TIESAS SPRIEDUMS1996. gada 30. aprīlī (*)EK
līguma 30. panta un Direktīvas 83/189/EEK, ar ko nosaka
informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā,
interpretācija – Valsts tiesību akti par signalizācijas sistēmu un tīklu
tirdzniecību – Iepriekšēja administratīva apstiprināšanaLieta C‑194/94par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 177. pantam iesniedza tribunal de commerce de Liège, lai saņemtu prāvā, kuru tā iztiesā, starpCIA Security International SAunSignalson SA_Securitel SPRLprejudiciālu
nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 30. pantu un Padomes
1983. gada 28. marta direktīvu 83/189/EEK, ar ko nosaka
informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV
L 109, 8. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
1988. gada 22. marta direktīvu 88/182/EEK (OV L 81,
75. lpp.).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs H. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward] un Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitinju di Almeida [J. C. Moitinho      de Almeida], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), Dž. L. Mjūrejs [J. L. Murray], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm] un L. Sevons [L. Sevón]_ģenerāladvokāts M. B. Elmers [M. B. Elmer]_sekretāre D. Lautermane-Ibo [D. Louterman-Hubeau], galvenā administratore, izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesnieguši: –        CIA Security International SA vārdā – K. van Rītens [C. van Rutten] no Lježas Advokātu kolēģijas, –        Signalson SA vārdā – V. V. Diēns [V.‑V. Dehin] no Lježas Advokātu kolēģijas, –        Securitel SPRL vārdā – Ž. L. Brandenbērs [J.‑L. Brandenberg] no Lježas Advokātu kolēģijas, –        Beļģijas valdības vārdā – J. Devaders [J. Devadder], Ārlietu ministrijas administrācijas direktors, pārstāvis_–        Vācijas valdības vārdā – E. Rēders [E. Röeder], Federālās Ekonomikas ministrijas Ministerialrat, pārstāvis_–        Nīderlandes valdības vārdā – A. Boss [A. Bos], juriskonsults, pārstāvis_–        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Breviners [S. Braviner] no Treasury Solicitor's Department un E. Šārpstona [E. Sharpston], barrister, pārstāvji_–        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Veinraits [R. Wainwright], galvenais juriskonsults, un Ž. F. Paskjē [J.‑F. Pasquier], valsts amatpersona, kas norīkota juridiskajā dienestā, pārstāvji_ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē, noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 1995. gada 5. jūlijā sniedza CIA Security      International SA, ko pārstāv K. van Rītens, Signalson SA, ko pārstāv V. V. Diēns, Beļģijas valdība, ko pārstāv Iekšlietu ministrijas padomdevēja vietniece D. Žakoba [D. Jacob], Nīderlandes valdība, ko pārstāv juriskonsulta vietnieks J. S. van Osterkamps [J. S. van Oosterkamp],
Apvienotā Karaliste, ko pārstāv S. Breviners un E. Šārpstona,
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv R. Veinraits un
Ž. F. Paskjē, noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 1995. gada 24. oktobra sēdē_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
1994. gada 20. jūnija spriedumu, kas Tiesā saņemts
1994. gada 4. jūlijā, tribunal de commerce de Liège [Lježas
Komerclietu tiesa] saskaņā ar EK līguma 177. pantu uzdeva Tiesai
sešus prejudiciālos jautājumus par to, kā interpretēt minētā līguma
30. pantu un Padomes 1983. gada 28. marta direktīvu
83/189/EEK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko
standartu un noteikumu jomā (OV L 109, 8. lpp.; turpmāk tekstā
– “Direktīva 83/189/EEK”), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
1988. gada 22. marta direktīvu 88/182/EEK (OV L 81,
75. lpp.).2        Minētie jautājumi tika uzdoti divās tiesvedībās, kas norisinājās starp CIA SecurityInternational SA (turpmāk tekstā – “CIA Security”) un Signalson SA (turpmāk tekstā – “Signalson”), un starp CIA Security International SA un Securitel SPRL (turpmāk tekstā – “Securitel”),
kas ir drošības uzņēmumi atbilstoši Beļģijas 1990. gada
10. aprīļa Likumam par apsardzes uzņēmumiem, drošības uzņēmumiem un
iekšējiem apsardzes dienestiem (turpmāk tekstā – 1990. gada
likums).3        Minētā
likuma 1. panta 3. punkts paredz, ka “jebkura fiziska vai
juridiska persona, kas pastāvīgi vai atsevišķos gadījumos veic
signalizācijas sistēmu un tīklu projektēšanu, uzstādīšanu un apkalpes
veikšanu trešām personām, šā likuma nozīmē tiek uzskatīta par drošības
uzņēmumu”.4        Tā
paša likuma 1. panta 4. punkts paredz, ka “šajā pantā minētās
signalizācijas sistēmas un tīkli ir paredzēti, lai novērstu vai
ierakstītu noziedzīgus nodarījumus, kuri izdarīti pret personu vai
īpašumu”.5        Šā
likuma 4. pants paredz, ka “tikai tās personas, kas iepriekš
saņēmušas atļauju no Iekšlietu ministrijas, drīkst vadīt drošības
uzņēmumus. Atļauja piešķirama tikai tad, ja uzņēmums atbilst visām šajā
likumā minētajām prasībām un nosacījumiem par finanšu līdzekļiem un
tehnisko aprīkojumu, kas noteikti Karaļa dekrētā”. 6        Šā
likuma 12. pants paredz, ka “likuma 1. panta 4. punktā
minētās signalizācijas sistēmas un tīklus, kā arī to sastāvdaļas var
pārdot vai citādi darīt pieejamas lietotājiem tikai tad, ja tās iepriekš
apstiprinātas atbilstoši procedūrai, kas noteikta Karaļa dekrētā”.7        Minētā
procedūra tika noteikta 1991. gada 14. maijā izdotajā Karaļa
dekrētā, kas nosaka procedūru, kādā apstiprināmas 1990. gada likumā
minētās signalizācijas sistēmas un tīkli (turpmāk tekstā –
1991. gada dekrēts). 8        1991. gada
dekrēta 2. panta 1. punktā paredzēts, ka “neviens ražotājs,
importētājs, vairumtirgotājs vai jebkura cita fiziska vai juridiska
persona nedrīkst Beļģijā pārdot vai jebkādā citā veidā darīt pieejamas
lietotājiem jaunas ierīces, ja tās nav iepriekš apstiprinātas šim mērķim
izveidotā komitejā (ierīču komitejā)”. 9        1991. gada
dekrēta 4.–7. pantā paredzēts, ka pirms apstiprināšanas ierīces ir
jāpārbauda.10      Saskaņā
ar 5. pantu pārbaude sastāv no ierīču identificēšanas,
elektroinstalāciju pārbaudes, salīdzinot tās ar ražotāja iesniegtajiem
dokumentiem, un minimālo nepieciešamo funkciju pārbaudes.
1991. gada dekrēta 6. pantā paredzētās ierīču pārbaudes tiek
veiktas, lai pārbaudītu funkcionālo atbilstību, mehāniskos aspektus,
mehānisko un/vai elektronisko izturību, jutību pret viltus trauksmēm, kā
arī aizsardzību pret ļaunprātīgu izmantošanu vai mēģinājumiem ierīci
neitralizēt. Šāda iemesla dēļ ar ierīcēm tiek veiktas 1991. gada
dekrēta 3. un 4. pielikumā minētās pārbaudes.11      1991. gada
dekrēta 8. pants paredz, ka tad, “ja pieteikuma iesniedzējs var ar
nepieciešamiem dokumentiem pierādīt, ka viņa ierīcei saskaņā ar EEK
noteikumiem licencētā laboratorijā citā EEK dalībvalstī jau ir veiktas
pārbaudes, kas ir līdzvērtīgas 7. pantā minētajām, un ka tā
apstiprināta ne agrāk kā trīs gadus pirms šā pieteikuma iesniegšanas
dienas, 4. panta 1. punktā minētā struktūra ierīcei veiks
tikai tās pārbaudes, kas vēl nav veiktas citā EEK dalībvalstī”.12      Lietas
materiāli norāda arī uz to, ka 1991. gada dekrēts netika paziņots
Komisijai saskaņā ar Direktīvā 83/189/EEK noteikto procedūru, kas paredz
informācijas sniegšanu par tehniskajiem noteikumiem, un ka
1993. gada februārī pēc Komisijas argumentēta atzinuma sniegšanas
atbilstoši EEK līguma 169. pantam Beļģijas valdība paziņoja par
jaunu Karaļa dekrēta projektu, kurā bija noteikta signalizācijas sistēmu
un tīklu apstiprināšanas procedūra. Šis projekts, kas tika pieņemts
1994. gada 31. martā, būtībā ir identisks 1991. gada
dekrētam, kuru tas atceļ, izņemot 1991. gada dekrēta 8. pantu,
kas grozīts atbilstoši Komisijas priekšlikumiem.13      Pamattiesvedībā
iesaistītie trīs uzņēmumi ir konkurenti, kuru uzņēmējdarbība ir tieši
saistīta ar signalizācijas sistēmu un tīklu ražošanu un tirdzniecību.14      1994. gada 21. janvārī CIA Security vērsās tribunal de commerce de Liège ar pieteikumiem, prasot, lai Signalson un Securitel
pārtrauc 1994. gada janvārī notiekošo negodīgo tirdzniecību.
Uzņēmums savu prasību pamatoja ar Beļģijas 1991. gada
14. jūlija Komercdarbības likuma 93. un 95. pantu, kuri
aizliedz negodīgu tirdzniecību. CIA Security apgalvo, ka Signalson un Securitel to apmelojušas, apgalvojot, ka Andromède pretielaušanās signalizācijas sistēma, ko pārdod CIA Security, neatbilst prasībām, kādas noteiktas Beļģijas tiesību aktos attiecībā uz drošības sistēmām.15      Signalson un Securitel ir iesnieguši pretprasības, kas galvenokārt vērstas uz to, lai aizliegtu CIA Security
turpināt savu darbību, pamatojoties uz to, ka tas nav saņēmis atļauju
darboties kā drošības uzņēmums un ka tas pārdod signalizācijas sistēmas,
kas nav apstiprinātas.16      Tribunal de commerce de Liège
pagaidu spriedumā ir norādījusi, ka, lai gan pamatprasība un
pretprasības vērstas uz to, lai pārtrauktu Komercdarbības likumā
aizliegto negodīgo tirdzniecības praksi, šīs darbības tik un tā
jāizvērtē atbilstoši 1990. gada likuma un 1991. gada dekrēta
noteikumiem.17      Iesniedzējtiesa ir atzinusi, ka tad, ja CIA Security
ir pārkāpusi 1990. gada likumu un 1991. gada dekrētu, tās
celtās prasības varētu atzīt par nepieņemamām civilprocesuālās
rīcībspējas un prasījuma tiesību trūkuma dēļ, bet ja 1990. gada
likums un 1991. gada dekrēts nav saderīgs ar Kopienu tiesību
aktiem, Signalson un Securitel nevarēs celt pretprasības par negodīgas tirdzniecības prakses pārtraukšanu, pamatojoties uz šo noteikumu pārkāpumiem.18      Šaubīdamās
par to, vai attiecīgais Beļģijas tiesiskais regulējums ir saderīgs ar
EK līguma 30. pantu, un secinot, ka šie noteikumi pirms to
pieņemšanas nav darīti zināmi Komisijai saskaņā ar Direktīvu 83/189/EEK
prasībām, tribunal de commerce de Liège nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus:“1)      Vai
1990. gada 10. aprīļa Likums par apsardzes uzņēmumiem,
drošības uzņēmumiem un iekšējiem apsardzes dienestiem, it īpaši tā
4. un 12. pants, rada kvantitatīvus ierobežojumus importam,
vai arī tajā ir ietverti kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgi
pasākumi, ko aizliedz EEK līguma 30. pants? 2)      Vai
1991. gada 14. maija dekrēts, kurā noteikta 1990. gada
10. aprīļa Likumā, it īpaši likuma 2. un 8. pantā, minētā
procedūra signalizācijas sistēmu un tīklu apstiprināšanai, ir saderīgs
ar EK līguma 30. pantu, kas aizliedz kvantitatīvus importa
ierobežojumus un visus pasākumus, kuru iedarbība ir līdzvērtīga
kvantitatīviem ierobežojumiem?3)      Vai
iepriekš minētais 1990. gada 10. aprīļa Likums, it īpaši tā
4. un 12. pants, ietver tehniskus noteikumus, kuri bija
iepriekš jādara zināmi Komisijai atbilstoši Direktīvas 83/189/EEK
8. pantam? 4)      Vai
1991. gada dekrēts, it īpaši tā 2. un 8. pants, ietver
tehniskos noteikumus, kuri bija iepriekš jādara zināmi Komisijai
atbilstoši Direktīvas 83/189/EEK 8. pantam?5)      Vai
Padomes direktīva 83/189/EEK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas
kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā, it īpaši tās 8. un
9. pants, ir pietiekami precīzi beznosacījumu noteikumi, lai
personas varētu uz tiem atsaukties tiesvedībā attiecīgās valsts tiesā? 6)      Vai
saskaņā ar Kopienu tiesību aktiem un to nodrošināto indivīda tiesību
aizsardzību attiecīgās valsts tiesai ir jālemj, ka tehniskie noteikumi
nav piemērojami, ja dalībvalsts, kas tos pieņēmusi, nav darījusi tos
zināmus Komisijai saskaņā ar Padomes direktīvas 83/189/EEK 8. pantā
noteikto pienākumu?”  Ievada apsvērumi 19      Saskaņā ar Beļģijas valdības un Signalson un Securitel
pārstāvju domām jebkura diskusija par 1991. gada dekrēta saderību
ar Kopienu tiesībām ir kļuvusi lieka, jo šādās lietās attiecīgās valsts
tiesai ir jāpiemēro likums, kas ir spēkā tiesas nolēmuma pieņemšanas
brīdī, bet kopš tiesvedības sākšanas 1991. gada 14. maija
dekrēts ir aizstāts ar 1994. gada 31. marta Karaļa dekrētu,
kurš saskaņā ar Komisijas domām atbilst Kopienu tiesībām.20      Šo
argumentu nevar atbalstīt. Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts tiesai
jānovērtē attiecīgās valsts noteikumu piemērošanas joma un piemērošanas
veids (skat. 1995. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑45/94 Ayuntamiento de Ceuta, Recueil,
I‑4385. lpp., 26. punkts). Tā kā valsts tiesa vislabāk var
novērtēt, vai, ņemot vērā konkrētās lietas īpatnības, sprieduma
pasludināšanai ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums, nevar uzskatīt, ka
jautājumi, kas uzdoti prejudiciāla nolēmuma saņemšanai, ir kļuvuši lieki
tāpēc, ka 1991. gada 14. maija dekrēts ir aizstāts ar
1994. gada 31. marta Karaļa dekrētu.21      Ņemot vērā šos apstākļus, vispirms jāatbild uz trešo, ceturto, piekto un sesto jautājumu. Trešais un ceturtais jautājums 22      Uzdodot
trešo un ceturto jautājumu, attiecīgā valsts tiesa vēlas noskaidrot,
vai 1990. gada likuma 4. un 12. pants un 1991. gada
dekrēts ir uzskatāmi par tehniskiem noteikumiem, par kuriem pirms to
pieņemšanas bija jāpaziņo Komisijai saskaņā ar Direktīvas 83/189/EEK
8. pantu.23      “Tehnisks
noteikums” Direktīvas 83/189/EEK 1. panta 5. punktā ir
definēts kā “tehniski parametri, ieskaitot attiecīgus administratīvus
noteikumus, kuru ievērošana ir obligāta de jure vai de facto
tirdzniecības vai izmantošanas gadījumā kādā dalībvalstī vai lielākajā
tās daļā, izņemot pašvaldību noteikumus”. Saskaņā ar šī panta
1. punktu: “tehniski parametri – parametri, kas ietverti dokumentā,
kurš nosaka preces nepieciešamās īpašības, piemēram, kvalitātes līmeni,
darbību, drošību vai izmērus, ieskaitot prasības, kas piemērojamas
precei attiecībā uz terminoloģiju, simboliem, pārbaudēm un pārbaužu
metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu [..]”.24      Vispirms
jānoskaidro, vai 1990. gada likuma 4. pants ir tehnisks
noteikums Direktīvas 83/189/EEK nozīmē.25      Atbildei
uz šo jautājumu jābūt negatīvai, jo saskaņā ar Direktīvu 83/189/EEK
tehniskie noteikumi ir parametri, kas nosaka ražojumu īpašības, bet
4. pantā paredzēti noteikumi, kas reglamentē tikai drošības
uzņēmumu dibināšanu.26      Jāatgādina,
ka 1991. gada dekrētā ir sīki izstrādāti noteikumi, kuros definēti
nosacījumi kvalitātes un darbības pārbaudēm, kuras veicamas, lai varētu
apstiprināt vai pārdot signalizācijas sistēmas vai tīklus Beļģijā.
Tādējādi šie noteikumi ir tehniski noteikumi Direktīvas 83/189/EEK
nozīmē.27      1990. gada
likuma 12. pants paredz, ka attiecīgos ražojumus ir atļauts pārdot
tikai pēc to apstiprināšanas atbilstoši procedūrai, kas noteikta Karaļa
dekrētā, un tā tika pieņemta ar 1991. gada dekrētu.28      Pēc Komisijas un CIA Security pārstāvju domām 1990. gada likuma 12. pants ir tehnisks noteikums Direktīvas 83/189/EEK nozīmē, taču Signalson,
Apvienotā Karaliste un Beļģijas valdība rakstveida apsvērumos ir
uzsvērušas, ka šis pants ir tikai vispārējs noteikums, kas neietver
nekādus tehniskus noteikumus Direktīvas 83/189/EEK nozīmē.29      Šajā
sakarā ir jānorāda, ka noteikumu var uzskatīt par tehnisku noteikumu
Direktīvas 83/189/EEK nozīmē tad, ja tam ir atbilstošas tiesiskās sekas.
Ja valsts tiesībās noteikums tiek izmantots tikai kā pamats, lai varētu
pieņemt administratīvos noteikumus, kas ir saistoši ieinteresētajām
personām, un tas nerada personām tiesiskas sekas, tad tas nav uzskatāms
par tehnisku noteikumu minētās direktīvas nozīmē (skat. 1994. gada
1. jūnija spriedumu lietā C‑317/92 Komisija/Vācija, Recueil,
I‑2039. lpp., 26. punkts). Jāatgādina, ka saskaņā ar
Direktīvas 83/189/EEK 8. panta 1. punkta pirmo daļu
dalībvalstīm, paziņojot par tehnisko noteikumu projektu, reizē jādara
zināms arī tā pieņemšanas pamats, ja tas ir vajadzīgs, lai varētu
novērtēt tehnisko noteikumu projekta piemērojamību.30      Tomēr
noteikums jāatzīst par tehnisku noteikumu Direktīvas 83/189/EEK nozīmē
tad, ja, kā Beļģijas valdība jau tiesas sēdē to norādīja, tas
attiecīgiem uzņēmumiem uzliek par pienākumu savas ierīces iepriekš
apstiprināt, pat ja plānotie administratīvie noteikumi nav pieņemti.31      Tāpēc
atbilde uz trešo un ceturto jautājumu ir tāda, ka tāds noteikums kā
1990. gada likuma 4. pants nav tehnisks noteikums Direktīvas
83/189/EEK nozīmē, bet noteikumi, kas paredzēti 1991. gada dekrētā,
ir tehniski noteikumi, un ka 1990. gada likuma 12. panta
kvalifikācija ir atkarīga no tiesiskajām sekām, kuras tas var radīt
saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Piektais un sestais jautājums 32      Uzdodot
piekto un sesto jautājumu, attiecīgā valsts tiesa vēlas noskaidrot, vai
Direktīva 83/189/EEK, it īpaši tās 8. un 9. panta noteikumi,
ir pietiekami precīzi beznosacījumu noteikumi, lai personas varētu uz
tiem atsaukties attiecīgās valsts tiesā, kurai ir jāaizliedz piemērot
valsts tehniskos noteikumus, ja tie nav darīti zināmi atbilstoši
minētajai direktīvai.33      Direktīvas 83/189/EEK 8. panta 1. un 2. punkts paredz:“1. Dalībvalstis
nekavējoties paziņo Komisijai par visiem tehnisko noteikumu projektiem,
ja vien ar šiem tehniskajiem noteikumiem netiek pilnībā pārņemts
starptautisks vai Eiropas standarts – tādā gadījumā pietiek ar to, ka
tiek sniegta informācija par attiecīgo standartu; dalībvalstis Komisijai
iesniedz arī īsu pamatojumu, kurā izklāstīti iemesli, kuru dēļ
nepieciešama šādu tehnisko noteikumu ieviešana, ja vien tas jau nav
skaidri norādīts projektā. Vajadzības gadījumā dalībvalstis vienlaikus
dara zināmus tos normatīvo aktu svarīgākos noteikumus, kuri galvenokārt
un tieši attiecas uz projektu, ja tas ir vajadzīgs, lai novērtētu
tehnisko noteikumu projekta ietekmi.Komisija
nekavējoties paziņo citām dalībvalstīm par jebkuru projektu, ko tā ir
saņēmusi; tā var pāradresēt šo noteikumu projektu 5. pantā
minētajai komitejai un, ja nepieciešams, arī komitejai, kas atbildīga
par attiecīgo jomu.2. Komisija un
dalībvalstis var izteikt komentārus dalībvalstij, kas nosūtījusi
tehnisko noteikumu projektu; dalībvalsts, ja vien tas ir iespējams, ņem
vērā šos komentārus turpmākajā šo tehnisko noteikumu sagatavošanā.”
[Neoficiāls tulkojums]34      Direktīvas 83/189/EEK 9. pants paredz: “1.      Neskarot
2. un 2.a punktu, dalībvalstīm jāatliek tehnisko noteikumu
projekta pieņemšana uz sešiem mēnešiem, sākot no 8. panta
1. punktā minētās paziņošanas dienas, ja Komisija vai cita
dalībvalsts trīs mēnešu laikā no attiecīgās dienas iesniedz sīki
izstrādātu atzinumu, kurā teikts, ka paredzētie noteikumi jāgroza, lai
novērstu vai mazinātu šķēršļus, ko tie varētu radīt brīvai preču
apritei. Dalībvalstij jāinformē Komisija par plānoto rīcību, ņemot vērā
sīki izstrādāto atzinumu. Komisija par plānoto rīcību sniedz komentārus.2.      Šā
panta 1. punktā minētais laika posms ir 12 mēneši, ja trīs
mēnešu laikā no 8. panta 1. punktā minētās paziņošanas
Komisija paziņo par savu lēmumu ierosināt vai pieņemt direktīvu par
attiecīgo jautājumu.2.a      Ja
Komisija pārliecinās, ka saskaņā ar 8. panta 1. punktu
sniegtais paziņojums ir saistīts ar jautājumu, par kuru Padomei
iesniegts priekšlikums direktīvas vai regulas izstrādei, tā par šo faktu
informē dalībvalsti trīs mēnešu laikā pēc paziņojuma saņemšanas.         12 mēnešus
pēc tam, kad Komisija ir iesniegusi Padomei priekšlikumu direktīvas vai
noteikumu izstrādei pirms 8. panta 1. punktā minētā
paziņojuma, dalībvalstīm ir jāatturas no tehnisku noteikumu pieņemšanas
jautājumā, par kuru iesniegts šis priekšlikums.         Nevar vienlaicīgi atsaukties uz šā panta 1., 2. un 2.a punktu.3.      Šā
panta 1., 2. un 2.a punktu nepiemēro gadījumos, kad steidzamu
iemeslu dēļ, kas saistīti ar sabiedrības veselības vai drošības
aizsardzību un dzīvnieku un augu veselības un dzīvības aizsardzību,
dalībvalstīm tehniskie noteikumi ir jāsagatavo ļoti īsā laikā, lai
noteiktu un ieviestu tos uzreiz, un nav iespējams apspriesties.
Dalībvalstij 8. pantā minētajā paziņojumā ir jāmin iemesli, kas
attaisno minēto pasākumu steidzamību. Ja šī procedūra tiek izmantota
nepamatoti, Komisija veic atbilstošus pasākumus.” [Neoficiāls tulkojums]35      Direktīvas
83/189/EEK 10. pants paredz, ka “8. un 9. pants
neattiecas uz gadījumiem, kad dalībvalstis pilda savus pienākumus, kas
izriet no Kopienas direktīvām un regulām; tas pats attiecas uz
gadījumiem, kad pienākumi izriet no starptautiskiem līgumiem, kurus
ievērojot, Kopienā tiek pieņemti vienoti tehniskie parametri”.36      Jāatgādina,
ka 1986. gadā Paziņojumā Nr. 86/C 245/05 (OV 1986,
C 245, 4. lpp.) Komisija ir definējusi savu nostāju attiecībā
uz tribunal de commerce de Liège pēdējos divos jautājumos pausto
viedokli. Šajā paziņojumā Komisija norādīja, ka Direktīva 83/189/EEK tai
tāpat kā dalībvalstīm piešķir nozīmīgu lomu, ļaujot novērst jaunu
tehnisku šķēršļu tirdzniecībai parādīšanos, un ka direktīvā noteiktie
dalībvalstu pienākumi ir skaidri un nepārprotami:–        dalībvalstīm
jāpaziņo par visiem tehnisko noteikumu projektiem, uz kuriem attiecas
šī direktīva;–        tām
automātiski uz trīs mēnešiem jāatliek tehnisko noteikumu projekta
pieņemšana, izņemot īpašus gadījumus, kas noteikti direktīvas
9. panta 3. punktā; –        tehnisko
noteikumu projekta pieņemšana ir jāatliek vēl uz trim līdz deviņiem
mēnešiem atkarībā no tā, vai ir radušies iebildumi vai arī ir plānota
Kopienu tiesību aktu pieņemšana.Nobeigumā
Komisija ir uzsvērusi, ka tad, ja dalībvalstis nepildīs šajā direktīvā
noteiktos pienākumus, var rasties nopietni traucējumi iekšējā tirgū, kas
negatīvi ietekmēs tirdzniecību.37      No
paziņojumā minētajiem argumentiem Komisija secina, ka tad, “kad
dalībvalsts pieņem tehniskus noteikumus, uz kuriem attiecas Direktīvas
83/189/EEK nosacījumi, par projektu nepaziņojot Komisijai un neievērojot
status quo pienākumu, šādi pieņemtus noteikumus nevar īstenot
attiecībā uz trešām personām attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā.
Tādēļ Komisija uzskata, ka tiesvedības pusēm ir tiesības paļauties uz
to, ka attiecīgā valsts tiesa atteiksies piemērot tādus valsts tehniskos
noteikumus, kas nav tikuši paziņoti atbilstoši Kopienu tiesībām”.38      Konkrētajā
gadījumā Komisija aizstāv šo Direktīvas 83/189/EEK interpretāciju,
kurai piekrīt arī CIA Security.39      Vācijas
un Nīderlandes valdība un Apvienotā Karaliste nepiekrīt šādai
interpretācijai un uzskata, ka personām var likt pildīt tehniskos
noteikumus Direktīvas 83/189/EEK nozīmē, pat ja tie tikuši pieņemti,
pārkāpjot direktīvā noteiktos pienākumus. Argumenti, uz kuriem balstīta
šāda interpretācija, ir sīkāk izklāstīti turpmāk. 40      Ievadā
jāatgādina, ka Direktīva 83/189/EEK ir paredzēta, lai ar preventīvu
kontroli aizsargātu brīvu preču apriti, kas ir viens no Kopienas
pamatiem. Šāda kontrole ir lietderīga, jo tehniskie noteikumi, uz kuriem
attiecas šī direktīva, var radīt šķēršļus tirdzniecībai starp
dalībvalstīm, bet šādi šķēršļi ir pieļaujami tikai tad, ja tie
nepieciešami, lai izpildītu obligātas prasības, kas vērstas uz
sabiedrības interešu aizsardzību. Direktīvā paredzētā kontrole ir
efektīva arī tādēļ, ka par visiem direktīvā noteiktajiem tehnisko
noteikumu projektiem ir jāpaziņo un, izņemot gadījumus, kad steidzamības
dēļ ir pieļaujama atkāpe, to pieņemšana un stāšanās spēkā ir jāaptur uz
laika posmiem, kas noteikti 9. pantā.41      Paziņošana
un nogaidīšanas laiks dod Komisijai un citām dalībvalstīm iespēju
izpētīt, vai attiecīgais tehnisko noteikumu projekts nerada
tirdzniecības šķēršļus, kas ir pretrunā EK līgumam, vai šķēršļus, kurus
iespējams novērst, veicot kopīgus vai saskaņotus pasākumus, kā arī dod
iespēju ieteikt grozījumus paredzētajiem attiecīgās valsts pasākumiem.
Šī procedūra arī ļauj Komisijai ieteikt vai pieņemt Kopienas noteikumus,
kas regulē noteikumos iztirzāto jautājumu.42      Jānorāda,
ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumos, kad direktīvas noteikumi
satura ziņā ir pietiekami precīzi beznosacījumu noteikumi, uz tiem var
atsaukties, vēršoties pret jebkuru attiecīgās valsts noteikumu, kas
neatbilst direktīvas prasībām (skat. 1982. gada 19. janvāra
spriedumu lietā 8/81 Becker, Recueil, 53. lpp., un 1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich u.c., Recueil, I‑5357. lpp.).43      Apvienotā
Karaliste uzskata, ka Direktīvas 83/189/EEK noteikumi neatbilst šiem
kritērijiem, it īpaši tāpēc, ka paziņošanas procedūras aprakstā ir
vairāki neprecīzi elementi.44      Šim
viedoklim nevar piekrist. Direktīvas 83/189/EEK 8. un
9. pantā ir precīzi noteikts dalībvalsts pienākums paziņot
Komisijai par tehnisko noteikumu projektu pirms tā pieņemšanas. Tā kā
satura ziņā tie ir pietiekami precīzi beznosacījumu noteikumi, personas
var atsaukties uz šiem pantiem attiecīgo valstu tiesās.45      Atliek
tikai noskaidrot, kādas ir tiesiskās sekas, ja dalībvalsts nepilda
paziņošanas pienākumu, proti, vai Direktīva 83/189/EEK interpretējama
tā, ka paziņošanas pienākuma nepildīšana, kas ir procedūras pārkāpums
attiecīgo tehnisko noteikumu pieņemšanā, padara šos tehniskos noteikumus
par nepiemērojamiem un tādējādi tie nav saistoši personām.46      Vācijas
un Nīderlandes valdība un Apvienotā Karaliste uzskata, ka Direktīva
83/189/EEK attiecas tikai uz attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju,
ka tā tikai nosaka procesuālus pienākumus, kas, pieņemot tehniskus
noteikumus, jāpilda dalībvalstīm, paliekot nemainīgai to kompetencei
pieņemt attiecīgos noteikumus pēc nogaidīšanas laika, un, visbeidzot, ka
tajā nav nekādu skaidru noteikumu par iespējamām sekām, kas varētu
rasties, nepildot šos procesuālos pienākumus.47      Šādos
apstākļos vispirms jānorāda, ka neviens no minētajiem elementiem
neliedz attiecīgos tehniskos noteikumus pasludināt par nepiemērojamiem,
ja Direktīva 83/189/EEK netiek pildīta.48      Lai
rastos šādas sekas sakarā ar Direktīvas 83/189/EEK nepildīšanu, nav
nepieciešams, lai pastāvētu šāda skaidri izteikta norma. Kā jau minēts
iepriekš, ir skaidrs, ka šīs direktīvas mērķis ir ar preventīvu kontroli
aizsargāt brīvu preču apriti un ka paziņošanas pienākums ir būtisks,
lai īstenotu šādu Kopienas kontroli. Kopienas kontrole būs daudz
efektīvāka, ja direktīvu interpretēs tā, ka paziņošanas pienākuma
pārkāpums tiek uzskatīts par būtisku procedūras pārkāpumu, kas liedz
attiecīgos tehniskos noteikumus piemērot personām.49      Šāda
direktīvas interpretācija atbilst 1989. gada 13. jūlija
spriedumam lietā 380/87 Enichem Base u.c., Recueil,
2491. lpp., 19.–24. punkts. Šajā spriedumā, kurā Tiesa lēma
par dalībvalstu pienākumu paziņot Komisijai par valsts noteikumu
projektiem, uz kuriem attiecas Padomes 1975. gada 15. jūlija
direktīva 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.),
Tiesa nosprieda, ka ne attiecīgo noteikumu teksts, ne mērķis neļauj
uzskatīt, ka dalībvalstīm noteiktā paziņošanas pienākuma nepildīšana
padara nelikumīgus tādā veidā pieņemtos noteikumus. Šajā ziņā Tiesa
skaidri norādīja, ka attiecīgais noteikums bija paredzēts tikai tāpēc,
lai radītu iepriekšējas paziņošanas pienākumu, noteikumu stāšanos spēkā
nepadarot atkarīgu no Komisijas piekrišanas vai pretargumentu trūkuma un
nenosakot procedūru, ar kuru Kopiena kontrolē attiecīgos projektus.
Tāpēc Tiesa uzskatīja, ka konkrētais noteikums attiecas uz dalībvalstu
un Komisijas attiecībām, bet nedod personām nekādas tiesības, kas varētu
tikt pārkāptas, ja dalībvalsts nepildītu pienākumu par savu noteikumu
projektu iepriekš paziņot Komisijai.50      Tomēr
šajā gadījumā direktīvas mērķis ir plašāks – ne tikai informēt
Komisiju, bet gan, kā jau minēts šā sprieduma 41. punktā, novērst
vai ierobežot tirdzniecības šķēršļus, informēt citas valstis par valsts
plānotajiem tehniskajiem noteikumiem, dot Komisijai un citām
dalībvalstīm laiku, kas nepieciešams, lai izteiktu savu viedokli un
iesniegtu grozījumus brīvas preču aprites ierobežojumu mazināšanai, kas
izriet no paredzētajiem noteikumiem, un dotu Kopienai laiku ierosināt
saskaņošanas direktīvu. Turklāt no Direktīvas 83/189/EEK 8. un
9. panta formulējuma ir skaidri saprotams, ka šie panti nosaka
procedūru Kopienas kontrolei attiecībā uz valsts noteikumu projektiem un
ka to spēkā stāšanās diena ir atkarīga no Komisijas piekrišanas vai
pretargumentu trūkuma.51      Visbeidzot,
jānoskaidro, vai, kā to uzsvērusi Apvienotā Karaliste, ir īpaši
iemesli, kas neļauj Direktīvu 83/189/EEK interpretēt tā, ka tehniskos
noteikumus, kas pieņemti, pārkāpjot direktīvas noteikumus, nevar
piemērot trešām personām.52      Šajā
sakarā tiek norādīts, ka tad, ja šādus noteikumus nebūtu iespējams
piemērot trešām personām, rastos tiesiskā regulējuma trūkums attiecīgās
valsts tiesību sistēmā un tādējādi izraisītu nopietnas problēmas, it
īpaši gadījumos, kad nevar piemērot regulējumu drošības jomā.53      Šo
argumentu nevar atbalstīt. Dalībvalsts var izmantot steidzamības
procedūru, kas paredzēta Direktīvas 83/189/EEK 9. panta
3. punktā, ja noteikumos definēto iemeslu dēļ tā uzskata, ka
tehniskie noteikumi jāsagatavo ļoti īsā laikā, lai tie stātos spēkā
nekavējoties, un nav iespējas apspriesties.54      Ņemot
vērā šos apsvērumus, jāsecina, ka Direktīva 83/189/EEK jāinterpretē tā,
ka paziņošanas pienākuma nepildīšanas dēļ attiecīgie tehniskie
noteikumi kļūst nepiemērojami un līdz ar to tie personām nav saistoši.55      Tāpēc
atbilde uz piekto un sesto jautājumu ir tāda, ka Direktīvas 83/189/EEK
8. un 9. pants ir interpretējams tā, ka personas var uz šiem
pantiem atsaukties attiecīgās valsts tiesā, kurai jālemj, ka attiecīgās
valsts tehniskie noteikumi, par kuriem nav paziņots atbilstoši
direktīvas nosacījumiem, nav piemērojami. Pirmie divi jautājumi56      Uzdodot
pirmo un otro jautājumu, valsts tiesa vēlas noskaidrot, vai EK līguma
30. pants ir pretrunā 1990. gada likuma 4. un
12. pantam un 1991. gada dekrētam.57      Ņemot
vērā uz trešo, ceturto, piekto un sesto jautājumu sniegtās atbildes,
nav jāatbild uz pirmo divu jautājumu daļu, kas attiecas uz
1990. gada likuma 12. pantu un 1991. gada dekrētu, jo šie
akti personām nav saistoši. Tāpēc jāatbild tikai uz to pirmā jautājuma
daļu, kurā jautāts, vai ar EK līguma 30. pantu ir saderīgs
1990. gada likuma 4. pants, kurā teikts, ka drošības uzņēmumam
nav atļauts darboties, ja tas iepriekš nav saņēmis atļauju no Iekšlietu
ministrijas.58      Tā
kā šāds noteikums tikai izvirza priekšnoteikumu drošības uzņēmuma
izveidei un darbībai, uz to tieši neattiecas EK līguma 30. pants,
kas saistīts ar brīvu preču apriti dalībvalstīs. Turklāt lietas
materiālos nav atrodama nekāda norāde par to, ka šāds noteikums
ierobežotu brīvu preču apriti vai kā citādi būtu pretrunā Kopienu
tiesībām.59      Tātad
atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka EK līguma 30. pants
neaizliedz tādu valsts noteikumu kā 1990. gada likuma
4. pants. Par tiesāšanās izdevumiem60      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Apvienotās
Karalistes valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai, kas iesniegušas savus
apsvērumus Tiesā, nav atlīdzināmi. Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz
pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko izskata valsts tiesa, tā lemj
par tiesāšanās izdevumiem. Ar šādu pamatojumu:TIESA_atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1994. gada 20. jūnija spriedumu iesniegusi tribunal de commerce de Liège, nospriež:1)      tāds
noteikums kā 4. pants Beļģijas 1990. gada 10. aprīļa
likumā par apsardzes uzņēmumiem, drošības uzņēmumiem un iekšējiem
apsardzes dienestiem nav tehnisks noteikums tajā nozīmē, kādā tas
lietots Padomes 1983. gada 28. marta direktīvā 83/189/EEK, ar
ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un
noteikumu jomā, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1988. gada
22. marta direktīvu 88/182/EEK, bet noteikumi, kas ietverti
Beļģijas 1991. gada 14. maija Karaļa dekrētā, ar ko nosaka
procedūru 1990. gada 10. aprīļa likumā minēto signalizācijas
sistēmu un tīklu apstiprināšanai, ir tehniski noteikumi, un
1990. gada 10. aprīļa likuma 12. panta kvalifikācija ir
atkarīga no tiesiskajām sekām, kuras tas var radīt saskaņā ar valsts
tiesību aktiem;2)      Ar
Direktīvu 88/182/EEK grozītās Direktīvas 83/189/EEK 8. un
9. pants interpretējams tā, ka personas var uz šiem pantiem
atsaukties attiecīgās valsts tiesā, kurai jālemj, ka attiecīgie
tehniskie noteikumi nav piemērojami, ja par tiem nav paziņots atbilstoši
direktīvas nosacījumiem;3)      EK līguma 30. pants neaizliedz tādu valsts noteikumu kā 1990. gada 10. aprīļa likuma 4. pants.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManciniMoitingo de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm SevónPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1996. gada 30. aprīlī.Sekretārs PriekšsēdētājsR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias* Tiesvedības valoda – franču.