Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 16. aprīlī (*)
Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi – 24. pants – Lūgums sniegt palīdzību – 12.a pants – Jēdziens “psiholoģiska vardarbība” – Pasīva vai kolektīva vardarbība – Lūguma sniegt palīdzību noraidīšana – Atcelšanas prasība un prasība atlīdzināt zaudējumus
Lietā C‑343/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 31. maijā iesniedzis
Jean‑Marc Colombani, ar dzīvesvietu Odergemā [Auderghem] (Beļģija), ko pārstāv N. de Montigny, avocate,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otrs lietas dalībnieks –
Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD), ko pārstāv
A. Ireland un
R. Spáč, pārstāvji, kuriem palīdz
L. Lence de Frutos, abogada, un M. Troncoso Ferrer, advokāts,
atbildētājs pirmajā instancē,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 10. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar apelācijas sūdzību Jean‑Marc Colombani lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 22. marta spriedumu Colombani/EĀDD (T‑113/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:154), ar kuru tā noraidīja viņa prasību, kas pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts, pirmkārt, atcelt 2021. gada 15. jūnija lēmumu, ar kuru Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD) daļēji noraidīja viņa 2021. gada 18. februārī iesniegto lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk tekstā – “lēmums, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību”) atbilstoši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 24. pantam, kā arī 2021. gada 9. februārī starp pusēm noslēgto izlīgumu (turpmāk tekstā – “izlīgums”) un apgalvoto netiešo lēmumu paaugstināt viņu amatā AD 14 pakāpē ar atpakaļejošu spēku no 2018. gada 1. janvāra, kā tas tika tam darīts zināms, nosūtot paziņojumu par algu par 2021. gada maiju, un, otrkārt, atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts EĀDD rīcības dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
2        Civildienesta noteikumu 12.a pantā paredzēts:
“1.      Ierēdņi atturas no jebkāda veida psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās.
2.      Pret ierēdni, kurš ir bijis psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās upuris, iestādē nedrīkst rasties aizspriedums. Pret ierēdni, kurš ir iesniedzis pierādījumus par psiholoģisku [vardarbību] vai seksuālu uzmākšanos, iestādē nedrīkst rasties aizspriedums, ja ierēdnis ir rīkojies godīgi.
3.      “Psiholoģiska uzmākšanās [vardarbība]” ir jebkāda nepiedienīga rīcība, kas notiek kādā laika posmā, tā atkārtojas un ir sistemātiska un ietver fizisku rīcību, mutisku vai rakstu valodu, žestus vai citu tīšu rīcību, un kas varētu radīt kaitējumu jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai, vai psiholoģiskai integritātei.
[..]”
3        Civildienesta noteikumu 24. pants formulēts šādi:
“[Eiropas] Savienība palīdz visiem ierēdņiem, jo sevišķi tiesvedībā pret jebkuru personu, kura izsaka draudus, apvainojumus vai veic apmelojošas darbības vai izteikumus, vai uzbrūk personai vai īpašumam, kuru ierēdnis vai viņa ģimenes loceklis guvis sava amata vai pienākumu dēļ.
Šādos gadījumos Savienība kopīgi un katra atsevišķi atlīdzina ierēdnim radušos zaudējumus tiktāl, ciktāl ierēdnis neradīja zaudējumus ne apzināti, ne arī aiz nopietnas nolaidības, un tas nav saņēmis atlīdzību no personas, kura nodarīja zaudējumus.”
Tiesvedības priekšvēsture
4        Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 2.–20. punktā izklāstīta šādi:
“2      Prasītājs ir EĀDD ierēdnis.
3      Viņš sāka savu profesionālo karjeru Francijas diplomātiskajā dienestā. 1990. gada 1. maijā viņš uzsāka darbu Eiropas Kopienu Komisijā. 2010. gada septembrī viņš tika norīkots darbā EĀDD, kur viņš bija izpildsekretāra A asistents līdz 2015. gada februārim. No 2015. gada marta līdz 2016. gada augustam prasītājs vispirms bija asistents un pēc tam izpildsekretāra B padomdevējs. 2016. gada 1. jūnijā prasītājs tika iecelts par izpildsekretāra C padomdevēju. Kopš 2017. gada 1. janvāra viņš pilda ģenerālsekretāra vietnieka, kurš atbild par kopējo drošības un aizsardzības politiku (KDAP) un reaģēšanu uz krīzēm, proti, vispirms D un, sākot no 2020. gada 1. maija, E padomdevēja pienākumus.
4      Tā kā viņa vārds netika iekļauts to ierēdņu sarakstā, kurus ieteikts paaugstināt AD 14 pakāpē 2017. gada paaugstināšanas procedūrā, prasītājs cēla prasību Vispārējā tiesā, apstrīdot EĀDD 2017. gada 9. novembra lēmumu par viņa nepaaugstināšanu. Ar 2019. gada 10. oktobra spriedumu Colombani/EĀDD (T‑372/18, [..] EU:T:2019:734) Vispārējā tiesa atcēla minēto lēmumu, pamatojoties uz to, ka vispārīgie īstenošanas noteikumi, ko EĀDD piemēroja 2017. gada paaugstināšanai amatā, bija prettiesiski, jo tie neļāva veikt ierēdņu nopelnu salīdzinošu un objektīvu izvērtējumu.
5      2020. gada 6. augustā prasītājs vērsās Vispārējā tiesā ar prasību atcelt apgalvoto EĀDD lēmumu par 2019. gada 10. oktobra sprieduma Colombani/EĀDD (T‑372/18, [..] EU:T:2019:734) neizpildi, kā arī lēmumus noraidīt viņa pieteikumus Eiropas Savienības delegācijas Korejā, Uzbekistānā un Ziemeļmaķedonijā vadītāja amatam. Viņš arī lūdza atcelt EĀDD lēmumu nepiešķirt viņam piekļuvi dokumentiem, kas saistīti ar šīm procedūrām, it īpaši priekšatlases procedūrā izraudzīto kandidātu salīdzinošajiem datiem. Ar 2021. gada 12. februāra rīkojumu Colombani/EĀDD (T‑507/20, [..] EU:T:2021:95) šī lieta pēc [izlīguma] tika izslēgta no Vispārējās tiesas reģistra.
6      Saskaņā ar izlīguma noteikumiem EĀDD apņēmās paaugstināt prasītāju AD 14 pakāpes 1. līmenī ar atpakaļejošu spēku no 2018. gada 1. janvāra (izlīguma 1. punkts). Turklāt EĀDD apņēmās atbilstoši ar piemērojamiem tiesību aktiem un, konkrētāk, datu aizsardzības noteikumiem saskaņā ar EĀDD datu aizsardzības speciālista atzinumu sniegt prasītājam informāciju, kas saistīta ar kandidātu kvalifikāciju un profesionālo pieredzi, ko komisija bija uzskatījusi par visatbilstošāko priekšatlases kritērijiem, kuri vēlāk tika ņemti vērā, salīdzinot priekšatlases procedūrās atlasīto kandidātu kvalifikāciju un nopelnus attiecībā uz Savienības delegācijas Ziemeļmaķedonijā, Alžīrijā, Azerbaidžānā un Norvēģijā vadītāja amatiem, kā arī attiecībā uz direktora amatu Ziemeļāfrikā un Tuvajos Austrumos EĀDD (izlīguma 2. punkts).
7      2021. gada 18. februārī prasītājs iesniedza lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, vēršoties pret bijušo EĀDD izpildsekretāru C, vienu no bijušajiem EĀDD ģenerālsekretāra vietniekiem D un vienu no EĀDD pašreizējiem ģenerālsekretāra vietniekiem E, kā arī Budžeta un administrācijas ģenerāldirektoru F – kā pēc kārtas amatā esošajiem priekšniekiem.
8      Ar 2021. gada 22. februāra elektroniskā pasta vēstuli, kas adresēta F, prasītājs aicināja viņu apstiprināt, ka EĀDD nav iebildumu pret [šim] lūgumam sniegt palīdzību [..] pievienoto dokumentu izpaušanu Beļģijas tiesu un administratīvajām iestādēm saistībā ar sūdzības procedūru auditorat du travail de Bruxelles (Briseles Darba tiesisko attiecību uzraudzības iestāde, Beļģija). Turklāt prasītājs šajā elektroniskā pasta vēstulē norādīja, ka vēlas pārliecināties, ka EĀDD principā neiebilst pret to, ka viņš izklāsta minētajā pieteikumā apkopotos faktus vienam vai vairākiem Eiropas Parlamenta deputātiem. Atbildē, kas nosūtīta ar 2021. gada 23. februāra elektroniskā pasta vēstuli, F aicināja prasītāju iesniegt pieteikumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 19. pantu un identificēt dokumentus, kā arī paredzētās dokumentu nosūtīšanas adresātus un mērķi. Attiecībā uz prasītāja nodomu lūgt atsevišķu Parlamenta deputātu iesaistīšanos F norādīja, ka uz šādu rīcību Civildienesta noteikumu 19. pantā paredzētā procedūra neattieksies. 2021. gada 24. februāra elektroniskā pasta vēstulē, kas adresēta F, prasītājs aicināja EĀDD viņam norādīt, vai daži no viņa lūgumam sniegt palīdzību pievienotajiem dokumentiem “nevar tikt paziņoti Briseles Darba tiesisko attiecību uzraudzības iestādei”.
9      2021. gada 1. martā prasītājs cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt lēmumus, ar kuriem tika noraidīti viņa pieteikumi, ko viņš bija iesniedzis, pirmkārt, Ziemeļāfrikas un Tuvo Austrumu direktora amatam un, otrkārt, Savienības delegācijas Kanādā vadītāja amatam. Ar 2022. gada 6. jūlija spriedumu
Colombani/EĀDD (T‑129/21, [..] EU:T:2022:424) Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja. [Prasītājs iesniedza apelācijas sūdzību par šo Vispārējās tiesas spriedumu, kas tika noraidīta ar 2023. gada 16. novembra spriedumu Colombani/EĀDD (T‑595/22 P, EU:T:2023:884)].
10      Ar 2021. gada 28. aprīļa elektroniskā pasta vēstuli Cilvēkresursu direkcijas direktore G nosūtīja prasītājam viņa lūguma sniegt palīdzību sākotnējo analīzi, kurā bija norādīts, ka iecēlējinstitūcijai attiecībā uz C un E ir nodoms uzsākt administratīvo izmeklēšanu.
Savukārt attiecībā uz apgalvojumiem par psiholoģisko vardarbību D un F rīcības dēļ [šajā] sākotnējā analīzē bija norādīts, ka tie nav pamatoti ar sākotnējiem pierādījumiem.
11      Ar 2021. gada 7. maija elektroniskā pasta vēstuli prasītājs nosūtīja Cilvēkresursu direkcijas direktorei apsvērumus par [minēto] iepriekšējo analīzi.
12      Prasītāja 2021. gada maija paziņojumā par algu pirmo reizi tika minēts fakts, ka viņš ir klasificēts AD 14 pakāpes 2. līmenī. Turklāt minētajā paziņojumā tika veikta prasītāja atalgojuma AD 14 pakāpē korekcija ar atpakaļejošu spēku, sākot no 2018. gada janvāra.
13      Ar lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, ko parakstīja Cilvēkresursu direkcijas direktore, iecēlējinstitūcija noraidīja lūgumu sniegt palīdzību attiecībā uz prasītāja apgalvojumiem par psiholoģisko vardarbību, no kuras viņš, iespējams, ir cietis D un F rīcības dēļ, pamatojoties uz to, ka tie nebija pamatoti ar sākotnējiem pierādījumiem.
14      2021. gada 1. augustā prasītājs iesniedza, pirmkārt, ar numuru R/412/21 reģistrētu sūdzību
par apgalvoto netiešo lēmumu daļēji noraidīt viņa lūgumu sniegt palīdzību, kas izrietot no sākotnējās analīzes, kura viņam tika paziņota 2021. gada 28. aprīlī, un, otrkārt, ar numuru R/413/21 reģistrētu sūdzību par apgalvoto netiešo lēmumu viņu paaugstināt amatā AD 14 pakāpē ar atpakaļejošu spēku no 2018. gada 1. janvāra, kas viņam esot darīts zināms, nosūtot 2021. gada maija paziņojumu par algu.
15      2021. gada 25. augustā prasītājs uzzināja par lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību.
16      2021. gada 13. septembrī prasītājs iesniedza ar numuru R/460/21 reģistrētu sūdzību par [šo lēmumu].
17      Ar 2021. gada 25. novembra paziņojumu, ko parakstījis [..] F, EĀDD formāli informēja prasītāju par iecēlējinstitūcijas lēmumu viņu paaugstināt amatā AD 14 pakāpes 1. līmenī ar atpakaļejošu spēku no 2018. gada 1. janvāra, piemērojot LESD 266. panta 1. punktu un izpildot 2021. gada 12. februāra rīkojumu Colombani/EĀDD (T‑507/20, [..] EU:T:2021:95), un saskaņā ar izlīgumu, vienlaikus norādot, ka šis lēmums par paaugstināšanu amatā ir ticis īstenots un ka kopš 2021. gada 30. marta tas ir ticis iekļauts prasītāja [..] personāla vadības informātikas sistēmas lietas materiālos un ka automātiska paaugstināšana augstākā līmenī notika 2020. gada 1. janvārī.
18      Ar 2021. gada 26. novembra lēmumu EĀDD izpildsekretārs L kā iecēlējinstitūcija sūdzības R/412/21 un R/460/21 noraidīja.
19      2021. gada 29. novembrī prasītājs iesniedza ar numuru R/618/21 reģistrētu sūdzību par to, ka EĀDD nav izpildījis izlīgumu, it īpaši attiecībā uz šī nolīguma 2. punktu.
20      Ar 2021. gada 30. novembra lēmumu iecēlējinstitūcija sūdzību R/413/21 noraidīja.”
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
5        Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 3. martā, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību, pirmkārt, atcelt lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, kā arī atcelt izlīgumu un apgalvoto netiešo lēmumu viņu paaugstināt amatā AD 14
pakāpē ar atpakaļejošu spēku no 2018. gada 1. janvāra, kas viņam esot darīts zināms, nosūtot paziņojumu par algu par 2021. gada maiju, un, otrkārt, atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts EĀDD rīcības dēļ.
6        Prasījumu atcelt lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja piecus pamatus. Piektais pamats šajā apelācijas sūdzībā nav būtisks, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas sūdzībā nav apstrīdējis tās pārbaudi Vispārējā tiesā. Pirmais no četriem pamatiem attiecās uz dienesta pārkāpumu, rūpības pienākuma neizpildi un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) un Civildienesta noteikumu pārkāpumu, otrais – uz to, ka ir sākotnēji pierādījumi par prasītājam, kā apgalvots, nodarītās vardarbības faktu patiesumu, trešais – uz pilnvaru nepareizu izmantošanu un Hartas 47. panta pārkāpumu, un ceturtais – uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, kā arī LESD 227. panta un Hartas 44. panta pārkāpumu.
7        Pārsūdzētā sprieduma 54. un 65. punktā Vispārējā tiesa noraidīja attiecīgi otrā pamata pirmo un otro daļu, kas attiecas uz kļūdām attiecīgi D un F piedēvējamo faktu
vērtējumā, secinot, ka šādas kļūdas nepastāv. Šajā ziņā tā norādīja, ka iecēlējinstitūcija varēja pamatoti uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis sākotnējus pierādījumus par šo abu personu psiholoģisko vardarbību pret viņu.
8        Pārsūdzētā sprieduma 70. un 72. punktā Vispārējā tiesa noraidīja pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz prettiesisku pagaidu aizsardzības pasākumu neīstenošanu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, konstatējot, ka EĀDD nebija ne pienākuma uzsākt administratīvo izmeklēšanu attiecībā uz D un F, ne arī noteikt jaunus pagaidu aizsardzības pasākumus neformālu aizsardzības pasākumu vai finansiālas palīdzības veidā.
9        Pārsūdzētā sprieduma 75. punktā Vispārējā tiesa kā neefektīvu noraidīja pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz prasītājam izteikto draudu prettiesiskumu. Tā nosprieda, ka apgalvotie draudi par informācijas izpaušanu Beļģijas tiesu iestādēm un Parlamenta deputātiem, pat pieņemot, ka tie ir pierādīti, neietekmē lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, ciktāl tas attiecas uz D un F.
10      Pārsūdzētā sprieduma 89., 92. un 93. punktā Vispārējā tiesa noraidīja pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz objektivitātes trūkumu un lēmuma, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, pieņēmēja interešu konfliktu. Šajā ziņā tā nosprieda, ka, pat ja varētu pastāvēt šaubas par šī lēmuma pieņēmēja objektīvo objektivitāti, EĀDD izpildsekretāra veiktā minētā lēmuma pārskatīšana ļāva labot šo pārkāpumu. Turklāt, pat ja šo pašu lēmumu būtu parakstījusi persona, kurai nav hierarhiskas saiknes ar F, esot izslēgts, ka lūguma sniegt palīdzību, ciktāl tas bija vērsts pret F, izskatīšanas rezultāts būtu bijis cits, nevis tā noraidīšana.
11      Visbeidzot, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. punktā trešo un ceturto pamatu par pilnvaru nepareizu izmantošanu noraidīja kā neefektīvus un katrā ziņā kā nepamatotus.
12      Tā kā visi prasītāja izvirzītie pamati prasības atcelt lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, pamatošanai tika noraidīti, Vispārējā tiesa noraidīja šo prasību, kā arī prasību par zaudējumu atlīdzību.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
13      Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
–        apmierināt apelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        izskatīt lietu un atcelt lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību;
–        piespriest EĀDD samaksāt simbolisku vienu euro par viņam nodarīto morālo kaitējumu un
–        piespriest EĀDD atlīdzināt izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies šajā tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
14      EĀDD prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai vismaz kā nepamatotu;
–        pilnībā apstiprināt pārsūdzēto spriedumu, un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
15      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzība attiecas gan uz lēmumu, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja viņa atcelšanas prasījumus, gan uz lēmumu, ar kuru tā noraidīja viņa prasījumus par zaudējumu atlīdzību.
Par apelācijas sūdzību
16      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza četrus pamatus, no kuriem būtībā pirmais attiecas uz tiesību kļūdu, izvērtējot viņa lūguma sniegt palīdzību priekšmetu, un uz jēdziena “vardarbība” neievērošanu, otrais – uz tiesību kļūdām D un F piedēvējamo faktu vērtējumā, trešais – uz Civildienesta noteikumu 24. panta pārkāpumu, un ceturtais – uz to, ka nav ņemts vērā lēmums par iesniegtā lūguma noraidīšanu, un uz tiesību kļūdu, kas pieļauta, analizējot Civildienesta noteikumu 17. un 19. pantu.
17      EĀDD vispirms atsaucas uz apelācijas sūdzības nepieņemamību kopumā, apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu no jauna izvērtēt faktus, neizvirzīdams patiesu juridisku kritiku par pārsūdzēto spriedumu.
18      Tomēr jāpārbauda katrs no šādi izvirzītajiem konkrētajiem nepieņemamības pamatiem, izvērtējot pamatus un iebildumus, uz kuriem tie attiecas.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
19      Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas argumentācija, kas izklāstīta, izskatot pirmajā instancē izvirzīto otro pamatu par sākotnēju pierādījumu esību par apelācijas sūdzības iesniedzējam, kā apgalvots, nodarītās vardarbības faktu patiesumu, ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu un līdz ar to tajā ir pieļauta tiesību kļūda.
20      Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, lai novērtētu, vai pastāv sākotnēji
pierādījumi par psiholoģiskās vardarbības, kura piedēvējama D un F, patiesumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 31., 34., 38. un 39. punktā nav ņēmusi vērā, ka arī kolektīva un pasīva rīcība var būt šāda vardarbība, tādējādi Civildienesta noteikumu 24. panta tvērumu sašaurinot līdz vardarbībai šaurā nozīmē. Līdz ar to Vispārējā tiesa minētā sprieduma 47., 53., 59., 60. un 61. punktā esot kļūdaini uzskatījusi, ka šī vardarbība var būt tikai uz apgalvotā vardarbības izdarītāja individuāla, personiska un aktīva rīcību.
21      Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka Vispārējā tiesa norādīja, ka EĀDD ir noraidījis viņa lūgumu sniegt palīdzību tādēļ, ka nebija vardarbības, kura piedēvējama D un F.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka šis lūgums sniegt palīdzību attiecās arī uz pasivitāti no F puses, kas esot pieļāvis C acīmredzami prettiesisku vēlmi diskriminēt. Šī F pasivitāte de facto esot veicinājusi apgalvotās vardarbības saglabāšanos un pastiprināšanos. Proti, ņemot vērā iesaistīto personu skaitu un viņu pakļautības saikni ar šīs vardarbības iniciatoru C, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka tai ir kolektīvs raksturs.
22      Šādos apstākļos, pamatojoties uz 2022. gada 30. marta sprieduma KF/EIB (T‑299/20, EU:T:2022:171) 126. un 127. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā faktu, ka vardarbību var veikt “[..] vairākas personas, kas pieder vienai un tai pašai iestādei un rīkojas koordinēti vai vismaz kopīgi”. Taču šāda jēdziena “vardarbība” izpratne nozīmēja, ka EĀDD esot bijis jāveic attiecīgo personu “dažādās rīcības vispārēja analīze”, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs “apgalvoja, ka ar tām var pierādīt vardarbības esību”, jo pretējā gadījumā ir risks grozīt sūdzības priekšmetu. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa nevarēja arī aprobežoties ar rīcības individuālu analīzi bez konteksta ņemšanas vērā.
23      Turklāt, atsaucoties uz vairākām attiecīgi D un F pasīvajām rīcībām, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir kļūdaini interpretējusi jēdzienu “vardarbība”, to attiecinot tikai uz aktīvu rīcību, un ir pieprasījusi apelācijas sūdzības iesniedzējam aktīvi pierādīt, ka rīcība tomēr ir pasīva. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, pretēji Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 47. un 60. punktā, tam nebija jāpierāda viņa priekšnieku aktīva, tieša, konkrēta un individuāla rīcība viņa izstumšanā.
24      EĀDD apgalvo, ka pirmais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nevienu juridisku argumentu, lai pamatotu apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot samazinājusi Civildienesta noteikumu 24. panta tvērumu, un ka katrā ziņā tas ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
25      Pirmām kārtām, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmā pamata pamatojumam izklāstītās argumentācijas pieņemamību jākonstatē, ka ar šo argumentāciju apelācijas sūdzības iesniedzējs aicina Tiesu lemt tostarp par jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, kas ir tiesību jautājums. No minētā izriet, ka pirmais pamats ir pieņemams.
26      Otrām kārtām, jānorāda, ka Vispārējai tiesai bija jālemj par jēdzienu “vardarbība” Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē saistībā ar prasību atcelt lēmumu, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam.
27      Šajā kontekstā jāuzsver, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka administrācijai jāuzsāk administratīvā izmeklēšana, lai noskaidrotu faktus un lai varētu vēlāk vajadzības gadījumā veikt atbilstošus palīdzības pasākumus, ja ir pietiekami sākotnēji pierādījumi lūgumā sniegt palīdzību izvirzītajiem apgalvojumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. decembris, HV un HW/ECDC,
C‑615/22 P, EU:C:2023:961, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      No tā izriet, ka, ja lūgumā sniegt palīdzību ietvertie apgalvojumi attiecas uz psiholoģisku vardarbību, lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam jāiesniedz sākotnējie pierādījumi par šo vardarbību, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā ietverto jēdziena “psiholoģiskā vardarbība” definīciju.
29      Šajā ziņā jāatgādina, ka šis jēdziens šīs tiesību normas izpratnē ir definēts kā “nepiedienīga rīcība”, kas, pirmkārt, izpaužas kā fiziska rīcība, mutiska vai rakstu valoda, žesti vai cita tīša rīcība, kas notiek “kādā laika posmā, tā atkārtojas un ir sistemātiska”, un tas nozīmē, ka psiholoģiska vardarbība jāsaprot kā process, kas noteikti norisinās laika gaitā un paredz, ka pastāv atkārtotas vai turpinātas darbības, kas ir “tīšas”, nevis “netīšas”. Otrkārt, lai ietilptu “psiholoģiskas vardarbības” jēdzienā, šai fiziskajai rīcībai, mutiskajai vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai jārada kaitējums personas personībai, cieņai vai fiziskajai vai psiholoģiskajai integritātei (spriedumi, 2020. gada 12. novembris, Pethke/EUIPO, C‑382/19 P, EU:C:2020:917, 96. punkts, un 2022. gada 2. jūnijs, EM/Parlaments, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 102. punkts).
30      Tādējādi no paša Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta formulējuma izriet, kā secinājumu 20. punktā
ir norādījis
ģenerāladvokāts, ka jēdziens “psiholoģiska vardarbība” ir definēts plaši un vispārīgi. Šādos apstākļos tā var ietvert jebkāda veida rīcību vai darbību, kas atbilst abiem šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem nosacījumiem.
31      Tādējādi, pirmkārt, nevar izslēgt, ka “psiholoģisko vardarbību” šīs tiesību normas izpratnē vairākas personas var veikt kolektīvi, ja to rīcība ietilpst vienā un tajā pašā vardarbības rīcībā un ja katra no tām veicina vardarbību ar savu individuālo un personisko rīcību. Tomēr personai, kura uzskata, ka ir cietusi no kolektīvas psiholoģiskas vardarbības, kā tas izriet no šī sprieduma 27. un 28. punkta, jāiesniedz sākotnēji pierādījumi ne tikai par katra iespējamā vardarbības izdarītāja individuālo un personisko rīcību, bet arī par to, ka to vidū pastāv zināma saskaņošana. Tā kā iespējamie vardarbības izdarītāji nerīkojas saskaņoti, personas neiejaukšanās, lai novērstu citas personas ļaunprātīgu rīcību, par kuru tai ir zināms, principā nav uzskatāma par tās veiktu psiholoģisku vardarbību.
32      Otrkārt, jāuzskata, ka jēdziens “rīcība” Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē var attiekties ne tikai uz aktīvu, bet arī uz pasīvu rīcību, piemēram, ierēdņa vai darbinieka izstumšanu vai izslēgšanu viņa darba vietā un darba attiecībās, vai pat bezdarbību. Šajā ziņā, kā secinājumu 31. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, “pasīvas” psiholoģiskās vardarbības rīcībai jāatbilst “nepiedienīgas rīcības” jēdzienam, un šajā ziņā tā ietver elementu, kas prasa tādu vardarbības izdarītāja iejaukšanos kā atteikšanās sazināties ar kādu, viņa ignorēšana vai izolēšana. Tādējādi “pasīva” rīcība var būt “psiholoģiska vardarbība”, ja tā atspoguļo tīšu individuālu rīcību pretstatā “nejaušai” rīcībai, kas notiek laika gaitā un kas kaitē personas personībai, cieņai vai fiziskajai vai psiholoģiskajai integritātei.
33      Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jēdzienu “vardarbība” attiecinot tikai, pirmkārt, uz “individuālu” un “personīgu” rīcību un, otrkārt, uz “aktīvu” rīcību.
34      Šis arguments nav atbalstāms.
35      Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 47., 53. un 59.–61. punktā Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam lūguma sniegt palīdzību pamatojumam jāiesniedz sākotnēji pierādījumi, kas izceļ personas, uz kuru attiecas šis lūgums, individuālo un personisko rīcību. To darot, kā secinājumu 46. un 47. punktā norādīja
ģenerāladvokāts, Vispārējā tiesa nav izslēgusi pasīvas un/vai kolektīvas psiholoģiskas vardarbības kā tādas iespēju. Tā ir tikai noraidījusi, ka šajā lietā pastāv šādas vardarbības sākotnējie pierādījumi, jo nav nekādu pierādījumu par D un F individuālu un personīgu iesaistīšanos šajā rīcībā.
36      No tā izriet, ka, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumiem, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, nedz interpretējot un piemērojot jēdzienu “vardarbība”, nedz līdz ar to izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegtā lūguma sniegt palīdzību priekšmetu.
37      Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti par pierādīšanas pienākumu arī ir noraidāmi. No šī sprieduma 27. un 27. punkta izriet, ka lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam jāiesniedz sākotnēji pierādījumi. Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46.–53. punktā ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie elementi nevarēja likt apšaubīt administrācijas veiktā vērtējuma ticamību un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis sākotnējos pierādījumus, lai pierādītu pret viņu notikušo vardarbību. Līdz ar to Vispārējai tiesai nevar pārmest ne to, ka tā būtu apvērsusi pierādīšanas pienākumu, ne to, ka tā apelācijas sūdzības iesniedzējam būtu uzlikusi nesamērīgu pierādīšanas pienākumu.
38      Konkrētāk, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 45. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieprasījusi apelācijas sūdzības iesniedzējam iesniegt nevis negatīvu, bet vismaz sākotnēju pierādījumu. Tā kā nav nekādu sākotnēju pierādījumu, apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar pamatoti balstīties tikai uz administrācijas bezdarbību un tādējādi pieprasīt pierādīšanas pienākuma apvēršanu.
39      Līdz ar to pirmais pamats jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
40      Otrajam pamatam ir divas daļas.
Par otrā pamata pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
41      Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz kļūdu D piedēvējamo faktu vērtējumā, pamatojoties uz to, ka tā, pirmkārt, ir izmantojusi pārāk šauru “psiholoģiskas vardarbības” jēdzienu, kā tas izriet no apelācijas sūdzības pirmā pamata, un, otrkārt, ir pieļāvusi tiesību kļūdas šo faktu vērtējumā.
42      Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs, pirmām kārtām, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā minētās I liecības saturu, saskaņā ar kuru D 2017. gada intervijā esot sniedzis “dažus pozitīvus komentārus par [apelācijas sūdzības iesniedzēja] darba kvalitāti”, un esot apgalvojis, ka “attieksme pret [apelācijas sūdzības iesniedzēju] bija parasta”, taču viņš “ar grūtībām [atradīs] darbu, kamēr turpinās [to] pieprasīt”. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka norādāmā vietniekvārda “tas” pievienošana darbības vārdam “pieprasīt” maina I liecības jēgu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka I liecināja par pretpasākumiem, kurus īstenojusi un pieļāvusi augstākā vadība pēc C uzsāktās apelācijas sūdzības iesniedzēja izstumšanas par uzdrīkstēšanos vērsties pret EĀDD.
43      Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā viņa ciešās profesionālās attiecības ar C, analizēdama argumentu par D apelācijas sūdzības iesniedzējam izteikto priekšlikumu par Savienības delegācijas Vīnē (Austrija) vadītāja vietnieka amatu, kas ir atbildīgs par Eiropas Drošības un sadarbības organizāciju (EDSO). Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šīs lietas apstākļos ikviena objektīva persona būtu novērtējusi šo priekšlikumu kā īpaši ļaunprātīgu. Tomēr Vispārējā tiesa esot kļūdaini pieprasījusi pierādīt hierarhiskas, tiešas un ciešas saiknes esību starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un C, lai pierādītu viņa neatbilstošu rīcību attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju. Turklāt Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, uzskatīdama, ka D bija norādījis apelācijas sūdzības iesniedzējam, ka viņš neko nav zinājis par viņa “administratīvajām grūtībām”.
44      Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver iespējamu pretrunu pārsūdzētā sprieduma 49. punktā ietvertajos faktu konstatējumos. Tādējādi, lai gan Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir atteicies no amata piedāvājuma, ko izteicis D, tā nepieļauj, ka D būtu varējis ietekmēt darbā pieņemšanas procedūru šādā amatā.
45      Ceturtām kārtām, attiecībā uz apsūdzošajiem izteikumiem novērtējuma ziņojuma sākotnējā redakcijā, kuru Vispārējā tiesa analizēja pārsūdzētā sprieduma 50. un 51. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka nomelnojoša elementa izzušana nav pielīdzināma tā neesībai. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver pretrunu starp šiem izteikumiem un šajā sākotnējā versijā ietvertajiem pozitīvajiem novērtējuma elementiem.
46      EĀDD apgalvo, ka otrā pamata pirmā daļa ir acīmredzami nepieņemama, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs tikai atkārto argumentāciju, ko ir izvirzījis Vispārējā tiesā, neizvēršot kritiku par tās pārsūdzētajā spriedumā sniegto argumentāciju, un ciktāl viņš apstrīd veidu, kādā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi tai iesniegtos pierādījumus, –
un tas neietilpstot Tiesas kompetencē apelācijas stadijā. Katrā ziņā šī pirmā daļa neesot pamatota.
–       Tiesas vērtējums
47      Pirmām kārtām, attiecībā uz apgalvoto pārsūdzētā sprieduma 47. punktā minētās I liecības satura sagrozīšanu jānorāda, ka, lai gan pierādījumu sagrozīšana var izpausties kā dokumenta interpretācija, kas ir pretrunā tā saturam, tomēr, lai pierādītu šādu sagrozīšanu, nepietiek ar to, ka tiek pierādīts, ka šo dokumentu varēja interpretēt citādi nekā to darīja Vispārējā tiesa. Šajā nolūkā jāpierāda, ka Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi minētā dokumenta saprātīgas izvērtēšanas robežas, tostarp interpretējot to pretēji tā tekstam (spriedumi, 2021. gada 25. februāris, Dalli/Komisija, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, 139. punkts; 2023. gada 23. marts, PV/Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134. punkts, un 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 48. punkts).
48      Šajā gadījumā, aprobežojoties ar apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa, darbības vārdam “pieprasīt ” pievienojot norādāmo vietniekvārda “tas”, ir mainījusi I liecības nozīmi, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis, ka Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi šīs liecības saprātīgas izvērtēšanas robežas.
49      Līdz ar to arguments par šīs liecības satura sagrozīšanu jānoraida kā nepamatots.
50      Otrām kārtām, attiecībā uz sagrozīšanu, ko attiecībā uz priekšlikumu par Savienības delegācijas Vīnē vadītāja vietnieka amatu, kas ir atbildīgs par EDSO, esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neizvirza nevienu argumentu, kas ļautu pierādīt, ka Vispārējā tiesa būtu acīmredzami pārsniegusi no lietas materiāliem izrietošo pierādījumu saprātīgas izvērtēšanas robežas. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi izklāsta citu iespējamu Vispārējai tiesai iesniegto faktu un pierādījumu interpretāciju. Tādējādi, aizbildinoties ar pierādījumu sagrozīšanu, apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā vēlas panākt, lai no jauna tiktu izvērtēti pirmajā instancē iesniegtie fakti un pierādījumi.
51      No LESD 256. panta, kā arī no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī tai iesniegtos pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 157. punkts, kā arī 2025. gada 18. decembris, Hamoudi/Frontex, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
52      Līdz ar to šī sprieduma 50. punktā minētā argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
53      Trešām kārtām, attiecībā uz argumentiem par apgalvoto pretrunu pārsūdzētā sprieduma 49. punktā ietvertajos faktu konstatējumos, kā arī par apsūdzošajiem izteikumiem novērtējuma ziņojuma sākotnējā redakcijā, kuru Vispārējā tiesa analizēja minētā sprieduma 50. un 51. punktā, jākonstatē, ka ar šiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzējs, aizbildinādamies ar apgalvojumiem par pretrunām, patiesībā vēlas apstrīdēt Vispārējās tiesas veiktos faktu vērtējumus un konstatējumus attiecībā uz tajā izvirzītajiem pierādījumiem. Taču apelācijas sūdzības iesniedzējs argumentācijā nav ne apgalvojis, ne a fortiori pierādījis šo pierādījumu sagrozīšanu.
54      Līdz ar to, ņemot vērā šī sprieduma 51. punktā atgādināto judikatūru, šī argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
55      Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa jānoraida kopumā.
Par otrā pamata otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
56      Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz kļūdu F piedēvējamo faktu vērtējumā, pamatojoties uz to, ka tā, pirmkārt, ir izmantojusi pārāk šauru “psiholoģiskas vardarbības” jēdzienu, kā tas izriet no apelācijas sūdzības pirmā pamata, un, otrkārt, ir pieļāvusi tiesību kļūdas šo faktu vērtējumā.
57      Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs kritizē pārsūdzētā sprieduma 57. punktā ietverto vērtējumu, apgalvodams, ka no lietas materiāliem izriet EĀDD prakse sniegt par apelācijas sūdzības iesniedzēju negatīvu un kļūdainu aprakstu, viņa dienesta gaitu un diskreditēt katru viņa rīcību. Viņa skatījumā šie lietas materiāli Vispārējai tiesai esot bijuši jāuzskata par pietiekamiem, lai pamatotu administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu.
58      Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 62. punktā tā nav ņēmusi vērā F, kam uzticēta pārvaldība, it īpaši resursu
pārvaldība, kā arī darbā pieņemšanas un atlases procedūras, uzdevumu un funkcijas.
59      Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā ir sagrozījusi viņa prasības pieteikuma saturu attiecībā uz argumentu, kurā ir uzsvērts iespējamais F mēģinājums piespiest viņu atstāt savu darbu, lai pārietu citā darbā.
60      Ceturtām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 64. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārstāvei 2020. gada 23. martā nosūtīto paziņojumu ir izvērtējusi izolēti, nevis vispārējā lietas kontekstā.
61      EĀDD uzskata, ka otrā pamata otrā daļa ir acīmredzami nepieņemama un katrā ziņā acīmredzami nepamatota.
–       Tiesas vērtējums
62      Attiecībā uz otrā pamata otro daļu jākonstatē, ka ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā vēlas panākt, lai no jauna tiktu izvērtēti fakti, nepierādot un pat neapgalvojot to sagrozīšanu, taču atbilstoši šā sprieduma 51. punktā atgādinātajai judikatūrai tas neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
63      Tādējādi otrā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama un līdz ar to otrais pamats jānoraida kopumā.
Par trešo pamatu
64      Trešajam pamatam ir trīs daļas.
Par trešā pamata pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
65      Ar trešā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz prettiesisku pagaidu aizsardzības pasākumu neīstenošanu attiecībā uz viņu. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka EĀDD nav pārkāpis rūpības pienākumu attiecībā uz viņu, un, otrkārt, ir apdraudējusi judikatūras par nevainīguma prezumpciju vienveidību. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza argumentu, ka pārsūdzētā sprieduma 37. un 69.–72. punktā Vispārējā tiesa esot ierobežojusi viņa sūdzības, kas attiecās ne tikai uz D un F, tvērumu.
66      Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, uzskatot, ka EĀDD bija pamats neveikt nekādus pagaidu pasākumus attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, Vispārējā tiesa esot priekšlaicīgi izdarījusi secinājumus par izmeklēšanas attiecībā uz attiecīgajām personām rezultātiem, kā arī sekām. Tā norāda, ka apsvērums, ka pagaidu pasākuma noteikšana būtu apdraudējusi šo personu nevainīguma prezumpciju, sagrautu pašu noteikuma mērķi, kas paredz leģitimizēt pagaidu pasākumu noteikšanu, pat ja tie ir noteikti sūdzības iesniedzējam vai personai, uz kuru attiecas izmeklēšana, lai tieši izvairītos no tā, ka tiek priekšlaicīgi izdarīti secinājumi par izmeklēšanas iznākumu un tiek apdraudēta tās lietderīgā rīcība. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka judikatūrā ir vienprātība par to, ka šāds pasākums pats par sevi nav ne nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, ne arī sods.
67      EĀDD uzskata, ka trešā pamata pirmā daļa ir nepamatota.
–       Tiesas vērtējums
68      Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka EĀDD nav pārkāpis savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas ir jēdziens, kas atspoguļo savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, ko Civildienesta noteikumi ir radījuši attiecībās starp administrāciju un civildienesta darbiniekiem, precizējot, ka šis līdzsvars tostarp nozīmē, ka, lemjot par ierēdņa situāciju, administrācija ņem vērā visus apstākļus, kas var ietekmēt tās lēmumu, un, to darot, tā ņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses (spriedumi, 2020. gada 12. novembris, Pethke/EĀDD, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, 67. punkts, un 2021. gada 15. aprīlis, FV/Padome, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 98. punkts).
69      Ņemot vērā prasību panākt šādu līdzsvaru, pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda, ka, tā kā nav sākotnējo pierādījumu par to, ka pastāv psiholoģiskā vardarbība, ko, iespējams, ir izdarījuši D un F, EĀDD nebija pienākuma uzsākt administratīvo izmeklēšanu attiecībā uz pēdējiem minētajiem, nedz arī noteikt jaunus pagaidu aizsardzības pasākumu neformālu aizsardzības pasākumu vai finansiālas palīdzības veidā. Kā atgādināts šī sprieduma 27. punktā, tikai tad, ja administrācijai ir sākotnēji pierādījumi, tai jāveic atbilstoši pasākumi.
70      Turklāt saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ka Vispārējā tiesa esot priekšlaicīgi izdarījusi secinājumus par izmeklēšanas pret attiecīgajām personām rezultātiem, kā arī sekām, jāprecizē, ka šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 71. punkta interpretāciju. Precīzāk, šajā punktā Vispārējā tiesa, pirmkārt, secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, kas balstīts uz Komisijas 2006. gada 26. aprīļa Lēmumu C(2006) 1624/3 par personas cieņas aizsardzību un cīņu pret psiholoģisku vardarbību un seksuālu uzmākšanos Eiropas Komisijā, ir neefektīvs, jo tajā identificētie aizsardzības pasākumi neietekmē lēmumu uzsākt vai neuzsākt administratīvu izmeklēšanu pēc lūguma sniegt palīdzību iesniegšanas. Otrkārt, tā arī precizēja, ka ar Lēmumu C(2006) 1624/3 pašu par sevi netiek apšaubītas judikatūrā noteiktās prasības attiecībā uz lūguma sniegt palīdzību izskatīšanu, it īpaši attiecībā uz prasību par sākotnējiem pierādījumiem un apgalvotās psiholoģiskās vardarbības izdarītāju nevainīguma prezumpcijas ievērošanu.
71      Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmetumu, ka Vispārējā tiesa ir aizskārusi judikatūras par nevainīguma prezumpciju vienveidību, jākonstatē, ka, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs neatsaucas uz judikatūru, kuru Vispārējā tiesa būtu pārkāpusi, un ka, otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punkta nekādā ziņā neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka pagaidu pasākums pats par sevi pārkāptu nevainīguma prezumpciju vai būtu uzskatāms par sodu.
72      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par trešā pamata otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
73      Ar trešā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējam izteikto draudu prettiesiskumu.
74      Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs precizē, ka pārsūdzētā sprieduma 75. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka viņa argumenti par EĀDD pausto draudu prettiesiskumu ir neefektīvi. Ņemot vērā, ka lēmums, ar kuru daļēji tika noraidīts lūgums sniegt palīdzību, tika pieņemts atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka viņa lūgums sniegt palīdzību tika uzskatīts par pietiekami nopietnu, lai pamatotu ilgstošas administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu attiecībā uz C un E.
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka bija īpaši nepiemēroti atgādināt viņam, ka pret viņu bija ierosinātas disciplinārlietas, jo viņš būtu varējis pārkāpt lojalitātes pienākumu, izpaužot, iespējams, profesionālu informāciju. Turklāt Vispārējā tiesa esot sagrozījusi jēdzienu “draudi”, jo pārsūdzētā sprieduma 76. punktā tā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītie elementi lēmumā, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, nav uzskatāmi par draudiem.
75      EĀDD uzskata, ka trešā pamata otrā daļa ir nepamatota.
–       Tiesas vērtējums
76      Attiecībā uz trešā pamata otro daļu jākonstatē, ka tā ir formulēta neskaidri un tai nav saskanīgas struktūras, līdz ar to tās saturs neļauj saprast otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja izklāstīto juridisko argumentāciju.
77      Jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tie sprieduma apstrīdētie elementi, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs prasības atbalstam, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats nav pieņemams (spriedumi, 2021. gada 15. aprīlis, FV/Padome, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 26. punkts, kā arī 2022. gada 25. janvāris, Komisija/European Food u.c., C‑638/19, EU:C:2022:50, 75. punkts).
78      Šīm prasībām neatbilst un par nepieņemamu jāatzīst pamats, kura argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt tiesiskuma pārbaudi, it īpaši tāpēc, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīts pamats, pietiekami loģiski un saprotami neizriet no šīs apelācijas sūdzības teksta, kas šajā ziņā ir formulēts neskaidrā un neviennozīmīgā veidā. Tiesa ir arī nospriedusi – kā acīmredzami nepieņemama jānoraida tāda apelācijas sūdzība, kurai trūkst saskanīgas struktūras un kurā ietverti vienīgi vispārīgi apgalvojumi, bet nav konkrētu norāžu par tiem pārsūdzētā nolēmuma punktiem, kuros, iespējams, pieļauta tiesību kļūda (spriedumi, 2018. gada 4. oktobris, Staelen/Médiateur, C‑45/18 P, EU:C:2018:814, 15. punkts, un 2021. gada 15. aprīlis, FV/Padome, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 27. punkts).
79      Līdz ar to, ņemot vērā šī sprieduma 77. un 78. punktā minēto judikatūru, trešā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama.
Par trešā pamata trešo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
80      Ar trešā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz lēmuma, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, pieņēmēja objektivitātes trūkumu un interešu konfliktu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka, tā kā viņa tiesības tikt uzklausītam netika ievērotas sūdzības procedūrā, kas turklāt tika pabeigta četrus mēnešus pēc viņa sūdzības iesniegšanas, šīs procedūras norise neļāva novērst viņa tiesību uz to, lai viņa lūguma sniegt palīdzību iepriekšēju analīzi laikus veiktu kompetenta iecēlējinstitūcija, galīgo zaudēšanu.
81      Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 85.–89. punktā tā ir nospriedusi, ka minētā sūdzības procedūra ir ļāvusi labot ar šo objektivitātes trūkumu un šo interešu konfliktu saistīto pārkāpumu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka EĀDD ģenerālsekretārs, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija, nekad nav veltījis laiku, lai viņam atbildētu, jo neuzskatīja sevi par atbildīgu par viņa sūdzības izskatīšanu.
82      EĀDD it īpaši uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pirmajā instancē nav norādījis, ka viņam būtu liegtas tiesības tikt laikus
uzklausītam iecēlējinstitūcijā. Līdz ar to trešā pamata trešā daļa esot nepieņemama, jo runa ir par jaunu pamatu, kas pirmo reizi izvirzīts apelācijas stadijā un katrā ziņā nav pamatots.
–       Tiesas vērtējums
83      Jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs Vispārējā tiesā nav apgalvojis, ka būtu pārkāptas viņa tiesības tikt uzklausītam. Arguments, kas pirmo reizi izvirzīts apelācijas tiesvedībā, jānoraida kā nepieņemams.
84      Saskaņā ar Reglamenta 170. panta 1. punkta otro teikumu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu.
85      Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ļaujot kādam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz izvirzīt pamatu un argumentus, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tam tiktu atļauts vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks par to, kuru ir izskatījusi Vispārējā tiesa. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē tātad ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kāds pirmajā instancē rasts attiecībā uz izskatītajiem pamatiem un argumentiem (skat. spriedumus, 1994. gada 1. jūnijs, Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 59. punkts; 2019. gada 11. septembris, HX/Padome, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, 37. punkts, kā arī 2025. gada 27. februāris, OA/Parlaments, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 22. punkts).
86      No tā izriet, ka trešā pamata trešā daļa jānoraida kā nepieņemama.
87      Līdz ar to trešais pamats jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
88      Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņa prasības trešo un ceturto pamatu par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Viņš būtībā apstrīd Vispārējās tiesas izvērtējumu pārsūdzētā sprieduma 99.–103. punktā. It īpaši attiecībā uz aizliegumu vērsties Beļģijas tiesu iestādēs vai aizliegumu lūgt Parlamenta deputāta palīdzību, kas, viņaprāt, izriet no lēmuma, ar kuru daļēji noraidīts lūgums sniegt palīdzību, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka tie ir nevis apgalvoti, bet vismaz netieši, ja nav klusējot izteiktas atļaujas.
89      EĀDD apstrīd šī pamata pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tā pamatojumam izklāstītā argumentācija ir ļoti neskaidra, līdz ar to tā neļauj tam saprast, kas tiek pārmests Vispārējai tiesai.
Tiesas vērtējums
90      Jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ceturtā pamata atbalstam izklāstītā argumentācija neatbilst šī sprieduma 77. un 78. punktā atgādinātajām prasībām. Proti, šis pamats ir formulēts neskaidri un pārprotami, un tā saturs neļauj sekot apelācijas sūdzības iesniedzēja juridiskajai argumentācijai, lai Tiesa uz šī pamata varētu veikt tiesiskuma pārbaudi. Turklāt šī argumentācijā lielā mērā ir atsauce uz faktu vērtējumu, attiecībā uz kuru jāatgādina, ka tā, ja vien šie fakti nav sagrozīti, nevar ietilpt pārbaudē, kas Tiesai jāveic apelācijas tiesvedībā.
91      Līdz ar to ceturtais pamats jānoraida kā nepieņemams.
92      Tā kā neviens no četriem apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem pamatiem nav apmierināts, apelācijas sūdzība jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
93      Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šīs paša Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
94      Tā kā EĀDD ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un viņam spriedums ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)      Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)      Jean‑Marc Colombani atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – franču.