61979C0782
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 30. OKTOBER 1980 (
1
)
Høje Domstol.
Sagsøgeren i den sag, hvori jeg i dag skal fremsætte forslag til afgørelse, blev den 1. oktober 1967 ansat ved Kommissionen som tjenestemand på prøve i lønklasse LA 7. Den 1. april 1968 blev han fast ansat og placeret som assisterende oversætter ved Generaldirektoratet for personale og administration, i direktoratet »oversættelse, dokumentation, reproduktion, bibliotek«. Den 1. oktober 1972 blev han forfremmet til oversætter i lønklasse LA 6, der på det pågældende tidspunkt ifølge bilag IA til tjenestemandsvedtægten udgjorde den laveste lønklasse i stillingsgruppen LA 6/LA 5. Hans navn var bl.a. opført på den liste, der blev offentliggjort den 10. marts 1978, over tjenestemænd, der i regnskabsåret 1978 opfyldte betingelserne for forfremmelse.
Den 2. maj 1978 udstedtes Rådets forordning nr. 912/78 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber (EFT L 119 af 3. 5. 1978, s. 1), der ifølge artikel 35 trådte i kraft den 4. maj 1978. Forordningens artikel 13 ændrede den i bilag IA til tjenestemandsvedtægten indeholdte rubrik: »Sprogtjenesten«. Herefter udgjorde lønklasse LA 6 sammen med lønklasse LA 7 en stillingsgruppe, således at der fra 4. maj 1979 ikke længere som før kunne ske en forfremmelse fra LA 6 til LA 5 inden for en stillingsgruppe, idet en sådan forfremmelse herefter skulle anses for en forfremmelse fra stillingsgruppe (LA 7/LA 6) til stillingsgruppe (LA 5/LA 4).
Fællesskabsinstitutionernes Forvaltningschefer anbefalede efter et møde af 30. oktober 1978, at man ved forfremmelser i sprogtjenesten fulgte den fremgangsmåde, at der inden for rammerne af de indtil 3. maj 1978 gældende stillingsgrupper på tjenestemænd, som på denne dato havde den nødvendige anciennitet, anvendtes de tidligere gældende bestemmeiser, således at der kunne ske forfremmelser med virkning fra 1. januar 1978.
Kommissionen har fulgt denne fremgangsmåde. Den offentliggjorde den 15. februar 1979 bl.a. en fortegnelse over de tjenestemænd, der inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe blev forfremmet til lønklasse LA 5 med virkning fra 1. januar 1978. Sagsøgeren i hovedsagen var omfattet af denne gruppe tjenestemænd.
Sagsøgeren har den 26. marts 1979 indgivet en administrativ klage til ansættelsesmyndigheden og har krævet annulation af den 15. februar 1979 offentliggjorte afgørelse om forfremmelser til lønklasse LA 5.
Denne klage blev udtrykkeligt afvist ved skrivelse af 27. august 1979, efter at der allerede var sket en stiltiende afvisning, da der var forløbet fire måneder efter klagens indgivelse. Sagsøgeren har herefter anlagt sag ved Domstolen den 22. oktober 1979 med påstand om annulation af afgørelserne om forfremmelse til lønklasse LA 5 i regnskabsåret 1978 samt afvisningen af sagsøgerens administrative klage.
Vedrørende disse påstande, som Kommissionen har påstået sig frifundet for, skal jeg fremføre følgende:
1.
Sagsøgeren anfører i første række, at Kommissionen har gennemført forfremmelsen af tjenestemænd i lønklasse LA 6, der allerede opfyldte betingelserne for forfremmelse inden den 4. maj 1978, efter de gamle bestemmelser, hvilket — fordi de derfor gjaldt som forfremmelser inden for en stillingsgruppe — har medført, at der ikke er sket nogen offentliggørelse af meddelelse om ledige stillinger. Dette udgør ifølge sagsøgeren en overtrædelse af bilag IA til tjenestemandsvedtægten, som ændret ved forordning nr. 912/78, en overtrædelse af artikel 4 og 5, stk. 2 og 4, i tjenestemandsvedtægten og en overtrædelse af artikel 35 i forordning nr. 912/78. Efter en korrekt fremgangsmåde skulle alle forfremmelser til lønklasse LA 5, efter at forordning nr. 912/78 var trådt i kraft, anses som forfremmelser fra stillingsgruppe til stillingsgruppe, og forfremmelsesproceduren måtte derfor have været udformet i overensstemmelse hermed.
Kommissionen har herved især anført, at sagsøgeren ikke har nogen interesse i at gøre dette anbringende gældende, hvorfor det ikke kan tages til følge. Kommissionen har herved henvist til dommen i sag 90/74 (Franane Deboeck mod Kommissionen, dom af 16. 10. 1975, Sml. 1975, s. 1133), i hvilken det vedrørende en intern udvælgelsesprøve med efterfølgende udnævnelser blev anført, at der ikke var sket meddelelse om ledig stilling. Domstolen fastslog, at sagsøgeren manglede interesse i at gøre den nævnte fejl gældende, fordi der kun havde kunnet ske stillingsopslag til fordel for tjenestemænd, der kunne forflyttes eller forfremmes, hvilken gruppe sagsøgeren ikke var omfattet af. Det forholder sig på tilsvarende måde i nærværende sag. Den pågældende fremgangsmåde har ikke været til skade for sagsøgeren, og det er klart, at den procedure, som man ifølge sagsøgeren skulle have fulgt, ikke ville have haft fordelagtigere virkninger for ham. Det er nemlig alene af betydning, at sagsøgerens navn var opført på listen over tjenestemænd, der i 1978 opfyldte betingelserne for at kunne forfremmes, og således er blevet taget i betragtning ved denne undersøgelse, der er foretaget af forfremmelsesudvalget samt af ansættelsesmyndigheden. For det andet er det klart formålet med et stillingsopslag at give oplysning til tjenestemænd, der ønsker forflyttelse eller forfremmelse. En gentagelse af forfremmelsesproceduren under iagttagelse af kravene om stillingsopslag vil således under alle omstændigheder også bringe andre ansøgere i betragtning, hvilket med sikkerhed ikke vil skaffe sagsøgeren en mere fordelagtig udgangsposition, end den, der har foreligget efter den fulgte procedure.
Jeg mener, at man kun kan samtykke heri. Derved er det ikke nødvendigt at gå ind på det principielle spørgsmål, om der i hvert enkelt tilfælde, foruden muligheden for at anlægge sag — hvad angår anbringender — skal godtgøres en søgsmålsinteresse. I en sag som den foreliggende, hvor det næsten springer i øjnene, at der med gennemgangen af et bestemt anbringende og med en eventuel anerkendelse af kravet absolut intet er at vinde for sagsøgeren, kan man faktisk uden videre eliminere et sådant anbringende fra sagen.
I øvrigt kan man også være af den opfattelse — og dette vedrører allerede dette anbringendes holdbarhed — at Kommissionens adfærd vanskeligt kan anfægtes. Når henses til, at forfremmelser inden for stillingsgrupperne i almindelighed sker med virkning fra 1. januar, og da det kan antages, at tjenestemænd, der allerede opfyldte betingelserne for forfremmelse i begyndelsen af 1978, havde en forventning om forfremmelse inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe — man kan for så vidt også tale om en berettiget forventning — kan det ifølge min opfattelse hævdes, at man ikke kun hvad angår betingelserne for forfremmelse, men også hvad vedrører procedurereglerne, kunne have fulgt de tidligere gældende principper.
2.
Sagsøgeren gør for det andet gældende, at der forud for de med virkning fra 1. januar 1978 trufne afgørelser om forfremmelse til LA 5 inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe ikke er sket nogen offentliggørelse over listen over de tjenestemænd, der var blevet foreslået forfremmet af deres tjenestegrene, og at der heller ikke er sket en offentliggørelse af listen over de tjenestemænd, som ansættelsesmyndigheden anså for at have gjort sig fortjent til en forfremmelse til LA 5. Dette udgjorde både en overtrædelse af en fast sædvane og en krænkelse af ligebehandlingsprincippet, fordi enkelte tjenestemænd, trods den manglende offentliggørelse, havde fået kendskab til tjenestegrenschefernes forslag til forfremmelse, og således havde kunnet opnå en ændring. Dette udgør for det andet — når man går ud fra, at sådanne forfremmelser endnu efter de gamle regler kunne behandles som forfremmelser inden for en stillingsgruppe — en krænkelse af vedtægtens artikel 5, stk. 3, artikel 45, stk. 1, samt en overtrædelse af artiklerne 2, 4, 5 og 7 af den den 14. juli 1971 ændrede beslutning fra Kommissionen af 21. december 1970, der fastsatte regler forfremmelsesproceduren og især fastslog, at ansættelsesmyndigheden skal fastlægge en liste over tjenestemænd, der kan forfremmes, og straks bringe den til personalets kundskab.
a)
Inden jeg drøfter disse anbringender, skal jeg kort skildre, hvorledes udvælgelsesproceduren for tjenestemænd i Kommissionens sprogtjeneste forløb i 1978.
Først skal nævnes en skrivelse fra generaldirektøren for administration af 14. november 1978 med forslag til forfremmelsesprocedurer, som det ansvarlige kommissionsmedlem har accepteret. Ifølge denne skrivelse måtte der sondres mellem forfremmelser inden for rammerne af den fra 4. maj 1978 gældende nye stillingsgruppe. De førstnævnte forfremmelser skulle foretages for tjenestemænd, der opfyldte betingelserne for forfremmelse den 1. maj 1978, med virkning fra 1. januar 1978; sidstnævnte forfremmelser skulle ske fra 1. juni 1978 for tjenestemænd, der opfyldte betingelserne for forfremmelse denne dato. Forfremmelsesudvalget skulle mødes i begyndelsen af december for at gennemgå situationen for tjenestemænd, der befandt sig i den laveste lønklasse i den nye stillingsgruppe; samtidig skulle et ad hoc-udvalg undersøge forfremmelserne inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe.
Den 14. november 1978 anmodede generaldirektøren for administration tjenestegrenscheferne om at fremsætte begrundede forslag om forfremmelser inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe. Chefen for direktoratet »oversættelse, dokumentation, reproduktion, bibliotek« efterkom denne anmodning den 4. december 1978, men sagsøgerens navn var dog ikke nævnt i forslaget.
Den 6. december 1978 blev det bekendtgjort i Meddelelser fra Administrationen, at det forfremmelsesudvalg, der var blevet nedsat for at opstille udkast til fortegnelse over de tjenestemænd, der kunne forfremmes på grund af deres fortjenester, snarest ville gennemgå akterne for alle de tjenestemænd, for hvilke der kunne komme en forfremmelse på tale inden for rammerne af de nye stillingsgrupper i sprogtjenesten. Desuden blev det anført, at der samtidig ville ske undersøgelse af forfremmelser til LA 7 og LA 5 (den gamle stillingsgruppe). Desuden skulle fortegnelsen over de tjenestemænd, som tjenestegrenene havde foreslået forfremmet, forelægges forfremmelsesudvalget. I denne Meddelelse blev imidlertid alene — foruden forfremmelsesudvalgets sammensætning — offentliggjort de af tjenestegrenscheferne stillede forslag om forfremmelse til LA 6 og LA 4, dvs. forfremmelser inden for rammerne af den nye stillingsgruppe.
Forfremmelsesudvalget mødtes den 11. og 20. december 1978 for at gennemgå forfremmelserne inden for rammerne af den nye stillingsgruppe. Den derefter den 3. januar 1979 udarbejdede begrundede rapport, som indeholdt en liste over de tjenestemænd, der ifølge udvalget havde gjort sig fortjent til forfremmelse, blev tilstillet ansættelsesmyndigheden, der derefter opstillede listen over de tjenestemænd, som inden for rammerne af de nye stillingsgrupper havde gjort sig fortjent til en forfremmelse til LA 6 og LA 5, hvilken liste blev offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen af 26. januar 1979.
Samtidig, nemlig ligeledes den 20. december 1978, gennemgik ad hoc-udvalget, der — hvilket allerede nu kan anføres — havde samme sammensætning, forfremmelserne inden for den gamle stillingsgruppe. Af ad hoc-udvalgets rapport af 3. januar 1979 kan udledes, at 21 tjenestemænd ansås for forfremmelsesværdige til LA 5. Ansættelsesmyndigheden har imidlertid hverken udarbejdet eller offentliggjort nogen liste over de tjenestemænd, der kunne forfremmes. Tværtimod skete forfremmelserne umiddelbart på grundlag af rapporten fra ad hoc-udvalget, og desuden — der blev alene forfremmet 21 af de af udvalget foreslåede tjenestemænd — offentliggjordes en meddelelse herom i Meddelelser fra Administrationen af 15. februar 1979.
b)
For så vidt som sagsøgeren anfører, at de af hans tjenestegrenschef stillede forslag til forfremmelse inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe til LA 5 ikke er blevet offentliggjort, hvilket har hindret ham i at fremsætte bemærkninger hertil og søge at opnå en ændring, mens dette er lykkedes andre tjenestemænd på grund af uofficiel kendskab til forfremmelsesforslagene, mener jeg at det først er af betydning, at en sådan offentliggørelse intetsteds er foreskrevet. Kommissionens adfærd udgør således klart ikke en tilsidesættelse af en retsforskrift, og der kan allerede derfor heller ikke tales om overtrædelse af en væsentlig formforskrift. Der foreligger — hvad angår offentliggørelsen af forslag til forfremmelse — ifølge Kommissionens repræsentant under alle omstændigheder en vis sædvane, om hvilken det end ikke kan anføres, at den er blevet anvendt systematisk. Således er forslag om forfremmelse af videnskabelige tjenestemænd aldrig blevet offentliggjort. Heller ikke supplerende forfremmelsesforslag, der undertiden er mulige efter budgettet, er nogen sinde blevet offentliggjort.
Hvis man går ud fra, at der har eksisteret en fast forvaltningspraksis med offentliggørelse af forfremmelsesforslagene fra tjenestegrenschefen, må det desuden fremhæves, at en fravigelse — ud fra synspunktet om krænkelse af ligebehandlingsprincippet og beskyttelse af den berettigede forventning — kun vil kunne kritiseres, hvis der manglede en plausibel grund herfor, og hvis der ikke gaves oplysning herom. I denne sammenhæng mener jeg ikke, at det er særligt vigtigt, at Kommissionen udtrykkeligt har bestridt, at en anden tjenestemand i sprogtjenesten har fået uofficiel kendskab til forslagene til forfremmelse til LA 5 og gennem sin intervention har opnået, at han, i stedet for en anden tjenestemand, er blevet optaget i forslaget. Det er snarere af betydning, at Kommissionen mente, at den i den foreliggende undtagelsessituation måtte fravige den bestående praksis, og at den desuden udtrykkeligt og klart i den ovennævnte Meddelelse fra Administrationen af 6. december 1978 har givet oplysning herom. Heraf kan det faktisk udledes, at forfremmelser inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe snarest muligt ville blive gennemgået uden forudgående offentliggørelse af tjenestegrenschefernes forslag om forfremmelser. Derfor var det klart for alle de pågældende, at der ikke kunne forventes en sådan offentliggørelse, og de har i denne situation — da navnene på forfremmelsesudvalgets medlemmer blev offentliggjort, og da det kunne antages, at dette udvalg også ville beskæftige sig med forfremmelser inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe — umiddelbart kunnet henvende sig til dette udvalg, enten for at kritisere fravigelsen af forvaltningspraksis eller for at fremsætte direkte bemærkninger om deres egne forfremmelsesmuligheder.
Da sagsøgeren ikke har reageret således og i øvrigt heller ikke — hverken i sin administrative klage eller under nærværende sag — har godtgjort med hvilken begrundelse, han ville have kunnet opnå ændring af de af tjenestegrenschefen fremsatte forfremmelsesforslag, består der efter min opfattelse ingen anledning til af den nævnte grund at tale om en fejl ved forfremmelsesproceduren og deraf at udlede konsekvenser for de trufne afgørelser om forfremmelse eller i det mindste således, at det blev pålagt Kommissionen endnu engang at gennemgå sagsøgerens situation med henblik på prøvelse af hans mulighed for at blive forfremmet.
c)
Hvad angår den anden bestanddel i det andet anbringende — ansættelsesmyndighedens manglende offentliggørelse af fortegnelsen over tjenestemænd i LA 6, der kune forfremmes — må det, når henses til de bemærkninger, der er fremsat vedrørende det første anbringende om anvendelse af bestemmelserne om forfremmelse inden for stillingsgruppen ved forfremmelse af tjenestemænd i lønklasse LA 6, der opfyldte forfremmelsesbetingelserne inden den 1. maj 1978, ganske vist anerkendes, at en sådan offentliggørelse udtrykkeligt er foreskrevet i de almindelige gennemførelsesbestemmelser om forfremmelsesproceduren inden for rammerne af en stillingsgruppe (jf. Kommissionens beslutning af 21. 12. 1970 som ændret ved beslutning af 14. 7. 1971, nr. 7).
Det må imidlertid indrømmes, at en fravigelse i det foreliggende tilfælde i det mindste förekommer forståelig, fordi forfremmelser fra LA 6 til LA 5 efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 912/78 ikke længere kunne anses som forfremmelser inden for en stillingsgruppe, hvorfor offentliggørelsen af en fortegnelse over de tjenestemænd, der kunne forfremmes, ikke længere havde nogen begrundelse, da offentliggørelsen fra det nævnte tidspunt ikke kunne skaffe nogen forrang ved de senere afgørelser om forfremmelse.
For det andet må man under alle omstændigheder rejse det spørgsmål, om det ved den nævnte bestemmelse, hvilket sagsøgeren mener, drejer sig om et væsentligt formkrav der er fastlagt af hensyn til de pågældende tjenestemænd, hvilket ved en overtrædelse ville tvinge til annullation af afgørelserne om forfremmelse. Jeg er overbevist om, at offentliggørelsen af listen over de tjenestemænd, der har gjort sig fortjent til forfremmelse, ikke — som sagsøgeren mener — er foreskrevet for at give de pågældende personer lejlighed til at fremsætte bemærkninger til denne liste og søge den ændret. Vi har set, hvorledes forfremmelsesproceduren ved Kommissionen forløber, og især hvorledes forfremmelsesudvalgets funktion, i hvilket der også sidder personalerepræsentanter, sørger for en objektivering, der ved forfremmelser inden for en stillingsgruppe er stærkt udpræget, fordi objektive kriterier har stor vægt. Når ansættelsesmyndigheden på grundlag af et forslag fra forfremmelsesudvalget, som råder over alle de væsentligste dokumenter, fastlægger listen over de tjenestemænd, der har gjort sig fortjent til forfremmelse, forekommer det på dette trin af proceduren faktisk ikke indlysende at indhente bemærkninger fra tjenestemænd, der kan forfremmes. De væsentligste formål med offentliggørelsen af sådanne lister må derfor — hvilket Kommissionen med rette har anført — ses i forbindelse med den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden er bundet af denne liste. Ansættelsesmyndigheden kan — hvilket fastslås i punkt 8 i den nævnte beslutning fra Kommissionen — kun forfremme tjenestemænd, hvis navn er optaget på en sådan liste.
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen fulgt denne fremgangsmåde, i det omfang den har godkendt alle forfremmelsesudvalgets forslag til forfremmelse og har truffet afgørelse i overensstemmelse hermed. Under denne omstændighed, og da sagsøgeren i sin klage mod forfremmelsesafgørelsen ikke har godtgjort, hvad der havde kunnet tale for hans optagelse på listen, kan tilsidesættelsen af punkt 7 i den nævnte beslutning fra Kommissionen, netop fordi det ikke drejer sig om en væsentlig formforskrift, ikke have til følge, at forfremmelsesproceduren og dens resultat er ulovlig.
3.
Et sidste anbringende, der ikke er anført i stævningen, men som sagsøgeren snarere har anført på grund af Kommissionens indlæg om den pågældende forfremmelsesprocedure, vedrører den omstændighed, at forslagene om forfremmelse af tjenestemænd, der opfyldte betingelserne for forfremmelse før maj 1978, ikke hidrørte fra forfremmelsesudvalget men fra et ad hoc-udvalg, hvis virksomhed — som allerede nævnt — var billiget af det kompetente kommissionsmedlem.
Dette kræver ikke en længere udredning. Ifølge indlæggene for Domstolen, har man åbenbart valgt denne fremgangsmåde for i en overgangssituation — forfremmelser inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 912/78 — at undgå det indtryk, at forfremmelsesudvalget også skulle virke, når det, hvilket efter 4. maj 1978 gjaldt for en forfremmelse fra LA 6 til LA 5, drejede sig om forfremmelser fra en anden stillingsgruppe. Der kan dog ikke, såfremt der overhovedet kan tales om retsstridighed, være tale om en alvorlig krænkelse. Derfor er det tiistækkeligt, at ad hoc-udvalget havde samme sammensætning som forfremmelsesudvalget, at det rådede over en tilsvarende fuldstændig dokumentation og anvendte samme arbejdsmetode. Dette fremgår af forfremmelsesudvalgets protokoller og af ad hoc-udvalgets protokoller, der faktisk må anses for en enhed. Herfor taler desuden en erklæring af 17. marts 1980 fra formanden for ad hoc-udvalget og dennes sekretær, som er blevet fremlagt under sagen. Det drejer sig alene om, at forfremmelsesudvalget har foretaget en særskilt prøvelse af forfremmelser inden for rammerne af den nye stillingsgruppe og forfremmelser inden for rammerne af den gamle stillingsgruppe. Herimod kan der klart intet indvendes; det forekommer snarere hensigtsmæssigt, fordi det drejer sig om særlige grupper af tjenestemænd, hvilket naturligvis krævede særlige sammenlignende undersøgelser af deres fortjenester.
Når ansættelsesmyndigheden altså på grund af sådanne forslag om forfremmelse til LA 5, der i øvrigt var enstemmige, har truffet afgørelser om forfremmelse, ser jeg ikke, hvori annullationsgrunden skulle ligge.
4.
Jeg foreslår derfor, at sagsøgte frifindes, og at der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter procesreglementets artikel 70.
(
1
) – Oversat fra tysk.