61986CC0026_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Det fremgaar af Domstolens praksis ( 1 ), at "ifoelge traktatens artikel 173, stk . 2, kan et af private anlagt annullationssoegsmaal kun antages til behandling i realiteten, saafremt den anfaegtede retsakt, selv om den er udfaerdiget i form af en forordning, dog reelt er en beslutning, der beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt . Denne bestemmelse har navnlig til formaal at undgaa, at Faellesskabets institutioner ved blot at anvende forordningsformen faar mulighed for at afskaere en privatpersons sagsanlaeg i anledning af en beslutning, der beroerer ham umiddelbart og individuelt, og saaledes at tydeliggoere, at den valgte form ikke kan aendre en retsakts beskaffenhed .
En privatpersons soegsmaal skal imidlertid afvises, saafremt det er rettet mod en almengyldig forordning, jfr . traktatens artikel 189, stk . 2, idet afgoerelsen om, hvorvidt der foreligger en forordning eller en beslutning ifoelge Domstolens faste praksis skal bero paa, om den omhandlede retsakt er almengyldig eller ej . Der skal derfor tages stilling til de anfaegtede akters beskaffenhed og navnlig de retsvirkninger, de er taenkt at skulle have eller faktisk har ."
Ifoelge den samme retspraksis har en retsakt almen gyldighed, dersom den "finder anvendelse paa objektivt afgraensede forhold og har retsvirkninger over for generelt og abstrakt afgraensede personkredse ".
Raadet har under sagen nedlagt paastand om afvisning og stoettes i sine paastande af Kommissionen, der har interveneret, og nedlagt paastand om, at Domstolen anvender den naevnte retspraksis og som foelge heraf fastslaar, at artikel 6, stk . 5, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 3309/85 af 18 . november 1985 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre ( 2 ) netop har en saadan almen gyldighed, hvorfor den tyske virksomhed Deutz und Geldermann, der fremstiller og forhandler mousserende vine, ikke kan anses som individuelt beroert af denne bestemmelse .
Det skal indledningsvis fastslaas, at artikel 6, stk . 5, indeholder to forskellige bestemmelser, nemlig en almindelig regel og en midlertidig undtagelse .
Den almindelige regel, der indeholdes i afsnittene 1 og 2, bestaar af et forbud mod ved betegnelsen mousserende kvalitetsvin at henvise til en fremstillingsproces med geografisk angivelse, dersom det paagaeldende produkt ikke har ret til en saadan oprindelsesbetegnelse .
Denne regel er utvivlsomt en almengyldig regel som omtalt i Domstolens praksis, hvis indhold jeg lige har naevnt .
Som Raadet har anfoert i sit skriftlige indlaeg, finder dette forbud uden tidsbegraensning anvendelse paa alle producenter og "alle forhandlere, baade nuvaerende og fremtidige, af mousserende vine, hvad enten de forhandler mousserende vine fremstillet i Faellesskabet eller indfoerte mousserende vine . Denne almindelige og teoretiske regel gaelder saaledes for en persongruppe, der ikke er afgraenset, og angaar kun sagsoegeren i dennes egenskab af nutidig forhandler af mousserende vine . Imidlertid kan denne egenskab erhverves af enhver anden person, der oensker at udoeve denne oekonomiske aktivitet . Dette forbud rammer saaledes givetvis ikke en lukket og begraenset kreds af erhvervsdrivende, hvis sammensaetning i fremtiden ikke kan aendres ."
Men den af selskabet Deutz und Geldermann anlagte sag vedroerer netop ikke det almindelige forbud i stk . 1 og 2 . Sagsoegerens paastand er nemlig, "at forordning nr . 3309/85 annulleres for saa vidt det i forordningens artikel 6, stk . 5, bestemmes, at henvisningen til den fremstillingsproces, der benaevnes 'méthode champenoise', kun, hvis den anvendes traditionelt, maa anvendes i en periode paa endnu otte vinproduktionsaar ".
Formaalet med soegsmaalet er saaledes hovedsagelig, at faa ordene "i en periode paa otte vinproduktionsaar", der optraeder i artikel 6, stk . 5, tredje afsnit, ophaevet .
Det maa derfor undersoeges, om sagsoegeren umiddelbart og individuelt er beroert af den paagaeldende overgangsbestemmelse .
Det skal straks anfoeres, at sagsoegeren anvender "méthode champenoise" og derfor ubestrideligt er umiddelbart beroert af den paagaeldende bestemmelse .
Det drejer sig saaledes om en bestemmelse, der optraeder i en forordning, der er umiddelbart anvendelig, og som ikke kraever nogen gennemfoerelsesbestemmelse fra Faellesskabets og de nationale myndigheders side, ligesom den heller ikke giver disse adgang til at udoeve noget skoen .
Problemet kan foelgelige reduceres til spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelsen i artikel 6, stk . 5, tredje afsnit, trods den omstaendighed, at den optraeder i en forordning, kan anses som en umiddelbar beslutning eller en raekke umiddelbare beslutninger, fordi den hviler paa kriteriet om "traditionel anvendelse", og fordi den kun synes at kunne angaa et begraenset antal erhvervsdrivende, der kan identificeres .
1 . Raadet har anlagt en yderst bred fortolkning af begrebet "traditionel anvendelse", der udelukker, at Deutz und Geldermann kan vaere individuelt beroert .
Efter Raadets opfattelse er denne betingelse ikke umiddelbart rettet til enhver producent eller forhandler, men til et givet land eller en given region . Det er saaledes ikke alene producenterne og de handlende, der traditionelt har anvendt denne henvisning, der kan fortsaette med at goere det i endnu otte aar, men alle producenter og handlende, nuvaerende saavel som fremtidige, i en medlemsstat eller en region, hvor denne henvisning traditionelt anvendes, der endog kan begynde at anvende den paa et hvilket som helst tidspunkt inden for overgangsperioden i forbindelse med fremstillingen af mousserende vine efter "méthode champenoise ".
Kredsen af de omfattede erhvervsdrivende er saaledes paa ingen maade laast fast .
Imidlertid forekommer den af Raadet foreslaaede brede fortolkning mig ikke overbevisende .
En overgangsbestemmelse har nemlig saedvanligvis til formaal at goere det muligt for erhvervsdrivende, der rent faktisk har haft fordel af en bestemt ordning paa det tidspunkt, da en ny ordning gennemfoeres, gradvis at tilpasse sig den nye ordning .
Jeg finder hverken i bestemmelserne eller betragtningerne til forordning nr . 3309/85 holdepunkter for, at det skulle forholde sig anderledes i naervaerende tilfaelde .
2 . Sagsoegeren har paa sin side anfoert, at overgangsbestemmelsen i virkeligheden kun angaar de for tiden vaerende producenter af mousserende vine og ikke forhandlerne, fordi overgangsbestemmelsen taler om den traditionelle anvendelse af en fremstillingsproces, som kun producenterne kan have gjort brug af .
En forhandler kan nemlig ikke bruge betegnelsen "méthode champenoise" paa flaskerne, som han saelger, medmindre producenten over for ham afgiver forsikring om, at den mousserende vin er blevet fremstillet paa grundlag af denne metode .
Dette anbringende er givetvis ikke helt uden vaerdi .
Ikke desto mindre forholder det sig saaledes, at artikel 6, stk . 5, tredje afsnit, bestemmer, at "henvisningen til den fremstillingsproces, der benaevnes 'méthode champenoise', maa dog, hvis den anvendes traditionelt, anvendes ... i en periode paa otte vinproduktionsaar *...".
Heraf foelger det, at forhandlerne opfylder den fastsatte betingelse, og at saerligt importoererne, der traditionelt har solgt mousserende vin, fremstillet i tredjelande paa grundlag af "méthode champenoise", kan fortsaette med at henvise til denne metode .
Det kan derfor ikke haevdes, at det er let at identificere samtlige erhvervsdrivende, der kan udnytte undtagelsen .
3 . Hvorledes det nu end forholder sig, er det afgoerende anbringende i naervaerende sag foelgende .
Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at selv om man indtager det standpunkt, at undtagelsen kun omfatter de producenter af mousserende vine, der er hjemmehoerende i Faellesskabet og traditionelt har anvendt "méthode champenoise" forud for det tidspunkt, da forordningen traadte i kraft, kan selskabet Deutz und Geldermann ikke anses som individuelt beroert .
Domstolen har nemlig gentagne gange statueret, at "en retsakt mister *... ikke sin forordningskarakter, fordi det er muligt at afgoere, hvor mange eller endog hvilke retssubjekter, akten paa et givet tidspunkt skal gaelde for, naar det dog er utvivlsomt, at den finder anvendelse paa grundlag af en ved retsakten fastlagt objektiv retlig eller faktisk situation, der haenger sammen med aktens formaal" ( 3 ). Dette forekommer mig under alle omstaendigheder at vaere tilfaeldet i naervaerende sag, fordi den midlertidige undtagelse i afsnit 3 finder anvendelse paa de personer, der alene er beroert i kraft af deres objektive egenskab af producenter af mousserende vine, og ikke "paa grund af faktiske omstaendigheder, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som en adressat" ( 4 ).
Domstolen har saaledes fundet, at selv om en sagsoeger faktisk er den eneste importoer af et givet produkt, er han alligevel ikke individuelt beroert af en beslutning, der angaar denne aktivitet, og som er rettet til en medlemsstat, saafremt denne akt alene beroerer sagsoegeren i dennes objektive egenskab af importoer af det naevnte produkt, og i samme omfang som enhver anden erhvervsdrivende, der - aktuelt eller potentielt - befinder sig i en tilsvarende situation ( 5 ).
I de tilfaelde, hvor Domstolen har admitteret en enkeltpersons soegsmaal imod en forordning, har de personer, som den fandt anvendelse paa, vaeret individuelt kendt, ikke fordi de henhoerte til en bestemt kategori, der var mere eller mindre afgraenset, men fordi de rent faktisk forud for et givet tidspunkt havde opfyldt en ganske bestemt formalitet, saasom en ansoegning om import - eller eksportlicens eller en ansoegning om forudfastsaettelse ( 6 ), som kun enkelte medlemmer af den samme kategori havde opfyldt .
I andre sager kunne de fysiske personer eller selvstaendige retssubjekter udpeges ved navns naevnelse ( 7 ), eller kunne indirekte identificeres gennem Kommissionens eller Raadets akter og var saerlig blevet beroert gennem de forberedende undersoegelser ( 8 ).
Paa grundlag af disse betragtninger maa artikel 6, stk . 5, tredje afsnit, i forordning nr . 3309/85 saaledes anses som en forordningsbestemmelse, der er almengyldig, jfr . traktatens artikel 189, stk . 2, og ikke som en beslutning, der individuelt beroerer sagsoegeren .
Jeg kan derfor kun foreslaa Domstolen at afvise naervaerende sag og idoemme sagsoegeren sagens omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Jfr . saerligt dom i sag 147/83 af 29 . januar 1985, Binderer mod Kommissionen, Sml . s.*257, og dom i sag 307/81 af 6 . oktober 1982, Alusuisse mod Raadet og Kommissionen, Sml . s.*3463 .
( 2 ) EFT L*320, s.*9 .
( 3 ) Jfr . foernaevnte dom af 6 . oktober 1982, sag 307/81, Alusuisse, praemis 11 .
( 4 ) Dom af 18 . november 1975, sag 100/74, CAM mod Kommissionen, Sml . s.*1393, praemis 19 .
( 5 ) Dom af 14 . juli 1983, sag 231/82, Spijker mod Kommissionen, Sml . s.*2559, praemisserne 8, 9 og 10 .
( 6 ) Dom i de forenede sager 41-44/70 af 13 . maj 1971, International Fruit Company mod Kommissionen, Sml . s.*83, orig . ref .: Rec . s.*41, praemisserne 16-21; dom i sag 100/74 af 18 . november 1975, CAM mod Kommissionen, Sml . s.*1393, praemisserne 14-19; dom i sag 88/76 af 31 . marts 1977, Société pour l' exportation des sucres mod Kommissionen, Sml . s.*709, praemisserne 9-11; dommen i sag 112/77 af 3 . maj 1978, Toepfer mod Kommissionen, Sml . s.*1019, praemis 9; dommene i sagerne 232/81 og 264/81 af 27 . november 1984, Agricola Commerciale Olio mod Kommissionen og SAVMA mod Kommissionen, Sml . s.*3881 og 3915, praemis 11 .
( 7 ) Dom af 29 . marts 1979 i sagerne 113/77, NTN Toyo Bearing Company mod Raadet, Sml . s.*1185, praemis 11, 119/77, Nippon Seiko mod Raadet og Kommissionen, Sml . s.*1303, praemis 14, 120/77, Koyo Seiko mod Raadet og Kommissionen, Sml . s.*1337, praemis 23, 121/77, Nachi Fujikoshi Corporation mod Raadet, Sml . s.*1363, praemis 11, dommene i sagerne 138/79 og 139/79 af 29 . oktober 1980, Roquette Frères mod Raadet og Maizena mod Raadet, Sml . s.*3333 og 3393, praemisserne 14-16 .
( 8 ) Dette kan saerligt vaere tilfaeldet for saa vidt angaar forordninger om indfoerelse af en antidumpingtold : se dommen i sag 118/77 af 29 . marts 1979, ISO mod Raadet, Sml . s.*1277, praemisserne 19-22; foelgende naevnte domme : i sag 119/77, praemis 13, 120/77, praemisserne 18-21, 121/77, praemisserne 8 og 9; videre dom i sag 239 og 275/82 af 21 . februar 1984, Allied Corporation mod Kommissionen, Sml . s.*1005, praemisserne 10-12; dom i sag 264/82 af 20 . marts 1985, Timex Corporation mod Raadet og Kommissionen, Sml . s.*849, praemisserne 11-15; dom i sag 53/83 af 23 . maj 1985, Allied Corporation mod Raadet, Sml . s.*1621, praemis 4 .