62022CJ0008_RES
Lieta C‑8/22
XXX
pret
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(Conseil d’État (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2023. gada 6. jūlija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/95/ES – Standarti bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai – 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts – Bēgļa statusa atcelšana – Trešās valsts valstspiederīgais, kas notiesāts ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu – Draudi sabiedrībai – Samērīguma pārbaude
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95 – Bēgļa statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt – Apdraudējums uzņēmējdalībvalsts sabiedrībai – Apdraudējums, kas pierādīts ar to vien, ka attiecīgā persona ir notiesāta ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu – Nepieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95 12. apsvērums, 1. pants, 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 13. pants, 14. panta 4. punkta a) un b) apakšpunkts, 17. panta 1. punkta b) un d) apakšpunkts un 21. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 30.– 33. un 37.– 45. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95 – Piemērošanas nosacījumi – Apdraudējums uzņēmējdalībvalsts sabiedrībai – Apdraudējumam, kam jābūt reālam, pastāvošam un pietiekami nopietnam – Kompetentās iestādes pienākums izvērtēt visus konkrētās lietas apstākļus – Bēgļa statusa atcelšana, kurai ir jābūt ar apdraudējumu saderīgam pasākumam – Vērtēšanas kritēriji
(LESD 78. panta 1. punkts; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkts, 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts un 6. punkts, 21. panta 2. punkts, 23. panta 4. punkts, 24. panta 1. punkts un 25. pants, kā arī Direktīvas 2013/32 45. panta 3. punkts)
(skat. 48.–50. un 52.–71. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Lietā Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑663/21) 2015. gada decembrī AA tika piešķirts bēgļa statuss Austrijā. Laikposmā no 2018. gada marta līdz 2020. gada oktobrim viņam vairākkārt piespriests brīvības atņemšanas sods un naudas sods par dažādiem noziedzīgiem nodarījumiem, tostarp par draudu izteikšanu, citam piederošas mantas iznīcināšanu vai bojāšanu, aizliegtām darbībām ar narkotiskām vielām, narkotisko vielu tirdzniecību, tīšu miesas bojājumu nodarīšanu, kā arī par agresīvu izturēšanos pret personu, kura atbildīga par sabiedrisko kārtību.
Ar 2019. gada septembrī pieņemtu lēmumu Austrijas kompetentā iestāde atsauca AA bēgļa statusu, pieņēma atgriešanas lēmumu, kam bija pievienots uzturēšanās aizliegums, un noteica termiņu brīvprātīgai izceļošanai, vienlaikus paziņojot, ka viņa izraidīšana nav atļauta.
Pēc AA celtās prasības Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) ar 2021. gada maijā pieņemtu spriedumu atcēla iepriekš minēto 2019. gada septembra lēmumu. Šī tiesa konstatēja, ka AA ir notiesāts ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu un ka viņš rada apdraudējumu sabiedrībai. Tomēr tā uzskatīja, ka ir jālīdzsvaro uzņēmējdalībvalsts intereses un attiecīgās personas intereses saņemt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā tos pasākumus, kuriem viņš tiktu pakļauts šīs aizsardzības atcelšanas gadījumā. Tā kā, AA atgriežoties savā izcelsmes valstī, viņam draudētu spīdzināšana vai nāve, minētā tiesa uzskatīja, ka viņa intereses ir svarīgākas par Austrijas Republikas interesēm. Par šo spriedumu Austrijas kompetentā iestāde iesniedza revīzijas sūdzību (Revision) Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija).
Lietā Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑8/22) 2007. gada februārī XXX tika piešķirts bēgļa statuss Beļģijā. Ar 2010. gada decembra spriedumu viņam tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz 25 gadiem tostarp par vairāku kustamas mantas priekšmetu zādzību, pielietojot vardarbību, un tīšu nonāvēšanu, lai atvieglotu zādzības izdarīšanu vai arī lai nodrošinātu nesodāmību par to.
Ar 2016. gada maijā pieņemtu lēmumu Beļģijas kompetentā iestāde atņēma viņam bēgļa statusu. XXX par šo lēmumu cēla prasību Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija), kura to ar 2019. gada augusta spriedumu noraidīja. Šī tiesa uzskatīja, ka draudi jeb apdraudējums, ko XXX rada sabiedrībai, izriet no viņa notiesāšanas par sevišķi smagu noziegumu, tāpēc minētajai iestādei neesot bijis pienākuma pierādīt, ka viņš rada reālu, pastāvošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrībai. Gluži pretēji, šai iestādei esot bijis jāpierāda, ka, lai gan XXX ir notiesāts, viņš vairs neapdraud sabiedrību. XXX par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija).
Lietā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sevišķi smags noziegums) (C‑402/22) 2018. gada jūlijā M.A. iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Nīderlandē. Nīderlandes kompetentā iestāde 2020. gada jūnijā šo pieteikumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzējam 2018. gadā bija piespriests brīvības atņemšanas sods uz 24 mēnešiem par vienā vakarā izdarītu seksuālu vardarbību trijās epizodēs, seksuālas vardarbības mēģinājumu vienā epizodē un mobilā tālruņa zādzību.
Pēc M.A. celtās prasības pirmās instances tiesa 2020. gada jūnija lēmumu atcēla pamatojuma nepietiekamības dēļ. Nīderlandes kompetentā iestāde par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Raad van State (Valsts padome, Nīderlande). Tā apgalvo, pirmkārt, ka M.A. pārmestie fakti esot jāuzskata par vienotu noziedzīgu nodarījumu, kas ir sevišķi smags noziegums, un, otrkārt, ka notiesāšana par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu principā pierāda, ka M.A. rada apdraudējumu sabiedrībai.
Šajās trijās lietās iesniedzējtiesas būtībā jautā Tiesai par bēgļa statusa atcelšanas nosacījumiem saskaņā ar Direktīvas 2011/95 (
1
) 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, kā arī par uzņēmējdalībvalsts un attiecīgās personas interešu saņemt starptautisko aizsardzību līdzsvarošanu šajā kontekstā.
Ar šiem trim spriedumiem, kas pasludināti vienā un tajā pašā dienā, Tiesa atbild uz šiem jautājumiem, precizējot, pirmkārt, jēdzienus “īpaši smags noziegums” un “draudi sabiedrībai”, kā arī, otrkārt, šajā kontekstā veicamās samērīguma pārbaudes apjomu. Tā arī izskaidro saikni starp bēgļa statusa atcelšanu un atgriešanas lēmuma pieņemšanu.
Tiesas vērtējums
Tiesa vispirms konstatē, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošana ir atkarīga no divu atsevišķu nosacījumu izpildes, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais ir notiesāts ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu, un, otrkārt, ar to, ka ir pierādīts, ka šis trešās valsts valstspiederīgais apdraud tās dalībvalsts sabiedrību, kurā viņš atrodas. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka apstāklis, ka pirmais no šiem diviem nosacījumiem ir izpildīts, būtu pietiekams, lai pierādītu, ka ir izpildīts arī otrais nosacījums. Šāda minētās tiesību normas interpretācija izriet no tās formulējuma, kā arī no tās salīdzinājuma ar Direktīvas 2011/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta (
2
) un 17. panta 1. punkta (
3
) formulējumu.
Runājot par pirmo no šiem nosacījumiem, tā kā nav tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tā nozīmi un piemērojamību, jēdziens “sevišķi smags noziegums” parastos apstākļos visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi. Pirmkārt, jēdziens “noziegums” atbilstoši tā ierastajai nozīmei šajā ziņā raksturo darbību vai bezdarbību, kas uzskatāma par smagu attiecīgās sabiedrības tiesību sistēmas pārkāpumu un kas šajā sabiedrībā šī fakta dēļ kā tāda ir krimināli sodāma. Otrkārt, vārdkopa “sevišķi smags”, ciktāl ar to “nozieguma” jēdzienam tiek pievienotas divas kvalifikācijas, norāda uz ārkārtēji smagu noziegumu.
Saistībā ar kontekstu, kādā tiek izmantots jēdziens “sevišķi smags noziegums”, pirmkārt, ir jāņem vērā Tiesas judikatūra par Direktīvas 2011/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kurā ir atsauce uz “smagu nepolitisku noziegumu”, un šīs direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kurš attiecas uz “smagu noziegumu”, jo šo pantu mērķis ir arī liegt starptautisko aizsardzību trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir izdarījis noteiktas smaguma pakāpes noziegumu. Otrkārt, no Direktīvas 2011/95 12., 14., 17. un 21. panta salīdzinājuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir noteicis atšķirīgas prasības attiecībā uz to noziegumu smaguma pakāpi, uz kuriem var atsaukties, lai attaisnotu izslēgšanas pamata piemērošanu vai starptautiskās aizsardzības atcelšanu, vai bēgļa izraidīšanu. Tādējādi Direktīvas 2011/95 17. panta 3. punktā ir norāde uz “viena vai vairāku noziegumu” izdarīšanu un šīs direktīvas 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir atsauce uz “smaga nozieguma” izdarīšanu. No tā izriet, ka vārdkopas “sevišķi smags noziegums” izmantošana Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā uzsver Savienības likumdevēja izvēli pakļaut šīs tiesību normas piemērošanu tam, lai tostarp būtu izpildīts īpaši stingrs nosacījums attiecībā uz to, ka persona ir notiesāta ar galīgu spriedumu par noziegumu, kurš ir ārkārtēji smags, smagāks par noziegumiem, kuri var attaisnot iepriekš minēto šīs direktīvas normu piemērošanu.
Attiecīgā nozieguma smaguma pakāpes izvērtējums, ņemot vērā Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, jāveic, pamatojoties uz kopēju standartu un kritērijiem. Tomēr, tā kā dalībvalstu krimināltiesības netiek vispārēji saskaņotas, šis vērtējums ir jāveic, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts krimināltiesību sistēmā izdarīto izvēli attiecībā uz tādu noziegumu noteikšanu, kuri, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts krimināltiesību īpatnības, ir ārkārtēji smagi noziegumi, jo visvairāk apdraud sabiedrības tiesību sistēmu.
Tomēr, ņemot vērā, ka šī tiesību norma attiecas uz notiesāšanu ar galīgu spriedumu par “sevišķi smagu noziegumu” vienskaitlī, nozieguma smaguma pakāpi nevar panākt, kumulējot atsevišķus noziedzīgus nodarījumus, no kuriem neviens pats par sevi nav sevišķi smags noziegums.
Visbeidzot, lai novērtētu šāda nozieguma smaguma pakāpi, ir jāveic visu attiecīgā gadījuma apstākļu pārbaude. Šajā ziņā būtiska nozīme ir it īpaši notiesājoša nolēmuma pamatojumam, piespriestā soda raksturam, kā arī izciešamā soda ilgumam, izdarītā nozieguma raksturam, visiem apstākļiem, kas saistīti ar šī nozieguma izdarīšanu, to, vai šis noziegums ir vai nav izdarīts ar nodomu, kā arī ar to nodarītā kaitējuma raksturam un apjomam.
Attiecībā uz otro nosacījumu par to, ka ir jābūt pierādītam, ka trešās valsts valstspiederīgais rada apdraudējumu uzņēmējdalībvalsts sabiedrībai, Tiesa konstatē, pirmkārt, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēto pasākumu var noteikt tikai tad, ja trešās valsts valstspiederīgais rada reālu, pastāvošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu šīs dalībvalsts sabiedrības pamatinteresēm. Šajā ziņā Tiesa tostarp precizē, ka no paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka tā ir piemērojama tikai tad, ja šis valstspiederīgais “rada” apdraudējumu sabiedrībai, un tas norāda, ka šim apdraudējumam ir jābūt reālam un pastāvošam. Līdz ar to, jo lēmums saskaņā ar šo tiesību normu tiek pieņemts attālinātākā laikā no notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu, jo kompetentajai iestādei vairāk jāņem vērā tostarp izmaiņas, kas notikušas pēc šāda nozieguma izdarīšanas, lai noteiktu, vai dienā, kad tai ir jālemj par iespējamo bēgļa statusa atcelšanu, pastāv reāls un pietiekami nopietns apdraudējums. Tiesa šajā ziņā pamatojas arī uz to, ka no dažādu Direktīvas 2011/95 normu salīdzinājuma ar tās 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu izriet, ka pēdējās minētās tiesību normas piemērošana ir pakārtota stingriem nosacījumiem.
Otrkārt, attiecībā uz kompetentās iestādes un konkrētā trešās valsts valstspiederīgā attiecīgajām lomām, izvērtējot šāda apdraudējuma esamību, kompetentajai iestādei, piemērojot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē visi attiecīgā gadījuma apstākļi. Šajā kontekstā šai iestādei ir jābūt visai būtiskajai informācijai un jāveic pašai savs visu attiecīgā gadījuma apstākļu vērtējums, lai noteiktu sava lēmuma būtību, kā arī to pilnībā pamatotu.
Visbeidzot, dalībvalsts iespēja noteikt Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēto pasākumu ir jāīsteno, ievērojot it īpaši samērīguma principu, un tas nozīmē, ka ir jālīdzsvaro, no vienas puses, apdraudējums, ko attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais rada tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā viņš atrodas, un, no otras puses, tiesības, kas ir jānodrošina personām, kuras atbilst minētās direktīvas 2. panta d) punkta materiāltiesiskajiem nosacījumiem. Šajā vērtējumā kompetentajai iestādei ir jāņem vērā arī Savienības tiesībās garantētās pamattiesības un tostarp jāpārbauda iespēja noteikt citus pasākumus, kas mazāk kaitētu bēgļiem garantētajām tiesībām un pamattiesībām, bet kas būtu tikpat efektīvi, lai nodrošinātu uzņēmējdalībvalsts sabiedrības aizsardzību.
Tomēr, nosakot šādu pasākumu, minētajai kompetentajai iestādei turklāt nav pienākuma pārbaudīt, vai sabiedrības intereses, kas saistītas ar trešās valsts valstspiederīgā atgriešanos savā izcelsmes valstī, ir pārākas par šī trešās valsts valstspiederīgā interesēm saglabāt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā to pasākumu apjomu un raksturu, kuriem viņš tiktu pakļauts, ja atgrieztos savā izcelsmes valstī. Sekas, kādas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam vai tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais atrodas, radītu viņa iespējamā atgriešanās savā izcelsmes valstī, ir jāņem vērā, nevis pieņemot lēmumu par bēgļa statusa atcelšanu, bet attiecīgā gadījumā – kad kompetentā iestāde ir nodomājusi pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz minēto trešās valsts valstspiederīgo.
Šajā ziņā Tiesa norāda, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts daļēji atbilst Ženēvas konvencijas 33. pantā (
4
) paredzētajiem izslēgšanas pamatiem. Šādos apstākļos, tā kā pirmajā no šīm tiesību normām ir noteikts, ka tajā minētajos gadījumos dalībvalstīm ir paredzēta iespēja atcelt bēgļa statusu, bet otrajā minētajā tiesību normā savukārt ir atļauts bēgli, kurš ir kādā no šīm situācijām, izraidīt uz valsti, kurā viņa dzīvība vai brīvība ir apdraudēta, Savienības tiesībās ir paredzēta plašāka starptautiskā aizsardzība attiecīgajiem bēgļiem nekā Ženēvas konvencijā garantētā. Līdz ar to saskaņā ar Savienības tiesībām kompetentajai iestādei var būt tiesības, piemērojot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, atsaukt trešās valsts valstspiederīgajam piešķirto bēgļa statusu, tomēr tai nav noteikti atļauts viņu izraidīt uz tā izcelsmes valsti. Turklāt procesuālā ziņā šāda izraidīšana turklāt nozīmētu atgriešanas lēmuma pieņemšanu, ievērojot materiālās un procesuālās garantijas, kas paredzētas Direktīvā 2008/115 (
5
), kuras 5. pantā tostarp ir noteikts, ka dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu, ir jāievēro neizraidīšanas princips. Tāpēc bēgļa statusa atsaukšanu, piemērojot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktu, nevar uzskatīt par tādu, kas nozīmē, ka būtu jāpauž nostāja par atsevišķu jautājumu, proti, vai šī persona var tikt izraidīta uz tās izcelsmes valsti. Šajā kontekstā Tiesa precizē arī, ka Direktīvas 2008/115 5. pants nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, ja ir pierādīts, ka viņa izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti saskaņā ar neizraidīšanas principu ir liegta uz nenoteiktu laiku.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.). Šīs direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja [..] viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai”.
(
2
)	Direktīvas 2011/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir skaidri paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgais ir jāizslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, ja viņš ārpus patvēruma valsts ir izdarījis smagu nepolitisku noziegumu, pirms tiek uzņemts par bēgli, un tajā nekādā ziņā nav prasīts, lai viņš radītu apdraudējumu tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā viņš atrodas.
(
3
)	Attiecībā uz alternatīvās aizsardzības piešķiršanu, kas var sniegt mazāku aizsardzību nekā bēgļa statuss, Direktīvas 2011/95 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir atsauce uz smaga nozieguma izdarīšanu un d) apakšpunktā ir atsauce uz apdraudējuma sabiedrībai esamību, un šie elementi ir skaidri norādīti kā alternatīvi nosacījumi, kas katrs atsevišķi nozīmē izslēgšanu no alternatīvās aizsardzības saņemšanas.
(
4
)	Konvencijas par bēgļu statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļu statusu (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), 33. pantā ir paredzēts: “1. Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem. 2. Iepriekšējā noteikuma priekšrocības tomēr nevar pieprasīt bēglis, kuru ir pamats uzskatīt par bīstamu tās valsts drošībai, kurā viņš atrodas, vai ja viņš ir atzīts par vainīgu sevišķi smaga nozieguma izdarīšanā, kas apdraud šīs valsts sabiedrību.”
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).