62024CJ0356
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 27. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – LESD 45. pants – Regula (ES) Nr. 492/2011 – 7. panta 1. punkts – Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78/EK – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ – Ierēdņu atalgojuma režīms – Valsts tiesiskais regulējums, kurā neņem vērā citā dalībvalstī nostrādātos iepriekšējos ekvivalentas darbības laikposmus – Izslēgšana pēc lēmuma par ierēdņa paaugstināšanu amatā, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā – Paaugstināšana amatā, kas atkarīga no noteikta dienesta gadu skaita nostrādāšanas – Valsts tiesiskais regulējums, kurā neņem vērā šajā attiecīgajā dalībvalstī nostrādātos iepriekšējos ekvivalentas darbības laikposmus
Lietā C‑356/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landesverwaltungsgericht
Kärnten (Karintijas federālās zemes Administratīvā tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2024. gada 16. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 16. maijā, tiesvedībā
A.B.
pret
Kärntner Landesregierung,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pasers [J. Passer], piektās palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), tiesnesis D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch un J. Schmoll, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Delaude un B.‑R. Killmann, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 45. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.) 7. panta 1. punktu, Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.), 1., 2. un 6. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. un 21. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp A.B. un Kärntner Landesregierung (Karintijas federālās zemes valdība, Austrija) par to, ka tālab, lai noteiktu A.B. darba stāžu ierēdņu atalgojuma skalā, nav ņemti vērā noteikti iepriekšējie profesionālās darbības laikposmi, kurus viņš nostrādājis gan Austrijā, gan ārvalstīs.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2000/78
3
Direktīvas 2000/78 1. pantā “Mērķis” paredzēts:
“Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”
4
Šīs direktīvas 2. pants “Diskriminācijas jēdziens” formulēts šādi:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā [1. pantā] minēta iemesla dēļ;
b)
pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
i)
šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai, [..]
[..].”
5
Minētās direktīvas 3. panta “Piemērošanas joma” 1. punkta c) apakšpunktā paredzēts:
“Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu;”.
6
Šīs direktīvas 6. pantā “Tādas dažādas attieksmes attaisnojums, kuras pamatā ir cilvēka vecums” noteikts:
“1.   Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda [atšķirīga] attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, tostarp likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.
[..]
2.   Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka vecuma noteikšana profesionālajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, lai persona saņemtu pensiju vai invaliditātes pabalstu vai varētu pretendēt uz pensiju vai invaliditātes pabalstu, tostarp dažāda vecuma noteikšanu saskaņā ar šīm sistēmām darbiniekiem vai darbinieku grupām vai kategorijām un šādu sistēmu sakarā vecuma kritēriju izmantošana, lai faktiski aprēķinātu pabalstus, neveido diskrimināciju vecuma dēļ ar noteikumu, ka tā rezultātā nenotiek diskriminācija dzimuma dēļ.”
Regula Nr. 492/2011
7
Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punktā noteikts:
“Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citā dalībvalstī valstspiederības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.”
Austrijas tiesības
8
1994. gada Kärntner Dienstrechtsgesetz (Karintijas federālās zemes Civildienesta likums; LGBl. Nr. 71/1994), redakcijā, kas izriet no Karintijas federālās zemes 2021. gada 21. oktobra Likuma Nr. 81 (LGBl. Nr. 81/2021) (turpmāk tekstā – “K‑DRG”), 143. pantā “Ierindošana augstākā atalgojuma līmenī” noteikts:
“(1)   Atsauces datums ir būtisks ierindošanai augstākā atalgojuma līmenī. Ja šajā pantā nav noteikts citādi, vajadzīgais laikposms ierindošanai darba algas III līmeņa otrajā pakāpē ir pieci gadi un citiem līmeņiem – divi gadi.
(2)   Ierindošana augstākā atalgojuma līmenī notiek 1. janvārī vai 1. jūlijā pēc divu vai piecu gadu perioda beigām (ierindošanas augstākā atalgojuma līmenī datums), ja šajā datumā tā nav atlikta vai aizkavēta. Divu vai piecu gadu periodu uzskata par sasniegtu šajā datumā arī tad, ja tas beidzas pirms attiecīgi sekojošā 31. marta vai 30. septembra.
[..]”
9
K‑DRG 145. pantā “Ierindošanas augstākā atalgojuma līmenī atsauces datums” noteikts:
“(1)   Ievērojot 4.–8. punktā minētos ierobežojumus, vērā ņemamais atsauces datums virzībai nākamajā līmenī tiek aprēķināts, skaitot laiku no darbā pieņemšanas dienas, kas ir visi laikposmi pēc tā gada 30. jūnija, kurā ir pabeigti deviņi mācību gadi vai tie būtu pabeigti pēc uzņemšanas pirmajā mācību līmenī:
1.
šī panta 2. punktā uzskaitītos laikposmus ņem vērā pilnā apmērā;
2.
citus laikposmus,
a)
kas atbilst 3. punkta kritērijiem, ņem vērā pilnā apmērā;
b)
kas neatbilst 3. punkta kritērijiem,
aa)
ņem vērā pilnā apmērā līdz trim gadiem un
bb)
ņem vērā kā pusi no tiem attiecībā uz papildu trim gadiem.
[..]
(11)   Šī panta 2. punktā un 1. punkta 2. apakšpunktā minētos periodus, kuru laikā veiktas profesionālās darbības, kas ir līdzvērtīgas tām darbībām, kuras veiktas, sākot strādāt civildienestā, un nodrošina līdzvērtīgu profesionālo pieredzi, ieskaita pilnībā, ja šie periodi ārpus Austrijas ir uzkrāti:
1.
[1992. gada 2. maija] Līguma par [Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.)] līgumslēdzējas puses vai Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā vai
2.
valstī, kuras pilsoņiem ir tādas pašas tiesības strādāt profesijā kā Austrijas pilsoņiem, vai
3.
kādā Eiropas Savienības struktūrā vai citā starpvaldību struktūrā, kuras locekle ir Austrija.
[..]”
10
K‑DRG 181. pants “Paaugstināšana amatā” formulēts šādi:
“(1)   Paaugstināšana ir valsts civildienesta ierēdņa iecelšana amatā nākamajā augstākajā pakāpē savā amata grupā.
[..]
(3)   Ja atalgojums, kas atbilst jaunās pakāpes zemākajam līmenim, kurš paredzēts ierēdņa amata kategorijai, ir mazāks nekā viņa iepriekšējais atalgojums, ierēdnis saņem līmeni, kas atbilst iepriekšējam atalgojumam, bet, ja šāds atalgojums nav paredzēts, viņam ir tāds līmenis, kas atbilst nākamajam augstākajam atalgojumam.
(4)   Pēc paaugstinājuma ierēdni ierindo augstākā atalgojuma līmenī tajā brīdī, kad viņš atbilstoši 3. punkta noteikumiem esošajā līmenī būtu izpildījis prasības, lai sasniegtu nākamo augstāko atalgojuma pakāpi jaunajā līmenī, bet ne vēlāk kā pēc diviem gadiem. Attiecīgā līmeņa augstākajā atalgojuma pakāpē pavadītais laiks nepārsniedz četrus gadus. Atkāpjoties no iepriekš minētā, gadījumos, kad paaugstinājums nākamajā līmenī ir pakārtots obligātai prasībai divus gadus būt zemākā līmeņa augstākajā atalgojuma pakāpē, šī līmeņa augstākajā atalgojuma pakāpē pavadītais laiks nepārsniedz četrus gadus, ja tas ir lielāks par laiku, kas obligāti jāpavada šajā atalgojuma pakāpē. Šī likuma 143. un 144. pantu piemēro pēc analoģijas.
[..]”
11
K‑DRG 305.b pantā “Konkrētu noteikumu piemērošanas joma” paredzēts:
“[..]
(2)   Pēc savas ierosmes bez liekas kavēšanās tiek noteikts jauns ierindošanas augstākā atalgojuma līmenī atsauces datums un no tā izrietošā atalgojuma sistēma, pamatojoties uz šī likuma 143. un 145. pantu redakcijā, kas izriet no [Karintijas federālās zemes 2019. gada 13. jūnija Likuma Nr. 60], un tikai gadījumos, kad pastāvošā atalgojuma situāciju nosaka pēc ierindošanas augstākā atalgojuma līmenī atsauces datuma. [..]
[..]
(4)   [..]
1.
joprojām piemēro šī likuma 143. un 145. pantu redakcijā, kas bija spēkā 2003. gada 31. decembrī, [personām, attiecībā uz kurām nav noteikts jauns ierindošanas augstākā atalgojuma līmenī atsauces datums atbilstoši 2. punktam. Ja] viņu atsauces datums ir ticis noteikts, pamatojoties uz šī likuma 145. pantu redakcijā, kas bija spēkā 1995. gada 30. septembrī, [šī likuma 143. un 145. pants] tupina būt piemērojams redakcijā, kas bija spēkā 1995. gada 30. septembrī,
[..].”
12
Saskaņā ar 2011. gada 7. jūlijaGesetz, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (20. K‑DRG‑Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (17. Kärntner Landesvertrags‑bedienstetengesetz‑Novelle), das Kärntner Gemeindebediensteten‑gesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993 und das Kärntner Gemeindevertragsbedienstetengesetz geändert werden (Likums, ar ko groza Karintijas federālās zemes 1994. gada Civildienesta likumu (Karintijas federālās zemes Civildienesta likuma 20. grozījums), Karintijas federālās zemes 1994. gada Likumu par līgumdarbiniekiem (Karintijas federālās zemes Likuma par līgumdarbiniekiem 17. grozījums), Karintijas federālās zemes Likumu par pašvaldību darbiniekiem, Karintijas federālās zemes 1993. gada Likumu par pilsētu ierēdniecību un Karintijas federālās zemes Likumu par pašvaldību līgumdarbiniekiem; LGBl. Nr. 82/2011; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 82/2011”) VI panta 7. punktu:
“(7) Atsauces datumu ierindošanai augstākā atalgojuma līmenī un no tā izrietošo pozīciju atalgojuma vai atlīdzības skalā, pamatojoties uz [K‑DRG] 143. un 145. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar I pantu, vai pamatojoties uz [Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz (Karintijas federālās zemes Likums par līgumdarbiniekiem)] 41. un 42. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar II pantu, pārskata tikai uz pieteikuma pamata un tikai gadījumos, ja esošā pozīcija atalgojuma skalā ir noteikta, pamatojoties uz atsauces datumu. [..]”
13
Saskaņā ar 2021. gada 21. oktobraGesetz, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (39. K‑DRG‑Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (32. K‑LVBG‑Novelle), das Kärntner Gemeindebedienstetengesetz, das Kärntner Gemeindevertrags‑bedienstetengesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993, das Kärntner Pensionsgesetz 2010 und das Kärntner Landes‑Personalvertretungsgesetz geändert werden (Likums, ar ko groza Karintijas federālās zemes 1994. gada Civildienesta likumu (K‑DRG 39. grozījums), Karintijas federālās zemes 1994. gada Likumu par līgumdarbiniekiem (K‑LVBG 32. grozījums), Karintijas federālās zemes Likumu par pašvaldību darbiniekiem, Karintijas federālās zemes Likumu par pašvaldību līgumdarbiniekiem, Karintijas federālās zemes 1993. gada Likumu par pilsētu ierēdniecību, Karintijas federālās zemes 2010. gada Likumu par pensijām un Karintijas federālās zemes Likumu par personāla pārstāvniecību; LGBl. Nr. 81/2021; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 81/2021”) VIII panta 3. punkts izteikts šādi:
“Ja federālās zemes darbinieks vai pašvaldības darbinieks apliecina tādus iepriekšējos nodarbinātības laikposmus [K‑DRG] 145. panta 11. un 12. punkta izpratnē, šī likuma I panta redakcijā, vai [Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz (Karintijas federālās zemes Likums par līgumdarbiniekiem)] 41. panta 12. un 13. punkta izpratnē, šī likuma II panta redakcijā, kas vēl nav pilnībā ņemti vērā, lai noteiktu atsauces datumu ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā saskaņā ar citu tiesību normu, un kas turpmāk ir pilnībā jāņem vērā saskaņā ar šo likumu, atsauces datums ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā pēc viņa lūguma ir attiecīgi jāuzlabo.”
14
1998. gada 20. oktobraBeschluss der Kärntner Landesregierung zur Festlegung von Richtlinien für die Vorrückung, Zeitvorrückung und Beförderung der Beamten des Landes Kärnten
(LAD‑PW‑22/1‑98) (Karintijas federālās zemes valdības Rezolūcija, ar ko nosaka pamatnostādnes par Karintijas federālās zemes ierēdņu vienkāršu ierindošanu nākamajā atalgojuma kategorijā, ierindošanu, ievērojot darba stāžu, un paaugstināšanu amatā (LAD‑PW‑22/1‑98)) paredzēts:
“Federālās zemes ierēdņu paaugstināšana amatā ir federālās zemes valdības kompetencē.
Amatā paaugstina tikai tos ierēdņus, kuri atbilst turpmāk minētajām prasībām un kuru darba sasniegumi un spējas, kā arī uzvedība darbā un ārpus tā pamato paaugstināšanu amatā; šajā sakarā ņem vērā attiecīgo štatu sarakstu un amatu klasificēšanas plānu.
Prasības saistībā ar laika kritēriju:
Amatu grupa
V līmenis
VI līmenis
VII līmenis
VIII līmenis
A
9 gadi
13 gadi
19 gadi
30 gadi
B
19 gadi
25 gadi
31 gads
C
29 gadi
Šos gadus aprēķina, skaitot no atsauces datuma ierindošanai augstākā atalgojuma līmenī.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
A.B. ir 1968. gadā dzimis Austrijas pilsonis, kas 2005. gada 3. oktobrī sāka strādāt Karintijas federālajā zemē (turpmāk tekstā – “federālā zeme”) kā līgumdarbinieks. No 1987. gada 1. oktobra līdz 2003. gada 4. aprīlim ieskaitot viņš strādāja pie privātiem darba devējiem Austrijā un ārvalstīs, pirms tika nodarbināts federālajā zemē, pamatojoties uz izziņu par amatu (Dienstzettel), kas attiecās uz laikposmu no 2003. gada 13. oktobra līdz 2005. gada 2. oktobrim.
16
Stājoties līgumdarbinieka amatā federālajā zemē, par atsauces datumu A.B. ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā tika noteikts 2001. gada 8. septembris. Saskaņā ar 1994. gada Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz (Karintijas federālās zemes Likums par līgumdarbinieku statusu; LGBl. Nr. 73/1994) 41. pantu, redakcijā, kas bija piemērojama šīs stāšanās amatā dienā, šim nolūkam tika ņemti vērā četri gadi, 0 mēneši un 25 dienas, kas atbilst A.B. militārā dienesta vai rezerves izpildes laikposmam, kā arī tam darbības laikposmam, ko viņš nostrādājis federālās zemes dienestā, pamatojoties uz minēto izziņu par amatu, un tam pievienots viena gada un sešu mēnešu laikposms. Pēdējais minētais laikposms atbilst maksimālajam ilgumam, kuru saskaņā ar Austrijas tiesībām bija atļauts ņemt vērā attiecībā uz nodarbinātības laikposmiem, kuri veikti privātajā sektorā, kuriem nebija būtiskas nozīmes attiecībā uz iecelšanu amatā federālās zemes dienestā un kuru ņemšana vērā nebija pamatota ar sabiedrības interesēm.
17
Vēlāk, sākot no 2010. gada 1. janvāra, A.B. tika iecelts par ierēdni B amata kategorijā ar III pakāpi un algas 7. līmeni, un kopš tā laika viņa situāciju attiecībā uz atalgojuma sistēmu reglamentē K‑DRG. Saskaņā ar Karintijas federālās zemes Civildienesta likuma 145. pantu, redakcijā, kas bija piemērojama šīs iecelšanas dienā, izvēlētais atsauces datums arī ir 2001. gada 8. septembris.
18
2011. gada 1. jūlijā A.B. tika paaugstināts augstākā atalgojuma līmenī un pēc tam nākamajos gados tika paaugstināts nākamajos līmeņos. 2016. gada 1. janvārī un pēc tam 2022. gada 1. janvāri A.B. tika paaugstināts nākamajā augstākajā pakāpē, proti, vispirms V pakāpē un pēc tam VI pakāpē.
19
2022. gada 14. novembrī A.B., pamatojoties uz Likumu Nr. 81/2021, lūdza ņemt vērā iepriekšējos līdzvērtīgas darbības laikposmus, kuros viņš bija nodarbināts ierēdņa statusā un kurus viņš bija nostrādājis Austrijā un ārvalstīs, kā arī līdz ar to a posteriori samaksāt atalgojuma starpību, uz kuru, viņaprāt, var pretendēt.
20
Ar 2023. gada 20. septembra lēmumu Karintijas federālās zemes valdība noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz Likuma Nr. 82/2011 VI panta 7. punktu, jo, tā kā A.B. iecelšana VI pakāpē ir paaugstināšanas amatā sekas, viņa situāciju no atalgojuma sistēmas viedokļa vairs nenosaka atsauces datums ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā.
21
A.B. par šo lēmumu cēla prasību Landesverwaltungsgericht Kärnten (Karintijas federālās zemes Administratīvā tiesa, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa.
22
Pēdējā minētā norāda, ka saskaņā ar K‑DRG 145. panta 11. punktu, redakcijā, kas izriet no Likuma Nr. 81/2021, lai noteiktu atsauces datumu ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā, ir jāņem vērā iepriekšējie līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kas nostrādāti ārvalstīs.
23
Tomēr K‑DRG 305.b panta 2. punktā, tāpat kā Likuma Nr. 82/2011 VI panta 7. punktā, ierēdņiem neesot atļauts lūgt pārskatīt viņu ierindošanas nākamajā atalgojuma kategorijā atsauces datumu, ja viņi ir paaugstināti amatā, jo šīs paaugstināšanas rezultātā uz viņiem attiecas cita atalgojuma un ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā sistēma.
24
Šajā ziņā minētā tiesa, pirmkārt, uzskata, ka LESD 45. pantam un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punktam ir pretrunā šādas valsts tiesību normas, ja, lai noteiktu darba stāžu, ārvalstīs nostrādātos iepriekšējos līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kas iepriekš nav ņemti vērā, paaugstināšanas amatā gadījumā vairs nevar ņemti vērā un šī iemesla dēļ izdienas stāžu atalgojuma skalā nevar novērtēt no jauna, lai gan saskaņā ar citu vispārpiemērojamu K‑DRG tiesību normu šādai ņemšanai vērā principā ir jānotiek.
25
Otrkārt, ņemot vērā, ka paaugstināšana amatā ir atkarīga no noteikta skaita dienesta gadu nostrādāšanas, iesniedzējtiesa no tā secina, ka šī paaugstināšana amatā galvenokārt skar vecāka gadagājuma ierēdņus un līdz ar to ar to saistītās sekas ir tādas, ka, nosakot atsauces datumu ierindošanai nākamajā atalgojuma kategorijā, netiek ņemti vērā iepriekšējie līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi. Līdz ar to tā uzskata, ka attiecīgais Austrijas tiesiskais regulējums varētu radīt netiešu diskrimināciju vecuma dēļ.
26
Treškārt, iesniedzējtiesa norāda – lai gan K‑DRG 145. pantā ir noteikts, ka ir jāņem vērā visi iepriekšējie līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kas nostrādāti ārpus Austrijas, tas tā nav attiecībā uz iepriekšējiem līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmiem, kas pabeigti privātajā sektorā un valsts teritorijā. Šāda izslēgšana nebūtu saderīga ar Hartas 20. pantu, kurā ir nostiprināts vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī ar LESD 45. pantu un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punktu, kuros ir nostiprināta darba ņēmēju pārvietošanās brīvība.
27
Šajos apstākļos Landesverwaltungsgericht Kärnten (Karintijas federālās zemes Administratīvā tiesa, Austrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Savienības tiesību normas, it īpaši LESD 45. pants un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram attiecīgie iepriekšējie nodarbinātības periodi citās Eiropas Savienības dalībvalstīs vairs netiek ņemti vērā, nosakot atsauces datumu ierindošanai augstākā atalgojuma līmenī, ja ierēdņa esošais tiesiskais stāvoklis atalgojuma ziņā tika iegūts, pamatojoties uz darba devēja diskrecionāru aktu (paaugstinājumu), nevis pamatojoties uz ierindošanu augstākā atalgojuma līmenī atbilstoši darba stāžam, un attiecīgais valsts tiesiskais regulējums paredz, ka atsauces datumu pārskata tikai tad, ja esošo tiesisko stāvokli atalgojuma ziņā nosaka, pamatojoties uz atsauces datumu?
2)
Vai Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas 2000/78 1., 2. un 6. pants, lasot kopsakarā ar Hartas 21. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram attiecīgie iepriekšējie nodarbinātības periodi citās Eiropas Savienības dalībvalstīs vairs netiek ņemti vērā, nosakot atsauces datumu, ja ierēdņa esošais tiesiskais stāvoklis atalgojuma ziņā tika iegūts, pamatojoties uz darba devēja diskrecionāru aktu (paaugstinājumu), nevis pamatojoties uz ierindošanu augstākā atalgojuma līmenī atbilstoši darba stāžam, un attiecīgais valsts tiesiskais regulējums paredz, ka atsauces datumu pārskata tikai tad, ja esošo tiesisko stāvokli atalgojuma ziņā nosaka, pamatojoties uz atsauces datumu, tomēr saskaņā ar attiecīgajām darba devēja vadlīnijām šis paaugstinājums principā ir paredzēts tikai pēc 19 un 25 gadiem (šos gadus aprēķina, balstoties uz atsauces datumu) un tādēļ tas skar vecāka gadagājuma ierēdņus?
3)
Vai darba ņēmēju pārvietošanās brīvības [princips], kas [noteikts] LESD 45. pantā, un Hartas 20. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas profesionālās darbības periodi tiek pilnībā ņemti vērā, nosakot atsauces datumu, ja šī profesionālā darbība ir veikta ārpus Austrijas (EEZ līgumslēdzējas puses vai Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā, valstī, kuras pilsoņiem ir tādas pašas tiesības strādāt profesijā kā Austrijas pilsoņiem, vai Eiropas Savienības iestādē vai citā starpvaldību organizācijā, kuras dalībvalsts ir Austrija), bet līdzvērtīgi profesionālās darbības periodi, strādājot privātajā sektorā Austrijā, netiek ņemti vērā?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību un Tiesas kompetenci
28
Austrijas valdība apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
29
No vienas puses, iesniedzējtiesas apsvērumi un paskaidrojumi attiecībā uz pirmo un otro jautājumu attiecoties uz K‑DRG 305.b pantu, kurš tomēr neesot piemērojams pamatlietas apstākļiem. Tātad atbilde uz šiem diviem jautājumiem neesot nepieciešama, lai izspriestu šo strīdu. No otras puses, pirmajam un trešajam jautājumam neesot nozīmes pamatlietas atrisināšanā, jo tie esot par darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai piemērojamo Savienības tiesību normu interpretāciju. It īpaši, runājot par pirmo jautājumu, Austrijas valdība norāda, ka nodarbinātības laikposmi, ko prasītājs pamatlietā nostrādājis ārpus Austrijas, esot veikti viņa Austrijas darba devēja nolemtā norīkojuma kontekstā, līdz ar to šie nodarbinātības laikposmi ietilpstot noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanas jomā. Par trešo jautājumu – Austrijas valdība uzskata, ka tas attiecas uz pilnībā iekšēju situāciju.
30
Šajā ziņā jāatgādina, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 9. novembris, Keolis Agen, no C‑271/22 līdz C‑275/22, EU:C:2023:834, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
No šīs judikatūras izriet, ka Tiesa nevar apšaubīt ne valsts tiesību interpretāciju, uz kuru ir balstījusies iesniedzējtiesa, ne šīs tiesas atbildībā definētos faktiskos apstākļus, kā to būtībā lūdz Austrijas valdība ar saviem argumentiem, kas apkopoti šī sprieduma 29. punktā.
32
Tāpēc pirmais un otrais jautājums ir pieņemams.
33
Attiecībā uz argumentu, ka tiesību normas par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos neesot piemērojamas trešajā jautājumā aplūkotajai situācijai, jo tā esot pilnībā iekšēja, jāatgādina – lai gan Savienības tiesību normas, par kurām ir prejudiciālais jautājums, nav piemērojamas pamatlietā, šīm tiesību normām nav nozīmes šī strīda atrisināšanā un lūgtais prejudiciālais nolēmums nav nepieciešams, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu, un līdz ar to šis jautājums ir jāatzīst par nepieņemamu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 38. punkts).
34
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, tās izskatīšana nav Tiesas kompetencē un Hartas normas, uz kurām eventuāli izdarīta atsauce, pašas vien nevar pamatot kompetenci (spriedums, 2025. gada 4. septembris, Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Šajā gadījumā jānorāda, ka LESD 45. panta 1. punkts, ar kuru principā ir aizliegti jebkādi šķēršļi darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, ir piemērojams pārrobežu situācijām Savienībā, nevis tīri iekšzemes kontekstā.
36
Tas pats attiecas uz LESD 45. panta 2. punktā un Regulas Nr. 492/2011 7. pantā paredzēto diskriminācijas aizliegumu.
37
Iesniedzējtiesas trešajā jautājumā aprakstītais gadījums, proti, tas, ka, lai noteiktu ierēdņa situāciju saistībā ar atalgojuma sistēmu, netiek ņemti vērā Austrijā privātajā sektorā nostrādātie līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, iekļaujas tikai valsts kontekstā.
38
No tā izriet, ka LESD 45. panta 1. un 2. punkts un Regulas Nr. 492/2011 7. pants šādā gadījumā nav piemērojams.
39
Līdz ar to šajā gadījumā nav saiknes saskaņā ar Hartas 51. pantu, kas pamatotu attiecīgās situācijas vērtējumu, ņemot vērā tās 20. pantu.
40
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka, ciktāl trešais jautājums attiecas uz Hartas 20. panta interpretāciju, Tiesas kompetencē nav pieņemt nolēmumu un ka, ciktāl tas attiecas uz LESD 45. pantu, šis jautājums ir nepieņemams.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
41
Vispirms jākonstatē, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa tostarp vaicā, vai LESD 45. pantam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā noteiktos apstākļos ir izslēgta iespēja ņemt vērā līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, ko persona ir nostrādājusi citā Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā šajā dalībvalstī.
42
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāuzsver, ka iepriekšējo līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmu, kurus darba ņēmējs no vienas dalībvalsts ir nostrādājis citā EEZ valstī, ņemšana vērā, lai atlīdzinātu viņa iepriekš iegūto profesionālo pieredzi, ir jāveic saskaņā ar kārtību, kas izslēdz, pirmkārt, jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ saskaņā ar LESD 45. panta 2. punktu un Regulas Nr. 492/2011 7. pantu, kā arī, otrkārt, jebkādus šķēršļus LESD 45. panta 1. punktā paredzētajai pārvietošanās brīvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 21. un 54. punkts).
43
Tāpēc jāuzskata, ka pirmajam jautājumam ir divas daļas.
Par pirmā jautājuma pirmo daļu
44
Lai izvērtētu pirmā jautājuma pirmo daļu, jāatzīmē, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm, kas apkopotas šī sprieduma 26. punktā, K‑DRG 145. pantā ir noteikts, ka ir jāņem vērā visi iepriekšējie līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kas pabeigti ārpus Austrijas, lai gan šāda ņemšana vērā nav paredzēta attiecībā uz iepriekšējiem līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmiem, kas nostrādāti privātajā sektorā un valsts teritorijā.
45
Šādos apstākļos jāuzskata, ka ar pirmā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 45. panta 2. punkts un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā EEZ valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, lai klasificētu šīs personas atalgojumu, tiek ņemti vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija attiecībā uz atalgojuma sistēmu izriet no virzības, pamatojoties uz darba stāžu, nevis no paaugstināšanas amatā, kas viņam ir piešķirta saskaņā ar lēmumu, kurš ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, lai gan šāda ņemšana vērā nav paredzēta attiecībā uz iepriekšējiem līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmiem, kas nostrādāti privātajā sektorā un valsts teritorijā.
46
Ar LESD 45. panta 2. punkta noteikumiem ir aizliegta jebkāda dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem. Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punkts ir tikai LESD 45. panta 2. punktā nostiprinātā diskriminācijas aizlieguma principa īpaša izpausme specifiskā nodarbinātības nosacījumu, kā arī darba jomā, un tādējādi tas ir jāinterpretē tāpat kā pēdējais minētais pants (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā ir noteikta kārtība, kādā tiek ņemti vērā līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus darba ņēmējs ir nostrādājis EEZ valstī pirms stāšanās dienestā šīs dalībvalsts ierēdņa statusā, lai noteiktu viņa klasifikāciju darba atalgojuma kategorijā, neapstrīdami ietilpst nodarbinātības un darba nosacījumu jomā. Tādējādi tas ietilpst šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto tiesību normu piemērošanas jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 45. pantā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne vien tiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī netiešu jebkādas formas diskrimināciju, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski rada tādu pašu rezultātu (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Īpašā klasifikācija), C‑132/22, EU:C:2023:489, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
49
Pirmām kārtām, attiecībā uz diskriminācijas tieši pilsonības dēļ pastāvēšanu jānorāda, ka pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, ciktāl tas ir vienādi piemērojams visiem federālās zemes nodarbinātajiem ierēdņiem neatkarīgi no viņu pilsonības, nevar uzskatīt par tādu, kas rada šādu diskrimināciju.
50
Otrām kārtām, valsts tiesību norma – izņemot, ja tā ir objektīvi pamatota un samērīga ar sasniedzamo mērķi –, lai gan tā ir piemērojama bez izšķirības visiem darba ņēmējiem neatkarīgi no pilsonības, ir atzīstama par netieši diskriminējošu, ja tā pēc savas būtības var vairāk ietekmēt darba ņēmējus no citām dalībvalstīm nekā pašmāju darba ņēmējus un tādējādi draud radīt nelabvēlīgāku stāvokli īpaši pirmajiem (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Šajā gadījumā ir taisnība, ka jebkādas līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmu, kas nostrādāti citā EEZ valstī pirms stāšanās dienestā un kas iepriekš nav ņemti vērā, ar lēmumu klasificējot amatā paaugstināto ierēdni, neņemšana vērā ar atpakaļejošu spēku ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā un šim ierēdnim var radīt nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar ierēdni, kurš ir līdzvērtīgā situācijā un kurš nav paaugstināts amatā.
52
Tomēr, lai šāda atšķirīga attieksme pret darba ņēmējiem tiktu uzskatīta par netieši diskriminējošu LESD 45. panta 2. punkta un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punkta izpratnē, tomēr ir nepieciešams, lai tā pēc sava rakstura ietekmētu vairāk citu dalībvalstu darba ņēmējus nekā attiecīgās valsts darba ņēmējus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 31. punkts).
53
Tā tas nav tāda dalībvalsts tiesiskā regulējuma gadījumā, kurā, tāpat kā pirmā jautājuma pirmajā daļā minētais, ir izslēgta jebkādas profesionālās pieredzes, kas iegūta šīs dalībvalsts privātajā sektorā, ņemšana vērā, vienlaikus paredzot ņemt vērā līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kas nostrādāti citā EEZ valstī, ar nosacījumu, ka attiecīgais ierēdnis nav paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā. Proti, lai gan citu EEZ valstu, kas nav attiecīgā dalībvalsts, valstspiederīgie vairāk nekā darba ņēmēji, kas ir šīs dalībvalsts valstspiederīgie, var būt ieguvuši profesionālo pieredzi citā EEZ valstī, viņi drīzāk pirms stāšanās dienestā šajā dalībvalstī ir ieguvuši profesionālo pieredzi privātajā sektorā, līdz ar to nevar uzskatīt, ka šāds tiesiskais regulējums pēc savas būtības var radīt nelabvēlīgāku situāciju ierēdņiem, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi.
54
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds ir minēts pirmā jautājuma pirmajā daļā, nevar uzskatīt par netieši diskriminējošu attiecībā pret darba ņēmējiem, kuri ir citu EEZ valstu, kas nav minētā dalībvalsts, pilsoņi, un līdz ar to par tādu, kas ir pretrunā LESD 45. panta 2. punktam un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punktam.
55
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma pirmo daļu jāatbild, ka LESD 45. panta 2. punkts un Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā EEZ valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, klasificējot šīs personas atalgojumu, tiek ņemti vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija attiecībā uz atalgojuma sistēmu izriet no ierindošanas nākamajā darba samaksas kategorijā, pamatojoties uz darba stāžu, nevis no paaugstināšanas amatā, kas viņam ir piešķirta ar lēmumu, kura pieņemšana ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, lai gan šāda ņemšana vērā nav paredzēta attiecībā uz iepriekšējiem līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmiem, kas nostrādāti privātajā sektorā un valsts teritorijā.
Par pirmā jautājuma otro daļu
56
Ar pirmā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 45. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā EEZ valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, klasificējot šīs personas atalgojumu, ir jāņem vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija atalgojuma sistēmā izriet no ierindošanas nākamajā darba samaksas kategorijā atkarībā no darba stāža, nevis no paaugstināšanas amatā, kas ir veikta ar lēmumu, kurš ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā.
57
Šajā nozīmē jāatgādina, ka LESD 45. panta 1. punkts principā aizliedz jebkādus šķēršļus attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos Savienībā un ka visu LESD normu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Savienības pilsoņu visu veidu profesionālo darbību visā Savienības teritorijā un aizliegt pasākumus, kas varētu šiem pilsoņiem radīt nelabvēlīgāku situāciju, ja viņi vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
58
It īpaši dalībvalstu pilsoņiem ir ar Līgumu tieši piešķirtas tiesības atstāt savu izcelsmes valsti, lai dotos uz citas dalībvalsts teritoriju un tur uzturētos nolūkā veikt kādu darbību. Līdz ar to ar LESD 45. pantu ir nesaderīgs jebkāds valsts pasākums, kas var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu šajā pantā noteiktās pamatbrīvības izmantošanu Savienības pilsoņiem (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Tiesa ir atgādinājusi, ka valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko nolūkā noteikt darba ņēmēja atalgojuma apmēru neņem vērā pilnībā visus iepriekšējos līdzvērtīgas darbības laikposmus, kuri ir nostrādāti citā EEZ dalībvalstī, kas nav šī migrējošā darba ņēmēja izcelsmes dalībvalsts, var padarīt mazāk pievilcīgu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un tātad ir šķērslis šai brīvībai, pārkāpjot LESD 45. panta 1. punktu (spriedums, 2020. gada 23. aprīlis, Land Niedersachsen (Iepriekšējie atbilstīgas darbības laikposmi), C‑710/18, EU:C:2020:299, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
60
Šajā gadījumā jākonstatē, ka tāda dalībvalsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais sekas var būt tādas, ka, nosakot darba ņēmēja klasifikāciju darba atalgojuma pakāpē, nevar ņemt vērā noteiktus agrākus līdzvērtīgas darbības laikposmus atkarībā no EEZ valsts, kurā ir iegūta profesionālā pieredze.
61
Šo apsvērumu neatspēko tas, ka gadījumā, ja ierēdnis ir paaugstināts amatā, viņa paaugstināšana jaunajā pakāpē principā ir saistīta ar šajā pakāpē nostrādāto gadu skaitu. Proti, nevar izslēgt, ka pat šādā situācijā profesionālā pieredze, ko šis ierēdnis ieguvis pirms stāšanās dienestā, var ietekmēt viņa atalgojuma klasifikāciju. Šajā gadījumā, kā apsvērumos ir norādījusi Komisija, no K‑DRG 181. panta 3. punkta izriet, ka ierēdņa pirms stāšanās dienestā iegūtās profesionālās pieredzes ņemšana vērā ar atpakaļejošu spēku var mainīt viņa pirms paaugstināšanas amatā veikto atalgojuma klasifikāciju un līdz ar to ietekmēt šī ierēdņa klasifikāciju pakāpē pēc šīs paaugstināšanas.
62
Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums kā šī sprieduma 60. punktā minētais var atturēt darba ņēmējus pamest savu izcelsmes dalībvalsti, lai dotos uz citas EEZ valsts teritoriju, lai tur veiktu profesionālo darbību, kas līdzvērtīga tai, kuru viņi būtu varējuši veikt sava darba devēja labā, tāpēc ka, atgriežoties šīs dalībvalsts teritorijā, lai gan darbība, ko viņi būtu īstenojuši šajā citā EEZ valstī, ir līdzvērtīga, minētajā EEZ valstī iegūtā profesionālā pieredze netiktu ņemta vērā, lai noteiktu viņu klasifikāciju atalgojuma kategorijā, ko šis darba devējs ir veicis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 23. aprīlis, Land Niedersachsen (Iepriekšējie atbilstīgas darbības laikposmi), C‑710/18, EU:C:2020:299, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
No tā izriet, ka šāds valsts tiesiskais regulējums darba ņēmēju pārvietošanās brīvību padara mazāk pievilcīgu, pārkāpjot LESD 45. panta 1. punktu, un tādējādi ir šķērslis šai brīvībai.
64
Tomēr šāds pasākums ir pieļaujams tad, ja tajā ir izvirzīts viens no LESD noteiktajiem leģitīmajiem mērķiem vai ja to pamato primāri vispārējo interešu apsvērumi. Arī tādā gadījumā šāda pasākuma piemērošanai ir jābūt atbilstošai, lai garantētu attiecīgā mērķa sasniegšanu, un tā nevar pārsniegt šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo (spriedums, 2020. gada 23. aprīlis, Land Niedersachsen (Iepriekšējie atbilstīgas darbības laikposmi), C‑710/18, EU:C:2020:299, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
Šajā gadījumā jākonstatē, ka Tiesai iesniegtajos apsvērumos Austrijas valdība nav apgalvojusi, ka pamatlietā aplūkotajam tiesiskajam regulējumam būtu leģitīms mērķis, kas noteikts LESD, vai ka tas būtu pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.
66
Katrā ziņā jāatgādina, ka, no vienas puses, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atlīdzinājuma sniegšana par tādu darbinieka iegūto darba pieredzi attiecīgajā jomā, kura šim darbiniekam sniedz prasmi labāk veikt savus pienākumus, ir leģitīms algu politikas mērķis (spriedums, 2019. gada 8. maijs, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Tomēr nevar uzskatīt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru, klasificējot un aprēķinot darba ņēmēja atalgojumu, tiek ņemti vērā noteikti viņa nostrādātie iepriekšējie profesionālās darbības laikposmi, ir vērsts uz to, lai pilnībā novērtētu viņa šādi iegūto pieredzi, un līdz ar to nav piemērots, lai garantētu šī mērķa sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 88. punkts).
68
No otras puses, pat pieņemot, ka pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma mērķis patiešām ir darba ņēmēju lojalitātes pret saviem darba devējiem veicināšana un šāds mērķis ir primārs vispārējo interešu apsvērums (spriedums, 2019. gada 8. maijs, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 89. punkts un tajā minētā judikatūra), jākonstatē, ka, ņemot vērā minētā tiesiskā regulējuma iezīmes, šķērslis, ko tas rada darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, nešķiet piemērots, lai nodrošinātu šī mērķa sasniegšanu.
69
Proti, saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kurus ierēdnis ir nostrādājis citā EEZ valstī, kas nav Austrijas Republika, pirms stāšanās dienestā pēdējā minētajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, lai noteiktu šī ierēdņa atalgojuma klasifikāciju, vairs nevar ņemt vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, lai gan tas ir jādara, ja ierēdņa situācija saistībā ar atalgojuma sistēmu izriet vienīgi no atalgojuma līmeņa maiņas atkarībā no darba stāža.
70
Šajos apstākļos jāuzskata, ka šo ierobežojumu neattaisno primāri vispārējo interešu apsvērumi, kuri atgādināti šī sprieduma 66. un 68. punktā.
71
Visbeidzot, nevar atzīt, ka administratīvo procedūru vienkāršošanas mērķis, kura ietvaros tiek atviegloti tikai valsts pārvaldes uzdevumi, tostarp atvieglojot tās veicamos aprēķinus, ir primārs vispārējo interešu apsvērums, ar kuru var pamatot tādas brīvības ierobežošanu, kas ir tikpat būtiska, cik LESD 45. pantā paredzētā darba ņēmēju pārvietošanās brīvība (spriedums, 2013. gada 5. decembris, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, 42. punkts).
72
Katrā ziņā apsvērumam, saskaņā ar kuru šāda vienkāršošana ļauj samazināt administratīvās izmaksas, ir tīri ekonomisks raksturs un līdz ar to saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas nevar būt primārs vispārējo interešu apsvērums (spriedums, 2013. gada 5. decembris, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, 43. punkts).
73
No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais ir pretrunā LESD 45. panta 1. punktam.
74
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmā jautājuma otro daļu jāatbild, ka LESD 45. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā EEZ valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, klasificējot šīs personas atalgojumu, ir jāņem vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija atalgojuma sistēmā izriet no ierindošanas nākamajā atalgojuma kategorijā atkarībā no darba stāža, nevis no paaugstināšanas amatā, kas ir veikta saskaņā ar lēmumu, kurš ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā.
Par otro jautājumu
75
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/78 1., 2. un 6. pants, lasot tos kopsakarā ar Hartas 21. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, pirmkārt, līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kurus persona ir nostrādājusi citā dalībvalstī pirms stāšanās darbā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī, nevar ņemti vērā šīs personas ierindošanai nākamajā darba samaksas kategorijā, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, un otrkārt, šāda paaugstināšana amatā principā var notikt tikai pēc vairākiem nostrādātiem gadiem, kas tiek skaitīti, sākot no atskaites datuma ierindošanai nākamajā darba samaksas kategorijā.
76
Vispirms jāatgādina, ka aizliegums jebkādi diskriminēt, tostarp vecuma dēļ, ir ietverts Hartas 21. pantā un ka attiecībā uz nodarbinātību un profesiju šis aizliegums ir konkretizēts Direktīvā 2000/78 (spriedums, 2023. gada 20. aprīlis, Landespolizeidirektion Niederösterreich un Finanzamt Österreich, C‑650/21, EU:C:2023:300, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
77
Tādējādi sākumā jāpārbauda, vai tāds tiesiskais regulējums kā otrajā jautājumā minētais ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā.
78
Šajā ziņā no šī sprieduma 47. punkta izriet, ka šāds tiesiskais regulējums neapstrīdami ietilpst nodarbinātības un darba nosacījumu jomā. Līdz ar to tas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Turpinot – attiecībā uz jautājumu, vai šis tiesiskais regulējums paredz atšķirīgu attieksmi vecuma dēļ Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punkta izpratnē, jāatgādina, ka šajā tiesību normā noteiktais “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem iemesliem.
80
Šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka šī panta 1. punkta izpratnē tieša diskriminācija ir tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas sliktāk nekā pret citu personu jebkura minētās direktīvas 1. pantā norādītā iemesla dēļ. Turklāt no Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka šīs direktīvas izpratnē netieša diskriminācija vecuma dēļ notiek tad, kad šķietami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ konkrēta vecuma personas ir īpaši nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar citām personām, ja vien šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar leģitīmu mērķi un ja vien nav pienācīgu un vajadzīgu līdzekļu šā mērķa sasniegšanai.
81
Otrais jautājums neattiecas uz valsts tiesisko regulējumu, kurā ierēdņa paaugstināšana amatā būtu skaidri atkarīga no viņa vecuma. Proti, jānorāda, ka šajā gadījumā visu A.B. nostrādāto iepriekšējo profesionālās darbības laikposmu neņemšana vērā ar atpakaļejošu spēku ir atkarīga no tā, vai federālā zeme pieņem lēmumu, kas ietilpst tās diskrecionārajā varā, par šī ierēdņa paaugstināšanu amatā, kas ir saistīts nevis ar ierēdņa vecumu, bet gan ar viņa iegūtās profesionālās pieredzes ilgumu.
82
Tādējādi, pirmām kārtām, jākonstatē, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais nerada atšķirīgu attieksmi, kas būtu tieši balstīta uz vecumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 7. jūnijs, Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt Gesellschaft, C‑132/11, EU:C:2012:329, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
83
Otrām kārtām, attiecībā uz to, vai šāds tiesiskais regulējums ir uzskatāms par netiešu diskrimināciju vecuma dēļ, jānorāda, ka tas nozīmē, ka šis tiesiskais regulējums, lai gan tas ir formulēts neitrāli, var radīt nelabvēlīgāku situāciju it īpaši kādai vecuma kategorijai. Tā tas būtu tāda tiesiskā regulējuma gadījumā, kurā ierēdņa paaugstināšana amatā ir atkarīga tikai no tā, vai ir nostrādāts liels dienesta gadu skaits, un tādējādi tikai vecāka gadagājuma ierēdņi var tikt paaugstināti amatā.
84
Šajā gadījumā jānorāda, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu A kategorijas ierēdņi var pretendēt uz paaugstināšanu amatā V pakāpē ne agrāk kā pēc deviņiem darba gadiem, sākot no atskaites datuma ierindošanai nākamajā darba atalgojuma kategorijā, savukārt, lai piekļūtu tai pašai pakāpei, C kategorijas ierēdņiem ir jābūt nostrādājušiem 29 gadus. Līdz ar to, ņemot vērā būtisko atšķirību starp šiem diviem nodarbinātības laikposmiem, nevar uzskatīt, ka ierēdņa iespēja tikt paaugstinātam amatā ir atkarīga no tā, vai viņš pieder pie īpašas vecuma kategorijas.
85
Turklāt saskaņā ar šo valsts tiesisko regulējumu paaugstinājumu amatā nepiešķir automātiski, bet tas ietilpst attiecīgās federālās zemes valdības diskrecionārajā varā. Visbeidzot, ierēdņa iespēja tikt paaugstinātam amatā ir atkarīga no viņa dienesta stāvokļa, spējām, kā arī no uzvedības dienestā un ārpus tā.
86
Šie kritēriji acīmredzami nav saistīti ar attiecīgo ierēdņu vecuma ņemšanu vērā.
87
Līdz ar to jākonstatē, ka ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu izveidotā sistēma ir balstīta uz kritēriju, kas nav ne nesaraujami, ne netieši saistīts ar ierēdņu vecumu. No tā izriet, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kurus persona ir nostrādājusi citā dalībvalstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī, nevar ņemt vērā saistībā ar šīs personas paaugstināšanu nākamajā darba samaksas kategorijā, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, nerada atšķirīgu attieksmi, kas netieši būtu balstīta uz vecumu.
88
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 1., 2. un 6. pants, lasot tos kopsakarā ar Hartas 21. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, pirmkārt, līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kurus persona ir nostrādājusi citā dalībvalstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī, nevar ņemt vērā šīs personas paaugstināšanai nākamajā darba atalgojuma kategorijā, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, un, otrkārt, šāda paaugstināšana amatā principā var notikt tikai pēc vairāku gadu darba stāža, kas tiek skaitīts, sākot no atskaites datuma ierindošanai nākamajā darba samaksas kategorijā, ja, no vienas puses, nostrādāto gadu skaits, pirms var pretendēt uz paaugstināšanu amatā, nav tāds, ka tas attiektos tikai uz vecāka gadagājuma ierēdņiem, un, no otras puses, paaugstināšanas amatā piešķiršana ir atkarīga arī no citiem kritērijiem, kas nav saistīti ar vecuma ņemšanu vērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
89
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
LESD 45. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā Eiropas Ekonomikas zonas valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, klasificējot šīs personas atalgojumu, tiek ņemti vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija attiecībā uz atalgojuma sistēmu izriet no ierindošanas nākamajā darba atalgojuma kategorijā, pamatojoties uz darba stāžu, nevis no paaugstināšanas amatā, kas viņam ir piešķirta ar lēmumu, kura pieņemšana ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, lai gan šāda ņemšana vērā nav paredzēta attiecībā uz iepriekšējiem līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmiem, kas nostrādāti privātajā sektorā un valsts teritorijā.
2)
LESD 45. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmi, kurus persona ir nostrādājusi citā Eiropas Ekonomikas zonas valstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī un kuri iepriekš nav ņemti vērā, klasificējot šīs personas atalgojumu, ir jāņem vērā ar atpakaļejošu spēku, ja šī ierēdņa situācija atalgojuma sistēmā izriet no ierindošanas nākamajā darba atalgojuma kategorijā atkarībā no darba stāža, nevis no paaugstināšanas amatā, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā.
3)
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 1., 2. un 6. pants, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, pirmkārt, līdzvērtīgas nodarbinātības laikposmus, kurus persona ir nostrādājusi citā dalībvalstī pirms stāšanās dienestā ierēdņa statusā pirmajā dalībvalstī, nevar ņemt vērā šīs personas paaugstināšanai nākamajā darba atalgojuma kategorijā, ja šis ierēdnis ir paaugstināts amatā saskaņā ar lēmumu, kas ietilpst administrācijas diskrecionārajā varā, un, otrkārt, šāda paaugstināšana amatā principā var notikt tikai pēc vairāku gadu darba stāža, kas tiek skaitīts, sākot no atskaites datuma ierindošanai nākamajā darba atalgojuma kategorijā, ja, no vienas puses, nostrādāto gadu skaits, pirms var pretendēt uz paaugstināšanu amatā, nav tāds, ka tas attiektos tikai uz vecāka gadagājuma ierēdņiem, un, no otras puses, paaugstināšanas amatā piešķiršana ir atkarīga arī no citiem kritērijiem, kas nav saistīti ar vecuma ņemšanu vērā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.