62010CC0081_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Ar savu apelācijas sūdzību (2) sabiedrība France Télécom SA
(turpmāk tekstā – “ France Télécom ”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [Vispārējās tiesas] 2009. gada 30. novembra spriedumu lietā Francija un France Télécom /Komisija (apvienotās lietas T‑427/04 un T‑17/05, Krājums, II‑4315. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja Francijas Republikas (lieta T‑427/04) un France Télécom
(lieta T‑17/05) prasību atcelt Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2005/709/EK par valsts atbalstu, ko Francija sniegusi France Télécom (paziņots ar numuru C(2004) 3061) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (3) .
2. Šī lieta ir saistīta ar France Télécom statusa maiņu līdz ar telekomunikāciju nozares liberalizāciju un izvirza jautājumus par priekšrocības identifikāciju attiecībā uz nodokļu pasākumiem un par tiesisko aizsardzību, kas piešķirta tāda nodokļu pasākuma, kurš, kā izrādās, ir nelikumīgs valsts atbalsts, saņēmējiem.
3. Līdz 1990. gadam France Télécom
darbība bija Francijas Pasta un telekomunikāciju ministrijas ( PTT ) direkcijas pārraudzībā. France Télécom
kā sui generis
publisko tiesību juridiska persona tika izveidota 1991. gada 1. janvārī ar 1990. gada 2. jūlija Likumu Nr. 90‑568 par pasta un telekomunikāciju sabiedriskā pakalpojuma izveidi (4) . Saskaņā ar 1996. gada 26. jūlija Likumu Nr. 96‑660 par valsts uzņēmumu France Télécom (5) no 1998. gada 31. decembra France Télécom
tika pārveidots par valsts uzņēmumu, kurā šīs prāvas faktu rašanās dienā valstij tieši vai netieši piederēja vairāk nekā puse no pamatkapitāla. Tādējādi France Télécom
darbību reglamentēja Likums Nr. 90‑568 un tiktāl, ciktāl tas nebija pretrunā minētajam likumam, arī tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams akciju sabiedrībām.
II – Atbilstošās tiesību normas
4. Regula (EK) Nr. 659/1999 (6) tika pieņemta, lai kodificētu Eiropas Komisijas izstrādāto un iedibināto pastāvīgo praksi EKL 88. panta piemērošanā, lai veicinātu pārredzamību un tiesisko drošību. Tā stājās spēkā 1999. gada 16. aprīlī.
5. Regulas Nr. 659/1999 preambulas 14. apsvērumā ir noteikts, ka “skaidrības nolūkā attiecībā uz nelikumīgu atbalstu vajadzētu noteikt 10 gadu noilguma periodu, pēc kura beigām nav iespējams prasīt atgūšanu”.
6. Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 15. pantam:
“1. Uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods.
2. Noilguma periods sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam vai nu kā individuāls atbalsts, vai arī kā atbalsts saskaņā ar atbalsta shēmu. Visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma periodu. Pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Noilguma periodu pārtrauc uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Kopienu Tiesas procesā.
3. Jebkāds atbalsts, attiecībā uz kuru ir beidzies noilguma periods, uzskatāms par pastāvošu atbalstu.”
III – Prāvas rašanās fakti
A – Valsts tiesību normas, kas nosaka France Télécom piemērojamo nodokļu režīmu
1) France Télécom aplikšana ar profesionālās darbības nodokli
Vispārējā profesionālās darbības nodokļa sistēma (7)
7. Kā ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 16.–24. punktā, profesionālās darbības nodoklis ir vietējais nodoklis, kura tiesiskais regulējums ir paredzēts likumā un kodificēts Vispārējā nodokļu kodeksā. Profesionālās darbības nodokli katru gadu maksā juridiskas un fiziskas personas, kas 1. janvārī pastāvīgi darbojas kā pašnodarbinātas personas. Profesionālās darbības nodoklis tiek noteikts atbilstoši nodokļu maksātāju maksātspējai, ko novērtē pēc ekonomiskiem kritērijiem atkarībā no nodokļu maksātāju veikto darbību nozīmes tās pašvaldības teritorijā, kura to iekasē.
8. No tā izriet, ka profesionālās darbības nodoklis ir nodoklis, kura bāzi veido nevis peļņa, kas gūta no uzņēmuma darbības, bet gan – šīs prāvas faktu rašanās dienā – tā daļa no ražošanas faktoru (kapitāla un darba) vērtības, ko nodokļu maksātājs izmanto katrā pašvaldībā, kurā tika ieviests šis nodoklis.
9. Attiecībā uz nodokļiem par 1994.–2002. gadu juridisko personu gadījumā, kurām ir jāmaksā sabiedrību ienākuma nodoklis, profesionālās darbības nodokļa bāzi veidoja, pirmkārt, to pamatlīdzekļu nomas vērtība, kas profesionālās darbības vajadzībām bija nodokļu maksātāja rīcībā atskaites periodā, un, otrkārt, daļa algu, kuras izmaksātas atskaites periodā. Iepriekš minētais atskaites periods ir priekšpēdējais gads pirms tā, kurā tika uzlikts nodoklis, ja finanšu gads atbilst kalendārajam gadam, vai, ja tas tā nav, finanšu gads noslēdzas priekšpēdējā gadā pirms gada, kurā tika uzlikts nodoklis.
10. Profesionālās darbības nodoklis tiek ieviests katrā pašvaldībā, kur nodokļu maksātājam ir telpas vai zemes gabali, līdzekļu, kas tajos atrodas vai ir ar tiem saistīti, nomas vērtības un personālam izmaksāto algu dēļ.
2) Normas, kas piemērojamas France Télécom
a) Par aplikšanas ar nodokļiem saskaņā ar vispārējām tiesību normām principu
11. Likumā Nr. 90‑568, ar kuru tika izveidota France Télécom, ir paredzēti īpaši noteikumi nodokļu jomā. Ievērojot atsevišķus izņēmumus, France Télécom
būtībā tiek aplikta ar nodokļiem un nodevām, ar kuriem apliktu privātos uzņēmumus, kas veic tās pašas darbības.
b) Par iepriekš noteiktu maksājumu
12. Līdz 1994. gada 1. janvārim France Télécom
bija jāapliek tikai ar tiem nodokļiem un nodevām, ko faktiski sedza valsts. Līdz ar to France Télécom
nebija jāmaksā ne sabiedrību ienākuma nodoklis, ne vietējie nodokļi, tostarp profesionālās darbības nodoklis. Tā vietā par 1991.–1993. gadu France Télécom
bija jāsamaksā nodoklis, kas ik gadu tika noteikts budžeta likumā, tādas summas robežās, kuras bāze pirms aktualizēšanas bija vienāda ar atlikumu telekomunikācijām paredzētajā papildu budžetā 1989. gadam.
c) Par īpašo nodokļu režīmu no 1994. gada
13. Nodoklis, ar kuru apliekamā summa nodokļa bāzes aprēķināšanas nolūkā atbilda Vispārējā nodokļu kodeksā paredzētajiem vispārējiem noteikumiem, tika noteikts, piemērojot vidējo svērto likmi valstī, kas izriet no likmēm, par kurām iepriekšējā gadā nobalsojušas visas vietējās pašvaldības. Turklāt France Télécom
par pārvaldības izdevumiem 8 % vietā tika piemērota 1,9 % likme.
14. Šajā ziņā man uzreiz jānorāda, ka tādējādi profesionālās darbības nodokli iekasēja nevis attiecīgās teritoriālās pašvaldības, bet gan valsts nodokļu iestādes. Summas, ko valsts atskaitīja kā iepriekš minētos pārvaldības izdevumus, bija paredzētas, lai kompensētu izdevumus, kuri nodokļu dienestiem radušies, izveidojot reģistrus un atgūstot profesionālās darbības nodokli par labu vietējām pašvaldībām.
15. Ieņēmumi no nodokļa bija jāpārskaita valstij vai – daļā, kas pārsniedz iemaksu, kura samaksāta par 1994. gadu un kura katru gadu pielāgota atkarībā no patēriņa cenas rādītāja izmaiņām, – Valsts profesionālās darbības nodokļa izlīdzināšanas fondam.
16. Šis īpašais profesionālās darbības nodokļa režīms, kas bija paredzēts bez termiņa ierobežojuma, tika atcelts ar budžeta likumu 2003. gadam (8) .
B – Administratīvais process pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
17. 2001. gada 13. martā Teritoriālo pašvaldību apvienība profesionālās darbības nodokļa atgūšanai no France Télécom
un La Poste
saskaņā ar vispārējām tiesību normām ( Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun ) Komisijā iesniedza sūdzību, saskaņā ar kuru īpašais nodokļu režīms bija uzskatāms par valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Sūdzības iesniedzēja it īpaši atsaucās uz zaudētajiem ieņēmumiem, ko dažās pašvaldībās izraisīja valsts vidējās svērtās likmes piemērošana.
18. Pēc šīs sūdzības 2001. gada 28. jūnijā Komisija nolēma uzsākt iepriekšēju īpašā nodokļu režīma pārbaudes procedūru un nosūtīja Francijas Republikai lūgumu sniegt informāciju šajā ziņā.
19. Komisija 2003. gada 30. janvārī pieņēma lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz atbrīvojumu no profesionālās darbības nodokļa, kas France Télécom
tika piemērots 1991.–1993. gadā, un īpašo nodokļu režīmu. Lēmumā par izmeklēšanas uzsākšanu Komisija France Télécom
sniegto priekšrocību novērtēja FRF 1 miljarda apmērā gadā apmēram kopš 1994. gada (73. un 74. punkts). Lēmums par pārbaudes uzsākšanu tika publicēts 2003. gada 12. martā (9) .
20. Vēstuļu apmaiņas gaitā starp Francijas iestādēm un Komisiju ar 2004. gada 5. jūlija faksu Francijas Republika, uzsverot savu aprēķinu aptuveno raksturu, iesniedza jaunas aplēses par finansiālajām sekām, ko France Télécom
rada profesionālās darbības nodokļa aplikšanas režīma piemērošana no 1991. līdz 2002. gadam. Šis jaunais aprēķins, kas veikts, pamatojoties uz profesionālās darbības nodokļa iemaksu, kuru France Télécom
faktiski maksāja 2003. gadā, parādīja, ka France Télécom minētajā laikposmā bija pārmaksājusi nodokļus vairāk nekā EUR 1,7 miljardu apmērā, neveicot aktualizāciju.
C – Apstrīdētais lēmums
21. 2004. gada 19. un 20. jūlijā 1667. sanāksmes laikā Komisijas locekļu kolēģija apstiprināja lēmuma projektu, kurā bija konstatēts, ka France Télécom
bija saņēmusi valsts atbalstu, jo laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam tai tika piemērots īpašs nodokļu režīms, un pilnvaroja par konkurenci atbildīgo locekli ar priekšsēdētāja piekrišanu pieņemt lēmuma galīgo versiju franču valodā, kas ir autentiskā valoda.
22. Komisija 2004. gada 2. augustā pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas Francijas Republikai tika paziņots 2004. gada 3. augustā.
23. Apstrīdētajā lēmumā Komisija sākumā norādīja, k a iepriekš noteikto maksājumu par laikposmu no 1991. līdz 1993. gadam varēja uzskatīt par tādu, kas aizstāj profesionālās darbības nodokli, kurš parasti bija jāmaksā par tiem pašiem gadiem. Līdz ar to atbrīvojums no profesionālās darbības nodokļa šajā laikposmā neveidoja valsts atbalstu (apstrīdētā lēmuma 22.–33. un 53. apsvērums).
24. Savukārt Komisija uzskatīja, ka īpašais nodokļu režīms, kas bija piemērojams no 1994. līdz 2002. gadam, bija valsts atbalsts, kuru veidoja starpība starp nodokli, kas France Télécom
bija jāmaksā saskaņā ar vispārējām tiesību normām, un to profesionālās darbības nodokļa iemaksu summu, kura tai faktiski bija jāmaksā (turpmāk tekstā – “nodokļu starpība”). Šis jaunais atbalsts, kas īstenots prettiesiski, turklāt nav saderīgs ar kopējo tirgu. Līdz ar to tas ir jāatgūst (apstrīdētā lēmuma 34.–53. apsvērums).
25. Lai īpašo nodokļu režīmu kvalificētu par valsts atbalstu, Komisija ir sniegusi šādu argumentāciju.
26. Pirmkārt, Komisija ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka Francijas iestāžu arguments, ka laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam konstatēto priekšrocību kompensēja iepriekš noteiktā maksājuma summa, kas France Télécom
bija jāmaksā laikposmā no 1991. līdz 1993. gadam, bija jānoraida (apstrīdētā lēmuma 35.–41. apsvērums).
27. Otrkārt, Komisija uzskatīja, ka nodokļu starpība France Télécom
radīja priekšrocību, kas piešķirta no resursiem, kuri būtu jāiekļauj valsts budžetā, un līdz ar to radīja valsts atbalstu (apstrīdētā lēmuma 42. apsvērums).
28. Treškārt, apstrīdētā lēmuma 43. un 44. apsvērumā Komisija norādīja, ka, pieņemot lēmumu, ar ko ir konstatēta valsts atbalsta esamība, tā nevarēja ņemt vērā Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru bija jāņem vērā sabiedrību ienākuma nodokļu bāžu samazināšanās, kas izraisīja augstāku profesionālās darbības nodokļa summu maksāšanu, lai noteiktu tīro ieguvumu, ko bija saņēmusi France Télécom.
29. Ceturtkārt, Komisija, noraidot Francijas Republikas izteiktos argumentus, saskaņā ar kuriem attiecīgo atbalstu nevarēja atgūt, jo tika piemērotas tiesību normas par noilgumu, kas paredzēts Regulas Nr. 659/1999 15. pantā, uzskatīja, ka attiecīgais atbalsts bija jauns atbalsts, nevis pastāvošs atbalsts (apstrīdētā lēmuma 45. apsvērums). Komisija secināja, ka, tā kā pirmais identificētais atbalsts tika piešķirts par 1994. gadu, proti, mazāk nekā 10 gadus pirms 2001. gada 28. jūnija, attiecīgais atbalsts bija jāatgūst pilnībā (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).
30. Piektkārt, Komisija norādīja, ka Francijas iestādes nebija norādījušas nevienu konkrētu argumentu, lai pierādītu attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, un ka tai nebija zināms neviens juridiskais pamats, pamatojoties uz kuru to varētu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu (apstrīdētā lēmuma 52. apsvērums).
31. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā Komisija secināja, ka, pirmkārt, profesionālās darbības nodokļa režīms, kas France Télécom bija piemērojams no 1991. līdz 1993. gadam, nebija valsts atbalsts un ka, otrkārt, nodokļu starpība, kas France Télécom
bija radusies laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam īpašā nodokļu režīma piemērošanas dēļ, bija valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu un ir īstenots prettiesiski un kas līdz ar to bija jāatgūst.
32. Attiecībā uz atgūstamo summu Komisija uzskatīja, ka atgūstamais atbalsts – bez procentiem – svārstās no EUR 798 miljoniem līdz EUR 1,14 miljardiem (apstrīdētā lēmuma 54.–59. apsvērums). Komisija norādīja, ka precīza atgūstamā summa saskaņā ar lojālas sadarbības pienākumu Francijas iestādēm bija jānosaka apstrīdētā lēmuma izpildes stadijā (apstrīdētā lēmuma 59. un 60. apsvērums).
33. Tādējādi apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir noteikts:
“[Francijas Republikas] nelikumīgi piešķirtā valsts palīdzība France Télécom, piemērojot uzņēmumam īpašu profesijas nodokļa kārtību laikposmā no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim [..], ir pretrunā EKL [..] 88. panta 3. punktam un neatbilst kopējam tirgum.”
34. Komisija 2006. gada 25. oktobrī iesniedza prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, lūdzot Tiesu konstatēt, ka, noteiktajā termiņā neizpildot apstrīdēto lēmumu, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, EKL 249. panta ceturto daļu, kā arī EKL 10. pantu. Ar 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā Komisija/Francija (10) Tiesa atzina Komisijas prasību par pamatotu.
IV – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
35. Saistībā ar Vispārējā tiesā iesniegto prasību atcelt apstrīdēto lēmumu Francijas Republika un France Télécom
būtībā norādīja, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka, pirmkārt, France Télécom
bija saņēmusi nelikumīgu valsts atbalstu un, otrkārt, ka šis atbalsts bija jāatmaksā (11) .
36. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa pilnībā noraidīja Francijas Republikas un France Télécom
izvirzītos pamatus un tādējādi apstiprināja apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
V – Par apelācijas sūdzību un attieksmi pret pamatiem
37. Savā apelācijas sūdzībā France Télécom
norāda piecus pamatus, no kuriem otrais sastāv no trim daļām un trešais pamats – no divām daļām. France Télécom
būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nepareizi piemērojusi valsts atbalsta un priekšrocības jēdzienu, kā arī pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu. Tā atsaucas arī uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā, atbildot uz tās argumentiem par noilguma principu. Visbeidzot attiecībā uz pamatu par tiesiskās drošības principa pārkāpumu pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā un neesot norādīts pamatojums.
38. Vispirms ir jākonstatē, ka neatkarīgi no France Télécom
izvirzīto pamatu skaita apelācijas sūdzība galvenokārt attiecas uz trim aspektiem.
39. Pirmais aspekts, kas ir pirmā un otrā pamata priekšmets, attiecas uz valsts atbalsta jēdzienu, kā arī uz priekšrocības jēdzienu, kas ir viena no tā sastāvdaļām. Savā otrajā pamatā France Télécom
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nepareizi piemērojusi priekšrocības jēdzienu, atsakoties vērtēt nodokļu atkāpes režīmu kopumā. Pirmajā pamatā, kas attiecas uz valsts atbalsta jēdziena nepareizu piemērošanu, France Télécom
faktiski pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, ka priekšrocības identifikācija bija atkarīga nevis no režīmam piemītošajām īpašībām, bet gan no ārējiem faktoriem, kurus varēja konstatēt tikai vēlāk [ a posteriori ]. Tā kā argumenti, kas izvirzīti šajos abos pamatos, ir cieši saistīti, es ierosinu tos izskatīt kopā zem kopēja nosaukuma saistībā ar priekšrocības esamības problemātiku.
40. Otrais aspekts attiecas uz noilguma termiņa aprēķinu, kas ir izklāstīts France Télécom ceturtajā izvirzītajā argumentā, it īpaši saistībā ar pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā.
41. Trešais aspekts, kas ir izklāstīts apelācijas sūdzības trešajā un ceturtajā pamatā, attiecas uz tādu vispārējo tiesību principu pārkāpumu kā tiesiskās paļāvības princips un tiesiskās drošības princips.
42. Līdz ar to es ierosinu analizēt apelācijas sūdzību, apkopojot France Télécom izvirzītos pamatus saskaņā ar iepriekš norādītajiem aspektiem.
VI – Par valsts atbalsta un priekšrocības jēdzienu (12)
A – Par priekšrocības identifikāciju
43. Jautājums par priekšrocības identifikāciju gan materiālā, gan laika ziņā ir šīs apelācijas sūdzības pamatā.
44. Šajā ziņā es atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pasākums Līguma izpratnē tiek kvalificēts kā valsts atbalsts, ja tas atbilst visiem četriem EKL 87. panta 1. punktā ietvertajiem vienlaikus izpildāmiem nosacījumiem (13) . Tātad runa ir par atbalstu, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm. Valsts atbalsta jēdziens šīs tiesību normas izpratnē ir vispārīgāks nekā subsīdiju jēdziens, jo ietver ne tikai pozitīvus pasākumus, piemēram, tās pašas subsīdijas, bet arī pasākumus, ar ko dažādos veidos tiek samazinātas izmaksas, kas parasti ir sedzamas no uzņēmuma budžeta, salīdzinājumā ar uzņēmumu, kas atrodas līdzīgā situācijā (14) .
45. No tā izriet, ka pasākums, ar kuru valsts iestādes atsevišķiem uzņēmumiem piešķir nodokļu atbrīvojumu, kas, kaut arī nav valsts līdzekļu piešķiršana, rada saņēmējiem finansiāli izdevīgāku stāvokli nekā pārējiem nodokļu maksātājiem, ir uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (15) . Tāpat par valsts atbalstu var tikt uzskatīts pasākums, ar kuru atsevišķiem uzņēmumiem tiek piešķirts nodokļa samazinājums vai atlikts parasti maksājama nodokļa samaksas termiņš.
46. Lai novērtētu, vai šāda priekšrocība veido atbalstu Līguma 87. panta izpratnē, jānosaka, vai saņēmēja uzņēmums gūst tādu ekonomisku labumu, ko tas nebūtu saņēmis normālu tirgus apstākļu gadījumā (16) .
47. Kā es to jau precizēju secinājumos, kurus es sniedzu Tiesā izskatāmajā lietā Komisija un Spānija/ Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste (C‑106/09 P un C‑107/09 P) (17), pasākumam, kuru var uzskatīt par nodokļu atbalstu, ir jāatbilst noteiktām nodokļu izmaksām. Komisijai ir jāspēj noteikt pašreizējo vai nākotnes nodokļu ieņēmumu zaudējuma apmēru, kurš atbilst iespējamā atbalsta summai. Vienīgā Komisijas rīcībā esošā metode minētā zaudējuma apmēra noteikšanai ir atsaukšanās uz vispārējo režīmu, kas ir piemērojams atsauces punktā, uz kuru attiecas pārbaude.
48. Tomēr savā apelācijas sūdzībā France Télécom
uzsver, ka nav iespējams noteikt, vai dienā, kad nodokļu atkāpes režīms tika ieviests, strīdīgais režīms veidoja priekšrocību, kuru var uzskatīt par valsts atbalstu.
49. Vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā valsts iestādes nav nosūtījušas paziņojumu par režīmu, kas ieviests ar Likumu Nr. 90‑568, šis arguments ir hipotētisks. Tādējādi šajā posmā nav iespējams noteikt, kāds varētu būt tolaik veiktās Komisijas pārbaudes rezultāts.
50. Turklāt, vispārīgi raugoties, ir jānorāda, ka Komisijai var būt pārāk sarežģīti noteikt precīzu piešķirtā atbalsta apmēru gadījumā, ja pasākumi ir sadalīti vairāku gadu garumā.
51. Šajā ziņā, nevēloties mazināt grūtības, kas saistītas ar iepriekšēju [ ex ante ] novērtēšanu, un katrā ziņā pirms minēto pasākumu stāšanās spēkā, ir jānošķir iespēja izteikt precīzu atbalsta summu skaitļos un iespēja izvērtēt attiecīgo pasākumu projektu saskaņā ar EKL 87. pantu.
52. Protams, atšķirībā no individuāla atbalsta, kas piešķirts konkrētam uzņēmumam, tāda nodokļu režīma gadījumā, kas izpaužas kā regulējums attiecībā uz konkrēta veida nodokļiem, kas piemērojami aptuvenam saņēmēju skaitam, ne Komisijai, ne dalībvalstij nav iespējams iepriekš veikt precīzu atbalsta apmēra noteikšanu.
53. Tomēr attiecīgā režīma radīto seku, pat ja tās ir tikai pieļāvuma formā, iespaida uz konkurenci vērtēšana nevarētu atbrīvot dalībvalsti no paziņošanas pienākuma, kā arī nevarētu vēlāk Komisijai liegt iespēju to pārbaudīt un kvalificēt saskaņā ar Līguma normām valsts atbalsta jomā.
54. Līdz ar to, tā kā, atsaucoties uz vispārējo režīmu, kas piemērojams atsauces punktā, uz kuru attiecas pārbaude, Komisija var pierādīt nodokļu ieņēmumu pašreizējos vai iespējamos zaudējumus, kas ir iespējamā atbalsta summa, kura piešķirta potenciālajiem uzņēmumiem saņēmējiem, ir jāuzskata, ka priekšrocības esamība ir pierādīta. Tādējādi tās apmēra precīzai noteikšanai sākotnēji ir tikai sekundāra nozīme, kas kļūs zināma atbalsta iespējamās atgūšanas brīdī, ja aplūkotie pasākumi izrādīsies prettiesiski.
55. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka nodokļu modelis, kurš tika piemērots France Télécom
aplūkojamajā laikposmā, ir izņēmums attiecībā uz režīmu atbilstoši vispārējām tiesību normām.
56. Tādējādi France Télécom
bija piemērots īpašs nodokļu režīms, kura mērķis bija nodrošināt, lai līdzekļi, kas iegūti no profesionālās darbības nodokļa (kuru principā iekasēja vietējā līmenī, pamatojoties uz likmi, kuru nosaka katrā pašvaldībā), turpinātu papildināt kopējo valsts budžetu. Lai sasniegtu šo mērķi, ar Likumu Nr. 90‑568 tika izveidots “valsts” profesionālās darbības nodoklis, kuru piemēroja France Télécom un kuru aprēķināja, pamatojoties uz vidējo svērto likmi, kas izriet no likmēm, kuras piemēro pašvaldībās, un kuru iekasēja minētās sabiedrības galvenās uzņēmējdarbības vietā.
57. Laikposmā no 1991. līdz 1993. gadam saskaņā ar pārejas režīmu France Télécom
bija atbrīvota no sabiedrību ienākuma nodokļa un vietējiem nodokļiem, piemērojot likumdošanas ceļā iepriekš noteiktu maksājumu. Atbilstoši galīgajam regulējumam, kas piemērojams no 1994. līdz 2002. gadam, France Télécom
tika noteikts vispārējais sabiedrību ienākuma nodokļa režīms, kā arī īpaš ais režīms attiecībā uz vietējiem nodokļiem, tostarp profesionālās darbības nodokli. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka attiecībā uz profesionālās darbības nodokli tika piemērots papildu atbrīvojums, kas ietvēra pārvaldības izdevumu, kurus iekasēja valsts, samazināšanu par trijām ceturtdaļām no parasti piemērojamiem izdevumiem.
58. Kā izriet no lietas materiāliem, tie nebija vienīgie īpašie nodokļu noteikumi, kuri tika piemēroti France Télécom
un kuri radīja priekšrocību. Faktiski Komisija uzskatīja, ka atbalstu veidoja nodokļu starpība, kas radās kā starpība starp profesionālās darbības nodokļa iemaksu summu, kas uzņēmumam būtu jāmaksā, ja tam būtu uzlikti nodokļi saskaņā ar vispārējām tiesību normām, un to iemaksu summu, kura tam faktiski bija jāmaksā saskaņā ar īpašajiem nodokļu noteikumiem. Tieši šī struktūra radīja nodokļu uzlikšanas modeli, kurš pieļauj nodokļu samazinājumu.
59. Līdz ar to runa ir par jauktu struktūru, kurā priekšrocības esamība ir pamatota, pirmkārt, ar fiksēto daļu, kas saistīta ar īpašo nodokļu režīmu, kuru piemēroja France Télécom
salīdzinājumā ar režīmu saskaņā ar vispārējām tiesību normām, un, otrkārt, atkarībā no faktiskajiem apstākļiem, ar mainīgo daļu, proti, telpu vai zemes gabalu atrašanās vietu dažādās pašvaldībās, kā arī nodokļu likmi, kas piemērojama attiecīgajās vietējās pašvaldībās.
60. Šādai īpašai priekšrocības identifikācijas metodei, kas piemērota šajā gadījumā, ir izšķiroša ietekme jautājumos par priekšrocības gada termiņu, iespēju nošķirt abus nodokļu režīmus, kurus secīgi piemēroja France Télécom, un par noilguma termiņa aprēķinu.
61. Visbeidzot ir jāatgādina, ka France Télécom
no 1994. līdz 2003. gadam piemērojamā režīma īpatnība uzreiz neļautu to nekvalificēt kā valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.
62. Šajā ziņā es vēlos uzsvērt, ka iemesli, kuru dēļ Francijas iestādēm vajadzēja paziņot par režīmu, kas piemērojams France Télécom, vispirms ir jāmeklē līmenī, kas attiecas uz pārvaldības izdevumu samazināšanu no 8 % uz 1,9 %. Turklāt ir jāuzsver, ka Likumā Nr. 90‑568 nav iekļauts koriģējošais mehānisms, kas ļautu ik gadu pārbaudīt īpašā režīma radītās sekas France Télécom
konkurētspējai, jo likumdevējs varēja vienkārši novirzīt valstij ieņēmumus no profesionālās darbības nodokļa, kuru maksāja France Télécom, neieviešot citus grozījumus salīdzinājumā ar režīmu atbilstoši vispārējām tiesību normām (18) .
B – Par priekšrocības jēdziena nepareizu piemērošanu, kas apstrīdēta France Télécom otrajā pamatā – ievada apsvērumi
63. France Télécom
savā otrajā pamatā būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar priekšrocības jēdziena nepareizu piemērošanu, jo Vispārējā tiesa uzskatīja, ka priekšrocību veidoja nodokļu starpība, kuras dēļ tā noraidīja abu taksācijas periodu kompensēšanu. France Télécom uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu pārbaudīt visu noteikumu kopumu, ko paredz nodokļu atkāpes režīms, un tādējādi esot nepareizi piemērojusi minēto priekšrocības jēdzienu.
64. Lai atvieglotu dažādo juridisko aspektu analīzi, kurus France Télécom
izvirzīja savas apelācijas sūdzības pamatojumam, atšķirībā no apelācijas sūdzības es izskatīšu šī pamata daļas apgrieztā kārtībā, sākot ar iespējamo kļūdu tiesību piemērošanā, kas attiecas uz apstrīdētajā lēmumā definēto priekšrocības interpretāciju, lai pēc tam analizētu jautājumus, kas no tās izriet, attiecībā uz vispārējo režīma analīzi un jautājumu par kompensāciju.
C – Par otrā pamata otro daļu saistībā ar kļūdu tiesību piemērošanā, ko esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, interpretējot apstrīdēto lēmumu, un pamatojuma aizstāšanu
1) Lietas dalībnieku argumenti
65. France Télécom
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu, atzīstot Komisijas viedokli, kura neuzskatīja, ka attiecīgo atbalstu veido īpašie nodokļu noteikumi, kas piemērojami France Télécom, bet nodokļu starpība, kas tiek konstatēta katru gadu, tādējādi aizstājot savu pamatojumu ar minētā lēmuma pamatojumu.
66. France Télécom
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā tikai secināts, ka nav iespējams savstarpēji kompensēt abus taksācijas periodus. Minētais apsvērums neļaujot noteikt, ka Komisija neesot uzskatījusi, ka attiecīgo atbalstu veidoja īpašie nodokļu noteikumi, kas piemērojami France Télécom, bet gan nodokļu starpība, kas tiek konstatēta katru gadu, par kuru bija jāmaksā profesionālās darbības nodoklis.
67. France Télécom
arī norāda, ka šāda interpretācija turklāt esot acīmredzami pretrunā lēmuma rezolutīvajai daļai, kurā esot noteikts, ka attiecīgo atbalstu veidoja profesionālās darbības nodokļa režīms, kas piemērojams minētajam uzņēmumam laikposmā no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim.
68. Komisija norāda, ka šis prasības pamats ir neefektīvs un katrā ziņā – nepamatots. Proti, secinājumi, kurus esot izdarījusi Vispārējā tiesa, nebija atkarīgi nedz no tā, ka profesionālo nodokli maksāja katru gadu, nedz arī no atzinuma par to, ka atbalstu veidoja nodokļu starpība, kas tiek konstatēta katru gadu atsevišķi. Komisija uzsver, ka nevar atsaukties uz to, ka profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu, lai gan viss liecina, ka citi apstākļi Vispārējās tiesas pamatojumā attaisno iepriekš noteikta maksājuma režīma un iespējamā nodokļu samazinājuma saskaņā ar profesionālās darbības nodokli no 1994. līdz 2002. gadam kompensācijas noraidīšanu.
2) Vērtējums
69. Vispirms attiecībā uz Komisijas izvirzīto argumentu, ka otrais pamats, iespējams, ir neefektīvs, pietiek konstatēt, ka, tā kā ar šo prasības pamatu France Télécom
iebilst pret apstākli, kas ietverts Vispārējās tiesas argumentācijā, šis Komisijas apgalvojums ir jānoraida.
70. Šajā otrā pamata otrajā daļā France Télécom
kritizē Vispārējās tiesas secinājumus, kas it īpaši ietverti pārsūdzētā sprieduma 201. un 202. punktā.
71. Vispārējā tiesa 201. punktā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumu par 1994.–2003. gada nodokļu režīma analīzi, no kura izriet, ka “[..] starpība starp France Télécom
faktiski nomaksāto profesionālās darbības nodokli un to, kas uzņēmumam būtu jāmaksā saskaņā ar vispārējām tiesību normām no 1994. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 1. janvārim, ir uzskatāma par valsts atbalstu, jo tā izpaužas peļņā, ko France Télécom guvusi ar ienākumu palīdzību, kas pretējā gadījumā tiktu ieskaitīti valsts budžetā”.
72. Tādējādi pēc tam, kad Komisija apstrīdētā lēmuma iepriekšējos punktos bija noraidījusi divu attiecīgo nodokļu maksājumu režīmu kompensāciju, kādu to atbalstīja Francijas iestādes, Komisija izdarīja secinājumu, ka nodokļu starpība, kuru tā konstatēja, ir valsts atbalsts.
73. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 201. punktā interpretēja apstrīdētā lēmuma tekstu, saskaņā ar kuru valsts atbalsts izrietēja no nodokļu starpības. Tad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 219.–225. punktā pārbaudīja minētās nodokļu starpības esamību, sniedzot argumentāciju, par kuru šajā kontekstā no France Télécom
puses netika saņemta nekāda kritika.
74. Turklāt – pretēji France Télécom
apgalvojumiem – Vispārējās tiesas interpretācija par to, ka atbalstu veidoja nodokļu starpība, kas izriet no tāda tiesiskā regulējuma piemērošanas, kas ievieš atkāpes režīmu, atbilst apstrīdētā lēmuma rezolutīvajai daļai, no kuras izriet, ka vienīgi režīms, kas piemērojams France Télécom
no 1994. līdz 2002. gadam, ir valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu un ir nelikumīgs. Saskaņā ar šo nodokļu atkāpes režīmu France Télécom
neiemaksāja valsts budžetā nodokļa summas, kuras tai būtu bijis jāmaksā atbilstoši režīmam saskaņā ar vispārējām tiesību normām.
75. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzsver, ka Vispārējās tiesas konstatējums, kas iekļauts pārsūdzētā sprieduma 201. punktā, precīzi atspoguļo EKL 87. pantā ietverto loģiku attiecībā uz to, ka saistībā ar valsts atbalsta jēdzienu ir jānošķir, pirmkārt, veids, kādā tiek sniegts valsts atbalsts, kas izpaužas kā nodibinošs akts, uz kuru attiecas paziņošanas pienākums, un, otrkārt, pasākuma objektīvi radītās sekas, kuru analīze ļauj konstatēt priekšrocības esamību.
76. Tādēļ saistībā ar valsts atbalsta jēdzienu galvenais ir identificēt, pirmkārt, līmeni, kas atbilst normatīvajam aktam, kurš ir strīdīgā pasākuma pamatā, piemēram, tiesību akts vai administratīvais lēmums, vai jebkurš cits akts vai prakse, par kuru ir atbildīga dalībvalsts, un, otrkārt, ekonomisko līmeni, kas uzskatāms par mērauklu, pārbaudot minētā akta sekas, lai noteiktu, vai runa ir par selektīvu priekšrocību.
77. Tādējādi būtu nepamatoti secināt, ka nodokļu noteikumi vieni paši veido valsts atbalstu. Selektīva priekšrocība vienīgi var atbilst sekām, ko rada minēto noteikumu piemērošana attiecīgajiem uzņēmumiem. Taču gadījumā, ja attiecīgais pasākums ietver īpašu faktoru, kas piemērojams nodokļa aprēķināšanai, neradot tiešu nodokļu samazinājumu (atvērtu/pārredzamu), šādas sekas var noteikt tikai par katru gadu tiktāl, ciktāl finanšu gads atbilst šim termiņam.
78. Turklāt apstrīdētais lēmums kopumā pamatojas uz premisu, ka Likumā Nr. 90‑568 paredzētais profesionālās darbības nodokļa režīms, piemērojot vidējo svērto likmi valstī, kas izriet no likmēm, par kurām iepriekšējā gadā nobalsojušas visas attiecīgās vietējās pašvaldības, sekmēja France Télécom
nodokļu samazinājumu salīdzinājumā ar summu, kuru tai būtu bijis jāmaksā, ja uzņēmumam būtu bijis piemērots režīms saskaņā ar vispārējām tiesību normām. Turklāt šis viedoklis ir nostiprināts apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļās formulējumā.
79. Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 202. punktu un iespējamo pamatojuma aizstāšanu ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa neveica vairāk par tai nepieciešamo pārbaudes līmeni, aizstājot savu ekonomisko vērtējumu ar Komisijas vērtējumu, jo attiecīgo pasākumu gada termiņa problēma ir neatņemama Komisijas argumentācijas sastāvdaļa apstrīdētajā lēmumā. Turklāt Vispārējai tiesai nevar pārmest nekādas pretrunas pamatojumā, jo tā 202. punktā atsaucas uz to, ka profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu, kā tas izriet no Vispārējā nodokļu kodeksa noteikumiem. Tāpēc ir skaidrs, ka nodokļu noteikumu aspekts ir neatņemama priekšrocības esamības pārbaudes sastāvdaļa.
80. Ņemot vērā iepriekš minēto, France Télécom
otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
D – Par otrā pamata trešo daļu attiecībā uz vispārējās nodokļu atkāpes režīma analīzes trūkumu
1) Lietas dalībnieku argumenti
81. France Télécom
uzskata, ka nedz tas, ka nodoklis bija jāmaksā katru gadu, nedz arī abu taksācijas periodu atšķirības nevar pamatot strīdīgā nodokļu atkāpes režīma daļēju analīzi. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa saistībā ar tās veikto nodokļu atkāpes režīma seku analīzi kļūdaini atteikusies ņemt vērā nodokļu pārmaksu, kuru uzņēmumam radīja šis iepriekš noteiktais maksājums salīdzinājumā ar nodokļu līmeni, kurš tam būtu jāmaksā, ja uzņēmumam 1991.–1993. gadā būtu piemērotas vispārējās tiesību normas.
82. France Télécom
uzskata, ka, pieņemot to, ka ikgadējā nodokļa nomaksa varētu tikt ņemta vērā analīzē, Vispārējai tiesai esot vajadzējis atzīt, ka attiecībā uz pirmajiem finanšu gadiem, uz kuriem attiecas nodokļu atkāpes režīms, salīdzinājumā ar tās konkurentiem France Télécom
nodokļus bija pārmaksājusi.
83. France Télécom
no tā secina, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāpieprasa, lai nodokļu atkāpes režīma, kas piemērojams prasītājai, salīdzinājums ietvertu visas atkāpes režīma sekas, proti, ne tikai iespējamās priekšrocības, kuras saņēma uzņēmums laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam, bet arī ārkārtas nodokļu pārmaksu, kuru France Télécom
veica no 1991. līdz 1993. gadam.
2) Vērtējums
84. Atsaucoties uz attiecīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāskata sarežģīti pasākumi to kopumā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. punktā atzina, ka ar Likumu Nr. 90‑568 tika ieviests nodokļu atkāpes režīms, kurš īpaši piemērojams France Télécom
un kuru raksturo sadalījums divos posmos.
85. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 203. punktā pamatoti atgādināja, ka Komisija savā lēmumā izskatīja atšķirības, kas pastāvēja abos taksācijas periodos, īpaši pievēršot uzmanību tam, ka iepriekš noteiktais maksājums no 1991. līdz 1993. gadam pilnībā aizstāja profesionālās darbības nodokļa iemaksu, turpretī aplikšana ar nodokļiem atbilstoši īpašajam nodokļu režīmam no 1994. līdz 2002. gadam katru gadu radīja nodokļu starpību. Tādējādi Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija savā lēmumā veica visu atbilstošo noteikumu vispārīgo analīzi, bet, ņemot vērā konstatētās abu taksācijas periodu atšķirības, tā atteicās veikt kompensāciju.
86. Šajā ziņā ir jānorāda, ka nepieciešamība veikt vispārēju analīzi, kuru Komisija arī īstenoja, nenozīmē pienākumu ņemt vērā visus nodokļu maksājumu periodus, lai konstatētu priekšrocības esamību. Līdz ar to Vispārējā tiesa varēja atzīt, ka, tieši analizējot visu režīmu, Komisija izdarīja secinājumu, ka vienīgi nodokļu režīms, kuru piemēroja otrajā laikposmā, ir attiecināms uz valsts atbalsta piešķiršanu France Télécom .
87. Tādējādi otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
E – Par otrā pamata pirmo daļu – par kompensāciju
1) Lietas dalībnieku argumenti
88. France Télécom
apgalvo, ka, neveicot visu Likumā Nr. 90‑568 paredzēto noteikumu salīdzināšanu ar vispārējo režīmu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Lai noteiktu priekšrocības esamību, Vispārējā tiesa esot salīdzinājusi maksājumus, kuri uzlikti France Télécom ar atkāpes režīmu, ar nodokļu līmeni, kas tai tiktu piemērots, ja šī sabiedrība būtu bijusi pakļauta nodokļu režīmam atbilstoši vispārējām tiesību normām. Taču tā šo salīdzinājumu veica tikai par laikposmu no 1994. līdz 2002. gadam, neņemot vērā nodokļu maksājumus, kurus France Télécom
veica no 1991. līdz 1993. gadam.
89. France Télécom
uzskata, ka šajā ziņā, pamatojoties uz Tiesas 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā Itālija/Komisija (19), Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot dažādu taksācijas periodu savstarpēju kompensēšanu. Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka atbrīvojumu nevarēja kompensēt, nosakot specifisku atšķirīgu maksājumu, kas nav saistīts ar priekšrocību.
2) Vērtējums
90. Šajā otrā pamata daļā France Télécom
kritizē pārsūdzētā sprieduma 207. un 214. punktu. Vispārējā tiesa pēc tam, kad bija apstiprinājusi Komisijas argumentāciju, kurā tā nošķīra iepriekš noteikto maksājumu, kas bija spēkā no 1991. līdz 1993. gadam, un nodokļu atkāpes režīmu, kurš bija spēkā no 1994. līdz 2002. gadam, šajā gadījumā noraidīja jebkādu pienākumu savstarpēji kompensēt abus taksācijas periodus.
91. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, ja Komisija pārbauda pasākumu, kas var būt valsts atbalsts, tai ir jāņem vērā visas sekas, kādas tas varētu radīt iespējamajam [atbalsta] saņēmējam, un it īpaši attiecīgā gadījumā jāsamazina īpašie maksājumi, kas rada slogu priekšrocībai (20) .
92. Vispirms ir taisnība, ka Vispārējās tiesas atsaukšanās uz 34. punktu iepriekš minētajā spriedumā lietā Itālija/Komisija nebija pareiza. Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 207. punktā ietverto principu nevar izsecināt no minētā 34. punkta.
93. Kā to norāda Komisija, Vispārējā tiesa, iespējams, vēlējās atsaukties uz cita sprieduma 34. punktu lietā Itālija/Komisija (21) . Šajā minētā sprieduma punktā Tiesa noraidīja Itālijas iestāžu argumentu, ka inkriminēto nodokļu samazinājumu nevarot uzskatīt par “valsts atbalstu”, jo ieņēmumu zaudējums, kas no tā izriet, tiktu kompensēts no līdzekļiem, kas iegūti no apdrošināšanas iemaksām bezdarba gadījumā.
94. Tiesai būs tikai jānorāda šī citēšanas kļūda, kas tomēr nav kļūda tiesību piemērošanā, ar kuru var atzīt Vispārējās tiesas nolēmumu par spēkā neesošu.
95. Neraugoties uz šo kļūdu atsaucē uz judikatūru, ir skaidrs, ka Vispārējā tiesa detalizētā un izsmeļošā veidā pamatoja iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka Komisijai, pilnībā izpildot savu pienākumu veikt vispārēju režīma analīzi, kā tas izriet no Likuma Nr. 90‑568, bija pamats noraidīt France Télécom
atbalstīto kompensāciju.
96. Ņemot vērā spriedumu lietā Enirisorse (22), ir jāuzsver, ka pienākumam veikt vispārēju analīzi, kas ļauj pareizi identificēt priekšrocības esamību saistībā ar nodokļu atkāpes pasākumiem, ir jāpamatojas uz realitāti.
97. Man šķiet acīmredzami, ka tas vien, ka abi taksācijas periodi ir paredzēti vienā un tajā pašā likumā, nav pietiekami, lai pamatotu vienam un tam pašam saņēmējam piemērojamo pasākumu kompensēšanu. Minēto pasākumu pamatā ir atšķirīgi juridiskie modeļi, un līdz ar to ir jānošķir pasākums, kas veido valsts atbalstu, un pasākums, kas neatbilst EKL 87. pantā norādītajiem kritērijiem.
98. Šajā ziņā, kā tas izriet no lietas materiāliem, ir jākonstatē, ka no 1991. līdz 1993. gadam piemērotais maksājums bija noteikts, izmantojot parametrus, kas atšķīrās no parametriem, kurus piemēroja no 1994. gada saistībā ar īpašo profesionālās darbības nodokļa režīmu.
99. Es atgādinu, ka no debatēm Francijas Nacionālajā asamblejā skaidri izriet, ka 1994. gads tika noteikts, lai būtu pietiekami daudz laika profesionālās darbības nodokļa bāžu aprēķināšanai, jo valdības rīcībā nebija detalizēta vērtējuma par ēkām vai nodokļa bāzēm (23) .
100. Turklāt ir jāuzsver, ka, pat pieņemot, ka apgalvojums par to, ka France Télécom
piemērojamais režīms esot ietvēris divus neatdalāmus laikposmus, no kuriem pirmais uzņēmumam radījis nodokļu pārmaksu un otrais – nodokļu samazinājumu, ir pareizs, ir skaidrs, ka attiecīgajā tiesību aktā nebija iekļauts nekāds mehānisms, kas ļautu, pirmkārt, veikt kompensācijas aprēķinu starp profesionālās darbības nodokļa summām un, otrkārt, noteikt brīdi, kurā minētā nodokļu pārmaksa no 1990. līdz 1993. gadam tiktu kompensēta. Pat saskaņā ar France Télécom
atbalstīto nostāju šajā jautājumā attiecīgā nodokļu pārmaksa vairs nebūtu spēkā noteiktā brīdī, ietverot nākotnē – laikposmā no 1994. gada – priekšrocības piešķiršanu France Télécom . Tomēr, tā kā šāda mehānisma nav, apgalvojums par nepieciešamību pēc kompensācijas nav pieņemams.
101. Visbeidzot ir jāizslēdz tās judikatūras nozīme, kas attiecas uz strukturālo trūkumu kompensācijas kvalificēšanu saskaņā ar EKL 87. pantu, kurš ļauj izvairīties no kvalificēšanas par valsts atbalstu īpašos gadījumos, lai koriģētu uzņēmuma konkurētspējai nelabvēlīgu situāciju (24) . Šajā gadījumā nevar pamatoti apgalvot, ka nodokļu modelis, ko piemēroja no 1994. gada, tika izmantots, lai novērstu, ka France Télécom
esot bijis jāsedz no īpašā nodokļu režīma izrietošās papildu izmaksas, kuras nebija jāmaksā konkurējošajiem uzņēmumiem, kas bija pakļauti vispārējām tiesību normām parastos tirgus apstākļos. Tieši otrādi, kā izriet no debatēm, kas notika Senātā un Francijas Nacionālajā asamblejā, no 1994. gada piemērojamā nodokļu atkāpes režīma mērķis bija ļaut valstij, nevis vietējām pašvaldībām, saņemt France Télécom
maksāto profesionālās darbības nodokli (25) . Katrā ziņā es vēlos uzsvērt, ka attiecībā uz priekšrocības konstatāciju ir mazsvarīgi, vai ieņēmumi no profesionālās darbības nodokļa bija paredzēti valstij vai vietējo pašvaldību budžetam.
102. Jebkurā gadījumā es atgādinu, ka no lietas materiāliem izriet, ka pirms France Télécom izveides dienas tai bija jāmaksā Valsts profesionālās darbības nodokļa izlīdzināšanas fondam summa, kas ir līdzvērtīga summai, kuru iekasēja valsts no bijušās Pasta un telekomunikāciju administrācijas ( PTT ) kā peļņas pārpalikumu. Tādēļ Komisija secināja, ka maksājums vispārējā budžeta labā, kuram no 1991. līdz 1993. gadam bija pakļauta France Télécom, bija jaukta veida maksājums, kas ietvēra daļēji nodokļus un daļēji valstij kā īpašniecei maksājamo daļu kā dalīšanos uzņēmuma darbības rezultātos (26) .
103. Tādējādi pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija pārbaudījusi France Télécom piemērojamā režīma īpašības, mērķus un pagaidu raksturu, tā pārsūdzētā sprieduma 231. punktā pamatoti nosprieda, ka iepriekš noteiktais maksājums bija īpaša kārtība, kādā France Télécom
tiek aplikta ar nodokļiem, kuru nevarēja ņemt vērā, lai kompensētu tā nodokļu režīma sekas, kas piemērojams no 1994. gada.
104. Tādējādi arī otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
F – Par France Télécom pirmo pamatu attiecībā uz valsts atbalsta jēdziena nepareizu piemērošanu
1) Lietas dalībnieku argumenti
105. Pēc tam, kad France Télécom
bija norādījusi, ka Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka dienā, kad atkāpes režīms tika ieviests, “nebija iespējams” noteikt, vai tas bija valsts atbalsts, tā skaidroja, ka Vispārējā tiesa arī esot uzskatījusi, ka priekšrocības esamība bija jākonstatē katru gadu un tā bija atkarīga no ārējiem parametriem.
106. France Télécom
tomēr pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, nosakot šādu kvalifikāciju, ir nepareizi piemērojusi valsts atbalsta jēdzienu, kaut arī tā esot atzinusi, ka iespējamās priekšrocības esamība (vai neesamība) nebija atkarīga no France Télécom
piemērojamā režīma īpašībām, bet gan no ārējiem parametriem, kuru sekas varēja konstatēt tikai vēlāk. France Télécom
uzskata, ka labvēlīgas vai nelabvēlīgas sekas, kas izriet no ārējiem faktoriem, kas nav paredzami, nevar piešķirt atbalsta raksturu pasākumam, kurš nebija atbalsts tā pieņemšanas brīdī.
107. Turklāt, atsaucoties uz judikatūru lietā Francija/Komisija, kas attiecas uz sabiedrību Stardust Marine (27), France Télécom
kritizē pašu attiecīgā pasākuma attiecināmību uz dalībvalsti, jo, kā to esot atzinusi Vispārējā tiesa, priekšrocības esamība bija atkarīga “vienīgi” no apstākļiem, kas nav saistīti ar īpašo nodokļu režīmu.
108. Savukārt Francijas valdība uzsver, ka nodokļu atkāpes režīms pats par sevi neveido valsts atbalstu. Proti, šāds režīms nebūt negarantē selektīvu priekšrocību attiecīgajiem uzņēmumiem.
109. Komisija uzskata, ka prasības pirmais pamats ir nepieņemams, jo tas netika norādīts pirmajā instancē. Tā piebilst, ka neesot šaubu par to, ka France Télécom kritizētie fakti bija norādīti apstrīdētajā lēmumā.
110. Komisija pakārtoti norāda, ka pamats nav pamatots. Proti, precīzs nodokļu līmenis, kas izriet no attiecīgā atkāpes režīma, nevar tikt noteikts iepriekš par katru nākamo gadu. Tomēr šis režīms esot varējis sekmēt zemāku nodokļu līmeni salīdzinājumā ar līmeni, kas rastos, piemērojot parasto profesionālās darbības nodokļa režīmu.
2) Vērtējums par pamata pieņemamību
111. Attiecībā uz Komisijas celto iebildi par nepieņemamību sakarā ar izvirzītā pamata jauno raksturu ir jākonstatē, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Vispārējā tiesā, nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā strīds, kurš iesniegts izskatīšanai Vispārējā tiesā. Apelācijas tiesvedībā Tiesas piekritībā ir tikai un vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kas rasts attiecībā uz pirmajā instancē izskatītajiem pamatiem (28) .
112. Tomēr šajā ziņā jāsecina, ka prasītāja – pretēji Komisijas apgalvojumiem – ir nevis norādījusi jaunu pamatu Tiesā, bet gan izvirzījusi argumentu, kurš ir ietverts pamatā par valsts atbalsta esamību, kas jau ir izskatīts Vispārējā tiesā, it īpaši saistībā ar prasītājas norādīto pirmo un otro pamatu. Tādējādi iebildei par nepieņemamību nevar piekrist.
3) Vērtējums pēc būtības
113. Šajā pamatā France Télécom
kritizē Vispārējās tiesas argumentāciju, kas it īpaši ietverta pārsūdzētā sprieduma 323. un 324. punktā. Lai pilnībā atbildētu uz šo pamatu, ir jāsniedz Vispārējās tiesas iepriekš pārsūdzētā sprieduma 199.–241. punktā izklāstītā argumentācija, atbildot uz pirmo un otro pamatu, kas iesniegts pirmajā instancē.
114. Vispirms es konstatēju, ka pārsūdzētā sprieduma 324. punkta citēšana, kuru France Télécom izmanto, lai atbalstītu savu apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka dienā, kad ieviests atkāpes režīms, nav iespējams noteikt priekšrocības esamību, izriet no pārsūdzētā sprieduma kļūdainas interpretācijas.
115. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 324. punktā, atbildot uz prasītājas argumentāciju pirmajā instancē noilguma jomā, tikai noraidīja juridisko argumentu šajā jautājumā. Tādēļ no Vispārējās tiesas argumentācijas daļas, kas izņemta no tās konteksta, nevar izsecināt juridisku apgalvojumu, uz kuru varētu attiekties Tiesas kontrole apelācijas tiesvedībā un kurš attiecas uz problēmām, kas atšķiras no tām, par kuru ir sniegusi atbildi Vispārējā tiesa.
116. Otrkārt, attiecībā uz France Télécom
piemērojamā režīma īpatnības pārbaudi, tostarp tā fakta pārbaudi, ka profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu, un priekšrocības esamības pārbaudi saistībā ar ārējiem apstākļiem, kas neattiecās uz īpašo nodokļu režīmu, vispirms ir jākonstatē, ka, nepārkāpjot valsts atbalsta jēdzienu, Vispārējā tiesa pareizi piemēroja EKL 87. panta noteikumus. Vispārējā tiesa atbilstoši mēģināja izsecināt visas īpašā nodokļa modeļa, kas piemērojams France Télécom, radītās juridiskās sekas, tostarp to, ka konstatētā priekšrocība pastāvēja katru gadu.
117. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija precīzi iepazīstinājusi ar atbilstošo judikatūru par valsts atbalsta esamības novērtēšanu un it īpaši France Télécom
piešķirtās priekšrocības pastāvēšanu, tā pārbaudīja, pirmkārt, vai Komisija varēja analizēt īpašo nodokļu režīmu neatkarīgi no iepriekš noteiktā maksājuma un, otrkārt, vai, noslēgumā izanalizējot nodokļu starpības esamības pamatotību, Komisijai bija pamats atteikt kompensāciju.
118. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 199.–241. punktā ir detalizēti un izsmeļoši atbildēts uz iebildumiem par valsts atbalsta esamību šajā gadījumā. France Télécom
pirmajā pamatā kritizētās sprieduma daļās ir tikai pārņemta argumentācija, kas uzsvērta iepriekš minētajā pārsūdzētā sprieduma daļā.
119. Saistībā ar minēto argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 323. punktā ir norādīts, ka “no tā, ka profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu, izriet, ka priekšrocības pastāvēšana par labu France Télécom katru gadu bija atkarīga no tā, vai īpašais nodokļu režīms no France Télécom paredzēja iekasēt profesionālās darbības nodokļa iemaksu, kas ir mazāka nekā tā, kura tai būtu piemērojama saskaņā ar vispārējām tiesību normām. Ir jāsecina, ka šis jautājums kā tāds bija atkarīgs no apstākļiem, kas nebija saistīti ar īpašo nodokļu režīmu un it īpaši no nodokļu likmju apmēra, par kādu katru gadu bija nobalsojušas teritoriālās pašvaldības, kuru teritorijā France Télécom
bija uzņēmumi”.
120. Tādējādi France Télécom izteiktā kritika pamatojas uz pārsūdzētā sprieduma kļūdainu interpretāciju, jo – pretēji tās apgalvojumiem – Vispārējā tiesa nekādā ziņā neatzina, ka priekšrocības esamība nebūtu atkarīga no attiecīgajam režīmam piemītošajām īpašībām.
121. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa, analizējot France Télécom
piemērojamā nodokļu režīma sarežģīto raksturu, pamatoti uzskatīja, ka atbalsta esamības konstatējums šajā gadījumā pamatojās uz “ārējiem apstākļiem”, ko Vispārējā tiesa skaidri definēja pārsūdzētā sprieduma 323. punktā un kas bija nodokļu likmju apmērs, par kādu katru gadu bija nobalsojušas vietējās pašvaldības, kuru teritorijā France Télécom bija uzņēmumi.
122. Šajā ziņā neviens apstāklis pārsūdzētā sprieduma daļās, kuras kritizēja France Télécom, neļauj konstatēt, ka Vispārējā tiesa būtu pieņēmusi, ka pastāv selektīva priekšrocība attiecībā uz France Télécom, un tādējādi būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
123. Visbeidzot, attiecībā uz pasākuma saistību ar valsti pietiek atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru, lai priekšrocības varētu kvalificēt kā valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt, pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, jābūt valsts piešķirtām (29) . Turklāt valsts vai no valsts līdzekļiem finansēts pasākums obligāti nav jāievieš attiecīgās valsts centrālajai pārvaldes iestādei. Šādu pasākumu var veikt arī valsts noteikta pārvaldes iestāde (30) . Tādējādi ir jākonstatē, ņemot vērā iepriekš minēto “ārējo apstākļu” raksturojumu, kuru izmantoja Vispārējā tiesa, ka šis fakts nodokļu režīmam, kas piemērojams France Télécom, nekādi neatņem tā valsts pasākuma raksturu.
124. Tā kā attiecībā uz valsts atbalsta jēdziena piemērošanu France Télécom
nevarēja pierādīt nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
VII – Par noilguma principu (31)
A – Lietas dalībnieku argumenti
125. Savā ceturtajā pamatā France Télécom
atgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pantā esot noteikts, ka uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas 10 gadu noilguma termiņš. Tā apgalvo, ka Francijas iestādes saistībā ar administratīvo procesu bija paskaidrojušas, ka uz iespējamo šā uzņēmuma nodokļu samazinājumu 1994.–2002. gadā katrā ziņā nevarēja attiekties atbalsta atgūšana, jo režīms tika ieviests vairāk nekā pirms 10 gadiem. France Télécom
uzskata, ka Vispārējās tiesas argumentācija šajā jautājumā nav pietiekami pamatota, jo spriedumā neesot precizēts, kāds bija juridiski saistošais tiesību akts, ar kuru tiek noteikta noilguma termiņa sākuma diena. Tomēr France Télécom
norāda, ka šis akts nepārprotami ir Likums Nr. 90‑568.
126. Komisija atgādina, ka tiesību normas par noilgumu valsts atbalsta jomā attiecas uz atbalsta atgūšanu. Turklāt atbalstu ir iespējams atgūt tikai tad, ja tā summa ir nosakāma. Attiecībā uz strīdīgajiem nodokļu režīmiem priekšrocību varēja noteikt tikai atsevišķi par katru gadu. Tādējādi tiesību likt atgūt atbalstu noilguma termiņa sākuma diena nevar būt brīdis, kad šādu atgūšanu vēl nevar pieprasīt.
127. Savukārt Francijas Republika savā atbildes rakstā norāda, ka tā atbalsta četrus no pieciem France Télécom apelācijas sūdzībā izvirzītajiem pamatiem. Attiecībā uz noilgumu Francijas valdība norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas pretrunas pamatojumā. Proti, no vienas puses, šī sprieduma 324. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pantā paredzētais noilguma termiņš sākās 1994. gadā. No otras puses, minētā sprieduma 276. punktā Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka pienākums paziņot par atbalstu bija jānosaka Likuma Nr. 90‑568 pieņemšanas brīdī.
B – Par noilgumu
128. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta noteikumiem uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas 10 gadu noilguma termiņš. No minētā panta 2. punkta izriet, ka noilguma termiņš sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts ir piešķirts saņēmējam.
129. Vispirms es uzsveru, ka noilguma priekšmets attiecas tikai uz nelikumīgu atbalstu, proti, atbalstu, par kuru nav paziņots. Tādējādi saskaņā ar noilgumu nelikumīgs atbalsts kļūst par pastāvošu atbalstu.
130. Izšķirošais faktors Regulas Nr. 659/1999 15. pantā paredzētā noilguma termiņa interpretēšanā tādējādi ir saistīts ar atbalsta piešķiršanas jēdzienu.
131. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka atbalsta piešķiršanas dienas noteikšana var atšķirties atkarībā no attiecīgā atbalsta rakstura.
132. Atbalsta shēmas gadījumā, kad atbalsta piešķiršana ir atkarīga no juridiski saistošu tiesību aktu pieņemšanas, ir jāuzskata, ka principā atbalsts ir piešķirts šāda akta pieņemšanas dienā.
133. Tomēr, ņemot vērā to pasākumu veidu dažādību un sarežģītību, kas var veidot valsts atbalstu, it īpaši tiešo nodokļu jomā, iepriekš minētais konstatējums neaptver virkni iespēju, ar kādām Komisija var saskarties, pārbaudot paziņotos un nepaziņotos pasākumus.
134. Tā daudzgadu shēmas gadījumā, kas izpaužas kā maksājumu vai priekšrocību periodiska piešķiršana, var laika ziņā būtiski atšķirties tiesību akta pieņemšanas diena, kas veido atbalsta piešķiršanas pamatu, un diena, kad saņēmēji patiešām būs guvuši labumu no priekšrocības (pat sajūtot tā sekas, kā tas ir nodokļu atvieglojumu gadījumā).
135. Šādā gadījumā es uzskatu, ka nodokļu atbalsts ir jāuzskata par piešķirtu saņēmējam vienīgi brīdī, kad tas to ir reāli saņēmis juridiski galīgā veidā. Vienīgi no pasākuma patiesi gūtais labums, kas rada priekšrocību tās vistiešākajā nozīmē, ir noteicošais noilguma termiņa aprēķināšanā.
136. Šajā ziņā es uzskatu, ka noilguma termiņš attiecībā uz nodokļu priekšrocībām atsākas katrā priekšrocības faktiskas piešķiršanas reizē, attiecīgajā gadījumā – ik gadu termiņā, kas sakrīt ar ekonomiskās situācijas konsolidācijas dienu, uz kuras pamata tiek noteikts nodokļu apmērs. Attiecībā uz ienākumu nodokli tas atbilst tā finanšu gada beigām, kurā tika saņemti ieņēmumi, kas veido minētā nodokļa bāzi (32) .
137. Turklāt ir jānorāda, ka noilguma termiņa aprēķins var būt atkarīgs no tā, kādā veidā ir identificēta priekšrocība un līdz ar to pats atbalsts. Tādējādi minētā termiņa aprēķins veidos priekšrocības konstatējuma atvasinājumu.
138. Tāds, man šķiet, ir gadījums šajā lietā, jo paša atbalsta esamības konstatēšana ir jāveic, ne tikai pamatojoties uz valsts tiesību aktu, bet arī atkarībā no likmēm, kas piemērojamas katrā pašvaldībā, kurā atrodas France Télécom īpašumi.
139. Kā es to jau esmu izklāstījis, uzskatu, ka Vispārējā tiesa veica precīzu analīzi par ikgadējo profesionālās darbības nodokļa maksu un no tā izrietošajām sekām.
140. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 324. punktā pamatoti nosprieda, ka, tā kā profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu, nevarēja uzskatīt, ka attiecīgais atbalsts tika “piešķirts” pirms 1994. gada, jo tikai tad tika pieņemti juridiski saistoši tiesību akti, kas pirmoreiz ļāva konstatēt, ka pastāv nodokļu starpība.
141. Tādēļ attiecībā uz iebildi par to, ka Vispārējā tiesa nenoteica atbilstošos aktus, es uzskatu, ka runa ir par neveikli formulētu juridisku problēmu. No atkāpes režīma kopējās analīzes izriet, ka ar to tika ieviests profesionālās darbības nodoklis valsts līmenī, kura summu noteica, izmantojot vidējo svērto likmi valstī, kas izriet no likmēm, par kurām iepriekšējā gadā nobalsojušas visas vietējās pašvaldības.
142. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 24. punkta, par nodokļu bāzei piemērojamām likmēm katru gadu balso pašvaldību, kas saņem nodokli, pilnvaroto sapulces. Lai varētu aprēķināt maksājamo profesionālās darbības nodokli, ir jānosaka individuāla likme France Télécom
valsts līmenī. Tādējādi attiecīgo pašvaldību lēmumi, kuros tiek noteikta individuāla likme, ir jāuzskata par vērā ņemamu nosacījumu, lai noteiktu “juridiskos faktus”, kas minēti Likumā Nr. 90‑568, proti, juridiskos faktus, kas ir nepieciešami, lai novērtētu France Télécom
faktiski samaksātos nodokļus un nodokļus, kas izriet no režīma atbilstoši vispārējām tiesību normām, un lai tādējādi materializētu priekšrocības esamību.
143. Es uzskatu, ka kritizētās sprieduma daļas ir jāskata saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 323. punktu, kurā Vispārējā tiesa izmanto dubultu atsauci uz pārsūdzētā sprieduma 202. punktu un pēc tam uz 17. punktu, kuros izklāstīti atbilstošie Vispārējā nodokļu kodeksa noteikumi. Faktiski ir jāņem vērā konceptuālā atšķirība starp, pirmkārt, tiesību normu, proti, Likumu Nr. 90‑568, un, otrkārt, juridisku faktu, proti, vidējo svērto likmi valstī, kas izriet no likmēm, par kurām iepriekšējā gadā nobalsojušas visas vietējās pašvaldības. Šie lēmumi neattiecas uz profesionālās darbības nodokļa, kuru France Télécom ir jāmaksā, noteikšanas principu, bet ietekmē valsts vidējās likmes noteikšanu, fiksējot individuālās likmes, no kurām tiks aprēķināta minētā vidējā likme.
144. Turklāt Vispārējās tiesas izmantoto pieeju apstiprina Regulas Nr. 659/1999 15. panta formulējums, no kura izriet, ka tās ir Komisijas tiesības, uz kurām attiecas noilguma termiņš. Tomēr, ja atbalsts nebija patiešām piešķirts reālas un faktiskas piešķiršanas izpratnē, Komisija nevarēs prasīt nekādu atbalsta atgūšanu. Turklāt tā nevar prasīt nekādu atgūšanu, ja ir apšaubāms, ka attiecīgais pasākums veido valsts atbalstu.
145. Visbeidzot attiecībā uz Francijas valdības argumentu par iespējamām pretrunām pamatojumā, kuras attiecas, no vienas puses, uz pārsūdzētā sprieduma 276. punktu, kā arī, no otras puses, uz 323. un 324. punktu, pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa analizēja atkāpes režīmu, ņemot vērā, pirmkārt, paziņošanas pienākumu un, otrkārt, pamatnormas radītās sekas saistībā ar priekšrocības konstatēšanu attiecīgā pasākuma saņēmējiem.
146. Tādējādi Vispārējās tiesas 276. punktā izklāstītā argumentācija ir daļa no atbildes uz argumentiem par tiesiskās paļāvības principu, kas izskatīts saistībā ar pirmajā instancē iesniegto trešo pamatu. Vispārējā tiesa pamatoti atgādināja paziņošanas pienākumu, kas saskaņā ar EKL 87. pantu ir uzlikts dalībvalstij, kura vēlas ieviest nodokļu atkāpes režīmu, kāds ir šajā gadījumā. Savukārt tieši pārsūdzētā sprieduma 323. un 324. punktā Vispārējā tiesa pievērš uzmanību minētās tiesību normas radītajām sekām attiecībā uz to, ka profesionālās darbības nodoklis bija jāmaksā katru gadu. Tā kā šie abi aspekti veido divas būtiskas valsts atbalsta jēdziena analīzes daļas, nevienu pretrunu pamatojumā nevar konstatēt.
147. Ievērojot iepriekš minēto, apelācijas sūdzības ceturtais pamats ir jānoraida.
VIII – Par vispārējo tiesību principu pārkāpumu (33)
A – Par trešo pamatu attiecībā uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
1) Lietas dalībnieku argumenti
148. Lai gan France Télécom
savu trešo pamatu par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu sadalīja trijās daļās, es ierosinu tās izskatīt kopā, ņemot vērā to kopējo priekšmetu.
149. Trešā pamata pirmā daļa attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi attiecībā uz apstākļiem, kas ļauj atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu.
150. Pirmkārt, France Télécom
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot ierobežojusi iespēju atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu tikai tajos gadījumos, ja par atbalstu ir paziņots. Tomēr tā esot likusi noprast, ka varētu būt citādi, ja to pamato ārkārtas apstākļi. Taču šādi apstākļi šajā gadījumā esot norādīti.
151. Otrkārt, France Télécom
norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas pretrunas pamatojumā un spriedums ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka jebkura nodokļu atkāpe veido priekšrocību. Šajā gadījumā ārkārtas apstākļi, kurus norādīja uzņēmums, lai atsauktos uz tiesiskās paļāvības principu, esot saistīti ar to, ka priekšrocības esamību nevarēja noteikt iepriekš, bet tikai vēlāk atkarībā no tādu apstākļu attīstības, kas nav saistīti ar īpašo nodokļu režīmu.
152. Treškārt, France Télécom
apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot noteikusi ne tiesību aktu, par kuru būtu bijis jāpaziņo, ne arī brīdi, kad tam būtu bijis jānotiek. Ja priekšrocība atbilst nodokļu starpībai, kas tiek konstatēta katru gadu finanšu gada beigās, neesot iespējams identificēt pienākumu iepriekš paziņot par strīdīgo režīmu.
153. Trešā pamata otrajā daļā France Télécom pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini interpretējusi juridiskās sekas, kas izriet no lēmuma attiecībā uz La Poste (34) . Tādējādi Vispārējā tiesa esot noraidījusi tiesiskās paļāvības principa piemērošanu, uzskatot, ka Komisija nav paudusi skaidru nostāju par atkāpes režīmu, kas piemērojams no 1994. gada. France Télécom
uzskata, ka Komisijas lēmums attiecībā uz La Poste
bija pozitīvs akts, kas varēja izraisīt juridiskas sekas un radīt tiesisko paļāvību attiecībā uz strīdīgā režīma atbilstību, ņemot vērā tiesību normas valsts atbalsta jomā.
2) Vērtējums
a) Vispārīgi apsvērumi
154. Ir jāatgādina, ka Komisijas veiktās attiecīgā režīma pārbaudes pamatā ir trešās personas, proti, Teritoriālo pašvaldību apvienības, sūdzība par profesionālās darbības nodokļa atgūšanu no France Télécom
un La Poste
saskaņā ar vispārējām tiesību normām.
155. Tomēr paziņošanas pienākums ir Līgumā noteiktās iepriekšējas valsts atbalsta pārbaudes modeļa stūrakmens. Šī sistēma nosaka, ka dalībvalstīm, pirmkārt, ir pienākums paziņot par katru pasākumu, uz kuru varētu attiekties EKL 87. panta piemērošanas joma, jo tas var veidot jaunu atbalstu, un, otrkārt, ir EKL 88. panta 3. punktā paredzētais pienākums “atturēties no jebkādas darbības” (“standstill”). Minētā sistēma sniedz procesuālās garantijas un pamatgarantijas gan dalībvalstīm, gan iespējamajiem saņēmējiem (35) .
156. Tiesību normas par iepriekšēju paziņošanu pārkāpuma gadījumā dalībvalstīm par to ir jāuzņemas sekas gan saistībā ar attiecīgā pasākuma kvalifikāciju par nelikumīgu atbalstu, gan attiecībā uz atsaukšanos uz vispārējiem tiesību principiem.
157. Turklāt tiktāl, ciktāl France Télécom
norāda, ka dienā, kad stājās spēkā atkāpes režīms, nebija iespējams noteikt, vai šis režīms radīja priekšrocību, kas var būt valsts atbalsts, ir jāuzsver, ka ne attiecīgā režīma īpašā sarežģītība, ne pasākuma, kas var būt valsts atbalsts, periodiskais raksturs nevar pasargāt dalībvalsti no tās paziņošanas pienākuma. Tieši pretēji, saistībā ar Komisijas uzsākto izmeklēšanas procedūru dalībvalsts un Komisijas centieni lojālas sadarbības garā var sniegt risinājumus, kas pielāgoti attiecīgo pasākumu īpatnībām.
158. Dalībvalstij, kura lūdz piešķirt atbalstu, atkāpjoties no Līguma noteikumiem, ir pienākums sadarboties ar Komisiju. Tas vēl jo vairāk ir spēkā attiecībā uz dalībvalsti, kas nav paziņojusi par atbalsta shēmu Komisijai, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu (36) .
159. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Eiropas Savienības pamatprincipiem (37) .
160. No judikatūras izriet arī tas, ka tiesības atsaukties uz tiesisko paļāvību pastāv, ja Eiropas Savienības administrācija ir devusi konkrētus solījumus, kas var radīt to adresātam pamatotas cerības, un ja šie solījumi atbilst piemērojamām tiesību normām (38) .
161. Dalībvalsts, kuras iestādes ir piešķīrušas atbalstu, pārkāpjot EKL 88. pantā paredzētās procesuālās normas, nevar atsaukties uz atbalsta saņēmēju tiesisko paļāvību, lai atkāptos no pienākuma veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu Komisijas lēmumu, ar kuru tai ir uzdots atgūt atbalstu (39) .
162. Tiesa nosprieda, ka tas pats vēl jo vairāk attiecas uz dalībvalsti, kas atsauktos uz tiesisko paļāvību pēc savas iniciatīvas, lai gan pati nav ievērojusi paziņošanas pienākumu (40) .
163. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nevar izslēgt iespēju, ka nelikumīga atbalsta saņēmējs atsaucas uz ārkārtas apstākļiem, kas varēja leģitīmi pamatot viņa paļāvību par minētā atbalsta likumību un līdz ar to nevar viņam liegt iebilst pret tā atgūšanu. Šādā gadījumā valsts tiesai, kuras izskatīšanā būtu lieta, ir jāizvērtē attiecīgie apstākļi (41) .
164. Visbeidzot es atgādinu, ka valsts atbalsta, kam ir nodokļu raksturs, atmaksa privātpersonu gadījumā var izraisīt tādu summu maksājumu valstij, kas atbilst nodoklim, kurš viņam nebija jāmaksā. Tādējādi runa ir par atmaksu, kas apstrīd pamattiesības, kuras ir atzītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pantā (turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”) (42) par tiesībām uz īpašumu, kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (43) Pirmā protokola 1. pantā par īpašumtiesību aizsardzību.
b) Par pārsūdzēto spriedumu
165. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 259.–262. punktā bija pareizi atgādinājusi tiesību normas, kas reglamentē iespēju atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (44), tā nosprieda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. pantu uz atbalsta saņēmēja tiesiskās paļāvības aizsardzību var atsaukties (45) ar noteikumu, ka tam ir pietiekami precīzas garantijas, kas izriet no pozitīvas Komisijas darbības un kas tam ļauj uzskatīt, ka pasākums nav valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
166. Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda, ka, ja Komisija nav paudusi skaidru nostāju par pasākumu, kas tai ir ticis paziņots, iestādes klusēšana savukārt nevar traucēt, pamatojoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, atgūt valsts atbalstu no uzņēmuma, kas to saņēmis (46) . Tomēr tā pareizi atzina iespēju ņemt vērā ārkārtas apstākļus.
167. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Vispārējai tiesai nevar pārmest nevienu kļūdu attiecībā uz minēto apstākļu identifikāciju, jo tā pārsūdzētā sprieduma 263.–268. punktā izsmeļoši pārbaudīja visus tai sniegtos argumentus, kas var veidot šādus apstākļus.
168. Starp norādītajiem ārkārtas apstākļiem bija Komisijas pārbaudītais Likuma Nr. 90‑568 21. pants, saskaņā ar kuru Komisija savā lēmumā par La Poste
secināja, ka nodokļu bāzu samazināšana, kas piemērojama La Poste, nebija valsts atbalsts.
169. Attiecībā uz Komisijas klusēšanu saistībā ar lēmumu par La Poste
un no tā izrietošajām tiesiskajām sekām, pārbaudot France Télécom piemērojamo režīmu, – pietiek atgādināt, ka no iepriekšējas kontroles sistēmas valsts atbalsta jomā, kuru veic Komisija, un it īpaši aizlieguma īstenot jaunu atbalstu, pirms nav pieņemts galīgais lēmums, izriet, ka nevar apšaubīt Komisijas lēmuma esamību par šāda atbalsta saderību. Tas vēl jo vairāk ir spēkā, ja, kā tas ir šajā gadījumā, par atbalstu nav paziņots Komisijai, piemērojot EKL 88. panta 3. punktu, jo tas apdraud tiesisko drošību, kuru garantē šī tiesību norma.
170. Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka nevienu France Télécom
argumentu nevar uzskatīt par tādu, kas atspoguļo Komisijas lēmumu. To, ka attiecīgais nodokļu režīms ir atļauts, a fortiori
nevar vienkārši secināt no Komisijas klusēšanas.
171. Attiecībā uz France Télécom apelācijas sūdzības 99. punktā izvirzīto argumentu, ka Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka attiecīgā režīma ieviešanas dienā nebija iespējams noteikt, vai tas veidoja valsts atbalstu, pietiek norādīt, ka šis arguments jau ir izskatīts apsvērumos, kas saistīti ar šīs apelācijas sūdzības pirmo pamatu.
172. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
B – Par piekto pamatu attiecībā uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
1) Lietas dalībnieku argumenti
173. Piektā pamata pirmā daļa attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu un kļūdu tiesību piemērošanā sakarā ar to, ka nav iespējams noteikt atgūstamo summu.
174. France Télécom
norāda, ka Vispārējā tiesa neatbildēja uz argumentu, ka, ņemot vērā šī gadījuma apstākļus, ar atgūšanas pienākumu tiek pārkāpts tiesiskās drošības princips.
175. Otrā daļa attiecas uz iespējamu kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbalsta summas aprēķināšanas metožu novērtējumu. France Télécom
norāda, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Komisija noteica amplitūdu pamatoti, ņemot vērā aptuvenos datus, kurus Francijas iestādes iesniedza oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā, un ka līdz ar to nevarēja noteikt, ka ir pārkāpts tiesiskās drošības princips. France Télécom
uzskata, ka šajā ziņā spriedumā trūkstot pamatojuma.
176. France Télécom
norāda, ka attiecīgos aprēķinus Francijas iestādes neesot iesniegušas, lai noteiktu reālo nodokļu starpības apjomu laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam. Šie aprēķini esot tikuši iesniegti, lai pierādītu, ka iespējamais uzņēmuma nodokļu samazinājums lielā mērā tika kompensēts ar nodokļu pārmaksu, kas radās pirmajos Likumā Nr. 90‑568 paredzētā nodokļu atkāpes režīma gados. Šādos apstākļos France Télécom
uzskata, ka no šiem aptuvenajiem aprēķiniem nevarēja secināt uzņēmuma nodokļu līmeni, ja tam būtu piemērotas vispārējās tiesību normas, un ka, pamatojoties uz to, Komisijai būtu jāatsakās izdot rīkojumu atgūt atbalstu.
177. Līdz ar to France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa, nesniedzot pārsūdzētā sprieduma pamatojumu šajā jautājumā, esot kļūdaini atzinusi, ka Komisija varēja balstīties uz neskaidriem un hipotētiskiem aprēķiniem, lai kvantitatīvi noteiktu priekšrocību, kuru esot varējis saņemt uzņēmums.
2) Vērtējums
178. No judikatūras izriet, ka EKL 253. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā jābūt izklāstītai skaidrai un nepārprotamai tās iestādes argumentācijai, kas ir pieņēmusi tiesību aktu, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir pieņemtā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Pamatojumā nav jāiedziļinās visos atbilstošajos faktiskajos un tiesiskajos apstākļos, jo tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāvērtē, ne tikai ņemot vērā tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopumu (47) .
179. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa, pirms tam pārsūdzētā sprieduma 296.–300. punktā pareizi norādot judikatūru, kas piemērojama valsts atbalsta atgūšanas jomā, minētā sprieduma 301.–305. punktā mēģināja piemērot minēto judikatūru šajā gadījumā, izpildot savu pienākumu pamatot tās nolēmumu.
180. Turklāt ir jāuzsver, ka attiecībā uz France Télécom Tiesa jau ir pasludinājusi spriedumu (48), kurā Francijas Republika tika sodīta ne tikai par to, ka tā neatguva nelikumīgu atbalstu, bet arī pārkāpa lojālas sadarbības pienākumu saskaņā ar EKL 10. pantu.
181. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka neviena Kopienu tiesību norma nepieprasa, lai Komisija, uzdodot atmaksāt valsts atbalstu, kas atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, noteiktu precīzu atmaksājamā atbalsta summu. Pietiek ar to, ka Komisijas lēmums ietver norādes, kas ļauj tā adresātam pašam bez lielām grūtībām noteikt šo summu (49) .
182. Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti apstiprināja apstrīdētā lēmuma tiesiskumu tādējādi, ka tā tikai norādīja atgūstamā atbalsta summas amplitūdu, ievērojot tiesiskās drošības principu.
183. Tādējādi piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
IX – Papildu apsvērumi par saņēmēju statusu saistībā ar nelikumīga atbalsta atgūšanu Eiropas Savienības tiesībās
184. Pirms izdarīt secinājumu, es vēlos uzsvērt, ka turpmāk izklāstītie apsvērumi neapstrīd Vispārējās tiesas analīzes, kas veikta pārsūdzētajā spriedumā, atbilstību tiktāl, ciktāl es ierosinu apstiprināt Vispārējās tiesas izmantotās interpretācijas pamatotību.
185. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka nelikumīgā atbalsta pārtraukšana, to atgūstot, ir loģiskas sekas šī atbalsta atzīšanai par nelikumīgu (50) . Tādējādi lēmuma, kas nosaka pienākumu atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu, adresātei dalībvalstij atbilstoši EKL 249. pantam ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi (51) . Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pienākums atcelt atbalstu, ko Komisija uzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu, izveidots, lai atjaunotu iepriekš pastāvējušo situāciju Eiropas Savienības tirgū (52) .
186. Tā kā šajā gadījumā Komisijas lēmums, atzīstot valsts atbalstu par nelikumīgu un liekot to atgūt, ir apstiprināts ar Tiesas spriedumu, ir jāaplūko jautājums par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas šajā posmā var būt pieejami iespējamajiem attiecīgā atbalsta saņēmējiem.
187. Man šķiet, ka France Télécom
galvenās grūtības ir atmaksāšanas pienākuma iespējamais raksturs, ņemot vērā, ka apstrīdētais lēmums pamatojas uz diezgan dažādiem aprēķiniem, nevis uz modelētu nodokļa uzlikšanu, kura pamatā ir profesionālās darbības nodokļa piemērošana ar atpakaļejošu spēku saskaņā ar France Télécom
faktiski piemērojamām nodokļa bāzēm (53) .
188. Dalībvalsts, kam saskaņā ar Komisijas lēmumu ir pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā šo pienākumu izpildīs, ar nosacījumu, ka izvēlētie pasākumi neapdraud Eiropas Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti (54) .
189. Ir skaidrs, ka Savienības tiesību jēdziens ietver pamattiesības, kuras privātpersonām nodrošina Pamattiesību harta. No minētā izriet, ka dalībvalstu obligātā atgūšanas pienākuma esamība nedrīkst apdraudēt to personu pamattiesības, kuras varēja gūt labumu no valsts iestāžu pasākumiem, kas piešķirti, pārkāpjot Līgumu.
190. Šajā ziņā es norādu, ka valsts atbalsta atgūšana paredz, ka saņēmējs atmaksā priekšrocību, kuru tas izmantoja piešķirtā atbalsta dēļ. Tātad runa ir par saņēmēja līdzekļu atmaksāšanu dalībvalstij (55) . Šāds akts, ja saņēmējs to nepieņem brīvprātīgi, var tikt apstrīdēts vienīgi tiesā, kas taisnīgā procesā izlems lietu saistībā ar attiecīgo saņēmēju.
191. Līdz ar to, tā kā tas ir saistīts ar tiesībām, kuras tiek garantētas Pamattiesību hartā (56), piemēram, īpašumtiesību aizsardzību, beznosacījuma atgūšanas pienākums, kas ir uzlikts dalībvalstij, automātiski neradīs atbilstošu atmaksāšanas pienākumu attiecībā uz privātpersonām.
192. Gluži pretēji, man šķiet neapstrīdami, ka saņēmējam ir jāvar apstrīdēt atmaksāšanas pienākumu taisnīgā procesā un viņam ir jābūt iespējai izmantot visas procesuālās un materiālās garantijas, kas izriet no Pamattiesību hartas un ECPAK (57) .
193. Protams, saņēmējam vairs nav pamata apstrīdēt pašu valsts atbalsta esamību vai tā prettiesiskumu. Tomēr, lai arī apstrīdētā lēmuma spēkā esamība tika apstiprināta arī ar Vispārējās tiesas spriedumu, manuprāt, saņēmējam ir tiesības apstrīdēt atmaksāšanas pienākumu, kā arī minētā pienākuma apmēru (58) .
194. Šie apsvērumi jāskata atsevišķi no judikatūras, kas piešķir saņēmējiem iespēju valsts tiesā atsaukties uz ārkārtas apstākļiem, lai pamatotu tiesisko paļāvību regulāru atbalstu piešķiršanas gadījumā, un šāds paļāvības princips ir pretrunā Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkta piemērošanai, tādējādi liedzot Komisijai prasīt atbalsta atgūšanu (59) .
195. EKL 88. pantā paredzētās administratīvās procedūras dēļ tiek pieņemts Komisijas lēmums, kas paredzēts attiecīgajai dalībvalstij. Saņēmējs uzņēmums nav ne šīs procedūras dalībnieks, ne Komisijas lēmuma adresāts, pat ja tas var celt prasību par šī lēmuma atcelšanu (60) . Tiesa arī apstiprināja, ka ieinteresētajām personām (61), izņemot par atbalsta piešķiršanu atbildīgo dalībvalsti, valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros nav tiesību iepazīties ar Komisijas administratīvās lietas materiāliem (62) .
196. Tādējādi pārsūdzētais spriedums nevar liegt saņēmējam apstrīdēt valsts tiesās atmaksājamās summas vai pat tā atmaksāšanas pienākuma esamību. Šādā gadījumā valsts tiesai, kuras izskatīšanā būtu lieta, pēc tam, kad tā vajadzības gadījumā ir uzdevusi prejudiciālos jautājumus par interpretāciju, ir jāizvērtē attiecīgie apstākļi.
X – Secinājumi
197. Noslēgumā es ierosinu Tiesai:
– France Télécom SA
apelācijas sūdzību noraidīt,
– piespriest France Télécom SA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un
– piespriest Francijas Republikai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Tā kā pārsūdzētais spriedums tika pasludināts 2009. gada 30. novembrī, atsaucēs uz EK līguma noteikumiem tiek ievērota numerācija, kas tika piemērota, pirms stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienības darbību.
(3)  –	OV L 269, 30. lpp.
(4)  –	1990. gada 8. jūlija JORF, 8069. lpp.
(5)  –	1996. gada 27. jūlija JORF, 11398. lpp.
(6)  –	Padomes 1999. gada 22. marta Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(7)  –	Profesionālās darbības nodoklis tika ieviests ar 1975. gada 29. jūlija Likumu Nr. 75‑678, atceļot uzņēmējdarbības nodokli [ la patente ] un izveidojot profesionālās darbības nodokli (1975. gada 31. jūlija JORF, 7763. lpp.).
(8)  –	Skat. 2002. gada 30. decembra Likuma Nr. 2002-1575 par budžeta likumu 2003. gadam 29. pantu (2002. gada 31. decembra JORF ).
(9)  –	OV C 57, 5. lpp.
(10)  –	C‑441/06 (Krājums, I‑8887. lpp.).
(11)  –	Prasības Vispārējā tiesā iesniedza Francijas Republika un France Télécom . Savu prasījumu pamatojumam Francijas Republika norādīja četrus pamatus, kurus Vispārējā tiesa noraidīja kā nepamatotus. Četri pamati bija saistīti attiecīgi ar to, ka Komisija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka nodokļu atkāpes režīms, kas bija spēkā no 1994. līdz 2002. gadam, bija radījis priekšrocību (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 191.–241. punktā), ar to, ka ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 136.–142. punktā), ka ir pārkāpts Regulas Nr. 659/1999 15. pants par noilguma termiņu (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 318.–327. punktā) un visbeidzot ar to, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 259.–279. punktā). Savukārt France Télécom
Vispārējai tiesai norādīja piecus pamatus, kas arī tika noraidīti un kas bija saistīti attiecīgi ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 146.–153. punktā), ar to, ka Komisija bija pieļāvusi trīs acīmredzamas kļūdas vērtējumā un kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka France Télécom
bija radīta priekšrocība (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 191.–241. punktā), ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta par noilguma termiņu pārkāpumu (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 318.–327. punktā) un visbeidzot ar to tiesību normu pārkāpumu, kas attiecas uz Komisijas lēmumu pieņemšanu (skat. Vispārējās tiesas analīzi pārsūdzētā sprieduma 114.–130. punktā).
(12)  –	France Télécom
apelācijas sūdzības pirmais un otrais pamats.
(13)  –	Skat. it īpaši 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑237/04 Enirisorse
(Krājums, I‑2843. lpp., 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra) un 2009. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑169/08 Presidente del Consiglio dei Ministri
(Krājums, I‑10821. lpp., 52. punkts).
(14)  –	Skat. it īpaši 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑143/99 Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
( Recueil, I‑8365. lpp., 38. punkts), 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑501/00 Spānija/Komisija (Krājums, I‑6717. lpp., 90. punkts), kā arī 2006. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑393/04 un C‑41/05 Air Liquide Industries Belgium
(Krājums, I‑5293. lpp., 29. punkts).
(15)  –	Skat. 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C‑387/92 Banco Exterior de España
( Recueil, I‑877. lpp., 14. punkts).
(16)  –	Par priekšrocības konstatācijas ietekmi uz selektivitātes pārbaudi: skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adria‑Wien Pipeline
un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
(41. punkts), 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑409/00 Spānija/Komisija ( Recueil, I‑1487. lpp., 47. punkts), 2008. gada 11. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑428/06 līdz C‑434/06 UGT‑Rioja  u.c. (Krājums, I‑6747. lpp., 46. punkts) un 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑487/06 P British Aggregates /Komisija (Krājums, I‑10515. lpp., 82. punkts).
(17)  –	Secinājumu 160. un nākamie punkti.
(18)  –	Nevar noliegt, ka šajā gadījumā likumdevējs neuzskatīja pārvaldības izdevumu samazināšanu par pamatotu, tā kā nebija veikta administratīvā darba vienkāršošana profesionālās darbības nodokļa iekasēšanas līmenī salīdzinājumā ar režīmu atbilstoši vispārējām tiesību normām.
(19)  –	C‑66/02 Itālija/Komisija (Krājums, I‑10901. lpp.).
(20)  –	1970. gada 25. jūnija spriedums lietā 47/69 Francija/Komisija ( Recueil, 487. lpp., 7. punkts).
(21)  –	1974. gada 2. jūlija spriedums lietā 173/73 ( Recueil, 709. lpp.).
(22)  –	Iepriekš minēts (43. punkts) un ģenerāladvokāta Maduro [ Maduro ] sniegtie secinājumi šajā pašā lietā.
(23)  –	Skat. Nacionālā asambleja, 1990. gada 11. maija 3. sēdes pilnīgs protokols, kas pieejams tīmekļa vietnē: http://archives.assemblee-nationale.fr/9/cri/1989-1990-ordinaire2/042.pdf.
(24)  –	Skat. šajā ziņā 1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85 Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija ( Recueil, 219. lpp., 30. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Enirisorse
(32. punkts).
(25)  –	Skat. Senāta 1990. gada 7. jūnija sēdes protokolu (1990. gada 8. jūnija JORF, 1361. lpp.) un Nacionālās asamblejas 1990. gada 19. jūnija sēdes protokolu (1990. gada 20. jūnija JORF, 2604. lpp.).
(26)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma 25.–31. punktu.
(27)  –	2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 ( Recueil, I‑4397. lpp., 71., 77. un 81. punkts).
(28)  –	Skat. it īpaši 2004. gada 11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑186/02 P un C‑188/02 P Ramondín  u.c./Komisija (Krājums, I‑10653. lpp., 60. punkts), kā arī 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑68/05 P Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija (Krājums, I‑10367. lpp., 96. punkts).
(29)  –	Skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑345/02 Pearle  u.c. (Krājums, I‑7139. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(30)  –	Skat. ex multis
1987. gada 14. oktobra spriedumu lietā 248/84 Vācija/Komisija ( Recueil, 4013. lpp., 17. punkts) un 2006. gada 6. septembra spriedumu lietā C‑88/03 Portugāle/Komisija (Krājums, I‑7115. lpp., 55. punkts).
(31)  –	France Télécom
apelācijas sūdzības ceturtais pamats.
(32)  –	Pats par sevi saprotams, ka labuma, kas izriet no valsts nodokļu atbalsta, galīgā rakstura konstatācijas nosacījumi var atšķirties atkarībā no dažādās tiesību sistēmās pieņemtajiem risinājumiem. Man šķiet, ka šādas tehniskas detaļas, kurām ir nodokļu raksturs, nevar ietekmēt noilguma termiņa aprēķinu.
(33)  –	France Télécom apelācijas sūdzības trešais un piektais pamats.
(34)  –	1995. gada 8. februāra lēmums (OV C 262, 11. lpp.).
(35)  –	Skat. šajā ziņā 2011. gada 9. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑465/09 P līdz C‑470/09 P Diputación Foral de Vizcaya /Komisija (93. punkts un tajā minētā judikatūra).
(36)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Diputación Foral de Vizcaya
u.c./Komisija (152. punkts).
(37)  –	Skat. it īpaši 1981. gada 5. maija spriedumu lietā 112/80 Dürbeck
( Recueil, 1095. lpp., 48. punkts).
(38)  –	2010. gada 25. marta spriedums lietā C‑414/08 P Sviluppo Italia Basilicata /Komisija (Krājums, I‑2559. lpp., 107. punkts), kā arī 2011. gada 24. marta spriedums lietā C‑369/09 P ISD Polska  u.c./Komisija (Krājums, I‑2011. lpp., 123. punkts un tajā minētā judikatūra).
(39)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Diputación Foral de Vizcaya  u.c./Komisija (150. punkts).
(40)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Diputación Foral de Vizcaya  u.c./Komisija (151. punkts).
(41)  –	Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑372/97 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑3679. lpp., 111. punkts un tajā minētā judikatūra).
(42)  –	OV 2010, C 83, 389. lpp.
(43)  –	Parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”).
(44)  –	Skat. Tiesas 1987. gada 11. marta spriedumu lietā 265/85 Van den Bergh en Jurgens
un Van Dijk Food Products (Lopik) /EEK ( Recueil, 1155. lpp., 44. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 1998. gada 21. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑66/96 un T‑221/97 Mellett /Tiesa ( Recueil‑FP, I‑A‑449. un II‑1305. lpp., 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
(45)  –	1990. gada 20. septembra spriedums lietā C‑5/89 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑3437. lpp., 16. punkts).
(46)  –	Skat. šajā ziņā Tiesas 2004. gada 11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑183/02 P un C‑187/02 P Demesa
un Territorio Histórico de Álava /Komisija (Krājums, I‑10609. lpp., 44. punkts).
(47)  –	Skat. it īpaši Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
( Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America / Impala
(Krājums, I‑4951. lpp., 166. punkts un tajā minētā judikatūra).
(48)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija.
(49)  –	Skat. it īpaši 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑480/98 Spānija/Komisija ( Recueil, I‑8717. lpp., 25. punkts) un 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑415/03 Komisija/Grieķija (Krājums, I‑3875. lpp., 39. punkts).
(50)  –	Skat. it īpaši 1993. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑183/91 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑3131. lpp., 16. punkts), 2000. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑404/97 Komisija/Portugāle ( Recueil, I‑4897. lpp., 38. punkts) un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑507/08 Komisija/Slovākija (Krājums, I‑13489. lpp., 42. punkts).
(51)  –	Skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑209/00 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑11695. lpp., 31. punkts), 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑404/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6695. lpp., 21. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija (42. punkts). Dalībvalstij ir jāpanāk efektīva pienākošos summu atgūšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Grieķija, 44. punkts).
(52)  –	1995. gada 4. aprīļa spriedums lietā C‑350/93 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑699. lpp., 21. punkts) un 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑75/97 Beļģija/Komisija ( Recueil, I‑3671. lpp., 64. punkts).
(53)  –	Ir jāpiebilst, ka atmaksāšanas pienākuma apmēra aprēķina problēma ir faktiskais apstāklis, kas neattiecas uz Tiesas kompetenci apelācijas tiesvedībā.
(54)  –	2010. gada 20. maija spriedums lietā C‑210/09 Scott un Kimberly Clark
(Krājums, I‑4613. lpp., 21. punkts), kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Slovākija (51. punkts).
(55)  –	Šis aspekts ir it īpaši redzams nodokļu atbalsta atgūšanas gadījumā, kad saņēmējam ir pienākums atmaksāt līdzekļus, kas atbilst priekšrocībai, kuru tas izmantoja tad, kad nodokļu maksājums bija zemāks.
(56)  –	Skat. Pamattiesību hartas 17. pantu un ECPAK Pirmā protokola 1. pantu.
(57)  – Pamattiesību hartas 47. pants ar nosaukumu “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu”, kas atspoguļo ECPAK 6. panta 1. punktu, kurā paredzēts, ka “ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā”.
(58)  –	Es atgādinu, ka atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktam nelikumīgu atbalsta atgūšanu, kas noteikta ar Komisijas lēmumu, īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu minētā lēmuma izpildi.
(59)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija (111. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C‑310/99 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑2289. lpp., 103. punkts).
(60)  –	Kā izriet no judikatūras, šajā procedūrā ieinteresētās personas, izņemot dalībvalsti, kas ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu, pašas nevar iesaistīties tādā sacīkstes procesā ar Komisiju, kādu var sākt minētā valsts. Skat. iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
(59. punkts), 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija ( Recueil, I‑7869. lpp., 82. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā T‑62/08 Acciai Speciali Terni /Komisija (Krājums, II‑3229. lpp., 162. punkts). Piebildīšu, ka iespēja apstrīdēt Komisijas lēmumus Vispārējā tiesā, ko var atzīt attiecībā uz saņēmēju, nenozīmē, ka minētais saņēmējs ir šāda lēmuma adresāts.
(61)  –	Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 1. pantam atbalsta saņēmējs ir “ieinteresēto personu” kategorijā, kas saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu pēc lēmuma sākt oficiālo izmeklēšanas procedūru var iesniegt piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi.
(62)  –	Skat. 2010. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑139/07 P Komisija/ Technische Glaswerke Ilmenau
(Krājums, I‑5885. lpp.).