62024CC0076
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA
[DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
pret
PH
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Valsts preču zīmes – Direktīva (ES) 2015/2436 – 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts – Preču zīmes iedarbība – Tiesības aizliegt trešām personām uzglabāt preces, lai tās piedāvātu vai laistu tirgū – Jēdziens “preču uzglabāšana” – Preču uzglabāšana citā dalībvalstī – Teritorialitātes princips – Tiešsaistes tirdzniecība – Preču nosūtīšana uz dalībvalsti, kurā preču zīme ir aizsargāta
Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas (ES) 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu (
2
).
2.
Šo lūgumu iesniegusi Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), kurai pēc pirmās instances tiesas un apelācijas instances tiesas pieņemtajiem nolēmumiem pēdējā instancē jālemj saistībā ar strīdu starp Vācijas niršanas piederumu preču zīmju īpašnieku PH un Tradeinn Retail Services S.L. (turpmāk tekstā – “TRS”), kuras juridiskā adrese ir Spānijā, par prasību izbeigt šo preču zīmju izmantošanu.
3.
Tiesai būs jāizskata jautājums par tiesībām, kas saistītas ar dalībvalsts teritorijā aizsargātu valsts preču zīmi, ja trešās personas ar šo preču zīmi apzīmētās preces uzglabā citā dalībvalstī, lai tās piedāvātu vai laistu tirgū preču zīmes aizsardzības dalībvalstī.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
4.
Direktīvas 2015/2436 10. pantā “Preču zīmes piešķirtās tiesības” noteikts:
“1.   Preču zīmes reģistrācija piešķir īpašniekam izņēmuma [ekskluzīvas] tiesības uz to.
2.   Neskarot tiesību īpašnieku tiesības, kas iegūtas pirms reģistrētās preču zīmes pieteikuma iesniegšanas datuma vai prioritātes datuma, minētās reģistrētās preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas, lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, ja:
a)
apzīmējums ir identisks preču zīmei un tiek lietots saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, kuriem šī preču zīme reģistrēta;
b)
apzīmējums ir identisks vai līdzīgs preču zīmei un tiek lietots saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, kuriem preču zīme ir reģistrēta, ja pastāv iespēja, ka sabiedrība var šīs zīmes sajaukt; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi;
c)
apzīmējums ir identisks vai līdzīgs preču zīmei neatkarīgi no tā, vai to lieto saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski, līdzīgi vai nav līdzīgi tiem, kuriem šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šī apzīmējuma nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.
3.   Saskaņā ar 2. punktu var aizliegt jo īpaši šādas darbības:
[..]
b)
preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzglabāšanu minētajiem nolūkiem, lietojot apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu;
[..]
e)
lietot apzīmējumu uz darījumu dokumentiem un reklāmā;
[..].”
Vācijas tiesības
5.
1994. gada 25. oktobraGesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (Likums par preču zīmju un citu apzīmējumu aizsardzību – Preču zīmju likums; BGBl. 1994 I, 3082. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2018. gada 11. decembraGesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (Likums par Direktīvas 2015/2436 transponēšanu;BGBl. 2018 I, 2357. lpp.) (turpmāk tekstā – “MarkenG ”), 14. panta “Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības, tiesības uz izmantošanas pārtraukšanu un zaudējumu atlīdzību” 1.–3. punkts transponē Direktīvas 2015/2436 10. panta 1.–3. punktu.
6.
Saskaņā ar MarkenG 14. panta 2. punkta pirmā teikuma 1. apakšpunktu trešām personām bez preču zīmes īpašnieka piekrišanas ir aizliegts precēm vai pakalpojumiem komercdarbībā izmantot apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski precēm vai pakalpojumiem, kam šī preču zīme ir aizsargāta.
7.
Atbilstoši MarkenG 14. panta 3. punkta 2. un 6. apakšpunktam, ja ir izpildīti šā panta 2. punktā minētie nosacījumi, it īpaši ir aizliegts piedāvāt preces, laist tās tirgū vai uzglabāt tās šiem nolūkiem ar šo apzīmējumu, kā arī izmantot to darījumu dokumentos vai reklāmā.
8.
Saskaņā ar MarkenG 14. panta 5. punktu ikvienam, kas izmanto apzīmējumu, pārkāpdams šā panta 2.–4. punktu, preču zīmes īpašnieks var prasīt darbības izbeigšanu, ja pastāv atkārtošanās risks. Šīs tiesības pastāv arī tad, ja pārkāpums draud notikt pirmo reizi.
Fakti, pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
9.
PH ir divu tādu Vācijas grafisku preču zīmju īpašnieks, kas ietver vārdiskus elementus; tās ir reģistrētas tostarp attiecībā uz “niršanas aparātiem, niršanas kostīmiem, niršanas cimdiem, niršanas maskām un elpošanas aparātiem niršanai” un attēlotas šādi:
10.
TRS, kuras juridiskā adrese ir Spānijā, savā tīmekļvietnē www.scubastore.com un ar tirdzniecības platformas www.amazon.de starpniecību reklamēja niršanas piederumus, kurus tā piedāvāja tirdzniecībā, izmantojot PH preču zīmes. Atsevišķās preču fotogrāfijās bija redzams, ka tie ir marķēti ar šīm preču zīmēm. Tā tas bija attiecībā uz niršanas atsvara kabatu, ko PH iegādājās 2019. gada 8. jūnijā testēšanas nolūkā, taču tā tika piegādāta bez minētajām preču zīmēm uz preces un tās iepakojuma.
11.
Pēc nesekmīga brīdinājuma PH cēla prasību Landgericht Nürnberg‑Fürth (Nirnbergas‑Firtes apgabaltiesa, Vācija), lai TRS piespriestu pārtraukt attiecīgo preču zīmju izmantošanu komercdarbībā Vācijā attiecībā uz niršanas piederumiem. It īpaši viņš lūdza aizliegt TRS izvietot šīs preču zīmes uz niršanas piederumiem vai to noformējuma vai iepakojuma, piedāvāt, ražot, izplatīt vai citādi laist tirgū niršanas piederumus ar šiem apzīmējumiem, tos reklamēt un uzglabāt minētajiem nolūkiem. PH arī lūdza piespriest TRS atlīdzināt zaudējumus, sniegt noteiktu informāciju un atlīdzināt brīdinājuma izmaksas ar procentiem.
12.
TRS piekrita prasībai izbeigt piedāvāt vai reklamēt niršanas piederumus ar attiecīgajām preču zīmēm un sniegt noteiktu informāciju, kā arī prasībai par pienākumu atlīdzināt zaudējumus.
13.
Ar 2022. gada 3. februāra spriedumu Landgericht Nürnberg‑Fürth (Nirnbergas‑Firtes apgabaltiesa) atbilstoši atzītajam taisīja TRS nelabvēlīgu daļējas atzīšanas un galīgo spriedumu un piesprieda tai atlīdzināt PH brīdinājuma izmaksas ar procentiem. Pārējā daļā pieteikums tika noraidīts.
14.
Pēc PH apelācijas sūdzības Oberlandesgericht Nürnberg (Federālās zemes Augstākā tiesa Nirnbergā, Vācija) paplašināja taisīto spriedumu izbeigt darbības, īpaši pievienojot vārdus “kā arī izplatīt vai uzglabāt minētajam nolūkam”, un pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīja.
15.
Ar Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, iesniegto revīzijas sūdzību TRS tostarp apstrīd Oberlandesgericht Nürnberg (Federālās zemes Augstākā tiesa Nirnbergā) pasludināto notiesājošo spriedumu par tādu niršanas piederumu uzglabāšanu, ar kuriem tiek pārkāptas PH preču zīmes, un lūdz atjaunot Landgericht Nürnberg‑Fürth (Nirnbergas‑Firtes apgabaltiesa) spriedumu pirmajā instancē.
16.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka MarkenG 14. panta 2. punktā un 3. punkta 2. apakšpunktā minētās preču neatļauta uzglabāšana prasa apvienot materiālo elementu, proti, preču, ar kurām ir pārkāptas ar preču zīmi piešķirtās tiesības, valdījums, un nodoma elementu, proti, gribu paturēt preci valdījumā ar nolūku laist preci tirgū, izmantojot jebkādu juridisku darījumu, tostarp to piedāvāšanu. Tā kā šie noteikumi ir paredzēti, lai transponētu Direktīvas 2015/2436 10. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punkta b) un e) apakšpunktu, tie būtu jāinterpretē atbilstoši šai direktīvai.
17.
Iesniedzējtiesas šaubas attiecas uz materiālo elementu. Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar intelektuālā īpašuma tiesībās noteicošo teritorialitātes principu Vācijas preču zīmes aizsardzība attiecas tikai uz Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju un sods var tikt piemērots tikai par šajā teritorijā veiktajām darbībām. Ņemot vērā šo principu, iesniedzējtiesa jautā, vai valsts preču zīmes īpašnieks saskaņā ar Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu var aizliegt, ka persona ārvalstī uzglabā preces, kas pārkāpj preču zīmi, ar nolūku preces piedāvāt vai laist tirgū valstī, kurā preču zīme ir aizsargāta.
18.
Iesniedzējtiesa apgalvo, ka ir iespējamas divas šīs tiesību normas interpretācijas. Tādējādi saskaņā ar teritorialitātes principu varētu uzskatīt, ka persona, kura ārvalstī uzglabā preces, nepārkāpj valsts preču zīmi, pat ja šī uzglabāšana notiek, lai preces ar šo apzīmējumu piedāvātu vai laistu tirgū attiecīgajā valsts teritorijā.
19.
Tomēr būtu iespējams arī par pietiekamu valsts preču zīmes pārkāpumu uzskatīt – tāpat kā apelācijas tiesa – to, ka attiecīgās preces tiek uzglabātas ārvalstīs, lai tās ar apzīmējumu piedāvātu un laistu tirgū preču zīmes aizsardzības valstī. Šīs interpretācijas pamatojumam iesniedzējtiesa atsaucas uz Tiesas spriedumu (
3
), kurā tā autortiesību jomā ir nolēmusi, ka tiesības, kas ir aizsargātas tikai valsts teritorijā, var pārkāpt arī ar darbībām, kuras notiek ārvalstī.
20.
Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai jēdziens “uzglabāšana” Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē (“besitzen” vācu valodas versijā) nozīmē faktisku iespēju piekļūt precēm, kas pārkāpj preču zīmi, vai pietiek ar iespēju ietekmēt personu, kurai ir faktiska piekļuve šīm precēm.
21.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Vācijas tiesībās jēdzienam “Besitz” ir plašs tvērums un tas ietver gan “tiešu valdījumu”, gan “netiešu valdījumu”. “Tiešais valdījums” ir faktiskās varas iegūšana pār priekšmetu un beidzas, kad valdītājs atsakās no šīs faktiskās varas vai to zaudē. Savukārt, ja lieta ir kāda valdījumā, pamatojoties uz attiecībām, saskaņā ar kurām uz noteiktu laiku viņam ir tiesības vai pienākums pret citu personu, šī persona tiek kvalificēta kā “netiešs valdītājs”. Tādējādi iesniedzējtiesa sniedz piemēru ar preču iegādi pa pastu, kurā pārdevējs, kas nosūta preces, kļūst par netiešo valdītāju brīdī, kad preces tiek nodotas loģistikas pakalpojumu sniedzējam, kas nodrošina preces transportēšanu no pārdevēja līdz pircējam, savukārt šis pārvadātājs iegūst tiešā valdītāja statusu.
22.
Lai gan saskaņā ar Vācijas tiesībām TRS tādējādi varētu kvalificēt par “netiešu valdītāju”, iesniedzējtiesa šaubās, vai Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts attiecas uz trešo personu valdījumu. Šajā ziņā tā atsaucas uz ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumiem lietā Coty Germany (
4
), no kuriem izriet, ka jēdziens “valdījums” nav izmantots Regulas (ES) 2017/1001 (
5
) 9. panta visu valodu versijās, jo dažās versijās priekšroka ir dota darbības vārdiem vai lietvārdiem, kuri norāda uz preču “uzglabāšanas” darbību, kas prasa tiešu piekļuvi precēm.
23.
Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka Savienības tiesībās jau ir paredzēta iespēja uz tirgotāju attiecināt loģistikas pakalpojumu sniedzēja vai pārvadātāja darbības, ar kurām tiek pārkāptas valsts intelektuālā īpašuma tiesības (
6
).
24.
Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai valsts preču zīmes īpašnieks saskaņā ar Direktīvas [2015/2436] 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu var aizliegt, ka trešā persona ārvalstī uzglabā preci, kas pārkāpj preču zīmi, ar nolūku preci piedāvāt vai laist tirgū preču zīmes aizsardzības valstī?
2)
Vai uzglabāšanas jēdziens Direktīvas [2015/2436] 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē faktisku iespēju piekļūt precei, kas pārkāpj preču zīmi, vai pietiek ar iespēju ietekmēt personu, kam ir faktiska piekļuve šai precei?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Vācijas preču zīmju īpašnieks un Eiropas Komisija.
Juridiskā analīze
26.
Atbilstoši Direktīvas 2015/2436 10. panta 1. punktam preču zīmes reģistrēšana piešķir īpašniekam ekskluzīvas tiesības, kuras saskaņā ar 10. panta 2. punkta a) apakšpunktu sniedz tam tiesības visām trešām personām aizliegt bez viņa piekrišanas komercdarbībā izmantot šai preču zīmei identisku apzīmējumu saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, kuriem šī preču zīme ir reģistrēta. Minētās direktīvas 10. panta 3. punktā ir sniegts neizsmeļošs vairāku tādu izmantošanas veidu uzskaitījums, kurus preču zīmes īpašnieks var aizliegt (
7
). It īpaši minētās direktīvas 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka reģistrētas preču zīmes īpašnieks var aizliegt preču, kas marķētas ar viņa preču zīmi, piedāvāšanu vai laišanu tirgū, vai uzglabāšanu minētajiem nolūkiem.
27.
Vispirms jāatgādina, ka preču zīmju aizsardzību Eiropas Savienībā raksturo vairāku aizsardzības režīmu līdzāspastāvēšana. Pirmkārt, ar Direktīvu 2015/2436 Savienības likumdevējs ir centies tuvināt valstu tiesību aktus preču zīmju jomā. Otrkārt, ar Regulu 2017/1001 ir ieviestas vienotas preču zīmju tiesības, kas piemērojamas visā Savienības teritorijā. Savienības preču zīmju tiesības neaizstāj dalībvalstu preču zīmju tiesības, bet papildina valstu aizsardzības sistēmas. Valstu preču zīmes pastāv tādēļ, ka tās ir nepieciešamas uzņēmumiem, kuri nevēlas savu preču zīmju aizsardzību izmantot Savienības mērogā (
8
).
28.
Tāpat jāatgādina, ka, ņemot vērā teritorialitātes principu (lex loci protectionis), valsts preču zīmes juridiskais spēks ir ierobežots ar tās valsts teritoriju, kurā tā ir aizsargāta (
9
). Šis princips nozīmē, ka preču zīmes aizsardzības nosacījumus nosaka tās valsts tiesības akti, kurā tiek lūgta šī aizsardzība. Turklāt valsts tiesību akti var sodīt tikai par darbībām, kas veiktas attiecīgajā valsts teritorijā. No tā izriet, ka parasti valsts preču zīmes īpašnieks nevar pamatoties uz aizsardzību ārpus šīs teritorijas (
10
). Šis princips attiecas arī uz Savienības preču zīmēm, jo Savienības līmenī iegūtā aizsardzība principā neļauj atsaukties uz aizsardzību teritorijās ārpus Savienības (
11
).
29.
Šajā lietā teritorialitātes princips pats par sevi netiek apspriests. Tomēr rodas jautājums, vai var rasties īpašas situācijas, kurās ārvalstīs veiktas darbības tiek uzskatītas par valsts preču zīmes tiesību pārkāpumu, tādējādi šo tiesību īpašniekam dodot iespēju atsaukties uz Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu, lai panāktu preču, kas marķētas ar viņa valsts preču zīmi, piedāvāšanas, laišanas tirgū vai uzglabāšanas minētajiem nolūkiem aizliegumu. Abu prejudiciālo jautājumu mērķis ir precīzāk definēt apjomu vienai no tām darbībām, ko aizsargātās preču zīmes īpašnieks var aizliegt, proti, “[preču] uzglabāšanu minētajiem nolūkiem”.
30.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, ka no Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta formulējuma izriet, ka jēdziens “uzglabāšana minētajiem nolūkiem” attiecas uz uzglabāšanu ar mērķi preces piedāvāt vai laist tirgū. No tā izriet, ka, lai preču, uz kurām izvietoti aizsargātai preču zīmei identiski apzīmējumi, uzglabāšanu varētu kvalificēt kā šā apzīmējuma “izmantošanu” šīs direktīvas 10. panta 2. punkta izpratnē un lai šīs preču zīmes īpašnieks varētu izmantot savas tiesības un atsaukties uz minētās direktīvas 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu, saimnieciskās darbības subjektam pašam jāīsteno šajā tiesību normā paredzētais mērķis, kas ietver preču piedāvāšanu vai laišanu tirgū. Tātad preču uzglabāšana ar nolūku laist tirgū ir darbība, kas notiek pirms to nodošanas patērētājiem, un Savienības likumdevējs to ir skaidri noteicis kā tādu, pret kuru preču zīmes īpašnieks var iebilst (
12
).
Par pirmo jautājumu, kas attiecas uz valsts preču zīmes tiesību pārkāpumu ekstrateritoriālas uzglabāšanas dēļ
31.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts preču zīmes īpašnieks var aizliegt, ka persona ārvalstī uzglabā preces, kas pārkāpj preču zīmi, lai šīs preces piedāvātu vai laistu tirgū preču zīmes aizsardzības valstī.
32.
Uzskatu, ka Tiesas judikatūra ļauj sniegt apstiprinošu atbildi uz šo jautājumu.
33.
Proti, lemjot par tādu preču pārdošanas piedāvājumiem vai reklāmu internetā, uz kurām izvietots aizsargātai preču zīmei identisks vai līdzīgs apzīmējums un kuras paredzētas patērētājiem Savienībā, Tiesa ir nospriedusi, ka noteikumu par preču zīmju tiesību aizsardzību efektivitāte tiktu apdraudēta, ja uz Savienībā reģistrētai preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu pārdošanas piedāvājumā vai reklāmā internetā šīs tiesību normas neattiektos tikai tādēļ, ka šo piedāvājumu vai reklāmu izvietojusī trešā persona atrodas trešā valstī, tās izmantotais interneta serveris atrodas šādā valstī vai prece, par kuru ir izteikts attiecīgais piedāvājums vai reklāma, atrodas trešā valstī. Tiesa ir nospriedusi, ka preču zīmes īpašnieks var iebilst pret šādu pārdošanu, pārdošanas piedāvājumu vai reklāmu, pamatojoties uz Direktīvas 89/104 5. pantu vai Regulas Nr. 40/94 9. pantu (
13
).
34.
Tiesa ir piebildusi, ka ar to vien, ka tīmekļvietne pieejama teritorijā, uz kuru attiecas preču zīme, nepietiek, lai secinātu, ka šajā vietnē izvietotie pārdošanas piedāvājumi ir paredzēti patērētājiem šajā teritorijā. Valsts tiesām katrā atsevišķā gadījumā jānovērtē, vai ir atbilstošas norādes, lai secinātu, ka tiešsaistes tirdzniecības vietā, kas pieejama teritorijā, uz kuru attiecas preču zīme, publicētais pārdošanas piedāvājums ir vērsts uz patērētājiem šajā teritorijā, it īpaši ņemot vērā to, ka pārdošanas piedāvājumam ir pievienoti precizējumi par ģeogrāfiskajām zonām, uz kurām pārdevējs ir gatavs nosūtīt preci (
14
).
35.
Turklāt dažās lietās par pasākumiem, uz kuriem intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks var atsaukties, ja Savienībā tiek pārdotas preces, uz kurām ir tā preču zīme un kuras ievestas no trešās valsts, jo īpaši, ja šo preču piedāvāšana vai pārdošana notiek laikā, kad precēm tiek piemērota ārējā tranzīta procedūra vai procedūra uzglabāšanai muitas noliktavā, Tiesa būtībā ir uzskatījusi, ka aizsargātās intelektuālā īpašuma tiesības var tikt pārkāptas, ja pat pirms preču ievešanas teritorijā, uz kuru attiecas šī aizsardzība, ar precēm no trešām valstīm tiek veikts komercdarījums, kas vērsts uz patērētājiem šajā teritorijā, piemēram, pārdošana vai piedāvājums pārdošanai. Preču zīmes īpašnieks var iebilst pret šādu preču piedāvāšanu vai pārdošanu, ja tā noteikti ir saistīta ar šo preču laišanu Savienības tirgū (
15
).
36.
Kā norāda iesniedzējtiesa, arī lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts kriminālprocesā par līdzdalību ar autortiesībām aizsargātu darbu neatļautā komerciālā izmantošanā, Tiesa jau ir norādījusi, ka tiesības, kas ir aizsargātas tikai valsts teritorijā, var pārkāpt ar darbībām, kuras notiek ārvalstī. Tāpēc spriedumā Donner Tiesa ir uzskatījusi, ka komersants, kas vērš savu reklāmu uz sabiedrības locekļiem, kuri dzīvo noteiktā dalībvalstī, un izveido vai nodrošina tiem īpašu piegādes sistēmu un maksāšanas veidu vai ļauj to darīt trešai personai, tādējādi minētajiem sabiedrības locekļiem dodot iespēju likt piegādāt ar autortiesībām aizsargātu darbu kopijas šajā pašā dalībvalstī, dalībvalstī, kurā notiek piegāde, tas veic darbību, kas ir šo tiesību pārkāpums (
16
).
37.
Tāpat lietā par dalībvalstu tiesu jurisdikciju, ja tiek apgalvots autora mantisko tiesību pārkāpums, Tiesa uzskatīja, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā ir garantētas autora mantiskās tiesības, ir jāizskata apgalvojumi par šo tiesību pārkāpumu un ka tas tā ir arī gadījumos, kad apgalvotais šo tiesību pārkāpums izriet no darbībām, kas veiktas citā dalībvalstī, ja iespējamais kaitējums varētu materializēties tiesas, kurā celta prasība, teritorijā (
17
).
38.
No šīs judikatūras kopuma izriet, ka būtisks elements, lai noteiktu, vai intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks var atsaukties uz šīm tiesībām saistībā ar ārvalstī veiktām darbībām, būtībā ir tas, ka šīs darbības, piemēram, attiecīgo preču pārdošana, piedāvāšana pārdošanai vai laišana tirgū, ir vērstas uz patērētājiem, kas atrodas teritorijā, kurā attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības ir aizsargātas.
39.
Neatkarīgi no šo spriedumu konkrētā konteksta apsvērumiem par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kuri pieejami intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam saistībā ar apgalvoto šo tiesību pārkāpumu darbībām, kas veiktas ārvalstīs ārpus teritorijas, kurā minētās tiesības ir aizsargātas, ir transversāls raksturs, un tādēļ, manuprāt, tos var attiecināt uz šo lietu.
40.
Proti, analoģiski šajā lietā ir jāizvairās no tā, ka trešā persona, kas bez šīs preču zīmes īpašnieka piekrišanas ir izmantojusi valsts preču zīmei identisku apzīmējumu saistībā ar precēm, kas ir identiskas tām, kurām šī preču zīme ir reģistrēta, varētu iebilst pret Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta piemērošanu un tādējādi apdraudēt šīs tiesību normas lietderīgo iedarbību, atsaucoties uz preču uzglabāšanas vietu, ja tā plāno tās piedāvāt vai laist tirgū šīs preču zīmes aizsardzības teritorijā.
41.
Tā kā preču uzglabāšana, lai tās piedāvātu vai laistu tirgū, ir viens no izmantošanas veidiem Direktīvas 2015/2436 10. panta 2. punkta izpratnē, ko preču zīmes īpašnieks var aizliegt, kā skaidri norādīts šīs tiesību normas 3. punkta b) apakšpunktā, valsts preču zīmes īpašniekam, manuprāt, ir jābūt iespējai pret to iebilst, pamatojoties uz ekskluzīvajām tiesībām, ko tam piešķir preču zīme.
42.
Tātad Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts interpretējams tādējādi, ka tas garantē valsts preču zīmes aizsardzību pret preces, ar kuru tiek pārkāptas šīs preču zīmes tiesības, uzglabāšanu ārpus tās aizsardzības teritorijas, ja šī uzglabāšana tiek veikta ar mērķi piedāvāt šo preci vai laist to tirgū minētās preču zīmes aizsardzības valstī.
43.
Tā kā jāpastāv atbilstošai saiknei ar preču zīmes aizsardzības valsts teritoriju, šāda šīs tiesību normas interpretācija atbilst teritorialitātes principam. Tā atbilst arī Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, kurā vairākkārt atgādināts, ka ekskluzīvās tiesības Savienības preču zīmes īpašniekam ir piešķirtas, lai ļautu tam kā attiecīgās preču zīmes īpašniekam aizsargāt konkrētas intereses, proti, nodrošināt, lai preču zīme var pildīt tās funkcijas. Šo tiesību izlietošana paredzēta tikai gadījumos, kad trešo personu veikta apzīmējuma izmantošana apdraud vai var apdraudēt preču zīmes funkcijas, kuras ietver preču zīmes pamatfunkciju – garantēt patērētājam vai galalietotājam marķētās preces izcelsmi, ļaujot tam bez sajaukšanas iespējas atšķirt šo preci no precēm ar citādu izcelsmi (
18
).
44.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, secinu, ka Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts preču zīmes īpašnieks var aizliegt trešai personai citā dalībvalstī uzglabāt preces, kas pārkāpj tā preču zīmi, lai piedāvātu šīs preces vai laistu tās tirgū preču zīmes aizsardzības valstī.
Par otro jautājumu, kas attiecas uz jēdzienu “uzglabāšana”
45.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka uzglabāšana šīs tiesību normas izpratnē nozīmē faktisku iespēju piekļūt precei, kas pārkāpj preču zīmi, vai pietiek ar iespēju ietekmēt personu, kurai ir faktiska piekļuve šai precei.
46.
Ņemot vērā jēdziena “Besitz” nozīmi Vācijas tiesībās, kāda izriet no šo secinājumu 21. punkta, prejudiciālais jautājums jāsaprot kā jautājums, kas attiecas uz to, vai uzglabāšana Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē (“besitzen” vācu valodas versijā) jāsaprot vienīgi kā “faktiskās varas iegūšana” pār precēm – tā beidzas, kad turētājam vairs nav iespējas faktiski piekļūt šīm precēm, – vai arī, kā tas ir Vācijas tiesībās, tā ietver arī situāciju, kurā persona “piešķir” vai “uzliek”“valdījuma tiesības vai pienākumu” pār šīm precēm trešai personai, tādējādi iegūstot izšķirošu ietekmi uz šo personu, lai lemtu par preču paredzēto izmantošanu.
47.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un ar attiecīgo tiesisko regulējumu sasniedzamo mērķi (
19
).
48.
Turklāt nepieciešamība pēc Savienības tiesību normas dažādu valodu versiju vienveidīgas interpretācijas – gadījumā, ja šīs versijas atšķiras, – prasa attiecīgo tiesību normu interpretēt atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai struktūrai un mērķim, kurā šī tiesību norma ietilpst (
20
).
49.
Tomēr Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā nav atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem, lai noteiktu šīs normas nozīmi un piemērošanas jomu, un tās dažādu valodu versiju salīdzinošā analīze liecina, ka starp tām pastāv zināmas atšķirības.
50.
Kā pareizi uzsvērusi iesniedzējtiesa, spriedumā Coty Germany Tiesa ir aplūkojusi jēdzienu “uzglabāšana”. Proti, bija jānosaka, vai preču, ar kurām tiek pārkāptas preču zīmes tiesības, uzglabāšana, nepiedāvājot tās pārdošanai vai nelaižot tirgū un neplānojot tās piedāvāt pārdošanai vai laist tirgū, var tikt uzskatīta par preču zīmes “izmantošanu” Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta un Regulas 2017/1001 9. panta 1. un 2. punkta izpratnē un it īpaši par šo preču “uzglabāšanu” to piedāvāšanai vai laišanai tirgū Regulas Nr. 207/2009 9. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kura būtība ir pārņemta Regulas 2017/1001 9. panta 3. punkta b) apakšpunktā (
21
).
51.
Šajā ziņā ģenerāladvokāts Kamposs Sančess‑Bordona pamatoti ir konstatējis, ka termins “uzglabāšana” nav ietverts visās Regulas 2017/1001 9. panta 3. punkta b) apakšpunkta valodu versijās. Tādējādi tikai franču valodas versijā (“détenir”) un vācu valodas versijā (“besitzen”) ir izmantoti termini, kas ir tieši saistīti ar juridisko jēdzienu “valdījums” (possessio). Citās valodu versijās, piemēram, spāņu, itāļu, portugāļu, angļu un zviedru (“almacenarlos”, “stoccaggio”, “armazená‑los”, “stocking” un “lagra”), ir dota priekšroka darbības vārdiem vai lietvārdiem, kas norāda uz preču uzglabāšanas darbību (
22
).
52.
Lai gan Tiesai spriedumā Coty Germany galu galā nebija jāizlemj, kas konkrēti būtu jāsaprot ar jēdzienu “uzglabāšana” Regulas 2017/1001 9. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un tā koncentrējās uz uzglabāšanas komerciālo mērķi – “lai tās piedāvātu vai laistu tirgū” –, minētais spriedums un Tiesas judikatūra ietver noderīgas norādes, lai sniegtu atbildi uz šajā lietā uzdoto jautājumu.
53.
Proti, kā minēts šo secinājumu 30. punktā, preču, kuras aizsargā preču zīme, uzglabāšana ir viens no preču zīmes “izmantošanas veidiem” Regulas 2017/1001 9. panta 2. punkta vai Direktīvas 2015/2436 10. panta 2. punkta izpratnē – tie neizsmeļoši uzskaitīti minētās tiesību normas 3. punktā un Eiropas Savienības preču zīmes tiesību vai valsts preču zīmes tiesību īpašnieks tos var aizliegt, ja šīs uzglabāšanas mērķis ir preču piedāvāšana vai to laišana tirgū.
54.
Tiesai jau ir bijusi iespēja uzsvērt, ka atbilstoši ierastajai nozīmei jēdziens “izmantot” norāda uz aktīvu rīcību un tiešu vai netiešu spēju kontrolēt darbību, kura uzskatāma par izmantošanu. Šajā ziņā tā norādījusi, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 2. punktā, kā arī Direktīvas 2008/95 5. panta 3. punktā, kura būtība ir pārņemta Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punktā, kurā neizsmeļoši uzskaitīti izmantošanas veidi, ko preču zīmes īpašnieks var aizliegt, minēta tikai trešās personas aktīva rīcība (
23
). Šajā kontekstā Tiesa ir atgādinājusi, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta, kā arī Direktīvas 2008/95 5. panta mērķis ir sniegt Eiropas Savienības vai valsts preču zīmes īpašniekam tiesisku instrumentu, kas tam ļauj aizliegt un tādējādi likt pārtraukt jebkādu šīs preču zīmes izmantošanu, ko kāda trešā persona veic bez viņa piekrišanas. Tomēr tikai trešā persona, kura spēj tieši vai netieši kontrolēt darbību, kas uzskatāma par izmantošanu, ir faktiski spējīga šo izmantošanu izbeigt un tādējādi – ievērot minēto aizliegumu (
24
).
55.
Tāpēc Tiesa ir pievērsusies dažādām situācijām, kurās trešā persona, kas ir pakalpojumu sniedzējs – tiešsaistes tirdzniecības vietas operators, reklāmdevējs vai noliktavas turētājs –, ir izmantojusi apzīmējumu, kas atbilst citas personas preču zīmei, lai noteiktu, vai šo trešo personu var uzskatīt par tādu, kas “izmanto” minēto apzīmējumu.
56.
Tādējādi Tiesa ir uzskatījusi, ka tiešsaistes tirdzniecības vietu operatori, kuri piedāvā uzglabāšanas pakalpojumus pārdevējiem, kas darbojas šajās tirdzniecības vietās, un kuru mērķis nav pašiem piedāvāt uzglabātās preces vai laist tās tirgū, “neizmanto” apzīmējumus, kas izvietoti uz uzglabātajām precēm. Tiesa ir precizējusi – tas, ka tiek radīti vajadzīgie tehniskie apstākļi, lai izmantotu apzīmējumu, un tiek saņemta atlīdzība par šo pakalpojumu, nenozīmē, ka pakalpojuma sniedzējs sniedz šo pakalpojumu, pats izmantodams šo apzīmējumu. Ja vien nav konstatēta saikne starp attiecīgo apzīmējumu un pakalpojumiem, ko sniedz trešā persona, kura ir pakalpojumu sniedzējs, minēto izmantošanu veic pakalpojumu sniedzēja klienti (
25
).
57.
Turklāt saskaņā ar Tiesas viedokli reklāmas devēju nevar saukt pie atbildības par apzīmējuma izmantošanu, ja reklamēšanu veic citi saimnieciskās darbības subjekti, piemēram, atsauces tīmekļvietņu pārvaldītāji, kuri neievēro reklāmas devēja skaidrus norādījumus izvairīties no šādas izmantošanas vai ar kuriem reklāmas devējs neuztur tiešas vai netiešas attiecības un kuri rīkojas nevis šā reklāmas devēja uzdevumā un uz tā rēķina, bet pēc savas iniciatīvas un savā vārdā. Tātad Direktīvas 2015/2436 10. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka persona neatkarīgi no tās rīcības var tikt uzskatīta par tādu, kas izmanto citas personas preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, tikai tāpēc, ka šī izmantošana var tai sniegt ekonomiska rakstura priekšrocību (
26
).
58.
Attiecībā uz noliktavas turētāju, kurš tikai uzglabā preces trešās personas labā, veicot savu parasto profesionālo darbību, Tiesa ir uzskatījusi, ka šādas personas sniegtie svešas preču zīmes preču uzglabāšanas pakalpojumi nav šādai preču zīmei identiska apzīmējuma “izmantošana”. Tādējādi starpnieki, piemēram, noliktavu turētāji, kas sniedz pakalpojumus saviem klientiem, nav atbildīgi par to izdarītajiem preču zīmju tiesību pārkāpumiem, jo tie neizmanto apzīmējumu ne komercsaziņā, ne saimnieciskajā darbībā. Savukārt citādi ir tad, ja saimnieciskās darbības subjekts noliktavas turētājam nodod uzglabāšanai preces, kas apzīmētas ar viņam nepiederošu preču zīmi, lai tās laist tirgū. Tādējādi šis saimnieciskās darbības subjekts ir jākvalificē kā “uzglabātājs minētajiem nolūkiem” Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Pretējā gadījumā tirgū laišanas nolūkā veiktas uzglabāšanas darbības, kas minētas šī 10. panta 3. punktā un parasti īstenotas bez tiešas saskarsmes ar iespējamajiem patērētājiem, nevarētu tikt kvalificētas kā “izmantošana” minētā panta izpratnē un tāpēc nevarētu tikt aizliegtas, lai arī Savienības likumdevējs šīs darbības ir skaidri identificējis kā tādas, kuras var tikt aizliegtas (
27
).
59.
Tāpēc, lai noteiktu, vai trešā persona izmanto apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs aizsargātai preču zīmei Direktīvas 2015/2436 10. panta 2. punkta izpratnē, Tiesa ir nošķīrusi pakalpojumu sniedzējus atkarībā no to piedāvātajiem pakalpojumiem un to rīcības. Šāda izmantošana nenotiek, ja trešā persona vienkārši sniedz tehnisku risinājumu, kas nepieciešams, lai izmantotu apzīmējumu, vai ja tā īsteno pasīvu darbību bez tiešas vai netiešas spējas kontrolēt darbību, kura uzskatāma par izmantošanu (
28
). Turpretim izmantošana šīs tiesību normas izpratnē ir tad, ja attiecīgā trešā persona tieši vai netieši kontrolē darbību, kura uzskatāma par aizliegtu izmantošanu. Tas var būt pārdevējs, kurš izmanto tiešsaistes tirdzniecības vietas, lai piedāvātu vai laistu tirgū preces, kas apzīmētas ar viņam nepiederošu preču zīmi, vai saimnieciskās darbības subjekts, kurš nodod šādas preces noliktavas turētājam to laišanai tirgū un kurš aizsargāto preču zīmi izmanto komercpaziņojumos (
29
).
60.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, “uzglabāšana”, lai piedāvātu preces vai laistu tās tirgū ir viens no Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā skaidri minētajiem izmantošanas veidiem, ko aizsargātas preču zīmes īpašnieks var aizliegt. Otrkārt, Tiesa būtībā jau ir norādījusi, ka saimnieciskās darbības subjekts, kas nodod noliktavas turētājam preces, kuras apzīmētas ar viņam nepiederošu preču zīmi, ar nolūku laist tās tirgū, izmanto šo preču zīmi un uzglabā šīs preces minētās tiesību normas izpratnē. Tādējādi uzskatu, ka Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts piešķir aizsargātas valsts preču zīmes īpašniekam tiesības vērsties pret jebkuru trešo personu, kas tieši vai netieši kontrolē šo uzglabāšanu.
61.
Tāpēc preču uzglabāšana, lai tās piedāvātu vai laistu tirgū, jāsaprot kā jebkura situācija, kurā trešā persona, kuras rīcību apstrīd aizsargātas preču zīmes īpašnieks, vai nu pati uzglabā preces, lai tās piedāvātu vai laistu tirgū teritorijā, kurā preču zīme ir aizsargāta, vai arī šīs preces šajā nolūkā uzglabā cita persona tās vārdā, un tai ir izšķiroša ietekme uz šo personu, jo šī trešā persona var – pat netieši – lemt par šo preču paredzēto izmantošanu.
62.
Šāda Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta interpretācija atbilst arī šīs direktīvas 10. panta mērķim, proti, nodrošināt preču zīmes īpašniekam tiesisku instrumentu, kas tam ļauj aizliegt un tādējādi pārtraukt jebkuru tā preču zīmes izmantošanu, ko trešā persona veic bez viņa piekrišanas. Kā pamatoti norāda Komisija, šāda interpretācija nodrošina preču zīmes īpašnieka efektīvu aizsardzību. Pretējā gadījumā trešā persona, kas netieši īsteno kontroli ar citas personas starpniecību, varētu izvairīties no Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā noteiktajām tiesiskajām sekām, pat ja tā kontrolē, kaut arī netieši, preces to piedāvāšanai vai laišanai tirgū aizsargātajā teritorijā.
63.
Tāpēc secinu, ka Direktīvas 2015/2436 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka uzglabāšana šīs tiesību normas izpratnē ietver spēju izšķiroši ietekmēt personu, kurai ir faktiska piekļuve precēm, lai kaut vai netieši lemtu par šo preču paredzēto izmantošanu.
Secinājumi
64.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 10. panta 3. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–
valsts preču zīmes īpašnieks var aizliegt trešai personai citā dalībvalstī uzglabāt preces, kas pārkāpj tā preču zīmi, lai piedāvātu šīs preces vai laistu tās tirgū preču zīmes aizsardzības valstī;
–
uzglabāšana šīs tiesību normas izpratnē ietver spēju izšķiroši ietekmēt personu, kurai ir faktiska piekļuve precēm, lai kaut vai netieši lemtu par šo preču paredzēto izmantošanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.).
(
3
)	Spriedums, 2012. gada 21. jūnijs, Donner (C‑5/11, turpmāk tekstā – “spriedums Donner”, EU:C:2012:370, 30. punkts).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46. un 47. punkts.
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.).
(
6
)	Skat. spriedumu Donner (27. punkts).
(
7
)	Skat. spriedumus, 2022. gada 17. novembris, Merck Sharp & Dohme u.c. (C‑224/20, turpmāk tekstā – “spriedums Merck Sharp & Dohme u.c.”, EU:C:2022:893, 112. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2022. gada 17. novembris, Impexeco un PI Pharma (C‑253/20 un C‑254/20, EU:C:2022:894, 44. punkts).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. Regulas 2017/1001 5.–8. apsvērumu. Skat. arī spriedumu, 2012. gada 22. marts, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 30. un 31. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 31.–33. punkts).
(
9
)	Skat. Regulas 2017/1001 5. apsvērumu; skat. arī ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumus lietā Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 29. punkts), kā arī tostarp Wertheimer, H. W., “The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries”, International and Comparative Law Quarterly, 1967, 16. sēj., Nr. 3, 630. lpp., un Dinwoodie, G. B., “Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model”, Notre Dame Law Review, 2017, 92. sēj, Nr. 4, 1673. lpp.
(
10
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 22. jūnijs, IHT Internationale Heiztechnik un Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, 22. punkts), un 2012. gada 19. aprīlis, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, 25. punkts).
(
11
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 7. decembris, Coca‑Cola/EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, 81. punkts), un 2022. gada 21. decembris, International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Cigarešu paciņas atveidojums) (T‑44/22, EU:T:2022:843, 78. punkts).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, TOP Logistics u.c. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 38., 41. un 42. punkts), kurā ir atsauce uz 5. panta 3. punktu Padomes Pirmajā direktīvā 89/104/EEK (1988. gada 21. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.). Šī direktīva tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 299, 25. lpp.), kura savukārt tika aizstāta ar Direktīvu 2015/2436. Pirmās direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punktā un 3. punkta b) apakšpunktā nav veiktas būtiskas izmaiņas attiecībā uz tā formulējumu, kontekstu vai mērķi, salīdzinot to ar Direktīvas 2008/95 līdzvērtīgo normu – 5. panta 1. un 2. punktu un 3. punkta b) apakšpunktu – un Direktīvas 2015/2436 10. panta 1. un 2. punktu un 3. punkta b) apakšpunktu. No tā izriet, ka atsauces uz judikatūru attiecībā uz minētajām Pirmās direktīvas 89/104 un Direktīvas 2008/95 normām joprojām ir nozīmīgas, interpretējot Direktīvas 2015/2436 10. pantu.
Skat. arī spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Coty Germany (C‑567/18, turpmāk tekstā –“spriedums Coty Germany”, EU:C:2020:267, 44. un 45. punkts), kurā runa bija par Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.) 9. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Tā kā Regulas 2017/1001 9. pants, kura būtība pārņemta no Regulas Nr. 207/2009 9. panta un Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 9. panta, ir formulēts gandrīz identiski Direktīvas 2015/2436 10. panta formulējumam, argumentācija, kas saistīta ar šiem Savienības preču zīmju regulu noteikumiem, ir mutatis mutandis attiecināma uz šo Direktīvas 2015/2436 tiesību normu. Šajā ziņā skat. Merck Sharp & Dohme u.c. (112.–116. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas secinājumus lietā ÖKO‑Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, 26. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 12. jūlijs, L’Oréal u.c. (C‑324/09, turpmāk tekstā – “spriedums L’Oréal u.c.”, EU:C:2011:474, 62., 63. un 67. punkts), kas tostarp attiecās uz precēm, kuras atradās ārpus Eiropas Ekonomikas zonas, ar Savienības dalībvalstī reģistrētu preču zīmi un kuras saimnieciskās darbības subjekts reklamēja un piedāvāja pārdošanai, izmantojot tiešsaistes tirdzniecības platformu bez šīs preču zīmes īpašnieka piekrišanas, patērētājiem teritorijā, kuru aptver minētā preču zīme.
Skat. arī spriedumu, 2019. gada 5. septembris, spriedums AMS Neve u.c., (C‑172/18, EU:C:2019:674, 47.–49. punkts un tajos minētā judikatūra), kas attiecās uz dalībvalsts tiesu jurisdikciju izskatīt prasību par Savienības preču zīmes pārkāpumu, ja patērētāji šajā valstī tika uzrunāti ar elektroniski izvietotu reklāmu un pārdošanas piedāvājumiem, lai gan trešā persona bija pieņēmusi lēmumus un īstenojusi pasākumus saistībā ar šo elektronisko izvietošanu citā dalībvalstī. Šajā spriedumā Tiesa it īpaši ir balstījusies uz spriedumā L’Oréal u.c. izklāstīto argumentāciju.
(
14
)	Skat. spriedumus, L’Oréal u.c. (64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra), kā arī 2019. gada 5. septembris, AMS Neve u.c. (C‑172/18, EU:C:2019:674, 56. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 18. oktobris, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, 58.–61. punkts), kas tostarp bija par Pirmās direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkta un 3. punkta b) apakšpunkta un Regulas Nr. 40/94 9. panta 1. punkta un 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju; skat. arī spriedumu, 2011. gada 1. decembris, Philips (C‑446/09 un C‑495/09, EU:C:2011:796, 56.–58. punkts), kurš attiecās uz precēm, ar ko var tikt pārkāptas ekskluzīvās tiesības, ko piešķir reģistrēti dizainparaugi un noteiktas autortiesības, kā arī Eiropas Savienības preču zīme, un kurā Tiesa ir atsaukusies uz spriedumu L’Oréal u.c., un spriedumu, 2005. gada 18. oktobris, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 6. februāris, Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, 32.–35. punkts).
(
16
)	Spriedums Donner (30. punkts). Konkrētāk, Tiesa ir secinājusi, ka šāds komersants veic “publisku izplatīšanu” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 4. panta 1. punkta izpratnē.
(
17
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, 43.–47. punkts). Tiesa precizējusi, ka tiesai, kurā celta prasība, ir jurisdikcija izskatīt tikai kaitējumu, kas radīts tās dalībvalsts teritorijā, pie kuras šī tiesa pieder.
(
18
)	Šajā nozīmē skat. tostarp spriedumus, 2022. gada 27. oktobris, Soda‑Club (CO2) un SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, 35. un 36. punkts); Merck Sharp & Dohme u.c. (45. punkts), kā arī 2024. gada 25. janvāris, Audi (C‑334/22, EU:C:2024:76, 31. punkts).
(
19
)	Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 22. marts, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Spriedums Coty Germany (35. punkts).
(
22
)	Skat. ģenerāladvokāta Kamposa Sančesa‑Bordonas secinājumus lietā Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 3. marts, Daimler (C‑179/15, turpmāk tekstā – “spriedums Daimler”, EU:C:2016:134, 40. punkts), “piemēram, apzīmējuma “piestiprināšana” precēm un to iepakojumam vai “izmantošana” darījumu dokumentos un reklāmā, preču “piedāvāšana”, “laišana tirgū”, “uzkrāšana” šiem nolūkiem, to “imports” vai “eksports” vai pakalpojumu “piedāvāšana” vai “sniegšana” ar šo apzīmējumu”.
(
24
)	Skat. spriedumus, Daimler (39.–41. punkts); 2018. gada 25. jūlijs, Mitsubishi ShojiKaisha un Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, 38. punkts), Coty Germany (37. un 38. punkts), kā arī 2022. gada 22. decembris, Louboutin (Pārkāpjoša apzīmējuma izmantošanas tiešsaistes tirdzniecības vietā) (C‑148/21 un C‑184/21, EU:C:2022:1016, 27. un 28. punkts).
(
25
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 23. marts, Google France un Google (no C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2010:159, 57. un 72. punkts); L’Oréal u.c. (92., 102. un 103. punkts); 2011. gada 15. decembris, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, 29. un 32. punkts), kā arī spriedumu Coty Germany (40.–48. punkts), kurā noliktavas turētājs turklāt nezināja par preču, ar kurām tiek pārkāptas preču zīmju tiesības, uzglabāšanu; skat. arī rīkojumu, 2009. gada 19. februāris, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, 47. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, Daimler (34.–36., 39. un 42. punkts), un 2020. gada 2. jūlijs, mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, 21.–25. punkts).
(
27
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, TOP Logistics u.c. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 42.–45. punkts), kurā ir atsauce uz Pirmās direktīvas 89/104 5. panta 3. punktu.
(
28
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Kamposa Sančesa‑Bordonas secinājumus lietā Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 39. punkts), kur viņš atsaucas uz Regulas Nr. 2017/1001 9. panta 2. punktu.
(
29
)	Šajā ziņā pēc analoģijas skat. arī spriedumu Donner (27. punkts), kurā Tiesa ir nolēmusi, ka komersants ir atbildīgs par visām viņa paša vai viņa vārdā veiktajām darbībām, ar kurām ir notikusi “publiska izplatīšana” Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkta izpratnē dalībvalstī, kurā izplatītās lietas aizsargā autortiesības. Tā ir piebildusi, ka viņš var būt atbildīgs arī par jebkuru tāda paša veida darbību, ko veikušas trešās personas, jo minētais komersants ir īpaši vērsies pie galamērķa valsts sabiedrības un nevar nezināt par trešo personu rīcību.