62006CC0280
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 3. jūlijā (
1
)
Lieta C-280/06
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato u.c.
pret
Ente tabacchi italiani – ETI SpA u.c.
“Konkurence — Sankciju uzlikšana uzņēmumu pēctecības gadījumā — Personiskās atbildības princips — Saimnieciskas vienības, kas ir pakļautas vienai valsts iestādei — Valsts tiesības, kurās Kopienu konkurences tiesības ir minētas kā interpretācijas pamats — Prejudiciāli jautājumi — Tiesas kompetence”
I — Ievads
1.
Kādos apstākļos aizliegta vienošanās, kas bija saistīta ar uzņēmumu, kas darbojās attiecīgajā tirgū agrāk, var tikt inkriminēta tā pēctecim konkrētajā tirgū? To Tiesai būtībā šajā gadījumā jautā Itālijas Consiglio di Stato (Augstākā administratīvā tiesa).
2.
Šīs lietas pamatā ir aizliegta vienošanās, kas laika posmā no 1993. līdz 2001. gadam konkurenci deformējošā veidā Itālijas tirgū ietekmēja cigarešu mazumtirdzniecības cenu un kuru atklāja Itālijas konkurences iestādes. Sākumā šajā aizliegtajā vienošanās piedalījās autonoma valsts monopola pārvalde. Tomēr tās saimniecisko darbību tabakas izstrādājumu ražošanas un pārdošanas jomā, kā arī tās dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gada martā pārņēma jaunizveidotā un vēlāk privatizētā Ente Tabacchi Italiani. Tagad — katrā ziņā Itālijas konkurences iestādes to vēlas — tai tiek inkriminēta ne tikai tās pašas dalība aizliegtajā vienošanās no 1999. gada marta, bet arī iepriekšējā valsts monopola pārvaldes dalība aizliegtajā vienošanās un uzlikts naudas sods.
3.
Šādas aizliegtas vienošanās inkriminēšanas robežām uzņēmuma pēctecības gadījumā ir būtiska un praktiska nozīme uzņēmuma atsavināšanas, restrukturizācijas vai privatizācijas gadījumā. Uzņēmuma atsavinātāja un ieguvēja atbildības risks mainās atkarībā no konkurences iestāžu un tiesu noteiktajiem aizliegtas vienošanās inkriminēšanas kritērijiem.
4.
Arī citā kontekstā izskatāmā lieta ir ļoti interesanta: Itālijas konkurences iestādes lēmums, ar kuru ir uzlikts naudas sods, balstās vienīgi uz valsts tiesībām par aizliegtu vienošanos, taču pēdējās savukārt ir atsauce uz Kopienu tiesībām, kuru interpretācija šajā gadījumā Tiesai ir lūgta. Tam, vai šādos apstākļos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu var būt pieņemams, ir liela nozīme turpmākai Tiesas un valsts tiesu sadarbībai tiesību, kas reglamentē aizliegtas vienošanās, jomā it īpaši tādēļ, ka valsts tiesību un Kopienu tiesību mijiedarbība šajā jomā kļūst arvien ciešāka.
II — Atbilstošās tiesību normas
5.
Kopienas tiesiskais regulējums, kas piemērojams šajā lietā, ir noteikts EKL 81. un turpmākajos pantos un EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā. Attiecībā uz valsts tiesībām, ir jāatsaucas, pirmkārt, uz Itālijas konkurences tiesību normām, otrkārt, uz dažiem tiesību aktiem par Itālijas tabakas monopola pārvaldību.
A — Itālijas konkurences tiesības
6.
Itālijas konkurences tiesībās nozīmīgs ir 1990. gada 10. oktobra Likums Nr. 287 par konkurences un tirgus aizsardzības noteikumiem (
2
), kura I sadaļā ir iekļautas šādas normas:
“1. pants
1.   Šī likuma, kas ir pieņemts saskaņā ar Konstitūcijas 41. pantu, lai aizsargātu un garantētu tiesības uz ekonomisko iniciatīvu, tiesību normas piemēro attiecībā uz aizliegtām vienošanām, dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu un uzņēmumu koncentrācijām, uz kuriem Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma 65. panta un/vai 66. panta, Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma (EEK) 85. panta un/vai 86. panta, EEK regulu vai Kopienu tiesību aktu ar līdzīgu tiesisku iedarbību piemērošanas jomas neattiecas.
[..]
4.   Tiesību normu, kuras ietver šī sadaļa, interpretācija notiek saskaņā ar Eiropas Kopienu konkurences tiesību principiem.
2. pants
1.   Aizliegtas vienošanās ir nolīgumi uzņēmumu starpā un/vai saskaņotas darbības, kā arī lēmumi, pat ja tie ir tikuši pieņemti saskaņā ar konsorciju, uzņēmumu apvienību vai citu līdzīgu [tiesību] subjektu ārējiem vai administratīviem normatīviem aktiem.
2.   Aizliegtas ir vienošanās starp uzņēmumiem, kuru mērķis vai sekas izpaužas kā konkurences nepieļaušana, ierobežošana vai izkropļošana ievērojamā apmērā valsts tirgū vai šī tirgus daļā, arī ar tādām darbībām kā:
a)
tieša vai netieša pirkšanas vai pārdošanas cenas vai citu darījuma nosacījumu noteikšana;
b)
ražošanas apjoma, noieta tirgus, tehniskās attīstības vai ieguldījumu ierobežošana vai kontrolēšana;
c)
tirgu vai piegādes avotu sadalīšana;
d)
objektīvi atšķirīgu nosacījumu piemērošana līdzvērtīgos darījumos ar dažādiem tirdzniecības partneriem, tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus;
e)
prasība, lai otra puse, slēdzot līgumus, uzņemtos papildu saistības, kas pēc savas būtības vai saskaņā ar nozares praksi nekādi nav saistītas ar attiecīgo līgumu priekšmetu.
3.   Aizliegtās vienošanās nav spēkā.”
7.
Likuma Nr. 287/90 II sadaļā ir paredzēta valsts konkurences iestādes, kuras nosaukums ir Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato, dibināšana (turpmāk tekstā — “Autorità Garante”), kurai šī likuma 15. panta 1. punktā ir piešķirtas šādas pilnvaras:
“Ja [..] [Autorità Garante] konstatē 2. vai 3. panta pārkāpumus, tā attiecīgajam uzņēmumam un tiesību subjektam nosaka termiņu šo pārkāpumu izbeigšanai. Smagu pārkāpumu gadījumā, ņemot vērā to ilgumu un smagumu, tā turklāt var uzlikt administratīvi finansiālas sankcijas pat 10 % apmērā no darījuma, kurš ar attiecīgo uzņēmumu vai attiecīgo tiesību subjektu bija noslēgts pēdējā finanšu gadā, kas ir beidzies pirms uzaicinājuma paziņošanas, un noteikt termiņu, kurā uzņēmumam ir jāsamaksā naudas sods.”
8.
Likuma Nr. 287/90 VI sadaļa turklāt ietver 31. pantu šādā redakcijā:
“Uz naudas sodiem par šī likuma pārkāpumu attiecas tiktāl, ciktāl tie ir piemērojami, 1981. gada 24. novembra Likuma Nr. 689 I nodaļas I un II iedaļas noteikumi.”
B — Noteikumi par Itālijas tabakas monopola pārvaldību
9.
Ar Karaļa 1927. gada 8. decembra (
3
) likumdošanas dekrētu (
4
) Nr. 2258 Itālijā ir izveidota Valsts monopolu autonomā pārvalde, tā dēvētā Amministrazione Autonoma dei Monopoli di Stato (turpmāk tekstā — “AAMS”). AAMS ir administratīva valsts iestāde, kas arī vēl šobrīd ir pakļauta Ekonomikas un finanšu ministrijai (
5
). Tā ir autonoma gan administratīvā, gan finansiālā un grāmatvedības ziņā, taču tā nav juridiska persona. Turklāt līdz 1999. gada februārim ieskaitot AAMS bija uzticēts Itālijas tabakas monopols.
10.
Ar Likumdošanas dekrētu (
6
) Nr. 283 Republikas prezidents 1998. gada 9. jūlijā (
7
) izveidoja valsts iestādi (
8
), kuras nosaukums ir Ente Tabacchi Italiani (turpmāk tekstā — “ETI”). Tai saskaņā ar likumu tika nodotas visas AAMS darbības jomas attiecībā uz ražošanu un tirdzniecību, izņemot loterijas joma. ETI attiecībā uz tai nodotām jomām ir AAMS tiesību pārņēmēja visu pasīvu un aktīvu, tiesību un mantas ziņā (
9
). ETI uzsāka savu darbību 1999. gada 1. martā.
11.
Vispirms ETI bija pakļauta Ekonomikas un finanšu ministrijas kontrolei, kas noteica tās darbības vadlīnijas, iecēla tās pārvaldes struktūras un veica uzraudzību pār tās lēmumiem (
10
). Tomēr, kā bija paredzēts no paša sākuma (
11
), pēc tam ETI2000. gada 23. jūnijā kļuva par akciju sabiedrību — Ente Tabacchi Italiani — ETI SpA. Tās pamatkapitāls sākotnēji 100 % apmērā piederēja Ekonomikas un finanšu ministrijai. 2003. gadā ETI beidzot tika privatizēta un kopš tā laika atrodas vienīgi British American Tobacco plc, atbilstoši Anglijas tiesībām nodibinātas holdinga sabiedrības, kas pieder koncernam BAT — British American Tobacco, kontrolē.
12.
Kopš 1999. gada 1. martaAAMS no savas puses izpilda vēl tikai valsts iestāžu uzdevumus tabakas izstrādājumu jomā (
12
), neveicot tajā vairs nekādu saimniecisku darbību. Turpretim derību un azartspēļu, it īpaši loteriju jomā AAMS — saskaņā ar Tiesas rīcībā esošo informāciju — turpināja savu saimniecisko darbību arī pēc tam.
III — Fakti un pamata prāva
13.
Ar 2003. gada 13. marta lēmumu Nr. 11795 (
13
)Autorità Garante konstatēja, ka dažādas koncerna Philip Morris sabiedrības (
14
) laika posmā no 1993. līdz 2001. gadam noslēdza aizliegtu vienošanos vispirms ar AAMS un vēlāk ar ETI, kuras mērķis un sekas bija būtiski un ilgstoši ietekmēt konkurenci attiecībā uz cigarešu mazumtirdzniecības cenu Itālijas iekšējā tirgū. Par Likuma Nr. 287/1990 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta pārkāpumu Autorità Garante aizliegtās vienošanās dalībniekiem piemēroja naudas sodus, kuru kopējais apmērs Philip Morris bija 50 miljoni euro un ETI — 20 miljoni euro. Turklāt Autorità Garante uzdeva aizliegtās vienošanās dalībniekiem pārtraukt pārkāpumu.
14.
Savā lēmumā Autorità Garante inkriminēja ETI arī AAMS dalību aizliegtajā vienošanās laika posmā līdz 1999. gada 1. martam, pamatojot ar to, ka AAMS beidza saimniecisko darbību tabakas izstrādājumu ražošanas un pārdošanas jomā, kā arī, ka šo saimniecisko darbību pārņēma ETI.
15.
Par Autorità Garante lēmumu gan Philip Morris, gan ETI iesniedza prasības Tribunale amministrativo regionale del Lazio — Roma (
15
) (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) (turpmāk tekstā — “TAR”). Kamēr Philip Morris prasības pirmajā instancē tika noraidītas, TAR atzina, ka ETI nedrīkst inkriminēt AAMS dalību aizliegtā vienošanās. Tā rezultātā Autorità Garante lēmums tika daļēji atcelts. Turklāt TAR balstījās uz personiskās atbildības principu Likuma Nr. 689/81 1. un 7. panta izpratnē, norādot uz Likuma Nr. 287/199031. pantu, un secināja, ka to pašu principu piemēro arī Kopienu tiesībās. Objektīvas ekonomiskās nepārtrauktības principu varētu piemērot tikai šauri interpretētos izņēmuma gadījumos, kādi šajā gadījumā nepastāv.
16.
Pēc tam, kad gan ETI un Philip Morris, gan Autorità Garante iesniedza apelācijas sūdzību par pirmās instances tiesas spriedumu, tagad strīdu izskata Itālijas Consiglio di Stato (
16
) (turpmāk tekstā arī — “iesniedzējtiesa”) kā augstākā administratīvā tiesa. Consiglio di Stato jau ir noraidījusi ETI un Philip Morris iebildumus par aizliegtas vienošanās esamību un tagad pārbauda Autorità Garante apelācijas sūdzībā norādīto jautājumu attiecībā uz ETI atbildību par AAMS dalību aizliegtajā vienošanās laika posmā “pirms tās dibināšanas”.
IV — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
17.
Šādos apstākļos Consiglio di Stato ar 2005. gada 8. novembra lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 27. jūnijā, nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“a)
Kuru kritēriju saskaņā ar Līguma 81. un turpmākajiem pantiem, un vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem ir jāpiemēro, lai noteiktu uzņēmumu, kuram piemērojams sods par noteikumu pārkāpšanu konkurences jomā tādā gadījumā, kad darbības, kura kopumā ir sodāma, noslēguma daļu veica uzņēmums, kas šajā saimnieciskajā sektorā pārņēma saistības no sākotnējā uzņēmuma, ja sākotnējais uzņēmums, neskatoties uz to, ka nav beidzis savu darbību, nav vairs komercuzņēmums vismaz tajā ekonomikas nozarē, uz kuru attiecas pārkāpums?
b)
Vai, nosakot sodāmo subjektu, konkurences iestādei, kas ir atbildīga par pretmonopola noteikumu piemērošanu, ir rīcības brīvība izvērtēt, vai pastāv apstākļi, kas attaisno uzlikt atbildību saimniecisko darbību pārņēmējam par konkurences noteikumu pārkāpumiem, ko veica tā pārņemtā juridiskā persona, pat tad, ja tā lēmuma pieņemšanas brīdī vēl pastāv, lai izdarītie uzņēmumu tiesiskās struktūras grozījumi neietekmētu konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību?”
18.
Tiesvedībā Tiesā ETI, Philip Morris, Itālijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija ir iesniegušas rakstveida un mutvārdu apsvērumus.
V — Vērtējums
A — Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība
19.
Pamata prāvas Itālijas tiesās priekšmets ir Itālijas konkurences iestādes Autorità Garante lēmums lietā, kas skar aizliegtu vienošanos. Šis lēmums ir balstīts vienīgi uz valsts tiesībām par aizliegtu vienošanos, precīzāk sakot, uz Likumu Nr. 287/1990. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka tā pamatotības novērtēšanai ir nepieciešama Eiropas Kopienu konkurences tiesību interpretācija. Turklāt tā atsaucas uz Likuma Nr. 287/1990 1. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru Kopienas konkurences tiesību principi ir pamats attiecīgā likuma I sadaļas noteikumu interpretācijai, kas tātad ir nozīmīgi arī valsts tiesībās.
20.
Ievērojot to, jāizklāsta dažas turpmākās piezīmes par prejudiciālo jautājumu pieņemamību, it īpaši par to saistību ar strīda pamata lietā atrisinājumu.
1) Ievada apsvērumi
21.
Viens pats apstāklis, ka Kopienu tiesības izskatāmajā gadījumā ir būtiskas vienīgi kā atsauces valsts tiesību aktos, nav pretrunā Consiglio di Stato uzdoto prejudiciālo jautājumu nozīmīgumam, kā arī Tiesas kompetencei sniegt atbildes.
22.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ir balstīta uz spriedumu lietā Dzodzi (turpmāk tekstā — “Dzodzi judikatūra”) (
17
), ne EKL 234. panta teksts, ne arī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu jēga un mērķis neliedz atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem par tādu Kopienu tiesību normu interpretāciju, uz kurām valsts tiesību normās izdarīta atsauce tikai tāpēc, lai noregulētu viennozīmīgi iekšēju jautājumu.
23.
Turpretim Tiesa jau vairākkārt ir atzinusi, ka Kopienu tiesību sistēmas interesēs acīmredzami ir tas, lai visas Kopienu tiesību normas neatkarīgi no piemērošanas apstākļiem tiktu interpretētas konsekventi un tādējādi tiktu novērstas atšķirības normu interpretācijā (
18
).
24.
Šāda ieinteresētība Kopienā spēkā esošo tiesību normu iespējami konsekventākā interpretācijā un piemērošanā ir īpaši izteikta konkurences tiesību jomā (
19
), jo šajā jomā valsts tiesības sevišķi bieži pamatojas uz Kopienu tiesībām. Tas tā nav vienīgi kopš Regulas (EK) Nr. 1/2003 (
20
) stāšanās spēkā, ar kuru ir panākta īpaši cieša sadarbība starp valsts konkurences tiesībām un Kopienu tiesībām. Jau iepriekš, tas ir, vēl laikā, kad bija piemērojama Regula Nr. 17 (
21
), daudzās dalībvalstīs valsts viennozīmīgi iekšējie jautājumi tika risināti saskaņā ar Kopienu tiesībām. Tas attiecas arī uz Itālijas Likumu Nr. 287/1990, kurš ir piemērojams pamata prāvā.
25.
Šajos apstākļos arī sadarbībai starp Tiesu un valsts tiesām konkurences tiesību jomā ir īpaša nozīme. Tā veicina pēc iespējas lielāku tiesisko drošību un salīdzināmus konkurences nosacījumus visiem uzņēmējiem, uz kuriem — tiešā vai netiešā veidā — attiecas Kopienu tiesības.
26.
Tomēr šajā gadījumā Komisija izsaka šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Dažādu iemeslu dēļ tā neuzskata Dzodzi judikatūru izskatāmajā lietā par atbilstošu.
27.
Uzreiz teikšu, ka neviens no Komisijas iebildumiem mani nepārliecina. Komisija ir iedziļinājusies Itālijas tiesiskā regulējuma detaļās, aizmirstot, ka procedūrā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas uzdevums nav interpretēt valsts tiesību aktus (
22
). Komisija neņem vērā arī to, ka valsts tiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu nozīmīgumu nosaka tiesiskie un faktiskie pamati, saskaņā ar kuriem tā noteikšana ir pašas tiesas kompetencē, kuras pareizība Eiropas Kopienu Tiesai nav jāpārbauda (
23
). Ja valsts tiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (
24
).
28.
Turpmāk es pievērsīšos katram no Komisijas iebildumiem atsevišķi.
2) Komisijas iebildumi par pieņemamību
29.
Kopumā Komisija izvirza četrus iebildumus pret Consiglio di Stato lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Pirmkārt, tā uzskata, ka piemērojamie Itālijas tiesību akti vispār neietver atsauci uz Kopienu tiesībām. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka varbūtēja atsauce katrā ziņā nav obligāta un saistoša. Treškārt, Komisija nesaskata ieinteresētību Kopienu tiesību interpretēšanā. Un, ceturtkārt, tā atsaucas uz Kopienu tiesiskā regulējuma neesamību.
a) Pirmais iebildums: atsauces uz Kopienu tiesībām neesamība
30.
Savā pirmajā iebildumā Komisija apstrīd to, ka Itālijas tiesībās tādos gadījumos kā šajā lietā vispār būtu atsauce uz Kopienu tiesībām. Tikai Likuma Nr. 287/1990 I sadaļa ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām. Tomēr uz izskatāmo gadījumu attiecas nevis I sadaļas materiālie noteikumi, bet gan Likuma Nr. 287/1990 II sadaļa un VI sadaļā paredzētā sodu sistēma, jo runa ir vienīgi par “sankcijas attiecināšanu” uz konkrētu fizisku vai juridisku personu. Šajā ziņā Itālijas tiesības tieši nepamatojas uz Kopienu tiesībām. Tāpēc šajā prāvā ir piemērojamas tikai valsts tiesības.
31.
Šāda argumentācija mani nepārliecina. Pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Komisija, nebūt nav pats par sevi saprotams, ka aizliegtas vienošanās inkriminēšana uzņēmuma pēctecības gadījumos ir attiecināma vienīgi uz sodu sistēmu un var tikt vērtēta pilnīgi atrauti no konkurences materiāltiesiskajām normām, kā arī no uzņēmuma jēdziena. Tiesa pārbauda, piemēram, aizliegtas vienošanās inkriminēšanas jautājumu ne tikai kontekstā ar attiecīgajiem noteikumiem par naudas sodu (Regulas Nr. 17 15. pants vai tagad Regulas Nr. 1/200323. pants), bet arī kontekstā ar EKL 81. panta materiāltiesiskajām normām (
25
), turklāt svarīga loma var būt arī ekonomiskās nepārtrauktības kritērijam vai uzņēmuma identitātei (
26
).
32.
Ja Consiglio di Stato Itālijas valsts konkurences tiesību ietvaros tagad ir nodomājusi rīkoties līdzīgā veidā, Tiesa, ja vien tā negrib nonākt pretrunā pati savai judikatūrai, to nevar noraidīt kā acīmredzami neatbilstošu.
33.
Protams, Tiesa varētu tomēr Consiglio di Stato lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atzīt par nepieņemamu, ja būtu skaidri redzams, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu (
27
). Tātad, ja tiktu atzīts, ka Itālijas tiesības tādos gadījumos kā šis pamatojas uz Kopienu tiesībām, Tiesai uzdotie jautājumi par Kopienu tiesību interpretāciju būtu jānoraida kā nepieņemami to neatbilstības dēļ (
28
).
34.
Tomēr situācija šajā lietā nav gluži tāda. Consiglio di Stato savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojas uz to, ka Likuma Nr. 287/1990 I sadaļa ar tajā paredzēto atsauci uz Kopienu tiesībām var ietekmēt pamata prāvu (
29
). Jau šis konstatējums vien atbilstoši valsts tiesībām ir saistošs Tiesai prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā.
35.
Kā jau minēts, Tiesai lūguma par prejudiciālā nolēmuma sniegšanu ietvaros nav ne jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju, ne arī jāizlemj, vai iesniedzējtiesas veiktā šo tiesību normu interpretācija ir pareiza (
30
). It īpaši tādā gadījumā kā izskatāmā lieta vienīgi iesniedzējtiesas uzdevums ir noteikt valsts tiesību normās izdarītās atsauces uz Kopienu tiesībām konkrēto piemērojamību; Tiesa savā atbildē iesniedzējtiesai nevar ņemt vērā valsts tiesību normu vispārīgo sistēmu, kurās, atsaucoties uz Kopienu tiesībām, ir vienlaikus noteikts šīs atsauces apjoms (
31
).
36.
Līdz ar to Komisijas pirmais iebildums nav pamatots.
b) Otrais iebildums: beznosacījuma un saistošas atsauces uz Kopienu tiesībām neesamība
37.
Komisija savā otrajā iebildumā apgalvo, ka pat tā piemērojamības gadījumā atsauce uz Kopienu tiesībām Likuma Nr. 287/1990 1. panta 4. punktā nav beznosacījuma un saistoša; turklāt šajā gadījumā Tiesas veikta Kopienu tiesību interpretācija valsts tiesām nav saistoša. Tāpat kā Kleinwort Benson (
32
) gadījumā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tāpēc nav pieņemams.
38.
Šis apsvērums arī nepārliecina.
39.
Arī saskaņā ar spriedumu lietā Kleinwort Benson noteicošais ir tas, vai valsts likumdevējs ir veicis to apstākļu, kas paredzēti tikai valsts tiesību aktos, un to, kurus reglamentē Kopienu tiesībās, nošķiršanu, vai arī pret abām apstākļu kategorijām vēlas attiekties vienādi un tāpēc abos gadījumos iespaidojas no Kopienu tiesībām (
33
). Turklāt nav svarīgi, vai valsts tiesības skaidri vai tikai netieši atsaucas uz Kopienu tiesībām; gluži otrādi, izšķirošais ir Kopienu tiesību saturiskā jēga (
34
).
40.
Itālijas likumdevējs, kā var noprast, nav veicis to apstākļu, kas paredzēti tikai valsts tiesību aktos, un to, kurus reglamentē Kopienu tiesībās, nošķiršanu. Gluži otrādi, abos gadījumos ir piemērota atsauce uz Kopienu tiesībām saskaņā ar Likuma Nr. 287/1990 1. panta 4. punktu. Tas Dzodzi judikatūras izpratnē, ieskaitot spriedumu lietā Kleinwort Benson, jau liecina par Consiglio di Stato prejudiciālo jautājumu pieņemamību.
41.
Pretēji tam, kā uzskata Komisija, citādāk izskatāmā lieta nekādā ziņā nav salīdzināma ar Kleinwort Benson lietu.
42.
No vienas puses, Kleinwort Benson lietā valsts likumdevējs aprobežojās vienīgi ar Eiropas tiesību (tā bija Briseles konvencija) daļēju izmantošanu paraugam un tikai daļēji bija pārņēmis tās noteikumus. Valsts tiesības balstītas uz Eiropas tiesībām, taču neietver tiešu vai beznosacījuma atsauci uz tām, tomēr pat skaidri pieļauj atkāpes no tām, kā arī grozījumus, “lai radītu atšķirības” (
35
).
43.
Nekas tamlīdzīgs šajā gadījumā saistībā ar Likuma Nr. 287/1990 1. panta 4. punktu nav saskatāms. Gluži otrādi, norma ietver skaidru atsauci uz “Eiropas Kopienu konkurences tiesībām”. Katrā ziņā ne attiecīgās normas teksts, ne lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu vai lieta neļauj secināt, ka šai atsaucei uz Kopienu tiesībām būtu noteikts kāds nosacījums.
44.
No otras puses, valsts tiesām atbilstoši Kleinwort Benson lietā piemērotajiem valsts tiesību aktiem, izvērtējot valsts tiesību aktos noteiktos apstākļus, tikai “jāņem vērā” Tiesas judikatūra, kas tomēr nav tām saistoša (
36
).
45.
Pretēji tam, kā uzskata Komisija, arī šajā lietā nevar būt runa par to, ka valsts tiesām šādu saistību nav: Likuma Nr. 287/1990 I sadaļā paredzēto tiesību normu interpretācija “notiek saskaņā ar Eiropas Kopienu konkurences tiesību principiem” (Likuma Nr. 287/1990 1. panta 4. punkts). Ne attiecīgās normas teksts, ne lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu vai dokumenti katrā ziņā neļauj secināt, ka šīs interpretācijas ietvaros Tiesas judikatūra nebūtu saistoša (
37
).
46.
Komisija pati nesniedz nevienu pašu pierādījumu savam apgalvojumam, ka Kopienu tiesības tiesību piemērotājam Itālijā ir vienīgi viens no vairākiem elementiem attiecīgo valsts tiesību aktu interpretēšanā, taču ne izšķirošais, un Itālijas tiesām nav tiesiska pienākuma veikt Tiesas judikatūras pārņemšanu valsts tiesībās. Visi pārējie lietas dalībnieki tiesas sēdē ir uzsvēruši, ka Itālijas tiesām tādā situācijā kā pamata prāvā Tiesas judikatūra ir saistoša.
47.
Visbeidzot, tik un tā izšķirošajam jābūt tam, vai atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesai var būt noderīgas vai nē. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība saskaņā ar EKL 234. pantu ir tiesu sadarbības līdzeklis, ar kura palīdzību Tiesa var sniegt valsts tiesām visus attiecīgos interpretācijas kritērijus saistībā ar Kopienu tiesībām, kas tām varētu būt noderīgi, novērtējot valsts tiesību akta sekas strīdā, ko tās izlemj (
38
). Šajā kontekstā iesniedzējtiesai pieder rīcības brīvība šo derīgumu izvērtēt (
39
).
48.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais Komisijas iebildums arī nav pamatots.
c) Trešais iebildums: Ieinteresētības Kopienu tiesību interpretācijā neesamība
49.
Savā trešajā iebildumā Komisija apgalvo, ka izskatāmajā lietā — citādi kā lietās Bronner (
40
) un Asnef-Equifax (
41
) — nepastāv ieinteresētība Kopienu tiesību interpretācijā, jo tās no paša sākuma nevar piemērot paralēli valsts tiesībām.
50.
Arī šis arguments nav pārliecinošs. Komisija neņem vērā to, ka Dzodzi judikatūra neattiecas tikai uz tādiem gadījumiem, kuros Kopienu tiesības un valsts tiesības, ja nepieciešams, var piemērot paralēli.
51.
Proti, tiesībām attiecībā uz aizliegtu vienošanos, pirmkārt, ir raksturīgs tas, ka vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem vienlaicīgi var būt piemērojamas gan valsts tiesību normas, gan Kopienu tiesību normas (
42
). Tas tā vienmēr notiek tad, ja sakrīt valsts tiesību normu un Kopienu tiesību normu piemērošanas jomas attiecībā uz aizliegtām vienošanām, proti, ja uz vienošanām starp uzņēmumiem attiecas ne tikai valsts konkurences tiesības, bet arī EKL 81. pants, it īpaši tādēļ, ka šīs vienošanās var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm šīs normas nozīmē. Jau pirms Regulas Nr. 1/2003 spēkā stāšanās ieinteresētība Kopienas tiesību konsekventā interpretēšanā un piemērošanā šādos gadījumos bija sevišķi acīmredzama (
43
).
52.
No tā tomēr neizriet, ka ieinteresētība atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Dzodzi judikatūras izpratnē vienmēr pastāv tikai tad, ja valsts un Kopienu tiesību normas piemēro paralēli. Gluži otrādi, attiecīgo judikatūru līdz šim galvenokārt attiecināja uz gadījumiem, kuros Kopienu tiesību piemērošanas joma kā tāda vispār nebija norādīta, un tāpēc Kopienu tiesību un valsts tiesību paralēla piemērošana jau no paša sākuma nebija iespējama (
44
).
53.
Arī konkurences tiesībās ieinteresētība Kopienu tiesību konsekventā interpretācijā un piemērošanā neattiecas tikai uz tiem gadījumiem, kuros Kopienu tiesības un valsts tiesības piemēro paralēli, jo [uz šiem gadījumiem] ir attiecināmas abas piemērošanas jomas. Daudzu dalībvalstu tiesību aktos attiecībā arī uz valsts viennozīmīgi iekšējiem jautājumiem, uz kuriem attiecas vienīgi valsts konkurences tiesību normu piemērošanas joma, ir atsauce uz Kopienu tiesību attiecīgajiem noteikumiem, līdz ar to šajās dalībvalstīs tās piemēro netieši. Šāda tendence nav novērota tikai kopš Regulas Nr. 1/2003, kas šajā gadījumā vēl nav piemērojama, spēkā stāšanās. Izskatāmajā lietā Itālijas konkurences tiesību normu strīdīgie noteikumi, kas bija pieņemti jau 1990. gadā, uzskatāmi parāda, ka jau krietni vien agrāk bija praktizēts šāda veida saturiskais konteksts ar Kopienu tiesībām.
54.
Vienalga, vai EK konkurences tiesības piemēro paralēli valsts tiesību normām aizliegtas vienošanās jomā vai tikai netieši, valsts tiesību normās aizliegtas vienošanās jomā ar atsauci tās attiecinot uz valsts iekšējo jautājumu, tās jāinterpretē un jāpiemēro konsekventi, lai nodrošinātu pēc iespējas lielāku tiesisko drošību un salīdzināmus konkurences nosacījumus visiem uzņēmējiem, uz kuriem — tieši vai netieši — attiecas Kopienu tiesības. To nodrošināt gadījumos, kas skar konkurences tiesības, saskaņā ar EKL 234. pantu ir viens no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tiesvedības galvenajiem mērķiem.
55.
Sekojoši, arī Tiesa gadījumos, kas saistīti ar konkurences tiesībām, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamībai piekrīt ne tikai tad, ja ir iespējama EK konkurences tiesību un valsts tiesību aizliegtas vienošanās jomā paralēla piemērošana (
45
), bet arī tad, ja piemēro vienīgi valsts tiesības un EK konkurences tiesības attiecināmas vienīgi netieši ar atsauci valsts tiesībās (
46
).
56.
Arī Komisijas trešais iebildums līdz ar to nav pamatots.
d) Ceturtais iebildums: Kopienu tiesiskā regulējuma neesamība
57.
Komisijas ceturtais un pēdējais iebildums ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 5. pantu, precīzāk, uz tā ceturto ievilkumu. No šīs normas izriet, ka valsts konkurences iestādes procedūrā saistībā ar aizliegtu vienošanos pastāvīgi uzliek sodus, kas paredzēti to valstu [attiecīgās valsts] tiesību aktos, pat, ja tās piemēro Kopienu tiesības (EKL 81. pantu). No tā Komisija secina, ka Kopienu tiesības neregulē tādu gadījumu kā šis, kurā ir runa tikai par “naudas soda uzlikšanu”. Tāpēc arī nepastāv ieinteresētība to interpretācijā.
58.
Šāds viedoklis nepārliecina. Kā jau minēts (
47
), nebūt nav pats par sevi saprotams, ka aizliegtas vienošanās inkriminēšana uzņēmuma pēctecības gadījumos ir attiecināma vienīgi uz sankciju sistēmu un var tikt vērtēta pilnīgi atrauti no konkurences materiāltiesiskajām normām.
59.
Šajā gadījumā pirmām kārtām nav runa par jautājumu, vai, piemēram, var piemērot krimināltiesiskās vai administratīvās sankcijas un vai šādas sankcijas, ja nepieciešams, var uzlikt tādai fiziskai personai kā uzņēmuma, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, īpašniekam. Gluži otrādi, jāpārliecinās, vai uzņēmums vispār var būt atbildīgs par cita uzņēmuma noteiktā laika posmā nodarītu pārkāpumu aizliegtas vienošanās kontekstā. Pretēji tam, kā uzskata Komisija, šo problēmu nevar sašaurināt vienīgi līdz “sankcijas uzlikšanai”, jo runa ir par aizliegtas vienošanās inkriminēšanu kopumā. Atbilstoši tam Tiesa šo jautājumu nevērtē vienīgi saistībā ar sodu sistēmu, bet katrā ziņā arī sakarā ar EKL 81. panta materiāltiesiskajām normām (
48
).
60.
Regulas Nr. 1/2003 5. panta ceturtajā ievilkumā tomēr ir vienīgi norādīts uz sankciju sistēmu, kuru valsts iestāde var piemērot kādā no tās veiktajām procedūrām saistībā ar aizliegtu vienošanos. Tātad šī tiesību norma neļauj izdarīt viennozīmīgus secinājumus, lai atbildētu uz šajā lietā interesējošo jautājumu par aizliegtas vienošanās inkriminēšanu uzņēmuma pēctecības gadījumā.
61.
Tādējādi arī šis Komisijas iebildums ir jānoraida.
3) Noslēguma piezīme par pieņemamību
62.
Tikai pilnīgas skaidrības labad vēl jāatzīmē, ka arī no sprieduma lietā Ynos (
49
) neizriet nekas tāds, kas liegtu piemērot Dzodzi judikatūru izskatāmajā lietā.
63.
Lietā Ynos Tiesa nav atteikusies no Dzodzi judikatūras. Gluži otrādi, tā neatzina savu kompetenci atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo fakti attiecīgajā tiesvedībā bija notikuši vēl pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, tātad atradās ārpus Kopienu tiesību ratio temporis (
50
). Tikai sākot ar iestāšanās brīdi, kā uzskata Tiesa, pastāv tās kompetence interpretēt Kopienu tiesības kontekstā ar to piemērošanu jaunajā dalībvalstī (
51
).
4) Starpsecinājums
64.
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, jāsecina, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B — Prejudiciālo jautājumu satura vērtējums
65.
Ar saviem abiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, kādos apstākļos Kopienu tiesības atļauj inkriminēt aizliegtu vienošanos šīs aizliegtās vienošanās dalībnieka tirgus pēctecim (
52
) (pirmais jautājums) un vai konkurences iestādēm šādas inkriminēšanas ietvaros, ja nepieciešams, ir diskrecionāra vara (otrais jautājums).
66.
No tā pamata prāvā ir atkarīgs, vai Autorità Garante pareizi inkriminēja AAMS dalību aizliegtajā vienošanās ETI vai, gluži otrādi, tai vajadzēja nošķirt AAMS un ETI un saukt pie atbildības tikai par to faktiskās dalības laiku aizliegtajā vienošanās. Kamēr Itālijas valdība atbalsta inkriminēšanu ETI, gan pati ETI, gan arī Philip Morris un Komisija ieņem pretēju nostāju.
1) Aizliegtas vienošanās inkriminēšanas kritēriji (pirmais jautājums)
67.
Consiglio di Stato pirmais jautājums ir veltīts aizliegtas vienošanās inkriminēšanas kritērijiem uzņēmuma pēctecības gadījumā.
68.
Pamatproblēma aizliegtas vienošanās inkriminēšanā pamatojama ar to, ka konkurences noteikumu adresāti un konkurences iestāžu lēmumu adresāti obligāti nav identiski.
69.
Proti, kamēr konkurences noteikumi ir adresēti uzņēmumiem un tieši attiecas uz tiem neatkarīgi no to organizācijas veida un juridiskās formas, konkurences iestāžu lēmumus, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem, var vērst tikai pret personām, jo šādi lēmumi, ja nepieciešams, ir jāizpilda [piespiedu kārtā] (
53
). Tāpēc katrā gadījumā, kad konkurences iestāde soda par aizliegtu vienošanos, šī pārkāpuma inkriminēšanai jānoskaidro konkrēta persona (
54
).
a) Personiskā atbildība un ekonomiskā nepārtrauktība
70.
Izvēloties inkriminēšanas kritērijus, jāņem vērā gan noteikto pasākumu soda raksturs, gan jārēķinās ar to jēgu un mērķi: pasākumi nepieciešami efektīvai konkurences noteikumu īstenošanai, lai aizsargātu konkurenci no traucējumiem (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts) (
55
).
— Personiskās atbildības princips
71.
No konkurences iestāžu aizliegtas vienošanās sodīšanai noteikto pasākumu — it īpaši naudas sodu — soda rakstura izriet, ka runa ir par jomu, kas ir vismaz līdzīga krimināltiesībām. Tāpēc noteicošais aizliegtas vienošanās inkriminēšanā ir personiskās atbildības princips (
56
), kas savukārt ir balstīts uz tiesiskas valsts principu un vainas principu (
57
). Personiskā atbildība nozīmē, ka aizliegta vienošanās principā ir jāinkriminē tai fiziskai vai juridiskai personai, kurai pieder uzņēmums, kas piedalās aizliegtajā vienošanās (
58
); citiem vārdiem sakot, atbild šī uzņēmuma īpašnieks.
72.
Balstīšanās uz personisko atbildību visumā vienlaikus ir ieguldījums efektīvā konkurences noteikumu īstenošanā, turklāt uzņēmuma īpašniekam ir noteicoša ietekme uz tā izturēšanos tirgū; šī izturēšanās noteikto sodu rezultātā viņam ir jāpārkārto tā, lai uzņēmums turpmāk rīkotos atbilstoši konkurences tiesībām. Tajā pašā laikā sodam ir vispārējas prevencijas funkcija, lai arī pārejos uzņēmējus atturētu iesaistīties aizliegtās vienošanās.
73.
Pamatojoties uz restrukturizāciju, uzņēmuma tiesību pārņemšanu vai citām pārmaiņām, bez šaubām, var notikt tā, ka tā persona, kurai aizliegtas vienošanās sodīšanas brīdī pieder uzņēmums, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, vairs nav tā persona, kurai uzņēmums piederēja vēl pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tādējādi no personiskās atbildības principa izriet, ka aizliegta vienošanās principā ir jāinkriminē fiziskai vai juridiskai personai, kurai uzņēmums piederēja pārkāpuma brīdī (sākotnējais īpašnieks), ja arī konkurences iestādes lēmuma pieņemšanas brīdī par šo uzņēmumu ir atbildīga cita persona (jaunais īpašnieks) (
59
); ja uzņēmums turpina pārkāpumu arī tad, kad atbildīgs ir jaunais īpašnieks, aizliegta vienošanās jaunajam īpašniekam ir jāinkriminē tikai no brīža, kad viņš uzņēmumu ir pārņēmis (
60
).
— Personiskās atbildības principa pārmērīgi formālas piemērošanas risks
74.
Ja tomēr uzņēmuma sākotnējais īpašnieks vairs neeksistē vai viņš vairs neveic nozīmīgu saimniecisko darbību, tad sodam par aizliegtu vienošanos nav nozīmes. Tādējādi pārāk formālas personiskās atbildības principa lietošanas rezultātā soda par aizliegtu vienošanās jēga un mērķis, tas ir, efektīva konkurences noteikumu īstenošana, zūd (
61
). Turklāt uzņēmuma īpašniekam tad tieši rodas stimuls nolūkā izvairīties no savas atbildības par aizliegto vienošanos veikt noteiktas organizatoriskas pārmaiņas.
— Ekonomiskās nepārtrauktības kritērijs
75.
Konkurences noteikumu efektīvas īstenošanas izpratnē tāpēc var būt nepieciešams aizliegtu vienošanos izņēmuma veidā inkriminēt nevis uzņēmuma, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, sākotnējam, bet jaunajam īpašniekam.
76.
Taču šādu inkriminēšanu jaunajam īpašniekam visumā var izvirzīt tikai tad, ja viņš ekonomiskā ziņā faktiski var tikt uzskatīts par sākotnējā īpašnieka pēcteci (
62
), tātad, ja viņš turpina vadīt uzņēmumu, kas piedalās aizliegtajā vienošanās (
63
) (ekonomiskās nepārtrauktības princips (
64
)).
77.
Turklāt ir jābūt īpašiem apstākļiem, kas pamato atkāpšanos no personiskās atbildības principa. Šajā sakarā judikatūrā būtībā ir paredzētas divas situācijas.
78.
Pirmkārt, ekonomiskās nepārtrauktības kritēriju piemēro gadījumā, ja pārmaiņas skar tikai uzņēmuma, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, īpašnieku un to rezultātā viņš juridiskā ziņā vairs nepastāv (
65
). Tādējādi ekonomiskās nepārtrauktības ievērošana nodrošina, ka juridiska persona, grozot vienīgi savu juridisko formu vai nosaukumu, neizvairās no savas atbildības par aizliegtu vienošanos (
66
). To pašu jāattiecina uz [uzņēmumu] apvienošanu, kur uzņēmuma, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, sākotnējais īpašnieks no sava juridiskās personas statusa atsakās par labu citai juridiskai personai, kas pārņem viņa tiesības.
79.
Otrkārt, judikatūra ekonomiskās nepārtrauktības kritēriju attiecina arī uz pārstrukturizēšanu sabiedrību grupas ietvaros, kad sākotnējais īpašnieks vienmēr nebeidz pastāvēt juridiskā ziņā, bet tas neveic nekādu nozīmīgu saimniecisku darbību, pat ne citā tirgū, kas nav aizliegtās vienošanās iespaidotais tirgus (
67
). Ja sākotnējo un jauno uzņēmuma, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, īpašnieku vieno strukturāla saikne (
68
), attiecīgās personas no savas atbildības par aizliegto vienošanos var izvairīties — vienalga, apzināti vai neapzināti — ar tām pieejamu tiesisku strukturēšanas iespēju palīdzību. Tādējādi, uzņēmuma sākotnējais īpašnieks varētu, piemēram, sabiedrības iekšienē notikušās pārstrukturizēšanās rezultātā kļūt par “tukšu čaulu bez kodola”. Tad viņam par aizliegtu vienošanos uzliktam sodam nebūtu nozīmes (
69
).
80.
Vienīgi inkriminējot aizliegtu vienošanos uzņēmuma jaunajam īpašniekam, minētajās situācijas var nodrošināt, ka, pirmkārt, tiks sauktas pie atbildības tās personas, kas, piedaloties aizliegtajā vienošanās, guva labumu no uzņēmuma varbūtējās peļņas un vērtības palielināšanās (
70
), un ka, otrkārt, arī pats sods iedarbosies. Tikai ekonomiski aktīvs jaunais īpašnieks var veicināt to, lai uzņēmums turpmāk rīkojas saskaņā ar konkurences tiesībām. Sankcijām nebūtu salīdzinošas ietekmes, ja tās piemērotu sākotnējam īpašniekam, kurš vairāk nav ekonomiski aktīvs. Tad arī vispārēji preventīva, atturoša ietekme uz citiem uzņēmējiem būtu katrā ziņā mazāka.
— Ekonomiskās nepārtrauktības kritērija piemērošanas robežas
81.
Tomēr personiskās atbildības principu nevar neitralizēt, atsaucoties uz ekonomisko nepārtrauktību, un praktiski padarīt par tā pretstatu. Proti, ekonomiskās nepārtrauktības kritērijam nav jāaizstāj personiskās atbildības princips, bet tas vienīgi jāpapildina, ciktāl tas ir nepieciešams, lai par aizliegtu vienošanos sodītu gan samērīgi ar pārkāpuma smagumu, gan iedarbīgi, un tādējādi nodrošinātu efektīvu konkurences noteikumu īstenošanu. Atbilstoši tam ekonomiskās nepārtrauktības kritērija izmantošanā jāsaglabā izņēmuma raksturs.
82.
Tas neizslēdz, ka abām minētajām situācijām (
71
) varētu pievienoties jaunas. Ekonomiskās nepārtrauktības kritērija piemērošanā tomēr ir noteiktas sevišķi šauras robežas, ja uzņēmums, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, tiek pārdots neatkarīgai trešai personai un starp sākotnējo un jauno īpašnieku nepastāv strukturāla saikne. Ekonomiskās nepārtrauktības kritērija izmantošana un līdz ar to arī aizliegtās vienošanās inkriminēšana jaunajam īpašniekam ir jāatļauj tikai tad, ja uzņēmums viņam bija nodots ļaunprātīgi, tas ir, ar nodomu izvairīties no soda par aizliegtu vienošanos (
72
).
83.
Turpretim, ja šāda ļaunprātības elementa nav un uzņēmumu neatkarīgā trešā persona ieguva tirgus apstākļos, tad nevajag izmantot ekonomiskās nepārtrauktības kritēriju. Tādējādi konkurences noteikumu efektīvai īstenošanai nav obligāti nepieciešama atkāpe no personiskās atbildības principa. Gluži otrādi, sodu par aizliegtu vienošanos parasti var piemērot arī sākotnējam īpašniekam.
84.
Turklāt, ja pārdošana notikusi tirgus apstākļos, nav teikts, ka vienīgi jaunais īpašnieks gūst labumu no uzņēmuma iespējamās peļņas un vērtības palielināšanās saistībā ar viņa piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Drīzāk tas ir atkarīgs no saistību tiesību vienošanām starp pārdevēju un pircēju, it īpaši no tā, vai tiek ņemts vērā vai nē, ka draudošie naudas sodi par aizliegto vienošanos samazina cenu.
b) Šīs lietas īpatnības
85.
Lai arī Tiesas pienākums nav pašai novērtēt pamata prāvas faktus, tomēr tā var iesniedzējtiesai, ņemot vērā šo faktu īpatnības, sniegt visas nepieciešamās norādes, kas tai atvieglotu strīda pamata prāvā atrisināšanu. Šajā kontekstā ir jāuzsver sekojošais.
86.
Izskatāmo lietu raksturo tas, ka Itālijas valsts ar sava uzņēmumu AAMS, kuram nav juridiskas personas statusa, starpniecību veica saimniecisku darbību sākotnēji divās nozarēs, pirmkārt, azartspēļu un loterijas jomā, otrkārt, tabakas nozarē. Tikai viena no šīm abām nozarēm, proti, tabakas izstrādājumu ražošana un tirdzniecība, pēc tam tika nodota īpaši tam izveidotai valsts iestādei ETI, kas sākotnēji vēl atradās Ekonomikas un finanšu ministrijas kontrolē un tikai vēlāk pārtapa par akciju sabiedrību un tika privatizēta.
87.
Tātad sākumā runa bija par iekšēju pārstrukturizāciju, kur attiecīgā valsts saimnieciskā darbība azartspēļu un tabakas nozarē turklāt bija apvienota ar Ekonomikas un finanšu ministriju kopīgā paspārnē un arī palika tās kontrolē. Taču pēc tam valsts saimnieciskā darbības tabakas nozarē tika atbrīvota no Ekonomikas un finanšu ministrijas ietekmes un nodota privātās rokās.
88.
Neapšaubāmi valsts iestādi ETI un akciju sabiedrību ETI SpA ir jāuzskata par AAMS ekonomiskiem pēctečiem tabakas izstrādājumu ražošanas un tirdzniecības jomā. Par to liecina ne tikai attiecīgo darbību formāla tiesību nodošana ETI un ETI stāvoklis kā AAMS tiesību pārņēmējai attiecībā uz visiem pasīviem un aktīviem, tiesībām un mantu (
73
). Arī tautsaimniecībā, pamatojoties uz rīcībā esošo informāciju šajā lietā, ETI pienācīgi turpina AAMS lomu, līdz pat dalībai aizliegtajā vienošanās kopā ar Philip Morris.
89.
Tas apstāklis vien, ka ETI turpina AAMS komercdarbību tabakas izstrādājumu ražošanas un tirdzniecības nozarē un ka līdz ar to ekonomiskās nepārtrauktības kritērijs ir izpildīts, tomēr vēl nav pietiekams, lai ETI inkriminētu AAMS dalību aizliegtajā vienošanās, atkāpjoties no personiskās atbildības principa. Jo, kā jau minēts (
74
), ekonomiskās nepārtrauktības kritērijam nav jāaizstāj personiskās atbildības princips, bet tas vienīgi jāpapildina, ciktāl tas ir nepieciešams, lai par aizliegtu vienošanos sodītu gan samērīgi ar pārkāpuma smagumu, gan iedarbīgi un tādējādi nodrošinātu efektīvu konkurences noteikumu īstenošanu.
90.
Šāda nepieciešamība tādā situācijā kā izskatāmajā lietā nav saskatāma.
— AAMS saimnieciskā darbība turpmāk
91.
Pirmkārt, ir jāievēro, ka AAMS saimnieciskā darbība pilnībā nav pārgājusi ETI, AAMS drīzāk, pēc iesniedzējtiesas domām, turpina pastāvēt kā neatkarīgs uzņēmējs, kuram ir nozīmīga darbība azartspēļu un loteriju nozarē. Tātad izskatāmais gadījums nav arī salīdzināms ar tādu, kur uzņēmuma, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, sākotnējais īpašnieks juridiski vairs nepastāv vai katrā ziņā tam kā uzņēmējam vairs nav ietekmes (
75
).
92.
Atbilstoši minētajam arī soda jēga un mērķis obligāti neprasa, ka tā vietā, lai sodu uzliktu ETI, tas jāuzliek AAMS. Drīzāk AAMS kā uzņēmuma iepriekšējam īpašniekam uzlikts sods vēl var radīt īpašas prevencijas iedarbību un tādējādi dot ieguldījumu efektīvā konkurences noteikumu īstenošanā. AAMS turpina piedalīties tautsaimniecībā un ar soda palīdzību tas var tikt mudināts rīkoties kā saskaņā ar konkurences tiesībām.
93.
Jāatzīst, ka valsts uzņēmuma AAMS samaksāta soda nauda atkal nonāktu atpakaļ valstij, tomēr AAMS autonomija finansiālā un grāmatvedības ziņā (
76
) norāda uz to, ka sods tomēr varētu ietekmēt AAMS individuālo izturēšanos tirgū.
94.
AAMS dalības aizliegtajā vienošanās inkriminēšana saskaņā ar personiskās atbildības principu nav arī pretrunā tam, ka AAMS tabakas sektorā pats vairs nav ekonomiski aktīvs (
77
). Katrā ziņā tur AAMS samaksātais naudas sods vēl var iedarboties kā vispārēja prevencija, lai tagad šajā saimnieciskās darbības nozarē darbojošos uzņēmumus mudinātu rīkoties saskaņā ar konkurences tiesībām un varētu atturēt iesaistīties jaunā aizliegtā vienošanās.
— ETI privatizēšana un pārdošana neatkarīgai trešai personai
95.
Otrkārt ir jāievēro, ka ETI pa šo laiku ir kļuvusi par akciju sabiedrību un privatizēta, kā tas turklāt bija plānots no sākuma. Fakti, kas liecinātu par uzņēmuma ļaunprātīgu tiesību nodošanu ETI ar mērķi izvairīties no sodiem saistībā ar konkurences tiesībām, šajā sakarā nepastāv.
96.
Turklāt, ciktāl skaidri redzams, katrā ziņā soda uzlikšanas brīdī starp AAMS kā uzņēmuma, kas piedalījies aizliegtajā vienošanās, iepriekšējo īpašnieku un ETI kā tā jauno īpašnieku strukturāla saikne vairs nepastāv. Gluži otrādi, soda uzlikšanas brīdī uzņēmums jau atradās neatkarīgas trešās personas rokās.
97.
Līdz ar to rezultātā izskatāmā lieta mazāk līdzinās pārstrukturizācijai sabiedrību grupu iekšienē nekā uzņēmuma pārdošanai neatkarīgai trešai personai tirgus apstākļos, kur ekonomiskās nepārtrauktības kritēriju, kā jau paskaidrots (
78
), nav jāpiemēro.
98.
Atšķirībā no Itālijas valdības, arī tāpēc, ka, iespējams, palielinājusies uzņēmuma, kuru turpina vadīt ETI, vērtība aizliegtās vienošanās rezultātā, es nesaskatu iemeslu atteikties no personiskās atbildības principa. Kā jau minēts, nav teikts, ka no šādas vērtības palielināšanās labumu gūst tikai jaunais uzņēmuma īpašnieks. Gluži pretēji, šāda vērtības palielināšanās varēja atspoguļoties ETI SpA akciju cenā tās galīgās privatizācijas brīdī un tad to realizēja pārdevējs — Itālijas valsts.
99.
Noslēgumā var piebilst, ka attiecībā uz aizliegtas vienošanās inkriminēšanu nav jānošķir, vai uzņēmumu, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, neatkarīgai trešai personai ir pārdevusi privātpersona vai valsts. Katrā ziņā pret valsti nevajadzētu attiekties labāk kā pret pārdevēju, kas ir privātpersona.
100.
Komisija gan uzskata, ka noteiktos apstākļos valsts uzņēmuma atbildībai par aizliegtu vienošanos tā privatizācijas gadījumā atbilstoši ekonomiskās nepārtrauktības principam vajadzētu pāriet tā jaunajam, privātajam īpašniekam. To Komisija apsver it īpaši tādā gadījumā, kad īpašā organizatoriskā struktūrā, kas sākotnēji piederēja privatizētajam uzņēmumam, valsts pēc privatizācijas vairs neveic saimniecisko darbību, taču turpina būt ekonomiski aktīva arī citās struktūrās — piemēram, citu ministriju kompetences jomā (
79
).
101.
Tomēr pret to jāiebilst, ka valsts uzņēmuma privatizācija pati par sevi nevar valsti atbrīvot no tās atbildības par varbūtējo uzņēmuma, ko tā vadījusi iepriekš, dalību aizliegtā vienošanās. Šī valsts atbildība ir drīzāk loģiska tās saimnieciskās darbības konsekvence, kurā valsts principā nedrīkst izvairīties no konkurences noteikumiem, kas attiecas uz visiem uzņēmumiem (skat. arī EKL 86. panta 1. punktu). Tātad, ja privātpersona atbilstoši personiskās atbildības principam turpina būt atbildīga par tās vadīta uzņēmuma dalību aizliegtā vienošanās arī pēc tā pārdošanas, tad attiecībā uz valsti nevar būt citādi.
102.
Visbeidzot, šajā gadījumā par Komisijas ierosināto problēmu tomēr nav jāpieņem galīgs lēmums. Katrā ziņā izskatāmajā lietā, pēc iesniedzējtiesas domām, nav šaubu, ka Itālijas valsts turklāt veica arī saimniecisku darbību AAMS gadījumā. Tātad tās saimnieciskā darbība turpinās tajā pašā organizatoriskajā struktūrā, kura radās pēc tam ETI nodotajā un privatizētajā darbības jomā.
103.
Tāpēc, kopumā ņemot, es uzskatu, ka konkurences iestādēm un tiesām šādā situācijā, kāda ir izskatāmajā lietā, būtu jāievēro personiskās atbildības princips un nebūtu jāveic aizliegtas vienošanās inkriminēšana atbilstoši ekonomiskās nepārtrauktības kritērijam.
2) Konkurences iestāžu varbūtējā rīcības brīvība inkriminēšanas ietvaros (otrais jautājums)
104.
Ar savu otro jautājumu Consiglio di Stato būtībā cenšas noskaidrot, vai kompetentām konkurences iestādēm ir rīcības brīvība inkriminēt aizliegtu vienošanos uzņēmuma, kas piedalījies aizliegtajā vienošanās, iepriekšējam vai jaunajam īpašniekam, lai nodrošinātu, ka netiek apdraudēta konkurences noteikumu faktiskā iedarbība.
105.
Kā jau minēts, aizliegtās vienošanās inkriminēšanai uzņēmuma pēctecības gadījumā ir jānotiek saskaņā ar personiskās atbildības principu. Ekonomiskās nepārtrauktības kritērijam nav jāaizstāj personiskās atbildības princips, bet tas vienīgi jāpapildina, ciktāl tas ir nepieciešams, lai par aizliegtu vienošanos sodītu gan samērīgi ar pārkāpuma smagumu, gan iedarbīgi un tādējādi nodrošinātu efektīvu konkurences noteikumu īstenošanu.
106.
No tā izriet, ka kompetentajām konkurences iestādēm, kā arī kompetentajām tiesām nav tiesību izvēlēties, vai tās inkriminēs uzņēmuma piedalīšanos aizliegtā vienošanās tā iepriekšējam vai jaunajam īpašniekam. Gluži otrādi, ekonomiskās nepārtrauktības kritēriju var izmantot tikai tad, ja sods par aizliegtu vienošanos, piemērojot vienīgi personiskās atbildības principu, nesasniegtu savu mērķi.
107.
Tas, vai sods par aizliegtu vienošanos tomēr nesasniegs savu mērķi, katrā atsevišķā gadījumā var prasīt sarežģītu ekonomisku situāciju novērtēšanu.
108.
Tādējādi, ja nepieciešams, ir jānovērtē, vai uzņēmuma, kas piedalījies aizliegtajā vienošanās, sākotnējais īpašnieks pārkāpuma sodīšanas brīdī vēl veic kādu nozīmīgu saimniecisku darbību, lai viņam uzliktais sods efektīvi veicinātu konkurences noteikumu īstenošanu. Arī strukturālās saiknes esamība vai neesamība starp iepriekšējo un jauno uzņēmuma īpašnieku var padarīt nepieciešamu šādu sarežģītu ekonomisku sakarību novērtēšanu, tāpat kā jautājums, vai uzņēmums jaunajam īpašniekam tika pārdots tirgus apstākļos vai ļaunprātīgā nolūkā.
109.
Kā pareizi uzsver Komisija, kompetentajām konkurences iestādēm saskaņā ar Kopienu tiesībām, īstenojot šāda veida novērtēšanu, ir piešķirta rīcības brīvība (
80
).
VI — Secinājumi
110.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
a)
atbilstoši personiskās atbildības principam uzņēmuma aizliegtā vienošanās principā ir jāinkriminē tā sākotnējam īpašniekam, kurš bija atbildīgs par uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, lai arī brīdī, kad konkurences iestādes pieņem lēmumu, par uzņēmumu ir atbildīgs jaunais īpašnieks.
Tā tas ir arī tad, ja uzņēmums, kuru pārkāpuma izdarīšanas brīdī pārvaldīja valsts, pēc tam nonāk privātpersonas atbildībā;
b)
aizliegtu vienošanos vienīgi izņēmuma kārtā inkriminē uzņēmuma jaunajam īpašniekam, ja
—
jaunais īpašnieks turpināja uzņēmuma darbību līdz brīdim, kad konkurences iestādes pieņēma lēmumu,
—
sākotnējais īpašnieks konkurences iestāžu lēmuma pieņemšanas brīdī juridiskā ziņā vairs nepastāv vai vairs neveic nozīmīgu saimniecisko darbību, pat ne citā tirgū, kas nav aizliegtās vienošanās iespaidotais tirgus, un
—
starp jauno un sākotnējo īpašnieku nav strukturālas saiknes vai uzņēmums jaunajam īpašniekam ir pārgājis ļaunprātīgi, lai apietu sodu par aizliegtu vienošanos;
2)
kompetentajām konkurences iestādēm aizliegtās vienošanās inkriminēšanā nav rīcības brīvības. Taču minētās inkriminēšanas ietvaros tām ir rīcības brīvība, ciktāl tas ir nepieciešams, sarežģītu ekonomisku sakarību novērtēšanai.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	Legge 10 ottobre 1990, Nr. 287, Norme per la tutela della concorrenza e del mercato (1990. gada 13. oktobraGURI Nr. 240, 3. lpp., turpmāk tekstā — “Likums Nr. 287/1990”).
(
3
)	Regio decreto-legge.
(
4
)	Pārveidots par 1928. gada 6. decembra Likumu Nr. 3474.
(
5
)	Ministero dell’Economia e delle Finanze.
(
6
)	Decreto legislativo.
(
7
)	1998. gada 17. augustaGURI Nr. 190, 3. lpp. (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 283/1998”).
(
8
)	Ente pubblico economico.
(
9
)	Regulas Nr. 283/1998 3. panta 1. punkts.
(
10
)	Tādi ir Itālijas valdības paskaidrojumi pēc Tiesas lūguma.
(
11
)	Regulas Nr. 283/1998 1. panta 6. punkts.
(
12
)	Kā piemēri tiek minēti uzraudzība pār tirdzniecību ar tabakas izstrādājumiem un koncesijas piešķiršana tabakas izstrādājumu pārdošanai sabiedrībai.
(
13
)	Provvedimento 13 marzo 2003, Nr. 11795, I 479 “Variazione di prezzo di alcune marche di tabacchi” (Bollettino settimanale, XIII gadagājums, Nr. 11/2003, 5. lpp.). Šis lēmums bija pieņemts pirms 2001. gada jūnijā uzsāktās izmeklēšanas.
(
14
)	Philip Morris Products SA, Philip Morris Holland BV, Philip Morris GmbH, Philip Morris Products Inc. un Philip Morris International Management SA. Visi šie uzņēmumi vienkāršošanas labad kopā turpmāk tekstā tiks apzīmēti kā “Philip Morris”.
(
15
)	Administratīvā tiesa Lacio reģionam ar juridisko adresi Romā.
(
16
)	Valsts padome.
(
17
)	Tiesas 1990. gada 18. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-297/88 un C-197/89 Dzodzi (Recueil, I-3763. lpp., 36. punkts); skat. turklāt 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C-231/89 Gmurzynska-Bscher (Recueil, I-4003. lpp., 25. punkts); 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-28/95 Leur-Bloem (Recueil, I-4161. lpp., 25. punkts) un lietā C-130/95 Giloy (Recueil, I-4291.lpp., 21. punkts); 2001. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-1/99 Kofisa Italia (Recueil, I-207. lpp., 21. punkts); 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C-170/03 Feron (Krājums, I-2299. lpp., 11. punkts); 2006. gada 16. marta spriedumu lietā C-3/04 Poseidon Chartering (Krājums, I-2505. lpp., 15. punkts) un 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C-217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (Krājums, I-11987. lpp., 19. punkts); līdzīgi 2003. gada 7. janvāra spriedums lietā C-306/99 BIAO (Recueil, I-1. lpp., 90. punkts).
(
18
)	Spriedums lietā Dzodzi (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 37. punkts) un 1992. gada 25. jūnija spriedums lietā C-88/91 Federconsorzi (Recueil, I-4035. lpp., 7. punkts); līdzīgi iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās Leur-Bloem (32. punkts), Giloy (28. punkts), Kofisa Italia (32. punkts), Poseidon Chartering (16. punkts) un Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (20. punkts), kā arī 2001. gada 11. oktobra spriedums lietā C-267/99 Adam (Recueil, I-7467. lpp., 27. punkts); 2002. gada 15. janvāra spriedums lietā C-43/00 Andersen un Jensen (Recueil, I-379. lpp., 18. punkts); 2003. gada 15. maija spriedums lietā C-300/01 Salzmann (Recueil, I-4899. lpp., 34. punkts), un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C-222/01 British American Tobacco (Recueil, I-4683. lpp., 40. punkts). Skat. turklāt Tiesas judikatūru par tās kompetenci interpretēt apvienotās starptautiskās konvencijas, it īpaši, 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-53/96 Hermès (Recueil, I-3603. lpp., 32. punkts).
(
19
)	Skat. turklāt manus 2006. gada 13. jūlijā jau sniegtos secinājumus lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē, 21. un turpmākie punkti).
(
20
)	Padomes 2002. gada 16. decembra Regula Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Regula Nr.1/2003”). Ar Regulas Nr. 1/2003 stāšanos spēkā tika modernizēti EKL 81. panta un EKL 82. panta īstenošanas noteikumi un kompetentās valsts iestādes un tiesa pastiprināti tika iesaistītas Eiropas konkurences tiesību piemērošanā; skat. turklāt Regulas Nr. 1/2003 sesto, septīto un piecpadsmito apsvērumu, kā arī tās 5. un 6. pantu.
(
21
)	Padomes 1962. gada 6. februāra Regula (EEK) Nr. 17: Pirmā regula par 85. un 86. panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.).
(
22
)	No pastāvīgās judikatūras skat. citu starpā 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-222/04 Cassa di Risparmio di Firenze (Krājums, I-289. lpp., 63. punkts) un 2006. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C-295/04 līdz C-298/04 Manfredi (Krājums, I-6619. lpp., 70. punkts).
(
23
)	Spriedums lietā Salzmann (iepriekš minēts 18. zemsvītras piezīmē, 31. punkts); 2005. gada 1. decembra spriedums lietā C-213/04 Burtscher (Krājums, I-10309. lpp., 35. punkts) un 2007. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C-222/05 līdz C-225/05 Van der Weerd u.c. (Krājums, I-4233. lpp., 22. punkts).
(
24
)	No pastāvīgās judikatūras skat. citu starpā 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C-415/93 Bosman (Recueil, I-4921. lpp., 59. punkts); spriedumu lietā Dzodzi (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 35. punkts); 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā C-238/05 Asnef-Equifax (Krājums, I-11125. lpp., 15. punkts) un spriedumu lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 17. punkts).
(
25
)	Īpaši skaidri sakars starp EKL 81. pantu (bijušais EEK līguma 85. pants) un inkriminēšanas jautājumu parādās Tiesas 1984. gada 28. marta spriedumā apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 CRAM un Rheinzink/Komisija (Recueil, 1679. lpp., 9. punkts) un 2004. gada 7. janvāra spriedumā apvienotajās lietās C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija (Recueil, I-123. lpp., 59. punkts).
(
26
)	Spriedums apvienotajās lietās CRAM un Rheinzink/Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 9. punkts), kā arī 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C-49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni (Recueil, I-4125. lpp., 145. punkts).
(
27
)	No pastāvīgās judikatūras skat. citu starpā spriedumu lietā Bosman (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 59. un 61. punkts); 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-344/04 IATA un ELFAA (Krājums, I-403. lpp., 24. punkts); spriedumu lietā Asnef-Equifax (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 17. punkts) un spriedumu lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 17. punkts).
(
28
)	Šajā pašā izpratnē arī 17. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās Dzodzi (40. punkts), Gmurzynska-Bscher (23. punkts), Leur-Bloem (26. punkts), Giloy (22. punkts) un Kofisa Italia (22. punkts).
(
29
)	Tiesas sēdē Philip Morris papildus norādīja uz 2001. gada 2. martaConsiglio di Stato spriedumu Nr. 1189 (it īpaši uz tā 4. 4. un turpmākajām iedaļām), saskaņā ar kuru pati iesniedzējtiesa kontekstā ar sodu sistēmu atsaucas uz Kopienu tiesībām, kā arī uz Tiesas judikatūru.
(
30
)	2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C-58/98 Corsten (Recueil, I-7919. lpp., 24. punkts); 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C-482/01 un C-493/01 Orfanopoulos un Oliveri (Recueil, I-5257. lpp., 42. punkts) un 2006. gada 12. janvāra spriedums lietā C-246/04 Turn- und Sportunion Waldburg (Krājums, I-589. lpp., 21. punkts).
(
31
)	Spriedums lietā Dzodzi (41. un 42. punkts) un spriedums lietā Leur-Bloem (33. punkts), abi iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē.
(
32
)	Tiesas 1995. gada 28. marta spriedums lietā C-346/93 Kleinwort Benson (Recueil, I-615. lpp.).
(
33
)	Skat. šajā izpratnē argumentāciju par Kleinwort Benson lietu vēlākajos spriedumos, it īpaši lietās Leur-Bloem (29. punkta beigas un 31. punkts), Giloy (25. punkta beigas un 27. punkts) un Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (21. punkta beigas un 22. punkts), visi iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē. Uz to pašu apsvērumu ir balstīts spriedums lietā Poseidon Chartering (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 17. punkts).
(
34
)	Īpaši skaidrs šajā ziņā spriedums lietā BIAO (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 92. un 93. pants).
(
35
)	Spriedums lietā Kleinwort Benson (iepriekš minēts 32. zemsvītras piezīmē, 9. un 10. punkts, kā arī 16.–18. punkts). Šos sprieduma lietā Kleinwort Benson aspektus Tiesa uzsver arī turpmāk, piemēram, savos spriedumos lietās Leur-Bloem (29. punkts), Giloy (25. punkts), Kofisa Italia (30. punkts), BIAO (93. punkts) un Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (21. punkts), visi iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē.
(
36
)	Spriedums lietā Kleinwort Benson (iepriekš minēts 32. zemsvītras piezīmē, 10. un 20.–23. punkts). Šo sprieduma lietā Kleinwort Benson aspektu Tiesa uzsver arī turpmāk, piemēram, savā spriedumā lietā Leur-Bloem (29. punkts) un lietā Giloy (25. punkts), abi iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē.
(
37
)	Līdzīgos apstākļos Tiesa arī, piemēram, spriedumos lietās Kofisa Italia (31. punkts) un Poseidon Chartering (18. punkts), abi minēti 17. zemsvītras piezīmē, ir noliegusi paralēles ar Kleinwort Benson lietu.
(
38
)	Spriedums lietā Salzmann (iepriekš minēts 18. zemsvītras piezīmē, 28. punkts) un 2003. gada 4. decembra spriedums lietā C-448/01 EVN un Wienstrom (Recueil, I-14527. lpp., 77. punkts).
(
39
)	Šajā izpratnē pastāvīgā judikatūra par nepieciešamību atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem, skat. citu starpā spriedumus lietās Bosman (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 59. punkts), EVN un Wienstrom (iepriekš minēts 38. zemsvītras piezīmē, 74. punkts), Asnef-Equifax (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 15. punkts) un Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, 16. punkts).
(
40
)	Tiesas 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C-7/97 Bronner (Recueil, I-7791. lpp.).
(
41
)	Iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētais spriedums.
(
42
)	Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68 Walt Wilhelm (Recueil, 1. lpp., 3. punkts); šajā pašā izpratnē 1980. gada 10. jūlija spriedums apvienotajās lietās 253/78 un no 1/79 līdz 3/79 Giry un Guerlain (Recueil, 2327. lpp., 15. punkts); 1992. gada 16. jūlija spriedums lietā C-67/91 Asociación Española de Banca Privada u.c. (Recueil, I-4785. lpp., 11. punkts); spriedums lietā Bronner (iepriekš minēts 40. zemsvītras piezīmē, 19. punkts) un spriedums lietā Asnef-Equifax (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 20. punkts).
(
43
)	Kopš Regulas Nr. 1/2003 spēkā stāšanās valsts konkurences iestādēm un tiesām savas valsts konkurences tiesību izolēta piemērošana ir pat skaidri aizliegta, ja situācija vienlaikus ietilpst arī EKL 81. panta piemērošanas jomā. Gluži otrādi, saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003 no šī brīža drīzāk nepieciešams šādās situācijās paralēli valsts konkurences tiesību aktiem piemērot arī EKL 81. pantu (Regulas 3. panta 1. punkts), kurā ir jāņem vērā, ka Kopienu tiesības ir augstāk stāvošas tiesības (Regulas 3. panta 2. punkta pirmā teikuma izpratnē).
(
44
)	Īpaši skaidri tas ir, piemēram, spriedumos lietās Leur-Bloem (27. punkts), Giloy (23. punkts), BIAO (90. punkts), Feron (10. punkts) un Poseidon Chartering (17. punkts), visi iepriekš minēti 17. zemsvītras piezīmē, kā arī spriedumā lietā Andersen un Jensen (iepriekš minēts 18. zemsvītras piezīmē, 16. un 19. punkts).
(
45
)	Spriedumi lietās Bronner (iepriekš minēts 40. zemsvītras piezīmē, 18.–20. punkts) un Asnef-Equifax (iepriekš minēts 24. zemsvītras piezīmē, 19.–21. punkts).
(
46
)	Spriedums lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (iepriekš minēts 17. zemsvītras piezīmē, it īpaši 19.–22. punkts).
(
47
)	Skat. turklāt Komisijas apsvērumus par pirmo iebildumu, it īpaši šo secinājumu 31. punktu.
(
48
)	Skat. vēlreiz šo secinājumu 31. punktu, kā arī iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus apvienotajās lietās CRAM un Rheinzink/Komisija (9. punkts) un Aalborg Portland u.c./Komisija (59. punkts).
(
49
)	Tiesas 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C-302/04 Ynos (Krājums, I-371. lpp.).
(
50
)	Spriedums lietā Ynos (iepriekš minēts 49. zemsvītras piezīmē, 37. punkts).
(
51
)	Spriedums lietā Ynos (iepriekš minēts 49. zemsvītras piezīmē, 36. punkts).
(
52
)	Analoģiska problēma par aizliegtas vienošanās inkriminēšanu koncerna ietvaros, piemēram, starp meitas un mātes sabiedrību, nav izskatāmās lietas priekšmets un atbilstoši turpmāk sīkāk nav apskatīta. Tikpat maz šī lieta attiecas uz jautājumu, vai un kādos apstākļos tirgus pēctecim ir jāgalvo par parādiem, kas rodas no naudas sodiem, kas vēl nav uzlikti viņa priekštecim.
(
53
)	Saskaņā ar EKL 256. panta pirmo daļu Komisijas lēmumi, kas uzliek finansiālas saistības, ir izpildu dokumenti. Kamēr Līguma vācu valodas redakcijā nav skaidrojošas norādes, no virknes citu valodu redakcijām var secināt, ka runai jābūt par lēmumu, kuri pieņemti pret fiziskām vai juridiskām personām, izpildi; skat., piemēram, franču (“personnes”), itāļu (“persone”), angļu (“persons”), portugāļu (“pessoas”) un spāņu (“personas”), kā arī — īpaši skaidri — nīderlandiešu valodas versiju (“natuurlijke of rechtspersonen”).
(
54
)	Īpaši skaidrs attiecīgi ir Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T-6/89 Enichem Anic/Komisija (Recueil, II-1623. lpp., 236. punkts); tajā pašā nozīmē spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 60. punkts).
(
55
)	Skat. turklāt jau Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija (Recueil, 661. lpp., 173. punkts), saskaņā ar kuru sodu par aizliegtu vienošanos mērķis “[ir] tikpat sodīt par pretlikumīgām darbībām, kā arī novērst to atkārtošanos”; skat. arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-76/06 P Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (Krājums, I-4405. lpp., 22. punkts). Par nākamā pārkāpuma novēršanas mērķi, atturot no tā, skat. turklāt Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumus lietā C-289/04 P Showa Denko/Komisija (Krājums, I-5859, 61. punkts) un C-308/04 P SGL Carbon/Komisija (Krājums, I-5977. lpp., 37. punkts).
(
56
)	Spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. punkts). Arī dalībvalstu tiesību sistēmās personiskās atbildības princips parasti ir aizliegtas vienošanās inkriminēšanas kritērijs.
(
57
)	Skat. turklāt arī ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] 2003. gada 11. februārī sniegtos secinājumus lietā C-204/00 P Aalborg Portland/Komisija (Recueil, I-123. lpp., I-133. lpp., it īpaši 63.–65. punkts). Vainas princips, piemēram, parādās arī Regulas Nr. 1/200323. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru tiek uzlikts naudas sods par darbībām, kas izdarītas tīši vai aiz neuzmanības.
(
58
)	Šajā nozīmē Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumi lietā C-248/98 P KNP BT/Komisija (Recueil, I-9641. lpp., 71. punkts), C-279/98 P Cascades/Komisija (Recueil, I-9693. lpp., 78. punkts), C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, I-9925. lpp., 37. punkts) un C-297/98 P SCA Holding/Komisija (Recueil, I-10101. lpp, 27. punkts); skat. turklāt Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T-327/94 SCA Holding/Komisija (Recueil, II-1373. lpp., 63. punkts).
(
59
)	Skat. vēlreiz 57. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru; šajā pašā izpratnē spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. punkts).
(
60
)	Skat. it īpaši spriedumu lietā Cascades/Komisija (iepriekš minēts 58. zemsvītras piezīmē, 77.–80. punkts).
(
61
)	Tas, ka Tiesa šim apstāklim velta īpašu uzmanību, parādās, piemēram, spriedumā apvienotajās lietās CRAM un Rheinzink/Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 9. punkts), lietā Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 146. punkta pēdējais teikums) un apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 59. punkts); skat. arī Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T-134/94 NMH Stahlwerke/Komisija (Recueil, II-239. lpp., 127. punkts) un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T-9/99 HFB u.c./Komisija (Recueil, II-1487. lpp., 106. un 107. punkts).
(
62
)	Šajā nozīmē Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija (Recueil, 1663. lpp., 84. punkts).
(
63
)	Šajā nozīmē spriedumi apvienotajās lietās CRAM un Rheinzink/Komisija (9. punkts) un Aalborg Portland u.c./Komisija (59. punkts), iepriekš minēti 25. zemsvītras piezīmē.
(
64
)	Spriedumi lietā Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. punkts) un apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 359. punkts).
(
65
)	Spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. punkts).
(
66
)	Šajā nozīmē spriedumi apvienotajās lietās CRAM un Rheinzink/Komisija (9. punkts) un Aalborg Portland u.c./Komisija (59. punkts), iepriekš minēti 25. zemsvītras piezīmē.
(
67
)	Šajā nozīmē spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 359. punkts); ekonomiskās nepārtrauktības kritērija nepiemērošanu akcentē ar gadījumu, kur ir “divi pastāvoši un darbojošies uzņēmumi, no kuriem viens ir nodevis otram tikai noteiktu savas darbības daļu”); līdzīgi spriedums lietā NMH Stahlwerke/Komisija (iepriekš minēts 61. zemsvītras piezīmē, 127.–137. punkts).
(
68
)	Par “strukturālās saiknes” nozīmi skat. spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 359. punkts saistībā ar 344. punktu). Jebkurā gadījumā Tiesa ir atzinusi iepriekšējā īpašnieka dalību jaunajā uzņēmumā, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, 50 % apmērā, lai pieņemtu, ka starp abiem pastāv “strukturālā saikne”.
(
69
)	Turklāt it īpaši ir jāapsver, ka, aprēķinot naudas sodu, izšķirošā loma ir uzņēmumu darījumiem (skat., piemēram, Regulas Nr. 1/200323. panta 2. punktu). Ja uzņēmumam vairs nav nozīmīgu darījumu, tam arī vairs nevar uzlikt iedarbīgus naudas sodus.
(
70
)	Judikatūrā ir atzīts, ka peļņa, kuru uzņēmums varētu iegūt savas konkurenci traucējošās rīcības rezultātā, pieder pie tiem faktoriem, kuriem ir nozīme, novērtējot pārkāpuma smagumu, un ka, ņemot vērā šos faktorus, tiek nodrošināta naudas soda atturošā iedarbība (skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 260. un 292. punkts).
(
71
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 78. un 79. punktu.
(
72
)	Šajā nozīmē spriedumi lietās Komisija/Anic Partecipazioni (iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. un 146. punkts, pēdējais teikums) un HFB/Komisija (iepriekš minēts 61. zemsvītras piezīmē, 107. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera secinājumus lietā C-204/00 P (iepriekš minēti 57. zemsvītras piezīmē, 66. un 67. punkts).
(
73
)	 Regula Nr. 283/1998; skat. turklāt iepriekš šo secinājumu 10. punktu.
(
74
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 81. punktu.
(
75
)	Skat. turklāt šo secinājumu 78. un 79. punktu.
(
76
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 9. punktu. Tiesas sēdē Itālijas valdības pārstāvis tam papildus precizēja, ka AAMS budžets ir nošķirts no Ekonomikas un finanšu ministrijas budžeta.
(
77
)	Skat. turklāt lietu Komisija/Anic Partecipazioni (spriedums iepriekš minēts 26. zemsvītras piezīmē, 145. punkts), kurā Anic bija atstājis saimnieciskās darbības nozari, kuru skāra aizliegtā vienošanās, un tomēr bija atbildīgs saskaņā ar personiskās atbildības principu; tas kļūst skaidrs vēlākā spriedumā apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 359. lpp.), kur lieta Komisija/Anic Partecipazioni tiek aprakstīta kā “divu pastāvošu un darbojošos uzņēmumu gadījums”, “no kuriem viens ir nodevis otram tikai noteiktu savas darbības daļu” (mans izcēlums).
(
78
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 81.–84. punktu.
(
79
)	Komisija kā piemēru norāda to, ka, piemēram, valsts uzņēmumi pasta pakalpojumu un dzelzceļa pārvadājumu jomās Itālijā tradicionāli pieder citām organizatoriskām struktūrām un it īpaši ir pakļauti citām ministrijām nekā AAMS.
(
80
)	Šajā nozīmē pastāvīgā judikatūra; skat. 1985. gada 11. jūlija spriedumu lietā 42/84 Remia u.c./Komisija (Recueil, 2545. lpp., 34. punkts); 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 BAT un Reynolds/Komisija (Recueil, 4487. lpp., 62. punkts) un spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija (iepriekš minēts 25. zemsvītras piezīmē, 279. punkts).