērtējami, ņemot vērā tieši šīs prasības.
105.
Aplūkojamajā gadījumā ir skaidrs, pirmkārt, ka Polijas tiesību sistēmā notāriem ir pilnvaras izdot publiskus aktus.
106.
Otrkārt, izsniedzot mantošanas apliecību, notārs ne tikai ievāc kopīgus paziņojumus no mantiniekiem. Tas arī veic pārbaudes, kuru dēļ tas var atteikties sagatavot mantošanas apliecību (
68
).
107.
Treškārt, šī apliecība tiek reģistrēta, un saskaņā ar Notariāta likuma 95.j pantu tai ir tādas pašas sekas kā galīgam nolēmumam par apstiprināšanu mantojuma tiesībās.
108.
No minētā izriet, ka nosacījumiem, ar kādiem Polijas notārs sagatavo mantošanas apliecību, būtu jāliek to kvalificēt par “publisku aktu” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
109.
Līdz ar to uz piekto prejudiciālo jautājumu es ierosinu Tiesai atbildēt, ka šīs regulas 3. panta 1. punkta i) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Polijas notāra sagatavota mantošanas apliecība ir publisks akts, kura kopiju izsniedzot tam var tikt pievienota minētās regulas 59. panta 1. punktā minētā veidlapa, kas atbilst veidlapai, kura ietverta Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 2. pielikumā.
V. Secinājumi
110.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gožovas Velkopolskas apgabaltiesa, Polija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem es iesaku Tiesai atbildēt šādi:
1)
Tam, ka Polijas Republika nav veikusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 3. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto paziņošanu par to, ka notāri pilda tiesas funkcijas, nav galīgs raksturs.
2)
Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka notārs, kurš saskaņā ar Polijas tiesību aktiem sagatavo mantošanas apliecību pēc visu notariālajā darbībā iesaistīto personu kopīga pieteikuma, neietilpst jēdzienā “tiesa” šīs regulas izpratnē. Līdz ar to notāra sastādīta Polijas mantošanas apliecība nav uzskatāma par “nolēmumu” minētās regulas 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, kam būtu jāpievieno Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1329/20142014 (2014. gada 9. decembris), ar ko izveido veidlapas, kuras minētas Regulā Nr. 650/2012, 1. pielikumā ietvertajai I veidlapai atbilstošs apliecinājums attiecībā uz nolēmumu mantošanas lietās.
3)
Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta i) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Polijas notāra sagatavota mantošanas apliecība ir publisks akts, kura kopiju izsniedzot tam var tikt pievienota minētās regulas 59. panta 1. punktā minētā veidlapa, kas atbilst veidlapai, kura ietverta Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 2. pielikumā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2012, L 201, 107. lpp.
(
3
)	OV 2014, L 359, 30. lpp.
(
4
)	Par valstu mantošanas apliecību dažādību dažādās dalībvalstīs un par to definēšanu skat. ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, 23.–25. punkts). Regulas Nr. 650/2012 62. panta 3. punktā par Eiropas mantošanas apliecību tiek lietots apzīmējums “dalībvalstīs līdzīgam nolūkam izmantoti iekšēji dokumenti”.
(
5
)	Skat. šo secinājumu 62. punktu.
(
6
)	Dz. U. Nr. 22, 91. pozīcija.
(
7
)	2014. gada Dz. U., 164. pozīcija.
(
8
)	No debatēm tiesas sēdē izriet, ka šis apzīmējums, kas rodas no vārdu “jurysdykcja krajowa” tulkojuma, parasti tiek lietots, lai norādītu uz kritērijiem Polijas tiesu starptautiskajai jurisdikcijai, kas ir nošķirama no valsts iekšējās jurisdikcijas – “właściwość”.
(
9
)	Jānorāda, ka WB ir izvēlējusies nelūgt izsniegt tai Eiropas mantošanas apliecību, kas ir speciāli izveidota, lai apmierinātu mantinieku vajadzības viegli pierādīt savu statusu vai tiesības (skat. Regulas Nr. 650/2012 67. apsvērumu). Kā Tiesa ir atgādinājusi 2018. gada 21. jūnija spriedumā Oberle (C‑20/17, turpmāk tekstā – “spriedums Oberle, EU:C:2018:485, 47. punkts), šīs apliecības izmantošana nav obligāta un tā neaizstāj valsts izdotus dokumentus. Savos rakstveida apsvērumos, kas iesniegti neilgi pēc 2018. gada 1. marta sprieduma Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138), notāra palīgs ir uzsvēris, ka šī lieta atspoguļo reizi pa reizei pārvaramās grūtības, interpretējot mantinieku tiesību apjomu, kuri tādējādi dod priekšroku šiem valsts izdotajiem dokumentiem.
(
10
)	Spriedums Oberle, 32. punkts. Tieši saistībā ar jēdzienu “pārrobežu” skat. šajā punktā minētā 7. un 67. apsvēruma formulējumu.
(
11
)	Spriedums Oberle, 30. punkts.
(
12
)	Šajā ziņā šķiet, ka atkal ir būtiski veikt saskaņošanu ar Eiropas apcietināšanas orderi, ko es esmu ieteicis savu secinājumu lietā Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2016:654) 32. punktā. Turklāt pirms sprieduma Oberle diskusijas par Regulas Nr. 650/2012 piemērošanas jomu pamatoti varēja radīt bažas par valsts apliecību tiesisko seku neatzīšanu.
(
13
)	Tiesas amatpersonas veikta tiesvedības izmaksu vai izdevumu noteikšana tiek kvalificēta kā “nolēmums”, jo “tiesas amatpersona darbojas kā tiesas struktūra, kurai ir zināma lietas būtība, un apstrīdēšanas gadījumā tiesu struktūra pati lemj par tiesvedības izmaksām vai izdevumiem (spriedums, 1994. gada 2. jūnijs, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 16. punkts)).
(
14
)	Spriedums Oberle, 30. punkts.
(
15
)	Šajā jautājumā skat. arī 21. apsvērumu.
(
16
)	Mans izcēlums.
(
17
)	Mans izcēlums.
(
18
)	Saraksts sadalījumā pa valstīm ar citām iestādēm un tiesību speciālistiem, kas ir pielīdzināti tiesai un kas ir paziņoti Komisijai, ir pieejams šajā interneta vietnē: https://e-justice.europa.eu/content_succession-380-fr.do?clang=fr. Jāpiebilst, ka situācija ar tiesu iestādes pilnvaru deleģējumu vai tās kontroli šajos secinājumos netiek aplūkota, jo tāda nav norādīta.
(
19
)	OV 2004, L 166, 1. lpp., un labojums – OV 2004, L 200, 1. lpp.
(
20
)	OV 2012, L 149, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”.
(
21
)	Tomēr pretēji tam, ko Wautelet, P., apgalvo [izdevumā] Bonomi, A., un Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruylant, Brisele, 2016, 71. punkts, 89. zemsvītras piezīme, 173. lpp., es neuzskatu, ka tuvināšanu var veikt ar noteikumiem, kas paredzēti Padomes Regulā (EK) Nr. 1346/2000 (2000. gada 29. maijs) par maksātnespējas procedūrām (OV 2000, L 160, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (EK) Nr. 603/2005 (2005. gada 12. aprīlis) (OV 2005, L 100, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1346/2000”), vai ar 2010. gada 21. janvāra spriedumu MG Probud Gdynia (C‑444/07, EU:C:2010:24, 40. punkts). Proti, Regulas Nr. 1346/2000 A pielikumā ir iekļauts saraksts ar procedūrām, uz kurām attiecas šī regula, un tas ir tās neatņemama sastāvdaļa. Tas pats attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 805/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem (OV 2004, L 143, 15. lpp.), 4. panta 7. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 3. pantu, no kuriem Tiesa ir secinājusi – tā kā šie panti attiecas konkrēti uz tajos minētajām vai uzskaitītajām iestādēm, Horvātijas notārus tie neaptver (skat. spriedumus, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 34. punkts), un 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 46. punkts)).
(
22
)	C‑12/14, EU:C:2016:135.
(
23
)	C‑517/16, EU:C:2018:350.
(
24
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 30. maijs, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, 31. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 3. marts, Komisija/Malta (C‑12/14, EU:C:2016:135, 39. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 30. maijs, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Spriedums, 2018. gada 30. maijs, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 30. maijs, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, 38. un 39. punkts).
(
29
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 32. punkts), un 2018. gada 1. marts, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 32. punkts).
(
30
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, lēmumu un autentisku aktu atzīšanu un izpildi mantošanas jomā un par Eiropas mantojuma apliecības izveidi (COM(2009) 154, galīgā redakcija). Skat. arī Regulas Nr. 650/2012 20. apsvērumu.
(
31
)	Sal. ar spriedumiem, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 35. punkts), un 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 48. punkts). Skat. arī precizējumus attiecībā uz dažādu valodu versijām ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumos lietā Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 68. un 71. punkts).
(
32
)	Detalizētu izklāstu par jēdziena “tiesa” definīciju dažādību skat. manos secinājumos lietā Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2016:654, 67. un nākamie punkti).
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 35. punkts), un 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 48. punkts), kā arī Regulas Nr. 650/2012 20. apsvērumu.
(
34
)	Spriedums, 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
35
)	Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.). Par Regulas Nr. 650/2012 ģenēzi skat. šo secinājumu 30. zemsvītras piezīmē minēto priekšlikumu regulai, it īpaši paskaidrojuma raksta 4.4. punktu. Skat. arī Regulas Nr. 650/2012 59. apsvērumu: “Ņemot vērā šīs regulas vispārējo mērķi, kas ir dalībvalstīs pieņemtu nolēmumu mantošanas lietās savstarpēja atzīšana neatkarīgi no tā, vai šādi nolēmumi pieņemti strīdus tiesvedībā vai bezstrīdus kārtībā, šajā regulā būtu jāparedz noteikumi par tādu nolēmumu atzīšanu, izpildāmību un izpildi, kuri būtu līdzīgi noteikumiem citos Savienības instrumentos par tiesu iestāžu sadarbību civillietās”. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 40.–43. punkts), un 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 54. punkts).
(
36
)	Sal. ar Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.) 46. panta formulējumu: “Dokumentus, kas oficiāli sastādīti vai reģistrēti kā publiskie akti un kas ir izpildāmi vienā dalībvalstī, un arī nolīgumus starp pusēm, kas ir izpildāmi dalībvalstī, kurā tie tikuši noslēgti, atzīst un pasludina to izpildi ar tādiem pašiem nosacījumiem kā spriedumus”.
(
37
)	Sal. ar spriedumu, 2009. gada 2. aprīlis, Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, 25. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā BUAKBauarbeiter‑Urlaubs‑ u. Abfertigungskasse (C‑579/17, EU:C:2018:863, 51. punkts).
(
38
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 9. marts, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 43. punkts).
(
39
)	Sal. ar spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Gothaer Allgemeine Versicherung u.c. (C‑456/11, EU:C:2012:719, 31. un 32. punkts). Tiesa būtībā ir norādījusi, ka jēdziena “nolēmums” šauras interpretācijas rezultātā tiktu radīta kategorija ar tādiem tiesu pieņemtiem aktiem, kurus citu dalībvalstu tiesām nebūtu pienākums atzīt, un ka nolēmuma kvalifikācija nav saistāma ar tā kvalifikāciju kādas citas dalībvalsts tiesībās.
(
40
)	Sal. ar spriedumiem, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Austrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, 85. punkts), un 2017. gada 1. februāris, Komisija/Ungārija (C‑392/15, EU:C:2017:73, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
41
)	Skat. spriedumu, 1994. gada 2. jūnijs, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 18. punkts); manus secinājumus lietā Gothaer Allgemeine Versicherung u.c. (C‑456/11, EU:C:2012:554, 38. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, 74. punkts un tajā minētie komentāri doktrīnā). Sal. ar spriedumiem, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Austrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, 103. punkts), un 2017. gada 1. februāris, Komisija/Ungārija (C‑392/15, EU:C:2017:73, 116. punkts).
(
42
)	Spriedums Oberle, 44. punkts. Minētā sprieduma 38. punktā Tiesa ir norādījusi, ka “no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka valsts mantošanas apliecību izdošanas procedūra notiek bezstrīdus kārtībā un ka nolēmumos par šādu apliecību izdošanu vienīgi tiek konstatēti fakti, izslēdzot jebkādu elementu, kas varētu iegūt likumīgu spēku” (mans izcēlums).
(
43
)	Spriedums Oberle, 44. punktā lietotais apzīmējums.
(
44
)	Spriedums Oberle, 42. punkts.
(
45
)	Skat. sprieduma Oberle 56. punktu.
(
46
)	Tādu kritēriju iespējams salīdzināt ar Regulas Nr. 1215/2012 42. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktā paredzēto nosacījumu nolēmuma, ar kuru noteikts pagaidu pasākums, izpildīšanai. Izcelsmes tiesas šajā nolūkā izsniedzamajā apliecībā ir jāapliecina, ka šai tiesai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības.
(
47
)	Mans izcēlums.
(
48
)	Tiesas judikatūras evolūcijas atgādinājumam attiecībā uz interpretāciju plašā nozīmē skat. manus secinājumus lietā BUAKBauarbeiter‑Urlaubs‑ u. Abfertigungskasse (C‑579/17, EU:C:2018:863, 34. punkts).
(
49
)	Minētā sprieduma 46. punkts.
(
50
)	Atbilstošais apzīmējums poļu valodā ir “kancelaria”.
(
51
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 3. punktā “Atbilstošās valsts tiesību normas” (tulkojumā latviešu valodā 9. lpp.).
(
52
)	Notariāta likuma 95.c panta 2. punkta 1) apakšpunkts. Iesniedzējtiesa precizē, ka pieprasīt izsniegt notariāli apliecinātu apliecību ir tiesīgi vienīgi tie mantinieki, kuriem ir savstarpēji jāvienojas par noteiktu saturu (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tulkojuma 10. lpp., divas pirmās rindkopas).
(
53
)	Notariāta likuma 95.e panta 1. punkts.
(
54
)	Notariāta likuma 95.e panta 2. punkta 2) apakšpunkts.
(
55
)	Civilprocesa kodeksa 669.1 panta 2. punkts.
(
56
)	Notariāta likuma 95.j pants.
(
57
)	Civilprocesa kodeksa 363. un nākamie panti – saskaņā ar Polijas valdības rakstveida apsvērumiem.
(
58
)	Saskaņā ar Polijas valdības citēto doktrīnu (“Komentarz do art. 95j Prawa o notariacie”, no: Szereda, A., Czynności notarialne. Komentarz do art. 79–112 Prawa o notariacie, Legalis, Varšava, 2018) skat. arī šādus citus gadījumus:
- mantošanas apliecība ir reģistrēta attiecībā uz tādas personas mantojumu, kura atzīta par mirušu vai kuras nāve konstatēta ar tiesas nolēmumu, un šāds nolēmums par atzīšanu par mirušu vai mirušā nāves konstatēšanu ir ticis atcelts (Civilprocesa kodeksa 678. pants);
- pēc tam, kad tiesa galīgi apstiprinājusi paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atteikšanos no mantojuma atcelšanu, notiek izmaiņas attiecībā uz personām, attiecībā uz kurām mantošanas apliecība ir reģistrēta (Civilprocesa kodeksa 690. panta 2. punkts).
(
59
)	It īpaši spriedumi, 2017. gada 1. februāris, Komisija/Ungārija (C‑392/15, EU:C:2017:73, 118. un 121. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), un 2018. gada 15. marts, Komisija/Čehijas Republika (C‑575/16, nav publicēts, EU:C:2018:186, 124. un 126. punkts). Šajā pēdējā lietā sprieduma 90. punktā Tiesa ir norādījusi, ka “šī dalībvalsts uzsver, sestkārt, ka notārs, kad tas rīkojas kā tiesas pilnvarotais, ir jāuzlūko par “tiesu” Regulas Nr. 650/2012 izpratnē, jo Čehijas Republikas tiesību sistēmā atsevišķos mantošanas tiesību jautājumos notāri pilda tiesas funkcijas tādā pašā kārtā kā tiesas. Čehijas Republika vērš uzmanību uz to, ka, tā kā notāram, darbojoties kā tiesas pilnvarotajam, ir dots uzdevums kārtot mantošanas lietas, tam ir jāievēro šajā regulā paredzētie noteikumi, jo viņš izpilda tiesas funkciju. Šajā ziņā notārs atbilstot nosacījumiem, lai to uzskatītu par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, un saskaņā ar šo tiesību normu varot vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par minētās regulas interpretāciju. Līdz ar to viņa darbība esot uzskatāma kā saistīta ar valsts varas īstenošanu Regulas Nr. 650/2012 izpratnē”.
(
60
)	C‑260/97, EU:C:1999:312, 16. un 17. punkts.
(
61
)	OV 1988, L 319, 9. lpp.
(
62
)	Šajā jautājumā skat. P. Jenard un G. Möller ziņojumu par 1988. gada 16. septembrī Lugāno noslēgto Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1990, C 189, 57. lpp., 72. punkts).
(
63
)	Skat. Wautelet, P., no: Bonomi, A., un Wautelet, P., minēts iepriekš, 60. punkts, 168. lpp.
(
64
)	OV 2009, L 7, 1. lpp.
(
65
)	OV 2016, L 183, 1. lpp.
(
66
)	Spriedums, 1999. gada 17. jūnijs, Unibank (C‑260/97, EU:C:1999:312, 15. punkts). Skat. arī šī sprieduma 18. punktu.
(
67
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 59. un 60. pantu.
(
68
)	Skat. šo secinājumu 94. punktu.