62022CJ0048_RES
Sag C-48/22 P
Google LLCogAlphabet, Inc.
mod
Europa-Kommissionen
Domstolens dom (Store Afdeling) af 10. september 2024
»Appel – konkurrence – misbrug af dominerende stilling – markederne for generel søgning og specialiseret søgning af produkter på internettet – afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 102 TEUF og af artikel 54 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) – misbrug gennem løftestangseffekt – konkurrence på ydelser eller konkurrencebegrænsende adfærd – den dominerende virksomhed giver fortrin til visning af resultater fra dens egen specialiserede søgetjeneste – potentielle konkurrencebegrænsende virkninger – årsagsforbindelse mellem misbrug og virkninger – bevisbyrde – et kontrafaktisk scenario – afskærmningsevne – kriteriet om den lige så effektive konkurrent«
Appel – formaliteten – appel støttet på en angivelig urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, der er fastlagt i den appellerede dom – kritik, der henhører under undersøgelsen af dennes realitet
(Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1)
(jf. præmis 60-62)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – adgang til en infrastruktur, som er udviklet og indehaves af en dominerende virksomhed – adgang givet til konkurrerende virksomheder på urimelige vilkår – adfærd, der udgør misbrug af dominerende stilling – betingelser
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 79-91 og 110-114)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – objektivt begreb, som omfatter den adfærd, der kan påvirke markedsstrukturen, og som hindrer opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen – forpligtelser, der påhviler den dominerende virksomhed – udøvelse af konkurrence alene baseret på opnåede resultater – bedømmelseskriterier – udøvelse af praksis, der strider med konkurrence alene på ydelser – omstændigheder, der kan tages i betragtning
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 163-166, 168-172 og 186)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – mulighed for at begrænse konkurrencen og have markedsafskærmende virkning – adfærd, der har til formål eller faktisk eller potentiel følge at hindre potentielt konkurrerende virksomheders adgang til markedet – omfattet
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 167)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – objektivt begreb, som omfatter den adfærd, der kan påvirke markedsstrukturen, og som hindrer opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen – praksis, der kan have konkurrencebegrænsende virkninger på markedet – Kommissionens bevisbyrde – behov for at opstille et kontrafaktisk scenario – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 223-230)
Dominerende stilling – misbrug – konkurrencebegrænsende virkning – Kommissionens bevisbyrde – den potentielle virkning skal være tilstrækkelig – dominerende stilling på markedet for generelle internetsøgninger – praksis, som begunstiger den dominerende virksomheds sammenligningstjeneste og hæmmer konkurrerende sammenligningstjenester – indvirkning på de berørte markeder – Kommissionens forpligtelse til at vurdere evnen for den omhandlede praksis til at udelukke en lige så effektiv konkurrent – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 263-269)
Resumé
Domstolen, sat i Store Afdeling, forkastede appellen iværksat af Google LLC og dennes moderselskab, Alphabet Inc., til prøvelse af Rettens dom, hvorved den bøde, som Europa-Kommissionen havde pålagt disse selskaber for misbrug af dominerende stilling på flere nationale markeder for søgning på internettet, blev tiltrådt. I denne forbindelse gav Domstolen præciseringer om retspraksis vedrørende misbrug af dominerende stilling i form af nægtelse af adgang til en nødvendig facilitet samt kriterierne for at vurdere, om en dominerende virksomheds adfærd fraviger konkurrence på ydelser.
Ved afgørelse af 27. juni 2017 (
1
) konstaterede Kommissionen, at Google havde misbrugt sin dominerende stilling på 13 nationale markeder for generel søgning på internettet i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).
Den adfærd, som blev identificeret som kilde til misbrug, bestod i det væsentlige i, at Google viste sin egen sammenligningstjeneste på en fremtrædende og iøjnefaldende måde på sine generelle resultatsider i hertil beregnede »bokse«, uden at denne tjeneste blev underkastet selskabets tilpasningsalgoritmer, mens konkurrerende sammenligningstjenester samtidig kun kunne vises på disse sider som generelle søgeresultater og aldrig i et forbedret format, samtidig med at de blev nedrykket inden for klassificeringen af de generiske resultater ved hjælp af disse algoritmer. Google havde således reduceret trafikken fra sine generelle resultatsider til konkurrerende sammenligningstjenester, samtidig med at selskabet havde øget trafikken til sin egen sammenligningstjeneste.
Efter Kommissionens opfattelse havde denne praksis haft potentielt konkurrencebegrænsende virkninger på såvel de nationale markeder for specialiseret søgning vedrørende produktsammenligning som på de nationale markeder for generel søgning på internettet.
Kommissionen fastslog således, at der i de 13 undersøgte lande forelå en overtrædelse af forbuddet mod misbrug af dominerende stilling som fastsat i artikel 102 TEUF og i EØS-aftalens artikel 54, og pålagde Google en bøde på 2424495000 EUR, heraf 523518000 EUR som solidarisk ansvarlig med Alphabet.
Retten frifandt i det væsentlige Kommissionen i Google og Alphabets søgsmål til prøvelse af denne afgørelse, idet den tiltrådte denne institutions analyse med hensyn til markedet for specialiseret søgning vedrørende produktsammenligning (
2
). Retten opretholdt desuden den bøde, som Kommissionen havde pålagt, med det fulde beløb efter udøvelse af sin fulde prøvelsesret.
Google og Alphabet iværksatte appel for Domstolen med principal påstand om ophævelse af nævnte dom samt annullation af Kommissionens afgørelse.
Domstolens bemærkninger
Til støtte for appellen gjorde appellanterne bl.a. gældende, at Retten ved at nægte at anvende de betingelser, som Domstolen havde fastsat i Bronner-dommen (
3
), vedrørende misbrug af dominerende stilling, der består i nægtelse af adgang til en nødvendig facilitet, på det foreliggende tilfælde, havde lagt et urigtigt retligt kriterium til grund med henblik på at vurdere, om Google havde misbrugt sin dominerende stilling.
Herom bemærkede Domstolen, at artikel 102 TEUF forbyder dominerende virksomheders adfærd, som begrænser konkurrence på ydelser, og som dermed kan påføre de enkelte virksomheder og forbrugerne direkte skade, eller som hindrer eller fordrejer denne konkurrence og dermed indirekte kan forvolde dem skade. Denne adfærd omfatter adfærd, der med andre metoder end konkurrence på ydelser skaber hindringer for opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen på et marked, hvor konkurrencegraden allerede er svækket netop som følge af tilstedeværelsen af en eller flere dominerende virksomheder.
I denne forbindelse havde Domstolen i Bronner-dommen fastslået, at nægtelse af adgang til en infrastruktur, som er udviklet og indehaves af en dominerende virksomhed til dennes egne aktiviteter, kan udgøre misbrug af dominerende stilling, ikke alene fordi denne nægtelse kan udelukke enhver konkurrence på det pågældende marked for den adgangssøgende virksomheds vedkommende, og ikke kunne begrundes ud fra objektive forhold, men også når infrastrukturen i sig selv var absolut nødvendig for udøvelsen af den pågældendes virksomhed i den forstand, at der ikke fandtes noget reelt eller potentielt alternativ til denne infrastruktur. I denne henseende fremhævede Domstolen, at indførelsen af denne betingelse var begrundet i de særlige omstændigheder i Bronner-sagen, som bestod i, at en dominerende virksomhed nægtede at give en konkurrent adgang til en infrastruktur, som den havde udviklet til brug for sin egen aktivitet, idet enhver anden adfærd blev udelukket. Konstateringen af, at en dominerende virksomhed har misbrugt sin stilling som følge af en nægtelse af at kontrahere med en konkurrent, medfører nemlig, at virksomheden er tvunget til at kontrahere med konkurrenten. En sådan forpligtelse er imidlertid et særligt stort indgreb i den dominerende virksomheds kontraheringsfrihed og ejendomsret, idet denne virksomhed principielt frit kan nægte at indgå aftale og udnytte den infrastruktur, den har udviklet til egne formål.
Denne sag adskilte sig derimod fra Bronner-sagen, for så vidt som Google efter eget valg havde givet konkurrenterne adgang til sin infrastruktur, dvs. sin generelle søgetjeneste og de generelle resultatsider. Følgelig kunne konstateringen af Googles misbrug af dominerende stilling som følge af de urimelige vilkår for adgang til denne infrastruktur ikke give anledning til foranstaltninger, der var lige så indgribende i dette selskabs kontraheringsfrihed og ejendomsret som de i Bronner-sagen omhandlede.
I lyset af denne præcisering bemærkede Domstolen, at når en dominerende virksomhed som Google giver adgang til sin infrastruktur, men undergiver denne adgang urimelige vilkår, finder de betingelser, som er opstillet i Bronner-dommen, ikke anvendelse.
Det var dermed med føje, at Retten havde fastslået, at Kommissionen ikke havde begået en retlig fejl ved ikke at vurdere, om den praksis, som var foreholdt Google, opfyldte de betingelser, der var opstillet i Bronner-dommen, med henblik på kvalificeringen heraf i lyset af artikel 102 TEUF.
Herefter forkastede Domstolen anbringendet om en retlig fejl, for så vidt som Retten havde tiltrådt den omtvistede afgørelse, selv om denne afgørelse ikke havde identificeret en adfærd, der fraveg konkurrence på ydelser.
Appellanterne foreholdt bl.a. Retten, at den havde bekræftet, at tre specifikke omstændigheder, som Kommissionen havde anført i den omtvistede afgørelse, var relevante for vurderingen af, om Google konkurrerede på ydelser. Det drejede sig for det første om betydningen af den trafik, som Googles generelle søgemaskine skabte for sammenligningstjenesterne, for det andet brugernes adfærd, når de søger på internettet, og for det tredje den omstændighed, at den omdirigerede trafik fra Googles generelle resultatsider tegnede sig for en stor del af trafikken til konkurrerende sammenligningstjenester, og at den ikke kunne erstattes effektivt med andre kilder.
Domstolen forkastede indledningsvis formalitetsindsigelsen om, at denne argumentation var blevet fremsat for første gang under appelsagen, idet den bemærkede, at den udgjorde en uddybning af et anbringende, som appellanterne selv havde fremført i første instans, og at denne argumentation desuden var afledt af selve den appellerede dom.
Hvad angår realiteten bemærkede Domstolen, at artikel 102 TEUF ikke gør selve eksistensen af en dominerende stilling ulovlig, men alene misbruget heraf. Denne bestemmelse har nemlig hverken til formål at forhindre skabelsen af en dominerende stilling eller sikre, at virksomheder, der er mindre effektive, forbliver på markedet. Tværtimod kan konkurrence på ydelser pr. definition føre til, at sidstnævnte forsvinder eller marginaliseres.
For at konstatere »misbrug af dominerende stilling« som omhandlet i artikel 102 TEUF, er det i almindelighed nødvendigt at påvise, at den pågældende adfærd, idet der anvendes metoder, der adskiller sig fra dem, der regulerer konkurrence på ydelser, har til faktisk eller potentiel følge at begrænse konkurrencen på disse markeder, der lige så vel kan være de markeder, hvor den dominerende stilling indtages, som de forbundne eller beslægtede markeder.
Denne påvisning kan indebære, at der gøres brug af forskellige analysemodeller, afhængigt af den foreliggende sag. Den skal ikke desto mindre i alle tilfælde foretages ud fra en bedømmelse af alle relevante faktiske omstændigheder, uanset om disse vedrører selve adfærden, det eller de omhandlede markeder eller konkurrencens funktion på dette eller disse markeder. I denne forbindelse kan »misbrug af dominerende stilling« ikke alene skyldes adfærd, der kan skabe en udelukkelsesvirkning, men ligeledes adfærd, der har til faktisk eller potentiel følge eller endda til formål at hindre adgangen til markedet for potentielt konkurrerende virksomheder ved at anvende afskærmende foranstaltninger eller andre metoder, der adskiller sig fra dem, der regulerer konkurrence på ydelser.
Heraf følger, at de relevante faktiske omstændigheder for at vurdere, om en dominerende virksomhed har misbrugt denne stilling, ikke alene omfatter dem, der vedrører selve adfærden, men ligeledes omstændighederne på det eller de omhandlede markeder eller vedrørende konkurrencens funktion på dette eller disse markeder. Omstændighederne vedrørende den sammenhæng, hvori denne virksomheds adfærd er iværksat, såsom kendetegnene ved den pågældende sektor, skal således anses for at være relevante med henblik på at konstatere misbrug af dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF.
I lyset af disse præciseringer bemærkede Domstolen, at de tre specifikke omstændigheder, som var anført i den omtvistede afgørelse, udgjorde elementer i den sammenhæng, hvori Googles generelle søgemaskine og produktsammenligningstjenesterne fungerede, og som led i hvilken den omhandlede adfærd blev gennemført. Eftersom disse omstændigheder gjorde det muligt at sammenholde Googles praksis med de to relevante markeder og konkurrencens funktion på disse markeder, var de relevante med henblik på at afklare, om nævnte praksis var i overensstemmelse med konkurrence på ydelser.
På samme måde forkastede Domstolen appellanternes teori om, at Retten havde begået en retlig fejl ved at lægge til grund, at Google havde indført en forskelsbehandling mellem sin egen sammenligningstjeneste og de konkurrerende sammenligningstjenester på sine generelle resultatsider, uden at påvise en vilkårlig forskellig behandling.
I denne henseende præciserede Domstolen, at en dominerende virksomhed, som behandler sine egne tjenester mere gunstigt end den behandling, som denne virksomhed indrømmer konkurrenternes tjenester, generelt ikke kan anses for, uafhængigt af omstændighederne i den foreliggende sag, at udvise en adfærd, der fraviger konkurrence på ydelser. I det foreliggende tilfælde havde Retten faktisk godtgjort, at Googles adfærd, henset til kendetegnene ved det førliggende marked og til de specifikke ovennævnte omstændigheder, udgjorde forskelsbehandling og ikke henhørte under konkurrence på ydelser.
Domstolen bemærkede endvidere, at Retten hverken vendte bevisbyrden eller udelukkede, at en kontrafaktisk analyse kunne være hensigtsmæssig, ved at fastslå, dels at Kommissionen ikke havde pligt til at foretage en sådan analyse med henblik på at vurdere årsagsforbindelsen mellem den omtvistede adfærd og de faktiske eller potentielle virkninger heraf, dels at Google ikke kunne fremlægge en kontrafaktisk analyse for at anfægte Kommissionens konklusioner i denne henseende. Herved fastslog Retten alene, at Kommissionen frit kan vælge at støtte sig på en helhed af beviselementer, uden at den har pligt til systematisk at anvende et enkelt redskab for at påvise en årsagsforbindelse mellem den undersøgte praksis og dens konkurrencebegrænsende virkninger på markedet.
Endelig fastslog Domstolen, at Retten havde begået en retlig fejl ved som led i analysen af de konkurrencebegrænsende virkninger af den praksis, som var påtalt i forhold til Google, at fastslå, at Kommissionen ikke havde pligt til at undersøge, om denne adfærd kunne udelukke konkurrenter, der var lige så effektive som Google.
Selv om artikel 102 TEUF ikke har til formål at sikre, at konkurrenter, der er mindre effektive end den virksomhed, der indtager en dominerende stilling, kan forblive på markedet, forholder det sig ikke nemlig ikke desto mindre således, at enhver konstatering af en overtrædelse af denne bestemmelse er betinget af, at det påvises, at den omhandlede adfærd kan udelukke en lige så effektiv konkurrent.
I det foreliggende tilfælde havde Retten anført, at det, uden at appellanterne havde rejst tvivl om denne konstatering, ikke ville have været muligt for Kommissionen at opnå objektive og pålidelige resultater vedrørende Googles konkurrenters effektivitet i lyset af de specifikke vilkår på det omhandlede marked. Retten kunne følgelig med føje fastslå, for det første at kriteriet om den lige så effektive konkurrent ikke var bydende nødvendigt som led i gennemførelsen af artikel 102 TEUF, og for det andet at dette kriterium under omstændighederne i den foreliggende sag ikke var relevant.
Eftersom ingen af appelanbringenderne blev taget til følge, forkastede Domstolen appellen i sin helhed.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2017) 4444 final af 27.6.2017 om en procedure i henhold til artikel 102 TEUF og EØS-aftalens artikel 54 (sag AT.39740 – Google Search (Shopping)) (herefter »den omtvistede afgørelse«).
(
2
) – Dom af 10.11.2021, Google og Alphabet mod Kommissionen (Google Shopping) (T-612/17, EU:T:2021:763, herefter »den appellerede dom«).
(
3
) – Dom af 26.11.1998, Bronner (C-7/97, EU:C:1998:569).