62011CC0578
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON]
SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑578/11 P
Deltafina SpA
pret
Eiropas Komisiju
“Apelācija — Konkurence — Atbrīvojums no naudas soda un tā apmēra samazināšana aizliegtu vienošanos lietās — Uzņēmuma pienākums sadarboties saistībā ar iecietības programmas piemērošanu — Procesuāls pārkāpums — Uz liecinieku, kas uzklausīti, pārkāpjot Vispārējās tiesas reglamentu, liecību pamata pieņemts lēmums — Tiesību uz aizstāvību pārkāpums — Tiesības uz taisnīgu un laikus veiktu lietas izskatīšanu Vispārējā tiesā”
1.
Ar šo apelācijas sūdzību Deltafina SpA (turpmāk tekstā – “Deltafina”) apstrīd Vispārējās tiesas spriedumu (
2
), ar kuru tika apstiprināts Eiropas Komisijas lēmums attiecībā uz konkurences noteikumu pārkāpumu saistībā ar aizliegtu vienošanos Itālijas jēltabakas iegādes un pirmapstrādes tirgū (
3
). Procedūras administratīvajā stadijā un iecietības režīma kontekstā (
4
), kas bija piemērojams faktu rašanās laikā, Komisija bija piešķīrusi Deltafina nosacītu atbrīvojumu no naudas soda par sadarbošanos tās veiktajā izmeklēšanā. Taču vēlāk Komisija ar apstrīdēto lēmumu atsauca šo atbrīvojumu. Galvenie jautājumi, kurus Deltafina izvirza šajā tiesvedībā, attiecas uz uzņēmuma pienākuma sadarboties saturu saistībā ar iecietības režīmu, uz jautājumu par to, vai tiesvedība pirmajā instancē ietvēra procesuālus pārkāpumus, kuru rezultātā tika pārkāptas Deltafina tiesības uz aizstāvību, un uz iebildumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa nepieņēma nolēmumu saprātīgā termiņā.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Cilvēktiesību konvencija
2.
ECPAK 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā tiesā.
Pamattiesības
3.
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pants (
5
) nodrošina ikvienai personai tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās.
4.
Hartas 47. panta nosaukums ir “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu”. Tajā cita starpā ir teikts: “Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. [..]”. Hartas 48. pantā ir garantēta nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību (
6
).
5.
Hartā ir noteikts, ka šie principi attiecas uz iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetences, kas tai piešķirta Līgumos, robežas (
7
).
6.
Gadījumā, kad Hartā garantētās tiesības atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, to interpretācijai ir jābūt vienādai (
8
).
Līgums par Eiropas Savienības darbību
7.
LESD 101. pants (bijušais EKL 81. pants) aizliedz uzņēmumiem slēgt vienošanos, pieņemt lēmumus vai piedalīties saskaņotās darbībās, kas nepieļauj, ierobežo vai izkropļo konkurenci iekšējā tirgū.
Naudas sodi konkurences tiesībās
Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003
8.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 (
9
) 23. pantu Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas uzņēmumiem, ja tie inter alia tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj LESD 101. pantu (
10
). Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan ilgumu (
11
). Piemērojot naudas sodus, ir jāņem vērā Hartā noteiktās pamattiesības un principi; Regula Nr. 1/2003 ir jāinterpretē un jāpiemēro, ievērojot šos principus (
12
).
9.
Regulas Nr. 1/2003 31. pantā ir noteikts: “Eiropas Kopienu Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu vai periodiska soda naudu. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodiska soda naudu” (
13
).
Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai
10.
Lietas faktu rašanās laikā bija piemērojamas arī Komisijas 1998. gada Pamatnostādnes (
14
). Saskaņā ar tās preambulu naudas soda pamatsumma tika noteikta, saskaitot par pārkāpuma smagumu un ilgumu noteiktās summas. Pēc tam šī summa varēja tikt samazināta, ja pastāvēja atbildību mīkstinoši apstākļi, piemēram, uzņēmums bija efektīvi sadarbojies procedūras laikā, pārsniedzot iecietības programmas piemērošanas jomu (
15
). Tāpat 1998. gada Pamatnostādnēs bija atzīts, ka noteiktos apstākļos uzņēmums var tikt atbrīvots no naudas soda (
16
).
Komisijas Paziņojums par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos
11.
Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos (
17
) ievadā bija paskaidrots, ka tas attiecas uz tādiem nopietniem konkurences tiesību pārkāpumiem kā cenu noteikšana, ražošanas vai pārdošanas kvotu noteikšana un tirgu sadale. Komisija norādīja, ka atsevišķi uzņēmumi, kas noslēguši šādu nelikumīgu vienošanos, vēlas no tās izstāties un informēt Komisiju par šādas vienošanās esamību, bet no šādas rīcības tos attur lielie naudas sodi, ko tiem, iespējams, vajadzēs maksāt. Komisija uzskatīja, ka labvēlīgākas attieksmes piemērošana uzņēmumiem, kas ar to sadarbojas, ir Kopienas interesēs. Izšķirošs ieguldījums izmeklēšanas uzsākšanā vai pārkāpuma atklāšanā var attaisnot attiecīgā uzņēmuma atbrīvošanu no naudas soda, ar nosacījumu, ka ir izpildītas dažas papildu prasības. Turklāt viena vai vairāku uzņēmumu sadarbošanās varētu pamatot Komisijas uzliktā naudas soda samazināšanu. Jebkuram šādam naudas soda samazinājumam ir jāatspoguļo uzņēmuma faktiskais ieguldījums kā kvalitātes, tā laika ziņā attiecībā uz pārkāpuma konstatēšanu, ko veic Komisija. Samazinājumi ir jāattiecina vienīgi uz tiem uzņēmumiem, kas sniedz Komisijai pierādījumus, kuri būtiski papildina Komisijas rīcībā esošos pierādījumus (
18
).
12.
2002. gada Paziņojuma par sadarbību A iedaļai bija nosaukums “Atbrīvojums no sodanaudas [naudas soda]”. 8. punktā bija teikts, ka Komisija atbrīvo uzņēmumu no naudas soda, kas tam citādi būtu jāmaksā, ja saistībā ar iespējamo aizliegtu vienošanos, kas ietekmē Kopienu, šis uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem a) var dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu vai b) var dot tai iespēju konstatēt EK līguma 81. panta pārkāpumu. Saskaņā ar B iedaļu uzņēmumi, kas nav izpildījuši nosacījumus, lai saņemtu atbrīvojumu, tomēr var pretendēt uz tā naudas soda samazinājumu, kas tiem citādi būtu uzlikts (
19
).
13.
Papildus šīm prasībām paziņojuma 11. punktā bija paredzēti kumulatīvi nosacījumi, kas bija jāizpilda, lai uzņēmums varētu tikt atbrīvots no naudas soda:
“(a)
uzņēmums pilnībā, pastāvīgi un ātri sadarbojas visā Komisijas veiktās administratīvās procedūras laikā un sniedz Komisijai visus pierādījumus, kas nonāk tā rīcībā vai ir tam pieejami attiecībā uz iespējamo pārkāpumu. Uzņēmumam jo īpaši ir jābūt Komisijas rīcībā, lai ātri izpildītu jebkuru pieprasījumu, tādējādi veicinot attiecīgo faktu konstatēšanu;
(b)
uzņēmums pārtrauc dalību iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā tad, kad tas attiecīgi iesniedz pierādījumus saskaņā ar 8. punkta a) apakšpunktu vai 8. punkta b) apakšpunktu;
(c)
uzņēmums nav veicis pasākumus, lai piespiestu citus uzņēmumus iesaistīties pārkāpumā.”
14.
Procedūra, saskaņā ar kādu ir jālūdz atbrīvojums no naudas sodiem, ir izklāstīta 12.–19. punktā. Ja administratīvās procedūras beigās uzņēmums ir izpildījis 11. punktā izklāstītos nosacījumus, Komisija tam var piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem ar savu galīgo lēmumu. Ja netiek izpildīta kāda no A vai B iedaļā minētajām prasībām, jebkurā administratīvās procedūras posmā uzņēmums var zaudēt iespēju saņemt labvēlīgāku attieksmi (
20
).
Apstrīdētais lēmums un tā priekšvēsture
Aizliegtā vienošanās
15.
Pārsūdzētā sprieduma 2.–20. punktā ir sniegts izsmeļošs apstrīdētā lēmuma priekšvēstures izklāsts.
16.
Īsumā notikumu secība bija šāda. 2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Komisija veica pārbaudi Fédération européenne des transformateurs de tabac [Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācijas] (turpmāk tekstā – “Federācija”) un Maison des métiers du tabac telpās Briselē (Beļģija). Tajā pašā dienā Federācija, nosūtot faksu, informēja par pārbaudēm visus tās locekļus, tostarp Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība, turpmāk tekstā – “APTI”). Tajās pašās dienās Komisija veica pārbaudes arī triju galveno Spānijas jēltabakas pārstrādātāju un divu Spānijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju apvienību telpās.
17.
2002. gada 19. februārī Deltafina, Itālijas jēltabakas pārstrādātāja (un APTI locekle), iesniedza Komisijai pieteikumu atbrīvot no naudas soda saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību un, pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas soda summu saskaņā ar šī paziņojuma B iedaļu. Pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda attiecās uz iespējamo aizliegto vienošanos starp jēltabakas pārstrādātājiem Itālijas tirgū. 2002. gada 6. martā Komisija informēja Deltafina, ka tās pieteikums atbilst nosacījumiem, kas minēti 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā, un ka Komisija, beidzoties administratīvajai procedūrai, tai piemēros atbrīvojumu no naudas soda par ikvienu pārkāpumu, kas tiks konstatēts Komisijas veiktās izmeklēšanas gaitā, pamatojoties uz sniegtajiem pierādījumiem, ja vien Deltafina izpildīs visus nosacījumus, kas norādīti minētā paziņojuma 11. punktā. 2002. gada 14. martā notika Komisijas dienestu un Deltafina un Universal Corporation (
21
) pārstāvju sanāksme, lai apspriestu Deltafina sadarbības noteikumus ar Komisiju (turpmāk tekstā – “2002. gada 14. marta sanāksme”). Šajā sanāksmē viens no jautājumiem, kas tika apskatīti, attiecās uz Deltafina pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti. 2002. gada 19., 21., 25. un 26. martā Deltafina iesniedza Komisijai papildu informāciju. 2002. gada 22. martā notika telefonsaruna starp Deltafina pārstāvjiem un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni, kuras laikā tika pārrunāti vairāki jautājumi, kas attiecās uz Deltafina sadarbību ar Komisiju.
18.
2002. gada 2. aprīlīUniversal ārštata padomnieks informēja Standard Commercial Corp. un Dimon Inc.– kas ir mātessabiedrības divām Itālijas sabiedrībām, kuras bija iesaistītas jēltabakas sākotnējā pārstrādē, attiecīgi Transcatab SpA (turpmāk tekstā – “Transcatab”) un Dimon Italia Srl (turpmāk tekstā – “Dimon Italia”) – ārštata padomniekus, ka Deltafina ir iesniegusi Komisijai pieteikumu atbrīvot to no naudas soda, kas attiecas uz aizliegto vienošanos starp pārstrādātājiem Itālijas tabakas tirgū. 2002. gada 4. aprīļa rītā APTI telpās tika noturēta sanāksme (turpmāk tekstā – “APTI sanāksme”). Šajā sanāksmē Deltafina prezidents informēja klātesošos, ka Deltafina ir uzsākusi sadarbību ar Komisiju saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību. Tās pašas dienas pēcpusdienā, proti, 2002. gada 4. aprīlī, Dimon Italia un Transcatab, kuru prezidenti bija klāt APTI sanāksmē, arī iesniedza pieteikumus par labvēlīgāku attieksmi saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību.
19.
2004. gada 25. februārī Komisija iesniedza paziņojumu par iebildumiem. 2004. gada 22. jūnija mutiskajā uzklausīšanā, kurā piedalījās Deltafina, Dimon Italia pārstāvis vērsa Komisijas uzmanību uz diviem dokumentiem lietas materiālos, kuros bija izklāstīti kopsavilkumi Deltafina prezidenta paziņojumiem APTI sanāksmē. 2004. gada 21. decembrī Komisija pieņēma paziņojuma par iebildumiem papildinājumu, kurā tā informēja Deltafina un citus attiecīgos uzņēmumus par savu nodomu nepiešķirt Deltafina atbrīvojumu no naudas sodiem, jo tā nav ievērojusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
Apstrīdētais lēmums un naudas soda noteikšana
20.
Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu 2005. gada 20. oktobrī. Šī lēmuma 1. pantā ir teikts, ka Deltafina un Universal ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu laika posmos (
22
), kas norādīti ar dalību nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās jēltabakas nozarē Itālijā. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu Deltafina un Universal tika solidāri piespriests naudas sods EUR 30 000 000.
21.
Lai noteiktu naudas soda pamatsummu, tika ņemti vērā visi atbilstošie apstākļi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu. Tāpēc Komisija it īpaši izvērtēja i) pārkāpuma ilgumu, ii) konkurences normu pārkāpuma ļoti nopietno raksturu, iii) katra uzņēmuma tirgus daļu (Deltafina bija vislielākais uzpircējs attiecīgajā jēltabakas tirgū), iv) faktu, ka Deltafina piederēja daudznacionālai grupai, kas pārstāvēja lielākos tabakas tirgotājus pasaulē (naudas soda sākotnējai summai tika piemērots reizinātājkoeficients 1,5, lai radītu iebiedējošu efektu), un v) pārkāpuma ilgumu (šī summa vēlāk tika palielināta par 60 %).
22.
Turpinājumā Komisija kā Deltafina vainas mīkstinošu apstākli ņēma vērā tās efektīvo sadarbību procedūrā, kas neietilpa 2002. gada Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomā. Naudas soda pamatsumma tika samazināta divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Deltafina bija pirmais uzņēmums, kas prasīja piemērot 2002. gada Paziņojumu par sadarbību, un pirmais uzņēmums, kuram Komisija piešķīra nosacītu atbrīvojumu [no naudas soda]; otrkārt, Deltafina sniedza būtisku ieguldījumu Komisijas veiktajā izmeklēšanā jau no paša sākuma un turpināja to sniegt visas procedūras laikā, izņemot faktus, kas pamatoja galīgā atbrīvojuma atteikumu.
23.
Atbrīvojums no naudas sodiem tika atcelts, jo Komisija uzskatīja, ka Deltafina nav izpildījusi 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā paredzētos nosacījumus. Kaut arī Deltafina zināja, ka 2002. gada 18. un 20. aprīlī Komisija vēlējās veikt pārbaudes uz vietas, Deltafina prezidents pirms šo pārbaužu veikšanas brīvprātīgi informēja divus tās galvenos konkurentus par savu 2002. gada 4. aprīļa pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Deltafina rīcība pilnīgi noteikti varēja apdraudēt Komisijas pārbaužu rezultātus, un Deltafina zināja vai tai vismaz vajadzēja zināt, ka tas tā bija, it sevišķi tāpēc, ka Komisija to speciāli informēja par nākotnē plānotajām pārbaudēm un tai tika lūgts saglabāt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, lai neapdraudētu šo pārbaužu rezultātus. Šajā ziņā ne diskusijas 2002. gada 14. marta sanāksmē, ne arī Komisijas turpmākā rīcība nenorādīja, ka pēdējā minētā būtu atzinusi, ka Deltafina nenovēršami izpaustu tās konkurentiem pieteikumu piemērot 2002. gada Paziņojumu par sadarbību.
24.
Komisija atzina gan Deltafina praktiskās grūtības, lai saglabātu tās pieteikuma piešķirt atbrīvojumu konfidencialitāti, gan faktu, ka, ja Deltafina būtu bijis pienākums izpaust šo pieteikumu tās konkurentiem, tad būtu gandrīz neiespējami, ka pārbaudes būtu bijušas produktīvas. Tomēr APTI sanāksmē Deltafina tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu izpauda brīvprātīgi un spontāni. Fakts, ka Deltafina vispār neinformēja Komisiju par šo izpaušanu, norādīja uz to, ka tā negaidīja, ka Komisija apstiprinās tās rīcību. Turklāt arī Universal savlaicīgi neinformēja Komisiju par izpaušanu, ko veica tās ārštata padomnieks 2002. gada 2. aprīlī.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
25.
Pirmajā instancē Deltafina lūdza Vispārējo tiesu:
—
atcelt naudas sodu, kas tai uzlikts ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
—
pakārtoti, samazināt uzliktā naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.
Deltafina izvirzīja septiņus pamatus. Ar pirmajiem trim pamatiem, kas bija vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, Deltafina apgalvoja, ka Komisija ir pieļāvusi trīs acīmredzamas kļūdas, i) atceļot atbrīvojumu no naudas sodiem uz kļūdainu faktu pieņēmuma pamata, ii) uzskatot, ka Deltafina nav izpildījusi 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā paredzēto sadarbības pienākumu, un iii) uzskatot, ka tas, ka Deltafina izpauda pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, apdraudēja izmeklēšanu. Ar ceturto pamatu Deltafina atsaucās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības, labas pārvaldības un samērīguma principu pārkāpumu. Turpinājumā Deltafina izvirzīja trīs alternatīvus pamatus ar mērķi panākt naudas soda samazināšanu. Piektais pamats attiecās uz samērīguma principa pārkāpumu pārāk lielas naudas soda sākumsummas dēļ. Ar sesto pamatu tika apgalvots, ka ir pieļauta kļūda, ciktāl Komisija uzskatīja, ka Universal ir līdzatbildīga par Deltafina rīcību, un līdz ar to tai esot uzlikusi pārāk lielu naudas sodu. Septītais pamats bija par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu. Vēlāk Deltafina atsauca sesto pamatu.
27.
Tiesas sēdē Vispārējā tiesā Deltafina pirmo reizi vēlējās atsaukties uz to, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ciktāl tā samazināja gan Deltafina, gan Dimon Italia naudas sodus par 50 %. Vispārējā tiesa nosprieda, ka šis pamats ir nepieņemams saskaņā ar tās reglamenta 48. panta 2. punktu.
28.
Ar 2011. gada 9. septembra spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību pilnībā un piesprieda Deltafina atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Apelācija un tiesvedība Tiesā
29.
Apelācijas sūdzības pamatošanai Deltafina izvirza četrus pamatus, kurus var rezumēt šādi. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, neizskatot jautājumu par to, vai, ņemot vērā “spēles noteikumus” (
23
), kas tika noteikti 2002. gada 14. marta sanāksmē, Komisija varēja pamatoti secināt, ka Deltafina nav izpildījusi savu pienākumu sadarboties, izpaužot to, ka APTI sanāksmes laikā tā bija iesniegusi pieteikumu par atbrīvošanu no naudas soda. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa, definējot ex post Deltafina sadarbības pienākuma noteikumus, esot nostājusies lietas dalībnieku vietā un tādējādi pārkāpusi Deltafina tiesības uz aizstāvību.
30.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot veikusi faktu pareizu un atbilstošu konstatēšanu un neesot ņēmusi vērā pamatprincipus attiecībā uz pierādījumu sniegšanu, jo tā divu 2002. gada 14. marta sanāksmes dalībnieku liecības jautājumā par pamatnoteikumiem tiesas sēdē uzklausīja, kā tiek apgalvots, pēc neformālas un līdz ar to nepilnīgas procedūras, neņemot vērā pašas reglamentā paredzētās garantijas.
31.
Treškārt, Vispārējā tiesa neesot pieņēmusi nolēmumu saprātīgā termiņā. Tiesvedība Vispārējā tiesā esot bijusi pārmērīgi ilga, jo tā ilga 5 gadus un 8 mēnešus, un starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu pagāja vairāk nekā 43 mēneši.
32.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa prettiesiski esot atteikusies lemt tās neierobežotās kompetences ietvaros par argumentu, ko Deltafina tiesas sēdē izvirzīja pirmo reizi un saskaņā ar kuru Komisijas uzliktais naudas sods bija nesamērīgs un diskriminējošs, jo Komisija piemēroja Deltafina tādu pašu samazinājumu kā Dimon Italia, neraugoties uz būtisko atšķirību starp to attiecīgo ieguldījumu Komisijas izmeklēšanā, kuras rezultātā tika konstatēts pārkāpums.
33.
Tiesvedība Tiesā tika apturēta pēc 2012. gada 13. novembra tiesas sēdes, gaidot virspalātas nolēmumu lietās Gascogne Sack Deutschland/Komisija (
24
), Kendrion/Komisija (
25
) un Groupe Gascogne/Komisija (
26
). Šajās lietās Tiesa vēlreiz izvērtēja savu judikatūru saistībā ar apelācijas sūdzībā izvirzītajiem iebildumiem, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa nav pieņēmusi nolēmumu saprātīgā termiņā. Spriedumi šajā lietās tika taisīti 2013. gada 26. novembrī. Līdz ar to šie secinājumi tika atlikti, lai varētu ņemt vērā šos spriedumus.
Trešais pamats – saprātīga termiņa pārsniegšana
34.
Vispirms ir jāizskata Deltafina apelācijas sūdzības trešais pamats, jo tas pilnībā atšķiras no jautājumiem pēc būtības, kas ir izvirzīti pirmajā, otrajā un ceturtajā pamatā.
Argumentu kopsavilkums
35.
Deltafina apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 42. un 47. pantu, jo lietu neesot izskatījusi saprātīgā termiņā. Tāpēc Deltafina lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto lēmumu vai, pakārtoti, būtiski samazināt naudas soda summu.
36.
Salīdzinot ar tiesvedības ilgumu lietā Baustahlgewebe/Komisija (
27
), proti, sarežģītākā lietā, kurā Tiesa atzina, ka pieci gadi un seši mēneši bija pārmērīgi ilgs laiks (starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu pagāja 32 mēneši), ir skaidrs, ka tiesvedība Vispārējā tiesā šajā lietā bija pārmērīgi ilga. Šī tiesvedība ilga piecus gadus un astoņus mēnešus, un starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu pagāja 43 mēneši. Deltafina neietekmēja šīs tiesvedības ilgumu. Kaut arī ir taisnība, ka termiņš replikas raksta iesniegšanai tika pagarināts no 2006. gada 6. jūlija līdz 2006. gada 16. oktobrim, proti, pēc tam, kad Deltafina lūdza Vispārējai tiesai uzdot Komisijai iesniegt kādu dokumentu, Deltafina iesniedza savu replikas rakstu noteiktajā termiņā. Lietai attiecībā uz Deltafina ir būtiska nozīme divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tai uzliktais naudas sods ir ievērojams. Otrkārt, lieta attiecas uz principiālu jautājumu, proti, vai uzņēmums, kurš lūdzis piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem, var noslēgt vienošanos ar Komisiju par veidu, kādā izpildāms tā sadarbības pienākums saistībā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību.
37.
Komisija uzskata, ka Deltafina pamats nav pamatots. Pirmkārt, Komisija apstrīd Deltafina veikto tiesvedības ilguma aprēķinu. Tā uzskata, ka tiesvedība ilga piecus gadus, trīs mēnešus un astoņas dienas (mazāk nekā tiesvedība iepriekš minētajā lietā Baustahlgewebe/Komisija). Deltafina ar lūgumu pagarināt termiņu replikas raksta iesniegšanai pagarināja tiesvedību par četriem mēnešiem un divpadsmit dienām. Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu, vai lietas izskatīšana neilgst pārmērīgi ilgi, ir jāņem vērā konkrētās lietas īpašie apstākļi. Deltafina bija tādas sarežģītas aizliegtas vienošanās dalībniece, kuras rezultātā tika izdarīta virkne saistītu pārkāpumu un kurā iesaistītie uzņēmumi iesniedza prasības atcelt vienu un to pašu Komisijas lēmumu (
28
). Šīs lietas tika izskatītas trīs dažādās valodās (angļu, itāļu un spāņu). Turklāt lietā Deltafina bija sarežģīti faktu un juridiskie problēmjautājumi. Līdz ar to tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums nebūtu uzskatāms par pārmērīgu. Treškārt, pat ja Tiesa uzskatītu, ka tiesvedība Vispārējā tiesā ir bijusi pārāk ilga, šim apstāklim nebūtu jānoved pie apstrīdētā lēmuma atcelšanas.
Vērtējums
38.
Pirmkārt, saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas norādīto nespējai pieņemt nolēmumu saprātīgā termiņā kā procesuālam pārkāpumam, kas ir uzskatāms par pamattiesību pārkāpumu, ir jābūt par pamatu tam, ka attiecīgajam lietas dalībniekam tiek nodrošināts efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas viņam nodrošina kompensāciju (
29
).
39.
Otrkārt, gadījumā, kad nekas neliecina par to, ka pārāk ilgā tiesvedība Vispārējā tiesā ir ietekmējusi lietas iznākumu, fakts, ka spriedums nav taisīts saprātīgā termiņā, nevar novest pie pārsūdzētā sprieduma atcelšanas (
30
). Tas tā ir tāpēc, ka gadījumā, ja nolēmuma nepieņemšana saprātīgā termiņā nav ietekmējusi strīda iznākumu, ar apstrīdētā sprieduma atcelšanu netiktu kompensēts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpums, ko ir pieļāvusi Vispārējā tiesa (
31
).
40.
Treškārt, šajā lietā Deltafina nav pierādījusi Tiesai, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, varētu būt ietekmējis izskatāmā strīda iznākumu.
41.
Ceturtkārt, ņemot vērā nepieciešamību ievērot Savienības tiesību konkurences normas, Tiesa nevar atļaut apelācijas sūdzības iesniedzējam apšaubīt naudas soda pamatotību vai summu tikai tāpēc vien, ka lieta nav tikusi izskatīta saprātīgā termiņā, ja visi pamati, kas tika izvirzīti pret Vispārējās tiesas konstatējumiem jautājumā par šī naudas soda summu un rīcību, kas ar šo naudas sodu tiek sodīta, ir tikuši noraidīti (
32
). Zemāk 73.–101. punktā (pirmais apelācijas sūdzības pamats), 110.–121. punktā (otrais apelācijas pamats) un 126.–130. punktā (ceturtais apelācijas sūdzības pamats) minēto iemeslu dēļ es secinu, ka Deltafina pamati šajā apelācijas sūdzībā patiešām ir jānoraida.
42.
No minētā izriet, ka ar Deltafina trešo pamatu nevar tikt panākta pārsūdzētā sprieduma atcelšana.
43.
Ciktāl Deltafina lūdz samazināt naudas sodu, lai tiktu ņemtas vērā finansiālās sekas, kādas tai rodas no lietas pārmērīgi ilgas izskatīšanas Vispārējā tiesā, ir jāņem vērā, ka, pirmo reizi saskaroties ar līdzīgu situāciju lietā Baustahlgewebe/Komisija, Tiesa – procesuālās ekonomijas iemeslu dēļ un tāpēc lai nodrošinātu tūlītējus un efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus pret šādu procesuālu pārkāpumu – apmierināja šādu lūgumu un samazināja naudas sodu (
33
). Savukārt lietā Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija (
34
), nesenākā lietā, kurā Komisija bija konstatējusi dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, bet nebija uzlikusi naudas sodu, Tiesa atzina, ka gadījumā, ja Vispārējā tiesa neizskatītu lietu saprātīgā termiņā, varētu tikt celta prasība par zaudējumu atlīdzību.
44.
Deltafina nav precizējusi, vai tās iebildums ir balstīts uz lietu Baustahlgewebe/Komisija vai arī tā lūdz zaudējumu atlīdzību; tāpat tā nav norādījusi, vai un cik lielā mērā tai ir nodarīti finansiāli zaudējumi. Man šķiet, ka Deltafina apelācijas sūdzība ir netieši balstīta uz Tiesas pieeju lietā Baustahlgewebe/Komisija, nevis formulēta kā atsevišķs prasījums par zaudējumu vai nemateriāla kaitējuma atlīdzināšanu. Laikā starp mutvārdu procesa apturēšanu un atsākšanu Tiesa apstiprināja, ka prasība par zaudējumu atlīdzību, kas tiek celta pret Eiropas Savienību, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu, ir uzskatāma par efektīvu un vispārpiemērojamu tiesību aizsardzības līdzekli, lai apstiprinātu un sodītu šādu pārkāpumu (
35
). Līdz ar to Deltafina lūgums ir jānoraida tiktāl, ciktāl tas ir balstīts uz spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija. Ja Deltafina vēlas celt prasību par zaudējumu atlīdzību, tad tai tā ir jāceļ Vispārējā tiesā (
36
).
45.
Runājot par kritērijiem, kas ļauj novērtēt, vai Vispārējā tiesa ir izskatījusi lietu saprātīgā termiņā, šis jautājums ir jānovērtē, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus, tādus kā lietas sarežģītība un lietas dalībnieku rīcība (
37
). Atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs, un [lietas izskatīšanas] termiņa saprātīguma vērtējumam nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude attiecībā uz katru no kritērijiem, ja procedūras ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tādējādi ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību vai prasītāja laiku novilcinošu rīcību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu izskatīšanas ilgumu (
38
).
46.
Lai piemērotu šos principus šajā lietā, Deltafina2006. gada 19. janvārī cēla prasību atcelt tiesību aktu. 2006. gada 26. jūnijā tā lūdza Vispārējai tiesai uzdot Komisijai iesniegt iebildumu rakstam pievienotā dokumenta pilno versiju. Ar 2006. gada 22. novembra vēstuli Vispārējās tiesas kanceleja informēja Deltafina, ka tās lūgums ticis noraidīts. Saskaņā ar Deltafina apgalvoto rakstveida process beidzās 2007. gada 26. februārī. Tiesas sēde notika 2010. gada 29. septembrī, un spriedums tika pasludināts 2011. gada 9. septembrī.
47.
Kopējais tiesvedības ilgums pirmajā instancē bija apmēram pieci gadi un astoņi mēneši, un starp rakstveida procesa noslēgumu un tiesas sēdi bija pagājuši apmēram 43 mēneši. Tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums Deltafina gadījumā nevar tikt pamatots ne ar kādiem īpašiem apstākļiem. Laika posma starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu ilgums nevar tikt izskaidrots ne ar strīda sarežģītību, ne ar lietas dalībnieku rīcību vai procesuāliem jautājumiem, kas pēkšņi radušies. It īpaši Deltafina lūgumam attiecībā uz Komisijas rīcībā esošā dokumenta iesniegšanu nebija nekādas ietekmes uz laika posmu starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu, kad šķietami nekas nenotika. Tiesai nav tikusi iesniegta nekāda informācija, kas pamatotu vai attaisnotu šī posma ilgumu.
48.
Runājot konkrētāk par strīda sarežģītību, ir skaidrs, ka izvirzītie pamati, kaut arī tie prasīja detalizētu pārbaudi, neietvēra ārkārtējas grūtības. Kaut arī ir taisnība, ka vairāki apstrīdētā lēmuma adresāti prasīja Vispārējai tiesai to atcelt, šis apstāklis neliedza iepazīties ar lietas materiāliem un sagatavoties mutvārdu procesam trīs gados un septiņos mēnešos. Jāuzsver, ka šajā posmā Vispārējā tiesa neveica procesa organizatoriskos pasākumus, kas varētu apturēt vai aizkavēt tiesvedību.
49.
Šie fakti man liek secināt, ka ar tiesvedību Vispārējā tiesā ir ticis pārkāpts Hartas 47. pants un ka Vispārējā tiesa nav izskatījusi lietu saprātīgā termiņā. Tas ir uzskatāms par pietiekami nopietnu to tiesību normu pārkāpumu, ar kurām ir paredzēts piešķirt tiesības indivīdiem (
39
), un līdz ar to Deltafina, ja tā vēlas, var celt atsevišķu prasību par zaudējumu atlīdzību.
50.
Tomēr, tā kā Deltafina celtās prasības rezultātā nevar tikt atcelts pārsūdzētais spriedums, trešais Deltafina apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmais un otrais pamats – atbilstošo pārsūdzētā sprieduma daļu kopsavilkums
51.
Vispārējā tiesa sāka ar savas pieejas izklāstu pārsūdzētā sprieduma 102.–148. punktā. Iecietības programmas mērķis ir piešķirt labvēlīgāku režīmu uzņēmumiem, kas sadarbojas ar Komisiju, tai izmeklējot slepenas aizliegtas vienošanās. Tādējādi programmas mērķis ir izmeklēt, apkarot un novērt praksi, kas veido visnopietnākos konkurences tiesību pārkāpumus. Iecietības programma ir balstīta uz vienošanos starp Komisiju un uzņēmumiem, kuri nolemj ar to sadarboties. Saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību Komisija var gan piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem pirmajam uzņēmumam, kas sadarbojas izmeklēšanā, gan samazināt naudas sodus uzņēmumiem, kas sadarbojas vēlāk. Šajā ziņā iecietības programmas loģikai ir raksturīgi, ka tikai viens no aizliegtās vienošanās dalībniekiem var saņemt atbrīvojumu no naudas sodiem, jo vēlamais efekts ir radīt nenoteiktību aizliegtās vienošanās iekšienē, mudinot par to paziņot Komisijai. Aizliegtās vienošanās dalībnieki zina, ka tikai viens no tiem var saņemt atbrīvojumu no naudas soda, paziņojot par citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem un tādējādi nostādot tos situācijā, kurā tiem pastāv risks tikt sodītiem (
40
).
52.
No 2002. gada Paziņojuma par sadarbību izriet, ka procedūrai atbrīvojuma no nauda soda piešķiršanai uzņēmumam ir trīs atsevišķas stadijas: i) uzņēmums, kurš vēlas atbrīvojumu, sazinās ar Komisiju un sniedz pierādījumus par iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē konkurenci Eiropas Savienībā, ii) pēc tam Komisija novērtē šos pierādījumus, ņemot vērā atkarībā no nepieciešamības 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā izklāstītos nosacījumus, un, ja šis uzņēmums ir pirmais ziņotājs, kas izpilda nosacījumus, tad Komisija rakstveidā tam var piešķirt nosacītu atbrīvojumu no naudas sodiem, iii) administratīvās procedūras beigās, kad tiek pieņemts galīgais lēmums, Komisija lemj, vai piešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas sodiem. Tas var tikt piešķirts vienīgi tad, ja attiecīgais uzņēmums visas administratīvās procedūras laikā un līdz galīgā lēmuma pieņemšanai ir izpildījis 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) līdz c) apakšpunktā izklāstītos nosacījumus (
41
).
53.
Runājot par 2002. gada Paziņojumā par sadarbību paredzēto sadarbības pienākumu apjomu, Vispārējā tiesa norādīja, ka no paša 11. punkta a) apakšpunkta formulējuma un it īpaši no apstākļa, ka prasītajai sadarbībai ir jābūt “pilnīgai, pastāvīgai un ātrai”, izriet, ka runa ir par ļoti vispārīgu pienākumu, kura apjoms nav konkrēti definēts un kura precīza piemērošanas joma var tikt saprasta vienīgi iecietības programmas kontekstā. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka vārds “pilnīga” nozīmē, ka šai sadarbībai ir jābūt totālai, absolūtai un neierobežotai, lai ar jebkādu galīgo lēmumu varētu tikt piešķirts atbrīvojums. Kvalifikācijas “pastāvīga” un “ātra” nozīmē, ka uzņēmuma sadarbībai ir jāizpilda divi nosacījumi: i) tai ir jāilgst administratīvās procedūras garumā un ii) tai ir jābūt tūlītējai (
42
).
54.
Vispārējā tiesa paskaidroja, ka saistībā ar iecietības režīmu “sadarbībai” ir jābūt patiesai un pilnīgai. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru naudas soda samazināšana, pamatojoties uz 2002. gada Paziņojumu par sadarbību, var tikt pamatota vienīgi gadījumā, ja sniegtā informācija un, vispārīgāk runājot, attiecīgā uzņēmuma rīcība var tikt uzskatīta par tādu, kas demonstrē patiesu sadarbību (
43
). Vispārējā tiesa norādīja, ka šis apsvērums a fortiori attiecas uz sadarbību, kas nepieciešama atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanas pamatojumam, jo atbrīvojums ir vēl labvēlīgāka attieksme nekā vienkāršs naudas soda samazinājums (
44
).
55.
Vispārējā tiesa turpinājumā norādīja, ka gadījumā, ja uzņēmums ir iesniedzis Komisijai nepilnīgu vai neprecīzu faktu izklāstu, tad tā rīcība nevar tikt uzskatīts par tādu, kas atspoguļo patiesas sadarbības raksturu šīs judikatūras izpratnē (
45
). Tādējādi uzņēmums, kurš vēlas saņemt atbrīvojumu no naudas sodiem, nevar neinformēt Komisiju par atbilstošajiem faktiem, par kuriem tam ir bijis zināms un kuri varēja ietekmēt, pat potenciāli, administratīvā procesa norisi un Komisijas izmeklēšanas efektivitāti. Tas, vai [uzņēmuma] rīcība bija tāda, kas atspoguļo patiesas sadarbības raksturu, var tikt novērtēts, vienīgi atsaucoties uz apstākļiem, kādi pastāvēja rīcības laikā. Tādējādi uz iespējamo konstatējumu par to, ka rīcība, kuras rezultātā ticis pārkāpts sadarbības pienākums, nav negatīvi ietekmējusi Komisijas izmeklēšanu, lai pamatotu šo rīcību, nevar tikt veikta atsauce ex post (
46
).
56.
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa konstatēja šādus faktus.
57.
Pirmkārt, Deltafina neinformēja Komisiju par apstākļiem, kas attiecas uz izmeklēšanu, proti, ka tās prezidents APTI sanāksmē 2002. gada 4. aprīlī paziņoja, ka Deltafina ir iesniegusi pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, un ka 2002. gada 2. aprīlīUniversal padomnieks izdarīja līdzīgu paziņojumu noteiktu tās konkurentu mātesuzņēmumiem. Otrkārt, Komisija par šiem apstākļiem – kuri attiecās uz tās veikto izmeklēšanu – nebija informēta vairāk nekā divus gadus. Treškārt, no apstrīdētā lēmuma un lietas materiāliem tāpat izriet, ka informācijas apmaiņas starp Deltafina un Komisijas dienestiem laikā iecietības programmas kontekstā un it īpaši 2002. gada 14. marta sanāksmē lietas dalībnieki atklāti apsprieda jautājumu par to, vai noklusēt, ka Deltafina ir iesniegusi pieteikumu piešķirt atbrīvojumu no naudas soda, lai neradītu aizdomas konkurentiem un neapdraudētu pārbaužu efektivitāti. It īpaši bija skaidrs, ka Komisija speciāli prasīja Deltafina saglabāt konfidenciālu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, jo pirmā minētā vēlējās veikt šādas pārbaudes. Līdz ar to Deltafina zināja, ka Komisija jebkādu pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušanu uzskata par apstākli, kas var, vismaz potenciāli, ietekmēt veiksmīgu izmeklēšanas norisi. Ceturtkārt, Deltafina nevar noliegt, ka tā zināja, ka pieteikuma piešķirt atbrīvojumu konfidencialitātes saglabāšana tiek uzskatīta par būtisku apstākli, lai izmeklēšana būtu veiksmīga (
47
).
58.
Vispārējā tiesa atzina, ka šādos apstākļos rīcība, kas būtu patiesas sadarbības pierādījums, prasītu, lai Deltafina nekavējoties informētu Komisiju par to, ka tā ir izpaudusi savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu no naudas soda (
48
).
59.
Vispārējā tiesa noraidīja Deltafina argumentu, saskaņā ar kuru Komisija esot zinājusi, ka 2002. gada 4. aprīļaAPTI sanāksmē tā informēs citus aizliegtās vienošanās dalībniekus par pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Vispārējā tiesa konstatēja, ka, tā kā Komisija nezināja, ka Deltafina gatavojas brīvprātīgi izpaust šādu informāciju, tā arī nevarēja tam iepriekš dot savu piekrišanu vai atļauju (
49
).
60.
Turpinājumā Vispārējā tiesa izvērtēja konkrētus argumentus, kurus bija izvirzījusi Deltafina, lai apgalvotu, ka ar apstrīdēto lēmumu tikusi pieļauta kļūda, it īpaši attiecībā uz apgalvoto vienošanos par “spēles noteikumiem”. Vispārējā tiesa noraidīja Deltafina argumentu, saskaņā ar kuru gan no apstrīdētā lēmuma, gan lietas materiāliem izrietot, ka Deltafina tieši un atklāti ir informējusi Komisiju pirms APTI sanāksmes par savu nolūku pie šīs izdevības brīvprātīgi izpaust pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Tādējādi ne 2002. gada 14. marta sanāksmes protokolā, ko sagatavojuši Komisijas dienesti, ne arī piezīmēs, ko izdarījis kāds no Universal pārstāvjiem šajā sanāksmē, nav norādes uz to, ka Deltafina būtu īpaši brīdinājusi Komisiju par šādu izpaušanu. Piezīmes, ko izdarījis Universal pārstāvis, liecina, ka Deltafina ir aprobežojusies ar to, ka tā uzsvēra vien grūtības saistībā ar pieteikuma piešķirt atbrīvojumu konfidencialitātes nodrošināšanu, jo, ja tās rīcība gaidāmajā APTI sanāksmē atšķirtos no tās rīcības iepriekšējās sanāksmēs, tad tās konkurentiem, iespējams, būtu aizdomas, ka tā ir iesniegusi pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Vispārējā tiesa norādīja, ka, atbildot uz tās uzdoto jautājumu tiesas sēdē, Deltafina pati būtībā atzina, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē kopā ar Komisijas dienestiem tā skaidri neinformēja pēdējo minēto par savu ieceri 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē brīvprātīgi izpaust pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Tāpat arī neviens dokuments lietas materiālos nenorāda, ka Deltafina pie citas iespējas būtu skaidri brīdinājusi Komisiju jau iepriekš par šādu brīvprātīgu izpaušanu (
50
).
61.
It īpaši Vispārējā tiesa izvērtēja atsevišķās piezīmes lietas materiālos, ko bija izdarījuši Deltafina pārstāvji un Komisijas dienesti, rezumējot 2002. gada 22. marta telefona sarunu (starp Jacchia k‑gu attiecībā uz Deltafina un Van Erps k‑gu attiecībā uz Komisijas dienestiem). Vispārējā tiesa nepiekrita Deltafina argumentam, saskaņā ar kuru šīs telefona sarunas laikā Deltafina informēja Komisiju, ka tā gatavojas izpaust tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu (
51
).
62.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa izvērtēja Deltafina argumentu, saskaņā ar kuru 2002. gada 14. marta sanāksmē tā bija vienojusies ar Komisiju par noteiktiem “pamatnoteikumiem”. Saskaņā ar Deltafina pausto apgalvotās vienošanās galvenās sastāvdaļas bija, ka Komisija piekrita, ka Deltafina īstenotā izpaušana ir nenovēršama un ka apmaiņā pret to Deltafina uzņemas smagāku nastu, apņemoties sniegt vairāk pierādījumu cik ātri vien iespējams. Deltafina apgalvoja, ka līdz ar to tā ir izpildījusi savu sadarbības pienākumu, ciktāl tā ir iesniegusi papildu informāciju, ko prasīja Komisija. Vispārējā tiesa uzsvēra, ka, pat ja Deltafina būtu taisnība, ar to nevarētu tikt apšaubīts secinājums, ka Deltafina nav izpildījusi tās pienākumu sadarboties, vēlāk neinformējot Komisiju par pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušanu. Tāpēc Komisija bija tiesīga ar savu galīgo lēmumu nepiešķirt Deltafina atbrīvojumu.
63.
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pat ja Komisija 2002. gada 14. marta sanāksmē būtu atzinusi, ka Deltafina nav iespējams saglabāt konfidenciālu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu (šis jautājums bija strīdīgs), tas neietekmētu secinājumu, ka rīcības, kas demonstrē patiesas sadarbības raksturu, ietvaros Deltafina bija pienākums ātri informēt Komisiju par to, ka ir notikusi pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušana. Tāda pati argumentācija būtu piemērojama gadījumā, ja Deltafina patiešām būtu pienākums izpaust savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, pamatojoties uz kādu no iemesliem, kurus tā izvirzīja administratīvajā procedūrā, it īpaši gadījumā, kad Deltafina bija, kā tā apgalvoja, tik “steidzamā” situācijā, ka, ņemot vērā tās leģitīmo vēlmi izpildīt tās 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta b) apakšpunktā paredzēto pienākumu izbeigt pārkāpumu, tai nebija citas izvēles kā vien izpaust citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Tā kā Deltafina bija iesniegusi pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, tai katrā ziņā bija pienākums sadarboties. Šis pienākums prasīja, lai tā laikus informētu Komisiju par tās veiktajām informācijas izpaušanām. Līdzīgi, pat pieņemot, ka apstāklis, uz kuru Deltafina atsaukusies – proti, ka tā izdarīja “otro labāko izvēli”, par kuru tā it kā bija vienojusies ar Komisiju, lai censtos mazināt “nenovēršamās” izpaušanas negatīvo ietekmi, sniedzot Komisijai prasīto informāciju –, tiktu konstatēts, arī šis apstāklis neatbrīvotu Deltafina no tās pienākuma laikus informēt Komisiju par to, ka Deltafina ir izpaudusi savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu (
52
).
Pirmais pamats – kļūda vērtējumā attiecībā uz pienākumu sadarboties un tiesību uz aizstāvību pārkāpums
Argumentu kopsavilkums
64.
Deltafina apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, nelemjot par tās galveno pamatu, saskaņā ar kuru no vienošanās par pamatnoteikumiem, kas tika panākta 2002. gada 14. marta sanāksmē, izrietēja, ka tā ir atbrīvota no pienākuma paturēt savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu konfidenciālu attiecībā uz citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Līdz ar to Deltafina neesot pārkāpusi savu pienākumu nodrošināt konfidencialitāti, kad tā izpauda šo faktu APTI sanāksmē. Taču Vispārējā tiesa lietas dalībnieku izvirzītos pamatus esot aizstājusi ar saviem pamatiem, ieviešot jaunu elementu – Deltafina esot pārkāpusi tās pienākumu sadarboties, neinformējot Komisiju, ka tā ir izpaudusi citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot pārsniegusi savu kompetenci, kura ir ierobežota ar apstrīdētā lēmuma tiesiskuma izvērtēšanu. Vispārējā tiesa pamatnoteikumus, par kuriem vienojās paši lietas dalībnieki 2002. gada 14. marta sanāksmē, neesot drīkstējusi aizstāt ar savu ieskatu par to, kas Deltafina būtu bijis jādara, lai tā izpildītu savu pienākumu sadarboties. Turklāt tā esot bijusi vienošanās ar līgumisku raksturu. Pārsūdzētais spriedums esot nenovēršami nekonsekvents.
65.
Tāpat Deltafina apgalvo, ka pamatnoteikumu saturs izriet no noteikumiem, par kuriem tā ir vienojusies ar Komisiju. Deltafina nostāju, saskaņā ar kuru tā 2002. gada 14. marta sanāksmē tikusi atbrīvota no pienākuma saglabāt konfidencialitāti, apstiprina pierādījumi ar tādu pašu datumu, tostarp šīs sanāksmes protokols. Šie pierādījumi liecina par to, ka apmaiņā pret piekrišanu atbrīvot Deltafina no tās pienākuma, Komisija tai noteica grūtākus pienākumus saistībā ar informācijas sniegšanu, kas nepieciešama, lai izmeklētu aizliegto vienošanos. Ja Vispārējā tiesa būtu izvērtējusi protokolu, tā būtu konstatējusi, ka Komisija piekrita, ka tas ir nenovēršami, ka Deltafina būtu pienākums izpaust tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Šis protokols neparādot, ka Deltafina būtu ticis prasīts informēt Komisiju par to, ja tā nolems izpaust pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Pēc tam Komisija nekad neesot iztaujājusi Deltafina pārstāvjus par šo jautājumu. Patiesībā Komisija patiešām nešķita ieinteresēta šajā jautājumā. Komisija pārmeta Deltafina, ka tā ir pēc savas iniciatīvas un pēkšņi izpaudusi savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Taču nekas 2002. gada 14. marta sanāksmes protokolā nenorādot uz to, ka ikviena izpaušana nedrīkst būt patvaļīga un ka tai ir jābūt nenovēršamai, jo trešā persona ir lūgusi sniegt informāciju.
66.
Deltafina apgalvo, ka tās pienākums sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību nebija tāds pats, kādu apskatīja Tiesa iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Dansk Rørindustri (
53
). Minētajā lietā uzņēmumiem, kas prasīja labvēlīgāku attieksmi, bija pienākums sniegt Komisijai pilnīgu un precīzu informāciju par konkurences normu pārkāpumu. Šādos apstākļos attiecīgais uzņēmums nevarēja tikt atbrīvots no pienākuma sadarboties saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību. Turpretim Deltafina bija pienākums saglabāt konfidencialitāti, no kura tā varēja tikt atbrīvota. Šādu nostāju apstiprina 2006. gada Paziņojuma par sadarbību 12. punkta a) apakšpunkts. Katrā ziņā Deltafina piebilst, ka iespējamās šaubas attiecībā uz vienošanās, kas par pamatnoteikumiem un sadarbības noteikumiem tika noslēgta starp to un Komisiju, saturu esot jāinterpretē tai par labu.
67.
Komisija apgalvo, ka Deltafina apelācijas sūdzības pirmais pamats ir nepamatots. Tā neesot piekritusi atbrīvot Deltafina no pienākuma paturēt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Vispārējā tiesa esot rūpīgi izvērtējusi Deltafina argumentus attiecībā uz apgalvoto vienošanos ar Komisiju par tās pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušanu un, pamatojoties uz šiem faktiem, secinājusi, ka šāda vienošanās neeksistē. Līdz ar to Vispārējā tiesa neesot pārkāpusi Deltafina tiesības uz aizstāvību, kā arī neesot pārsniegusi savu kompetenci, nolemjot, ka Deltafina nav izpildījusi savu pienākumu sadarboties.
68.
Komisija apstrīd Deltafina apgalvojumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz jaunu pamatu, kas nebija ietverts apstrīdētajā lēmumā. Fakts, ka Deltafina nav informējusi Komisiju par savu izpaušanu (apgalvotais jaunais pamats), esot minēts lēmuma preambulas apsvērumos (
54
). Taisnība, ka Vispārējā tiesa vairāk uzsvēra šo neinformēšanu nekā Komisija. Tomēr Komisija, tāpat kā Vispārējā tiesa, uzskata, ka Deltafina tādējādi ir pārkāpusi 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu. No fakta, ka Deltafina neinformēja par izpaušanu, izrietot, ka tā turpināja rīkoties kā aizliegtās vienošanās dalībniece un nevarēja pierādīt patiesu un lojālu sadarbību. Regulas Nr. 1/2003 31. pantā ir paredzēts, ka Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence attiecībā uz naudas sodu noteikšanu. Ņemot vērā šo normu, nav iespējams secināt, ka Vispārējā tiesa būtu pārsniegusi savu kompetenci, novērtējot, vai Deltafina bija izpildījusi savu pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību.
69.
Komisija uzsver, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi Deltafina argumentu, saskaņā ar kuru pēdējai minētajai attiecībā pret citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija iespējams paturēt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, un uzskatījusi, ka Deltafina to izpauda brīvprātīgi. Deltafina apgalvojums, saskaņā ar kuru Komisija neesot skaidri norādījusi, ka jebkāda Deltafina pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušana citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem nevar tikt veikta brīvprātīgi, esot vārdu spēle, un Deltafina arguments neesot pamatots.
70.
Iecietības programmas noteikumi ir balstīti uz Līgumu, sekundārajiem tiesību aktiem un Komisijas paziņojumiem. Nav iespējams iedomāties, ka Komisijas ierēdnis, kas ir atbildīgs par konkrēto lietu, varētu noteikt dažādus “spēles noteikumus”. Ierēdņu loma ir paskaidrot šo noteikumu saturu, bet, šādi rīkojoties, viņi var izteikt savas domas par to, kā šie noteikumi varētu tikt piemēroti ikvienā citā lietā. Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti esot atzinusi, ka tai ir jāizvērtē 2002. gada Paziņojums par sadarbību, lai identificētu noteikumus, kas bija piemērojami attiecībā uz Deltafina. Komisija uzsver, ka tā neesot varējusi atļaut Deltafina izpaust citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu saskaņā ar 2006. gada Paziņojuma par sadarbību 12. punktu. Paziņojums par sadarbību nebija piemērojams ratione temporis. Katrā ziņā apelācijas sūdzība esot nepieņemama tiktāl, ciktāl ar to tiek lūgts vēlreiz izvērtēt faktus.
71.
Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka gadījumā, ja Tiesa uzskatīs, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir pieņemams un pamatots, tai būtu jāizdara šādi secinājumi: i) Deltafina nav izpildījusi tās pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu, ii) tas, ka Deltafina izpauda citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, varēja apdraudēt Komisijas veikto pārbaužu efektivitāti, iii) iecietības programmai ir raksturīgs risks, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki turēs aizdomās citus dalībniekus, iv) Deltafina bija iespējams paturēt tās pieteikumu konfidenciālu, taču tā vietā Deltafina brīvprātīgi izvēlējās to izpaust, kas pierāda, ka tā turpināja īstenot pret konkurenci vērstu rīcību.
Vērtējums
72.
Deltafina apelācijas sūdzības pirmais pamats, to rezumējot, ir sadalāms trīs daļās: i) Vispārējā tiesa nav izskatījusi galveno pamatu, saskaņā ar kuru Komisija bija atbrīvojusi Deltafina no pienākuma paturēt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu atbilstoši pamatnoteikumiem, par kuriem tās bija vienojušās 2002. gada 14. marta sanāksmē, ii) Vispārējā tiesa, nolemjot, ka Deltafina bija jāinformē Komisija, pirms tā nolēma izpaust savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ir aizstājusi ar savu pamatojumu un iii) tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību.
73.
Vai Vispārējā tiesa ir izvērtējusi Deltafina galveno pamatu?
74.
Pirmajā instancē Deltafina apgalvoja, ka ar apstrīdēto lēmumu tikušas pieļautas trīs acīmredzamas kļūdas, ciktāl ar to tai netika piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem: pirmkārt, kļūda faktos, kas balstīta uz nepareizu pieņēmumu, ka Itālijas jēltabakas pārstrādātāji nezināja par Komisijas izmeklēšanu; otrkārt, kļūda vērtējumā, ciktāl Komisija uzskatīja, ka Deltafina nav izpildījusi pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu, un, treškārt, vēl viena kļūda vērtējumā, ciktāl Komisija uzskatīja, ka tas, ka Deltafina izpauda savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, apdraud izmeklēšanu.
75.
Pamats, ko Deltafina norāda kā savu galveno pamatu, patiesībā ir otrais pirmajā instancē izvirzītais pamats (saistībā ar uzņēmuma pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu), un Deltafina apstrīd, kā Vispārējā tiesa izvērtējusi šo pamatu. Es pārbaudīju Deltafina prasību atcelt tiesību aktu. Ir skaidrs, ka tā pirmajā instancē apgalvoja, ka Komisija 2002. gada 14. marta sanāksmē esot atzinusi, ka Deltafina tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu nebūtu iespējams noslēpt no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Deltafina apgalvoja, ka Komisija tāpēc bija uzsvērusi, ka apmaiņā pret atļauju izpaust šo informāciju tā pastiprinās Deltafina pienākumu sniegt Komisijai papildu informāciju, kas nepieciešama izmeklēšanas īstenošanai (tā sauktos “pamatnoteikumus” vai “spēles noteikumus”).
76.
Šķiet, ka Vispārējā tiesa pareizi ir interpretējusi Deltafina pamatu kā tādu, kas attiecas uz pienākumu sadarboties, kā tas ir izklāstīts 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 90.–93. punktā rūpīgi ir izklāstījusi Deltafina argumentus, it īpaši attiecībā uz 2002. gada 14. marta sanāksmi. Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Deltafina nav pierādījusi, ka tā iepriekš būtu informējusi Komisiju par savu vēlmi APTI sanāksmē brīvprātīgi izpaust savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu (
55
). Tāpat Vispārējā tiesa īpaši ir ņēmusi vērā arī apgalvoto vienošanos 2002. gada 14. marta sanāksmē par pamatnoteikumiem (
56
).
77.
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka Vispārējā tiesa nav norādījusi, vai šāda vienošanās tika (vai netika) noslēgta. Tieši pretēji, tā ir atzinusi, ka, pat ja Komisija un Deltafina bija vienojušās par pamatnoteikumiem, kā to apgalvo Deltafina, fakts, ka Deltafina neinformēja Komisiju jau iepriekš par tās nolūku izpaust tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, ir uzskatāms par pienākuma sadarboties neizpildi atbilstoši 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktam. Tāpat Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka nebija neviena tāda apstākļa, kas varētu atbrīvot Deltafina no tās pienākuma pēc tam nekavējoties informēt Komisiju par izdarīto izpaušanu.
78.
Būtībā jautājums ir par to, vai pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir pietiekams, jo Vispārējā tiesa konkrēti nav atbildējusi uz Deltafina argumentu par to, ka saskaņā ar apgalvotajiem pamatnoteikumiem tā tika atbrīvota no pienākuma paturēt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu apmaiņā pret papildu pienākuma sniegt Komisijai informāciju uzņemšanos (pienākums, kuru, kā tā apgalvo, tā izpildīja).
79.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumam ir jāļauj skaidri un nepārprotami konstatēt Vispārējās tiesas apsvērumus, lai ieinteresētās personas varētu izprast argumentus, uz kuriem balstīts Vispārējās tiesas nolēmums, un lai Tiesa varētu veikt savas kontroles funkcijas (
57
). Pienākums norādīt pamatojumu tomēr neliek Vispārējai tiesai sniegt izsmeļošu un sīki izstrādātu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu. Līdz ar to pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai iegūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (
58
).
80.
Noraidot Deltafina argumentu, saskaņā ar kuru Komisija zināja, ka Delftafina APTI sanāksmē izpaudīs pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija nezināja, ka Deltafina izdarīs šādu brīvprātīgu izpaušanu un ka tai nebija iespējas tam piekrist vai dot iepriekšēju atļauju (
59
).
81.
Argumenti, ar kuriem Deltafina apšauba Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, apstrīdot tās secinājumus attiecībā uz 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā izdarītajām piezīmēm un detaļām par vēlākajiem kontaktiem starp Deltafina pārstāvjiem un Komisijas ierēdņiem, kas ir atbildīgi par attiecīgo lietu, nav pieņemami. Deltafina patiesībā vēlas, lai tiktu vēlreiz izvērtēti konstatētie fakti, [taču] Tiesai apelācijas instancē nav kompetences veikt šādu pārbaudi (
60
).
82.
Vai Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi, ka Deltafina nav izpildījusi savu pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību?
83.
Kā paskaidroja Vispārējā tiesa, ir jāizpilda trīs kumulatīvi nosacījumi, lai varētu piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem (
61
). Jautājums šajā gadījumā ir par Vispārējās tiesas vērtējumu tam, vai Deltafina sadarbojās pilnībā, pastāvīgi un ātri visā administratīvā procesa laikā.
84.
Es uzskatu, ka Vispārējā tiesa sava sprieduma 124.–132. punktā pareizi ir raksturojusi uzņēmuma pienākuma sadarboties apjomu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru naudas soda samazinājums, pamatojoties uz 2002. gada Paziņojumu par sadarbību, var būt pamatots tikai gadījumā, ja sniegtā informācija un – plašākā nozīmē – attiecīgā uzņēmuma rīcība šajā sakarā var tikt uzskatīta par patiesas sadarbības pierādījumu (
62
). Tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība liecina par šādu sadarbību, var tikt piešķirts samazinājums, pamatojoties uz minēto paziņojumu (
63
). Es nepiekrītu Deltafina argumentam, saskaņā ar kuru šis kritērijs šajā gadījumā nav piemērojams, jo Deltafina situācija (pienākums paturēt konfidenciālu savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu) esot atšķīrusies no tāda uzņēmuma situācijas, kas prasa atbrīvojuma piešķiršanu apmaiņā pret pilnīgas un precīzas informācijas par faktiem sniegšanu.
85.
Manuprāt, pienākums sadarboties saskaņā ar paziņojumu par sadarbību ir piemērojams arī attiecībā uz tāda uzņēmuma rīcību, kuram ir pienākums saglabāt konfidencialitāti. Lai varētu saņemt atbrīvojumu no naudas soda, šim uzņēmumam ir jābūt gatavam būt Komisijas rīcībā, lai pierādītu patiesu sadarbību. Tāpēc tam ir jāinformē Komisija par jebkuriem atbilstošiem faktiem, kas ir tā rīcībā un kas var ietekmēt administratīvās procedūras gaitu un Komisijas izmeklēšanu. Vienošanās starp Komisiju un attiecīgo uzņēmumu saistībā ar paziņojumu par sadarbību nav līgums; tā nav arī saistoša. Uzņēmuma sadarbība ir brīvprātīga, bet tai ir jābūt neierobežotai un pilnīgai, lai saņemtu atbrīvojumu.
86.
Vai, novērtējot šī pienākuma apjomu, Vispārējai tiesai būtu bijis jānoskaidro, vai Komisija bija piekritusi, ka Deltafina vairs nav pienākuma saglabāt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu?
87.
Manuprāt, tas nebija obligāti.
88.
Vispārējai tiesai, kad tā novērtēja pienākuma sadarboties apjomu, bija vairākas iespējas. Tā varēja secināt (kā to apgalvo Komisija), ka nepastāvēja nekāda vienošanās, kas atbrīvotu Deltafina no pienākuma saglabāt tās pieteikuma piešķirt atbrīvojumu konfidencialitāti. Šādā gadījumā būtu skaidrs, ka uzņēmums nav izpildījis savu pienākumu sadarboties. Skaidrības labad piebildīšu, ka uzņēmumam Deltafina situācijā, lai konstatētu šādas vienošanās esamību, būtu jāpierāda, ka Komisijā atbilstošā līmenī ir pieņemts lēmums.
89.
Atcerēsimies, ka Deltafina varēja tikt uzlikts naudas sods par konkurences normu nopietnu pārkāpumu un saskaņā ar personiskās atbildības principu tai bija pienākums atbildēt par šo pārkāpumu (
64
). Neraugoties uz to, 2002. gada Paziņojumā par sadarbību izklāstīto iemeslu dēļ (
65
) Komisija varēja piešķirt atbrīvojumu no šī naudas soda. Šajā ziņā Komisija ar 2002. gada 6. marta vēstuli, ko bija parakstījis Komisijas ierēdnis, kurš attiecīgajā brīdī bija atbildīgs par konkurences lietām, apstiprināja Deltafina nosacītu atbrīvojumu. Ņemot vērā šos apstākļus, paziņojumi, ko sanāksmes laikā izdarīja ierēdnis, vai vēlākā saziņa nevarēja tikt uzskatīti par formālu pierādījumu tam, ka Komisija piekrita grozīt vienošanās pamatnoteikumus, lai konstatētu uzņēmuma sadarbību iecietības režīma kontekstā. Lai konstatētu, ka Komisija ir piekritusi grozīt vienošanās noteikumus 2002. gada Paziņojuma par sadarbību nolūkā, attiecīgajam uzņēmumam bija jāsaņem attiecīgā līmenī izsniegts oficiāls apstiprinājums no Komisijas – es [šajā gadījumā] ieteiktu vērsties pie tās pašas personas, kas apstiprināja nosacīto atbrīvošanu (vai pie tās aizstājēja). Tas, manuprāt, izriet no nozīmīguma, kāds tiek piešķirts lēmumiem, kas tiek pieņemti saistībā ar iecietības režīmu, un no nepieciešamības nodrošināt, ka uz šādiem lēmumiem var paļauties un ka tie nodrošina pieteikumu iesniedzējiem nepieciešamo drošību, lai garantētu konsekventu iecietības režīma piemērošanu. Tā tas nebūtu gadījumā, ja jebkurš Komisijas ierēdnis varētu grozīt nosacījumus, saskaņā ar kādiem tiek piešķirts atbrīvojums, nesaņemot apstiprinājumu tam, ka Komisijas hierarhijas augstākās pakāpes pārstāvji ir devuši piekrišanu.
90.
Deltafina atsaucas uz 2006. gada Paziņojuma par sadarbību 12. punkta a) apakšpunkta piekto ievilkumu, saskaņā ar kuru uzņēmums patiesi, pilnībā, nepārtraukti un nekavējoties sadarbojas visā Komisijas administratīvās procedūras gaitā, sākot no pieteikuma iesniegšanas brīža, tostarp nedara zināmu pieteikuma faktu vai kādas tā daļas saturu, pirms Komisija nav izsniegusi iebildumu paziņojumu šajā lietā, ja vien nav panākta cita vienošanās. Tomēr 2006. gada Paziņojums par sadarbību nebija piemērojams ratione temporis, un es atturēšos no tālākas izpētes par tā formulējuma interpretāciju.
91.
Pat ja Vispārējā tiesa būtu secinājusi, kā to apgalvo Deltafina, ka pastāvēja vienošanās, kas tai ļāva izpaust savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, tas nenozīmē, ka Vispārējai tiesai būtu bijis pienākums secināt, ka ir ticis izpildīts pienākums sadarboties saistībā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību. No pienākuma sadarboties vispārīgajiem kritērijiem izriet, ka Vispārējai tiesai ir tiesības savā vērtējumā identificēt citus šī pienākuma elementus un pieņemt lēmumu par to, vai pieteikuma par atbrīvojumu iesniedzējs ir izpildījis šos elementus.
92.
Šajā lietā Vispārējā tiesa ir izvirzījusi hipotēzi, kas ļauj Deltafina izteikt šaubas, pieņemot, ka bija panākta vienošanās par pamatnoteikumiem, kā to apgalvo Deltafina (
66
). Neraugoties uz to, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Deltafina nav izpildījusi savu pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu, jo tā izpauda citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem savu pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, par to iepriekš neinformējot Komisijas dienestus. Tādējādi Vispārējā tiesa ir identificējusi tādu pienākuma sadarboties elementu, kuru, pēc tās domām, Deltafina nav izpildījusi.
93.
Taisnība, ka pārsūdzētais spriedums būtu sarežģītāks, ja Vispārējā tiesa vispirms būtu konstatējusi, vai patiesībā bija noslēgta vienošanās atbrīvot Deltafina no pienākuma paturēt konfidenciālu tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Tomēr ar šāda konstatējuma neesamību nevar tikt apšaubīts Vispārējās tiesas pamatojums.
94.
Manuprāt, pamatojums pārsūdzētajā spriedumā ir pietiekami skaidrs un saprotams, lai to uzskatītu par atbilstošu pamatu secinājumam, pie kāda nonāca Vispārējā tiesa, un tāpēc tas atbilst prasībām attiecībā uz pamatojuma norādīšanu.
95.
Vispārējā tiesa nepārprotami ir norādījusi, pirmkārt, ka Deltafina vispār nav informējusi Komisiju par tās izpaušanas nolūku. Otrkārt, Deltafina bija jānodrošina pilnīga, pastāvīga un ātra sadarbība, lai pierādītu patiesu sadarbību 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkta nozīmē. Treškārt, Deltafina neizpildīja šo pienākumu, jo tā neinformēja Komisiju jau iepriekš vai vismaz uzreiz pēc tam, kad tā bija izdarījusi izpaušanu. Ceturtkārt, pat ja tika noslēgta vienošanās par pamatnoteikumiem, kā to apgalvo Deltafina, šis fakts nebija noteicošais, jo bija skaidrs, ka pēdējā minētā uzreiz neinformēja Komisiju par izpaušanu, – šis fakts pirmo reizi tika izziņots tikai trīs gadus vēlāk notikušā uzklausīšanā pie uzklausīšanas amatpersonas.
96.
Man šķiet, ka Vispārējā tiesa pareizi ir interpretējusi gan Deltafina galvenā pamata būtību, uzskatot to par tādu, kas vērsts pret Komisijas lēmumu tai nepiešķirt atbrīvojumu no naudas soda, gan arī pienākuma sadarboties saistībā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību nozīmi un apjomu. Vispārējā tiesa nav pārsniegusi šī pamata saprātīgu interpretāciju, uzsverot, ka Deltafina nav izpildījusi kādu no šī pienākuma elementiem. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav aizstājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu ar saviem pamatiem.
97.
Izvērtējot šo pamatu, Vispārējā tiesa ir identificējusi faktu, kuru bija ņēmusi vērā Komisija. Taisnība, ka Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka Deltafina laikus neinformēja Komisiju par izpaušanu. Tomēr šis fakts ir uzskatāms par atbilstošu elementu apstrīdētajā lēmumā. Turpinājumā Vispārējā tiesa ir novērtējusi pienākuma sadarboties, kas paredzēts 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, nozīmi, tāpat kā to darīja Komisija (
67
). Tāpēc man šķiet, ka Vispārējā tiesa nav pamatojusi savu spriedumu ar jaunu, no apstrīdētā lēmuma neizrietošu pamatu.
98.
Sacīkstes princips ir daļa no tiesībām uz aizstāvību, kas ir ES tiesību vispārējs princips (
68
). Tiesai pašai ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši, kad tā izskata lietu, balstoties uz pamatu, ko tā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes (
69
). Līdz ar to, lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki būtu iepazinušies un varētu diskutēt par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas noteiks tiesvedības iznākumu (
70
).
99.
Vai ir tikušas ievērotas Deltafina tiesības uz aizstāvību?
100.
Tiesvedība Vispārējā tiesā attiecās uz pienākuma sadarboties nozīmi un apjomu. Šie divi jautājumi bija Deltafina izvirzīto galveno pamatu priekšmets, tāpēc tai bija plašas iespējas izmantot savas tiesības uz aizstāvību attiecībā uz visiem atbilstošajiem faktu un tiesību elementiem pirmajā instancē.
101.
Turklāt Vispārējā tiesa neizskatīja lietu, pamatojoties uz pamatu, kas izvirzīts pēc tās ierosmes. Tieši pretēji, tā i) identificēja Deltafina izvirzītos pamatus, ii) identificēja atbilstošos apstrīdētā lēmuma iemeslus un iii) interpretēja pienākumu sadarboties 2002. gada Paziņojuma par sadarbību izpratnē. Par šiem jautājumiem Deltafina iesniedza rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Līdz ar to Deltafina tiesības uz aizstāvību nebija pārkāptas, un es secinu, ka pirmais apelācijas sūdzībā norādītais pamats ir nepamatots.
Otrais pamats – reglamenta pārkāpums attiecībā uz uzaicināšanu uz tiesas sēdi un liecinieku uzklausīšanu
102.
Otrais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz veidu, kādā Vispārējā tiesa izvērtēja pierādījumu par apgalvotajiem pamatnoteikumiem, par kuriem bija panākta vienošanās 2002. gada 14. marta sanāksmē, un jautājumu par to, vai šie pierādījumi ir tikuši iegūti atbilstošā veidā un vai nav tikušas pārkāptas Deltafina tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
Argumentu kopsavilkums
103.
Deltafina apgalvo, ka uzaicināšanai uz tiesas sēdi un liecinieku uzklausīšanai ir jānotiek saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamentu. 2010. gada 29. septembra tiesas sēdē, pārkāpjot šo reglamentu, Vispārējā tiesa uzklausīja divas personas kā lieciniekus, proti, Reher k‑gu (Deltafina advokāts) un Van Erps k‑gu (par lietu atbildīgais Komisijas ierēdnis). Abi liecinieki sniedza liecības par 2002. gada 14. marta sanāksmi, it īpaši par apgalvoto vienošanos par pamatnoteikumiem. Tomēr Vispārējā tiesa neveica ne pierādījumu savākšanas pasākumus saskaņā ar reglamenta 65. pantu, ne arī uzdeva sniegt liecības saskaņā ar šī paša reglamenta 68. pantu. Turklāt Reher k‑ga liecība netika reģistrēta (savukārt Van Erps k‑ga liecība ir atspoguļota spriedumā) (
71
). Vispārējās tiesas sēdes protokolā šīs liecības ir raksturotas kā “viedokļu apmaiņa”.
104.
Pamatojoties uz Van Erps k‑ga liecību, Vispārējā tiesa secināja, ka Deltafina ne 2002. gada 14. marta sanāksmē, ne arī pēc tam, proti, 2002. gada 22. martā notikušajā telefonsarunā starp Van Erps k‑gu un Jacchia k‑gu (cits Deltafina advokāts), skaidri nav norādījusi, ka APTI sanāksmē tā brīvprātīgi izpaudīs tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Ja Komisija būtu zinājusi par Deltafina nolūku šādi rīkoties, tā tam nebūtu piekritusi. Tomēr Vispārējā tiesa neuzklausīja Jacchia k‑ga atmiņas par šiem notikumiem, kaut arī viņš bija klāt tiesas sēdē.
105.
Vispārējā tiesa kļūdaini esot piešķīrusi lielāku nozīmi Van Erps k‑ga mutvārdu liecībai, kas tika sniegta apmēram astoņus gadus pēc notikumiem, nekā piezīmēm, ko Jacchia k‑gs izdarīja brīdī, kad viņš sazinājās ar Komisiju. No minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Deltafina tiesības, kas tai paredzētas ECPAK 6. panta 1. un 3. pantā, kā arī Hartas 47. pantā, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesības piekļūt tiesību aizsardzības līdzekļiem, lai nodrošinātu tiesības uz aizstāvību. Līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
106.
Komisija apgalvo, ka otrais pamats ir jānoraida.
107.
Komisija uzskata, ka ne Van Erps k‑gs, ne Reher k‑gs netika uzklausīti kā liecinieki. Viņi drīzāk esot tikuši uzklausīti kā lietas dalībnieku pārstāvji tiesvedībā. Kaut arī ir taisnība, ka vienīgi advokāti un pārstāvji (kā tas ir norādīts pilnvarās pārstāvībai tiesā) iesniedz mutvārdu apsvērumus, citas personas var ar lietas dalībnieku piekrišanu vērsties tiesā. Šāda prakse atvieglo tiesvedību, jo tā ļauj tiesai uzklausīt tieši tās personas, kurām ir atbilstošās zināšanas un informācija, un tā ļauj izvairīties no tā, ka advokātiem un pārstāvjiem ir pastāvīgi jāsaņem norādījumi, kad tiek risināti tehniski vai sarežģīti jautājumi. Tā ir iedibināta prakse, ko Tiesa nekad nav nosodījusi.
108.
Pat ja Reher k‑gs un Van Erps k‑gs būtu uzklausīti kā liecinieki, Deltafina iebildums tik un tā būtu vai nu nepieņemams, vai nepamatots, jo Deltafina tobrīd Vispārējā tiesā neesot izvirzījusi nevienu iebildumu. Turklāt Deltafina neesot lūgusi Vispārējai tiesai, lai tā uzklausa Jacchia k‑gu (kurš patiesībā stādījās priekšā kā Deltafina advokāts).
109.
Katrā ziņā Vispārējai tiesai ir novērtējuma brīvība attiecībā uz to, cik liela nozīme piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem, un tās vērtējums šajā ziņā nevar tikt apšaubīts apelācijas tiesvedībā. Pat ja Tiesa uzskatītu, ka Deltafina argumenti ir pamatoti, tiesvedības iznākums, ņemot vērā citus Vispārējās tiesas izvērtētos pierādījumus un konstatētos faktus, nemainītos.
Vērtējums
110.
Iebildums, saskaņā ar kuru pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa esot balstījusies uz pierādījumiem, kas iegūti, pārkāpjot tās pašas reglamentu, nevar novest pie pārsūdzētā sprieduma atcelšanas, ja vien Deltafina nepierāda, ka tās intereses negatīvi ietekmēja procesuāls pārkāpums (
72
).
111.
Saskaņā ar reglamenta 65. pantu Vispārējā tiesa var veikt pierādījumu savākšanas pasākumus attiecībā uz mutvārdu pierādījumiem. Saskaņā ar 68. panta 1. punktu Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes vai pēc kāda lietas dalībnieka pieteikuma var prasīt, lai saistībā ar noteiktiem faktiem tiktu nopratināti liecinieki. Pēc liecības sniegšanas liecinieks nodod zvērestu.
112.
Neveicot mutvārdu procesa protokolēšanu (
73
), nav iespējams iegūt protokolu par tobrīd tiesas sēdē notikušo. Tomēr šādi fakti netiek apstrīdēti. Reher k‑gs un Van Erps k‑gs piedalījās 2002. gada 14. marta sanāksmē, un viņus uzklausīja Vispārējā tiesa attiecībā uz viņu atmiņām par šo notikumu. 2010. gada 29. septembra tiesas sēdes protokolā šis pasākums ir raksturots kā “viedokļu apmaiņa”. Vispārējā tiesa neuzklausīja Jacchia k‑gu ne saistībā ar 2002. gada 14. marta sanāksmi, ne arī saistībā ar viņa vēlāko telefonsarunu ar Van Erps k‑gu, kas notika 2002. gada 22. martā. Tomēr tā uzklausīja Van Erps k‑ga atmiņas par šo sarunu (
74
). Ne Deltafina, ne Komisija nav lūgušas uzaicināt un noklausīties lieciniekus un Vispārējā tiesa nav izdevusi šādu rīkojumu pēc savas ierosmes. Tāpat nav tikuši veikti arī pierādījumu savākšanas pasākumi saskaņā ar 65. pantu. Šķiet, ka Reher k‑ga un Van Erps k‑ga paziņojumi netika sniegti, nododot zvērestu (
75
).
113.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz iespējamo nepieciešamību papildināt tās rīcībā esošo informāciju (
76
).
114.
Man šķiet, ka tiesas sēdē Vispārējā tiesā Reher k‑gs un Van Erps k‑gs, iespējams, tika lūgti izteikties. Ne Deltafina, ne Komisija nav izvirzījušas iebildumu Vispārējā tiesā saistībā ar viņu uzklausīšanu mutvārdu procesā. Neviens no lietas dalībniekiem nav apgalvojis, ka varētu tikt pārkāptas to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, jo Reher k‑gs un Van Erps k‑gs deva liecības bez pienācīga iepriekšēja paziņojuma un pretrunā Vispārējās tiesas reglamentam. Tāpat arī tiesas sēdēs protokolā nav nevienas norādes par to, ka kāds lietas dalībnieks būtu sūdzējies par to, ka tam būtu tikusi liegta iespēja apšaubīt liecību. Šķiet, ka abi lietas dalībnieki ir piekrituši Vispārējās tiesas pieejai, tobrīd neizsakot nekādus iebildumus.
115.
Precīzais statuss, kādā Reher k‑gs un Van Erps k‑gs sniedza Vispārējai tiesai papildu informāciju, ir neskaidrs. Skaidrs ir tas, ka viņi nebija liecinieki parastajā nozīmē. Tomēr nekas neliek domāt, ka viņi būtu snieguši Vispārējai tiesai jaunu tehnisku informāciju vai ka tie būtu paskaidrojuši šāda tipa informāciju, kas jau atrodas lietas materiālos. Viņu sniegtā informācija, manuprāt, neietilpst neapstrīdamas informācijas kategorijā, par kādu savā argumentācijā runā Komisija. Šī kategorija attiecas uz situācijām, kad tiesai ir jāizskata neskaidrs jautājums, un – bieži pēc pašas tiesas iniciatīvas – eksperti, kas palīdz attiecīgajām juridisko pārstāvju komandām, atsaucas tieši uz tiesas jautājumiem. Tas atvieglo tiesvedību, novēršot (dažkārt pārāk) klusu informācijas apmaiņu starp ekspertu un advokātu, kurš uzklausa eksperta norādes, lai pēc tam sniegtu tiesai viņa eksperta nodoto informāciju. Šādos gadījumos patiešām būtu ļoti saprātīgi, ja tiesa uzdotu jautājumus tieši ekspertiem un saņemtu no viņiem tiešas atbildes.
116.
Tomēr man šķiet, ka šajā gadījumā gan Reher k‑gs, gan Van Erps k‑gs sniedza informāciju par noteiktiem faktiem un viņu attiecīgo izpratni par tiem, proti: i) vai 2002. gada 14. marta sanāksmē tika panākta vienošanās par pamatnoteikumiem, ii) vai Komisija piekrita, ka Deltafina izpauž tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu, iii) vai šī vienošanās tika apstiprināta turpmākajā saziņā, un iv) vaiDeltafina informēja Komisiju jau iepriekš par tās nolūku APTI sanāksmē izpaust tās pieteikumu piešķirt atbrīvojumu. Pirmie trīs no šiem faktu elementiem bija strīdīgi (
77
) (ja es pareizi saprotu, atbilde uz ceturto jautājumu pēc kopīgas vienošanās bija “nē”) (
78
). Neviens no šiem faktiem, manuprāt, nav uzskatāms par tehnisku informāciju.
117.
Es neredzu iemeslu, kāpēc Vispārējā tiesa nebūtu varējusi uzaicināt lieciniekus pēc savas ierosmes vai pēc kāda lietas dalībnieka lūguma. Tas būtu ļāvis Deltafina skaidri izlemt tās advokāta Jacchia k‑ga lomu, kurš bija pilnvarots to pārstāvēt Vispārējā tiesā (un tā arī patiešām rīkojās), bet kurš varēja arī sniegt atbilstošus pierādījumus attiecībā uz saziņu ar Komisiju laika posmā pirms APTI sanāksmes (Šajā ziņā es gribētu piebilst, ka ir grūti saprast, kā Deltafina varēja sagaidīt, kā tā apgalvo, ka viņš uzņemsies otru lomu un sniegs liecības tiesas sēdē, kurā viņš piedalījās kā padomnieks).
118.
Gadījumā, kad strīdīgajiem jautājumiem par faktiem ir nozīme lietas iznākumā un kad tie ir jāatrisina, pareizi būtu uzklausīt lieciniekus atbilstoši Vispārējās tiesas reglamentam, jo tas ir viens no veidiem, kā tiek nodrošinātas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi procesuālu pārkāpumu, uzklausot Reher k‑gu un Van Erps k‑gu.
119.
Vai šis procesuālais pārkāpums ir negatīvi ietekmējis Deltafina intereses?
120.
Nav strīda par to, ka Deltafina vispār – ne pirms, ne pēc APTI sanāksmes – nav informējusi Komisiju par sava pieteikuma piešķirt atbrīvojumu izpaušanu citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem (
79
). Turklāt Vispārējā tiesa ir balstījusies uz lietas materiāliem, tostarp 2002. gada 14. marta sanāksmes protokoliem un 2002. gada 22. marta telefonsarunu, lai secinātu, ka Deltafina skaidri nav informējusi Komisiju jau iepriekš par savu nolūku izdarīt šādu izpaušanu (
80
). Tāpēc Vispārējai tiesai nebija jābalstās uz paziņojumiem, kurus tiesas sēdē izdarīja Reher k‑gs un Van Erps k‑gs (
81
), lai tā konstatētu, ka Deltafina nav izpildījusi pienākumu sadarboties saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību (
82
).
121.
No iepriekš minētā izriet, ka procesuālais pārkāpums, kādu pieļāva Vispārējā tiesa, uzklausot Reher k‑gu un Van Erps k‑gu, nav negatīvi ietekmējis Deltafina intereses, nav tikušas pārkāptas Deltafina tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un pārsūdzētajā spriedumā šajā ziņā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Līdz ar to otrais pamats nav pamatots.
Ceturtais pamats – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, aprēķinot
Deltafina
uzliktā naudas soda samazinājumu
122.
Tiesas sēdē Vispārējā tiesā Deltafina pirmo reizi izvirzīja pamatu, kas bija balstīts uz to, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Deltafina apelācijas sūdzības ceturtais pamats ir izvirzīts kā pakārtots pamats; tā lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas spriedumu un būtiski palielināt 50 % samazinājumu, kas tai tika piešķirts par sadarbību ar Komisiju administratīvajā procesā. Šajā ziņā Deltafina apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot šo pamatu par nepieņemamu saskaņā ar tās reglamenta 48. panta 2. punktu (
83
).
Argumentu kopsavilkums
123.
Deltafina apgalvo, ka nekas neliedz Vispārējai tiesai ņemt vērā tiesas sēdē izvirzītus jaunus pamatus, ciktāl ir runa par naudas sodu aprēķinu, atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei, kāda tai ir šajā jautājumā (
84
). Turklāt Vispārējās tiesas atteikšanās lemt par Deltafina jauno pamatu esot bijusi īpaši nepamatota, jo spriedums lietā Nintendo (
85
), uz kuru atsaucās Deltafina, kļuva pieejams tikai pēc rakstveida procesa beigām.
124.
Deltafina apgalvo, ka tā ir devusi lielāku ieguldījumu administratīvajā procesā nekā Dimon Italia divos jautājumos: i) tā esot iesniegusi labākas kvalitātes informāciju, ii) tā esot bijusi pirmais uzņēmums, kas sadarbojās ar Komisiju. Līdz ar to Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piešķirot Deltafina un Dimon Italia uzliktajiem sodiem procentuāli vienādu samazinājumu.
125.
Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības ceturtais pamats ir acīmredzami nepamatots. Vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir izklāstīts spriedumā lietā Nintendo, nav jauns tiesību vai faktu apstāklis, kurš būtu parādījies tiesvedības laikā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru spriedums, kas tikai apstiprina tiesisko stāvokli, kāds eksistēja prasības celšanas brīdī, nav uzskatāms par jaunu elementu, kas pamato jaunu pamatu (
86
). Vienlīdzīgas attieksmes princips naudas sodu samazināšanas jomā iepriekš minētajā spriedumā lietā Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija nav ticis piemērots pirmo reizi (
87
). Turklāt Deltafina un Dimon Italia neesot salīdzināmas, un tāpēc pret tām esot tikusi piemērota atšķirīga attieksme. Deltafina gadījumā Komisija atsauca atbrīvojumu (kas tika piešķirts ar nosacījumu) un nolēma uzlikt naudas sodu, kurš pēc tam tika samazināts par 50 %, jo tomēr bija notikusi zināma sadarbība. Dimon Italia vispār nav ticis piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem, taču Komisija samazināja tās naudas sodu par 50 %, jo tā sadarbojās ar Komisiju izmeklēšanā.
Vērtējums
126.
Manuprāt, Vispārējā tiesa jauno pamatu, ko Deltafina izvirzīja tiesas sēdē, pamatoti ir atzinusi par nepieņemamu.
127.
Pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes princips nav jauns. Tas ir viens no vispārējiem ES tiesību principiem (
88
). Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas neierobežotajā kompetencē ietilpst lemt par naudas sodu, kas uzlikti uzņēmumiem par ES tiesību pārkāpumiem, summu un šīs kompetences īstenošana attiecībā uz šo naudas sodu noteikšanu nevar izrietēt no diskriminācijas starp uzņēmumiem, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki (
89
). Treškārt, ir skaidrs arī tas, ka, novērtējot, cik lielā mērā uzņēmumi ir sadarbojušies administratīvajā procedūrā saistībā ar aizliegto vienošanos, Komisijai ir jāņem vērā vienlīdzīgas attieksmes princips, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiek pārkāpts, ja līdzīgās situācijās tiek piemērota atšķirīga attieksme vai ja dažādās situācijās tiek piemērota vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (
90
). Ceturtkārt, Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt par tādu uzņēmumu situāciju, kuri apgalvo, ka tie ir pelnījuši lielāku naudas soda samazinājumu par sadarbību, jo tie nav apstrīdējuši pārkāpumu vai ir bijuši pirmie, kas paziņojuši par aizliegto vienošanos Komisijai iecietības režīma kontekstā (
91
).
128.
Ņemot vērā šos apstākļus, es nepiekrītu, ka ar spriedumu lietā Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija būtu izvirzīts jauns pamats. Kā apgalvo Komisija, pastāvoša juridiska principa apstiprinājums nav uzskatāms par jaunatklātu tiesisku vai faktisku apstākli reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē.
129.
Tāpat es nepiekrītu Deltafina interpretācijai iepriekš minētajam Vispārējās tiesas spriedumam lietā Arkema France u.c./Komisija (
92
). Vispārējā tiesa šajā lietā nolēma, ka nav jāizvērtē, vai prasītājs ir izvirzījis jaunu pamatu, jo šis pamats bija acīmredzami nepamatots. Vispārējā tiesa nenolēma, ka nekas tai neliedz izskatīt jaunu pamatu gadījumā, ja tai ir neierobežota jurisdikcija, nosakot attiecīgos naudas sodus.
130.
Līdz ar to es secinu, ka Deltafina ceturtais apelācijas sūdzības pamats nav pieņemams.
Tiesāšanās izdevumi
131.
Saskaņā ar reglamenta 137., 138., 140. un 184. pantu, skatot tos visus kopā, Deltafina, kurai spriedums ir nelabvēlīgs visos pamatos, ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Secinājums
132.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai:
—
apelācijas sūdzību noraidīt, un
—
piespriest Deltafina atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda: angļu.
(
2
)	2011. gada 9. septembra spriedums lietā T-12/06 Deltafina/Komisija (Krājums, II-5639. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmums 2006/901/EK par procedūru saskaņā ar EK līguma 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (izziņots ar dokumenta numuru C(2005) 4012, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2006. gada 13. decembraEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 45. lpp.).
(
4
)	Skat. zemāk 11. un 14. punktu.
(
5
)	OV C 83, 2010. gada 30. marts, 389. lpp. (turpmāk tekstā – “Harta”).
(
6
)	ECPAK 6. panta 2. punktā ir paredzētas līdzīgas garantijas.
(
7
)	51. panta 1. punkts.
(
8
)	52. panta 3. punkts.
(
9
)	Padomes 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1/2003”). Padomes 1962. gada 6. februāra Regula Nr. 17. Pirmā Regula par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”) tika atcelta ar Regulas Nr. 1/2003 43. panta 1. punktu. Apstrīdētā lēmuma 2.6. nodaļā Komisija citēja abas šīs regulas kā uzlikto naudas sodu juridisko pamatu. Regulas Nr. 17 atbilstošās normas ir tās 15. panta 2. punkts un 17. pants. Tie atbilst Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktam un 31. pantam. Šajos secinājumos es atsaukšos uz Regulas Nr. 1/2003 normām, kuras ir jāsaprot kā tādas, kas attiecas arī uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un 17. pantu, ciktāl to saturs nav ticis grozīts attiecībā uz šajā apelācijas sūdzībā izvirzītajiem jautājumiem.
(
10
)	23. panta 2. punkts.
(
11
)	23. panta 3. punkts.
(
12
)	Regulas Nr. 1/2003 preambulas 37. apsvērums.
(
13
)	Skat. arī LESD 261. pantu un Regulas Nr. 1/2003 preambulas 33. apsvērumu.
(
14
)	Komisijas 1998. gada Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada Pamatnostādnes”). Pēc tam šis teksts tika aizstāts ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.).
(
15
)	Skat. zemāk 11.–14. punktu.
(
16
)	Skat. 4. nodaļu, kurā ir atsauce uz 1996. gada sadarbības programmu (skat. zemāk 17. zemsvītras piezīmi).
(
17
)	(OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada Paziņojums par sadarbību”). Ar šo paziņojumu tika aizstāts Komisijas Paziņojums par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada Paziņojums par sadarbību”). Šobrīd spēkā esošā redakcija ir Komisijas Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada Paziņojums par sadarbību”).
(
18
)	Skat. 1.–7. punktu.
(
19
)	Skat. 20. punktu.
(
20
)	Skat. 30. punktu.
(
21
)	Deltafina mātesuzņēmums (turpmāk tekstā – “Universal”).
(
22
)	Pārkāpums ilga no 1995. gada 29. septembra līdz 2002. gada 19. februārim.
(
23
)	“Pamatnoteikumi” vai “spēles noteikumi” attiecas uz apgalvotās vienošanās, kāda esot tikusi noslēgta starp Deltafina un Komisija, nosacījumiem; skat. zemāk 62. punktu.
(
24
)	2013. gada 26. novembra spriedums lietā C‑40/12 (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Gascogne Sack Deutschland”).
(
25
)	2013. gada 26. novembra spriedums lietā C‑50/12 P (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Kendrion”)
(
26
)	2013. gada 26. novembra spriedums lietā C‑58/12 P (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Groupe Gascogne”).
(
27
)	1998. gada 17. decembra spriedums lietā C-185/95 P (Recueil, I-8417. lpp.).
(
28
)	Lietas Spānijas jēltabakas nozarē bija šādas: 2010. gada 27. oktobra spriedums lietā T-24/05 Alliance One International u.c./Komisija (Krājums, II-5329. lpp.), 2010. gada 8. septembra spriedums lietā T-29/05 Deltafina/Komisija (Krājums, II-4077. lpp.), 2011. gada 3. februāra spriedums lietā T‑33/05 Cetarsa/Komisija, 2011. gada 8. marta spriedums lietā T‑37/05 World Wide Tobacco España/Komisija, 2011. gada 12. oktobra spriedums lietā T-38/05 Agroexpansión/Komisija (Krājums, II-7005. lpp.) un 2011. gada 12. oktobra spriedums lietā T-41/05 Alliance One International/Komisija (Krājums, II-7101. lpp.). Itālijas jēltabakas nozarē tika izskatītas sešas lietas, tostarp Deltafina, pārējām esot šādām: 2011. gada 5. oktobra spriedums lietā T-11/06 Romana Tabacchi/Komisija (Krājums, II-6681. lpp.), 2011. gada 5. oktobra spriedums lietā T-19/06 Mindo/Komisija (Krājums, II-6795. lpp.), 2011. gada 9. septembra spriedums lietā T-25/06 Alliance One International/Komisija (Krājums, II-5741. lpp.), 2010. gada 1. septembra rīkojums lietā T‑34/06 Universal/Komisija un 2011. gada 5. oktobra spriedums lietā T-39/06 Transcatab/Komisija (Krājums, II-6831. lpp.).
(
29
)	Skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā Kudła pret Poliju [GC], Nr. 30210/96, 156. un 157. punkts, Recueil des arrêts et décisions 2000‑XI.
(
30
)	Spriedums lietā Gascogne Sack Deutschland (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 81. punkts un tajā minētā judikatūra). Pilnīgs Tiesas pamatojuma izklāsts jautājumā par pienākumu pieņemt nolēmumu saprātīgā termiņā ir ietverts sprieduma lietā Gascogne Sack Deutschland (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē) 80.–103. punktā, sprieduma lietā Kendrion (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē) 77.–108. punktā un sprieduma lietā Groupe Gascogne (minēts iepriekš 26. zemsvītras piezīmē) 66.–97. punktā. Es apskatīju šo jautājumu manos secinājumos lietās Gascogne Sack Deutschland (minēta iepriekš, 128.–141. punkts), Kendrion (minēta iepriekš, 113.–134. punkts) un padziļināti – lietā GroupeGascogne (minēta iepriekš, 70.–150. punkts). Ērtības labad un lai novērstu atkārtošanos šajā lietā, es atsaukšos galvenokārt uz spriedumu lietā Gascogne Sack Deutschland.
(
31
)	Spriedums lietā Gascogne Sack Deutschland (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Turpat, 84. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
33
)	Turpat, 86. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
34
)	2009. gada 16. jūlija spriedums lietā C-385/07 P (Krājums, I-6155. lpp.).
(
35
)	Spriedums lietā Gascogne Sack Deutschland (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 88. un 89. punkts).
(
36
)	Turpat, 90. punkts.
(
37
)	Turpat, 91. punkts. Skat. arī manus secinājumus spriedumam lietā Groupe Gascogne (minēts iepriekš 26. zemsvītras piezīmē, 91.–94. punkts).
(
38
)	Turpat, 92. punkts.
(
39
)	Turpat, 102. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
40
)	Pārsūdzētā sprieduma 103.–110. punkts.
(
41
)	Turpat, 111.–115. punkts.
(
42
)	Turpat, 124.–126. punkts.
(
43
)	Skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (turpmāk tekstā - spriedums apvienotajās lietās “Dansk Rørindustri”) (Krājums, I-5425. lpp., 395. punkts), 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C-301/04 P Komisija/SGL Carbon (turpmāk tekstā - spriedums lietā “SGL Carbon”) (Krājums, I-5915. lpp., 68. punkts) un attiecībā uz 1996. gada Paziņojumu par sadarbību – 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P un C-137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija (turpmāk tekstā - spriedums apvienotajās lietās “Erste Group Bank”) (Krājums, I-8681. lpp., 281. punkts).
(
44
)	Pārsūdzētais spriedums, 127.–130. punkts.
(
45
)	Šajā ziņā skat. spriedumus apvienotajās lietās Dansk Rørindustri (minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē, 397. punkts), lietā SGL Carbon (minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē, 69. punkts) un apvienotajās lietās Erste Group Bank (minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē, 283. punkts).
(
46
)	Pārsūdzētā sprieduma 131.–134. punkts.
(
47
)	Turpat, 135.–146. punkts.
(
48
)	Turpat, 147.–149. punkts.
(
49
)	Turpat, 151.–153. punkts.
(
50
)	Turpat, 152.–156. punkts.
(
51
)	Turpat, 157.–160. punkts.
(
52
)	Turpat, 164.–167. punkts.
(
53
)	Minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē. Skat. arī spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank (minēts iepriekš tajā pašā zemsvītras piezīmē).
(
54
)	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 429., 449., 459. un 460. apsvērumu.
(
55
)	Pārsūdzētā sprieduma 152.–160. punkts.
(
56
)	Turpat, 163.–167. punkts.
(
57
)	2014. gada 15. janvāra spriedums lietā C‑292/11 P Komisija/Portugāle (72. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
58
)	2010. gada 17. jūnija spriedums lietā C-413/08 P Lafarge/Komisija (Krājums, I-5361. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
59
)	Pārsūdzētais spriedums, 152.–160. punkts.
(
60
)	2013. gada 24. oktobra spriedums lietā C‑510/11 P Kone u.c./Komisija (60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
61
)	Skat. iepriekš 13. punktu.
(
62
)	Spriedums apvienotajās lietās Erste Group Bank (minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē, 281. punkts.
(
63
)	Turpat, 282. punkts.
(
64
)	Turpat, 77. punkts.
(
65
)	Skat. iepriekš 11. punktu, kur ir izklāstīti iecietības režīma pieņemšanas iemesli.
(
66
)	Pārsūdzētā sprieduma 164.–167. punkts.
(
67
)	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 431. un nākamos apsvērumus.
(
68
)	Skat. 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C-89/08 P Komisija/Īrija u.c. (Krājums, I-11245. lpp., 50. punkts). Skat. arī 2013. gada 18. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P Komisija/Kadi (97. un 98. punkts).
(
69
)	Skat. spriedumu lietā Komisija/Īrija (minēts iepriekš 68. zemsvītras piezīmē, 54. punkts).
(
70
)	Turpat, 56. punkts. Skat. arī 2013. gada 14. marta spriedumu lietā C‑276/11 P Viega/Komisija (35. punkts).
(
71
)	Pārsūdzētā sprieduma 159. punkts.
(
72
)	2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C-199/99 P Corus UK/Komisija (Recueil, I-11177. lpp., 30. punkts).
(
73
)	Pašreizējā Vispārējās tiesas reglamentā nav paredzēta lietas dalībnieku piekļuve tiesas sēdes ierakstam vai protokolam. 63. pantā ir vienīgi atļauts lietas dalībniekiem iepazīties kancelejā ar ikvienu protokolu un saņemt kopiju par maksu. 68. panta 6. punkts (kurā ir noteikts, ka tiesas sekretārs sagatavo protokolu, balstoties uz liecībām) ir piemērojams vienīgi gadījumā, kad Vispārējā tiesa saskaņā ar 68. panta 1. punktu ir uzdevusi noteiktus faktus pārbaudīt ar liecinieku liecībām, kas šajā gadījumā nav noticis. Saskaņā ar pašreizējā Tiesas reglamenta 85. pantu “priekšsēdētājs pēc pienācīgi pamatota lūguma lietas dalībniekam vai statūtu 23. pantā minētajai ieinteresētajai personai, kura ir piedalījusies tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā, var atļaut Tiesas telpās noklausīties tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai skaņu ierakstu valodā, kuru šajā sēdē izmantojis runātājs”. Jaunajā Vispārējās tiesas reglamenta projektā (pašlaik to izskata Padome un tas ir pieejams interneta vietnē http://register.consilium.europa.eu/doc/srv?l=LV&t=PDF&gc=true&sc=false&f=ST%207795 %202014 %20INIT) ir ietverts jauns 115. pants, kurā mutatis mutandis ir pārņemts Tiesas reglamenta 85. pants un kurš (ja tas tiks pieņemts) ļauj lietas dalībniekiem, ja tie to uzskata par nepieciešamu, prasīt noklausīties Vispārējās tiesas sēdes audio ierakstu tādā gadījumā, kāds ir šajā lietā. Tomēr nevienā no šiem reglamentiem nav ietverta speciāla norma, kas attiektos uz jautājumu par to, vai Tiesai piedienas prasīt piekļuvi Vispārējās tiesas sēdes ierakstam vai protokolam saistībā ar apelācijas tiesvedību.
(
74
)	Pārsūdzētā sprieduma 159. punkts.
(
75
)	Es šajā ziņā balstos uz: i) rīkojuma uzklausīt lieciniekus saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamenta 68. pantu neesamību, ii) jebkāda protokola neesamību attiecībā uz liecībām atbilstoši Vispārējās tiesas reglamenta 68. panta 6. punktam un iii) jebkādas atsauces neesamību tiesas sēdes protokolā uz to, ka Reher k‑gs vai Van Erps k‑gs būtu devis zvērestu.
(
76
)	Spriedums lietā Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija (minēts iepriekš 34. zemsvītras piezīmē, 163. un 164. punkts).
(
77
)	Skat. it īpaši Vispārējās tiesas sēdes ziņojuma 89.–97. punktu.
(
78
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 138. punktu.
(
79
)	Pārsūdzētā sprieduma 138. punkts.
(
80
)	Turpat, 152. un 153. punkts.
(
81
)	Turpat, 155. un 159. punkts.
(
82
)	Turpat, 160. punkts.
(
83
)	Pārsūdzētā sprieduma 310. punkts.
(
84
)	Deltafina atsaucas uz 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā T-217/06 Arkema France u.c./Komisija (Krājums, II-2593. lpp.).
(
85
)	2009. gada 30. aprīļa spriedums lietā T-13/03 Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija (Krājums, II-947. lpp.).
(
86
)	1982. gada 1. aprīļa spriedums lietā 11/81 Dürbeck/Komisija (Recueil, 1251. lpp., 17. punkts).
(
87
)	Skat., piemēram, 1997. gada 27. februāra spriedumu lietā T-106/95 FFSA u.c./Komisija (Recueil, II-229. lpp., 57. punkts).
(
88
)	Skat. 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C-127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (Krājums, I-9895. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
89
)	Skat. 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C-411/04 Salzgitter Mannesmann/Komisija (Krājums, I-959. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
90
)	Spriedums lietā Salzgitter Mannesmann/Komisija (minēts iepriekš 89. zemsvītras piezīmē, 68.–72. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
91
)	Skat., piemēram, spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri (minēts iepriekš 43. zemsvītras piezīmē, 407.–414. punkts) un (Vispārējās tiesas judikatūrā) spriedumu lietā FFSA (minēts iepriekš 87. zemsvītras piezīmē, 57. punkts).
(
92
)	Minēts iepriekš 84. zemsvītras piezīmē, 247.–250. punkts.