62024CJ0039
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2025. gada 30. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – 4. un 5. pants – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Hipotekārā aizdevuma līgumi – Noteikums, kurā paredzēta komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu – Vienkāršā un skaidri saprotamā valodā formulēti noteikumi
Lietā C‑39/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no
o 6 de Ceuta (Seūtas pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija) iesniegusi ar 2024. gada 2. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 15. janvārī, tiesvedībā
Justa
pret
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [S. Rodin] (referents), tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA vārdā – M. Á. Cepero Aránguez, J. M. Martínez Gimeno un C. Vendrell Cervantes, abogados,
–
Spānijas valdības vārdā – M. J. Ruiz Sánchez, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz, P. Kienapfel un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, 4. pantu Padomes Direktīvā 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.), kā arī, otrkārt, 7. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2014/17/ES (2014. gada 4. februāris) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu un ar ko groza Direktīvas 2008/48/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 60, 34. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Justa un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA par līguma noteikuma, kurā paredzēta komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, iespējamo negodīgumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13
3
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā noteikts:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
4
Šīs direktīvas 4. pantā paredzēts:
“1.   Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.   Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne uz cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
5
Minētās direktīvas 5. pants formulēts šādi:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā.”
Direktīva 2014/17
6
Direktīvas 2014/17 7. panta “Pienākums ievērot profesionālo ētiku, sniedzot kredītu patērētājiem” 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nosaka, ka, izstrādājot kredītproduktus, piešķirot kredītu, sniedzot kredītstarpniecības pakalpojumus vai sniedzot kredītu konsultāciju pakalpojumus un – attiecīgā gadījumā – papildpakalpojumus patērētājiem, vai īstenojot kredītlīgumu, kreditors, kredīta starpnieks vai ieceltais pārstāvis rīkojas godīgi, taisnīgi, pārredzami un profesionāli, ņemot vērā patērētāju tiesības un intereses. [..]”
7
Šīs direktīvas 43. panta 1. punktā noteikts:
“Šo direktīvu nepiemēro kredītlīgumiem, kuri jau pastāv pirms 2016. gada 21. marta.”
Spānijas tiesības
Likums 5/2019
8
2019. gada 15. martaLey 5/2019, reguladora de los contratos de crédito inmobiliario (Likums 5/2019 par nekustamā īpašuma kredītlīgumiem; 2019. gada 16. martaBOE Nr. 65) 14. pantā paredzēts:
“3.   Maksu var iekasēt tikai par pakalpojumiem, kas saistīti ar aizdevumiem, kurus aizņēmējs vai iespējamais aizņēmējs ir saistoši pieprasījis vai nepārprotami akceptējis, un ar nosacījumu, ka tie atbilst faktiski sniegtajiem pakalpojumiem vai izdevumiem, kurus var pamatot.
4.   Ja tikusi pielīgta komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, tā maksājama tikai vienreiz un ietver visus izdevumus, kas saistīti ar aizdevuma izvērtēšanu, apstrādi vai piešķiršanu, vai citus līdzīgus izdevumus, kuri raksturīgi ar aizdevuma piešķiršanu saistītajai aizdevēja darbībai. Aizdevumiem ārvalstu valūtā to piešķiršanas maksā ir ietverta arī jebkāda komisijas maksa par sākotnējās aizdevuma izmaksas summas valūtas maiņu.”
Ministru prezidenta rīkojums par hipotekāro aizdevumu finanšu nosacījumu pārredzamību
9
1994. gada 5. maijaOrden del Ministerio de la Presidencia sobre transparencia de las condiciones financieras de los préstamos hipotecarios (Premjerministra kancelejas rīkojums par hipotekāro aizdevumu finanšu nosacījumu pārredzamību; 1994. gada 11. maijaBOE Nr. 112, 14444. lpp.) II pielikuma 4.a punkts “Komisijas maksas” formulēts šādi:
“1. Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu – visi izdevumi saistībā ar hipotekārā aizdevuma izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi vai citi līdzīgi izdevumi, kas raksturīgi ar aizdevuma piešķiršanu saistītajai aizdevumu piešķirošā subjekta darbībai, ir obligāti iekļaujami vienotā komisijas maksā, kura tiek saukta par aizdevuma piešķiršanas komisijas maksu un ir maksājama tikai vienreiz. Tās apmērs, kā arī samaksas veids un datums ir precizēti šajā noteikumā.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
10
2005. gada 3. novembrīJusta noslēdza ar hipotēku nodrošinātu kredītlīgumu ar Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, noformējot šo līgumu ar publisku aktu.
11
Saskaņā ar šī līguma 4. panta 1. punktu aizņēmējam, parakstot minēto aktu, bija jāsamaksā komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu 0,25 % no aizdotā kapitāla.
12
Justa cēla prasību pret Banco Bilbao Vizcaya Argentaria iesniedzējtiesā Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n
o 6 de Ceuta (Seūtas pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija), citstarp lūdzot atzīt par negodīgu noteikumu, kurā paredzēta komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu.
13
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šī tiesa ir norādījusi, ka 2020. gada 16. jūlija spriedumā Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578) Tiesa citastarp ir interpretējusi Direktīvu 93/13 saistībā ar tāda noteikuma negodīguma un pārredzamības prasības pārbaudi, kas ietverts atbilstoši Spānijas tiesībām noslēgtā aizdevuma līgumā un saskaņā ar kuru aizņēmējam jāmaksā komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu. Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka pēc šī sprieduma pasludināšanas vairākas valsts tiesas ir pieņēmušas nolēmumus, ar kuriem tika atcelti šādu komisijas maksu paredzošie notikumi, tādēļ Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) iesniedza jaunu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šo noteikumu, par ko tika taisīts 2023. gada 16. marta spriedums Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu) (C‑565/21, EU:C:2023:212).
14
Iesniedzējtiesa šaubās par Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūras saderību ar pēdējo minēto spriedumu.
15
Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2023. gada 29. maija spriedumu (816/2023, ES:TS:2023:2131), kurā minētā tiesa uzskatīja, ka komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, ar ko tiek segtas hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanas, piešķiršanas vai apstrādes izmaksas, nav daļa no aizdevuma līguma galvenā priekšmeta un tādēļ valsts tiesa to var pārbaudīt saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu, un vienlaikus precizē, ka noteikums, kurā paredzēta šī komisijas maksa, pats par sevi nav negodīgs. Tādējādi šai tiesai jāpārliecinās, ka patērētājam ir nodrošināta iespēja izprast par noteikto maksu sniegto pakalpojumu raksturu, pārbaudīt, vai dažādie paredzētie maksājumi nepārklājas, pamatojoties uz finanšu iestādes saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu sniegto informāciju, pietiekamā mērā iepazīties ar noteikuma ekonomisko saturu un darbību, pat ja aizdevējam nav pienākuma līgumā konkretizēt visu to pakalpojumu raksturu, kas tiek sniegti kā atlīdzība par aizdevuma piešķiršanas komisijas maksu, un valsts tiesai šajā ziņā ir jāņem vērā īpašā uzmanība, ko vidusmēra patērētājs veltīs šāda veida noteikumam. Turklāt Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) liekot valsts tiesai pārbaudīt, vai komisijas maksas par aizdevuma piešķiršanu izmaksas nav nesamērīgas ar aizdevuma summu, ņemot vērā šādas komisijas maksas vidējās izmaksas.
16
Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Seūtas pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 6) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Savienības tiesiskajam regulējumam ir pretrunā tāda Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) attiecībā uz aizdevuma piešķiršanas komisijas maksu sniegta interpretācija, atbilstoši kurai ar to vien, ka hipotekārā aizdevuma līgumā ir norādīta noteikuma aptvertā summa un ir ietverta norāde, ka šī summa nepārsniedz noteikto maksimālo apjomu, ir pietiekami, lai atzītu, ka šis noteikums nav negodīgs pārredzamības trūkuma dēļ, ņemot vērā Direktīvas 93/13 [..] 4. panta 2. punktu, pat ja šajā noteikumā nav precizēts nedz tā saturs, nedz termiņš?
2)
Vai gadījumā, ja patērētājs ir iepriekš informēts par attiecīgo noteikumu un ja šis noteikums nav uzskatāms par saistītu ar banku aizdevuma darbību, kā norādīts [Direktīvā 2014/17], un ja tiek uzskatīts, ka tas nav saistīts ar atlīdzības procentiem kā tādiem, nav jāizraksta rēķini un jāprecizē attiecīgie pakalpojumi, pirms ar tiem saistītās izmaksas tiek pārnestas uz patērētāju, un vai atturēšanās no šādas darbības veikšanas nav pretrunā Savienības tiesiskajam regulējumam, jo tiek ietekmēta attiecīgā noteikuma materiālā pārredzamība?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
17
Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos atbildētāja pamatlietā, Spānijas Karaliste un Eiropas Komisija ir paudušas šaubas par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu vai vismaz par otrā uzdotā prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
18
Atbildētājas pamatlietā izvirzītā iebilde par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību ir balstīta uz to, ka šis lūgums neatbilst Tiesas Reglamenta 94. pantā paredzētajām prasībām, jo iesniedzējtiesa nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tai ir šaubas par Savienības tiesību interpretāciju. Tā piebilst, ka uzdoto prejudiciālo jautājumu pamatā esošo problemātiku Tiesa jau ir aplūkojusi 2023. gada 16. marta spriedumā Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu) (C‑565/21, EU:C:2023:212), tāpēc atbilde uz šiem jautājumiem vairs neesot nepieciešama.
19
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesai, kas izskata lietu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams tās nolēmuma pieņemšanai, gan Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2024. gada 19. septembris, Booking.com un Booking.com (Deutschland), C‑264/23, EU:C:2024:764, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
20
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesiskā regulējuma interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 19. septembris, Booking.com un Booking.com (Deutschland), C‑264/23, EU:C:2024:764, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
21
Šajā lietā uzdotie jautājumi būtībā ir par Direktīvas 93/13 4. un 5. panta un Direktīvas 2014/17 7. panta interpretāciju. Tāpat no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kopumā izriet, ka iesniedzējtiesa ir pietiekami precīzi norādījusi pamatlietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuros iekļaujas tās lūgums, lai ieinteresētās personas varētu iesniegt apsvērumus atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantam un Tiesa varētu sniegt noderīgu atbildi uz šo lūgumu. It īpaši iesniedzējtiesa ir skaidri norādījusi attiecīgo valsts judikatūru un savas šaubas par Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2023. gada 29. maija sprieduma (816/2023, ES:TS:2023:2131) saderību ar Direktīvu 93/13, kā Tiesa to interpretējusi 2023. gada 16. marta spriedumā Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu) (C‑565/21, EU:C:2023:212). Šie jautājumi izriet arī no iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu formulējuma, un citstarp attiecas uz noteikuma, kurā paredzēta komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, pārredzamības izvērtēšanas kritērijiem. Saistībā ar šiem jautājumiem ir jāsniedz papildu precizējumi par 2023. gada 16. marta spriedumu Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu) (C‑565/21, EU:C:2023:212).
22
No tā izriet, ka atbildētājas pamatlietā izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
23
Saistībā ar otrā prejudiciālā jautājuma nepieņemamību Spānijas Karaliste un Komisija apgalvo, ka Direktīva 2014/17, uz kuru attiecas šis jautājums, rationae temporis nav piemērojama pamatlietā.
24
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādas sekas rada tāda pakalpojumu, par kuriem tiek maksāta aizdevuma piešķiršanas komisijas maksa, kvalifikācija, kas saskaņā ar Direktīvu 2014/17 izslēdz šos pakalpojumus no banku kreditēšanas darbības. Šis jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka minētā direktīva ir piemērojama pamatlietā.
25
Jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/17 43. panta 1. punktu tā nav piemērojama kredītlīgumiem, kuri pastāvēja jau pirms 2016. gada 21. marta. Tomēr pamatlietā aplūkotais kredītlīgums tika noslēgts 2005. gada 3. novembrī.
26
Tādēļ jākonstatē, ka Direktīva 2014/17, kuras interpretācija būtībā ir lūgta otrajā prejudiciālajā jautājumā, ratione temporis nav piemērojama pamatlietas apstākļiem.
27
Šādos apstākļos ir acīmredzams, ka otrajā uzdotajā jautājumā lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu. Attiecīgi saskaņā ar šī sprieduma 19. un 20. punktā minēto judikatūru otrais jautājums jāatzīst par nepieņemamu.
Par lietas būtību
28
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts judikatūra, atbilstoši kurai – ievērojot valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka komisijas maksa par hipotekārā aizdevuma piešķiršanu ir atlīdzība par pakalpojumiem, kuri saistīti ar hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem – tiek uzskatīts, ka noteikums, kurā aizņēmējam piemērota šāda komisijas maksa, atbilst pārredzamības prasībai, lai gan šajā noteikumā nav nedz konkretizēti visi pakalpojumi, kas sniegti par šo komisijas maksu, nedz norādīts šo pakalpojumu sniegšanai nepieciešamais laiks.
29
Iesākumā jānorāda, ka šis jautājums skar izvērtējumu, vai noteikums, kurā paredzēta tāda komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu kā pamatlietā aplūkotā, ir vienkāršā un skaidri saprotamā valodā un tādējādi ir pārredzams Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē.
30
Tiesa ir lēmusi, ka līguma noteikumi, kuri ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē, jāsaprot kā tādi, kuros noteikti šī līguma pamatpakalpojumi un kuri kā tādi šo līgumu raksturo. Turpretī noteikumiem, kuriem ir papildinošs raksturs attiecībā pret noteikumiem, kas definē līgumisko attiecību pašu būtību, šis jēdziens nevar būt piemērojams (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c., C‑186/16, EU:C:2017:703, 35. un 36. punkts, kā arī 2024. gada 21. marts, Profi Credit Bulgaria (Kredītlīguma papildpakalpojumi), C‑714/22, EU:C:2024:263, 60. punkts).
31
Kredītlīguma pamatpakalpojumi ir pakalpojumi, saskaņā ar kuriem aizdevējs galvenokārt apņemas aizņēmēja rīcībā nodot noteiktu naudas summu, savukārt pēdējais minētais galvenokārt uzņemas atmaksāt šo summu, parasti ar procentiem, paredzētajos termiņos (spriedums, 2024. gada 21. marts, Profi Credit Bulgaria (Kredītlīguma papildpakalpojumi), C‑714/22, EU:C:2024:263, 61. punkts).
32
2020. gada 16. jūlija spriedumā Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 64. punkts) Tiesa nosprieda, ka aizdevuma piešķiršanas komisijas maksu nevar uzskatīt par hipotekārā aizdevuma līguma pamatpakalpojumu tikai tādēļ vien, ka tā ir iekļauta šī aizdevuma kopējās izmaksās.
33
No iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem par piemērojamo valsts tiesisko regulējumu izriet, ka aizdevuma piešķiršanas komisijas maksa sedz atlīdzību par pakalpojumiem, kas saistīti ar aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem, kuri raksturīgi aizdevēja darbībai, kas saistīta ar aizdevuma vai kredīta piešķiršanu.
34
Ņemot vērā pienākumu Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu interpretēt šauri, nevar uzskatīt, ka pienākums maksāt atlīdzību par šādiem pakalpojumiem ietilpst pamatpakalpojumos, kas izriet no kredītlīguma, kā tie identificēti šī sprieduma 31. punktā atgādinātajā judikatūrā. Proti, šim šauras interpretācijas pienākumam būtu pretrunā tas, ka jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” tiktu iekļauti visi pakalpojumi, kuri vienkārši ir saistīti ar pašu galveno priekšmetu un kuri līdz ar to ir papildinoši šī sprieduma 30. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Pēc šī precizējuma jānorāda, ka tāda pati pārredzamības prasība kā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā noteiktā ir ietverta arī šīs direktīvas 5. pantā, kurā paredzēts, ka līguma noteikumiem “vienmēr” jābūt sastādītiem vienkāršā un skaidri saprotamā valodā. Kā Tiesa jau ir nospriedusi, pārredzamības prasībai, kas minēta pirmajā no šīm tiesību normām, ir tāda pati piemērojamība kā prasībai, kas ietverta otrajā minētajā tiesību normā (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
Tādējādi, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, jāpieņem, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts judikatūra, atbilstoši kurai – ievērojot valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka komisijas maksa par hipotekārā aizdevuma piešķiršanu ir atlīdzība par pakalpojumiem, kuri saistīti ar hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem, – tiek uzskatīts, ka noteikums, kurā patērētājam piemērota šāda komisijas maksa, atbilst pārredzamības prasībai, lai gan šajā noteikumā nav nedz konkretizēti visi pakalpojumi, kas sniegti par šo komisijas maksu, nedz norādīts šo pakalpojumu sniegšanai nepieciešamais laiks.
37
Tiesa šajā ziņā ir uzsvērusi, ka Direktīvas 93/13 5. pantā ietvertā pārredzamības prasība nevar aprobežoties tikai ar līguma noteikumu saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa, bet gan – gluži pretēji – ar šo direktīvu ieviestās aizsardzības sistēmas pamatā ir ideja, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu atrodas nelabvēlīgākā situācijā, it īpaši attiecībā uz informētības līmeni, un tāpēc prasība par līguma noteikumu formulēšanu vienkāršā un skaidri saprotamā valodā un līdz ar to minētajā direktīvā paredzētā prasība par pārredzamību ir jāsaprot plaši (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Tātad minētā prasība jāsaprot tādējādi, ka ar to tiek prasīts ne tikai tas, lai attiecīgais noteikums patērētājam būtu saprotams no gramatiskā viedokļa, bet arī ka līgumā pārredzami ir izklāstīts, kā konkrēti darbojas attiecīgajā noteikumā minētais mehānisms, kā arī mijiedarbība starp šo mehānismu un pārējos noteikumos paredzēto mehānismu tādējādi, lai patērētājam tiktu dota iespēja, pamatojoties uz konkrētiem un saprotamiem kritērijiem, novērtēt viņam no tā izrietošās ekonomiskās sekas (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
No šīs judikatūras neizriet, ka aizdevējam ir pienākums attiecīgajā līgumā konkretizēt visu to pakalpojumu raksturu, kas tiek sniegti kā pretizpildījums par maksām, kuras paredzētas vienā vai vairākos līguma noteikumos. Tomēr – ņemot vērā aizsardzību, ko ar Direktīvu 93/13 paredzēts piešķirt patērētājam tādēļ, ka salīdzinājumā ar komersantu viņš ir nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju panākt sev izdevīgākus nosacījumus, gan attiecībā uz informētības līmeni – ir svarīgi, lai faktiski sniegto pakalpojumu raksturs varētu tikt saprātīgi saprasts vai izsecināts no līguma kopumā. Turklāt patērētājam ir jāspēj pārbaudīt, ka maksas vai pakalpojumi, kuri ar šīm maksām tiek atlīdzināti, nepārklājas (spriedumi, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 43. punkts, kā arī 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 32. punkts).
40
Šajā ziņā 2020. gada 16. jūlija sprieduma Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578) 70. punktā Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesai jāpārbauda, vai finanšu iestāde ir paziņojusi patērētājam pietiekamu informāciju, lai viņš varētu uzzināt, kāds ir saturs noteikumam, ar kuru viņam uzlikts pienākums maksāt komisijas maksu par aizdevuma piešķiršanu, kā šis noteikums darbojas un kāda ir tā loma aizdevuma līgumā. Šādā veidā patērētājam būs iespējams iepazīties ar apsvērumiem, kuri pamato atlīdzību šīs komisijas maksas apmērā, un tādējādi viņš varēs novērtēt savu saistību apjomu un it īpaši minētā līguma kopējās izmaksas (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Tāda noteikuma kā pamatlietā aplūkotais skaidrība un saprotamība tiesai, kurai ir jurisdikcija, jāizvērtē, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos apstākļus, it īpaši aplūkojamā noteikuma formulējumu, informāciju, ko finanšu iestāde ir sniegusi aizņēmējam, tostarp informāciju, kura tai ir jāsniedz saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, kā arī reklāmu, ko šī iestāde veic attiecībā uz parakstītā līguma veidu, ņemot vērā uzmanības līmeni, kādu var sagaidīt no samērā informēta, uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja (spriedums, 2023. gada 16. marts, Caixabank (Komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu), C‑565/21, EU:C:2023:212, 40. punkts).
42
Attiecībā uz brīdi, kurā sniedzama informācija patērētājam, Tiesa ir nospriedusi, ka informācijas sniegšana par līguma noteikumiem un šī līguma noslēgšanas sekām pirms līguma noslēgšanas patērētājam ir ļoti svarīga. Tieši uz šādas informācijas pamata viņš izlems, vai vēlas uzņemties komersanta iepriekš formulētās saistības (spriedumi, 2020. gada 9. jūlijs, Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, 47. punkts, un 2023. gada 12. janvāris, D. V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 39. punkts).
43
Saistībā ar līgumu par tādu juridisko pakalpojumu sniegšanu, par kuriem maksājama stundas likme, Tiesa ir precizējusi, ka, lai gan no komersanta nevar prasīt, lai tas informētu patērētāju par galīgajām viņa saistību finanšu sekām, kuras ir atkarīgas no turpmākiem neparedzamiem un no šī komersanta gribas neatkarīgiem notikumiem, tomēr informācijai, kas viņam ir jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, ir jāļauj patērētājam pieņemt lēmumu piesardzīgi un pilnībā apzinoties, pirmkārt, iespēju, ka šādi notikumi varētu rasties, un, otrkārt, sekas, kādas tie var radīt saistībā ar attiecīgo juridisko pakalpojumu sniegšanas ilgumu (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, D. V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 43. punkts).
44
Šajā lietā jānorāda, ka noteikums, kurā aizņēmējam noteikta 435 EUR komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, kas atbilst 0,25 % no piešķirtā aizdevuma summas, valsts tiesiskajā regulējumā ir definēts kā atlīdzība par pakalpojumiem, kas saistīti ar hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem. Pārredzamības prasība, kas galvenokārt vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka patērētājs var novērtēt tāda noteikuma kā pamatlietā aplūkotais finanšu sekas, nenozīmē, ka bankai ir pienākums konkretizēt visus pakalpojumus, par kuriem tiek maksāta šī komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu, kā izriet no šī sprieduma 38. punktā minētās judikatūras, vai norādīt katra no šiem pakalpojumiem sniegšanai veltīto stundu skaitu, ja vien attiecīgais noteikums atbilst valsts tiesiskajam regulējumam.
45
Lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, tāpat jāprecizē, ka no Direktīvas 93/13 neizriet arī tas, ka bankai būtu pienākums izsniegt patērētājam rēķinus, kuros konkretizēts sniegto pakalpojumu raksturs, ja vien valsts tiesa var pārbaudīt šo pakalpojumu reālo raksturu. Proti, šāds pienākums pēc definīcijas nevar veicināt pirms līguma noslēgšanas pastāvošo patērētāja izpratni, jo komisijas maksa par aizdevuma piešķiršanu tiek samaksāta vienā maksājumā – aizdevuma piešķiršanas brīdī, un rēķini tiek izrakstīti pēc minētā līguma parakstīšanas.
46
Jāatgādina – tas, vai tāds līguma noteikums kā pamatlietā aplūkotais ir “vienkāršā, skaidri saprotamā valodā” Direktīvas 93/13 5. panta izpratnē, valsts tiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā visus attiecīgos faktus un ar līguma noslēgšanu saistītos apstākļus. Veicot šo novērtējumu, it īpaši jāņem vērā informācija, ko iestāde ir sniegusi aizņēmējam dažādos posmos pirms aizdevuma līguma parakstīšanas, tostarp informāciju, kas tai ir jāsniedz saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu. Šāda individuāla pārbaude ir vēl jo svarīgāka tāpēc, ka Direktīvas 93/13 5. pantā prasītais līguma noteikuma pārredzamais raksturs ir viens no elementiem, kurš jāņem vērā, novērtējot šī noteikuma negodīgumu, kas valsts tiesai ir jāveic saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 49. punkts). Tādējādi principā konkrēta līguma noteikuma negodīgumu nevar prezumēt, jo šāda kvalifikācija ir atkarīga no katra līguma noslēgšanas īpašajiem apstākļiem, tostarp no konkrētās informācijas, ko komersants sniedzis patērētājam, kā arī no sniegto pakalpojumu reālā rakstura.
47
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts judikatūra, atbilstoši kurai tiek uzskatīts, ka pārredzamības prasībai atbilst tāds līguma noteikums, kurā, ievērojot valsts tiesisko regulējumu, paredzēts, ka patērētājs maksā komisijas maksu par aizdevuma piešķiršanu, kas ir atlīdzība par pakalpojumiem, kuri saistīti ar hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem, un kurā nav nedz konkretizēts šo pakalpojumu raksturs, nedz norādīts to sniegšanai veltītais laiks, ja vien patērētājam bija iespēja izvērtēt ekonomiskās sekas, kas viņam no tā izriet, izprast to pakalpojumu raksturu, kas sniegti par minētajā noteikumā paredzēto maksu, un pārliecināties, ka dažādās līgumā paredzētās maksas vai pakalpojumi, par kuriem tiek maksātas šīs maksas, nepārklājas.
Par tiesāšanās izdevumiem
48
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 5. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā valsts judikatūra, atbilstoši kurai tiek uzskatīts, ka pārredzamības prasībai atbilst tāds līguma noteikums, kurā, ievērojot valsts tiesisko regulējumu, paredzēts, ka patērētājs maksā komisijas maksu par aizdevuma piešķiršanu, kas ir atlīdzība par pakalpojumiem, kuri saistīti ar hipotekārā aizdevuma vai kredīta izvērtēšanu, piešķiršanu vai apstrādi, vai citiem līdzīgiem pakalpojumiem, un kurā nav nedz konkretizēts šo pakalpojumu raksturs, nedz norādīts to sniegšanai veltītais laiks, ja vien patērētājam bija iespēja izvērtēt ekonomiskās sekas, kas viņam no tā izriet, izprast to pakalpojumu raksturu, kas sniegti par minētajā noteikumā paredzēto maksu, un pārliecināties, ka dažādās līgumā paredzētās maksas vai pakalpojumi, par kuriem tiek maksātas šīs maksas, nepārklājas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.