62012CC0423
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 6. novembrī (
1
)
Lieta C‑423/12
Flora May Reyes
pret
Migrationsverket
(Kammarrätten i Stokholm – Migrationsöverdomstolen (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā — Direktīva 2004/38/EK — 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts — Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības — Savienības pilsoņa “apgādībā esoša” ģimenes locekļa jēdziens — Savienības pilsoņa tiešā pēcnācēja, kas vecāks par 21 gadu, pienākums pierādīt, ka viņš bez panākumiem ir meklējis darbu vai izcelsmes dalībvalstī pieprasījis sociālo pabalstu un/vai citiem līdzekļiem mēģinājis apmierināt savas pamatvajadzības — Ģimenes locekļa, kurš kā “apgādībā esošs” ģimenes loceklis prasa uzturēšanās atļauju, sniegtas informācijas par tā nodomu uzņemošajā dalībvalstī strādāt nozīme”
1.
Lai kā Savienības pilsoņa tiešais pēcnācējs, kas vecāks par 21 gadu, Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Eiropas Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
2
), 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē saņemtu uzturēšanās atļauju Savienības teritorijā, vai pieteicējam ir vien jāpierāda, ka attiecīgais pilsonis faktiski ir viņam sniedzis materiālu atbalstu, vai arī iestādes vēl var prasīt, lai viņš iesniedz pierādījumus par atbalsta nepieciešamību?
2.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, Tiesa tostarp ir aicināta izskaidrot un attiecīgajā gadījumā aktualizēt judikatūru par tā sauktajiem Savienības pilsoņa “apgādībā esošajiem” ģimenes locekļiem kā netiešiem Direktīvā 2004/38 nostiprināto tiesību ieguvējiem.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Direktīva 2004/38
3.
Direktīvas 2004/38 preambulas 5. apsvērumā ir noteikts, ka “Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā būtu jāpiešķir arī viņu ģimenes locekļiem neatkarīgi no to valstiskās piederības, ja šīs tiesības īsteno, ievērojot objektīvus brīvības un cieņas nosacījumus”.
4.
Direktīvas 2004/38 preambulas 6. apsvērumā ir precizēts, ka, “lai saglabātu ģimenes vienotību plašākā izpratnē un ievērotu aizliegumu diskriminēt personu tās valstiskās piederības dēļ, to personu stāvoklis, uz kurām neattiecas šajā direktīvā ietvertā ģimenes locekļu definīcija un kurām tādēļ nav automātisku tiesību ieceļot un uzturēties uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, būtu jāpārbauda uzņēmējai dalībvalstij, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem, lai izlemtu, vai šādas personas drīkst tajā ieceļot un uzturēties, ņemot vērā viņu attiecības ar Savienības pilsoni vai citus apstākļus, piemēram, finansiālo vai fizisko atkarību no Savienības pilsoņa”.
5.
Direktīvas 2004/38 preambulas 28. apsvērumā ir paredzēts, ka, “lai novērstu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu, [..] dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai noteikt vajadzīgos pasākumus”.
6.
Direktīvas 2004/38 preambulas 31. apsvērumā ir atgādināts, ka direktīvā “ir ievērotas pamattiesības un brīvības, un principi, kas jo īpaši ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā”.
7.
Direktīvas 2004/38 2. pants ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas:
[..]
2)
“ģimenes loceklis” ir:
[..]
c)
[..] tiešie pēcnācēji vecumā līdz 21 gadam, kuri ir tā apgādībā;
3)
“uzņēmēja [uzņemošā] dalībvalsts” ir dalībvalsts, uz kuru pārceļas Savienības pilsonis, lai īstenotu savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības.”
8.
Direktīvas 2004/38 3. panta redakcija ir šāda:
“1.
Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.
2.
Neskarot attiecīgo personu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, kas tām var būt katrai atsevišķi, uzņēmēja [uzņemošā] dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem veicina šādu personu ieceļošanu un uzturēšanos:
a)
visi pārējie ģimenes locekļi neatkarīgi no to valstiskās piederības, uz kuriem neattiecas 2. panta 2. punktā minētā definīcija un kuri ceļojuma sākuma valstī ir tā Savienības pilsoņa apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kam ir sākotnējās uzturēšanās tiesības, vai arī gadījumā, kad nopietnu veselības apsvērumu dēļ ir noteikti vajadzīga Savienības pilsoņa ģimenes locekļa personiska kopšana;
[..]
Uzņēmēja [uzņemošā] dalībvalsts sīki pārbauda personiskos apstākļus un pamato aizliegumu šīm personām iebraukt vai uzturēties.”
9.
Direktīvas 2004/38 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņemošā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem”.
10.
Direktīvas 2004/38 10. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka uzturēšanās atļaujas izsniegšanai dalībvalstis “gadījumos, uz kuriem attiecas 2. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts, – dokumentārus pierādījumus par to, ka ir ievēroti minētajā apakšpunktā paredzētie nosacījumi”.
11.
Direktīvas 2004/38 14. panta 2. punktā ir precizēts, ka “Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst šajos pantos paredzētajiem nosacījumiem”.
B – Zviedrijas tiesības
12.
Direktīva 2004/38 Zviedrijas tiesībās tika transponēta, veicot grozījumus Likumā 2005:716 par ārvalstniekiem (Utlänningslagen (2005:716), turpmāk tekstā – “UtlL”) un Noteikumos 2006:97 par ārvalstniekiem (Utlänningsförordningen (2006:97)).
13.
UtlL 3.a nodaļas 2. punktā Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) pilsoņa ģimenes loceklis ir definēts ka ārvalstnieks, kurš pavada vai kurš ieceļo kopā ar EEZ pilsoni Zviedrijā un kurš tostarp ir minētā EEZ pilsoņa vai tā laulātā vai dzīvesdrauga tiešais pēcnācējs, ja tas ir kāda no pirmajiem trim minētajiem apgādībā vai ir jaunāks par 21 gadu.
14.
UtlL 3.a nodaļas 5. pantā ir paredzēts, ka uzturēšanās tiesības EEZ pilsoņa ģimenes locekļiem ir spēkā, ciktāl ir izpildīti ar to saistītie priekšnosacījumi.
15.
Saskaņā ar Noteikumu 2006:97 3.a nodaļas 9. pantu uzturēšanās atļaujas izsniegšanas procedūrā Migrationsverket [Migrācijas dienests] var pieprasīt atļaujas pieprasītājam iesniegt derīgu pasi, dokumentus, kas pierāda ģimenes saites ar EEZ pilsoni, reģistrēšanās apstiprinājumu vai citus dokumentus, kas apliecina, ka EEZ pilsonim, saistībā ar kuru var atvasināt uzturēšanās tiesības, ir uzturēšanās tiesības Zviedrijā, kā arī visus dokumentus, kas apliecina, ka viņš vai viņa ir EEZ pilsoņa vai tā laulātā vai dzīvesdrauga apgādībā.
II – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16.
Prasītāja pamatlietā, 1987. gadā dzimusī F. M. Reyes, ir Filipīnu pilsone. Viņa vienmēr ir dzīvojusi Filipīnās. Kad viņai bija trīs gadi, viņas māte Hansen atstāja Filipīnas, lai dotos uz Vāciju strādāt; tur māte ieguva pilsonību. Hansen savu meitu uzticēja vecmāmiņai. 14 gadu vecumā F. M. Reyes saka dzīvot pie savas nu jau šobrīd mirušās māsas Manilā (Filipīnas). F. M. Reyes mācījās skolā un četrus gadus augstākā mācību iestādē, iegūstot medmāsas izglītību. Taču viņai trūkst praktiskas pieredzes – apmaksātas – pilnīgai izglītības iegūšanai. Viņa nekad nav ne strādājusi, ne arī saņēmusi sociālu pabalstu Filipīnās.
17.
Hansen 2011. gadā apprecējās ar Norvēģijas pilsoni. Pāris dzīvo Zviedrijā kopš 2009. gada, un Hansen ir Zviedrijas iestāžu izsniegta uzturēšanās atļauja. Kopš brīža, kad viņa pameta Filipīnas, lai pārceltos uz dzīvi Eiropā, viņai vienmēr ir bijuša cieša saikne ar ģimeni, kas palikusi viņas izcelsmes valstī. Viņa savai ģimenei regulāri sūtīja naudu un to regulāri apmeklēja. Hansen nestrādā, bet viņas vīrs saņem pieklājīgu pensiju, to daļēji veltot savas laulātās ģimenes finansiālai atbalstīšanai.
18.
2011. gada sākumā F. M. Reyes pieprasīja vīzu Šveices vēstniecībā Manilā, lai Zviedrijā apmeklētu savu māti un patēvu. Minētā vīza viņai tika piešķirta, un F. M. Reyes2011. gada 13. martā ieradās Šengenas zonā. Tā paša gada 29. martā F. M. Reyes pieprasīja Zviedrijas iestādēs uzturēšanās atļauju kā Savienības pilsoņa apgādībā esoša ģimenes locekle.
19.
Faktiski kā Savienības pilsoņa, kuram viņa vēlas pievienoties, tiešais pēcnācējs, kuram ir vairāk nekā 21 gads, F. M. Reyes var pieprasīt uzturēšanās atļauju Zviedrijā, ja viņa atbilst Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem, proti, ar nosacījumu, ka viņa ir minētā pilsoņa apgādībā.
20.
2011. gada 11. maijāMigrationsverket lūgumu noraidīja, pamatojot, ka viņa nav pierādījusi, ka pārskaitītās naudas summas ir bijušas domātas viņas ikdienas izdevumu segšanai, proti, mājoklim, pārtikai un veselības aprūpei. Viņa arī neesot pierādījusi, kā Filipīnu sociālā nodrošinājuma sistēma varētu palīdzēt personām, kas atrodas tādā situācijā kā viņa. Savukārt, esot skaidrs, ka F. M. Reyes savā izcelsmes valstī esot ieguvusi diplomu par augstāko izglītību un izgājusi praksi. Uzskatīdams, ka viņa faktiski bija vecmāmiņas apgādībā, un pamatojoties uz spriedumu lietā Jia (
3
), Migrationsverket uzskatīja, ka F. M. Reyes nevar uzskatīt par Savienības pilsoņa “apgādībā” esošu ģimenes locekli Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
21.
F. M. Reyes apstrīdēja šo noraidījumu Förvaltningsrätten i Göteborg (Gēteborgas Administratīvā tiesa, Zviedrija) kā pirmās instances tiesā valstspiederības un ārvalstnieku jautājumos. Minētā tiesa apstiprināja Zviedrijas iestāžu lēmumu. Lai arī tā atzina, ka F. M. Reyes pamatvajadzības pilnībā finansē viņas māte un patēvs, tā tomēr uzskatīja, ka pieteicējas sociālā situācija nav tāda, ka tā pati nevar par sevi rūpēties Filipīnās bez citu palīdzības, proti, tās vecuma un profesionālās kvalifikācijas dēļ un tādēļ, ka viņai līdzās ir ģimene. Förvaltningsrätten i Göteborg secināja, ka nepietiek vien pierādīt naudas pārskaitījumu regularitāti, lai izpildītu nosacījumu par “apgādājamo” ģimenes locekli Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
22.
F. M. Reyes iesniedza apelācijas sūdzību Kammarrätten i Stokholm – Migrationsöverdomstolen (Zviedrija), kas pamatlietā ir kasācijas instances tiesa.
23.
Zviedrijas iestādes minētajā tiesā izvirzīja argumentus, kas pamato Migrationsverket un Förvaltningsrätten i Göteborg lēmumus. Tās norāda, ka iepriekš minētās Jia judikatūras kontekstā naudas pārskaitījumi vien nav pietiekami, lai pierādītu, ka persona atrodas Savienības pilsoņa apgādībā. Dalībvalstīm ir jābūt iespējai pieprasīt no pieteicējiem to, vai viņi tik tiešām ir apgādībā, proti, ka viņiem savu pamatvajadzību apmierināšanai nav ne citas izvēles, ne risinājuma, kā vien būt pilnībā atkarīgiem no ģimenes locekļa, kuram viņi vēlas pievienoties. Tā persona, kura apzināti izvēlas nemeklēt darbu vai ļauj sevi uzturēt savas izcelsmes valstī, nevar tikt uzskatīta par “apgādībā” esošu Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
24.
F. M. Reyes savukārt pauž pavisam pretēju nostāju. Viņa vispirms minētajai tiesai iesniedza virkni dokumentu par Hansen pāra regulāriem naudas pārskaitījumiem F. M. Reyes, par to, ka 11 % no Filipīnu iekšzemes kopprodukta veido ārvalstīs strādājošo Filipīnu pilsoņu finansiālais atbalsts, par vispārējo Filipīnu darba tirgu un par sociālā atbalsta neesamību no Filipīnu valsts puses personām, kuras kā F. M. Reyes nekad nav strādājušas. Tālāk tā norādīja uz savu izglītības līmeni, kas aktuālajā situācijā neļauj piekļūt medmāsas darbam Filipīnās nepabeigto studiju un īpaši augstā bezdarba līmeņa dēļ, kas skar tieši šo profesiju. Tā tomēr iesniedzējtiesai ir darījusi zināmu par savu nodomu studijas turpināt Zviedrijā un tur strādāt. Visbeidzot, pamatodamās uz spriedumu lietā Lebon (
4
) un Komisijas 2009. gada 2. jūlija Paziņojumu Eiropas Parlamenta un Padomei par norādījumiem, kā labāk transponēt un piemērot Komisijas Direktīvu 2004/38/EK (
5
) (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), F. M. Reyes norādīja, ka neesot vajadzības vērtēt, vai šie ģimenes locekļi teorētiski spētu uzturēt sevi paši, piemēram, strādājot algotu darbu. Valsts iestādēm ikvienā gadījumā, ņemot vērā viņu finansiālo un sociālo situāciju, ir jāizvērtē, vai pieteicējam ir vajadzīgs materiāls atbalsts. Pierādījumus par šo vajadzību var iesniegt ar jebkādu līdzekļu palīdzību, un netiek izvirzīts nekāds nosacījums par apgādības minimālo ilgumu vai sniegtā materiālā atbalsta apjomu, kamēr apgādība ir faktiska un strukturāla.
25.
Šādos apstākļos Kammarrätten i Stokholm – Migrationsöverdomstolen nolēma apturēt tiesvedību un ar lēmumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 17. septembrī, pamatojoties uz LESD 267. pantu, uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2004/38/EK] 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka zināmos apstākļos – lai 21 gadu vecu vai vecāku tiešo pēcnācēju varētu uzskatīt par apgādībā esošu un tādējādi tādu, uz kuru attiecas šajā tiesību normā atrodamā jēdziena “ģimenes loceklis” definīcija, – dalībvalsts var pieprasīt viņam iesniegt pierādījumus par neveiksmīgiem mēģinājumiem atrast darbu vai no savas izcelsmes valsts iestādēm saņemt iztikas pabalstu un/vai mēģinājumiem citiem līdzekļiem nodrošināt iztiku?
2)
Kāda nozīme Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā atrodamā nosacījuma “apgādībā” interpretācijā ir tam, ka ģimenes loceklis, kurš tādu personisku apstākļu dēļ kā vecums, profesionālā kvalifikācija un veselības stāvoklis ir uzskatāms par tādu, kuram attiecīgajā dalībvalstī ir labas izredzes atrast darbu un kurš plāno dalībvalstī strādāt, kas nozīmē, ka nosacījumi tā atzīšanai ar apgādājamu ģimenes locekli (šīs tiesību normas izpratnē) nav izpildīti?”
III – Tiesvedība Tiesā
26.
Prasītāja pamatlietā, Zviedrijas, Čehijas Republikas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.
27.
2013. gada 5. septembra tiesas sēdē prasītāja pamatlietā, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus.
IV – Juridiskā analīze
A – Par pirmo jautājumu
28.
Šis jautājums ir par Savienības pilsoņa “apgādājama” ģimenes locekļa Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē jēdziena interpretāciju. Ar šo direktīvu, īsi atgādinot, ir grozīta Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (
6
) un atcelta Padomes Direktīva 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu (
7
). Direktīvā 2004/38 kā vienā dokumentā ir apvienotas Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties tās teritorijā.
29.
Šajās divās iepriekšējās regulās – pie kurām es atgriezīšos vēlāk – ir atsauce uz šo “apgādībā” esoša ģimenes locekļa jēdzienu, tomēr nedefinējot tā robežas kā citos, šobrīd spēkā esošajos atvasināto tiesību avotos (
8
). Direktīvas 2004/38 2. panta 2 punkta c) apakšpunktā nav ietverts nekāds precizējums par veidu, kādā ir jāsaprot jēdziens “apgādībā”, ne arī atsauce uz valsts tiesībām; šeit mēs saskaramies ar lietu par Savienības tiesību autonomu jēdzienu, kurš būtu jāinterpretē vienoti visās dalībvalstīs. Jēdzienu, kuri Savienības tiesībās nav definēti, nozīme un piemērošanas joma ir jānoskaidro, ņemot vērā it īpaši kontekstu, kādā šie jēdzieni tiek lietoti, un ar tiesisko regulējumu, kura daļu tas veido (
9
).
30.
Šim nolūkam šķiet esam vajadzīgs, pirmkārt, Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu ievietot plašākā šīs direktīvas kontekstā, pēc tam atgādinot, otrkārt, spriedumu lietā Lebon un Jia nozīmi. Tālāk izdarīšu secinājumus, lai sniegtu atbildi uz uzdoto jautājumu. Visbeidzot es izdarīšu nobeiguma piezīmes saistībā ar mums iesniegtā konkrētā gadījuma vērtējumu.
1) Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta tekstuālā, teleoloģiskā un sistēmiskā analīze
31.
Lasot Direktīvu, visnotaļ ir skaidrs, ka tās centrālais jautājums ir Savienības pilsonis, kurš ir izmantojis savu pārvietošanās brīvību Savienībā. Viņš ir tās galvenais un tiešais guvējs (
10
). Netieši un tādēļ, ka attālināšanās no ģimenes nevar būt šķērslis pārvietošanās brīvībai, Savienības pilsoņa, kurš minēto brīvību izmantojis, ģimenes locekļiem arī tiek piešķirtas tiesības, taču nevis kā tādas, bet atvasinātas, proti, kā tiesību guvēja ģimenes loceklim (
11
).
32.
Tas, ka ģimenes locekļiem atzītās tiesības ir tikai atvasinātās tiesības, atklāj galveno mērķi, kam domāta Direktīva 2004/38, kas nav nedz ģimenes atkalapvienošanās, nedz arī Savienības pilsoņu privātās un ģimenes dzīves ievērošana, bet gan “primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā” (
12
). Tikai un vienīgi šī galvenā mērķa labā tiesības pārvietoties ir piešķirtas “arī ģimenes locekļiem neatkarīgi no to valstiskās piederības” (
13
). Savienības likumdevējs nav ignorējis ģimenes vienības saglabāšanu, bet tā nav bijusi galvenā problēma (
14
).
33.
Tāpat Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, kas plāno īstenot vai jau ir īstenojuši savu pārvietošanās brīvību, atbilstoši Direktīvai 2004/38 nav vienota kategorija, jo var izšķirt starp ģimenes kodola locekļiem, kas minēti šīs direktīvas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā, un citiem ģimenes locekļiem, kas minēti tās pašas direktīvas 3. panta 2. punktā.
34.
Ģimenes kodola locekļi tātad ir Savienības pilsoņa laulātais vai dzīvesdraugs, to tiešie pēcnācēji, kas nav sasnieguši 21 gada vecumu vai kas vecāki par 21 gadu, ja tie ir apgādībā, kā arī apgādībā esošie augšupējie radinieki. Ar Direktīvu 2004/38, no kuras tie arī gūst labumu (
15
), tiem tiek piešķirtas automātiskas tiesības ierasties un uzturēties uzņemošajā valstī (
16
).
35.
Attiecībā uz tiešajiem pēcnācējiem – kategoriju, kas mūs interesē visvairāk, – ir jānorāda, ka Komisija sākotnēji piedāvāja, ka visi pilsoņa, kam ir tiesības pārvietoties un uzturēties, un tā laulātā augšupējie radinieki un pēcnācēji ir iekļauti ģimenes kodolā, nepastāvot citiem nosacījumiem (
17
). Padome vienbalsīgi nolēma ieviest Direktīvas 2004/38 2. panta tekstā nosacījumu par “apgādību” gan attiecībā uz augšupējiem radiniekiem, gan tiešajiem pēcnācējiem, kas vecāki par 21 gadu, uzskatot, ka tas atspoguļojot tā brīža situāciju (
18
).
36.
Citu ģimenes locekļu situācija būtiski atšķiras, jo dalībvalstīm ir tikai pienākums no savas puses “saskaņā ar saviem tiesību aktiem veicina šo personu ieceļošanu un uzturēšanos” (
19
). Lai to panāktu, dalībvalstis “sīki pārbauda [pieteicēja] personiskos apstākļus” (
20
). Šie citi ģimenes locekļi ir definēti šauri, jo vai nu viņi atrodas izcelsmes valsts apgādībā, vai dzīvo vienā mājsaimniecībā ar attiecīgo Savienības pilsoni, vai arī runa ir par personu, kurai nopietnu veselības apsvērumu dēļ ir noteikti vajadzīga minētā pilsoņa ģimenes locekļa personiska kopšana, vai arī runa ir par partneri, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības un tās pienācīgi ir apliecinātas.
37.
Lai gan Direktīvā 2004/38 saistībā ar šiem citiem ģimenes locekļiem ir noteikts, ka uzņemošajai dalībvalstij ir sīki jāpārbauda to situācija brīdī, kad viņi lūdz pievienoties Savienības pilsonim, nekas nav precīzi minēts par kontroles noteikumiem un prasību līmeni, kas attiecas uz ģimenes kodola locekļiem. Tajā pašā laikā no Direktīvas 2004/38 jēgas izriet, ka praksē Savienības likumdevējs ir centies labvēlīgi ietekmēt šo personu situāciju. Tā Tiesa ir nospriedusi, ka gan “no Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta, gan tās vispārējās sistēmas izriet, ka Savienības likumdevējs ir nošķīris Savienības pilsoņa ģimenes locekļus, kas definēti Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punktā, kuri atbilstoši šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem bauda ieceļošanas un uzturēšanās tiesības minētā pilsoņa uzņemošajā dalībvalstī, un pārējos ģimenes locekļus, kas minēti šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā, kuru ieceļošana un uzturēšanās šai dalībvalstij ir vienīgi jāveicina” (
21
). Šajā ziņā Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā gan to, ka Direktīvā 2004/38 nav ietverti precīzāki noteikumi, gan to, ka tās 3. panta 2. punktā izmantoti vārdi “saskaņā ar saviem tiesību aktiem”, “katrai dalībvalstij ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz vērā ņemamo apstākļu izvēli”, precizējot, ka “uzņemošajai dalībvalstij ir jānodrošina, lai tās tiesību akti ietvertu kritērijus, kas būtu atbilstoši ierastajai vārda “veicina” nozīmei, kā arī vārdiem, kas attiecībā uz atkarību izmantoti iepriekš minētajā 3. panta 2. punktā un kas šai tiesību normai neliedz tās lietderīgo iedarbību” (
22
). Šo apstākļu vidū Tiesa tostarp pieminēja “finansiālās vai fiziskās atkarības līmeni un radniecības līmeni starp ģimenes locekli un Savienības pilsoni, kuru tas vēlas pavadīt vai kuram tas vēlas pievienoties” (
23
).
38.
Kā tāds apgādībā esoša ģimenes locekļa jēdziens Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē nekad nav ticis izskaidrots (
24
). Saskaņā ar pamatnostādnēm (
25
)““apgādājama” ģimenes locekļa statuss ir faktiskās situācijas rezultāts, kad materiālo atbalstu minētajam ģimenes loceklim sniedz ES pilsonis vai viņa laulātais/partneris. [..] Nav vajadzības pārbaudīt, vai attiecīgie ģimenes locekļi teorētiski spētu uzturēt sevi paši, piemēram, strādājot algotu darbu. Lai noteiktu, vai ģimenes locekļi ir apgādājami, katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā viņu finansiālos un sociālos apstākļus, jāizvērtē, vai viņiem vajadzīgs materiāls atbalsts, lai apmierinātu savas pamatvajadzības savā izcelsmes valstī” (
26
).
39.
Šādi rīkodamās, Komisija savu apgādājama ģimenes locekļa jēdziena Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē interpretāciju ir balstījusi uz esošu Tiesas judikatūru, bet tādu, kas radusies pirms minētās direktīvas spēkā stāšanās – judikatūru, saistībā ar kuru ieinteresētie lietas dalībnieki, kas iestājušies šajā tiesvedībā, pārstāv radikāli pretējus viedokļus.
40.
Tā šķiet esam lietderīgi iepazīties ar diviem galvenajiem aplūkotajiem spriedumiem, visnotaļ paturot prātā iepriekš izklāstītos elementus, kas raksturīgi Direktīvai 2004/38.
2) Atgriežoties pie spriedumiem lietā Lebon un lietā Jia
41.
Iepriekš minētais 1987. gada spriedums lietā Lebon Tiesai radīja iespēju pirmo reizi interpretēt Savienības pilsoņa apgādībā esoša ģimenes locekļa jēdzienu, kas ietverts iepriekš minētās Regulas Nr. 1612/68 10. panta 2. punktā (
27
). Pamatlietā runa bija par Francijas pilsoni, kas dzīvo Beļģijā un tur saņem vecuma pensiju, un viņa meitu, arī Francijas pilsoni, kuru uztur tēvs un kura Beļģijas iestādēm lūdza piešķirt sociālu pabalstu. Tiesa tādējādi pamatoti nosprieda, ka “apgādājamā ģimenes locekļa statuss izriet no faktiskās situācijas. Runa ir par ģimenes locekli, kuru atbalsta nodarbinātais, nepastāvot vajadzībai izvērtēt iemeslus, kādēļ šis atbalsts tiek pieņemts, un uzdot jautājumu, vai ieinteresētā persona ir spējīga savas vajadzības apmierināt, strādājot algotu darbu. Šāda interpretācija izrietot no principa, saskaņā ar kuru tiesību normas, ar kurām darba ņēmējiem tiek nostiprinātas tiesības uz brīvu pārvietošanos, kas ir daļa no Kopienu pamata, ir jāinterpretē plaši” (
28
). Šāda definīcija, ko Tiesa vēlāk tika atkārtojusi (
29
), krasi atšķīrās no tajā pašā lietā sniegtajiem ģenerāladvokāta K. O. Lenca [K. O. Lenz] secinājumiem (
30
).
42.
Spriedumā lietā Jia Tiesai tika lūgts interpretēt jēdzienu “apgādībā esoša tieša pēcnācēja” jēdzienu iepriekš minētās Direktīvas 73/148 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē (
31
). Šajā lietā Ķīnas pilsoņa, kurš ar savu laulāto, vācieti, dzīvoja Zviedrijā, vecāki Zviedrijas iestādēm lūdza piešķirt uzturēšanās atļauju, atsaukdamies uz savu radniecisko saikni ar Savienības pilsoni. Sprieduma 35. un 36. punktā Tiesa atgādināja sprieduma lietā Lebon attīstīto judikatūru. Tā, vēlreiz apstiprinādama, ka apgādājamā ģimenes locekļa statuss izriet no faktiskās situācijas, kurai raksturīgs tas, ka attiecīgā ģimenes locekļa materiālo atbalstu nodrošina Savienības pilsonis, kurš izmanto savu pārvietošanās brīvību, nepastāvot vajadzībai izvērtēt iemeslus, kādēļ šis atbalsts tiek pieņemts, un uzdot jautājumu, vai ieinteresētā persona ir spējīga savas vajadzības apmierināt, strādājot algotu darbu, Tiesa piebilda, ka, “lai noskaidrotu, vai Kopienu pilsoņa laulātais apgādā savus augšupējos radiniekus, uzņemošajai dalībvalstij ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā to finansiālo un sociālo situāciju, tie nav spējīgi saviem spēkiem apmierināt savas pamatvajadzības. Vajadzībai pēc šī materiālā atbalsta ir jābūt izcelsmes valstī” (
32
). Iepriekš minētā sprieduma lietā Jia rezolutīvajā daļā šī ideja ir pausta atkārtoti – kas ir jauna salīdzinājumā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Lebon –, proti, vajadzība pēc materiālā atbalsta, lai apmierinātu pamatvajadzības pieteicēja izcelsmes valstī.
43.
Katrā ziņā divi galvenie šajā lietā izvirzītie jautājumi bija saistīti, pirmkārt, ar priekšnosacījumu par likumīgu uzturēšanos dalībvalsts teritorijā, kurā trešās valsts pilsonis, ne obligāti Savienības pilsoņa apgādībā esošs ģimenes loceklis, ir iebraucis Savienībā (
33
), un, otrkārt, ar neierobežotām tiesībām, kas minētajam ģimenes loceklim saskaņā ar Savienības atvasinātām tiesībām ir nodrošinātas, ja Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvība, kuru viņš ir domājis izmantot, nav tikusi ietekmēta tādējādi, ka viņš to ir izmantojis jau ilgāku laiku (
34
). Citādi Tiesai iesniegtais jautājums tieši neattiecās uz to, kas tieši ir jāsaprot ar “apgādībā esošu ģimenes locekli”, bet gan drīzāk par to, vai, pirmkārt, minētajam ģimenes loceklim finansiāli ir jābūt atkarīgam no Savienības pilsoņa, lai savā izcelsmes valstī vai arī pastāvīgās dzīvesvietas valstī sasniegtu minimālo dzīves līmeni, un, otrkārt, kādus pierādījumus valsts iestādes var pieprasīt (
35
).
44.
Katrā ziņā nevar neņemt vērā iepriekš minētā sprieduma lietā Jia rezolutīvajā daļā minēto un atsauci uz atbalsta nepieciešamību.
3) Vērtējums
45.
Debatēs Tiesā lielos vilcienos atspoguļojās iepriekš minēto spriedumu lietās Lebon un Jia pretnostatījums.
46.
Pirmkārt, tika norādīts, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Jia lietas faktisko apstākļu lietā dēļ nevar pieņemt, ka ar to tika pārveidota spriedumā lietā Lebon attīstītā judikatūra. Šajos apstākļos, lai ģimenes locekli uzstatītu par apgādībā esošu, pietiek vien ar pierādījumu par to, ka to finansiāli atbalsta Savienības pilsonis.
47.
Otrkārt, valdības, kas tiesvedības laikā tika iestājušās lietā, būtībā pārstāvēja viedokli, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Jia – ja arī nav pārgrozīts, tad ir ticis precizēts iepriekš minētais spriedums lietā Lebon, tāpēc valsts iestādēm ir tikusi radīta iespēja precīzāk pārbaudīt, vai runa ir par “apgādībā” esošu ģimenes locekli, tādējādi izvairoties no ļaunprātības riska. Nepietiek vien ar pierādījumu par finansiāla atbalsta sniegšanu. Ir jāpierāda atbalsta nepieciešamība un minētajam ģimenes loceklim, kam atbalsts sniegts, nevar būt bijusi cita izvēle. Apvienotā Karaliste pat argumentē, ka par apgādībā esošām var uzskatīt tikai tās personas, kurām sava veselības stāvokļa, invaliditātes vai vecuma dēļ ir vajadzīgs reāls attiecīgā Savienības pilsoņa atbalsts. Zviedrijas valdība savukārt piedāvā uz Tiesai uzdoto jautājumu atbildēt tādējādi, ka vismaz zināmos apstākļos dalībvalsts ir tiesīga pieprasīt personai, kas apgalvo esam apgādājams ģimenes loceklis Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, pierādīt, ka tā ir veltīgi centusies atrast darbu vai saņemt iztikas pabalstu no savas izcelsmes valsts iestādēm un/vai mēģinājusi visiem spēkiem sevi uzturēt.
48.
Es tomēr esmu pārliecināts, ka debates ir jāizvērš ārpus iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Lebon un Jia un ka, lai atbildētu uz mums uzdoto jautājumu, ir jāievēro gan Direktīvas 2004/38 īpatnības, gan arī laiks, kādā pamatlietā ir norisinājusies.
49.
Tādējādi ir jāuzklausa valdību paustās bažas un Tiesai būtu jāpieliek pūles rast racionālu risinājumu, lai izvairītos no pasivitātes veicināšanas un atkarības situācijas mākslīgas radīšanas. Tādēļ es sliecos uzskatīt, ka pierādījums vien par Savienības pilsoņa sniegtu finansiālu atbalstu nav pietiekams, lai atzītu apgādībā esoša ģimenes locekļa statusu. Šajā ziņā jānorāda, ka F. M. Reyes nav Zviedrijas iestādēm iesniegusi tikai pierādījumus par banku pārskaitījumu no Savienības esamību un regularitāti.
50.
Tiktāl būtu jāizdara konkrēti juridiski secinājumi par atšķirību starp ģimenes kodola locekļiem un citiem ģimenes locekļiem. Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā nav ietverta tiesību norma, kas pamatotu Apvienotās Karalistes pārstāvēto nostāju (
36
). Šādai šaurai interpretācijai es negribētu piekrist.
51.
Tālāk praktiska Zviedrijas valdības piedāvātā risinājuma ieviešana nešaubīgi izraisītu juridisku nedrošību un pat nevienlīdzīgu attieksmi pret pieteicēju. Kādos īpašos apstākļos būtu jāpieprasa pierādījums par to, ka izcelsmes valstī ir ticis meklēts darbs? Vai pieteicējam darbs ir bijis jāmeklē savā specialitātē vai arī ir jāizvirza prasība, lai viņš darbu būtu meklējis par katru cenu un jebkādos apstākļos? Kritērijam par to, ka pieteicējam darbs ir bijis jāmeklē “visiem spēkiem” savas iztikas nodrošināšanai, ir pievienoti saikļi “un/vai”. Vai runa ir par papildu vai kumulatīvu kritēriju? Pieņemot, ka tas ir papildu kritērijs, tiktu pastiprinātas jau tā augstās prasības, un, ja tas ir alternatīvs, tad pieteicējs nevar iepriekš paredzēt, kad no viņa tiks pieprasīti ar to saistītie pierādījumi, turklāt, manā skatījumā, to ir ļoti grūti izpildīt (
37
). Katrā ziņā man šķiet, ka šāda pārbaude ir daļa no pieteicēja “sīkas personisko apstākļu pārbaudes”, kas atbilstoši Direktīvai 2004/38 ir jāveic saistībā ar citiem ģimenes locekļiem.
52.
Apgādībā esoša persona ir tāda, kas ir atkarīga no attiecīgā Savienības pilsoņa. Atkarībai ir jābūt tādai, ka minētajai personai ir nepieciešams no Savienības pilsoņa saņemt atbalstu, lai apmierinātu savas materiālās vajadzības, proti, pamatvajadzības.
53.
Šāds stāvoklis – Savienības pilsoņa sniegts nepieciešamais atbalsts tā ģimenes locekļa pamatvajadzību apmierināšanai – pieteicējiem ir jāpierāda. Katrā ziņā nedrīkst būt neiespējami pierādīt atbalsta nepieciešamību.
54.
Tādējādi Tiesai uzdotais jautājums gūst tā pilno jēgu, jo pamatlietas ietvaros nozīme nav apgādībā esoša ģimenes locekļa definīcijai, bet gan prasību līmenim, kuras iestādes pieteicējiem var izvirzīt saistībā ar pierādījumiem.
55.
Pat ja Savienības pilsoņa apgādībā esoša ģimenes locekļa jēdziens ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas tādēļ ir jāinterpretē vienoti, Savienības likumdevēja vēlamās izšķiršanas starp apgādībā esošiem ģimenes kodola locekļiem un pārējiem apgādībā esošiem ģimenes locekļiem loma var būt pilnīga tikai pieteicējiem pieprasīto pierādījumu kontekstā.
56.
Gandrīz automātiskas tiesības apgādībā esošiem ģimenes locekļiem ir piešķirtas ne tikai ar Direktīvu 2004/38 (
38
), bet arī Tiesa ir nospriedusi, “ka materiālā atbalsta vajadzību var pierādīt ar ikvienu piemērotu līdzekli” (
39
), kas ir apstiprināts Direktīvas 2004/38 10. panta 2. punkta d) apakšpunktā.
57.
Tādējādi pat pierādījumu tiesiskā kontekstā nevar piekrist Zviedrijas valdības priekšlikumam, jo tas neatbilst pierādīšanas brīvības principam, kas ir neatņemams, lai pārmērīgi neapgrūtinātu Savienības pilsoņa ģimenes kodola locekļu uzturēšanos uzņemošajā dalībvalstī.
58.
Vajadzība pēc materiāla atbalsta tādēļ ir jāpierāda ar pietiekamiem rakstveida pierādījumiem, turklāt tie var būt gan pierādījumi par Savienības pilsoņa sniegto atbalstu, gan arī subjektīvi apstākļi saistībā ar pieteicēja ekonomisko un sociālo situāciju, kā arī jebkādi citi objektīvi apstākļi, kas pierāda to, ka pastāv faktiska materiāla atkarība. Šajā ziņā runa var būt par jebkādu nozīmīgu apstākli, kas var atspoguļot izcelsmes valsts strukturālos pasākumus, tostarp saistībā ar tās ekonomisko, sociālo, sanitāro un humāno situāciju.
4) Nobeiguma piezīmes
59.
Attiecībā uz konkrēto F. M. Reyes situāciju es vēlētos – pat ja, protams, iesniedzējtiesas ziņā ir lietā pieņemt lēmumu – atgādināt, ka netika apšaubītas F. M. Reyes radnieciskās attiecības ar Savienības pilsoni. Šajā tiesvedībā nekas arī neliecināja par to, ka F. M. Reyes pieteikums tika iesniegts ļaunprātīgi. Izrādījās, ka Hansen un tās laulātais regulāri sniedza materiālu atbalstu. Turklāt F. M. Reyes arī norādīja, ka viņai saskaņā ar Filipīnu palīdzības sistēmu nevar tikt piešķirts nekāds atbalsts, un arī darīja zināmus skaitļus, kuri netika apstrīdēti, par vispārējo stāvokli darba tirgū Filipīnās un pastāvīgo bezdarbu attiecīgajā nozarē, kurā F. M. Reyes ir ieguvusi izglītību.
60.
Šajos apstākļos es piesliecos jautājumam, ko F. M. Reyes pilnvarotais pārstāvis uzdeva tiesas sēdē Tiesā, proti, kādus pierādījumus vēl prasītājai pamatlietā būtu bijis jāiesniedz, lai tiktu apmierināta viņas prasība, un turklāt atgādinu, ka saskaņā ar Direktīvu 2004/38 (
40
) valsts iestādēm, izvērtējot pieteikumus par uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, ir jānodrošina, lai tiktu ievērotas Savienības pilsoņa ģimenes locekļu pamattiesības un cilvēktiesības.
61.
Tādējādi no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ģimenes loceklis Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē par apgādībā esošu tiek atzīts tad, ja viņam jebkādu iemeslu dēļ savā izcelsmes valstī nav iespējams apmierināt savas pamatvajadzības un viņš faktiski no attiecīgā Savienības pilsoņa ir atkarīgs tik lielā mērā, ka ir vajadzīgs materiāls atbalsts. Šādai situācijai ir jābūt reālai, un to var pierādīt ar ikvienu piemērotu līdzekli. Tā pieteicējs uzņemošās dalībvalsts iestādēm var iesniegt jebkādu informāciju, kas pierāda tā ekonomisko un sociālo situāciju, kā arī citu atbilstošu informāciju, kas minētajām iestādēm lietderīgi ļauj iepazīties ar kontekstu, kādā pieteikums iesniegts. Katrā ziņā uzņemošās dalībvalsts iestādēm ir jāsaglabā to tiesību lietderīgā iedarbība, kuras ar Direktīvu 2004/38 ir piešķirtas ģimenes kodola locekļiem, un pārāk nav jāapgrūtina iekļūšana Savienības teritorijā, pieteicējiem uzliekot pārmērīgi smagu pierādījumu nastu.
B – Par otro prejudiciālo jautājumu
62.
Uzdodama otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai, izvērtējot Savienības pilsoņa “apgādībā esoša” ģimenes locekļa statusu Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, valsts iestādēm kāda nozīme ir jāpiešķir faktam, ka attiecīgajam ģimenes loceklim tā vecuma, profesionālās izglītības vai veselības stāvokļa dēļ ir labas iespējas uzņemošajā dalībvalstī atrast darbu un tas ir paudis savu nodomu tur strādāt. Šādā gadījumā tas, kurš iesniedz pieteikumu un kurš pēc ierašanās uzņemošajā dalībvalstī, integrējoties profesionālajā jomā, vairs nebūtu Savienības pilsoņa apgādībā, ja viņš varētu veikt algotu darbu. Tādējādi viņš vairs neatbilstu priekšnosacījumiem, kam jāatbilst uzturēšanās atļaujas izsniegšanas brīdī, un tādēļ vairs nevarētu atsaukties uz tiesībām, kas Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētajiem ģimenes locekļiem netieši nodrošinātas ar šo direktīvu.
63.
Lai gan tik būtisks lēmums kā saistībā ar Savienības pilsoņa ģimenes locekļu ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām – vismaz saistībā ar ģimenes kodolu – nevar tikt balstīts uz pieņēmumu, ka Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka jautājums par to, vai “atbalsts tiek piešķirts”, ir jāizvērtē brīdī, kad Savienības pilsoņa ģimenes loceklis iesniedz pieteikumu par pievienošanos (
41
).
64.
Atšķirībā no tā, ko, šķiet, ir pieņēmusi iesniedzējtiesa, sistēmiska pretruna nav vērojama tad, ja Savienības pilsoņa ģimenes loceklim tiek piešķirta uzturēšanās atļauja, jo viņš ir apgādībā esošs Direktīvas 2004/38 izpratnē, pat ja valsts iestādes pieņem – vai, kā šajā gadījumā, to izsecina no pieteicēja paustā nodoma –, ka pieteicējam izdodas profesionālajā ziņā integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā. Kā to pamatoti norādījusi Komisija – pie blakustiesībām, ko Direktīva 2004/38 “neatkarīgi no valstiskās piederības [garantē] Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kam ir tiesības uzturēties vai pastāvīgi uzturēties kādā dalībvalstī, ir tiesības uz nodarbinātību vai pašnodarbinātību attiecīgajā valstī” (
42
).
65.
Tā iesniedzējtiesas bažas saistībā ar Direktīvas 2004/38 14. pantu ir nevietā. Lai arī Direktīvas 14. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem”, tomēr, pirmkārt, ir jānorāda, ka 12. un 13. pants par ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšanu Savienības pilsoņa nāves vai izceļošanas gadījumā vai šķiršanās vai laulības atzīšanas par spēkā neesošu, vai reģistrētu partnerattiecību izbeigšanas gadījumā uz F. M. Reyes neattiecas. Otrkārt, tiesības uzturēties ilgāk par trim mēnešiem ģimenes loceklim, kas nav nevienas dalībvalsts pilsonis, bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, tiek piešķirtas tikai tad, ja pēdējais minētais, t.i., Savienības pilsonis atbilst Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem (
43
). Tādējādi 7. pantā ir noregulēts, kas tieši notiek ar uzturēšanās tiesībām, ja pēdējais minētais neatbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi, lai tam pašam uzturēšanās tiesības tiktu piešķirtas ilgāk par trim mēnešiem, turpretim tajā nav noregulēta tāda Savienības pilsoņa tiešā pēcnācēja situācija, kurš vecāks par 21 gadu, kuram noteiktu laiku ir ticis sniegts atbalsts un kuram tādēļ ir tikušas piešķirtas uzturēšanās tiesības un atbalsts nav jānodrošina tādēļ, ka viņš uzņemošajā dalībvalstī ir uzsācis algotu darbu.
66.
Visbeidzot ir jāsniedz atbilde uz iesniedzējtiesas bažām par to, ka atzinīgi tiktu atzīta zināma veida stratēģija apiet valsts tiesību normas par trešo valstu pilsoņu pieeju darbam, ja uzturēšanās atļauja tiktu piešķirta Savienības pilsoņa “apgādībā esošam” ģimenes loceklim, kas tomēr varētu būt spējīgs strādāt uzņemošajā dalībvalstī (
44
).
67.
Protams, nevar noliegt, ka uzturēšanās tiesību Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētajiem ģimenes locekļiem atzīšana – kā to skaidri ir paredzējis Savienības likumdevējs – ir pamats piekļuvei darba tirgum uzņemošajā dalībvalstī. Taču netieši ar Direktīvu 2004/38 piešķirto tiesību saņēmēju loks ir drīzāk definēts kā šaurs, un īpaši attiecībā uz šo 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu valsts iestādēm tiešie pēcnācēji, kas vecāki par 21 gadu, katrā ziņā ir jāatzīst, ja tiem tiek sniegts atbalsts. Savienības likumdevējs uz Padomes iniciatīvas pamata (
45
) ir paredzējis drošības pasākumus un vienlaicīgi vērsis uzmanību uz to, ka attiecīgajiem Savienības pilsoņiem būtiskākais ir ģimenes apvienošana. Atgādinu, ka, izvērtējot jautājumu par to, vai runa ir par Savienības pilsoņa ģimenes locekli, ja šis vērtējums norit atbilstoši manam šo secinājumu 61. punktā ietvertajam priekšlikumam, tiek nodrošināts, ka tiek atklātas mākslīgi radītas situācijas, tādējādi dalībvalstīm kliedētu bažas saistībā ar riskiem, ko tās saskata darba tirgū, un tas vēl jo vairāk ir spēkā tad, kad tiesības piekļūt darba tirgum tiek paredzētas tikai iepriekš minētajiem ģimenes kodola locekļiem.
68.
Tādēļ es piedāvāju Tiesai uz otro jautājumu atbildēt šādi: lai Savienības pilsoņa ģimenes locekli atzītu par “apgādībā esošu” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, materiālajai atkarībai ir jābūt pieteicēja izcelsmes valstī un šāda situācija ir jāizvērtē uzņemošās dalībvalsts iestādēm brīdī, kad tas prasa pievienoties Savienības pilsonim, no kura viņš saskaņā ar pieteicēja apgalvojumu ir materiāli atkarīgs. Es arī Tiesu aicinu precizēt, ka pieteicējam tas, ka viņš ir paudis vēlmi strādāt uzņemošajā dalībvalstī vai ka minētās valsts iestādes pieteikuma iesniegšanas brīdī viņu ir atzinušas par tādu, kuram ir labas iespējas iegūt darbu, nevar būt šķērslis, lai viņu atzītu par “apgādībā esošu” ģimenes locekli iepriekš minētās tiesību normas izpratnē, ja turklāt no pieteikuma izvērtējuma izriet, ka viņš savas izcelsmes valstī tik tiešām atrodas materiālā atkarībā no Savienības pilsoņa, kuram viņš grib pievienoties.
V – Secinājumi
69.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Kammarrätten i Stokholm – Migrationsöverdomstolen uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par “apgādībā esošu” Savienības pilsoņa ģimenes loceklis tiek atzīts tad, ja viņam jebkādu iemeslu dēļ savā izcelsmes valstī nav iespējams apmierināt savas pamatvajadzības un viņš faktiski no attiecīgā Savienības pilsoņa ir atkarīgs tik lielā mērā, ka ir vajadzīgs materiāls atbalsts. Šādai situācijai ir jābūt reālai, un to var pierādīt ar ikvienu piemērotu līdzekli. Tā pieteicējs uzņemošās dalībvalsts iestādēm var iesniegt jebkādu informāciju, kas pierāda tā ekonomisko un sociālo situāciju, kā arī citu atbilstošu informāciju, kas minētajām iestādēm lietderīgi ļauj iepazīties ar kontekstu, kādā pieteikums iesniegts. Katrā ziņā uzņemošās dalībvalsts iestādēm ir jāsaglabā to tiesību lietderībā iedarbība, kuras ar Direktīvu 2004/38 ir piešķirtas ģimenes kodola locekļiem, un pārmērīgi nav jāapgrūtina iekļūšana Eiropas Savienības teritorijā, pieteicējiem uzliekot pārmērīgi smagu pierādījumu nastu;
2)
lai Savienības pilsoņa ģimenes locekli atzītu par “apgādībā esošu” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, materiālajai atkarībai ir jāpastāv pieteicēja izcelsmes valstī un šāda situācija ir jāizvērtē uzņemošās dalībvalsts iestādēm brīdī, kad tas prasa pievienoties Savienības pilsonim, no kura viņš saskaņā ar pieteicēja apgalvojumu ir materiāli atkarīgs. Pieteicējam tas, ka viņš ir paudis vēlmi strādāt uzņemošajā dalībvalstī vai ka minētās valsts iestādes pieteikuma iesniegšanas brīdī viņu ir atzinušas par tādu, kuram ir labas iespējas iegūt darbu, nevar būt šķērslis, lai viņu atzītu par “apgādībā esošu” ģimenes locekli iepriekš minētās tiesību normas izpratnē, ja turklāt no pieteikuma izvērtējuma izriet, ka viņš savas izcelsmes valstī tik tiešām atrodas materiālā atkarībā no Savienības pilsoņa, kuram viņš grib pievienoties.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV L 158, 77. lpp., un grozījumi OV 2004, L 229, 35. lpp.
(
3
)	2007. gada 9. janvāra spriedums lietā C-1/05 (Krājums, I-1. lpp.).
(
4
)	1987. gada 18. jūnija spriedums lietā 316/85 (Recueil, 2811. lpp.).
(
5
)	COM(2009) 313, galīgā redakcija.
(
6
)	OV L 257, 2. lpp.
(
7
)	OV L 172, 14. lpp.
(
8
)	Skat. tostarp Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.) 1. panta i) punkta 2. apakšpunktu un 68.a pantu, kā arī Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvas 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV L 251, 12. lpp.) 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
(
9
)	2011. gada 21. decembra spriedums apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja (Krājums, I-14035. lpp., 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkts.
(
11
)	2011. gada 5. maija spriedums lietā C-434/09 McCarthy (Krājums, I-3375. lpp., 42. punkts), 2011. gada 15. novembra spriedums lietā C-256/11 Dereci u.c. (Krājums, I-11315. lpp., 55. punkts), 2012. gada 8. novembra spriedums lietā C‑40/11 Iida (63. punkts), 2013. gada 8. maija spriedums lietā C‑87/12 Ymeraga un Ymeraga‑Tafarshiku (31. punkts), kā arī 2013. gada 10. oktobra spriedums lietā C‑86/12 Alokpa u.c. (22. un 32. punkts).
(
12
)	Direktīvas 2004/38 preambulas 1. apsvērums.
(
13
)	Direktīvas 2004/38 preambulas 5. apsvērums. Turklāt šķērslis vai iespējamais pilsoņa šķērslis pārvietoties, šķiet, neliekas esam nepieciešams, lai tie varētu atsaukties uz Savienības tiesību normām, ar kurām tiek nodrošinātas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, jo Tiesa ar šīm tiesību normām piešķirtās tiesības ir noteikusi tiem pilsoņiem, kuri jau ilgu laiku dzīvo uzņemošajā dalībvalstī un nedomā no tās izceļot, un to ģimenes locekļiem, kuri ir pieprasījuši uzturēšanās atļauju un kuriem nav Savienības dalībvalsts pilsonības. Tā tas bija, piemēram, sprieduma lietā Jia un ir arī šajā lietā.
(
14
)	Skat. par šo tēmu ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumu lietā C‑83/11 Rahman u.c., kurā spriedums taisīts 2012. gada 5. septembrī, 36. punktu.
(
15
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkts.
(
16
)	Direktīvas 2004/38 preambulas 6. apsvērums un 3. panta 1. punkts.
(
17
)	Skat. priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (COM(2001) 257, galīgā redakcija) 9. punktu un it īpaši tur iekļauto Veil citātu, kā arī minētā priekšlikuma 2. panta 2. punktu.
(
18
)	Skat. Padomes pamatojuma projektu (doc. 13263/03 ADD, 2003. gada 28. oktobris, 12. lpp.), kā arī Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam atbilstoši [EKL 251.] panta [2. punkta otrajai daļai] par Padomes pieņemto kopējo nostāju saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (SEC(2003) 1293, galīgā redakcija, 3.3.2. punkts).
(
19
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmā daļa.
(
20
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta otrā daļa.
(
21
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Rahman u.c. (19. punkts).
(
22
)	Turpat, 23. punkts.
(
23
)	Turpat, 24. punkts.
(
24
)	Vispusības labad tajā pašā laikā jānorāda uz iepriekš minētā sprieduma lietā Alokpa u.c. 25. punktu, kurā Tiesa īsi piemin Savienības pilsoņa apgādājamā ģimenes locekļa statusu, kam ir uzturēšanas atļauja, pārfrazēdama iepriekš minēto spriedumu lietā Lebon, bet tikai nolūkā atgādināt, ka trešās valsts pilsoņa augšupējais radinieks, kas ir Savienības pilsoņa apgādībā, nevar tikt uzskatīts par apgādībā esošu augšupēju radinieku Direktīvas 2004/38 izpratnē.
(
25
)	Šo secinājumu 24. punkts.
(
26
)	Pamatnostādņu 2.1.4. punkts.
(
27
)	Šo secinājumu 28. punkts.
(
28
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Lebon (22. un 23. punkts).
(
29
)	Skat. 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā C-200/02 Zhu un Chen (Krājums, I-9925. lpp., 43. punkts).
(
30
)	Skat. it īpaši 43. punktu secinājumos iepriekš minētajā lietā Lebon.
(
31
)	Šo secinājumu 28. punkts.
(
32
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Jia (37. punkts).
(
33
)	Saistībā ar šo skat. ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumu 26. un nākamos punktus, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Jia.
(
34
)	Skat. iepriekš minēto ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda secinājumu, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Jia, 68. un nākamos punktus.
(
35
)	Precīzam prejudiciālo jautājumu formulējumam skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jia, 24. punkts.
(
36
)	Atšķirībā, piemēram, no Direktīvas 2003/86 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta.
(
37
)	Iesniegt pierādījumu par to, ka ir izsmelti visi līdzekļi, man šķiet, ir neiespējami.
(
38
)	Skat. Direktīvas 2004/38 preambulas 6. apsvērumu un iepriekš minēto spriedumu lietā Rahman u.c. (19. un 20. punkts).
(
39
)	Skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Jia rezolutīvo daļu.
(
40
)	Skat. Direktīvas 2004/38 preambulas 31. apsvērumu.
(
41
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lebon (20. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Jia (43. punkts). Tiesa tādai pašai nostājai seko arī tad, kad tiek izvērtēta materiālas atkarības situācija, kurā atrodas Savienības pilsoņa “apgādībā esoši” ģimenes locekļi, uz kuriem attiecas Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkts (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rahman u.c., 33.–35. punkts).
(
42
)	Direktīvas 2004/38 23. pants.
(
43
)	Skat. Direktīvas 2004/38 7. panta 2. punktu. Skat. arī minētās direktīvas 7. panta 4. punktu, kas attiecas uz Savienības pilsoņu īpašo gadījumu saistībā ar 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
(
44
)	Tiktāl iesniedzējtiesas šaubas atspoguļo to, ko ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds ir minējis savu secinājumu 67. punktā saistībā ar iepriekš minēto lietu Jia.
(
45
)	Skat. šo secinājumu 35. punktu.