62004CC0015_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievada piezīmes
1. Šī prejudiciālā nolēmuma procedūra ir par juridisku problēmu, kas saistīta ar iespēju pārsūdzēt konkursa procedūras atsaukumu. Precīzāk, ir radies jautājums, vai Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīva 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma [būvdarbu] līgumu[s] slēgšanas tiesības valsts vajadzībām (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva”), uzliek dalībvalstīm pienākumu paredzēt iespēju atcelt arī atsaukumu vai vismaz līgumslēdzējas iestādes lēmumu par atsaukumu.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
2. 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūrām, uz ko attiecas Direktīvas 71/305/EEK un 77/62/EEK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri izskatīt [pārskatīt] saskaņā ar nākamajos pantos un, jo īpaši, 2. panta 7. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka šādos lēmumos ir pārkāpti Kopienas tiesību akti valsts pasūtījuma [publiskā iepirkuma] jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno šos tiesību aktus.”
3. 2. panta 1. punkts, kurā uzskaitītas tiesību aizsardzības iespējas, kas jāparedz dalībvalstīm, ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina to, lai tiesību aktos, kas pieņemti sakarā ar 1. pantā noteikto izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru, būtu paredzēts pilnvarojums:
[..]
b) atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus vai nodrošināt to atcelšanu, ieskaitot diskriminējošu tehnisku, ekonomisku vai finanšu norādījumu atcelšanu uzaicinājumā iesniegt piedāvājumu, līguma dokumentos vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūru;
[..].”
B – Valsts tiesības
4. 2002. gada federālajā likumā Par līgumu noslēgšanu valsts vajadzībām (3) ( Bundesvergabegesetz 2002, turpmāk tekstā – “ BVergG ”) ir noteikts, ka pārskatīšanas procedūras sistēma ir balstīta uz tādu lēmumu, ko var apstrīdēt atsevišķi, nošķiršanu no lēmumiem, ko nevar apstrīdēt atsevišķi. Lēmumus, ko nevar apstrīdēt atsevišķi, var apstrīdēt tikai kopā ar tiem sekojošiem lēmumiem, ko var apstrīdēt atsevišķi.
5. BVergG
20. panta 13. punkta a) apakšpunkta aa) daļā ir noteikts, ka publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras laikā atsevišķi apstrīdēt var šādus lēmumus: uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, dažādus piedāvājumu iesniegšanas termiņa laikā pieņemtus nolēmumus un lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Tādēļ lēmums atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu pēc piedāvājumu atvēršanas nav lēmums, ko var apstrīdēt atsevišķi.
6. 105. pantā ir noteikta atsaukuma procedūras kārtība pēc piedāvājuma iesniegšanas termiņa beigām. Minētā panta 2. punktā līgumslēdzējai iestādei ir atļauts atsaukt uzaicinājumu svarīgu iemeslu dēļ, kas objektīvi pamato atsaukumu. Atsaukums nolūkā izsludināt jaunu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, lai samazinātu piedāvājuma cenu, nav objektīvi pamatots.
7. BVergG
162. panta 2. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts, ka, lai novērstu minētā federālā likuma un ar to saistīto noteikumu pārkāpumus, līdz lēmuma pieņemšanai par līguma piešķiršanu Bundesvergabeamt
[Federālais publisko iepirkumu birojs] (turpmāk tekstā – “ BVA ”) pieteicēja celto sūdzību ietvaros var atcelt prettiesiskus līgumslēdzējas iestādes lēmumus.
8. Saskaņā ar BVergG
166. panta 2. punkta 1. apakšpunktu prasība nav pieņemama, ja tā nav par lēmumu, ko var apstrīdēt atsevišķi.
9. Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar BVergG
izveidoto sistēmu pēc piedāvājumu atvēršanas notikuša uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu atsaukuma iespējamo nelikumību šajā lietā nav iespējams pārbaudīt pārskatīšanas procedūrā kopā ar atsaukumam sekojošu lēmumu, ko var apstrīdēt atsevišķi, jo ar atsaukumu konkursa procedūra ir izbeigta un tādēļ līgumslēdzēja iestāde šajā konkursa procedūrā vairs nepieņem nekādus lēmumus.
10. Tādēļ iesniedzējtiesa uzskata, ka, pamatojoties uz BVergG
izveidoto sistēmu, gadījumā, ja atklātas konkursa procedūras ietvaros konkurss pēc piedāvājumu atvēršanas tiek atsaukts, nav iespējams pārskatīšanas procedūras ietvaros šo atsaukumu pārbaudīt un arī, iespējams, atcelt. Atbilstoši BVergG
sistēmai pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu atsaukuma BVA
kompetencē ir izlemt (tikai), vai šis atsaukums nav nelikumīgs, tāpēc ka ir pārkāpts BVergG . BVA
lēmums, kurā konstatēta nelikumība, ir priekšnosacījums, lai uzņēmējs varētu panākt zaudējumu atlīdzību no līgumslēdzējas iestādes atsaukuma nelikumības dēļ.
III – Fakti, pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11. 2003. gada 26. septembrī Bundesimmobiliengesellschaft mbH
[Federālā nekustamo īpašumu aģentūra] (turpmāk tekstā – “ BIG ”) izsludināja atklātu konkursu “nojaukšanas darbiem” konkursa procedūrā “6020 Insbruka, Angerzellgasse  14, Akadēmiskā ģimnāzija, pamatskolas un trīs sporta zāļu celtniecība” (turpmāk tekstā – “pirmā konkursa procedūra”).
12. Sabiedrība BIG, kuras visas akcijas pieder valstij, tika dibināta, lai pilnveidotu valstij piederošo ēku un zemes īpašumu apsaimniekošanu. Sabiedrības mērķos ietilpst arī: telpu sagatavošana valsts vajadzībām, ja nepieciešams, sadarbojoties ar trešām personām, un šajā nolūkā, kā arī īpaši ņemot vērā valsts vajadzības, zemes īpašumu un ēku pirkšana, izmantošana, pārvaldīšana, izīrēšana un pārdošana, ēku būvniecība un uzturēšana, galvenie ēku apsaimniekošanas pakalpojumi, kā arī citas papildu un palīgdarbības atbilstoši sabiedrības mērķiem, pēdējo gadījumā izņemot darījumus, uz kuriem attiecas kredītiestāžu likuma ( Kreditwesengesetz ) noteikumi.
13. Pirmā konkursa procedūra ir par būvdarbu pasūtījumu ar kopējo vērtību EUR 8 600 000 apmērā. Strīdīgo nojaukšanas darbu vērtība noteikta EUR 95 000 apmērā.
14. 2003. gada 29. oktobra vēstulē BIG
informēja citu starpā arī Koppensteiner GmbH
(turpmāk tekstā – “ Koppensteiner ”), ka uzaicinājums iesniegt piedāvājumu pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām svarīgu iemeslu dēļ saskaņā ar BVergG
105. pantu ir ticis atsaukts.
15. 2003. gada 6. novembrī BIG
telefoniski uzaicināja Koppensteiner
piedalīties sarunu procedūrā par pamatskolas ar bērnudārzu un trīs pazemes sporta zāļu celtniecību (turpmāk tekstā – “otrā konkursa procedūra”), iepriekš nepublicējot paziņojumu paredzamo publisko iepirkumu nojaukšanas darbiem (sporta zāle Angerzellgasse ). Koppensteiner
iesniedza piedāvājumu arī šajā otrajā konkursa procedūrā. Abas konkursa procedūras bija par vieniem un tiem pašiem pakalpojumiem, tomēr otrās konkursa procedūras uzaicinājumā uz konkursu papildus tika ietverts noteikums, ka ir “jāparedz iespēja uz vietas nedetalizēti šķirot materiālus”. Šajā otrajā konkursa procedūrā līgumu vērtība tika noteikta vairs tikai EUR 90 000 apmērā.
16. 2003. gada 13. novembrī Koppensteiner
cēla prasību atcelt uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu atsaukumu un aizliegt izziņot jaunu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu jaunā publiskā iepirkuma procedūrā, kā arī, pakārtoti, atzīt atsaukumu par nelikumīgu. Koppensteiner
cita starpā lūdza atcelt otro konkursa procedūru.
17. Ar BVA 2003. gada 20. novembra lēmumu BIG
uz pārsūdzības procedūras laiku, bet vēlākais līdz 2004. gada 13. janvārim tika aizliegts atvērt otrās konkursa procedūras piedāvājumus.
18. No lietas materiāliem izriet, ka BIG
2004. gada 28. janvārī otrajā konkursa procedūrā līguma slēgšanas tiesības piešķīra citam uzņēmumam. Tas arī attiecīgi veica nojaukšanas darbus.
19. BIG
būtībā BVA apgalvoja, ka atsaukuma iemesls bijis tāds, ka visi piedāvājumi, neraugoties uz rūpīgu līgumu vērtības izvērtējumu, būtiski pārsniedza novērtētā līguma vērtību. Nojaukšanas darbi pirmajā konkursa procedūrā bija novērtēti par EUR 95 000, bet otrajā konkursa procedūrā – par EUR 90 000. Bet lētākais piedāvājums pirmajā konkursa procedūrā bija EUR 304 150, kas tādējādi bija daudz par dārgu.
20. Koppensteiner
cita starpā apgalvoja, ka saskaņā ar Tiesas spriedumu lietā HI
“pārskatīšanas procedūrā ir jābūt iespējai, pamatojoties uz Kopienu tiesību pārkāpumu publiskā iepirkuma jomā, pārsūdzēt līgumslēdzējas iestādes lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu un vajadzības gadījumā to atcelt” (4) .
21. Turpinājumā Koppensteiner
apgalvoja, ka, “analoģiski piemērojot BVergG
100. panta 2. punktu un tajā noteikto bezdarbības periodu, pretendentam jābūt iespējai apstrīdēt lēmumu par konkursa atsaukumu līdzīgi nosacījumiem par lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības”. Lēmums par konkursa atsaukumu jāinterpretē līdzīgi kā lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, jo tas ir līgumslēdzējas iestādes lēmums nepiešķirt līguma slēgšanas tiesības nevienam no pretendentiem.
22. 2004. gada 12. janvārī Bundesvergabeamt
uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
1) Vai 1989. gada 21. decembra Padomes Direktīvas 89/665 [..] 1. panta un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi, lasīti kopā, ir tik beznosacījuma un precīzi, ka privātpersona var uz tiem tieši atsaukties valsts tiesās gadījumos, kad uzaicinājums iesniegt piedāvājumu ir ticis atsaukts pēc piedāvājumu atvēršanas, un var iesniegt pret šo atsaukumu vērstu prasību?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša – vai 1989. gada 21. decembra Padomes Direktīvas 89/665 [..] 1. panta un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi, lasīti kopā, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums visos gadījumos paredzēt pret līgumslēdzējas iestādes pirms šī paša atsaukuma pieņemtu lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas (pielīdzinot lēmumu par atsaukumu lēmumam piešķirt līguma slēgšanas tiesības) vērstu prasību, ar kuru prasības iesniedzējs neatkarīgi no iespējas pēc atsaukuma prasīt zaudējumu atlīdzību var panākt lēmuma atcelšanu, ja ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi?
IV – Par pieņemamību
23. BIG
un Austrijas valdība apšauba otrā vai pat abu prejudiciālo jautājumu pieņemamību. Austrijas valdība uzskata, ka konkursa atsaukumu nav iespējams atcelt, jo šajā konkursa procedūrā ne juridiski, ne arī praktiski nav iespējams līguma slēgšanas tiesības piešķirt no jauna. Pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas BVA
kompetencē neietilpst atcelt konkursa atsaukumu, tas tikai var konstatēt atsaukuma nelikumību. Otrā prejudiciālā jautājuma par lēmumu pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu nepieņemamību BIG
pamato ar to, ka pamata prāvā vairs nav iespējams pieņemt šādu lēmumu.
24. Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir lēmusi, ka tā var atteikties izskatīt valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai acīmredzami nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja tai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai atbilstoši atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem (5) .
25. Pirmkārt, jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa Tiesai ir iesniegusi visu informāciju, kas vajadzīga, lai atbilstoši atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem.
26. Otrkārt, jāpārbauda, vai valsts tiesas uzdotie jautājumi pēc tam, kad otrā konkursa procedūra ir beigusies ar līguma noslēgšanu, vēl joprojām ir svarīgi lēmuma pieņemšanai pamata prāvā.
27. Tātad rodas jautājums, vai, ņemot vērā iepriekš minēto, ir mainījies pamata prāvas priekšmets un vai tādēļ prejudiciālie jautājumi par atsaukumu, bet ne citiem pamata prāvas prasījumiem ir nepieņemami.
28. Kā izriet no sprieduma lietā Siemens un ARGE Telekom (6), kura arī bija par BVA
uzdotiem jautājumiem, Tiesa, novērtējot prejudiciālo jautājumu pieņemamību, ņem vērā arī situācijas attīstību pēc lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pieņemšanas.
29. Minētajā lietā tika izvērtētas kāda BVA
lēmuma sekas, ko Verfassungsgerichtshof
[Konstitucionālā tiesa] atcēla pēc tam, kad Tiesa bija pieņēmusi izskatīšanai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tiesa secināja, ka attiecīgā lēmuma atcelšanas dēļ prejudiciālie jautājumi par minētā lēmuma sekām bija kļuvuši tīri hipotētiski. Tomēr jautājumu par nelikumīgi piešķirto līgumu iespējamo spēkā neesamību Tiesa uzskatīja par pieņemamu.
30. Tātad lietu Siemens
un ARGE Telekom
raksturotu situācija, kad pamata prāvā apstrīdētais atsaukums vēlāk ir atcelts. Šis nenoliedzami nav tāds gadījums.
31. Atšķirībā no lietas Siemens
un ARGE Telekom
izskatāmajā lietā nav nepārprotami izvirzīts jautājums par jaunā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu tiesisko vērtējumu vai otrajā konkursa procedūrā noslēgtā līguma juridiskajām sekām.
32. Prejudiciālie jautājumi ir par iespēju pārskatīt atsaukumu, un tādējādi tie ir saistīti ar pirmo konkursa procedūru. Tādēļ nevar pieņemt, ka Tiesai lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju vai tās priekšmetu vai arī tā ir tīri hipotētiska, jo pamata prāvā strīdīgā atsaukuma likumības vērtējums attiecas uz pirmo, nevis otro konkursa procedūru. Precīzāk, tikai otrā konkursa procedūra attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Vismaz vērtējot pieņemamību, priekšroka jādod šādam formālam situācijas vērtējumam, proti, nošķirtai abu konkursa procedūru izskatīšanai.
33. Turklāt nav izslēgts, ka otrajā konkursa procedūrā noslēgtais līgums nav spēkā līgumslēdzējas iestādes iespējami nelikumīgās rīcības dēļ.
34. Tātad, neņemot vērā izmaiņas lietas apstākļos, prejudiciālie jautājumi joprojām ir saistīti ar pamata prāvas priekšmetu.
35. Turklāt nav arī izslēgts, ka atbildei uz prejudiciālajiem jautājumiem ir nozīme, izvērtējot otrās konkursa procedūras likumību. Pat ja tas neizriet no valsts tiesību normām, nepieciešamā sakarība var izrietēt no Kopienu tiesībām. Piemēram, ja konkursa atsaukums būtu jāatceļ saskaņā ar Direktīvu, tam būtu citas sekas nekā vienkāršai atsaukuma nelikumības konstatācijai. Tomēr šis jautājums konkrētajā gadījumā nav tālāk jāizskata.
36. Vēl jāpiebilst, ka jautājums par iespēju pārbaudīt atsaukumu rodas neatkarīgi no tā, ko līgumslēdzēja iestāde drīkst vai arī kas tai būtu jādara pēc iespējamās atsaukuma atcelšanas. Tas attiecas uz to, vai tā saucamo “šķietamo atsaukumu” gadījumā līgumslēdzējai iestādei tomēr ir pienākums pabeigt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, noslēdzot līgumu.
37. Visbeidzot, prejudiciālie jautājumi būtu nepieņemami tad, ja tie attiektos uz daļu no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, kas nav priekšmets prāvā, ko izskata iesniedzējtiesa (7), vai arī pavisam citu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru. Tomēr šis nav arī tāds gadījums.
38. Iesniedzējtiesa ir izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā secināja, ka, lai varētu pieņemt nolēmumu izskatāmajā lietā, bija nepieciešama atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem.
39. Tātad ir pietiekami daudz aspektu, kas apliecina, ka atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem ir vajadzīga, lai atrisinātu pamata prāvu.
40. Tādēļ prejudiciālie jautājumi jāuzskata par pieņemamiem.
V – Par prejudiciālo jautājumu saturu
A – Sākuma piezīmes
41. Abi prejudiciālie jautājumi ir par līgumslēdzējas iestādes veikto uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu atsaukumu un ar to saistītajām tiesību aizsardzības iespējām, vēršoties valsts iestādēs, kas pārskata lēmumus. Būtībā runa ir par to, vai Direktīvā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāparedz iespēja atcelt atsaukumu.
42. Ja pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz iespējamo Direktīvas 1. panta un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta, lasītiem kopā, tiešo piemērojamību, tad otrā prejudiciālā jautājuma priekšmets skar minēto normu interpretāciju.
43. Komisija pamatoti norāda, ka, runājot par attiecīgo Direktīvas normu, jautājums par interpretāciju saskaņā ar Kopienu tiesībām principā ir jāizskata pirms jautājuma par tā tiešo piemērojamību. Otrais prejudiciālais jautājums ir par iespēju atcelt lēmumu, kurā paredzēts atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu. Lai gan no minētā prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka valsts tiesībās ir paredzēta iespēja pieņemt šādu lēmumu, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka jautājums ir par to, vai gadījumā, ja valsts tiesībās nav paredzēta iespēja atcelt atsaukumu, Direktīva nosaka dalībvalstīm pienākumu vismaz paredzēt iespēju pieņemt šādu lēmumu un tā atcelšanu.
44. Tomēr, tuvāk analizējot prejudiciālos jautājumus, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētos argumentus, var secināt, ka pirmais prejudiciālais jautājums ir tieši par iespēju atcelt atsaukumu, bet otrais prejudiciālais jautājums par iespējām alternatīvi organizēt valsts tiesisko regulējumu.
45. Ņemot vērā iepriekš minēto, abi prejudiciālie jautājumi jāizskata atsevišķi, pamatojoties uz šādiem aspektiem: iespēju atcelt atsaukumu, pienākumu, ja atsaukumu nav iespējams atcelt, pieņemt lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, attiecīgo Direktīvas normu interpretāciju saskaņā ar Kopienu tiesībām un šo normu tiešo piemērojamību.
B – Par Direktīvas 2. panta 1. punkta saturu
46. Vispirms jānoskaidro, vai Direktīvā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt valsts iestādēm, kas pārskata lēmumus, iespēju atcelt arī uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu atsaukumu.
47. Atbildot uz šo jautājumu, jāievēro judikatūrā nostiprinātais vispārējais princips, saskaņā ar kuru Direktīvas mērķis ir “stiprināt esošos mehānismus efektīvai Kopienu tiesību normu piemērošanai publisko iepirkumu jomā, īpaši tad, ja vēl pastāv iespēja novērst pārkāpumus” (8) .
48. Runājot par atcelšanas iespēju, īpaši jāiedziļinās Tiesas spriedumā lietā HI (9) . Šis spriedums tiek dažādi interpretēts. Kaut gan spriedumā Tiesa lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu skaidri kvalificēja kā tādu, uz kuru attiecas Direktīva, dažreiz minēto spriedumu interpretē tādējādi, ka, lai gan tas gan paredz iespēju pārbaudīt šādu lēmumu, pietiek konstatēt nelikumību un nav jāparedz vēl arī iespēja atcelt attiecīgo lēmumu. Šāda sašaurināta interpretācija tiek pamatota ar to, ka Tiesas nolēmums jāskata saistībā ar attiecīgajā prāvā piemērojamo valsts tiesisko regulējumu. Attiecīgais tiesiskais regulējums iestādēm, kas pārskata lēmumus, neparedzēja ne tiesības konstatēt nelikumību, ne arī tiesības atcelt atsaukumu.
49. Kā liecina sprieduma būtiskākie fragmenti, proti, 48.–54. punkts, atšķirībā no citiem spriedumiem (10) Tiesa savu atzinumu nav pamatojusi, norādot uz konkrēto valsts tiesisko regulējumu.
50. Tiesa, gluži pretēji, savu spriedumu lietā HI
ir formulējusi abstrakti un vispārīgi. Tādēļ šajā spriedumā minētos atzinumus var vispārināt, iegūstot vispārēji piemērojamus principus.
51. Tātad attiecīgajā prejudiciālā nolēmuma procedūrā jānoskaidro, vai Direktīva nosaka ne tikai pienākumu konstatēt nelikumību, kas paredzēts arī valsts tiesībās, bet arī iespēju atcelt atsaukumu, proti, vai tā nosaka dalībvalstīm pienākumu paredzēt iespēju atcelt atsaukumu.
52. Atbilde uz šo jautājumu ir saistīta ar interpretējamām un piemērojamām Direktīvas normām. Direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikta to līgumslēdzējas iestādes lēmumu materiālā piemērošanas joma, uz kuriem attiecas Direktīvas normas, bet tās 2. panta 1. punktā definētas tiesību aizsardzības iespējas, kas jāparedz dalībvalstīm.
53. Turklāt abās normās minēts viens un tas pats jēdziens – “lēmumi”. 2. pants ir jāuzskata par 1. panta salīdzinoši vispārīgo noteikumu precizējumu. Tā kā 2. pants ir saistīts ar 1. pantu, tad tie abi attiecas uz tajos minētajiem līgumslēdzējas iestādes “lēmumiem”. Tātad, lai gan Tiesa jēdzienu “lēmumi” ir interpretējusi tikai 1. panta 1. punkta izpratnē, tam vajadzētu ietekmēt arī 2. panta 1. punkta interpretāciju.
54. Kā tas skaidri izriet no sprieduma lietā HI
49. punkta, Tiesa nepārprotami atsaucas arī uz 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu un secina, ka “attiecīgās Direktīvas 1. panta 1. punktā nav paredzēti nekādi ierobežojumi tajā minēto lēmumu veidam un saturam. Arī Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējumā nav minēti nekādi ierobežojumi”.
55. Vēl Tiesa minētā sprieduma 55. punktā skaidri norāda uz iespēju atcelt atsaukumu. Tas, ka Tiesa, runājot par atcelšanas iespēju, piebilst “vajadzības gadījumā”, tikai atbilst Direktīvas norādēm, un to nedrīkst pārprast kā ierobežojumu, jo ne jau vienmēr, pārbaudot līgumslēdzējas iestādes lēmumu, tas tiek atcelts, bet tikai tad, ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi. Tomēr atcelšanas iespēja principā ir jāparedz.
56. Jāpiebilst, ka no Tiesas sprieduma lietā GAT (11) izriet, ka pie pārskatīšanas procedūrām, kuras dalībvalstīm jāievieš saskaņā ar Direktīvas norādēm, pieder arī 2. panta 1. punktā minētās procedūras.
57. Tātad jāuzskata, ka jēdziens “lēmumi” gan Direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē, gan tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē tiek tulkots plaši.
58. Tādējādi atsaukums uzskatāms gan par lēmumu, kas vispārīgi pakļauts Direktīvas noteikumiem, gan par lēmumu, attiecībā uz kuru dalībvalstīm jāparedz iespēja to atcelt.
59. Tādējādi jāpārbauda tikai, vai Direktīvā nav paredzēts, ka dalībvalstis var nenoteikt iespēju atcelt attiecīgos lēmumus. Pirmajā acumirklī šķiet, ka tam par labu liecina spriedums par valsts pienākumu neizpildi pret Spānijas Karalisti (12), kurā Tiesa noteica, ka konkursa procedūrā ir pieļaujams īpašā veidā ierobežot iespēju atcelt zināmus lēmumus.
60. Tomēr no minētā sprieduma izriet arī vispārējais princips, ka Direktīvas 1. pantā “paredzētajām pārskatīšanas procedūrām, pirmkārt, jābūt efektīvām un jānorit pēc iespējas ātri un, otrkārt, [jābūt] pieejamām visiem, kam ir vai arī kam ir bijusi interese par konkrētu publisko iepirkumu un kam konstatētā pārkāpuma dēļ ir nodarīti vai varētu tikt nodarīti zaudējumi” (13) .
61. Par labu tiesību aizsardzībai labvēlīgai interpretācijai runā arī princips, saskaņā ar kuru Direktīvas mērķis ir aizsargāt uzņēmumus, kuriem ir konkrētas intereses (14) . To tieši apliecina prāvas apstākļi šīs prejudiciālā nolēmuma tiesvedības pamatā.
62. Par lietu, kas saistīta ar Spānijas tiesību aizsardzības sistēmu, vispirms jāpiebilst, ka Tiesa tajā Komisijas iebildumus noraidīja galvenokārt tādēļ, ka Komisija nebija iesniegusi tiešajās prasībās nepieciešamos pierādījumus (15) .
63. Vēl jāuzsver, ka Tiesa minētajā lietā par izšķirošu uzskatīja to, “ka Spānijas tiesiskais regulējums [..] lietas dalībniekam dod iespēju apstrīdēt ne vien galīgus aktus, bet arī procesuālus aktus, ja tie tieši vai pastarpināti veido lēmumu attiecīgajā lietā, neļauj turpināt procedūru vai aizstāvēties, vai arī neatgriezeniski ietekmē prasījuma tiesības vai likumīgās intereses” (16) .
64. Bet tieši to nepieļauj izskatāmajā prāvā piemērojamais valsts tiesiskais regulējums.
65. Tiesas spriedumu lietā HI
dažreiz ierobežoti interpretē arī cita iemesla dēļ. No Tiesas norādes, ka, neparedzot apstrīdēšanas iespēju, pretendentiem tiek liegta iespēja celt prasību par zaudējumu atlīdzību, tiek secināts, ka pietiek ar zaudējumu atlīdzību un nav vēl arī jāparedz iespēja atcelt lēmumu.
66. Šajā sakarā jānorāda uz principu, kas tiek piemērots arī lietā HI, saskaņā ar kuru tiesas kontroles apjomu nevar interpretēt šauri (17) .
67. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka atsaukuma atcelšanas iespējas izslēgšana un aprobežošanās ar zaudējumu atlīdzību būtu jāuzskata par atkāpi no vispārīgā noteikuma, saskaņā ar kuru līgumslēdzējas iestādes lēmumiem ir jāparedz visas Direktīvas 2. panta 1. punktā minētās iespējas.
68. Šāds iestādes, kas veic pārskatīšanu, pilnvaru ierobežojums Direktīvā nepārprotami ir noteikts tikai 2. panta 6. punktā. Saskaņā ar šo normu pēc līguma noslēgšanas, kas seko lēmumam par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, šīs pilnvaras var tikt ierobežotas, nosakot iestādei tiesības pieņemt lēmumu tikai par zaudējumu atlīdzināšanu.
69. Citos gadījumos Direktīvā nav noteikts ierobežojums paredzēt tikai zaudējumu atlīdzību.
70. No tā izriet, ka atsaukumam nevar piemērot ierobežojumu paredzēt tikai zaudējumu atlīdzību, kas skaidri attiecas tikai uz līguma noslēgšanu pēc lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Kaut arī atsaukums izbeidz konkursa procedūru, iepriekš minētajā gadījumā, neparedzot iespēju atcelt lēmumu un nosakot tikai zaudējumu atlīdzināšanu, spēkā ir princips, ka noslēgti līgumi nav atceļami. Šo pamatojumu šajā lietā nevar izmantot, jo līgums nav noslēgts.
C – Par Direktīvas prasību ieviešanu
71. Otrais prejudiciālais jautājums būtībā ir par to, kā dalībvalstīm jāievieš Direktīvas prasības, it īpaši tas skar – atļauto vai vismaz pieļaujamo – atsaukuma sadalījumu starp lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu un pašu atsaukuma aktu, kam jābūt neapstrīdamam.
72. Šī jautājuma problemātika vismaz abstraktā līmenī atbilst lietā Alcatel Austria u.c. (18) Tiesas noteiktajai iespējai apstrīdēt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.
73. Atsaukums un piešķiršana patiešām zināmā mērā ir līdzīgi, jo abi akti izbeidz konkursa procedūru.
74. No Tiesas sprieduma lietā Alcatel Austria
u.c., pirmkārt, izriet princips, ka ir jāparedz akts, “ko varētu paziņot ieinteresētajām personām un atcelt pārbaudes ietvaros” (19) .
75. Lai arī kādi līgumslēdzējas iestādes lēmumi būtu apstrīdami, efektīvas tiesību aizsardzības priekšnoteikums ir, lai līgumslēdzēja iestāde izdotu ārēji saistošu aktu.
76. Attiecībā uz dalījumu starp lēmumu izdot aktu, kas tiek pieņemts pirms attiecīgā akta, un pašu aktu, jānorāda, ka šādu dalījumu principā var iedomāties saistībā ar jebkuru līgumslēdzējas iestādes aktu. Tad arī pirms piedāvājumu atsaukuma varētu pieņemt lēmumu, kurā līgumslēdzēja iestāde paziņo savu nodomu atsaukt uzaicinājumu.
77. Neatkarīgi no jautājuma par šādas dubultošanas jēgu vai tiesisko pieļaujamību izskatāmajā lietā tikai jānoskaidro, vai dalījums ir pietiekams risinājums atsaukuma gadījumā.
78. Komisija uzskata, ka ir jāparedz iespēja apstrīdēt lēmumu par atsaukumu, t.i., atsaukumu kā tādu, un ka dalījums neatbilst Direktīvas prasībām. Savu viedokli Komisija pamato ar to, ka lieta Alcatel Austria u.c. attiecās uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu un ar to saistīto līguma noslēgšanu. Taču atsaukumam neseko līguma noslēgšana.
79. Tomēr iespēja vispārināt spriedumu lietā Alcatel Austria u.c. ir ierobežota. Ne visus Tiesas secinājumus lietā Alcatel Austria
u.c. var piemērot citiem apstākļiem. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka tāpēc citiem apstākļiem nevar piemērot līdzīgus risinājumus, kādi ir pieļaujami līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumā.
80. To, ka ar dalījumu pietiek vismaz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumā, Tiesa ir noteikusi lietā pret Austrijas Republiku par valsts pienākumu neizpildi. Saskaņā ar minēto spriedumu ir pietiekami paziņot lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, norādot nogaidīšanas laiku un bezdarbības periodu. Tiem jādod pretendentiem iespēja pārsūdzēt attiecīgo lēmumu (20) .
81. Ne no sprieduma pamatojuma, ne arī no pārējās Tiesas judikatūras saistībā ar minēto Direktīvu neizriet, ka dalījuma piemērošana arī citos, ne tikai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumos, būtu pretrunā ar Kopienu tiesībām. Arī šeit galvenais ir Direktīvas būtisko mērķu ievērošana: tiesību aizsardzības efektivitāte un ātrums. Pēdējo minēto mērķi palīdzētu īstenot iespēja apstrīdēt lēmumu par atsaukumu, kas pieņemts pirms paša atsaukuma.
82. Atbilstoši nosakot dalījumu, valsts likumdevējs var saglabāt to, ka atsaukuma akts nav atceļams. Tomēr šādam risinājumam ir jāatbilst Direktīvas un pārējo Kopienu tiesību normu prasībām.
83. Runājot par lēmumiem, kuros izteikts nodoms atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, jāpiebilst, ka šāda lēmuma pieņemšanas galvenie priekšnosacījumi ir lēmuma paziņošana tiem pretendentiem, kuri ir zināmi pēc piedāvājuma atvēršanas atsaukuma gadījumā, kā arī atbilstošs nogaidīšanas laiks.
84. Pilnības labad jānorāda uz izmaiņām, kas attiecas uz atsaukumu un kas izriet no tā sauktās tiesību aktu paketes. Piemēram, jaunajās direktīvās par publiskajiem iepirkumiem ir paredzēts, ka informācija par atteikšanos turpināt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru ir jāsniedz arī bez attiecīga pieprasījuma (21) .
85. Visbeidzot, jāuzsver, ka atsaukuma atcelšanas sekas, t.i., tiesiskās sekas attiecībā uz atsaukto vai pat atsaukumam sekojošo līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav prejudiciālo jautājumu priekšmets un tādēļ Tiesa procesuāli tiesisku iemeslu dēļ nevar tās izvērtēt.
D – Par Kopienu tiesībām atbilstošu interpretāciju un tiešo piemērojamību
86. Tiesa pastāvīgajā judikatūrā uzsver, ka valsts tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, lai tās atbilstu direktīvām. Tas, protams, attiecas arī uz valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju publisko iepirkumu jomā, ņemot vērā Direktīvas noteikumus (22) .
87. Ja valsts tiesību normas nav iespējams interpretēt atbilstoši Direktīvas noteikumiem, jāpārbauda, vai attiecīgā Direktīvas norma ir piemērojama tieši. Lai tas tā būtu, attiecīgās normas saturam jābūt beznosacījuma un pietiekami precīzam.
88. Šajā prejudiciālā nolēmuma procedūrā runa galvenokārt ir par Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu un tajā noteikto iespēju atcelt līgumslēdzējas iestādes lēmumus, ieskaitot arī atsaukumu un lēmumu par atsaukumu.
89. Pret Direktīvas normas tiešo piemērojamību varētu iebilst, norādot, ka no Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka minētā Direktīva, īpaši tās 2. panta 1. punkts, nav tieši piemērojama.
90. Tādēļ pirms tiešās piemērojamības nosacījumu izvērtēšanas minētais viedoklis jāpārbauda, ņemot vērā attiecīgos Tiesas spriedumus.
91. Vispirms jāmin spriedums lietā Alcatel Austria u.c., kas liecina pret 2. panta 1. punkta tiešo piemērojamību. Minētajā spriedumā Tiesa noteica, ka “Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts nav interpretējams tādējādi, ka dalībvalstu kompetentās iestādes, kas ir atbildīgas par līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru pārskatīšanu, neņemot vērā to, ka neeksistē lēmums piešķirt līguma slēgšanas tiesības, ko pārbaudes ietvaros varētu pieprasīt atcelt, ir tiesīgas veikt pārbaudi, pamatojoties uz attiecīgajā normā minētajiem nosacījumiem” (23) . Lasot šo rindkopu kopā ar iepriekšējo punktu, kurā tiek norādīts uz zaudējumu atlīdzību gadījumā, ja nav iespējama Kopienu tiesību normām atbilstoša interpretācija, būtu jāsecina, ka Direktīvas 2. panta 1. punkts nav tieši piemērojams.
92. Līdzīgi tas ir arī spriedumā lietā Tögel, kas īpaši bija saistīts ar jautājumu par valsts iestāžu kompetenci visā konkursa procedūru kategorijā. Arī šajā spriedumā Tiesai bija jāinterpretē Direktīvas 2. panta 1. punkts, un tā neatzina, ka attiecīgā norma būtu tieši piemērojama (24) .
93. Tomēr abiem spriedumiem kopīgs ir tas, ka tie ir jāskata, ņemot vērā kompetences problēmas valsts līmenī, un, manuprāt, principā tie nepārprotami neizslēdz Direktīvas normu tiešo piemērojamību. Šis apstāklis ierobežo abu spriedumu piemērojamību tiktāl, ciktāl no tiem nevar secināt vispārīgu izteikumu par tiešo piemērojamību.
94. Turpretim judikatūrā, kas attiecas uz Direktīvu, proti, pēc spriedumiem lietā Alcatel Austria u.c. un lietā Tögel, skaidri tiek atzīta atsevišķu Direktīvas normu tiešā piemērojamība, t.i., to aizstājošā ietekme.
95. Runājot par situāciju, kad nav iespējams tiesības piemērot atbilstoši Direktīvas normām, Tiesa lietā Santex
ir noteikusi, ka “valsts tiesas pienākums ir pilnībā piemērot Kopienu tiesības un aizsargāt tajās noteiktās personu tiesības, nepieciešamības gadījumā nepiemērojot normu, kuras piemērošana konkrētajā gadījumā izraisītu nesaderību ar Kopienu tiesībām” (25) .
96. Precīzāk, Tiesa noteica, ka pretendentiem tiek saglabāta iespēja iebilst pret līgumslēdzējas iestādes lēmumiem, valsts tiesai nepiemērojot valsts attiecīgās procesuālās normas. To, ka valsts tiesību normas pieļauj šādu nepiemērošanu, nevar uzskatīt par vispārīgu priekšnosacījumu.
97. Analizējot judikatūru, kas attiecas uz Direktīvu, var secināt, ka arī Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir tieši piemērojams.
98. Attiecīgās Direktīvas normas tiešās piemērojamības vispārīgie nosacījumi ir izpildīti. 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta teksts vien norāda uz to, ka minētā norma ir pietiekami precīza. Nav arī šaubu, ka šīs normas saturs neietver nosacījumus.
99. Tas, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, nosakot valsts pārskatīšanas procedūras, neizslēdz Direktīvas 2. panta 1. punkta tiešo piemērojamību, jo jāuzskata, ka tajā ietvertie nosacījumi garantē minimālu aizsardzības līmeni. Saskaņā ar Tiesas judikatūru (26), ja ir iespējams noteikt šādu minimālu aizsardzības līmeni, ar to pietiek, lai konstatētu tiešo piemērojamību.
100. Iesniedzējtiesa Direktīvas 1. un 2. panta nosacījumus var izpildīt, vai nu nepiemērojot valsts normas par lēmumiem, ko var apstrīdēt atsevišķi, ieskaitot arī noteikumu par pārbaudes pieļaujamību, vai arī ietverot atsaukumu šo lēmumu sarakstā.
VI – Secinājumi
101. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma [būvdarbu] līgumu[s] slēgšanas tiesības valsts vajadzībām, 1. panta un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi, lasīti kopā, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums paredzēt pret līgumslēdzējas iestādes pirms šī paša atsaukuma pieņemtu lēmumu atsaukt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu vērstu prasību, ar kuru prasības iesniedzējs, neatkarīgi no iespējas pēc atsaukuma prasīt zaudējumu atlīdzību, var panākt lēmuma atcelšanu, ja ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi.
Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumiem ir tāds beznosacījuma un precīzs raksturs, ka gadījumā, ja uzaicinājums iesniegt piedāvājumu ir atsaukts pēc piedāvājumu atvēršanas, persona uz tiem var tieši atsaukties valsts tiesās un celt tajās prasību par šo atsaukumu.
(1) .
(2)
–	OV L 395, 33. lpp.
(3)
–	BGBl
[Austrijas Oficiālais Vēstnesis] I, Nr. 99/2002.
(4)
–	Šajā sakarā skat. 2002. gada 18. jūnija sprieduma lietā C‑92/00 Hospital Ingenieure
( Recueil, I‑5553. lpp.) rezolutīvo daļu.
(5)
–	Skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra
( Recueil, I‑2099. lpp., 39. punkts), 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital
( Recueil, I‑607. lpp., 19. punkts) un 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑373/00 Adolf Truley ( Recueil, I‑1931. lpp., 22. un turpmākie punkti).
(6)
–	2004. gada 18. marta spriedums lietā C‑314/01 Siemens
un ARGE Telekom
( Recueil, I‑2549. lpp., 38. un turpmākie punkti).
(7)
–	Par šādu gadījumu skat. 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑421/01 Traunfellner
( Recueil, I‑11941. lpp., 38. punkts).
(8)
–	1995. gada 11. augusta spriedums lietā C‑433/93 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑2303. lpp., 23. punkts) un 2004. gada 24. jūnija spriedums lietā C‑212/02 Komisija/Austrija (Krājumā nav publicēts, 20. punkts).
(9)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑92/00.
(10)
–	Skat. 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑327/00 Santex
( Recueil, I‑1877. lpp.).
(11)
–	2003. gada 19. jūnija spriedums lietā C‑315/01 GAT
( Recueil, I‑6351. lpp., 53. punkts) par iespēju panākt zaudējumu atlīdzību.
(12)
–	2003. gada 15. maija spriedums lietā C‑214/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑4667. lpp.).
(13)
–	Turpat, 78. punkts.
(14)
–	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑212/02, 24. punkts.
(15)
–	Iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑214/00, 80. punkts.
(16)
–	Turpat, 79. punkts.
(17)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑92/00, 61. punkts.
(18)
–	1999. gada 28. oktobra spriedums lietā C‑81/98 Alcatel Austria u.c. ( Recueil, I‑7671. lpp.).
(19)
–	Turpat, 48. punkts.
(20)
–	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑212/02, 21. un turpmākie punkti.
(21)
–	41. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/18/EK par to, kā koordinēt [publisko] būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), un 49. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 1. lpp.).
(22)
–	Skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑81/98, 49. punkts; 1998. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑76/97 Tögel
( Recueil, I‑5357. lpp., 25. punkts) un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑327/00, 63. punkts.
(23)
–	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑81/98, 50. punkts.
(24)
–	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑76/97, 21. un turpmākie punkti.
(25)
–	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C‑327/00, 64. punkts.
(26)
–	Skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer
u.c. (Krājums, I‑8835. lpp., 105. punkts).