62024CJ0457
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
5. marts 2026 (
*1
)
»Appel – den fælles landbrugspolitik – Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) – gennemførelsesafgørelse (EU) 2021/2020 – udgifter, der er udelukket fra finansiering fra Den Europæiske Union – udgifter afholdt af Rumænien – forordning (EU) nr. 1306/2013 – artikel 52 – procedure for efterprøvende regnskabsafslutning – gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014 – artikel 34 – ændring af retsgrundlaget for Europa-Kommissionens forslag til finansielle korrektioner – den berørte medlemsstats mulighed for effektivt at tilkendegive sit synspunkt vedrørende disse forslag – begrebet »eksterne faktorer« – forordning (EU) nr. 1307/2013 – artikel 44 – krav om diversificering – forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer – gennemførelsesforordning (EU) nr. 809/2014 – artikel 35 – stigning i kontrolprocenten – begrebet »væsentlig manglende overholdelse««
I sag C-457/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 26. juni 2024,
Rumænien ved E. Gane, R. Antonie og M. Chicu, som befuldmægtigede,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved A. Biolan og M. Salyková, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Jarukaitis, formanden for Første Afdeling, F. Biltgen, som fungerende dommer i Fjerde Afdeling, og dommerne M. Condinanzi, N. Jääskinen (refererende dommer) og R. Frendo,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: fuldmægtig R. Șereș,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 18. juni 2025,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Med sin appel har Rumænien nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 17. april 2024, Rumænien mod Kommissionen (T-49/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:254), hvorved Retten frifandt Kommissionen i et søgsmål anlagt med påstand om delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2021/2020 af 17. november 2021 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2021, L 413, s. 10, herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som denne afgørelse vedrører de udgifter, som Rumænien afholdt under EGFL og ELFUL (herefter samlet »fondene«) i løbet af regnskabsårene 2018 og 2019 for et beløb på 178320110,85 EUR.
Retsforskrifter
Forordning (EU) nr. 1303/2013
2
Artikel 85 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (EUT 2013, L 347, s. 320) med overskriften »Kommissionens finansielle korrektioner« foreskriver i stk. 3:
»Når [Europa-]Kommissionen fastsætter en finansiel korrektion, jf. stk. 1, overholder den proportionalitetsprincippet ved at tage hensyn til arten og grovheden af overtrædelsen af gældende ret og de finansielle virkninger for [Den Europæiske Unions budget]. Kommissionen holder Europa-Parlamentet underrettet om afgørelser vedrørende anvendelse af finansielle korrektioner.«
Forordning (EU) nr. 1306/2013
3
Følgende fremgår af 36., 37. og 39. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (EUT 2013, L 347, s. 549):
»(36)
Kommissionen er i henhold til artikel 317 […] TEUF i samarbejde med medlemsstaterne ansvarlig for gennemførelsen af Den Europæiske Unions budget. Kommissionen er beføjet til ved hjælp af gennemførelsesretsakter at afgøre, om de udgifter, der er afholdt af medlemsstaterne, er i overensstemmelse med EU-retten. Medlemsstaterne bør have ret til at begrunde deres beslutninger om betaling og at anmode om mægling, hvis der er uenighed mellem dem og Kommissionen. [...]
(37)
For EGFL’s vedkommende bør inddrevne beløb betales tilbage til denne fond, hvis udgifterne ikke er i overensstemmelse med EU-ret, og der ikke var nogen hjemmel hertil. For at sikre at der er tilstrækkelig tid til samtlige nødvendige administrative procedurer, herunder intern kontrol, bør medlemsstaterne anmode støttemodtageren om tilbagebetaling inden for 18 måneder efter, at en kontrolrapport eller et tilsvarende dokument, hvoraf det fremgår, at en uregelmæssighed har fundet sted, er blevet godkendt og eventuelt modtaget af det betalingsorgan, der er ansvarligt for inddrivelsen. Der bør fastsættes en ordning vedrørende finansielt ansvar, hvis der har fundet uregelmæssigheder sted, og hvis det fulde beløb ikke er inddrevet. I den forbindelse bør der fastlægges en procedure, som gør det muligt for Kommissionen at beskytte Unionens interesser ved at beslutte at pålægge den berørte medlemsstat at afholde en del af de midler, der er tabt på grund af uregelmæssigheder, og som ikke er blevet inddrevet inden for en rimelig periode. [...]
[...]
(39)
For at beskytte Unionens budgets finansielle interesser bør medlemsstaterne vedtage foranstaltninger, der kan sikre, at transaktioner, der finansieres gennem fondene, rent faktisk har fundet sted og er gennemført korrekt. Medlemsstaterne bør også forebygge, afsløre og effektivt behandle enhver uregelmæssighed eller manglende overholdelse af forpligtelser fra støttemodtagernes side. [...]«
4
Artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 med overskriften »Efterprøvende regnskabsafslutning« foreskriver følgende:
»1.   Når Kommissionen konstaterer, at de udgifter, som er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, og artikel 5, ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-retten, og for ELFUL med gældende EU-ret og national ret som omhandlet i artikel 85 i [forordning nr. 1303/2013] vedtager Kommissionen gennemførelsesretsakter, der afgør, hvilke beløb der skal udelukkes fra Unionens finansiering. [...]
2.   Kommissionen anslår de beløb, der skal udelukkes, på grundlag af det regelstridige forholds konstaterede omfang. Kommissionen tager i den forbindelse hensyn til overtrædelsens art samt til den økonomiske skade, der er påført Unionen. Den skal basere sin udelukkelse på identifikation af uretmæssigt anvendte beløb og kan, hvis disse ikke kan identificeres med en i forhold til målet rimelig indsats, anvende ekstrapolerede korrektioner eller standardsatskorrektioner. Faste korrektioner anvendes kun, hvis det på grund af sagens omstændigheder, eller fordi medlemsstaten ikke har forelagt Kommissionen de nødvendige oplysninger, ikke er muligt med en i forhold til målet rimelig indsats at fastslå den økonomiske skade, der er påført Unionen, nærmere.
3.   Inden vedtagelsen af enhver afgørelse om afvisning af finansiering skal de resultater, som Kommissionen er nået frem til ved sin efterprøvning, samt den pågældende medlemsstats svar foreligge i form af skriftlige meddelelser, hvorefter de to parter forsøger at blive enige om, hvilke konsekvenser der skal drages. I denne fase af proceduren får medlemsstaterne lejlighed til at påvise, at det faktiske omfang af den manglende overholdelse er mindre end det, der fremgår af Kommissionens vurdering.
Hvis parterne ikke kan blive enige, kan medlemsstaten anmode om, at der indledes en procedure med henblik på at forlige de respektive standpunkter inden for en frist på fire måneder. Medlemsstaten forelægger en rapport om resultaterne af denne procedure for Kommissionen. Kommissionen tager hensyn til henstillingerne i rapporten, inden den træffer afgørelse om afvisning af finansiering og anfører en begrundelse, hvis den beslutter ikke at følge disse henstillinger.
[...]«
5
Artikel 53 i denne forordning med overskriften »Kommissionens beføjelser« foreskriver i stk. 1:
»Kommissionen vedtager gennemførelsesretsakter, der fastsætter regler for gennemførelsen af:
[...]
b)
den i artikel 52 omhandlede efterprøvende regnskabsafslutning med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes i forbindelse med vedtagelsen af afgørelsen og dens gennemførelse, herunder informationsudvekslingen mellem Kommissionen og medlemsstaterne og de frister, der skal overholdes, samt den i samme artikel omhandlede forligsprocedure, herunder oprettelsen af forligsorganet, dets opgaver, sammensætning og arbejdsformer.«
6
Nævnte forordnings artikel 58, som har overskriften »Beskyttelse af Unionens finansielle interesser«, har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne vedtager inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik alle love og administrative bestemmelser og træffer alle andre foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre en effektiv beskyttelse af Unionens finansielle interesser, navnlig med henblik på at:
a)
kontrollere lovligheden og den formelle rigtighed af de af fondene finansierede foranstaltninger
[...]
2.   Medlemsstaterne indfører effektive forvaltnings- og kontrolsystemer, der kan sikre, at lovgivningen om Unionens støtteordninger overholdes med henblik på at minimere risikoen for, at Unionen påføres økonomisk skade.
[...]«
Forordning (EU) nr. 1307/2013
7
Artikel 43 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17. december 2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 637/2008 og forordning nr. 73/2009 (EUT 2013, L 347, s. 608) (herefter »forordning nr. 1307/2013«) med overskriften »Generelle regler« foreskrev følgende i stk. 1:
»Landbrugere, der er berettiget til en betaling under grundbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning, skal på alle deres støtteberettigede hektar, jf. artikel 32, stk. 2-5, anvende landbrugsmetoder, der er til gavn for klimaet og miljøet, som omhandlet i stk. 2 i denne artikel, eller tilsvarende metoder, som omhandlet i stk. 3 i denne artikel.«
8
Denne forordnings artikel 44 med overskriften »Afgrødediversificering« fastsatte:
»1.   Hvis landbrugerens agerjord dækker mellem 10 og 30 hektar, og ikke er fuldstændig opdyrket med afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen, skal der være mindst to forskellige afgrøder på denne agerjord. Hovedafgrøden må ikke overstige 75% af agerjorden.
Hvis landbrugerens agerjord dækker mere end 30 hektar, og ikke er fuldstændig opdyrket med afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen, skal der være mindst tre forskellige afgrøder på denne agerjord. Hovedafgrøden må ikke dække mere end 75% af denne agerjord, og de to hovedafgrøder tilsammen må ikke dække mere end 95% af denne agerjord.
2.   Med forbehold af antallet af afgrøder, der kræves i henhold til stk. 1, finder de maksimale tærskler, der er fastsat deri, ikke anvendelse på bedrifter, hvis græs eller andet grøntfoder eller braklagt jord dækker mere end 75% af agerjorden. I sådanne tilfælde må hovedafgrøden på den resterende del af agerjorden ikke dække mere end 75% af denne del af agerjorden, undtagen når den resterende del er dækket af græs eller andet grøntfoder eller braklagt jord.
3.   Stk. 1 og 2 finder ikke anvendelse på bedrifter:
a)
hvor mere end 75% af agerjorden anvendes til produktion af græs eller andet grøntfoder eller er braklagt eller er omfattet af en kombination af disse anvendelser, forudsat at den agerjord, der ikke er dækket af disse anvendelser, ikke overstiger 30 hektar
b)
hvor mere end 75% af det støtteberettigede landbrugsareal er anvendt som permanente græsarealer, til produktion af græs eller andet grøntfoder eller til dyrkning af afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen eller er omfattet af en kombination af disse anvendelser, forudsat at den agerjord, der ikke er dækket af disse anvendelser, ikke overstiger 30 hektar
c)
hvor mere end 50% af arealerne af den agerjord, der er anmeldt, ikke blev anmeldt af landbrugeren i hans støtteansøgning i det foregående år, og hvor den samlede agerjord på baggrund af en sammenligning mellem de geospatiale støtteansøgninger dyrkes med en anden afgrøde end den, der blev dyrket det foregående kalenderår
[...]«
9
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/2393 af 13. december 2017 (EUT 2017, L 350, s. 15) ændrede stk. 2 og stk. 3, litra a) og b), i artikel 44 i forordning nr. 1307/2013 som følger:
»2.   Med forbehold af antallet af afgrøder, der kræves i henhold til stk. 1, finder de maksimale tærskler, der er fastsat deri, ikke anvendelse på bedrifter, hvis græs eller andet grøntfoder eller braklagt eller opdyrket jord med afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen dækker mere end 75% af agerjorden. I sådanne tilfælde må hovedafgrøden på den resterende del af agerjorden ikke dække mere end 75% af denne del af agerjorden, undtagen når den resterende del er dækket af græs eller andet grøntfoder eller braklagt jord.
3.   Stk. 1 og 2 finder ikke anvendelse på bedrifter:
a)
hvor mere end 75% af agerjorden anvendes til produktion af græs eller andet grøntfoder eller til dyrkning af bælgfrugter, er braklagt eller er omfattet af en kombination af sådanne anvendelser
b)
hvor mere end 75% af det støtteberettigede landbrugsareal er anvendt som permanente græsarealer, til produktion af græs eller andet grøntfoder eller til dyrkning af afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen eller er omfattet af en kombination af sådanne anvendelser«.
10
I henhold til artikel 6 i forordning 2017/2393 fandt ændringen af artikel 44 i forordning nr. 1307/2013 anvendelse fra den 1. januar 2018.
Delegeret forordning (EU) nr. 640/2014
11
Artikel 2 i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 640/2014 af 11. marts 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, betingelserne for afslag eller tilbagetrækning af betalinger og administrative sanktioner vedrørende direkte betalinger, støtte til udvikling af landdistrikterne og krydsoverensstemmelse (EUT 2014, L 181, s. 48), som ændret ved Kommissionens delegerede forordning (EU) 2017/723 af 16. februar 2017 (EUT 2017, L 107, s. 1) (herefter »delegeret forordning nr. 640/2014«), foreskriver:
»1.   Med henblik på det integrerede system, der er omhandlet i artikel 67, stk. 1, i [forordning nr. 1306/2013], finder definitionerne i artikel 4, stk. 1, i [forordning nr. 1307/2013] og artikel 67, stk. 4, i [forordning nr. 1306/2013] anvendelse.
Endvidere forstås ved:
[...]
(23) »fastslået areal«
a)
for så vidt angår arealrelaterede støtteordninger det areal, for hvilket alle kriterierne for støtteberettigelse eller andre forpligtelser vedrørende betingelserne for tildeling af støtte er opfyldt, uanset hvor mange betalingsrettigheder, støttemodtageren råder over, [...]
[...]«
12
Denne delegerede forordnings artikel 23 med overskriften »Beregningsgrundlag for betalinger for praksis i landbruget, som er til gavn for klima og miljø, for støtteberettigede hektarer, der er anmeldt i henhold til grundbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning« fastsætter følgende i stk. 2:
»Uden at foregribe de administrative sanktioner i henhold til artikel 28 anvendes det fastslåede areal til beregningen af den grønne betaling, hvis det anmeldte areal i en enkeltansøgning i henhold til grundbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning overstiger det fastslåede areal.
Hvis det fastslåede areal i henhold til grundbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning viser sig at være større end det i støtteansøgningen anmeldte areal, anvendes det anmeldte areal til beregningen af den grønne betaling.«
13
Nævnte delegerede forordnings artikel 24 med overskriften »Nedsættelse af den grønne betaling i tilfælde af manglende overholdelse af afgrødediversificering« bestemmer:
»1.   For så vidt angår agerjord, for hvilke artikel 44, stk. 1, første afsnit, i [forordning nr. 1307/2013] fastsætter, at der skal være mindst to forskellige afgrøder, mens hovedafgrøden ikke må overstige 75% af den samlede agerjord, og det viser sig, at det areal, der er blevet fastslået for hovedafgrøden, overstiger 75% af det samlede fastslåede areal af agerjord, nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med to gange det areal, hvormed hovedafgrøden overstiger 75% af det samlede fastslåede areal af agerjord.
2.   For så vidt angår agerjord, for hvilke artikel 44, stk. 1, andet afsnit, i [forordning nr. 1307/2013] fastsætter, at der skal være mindst tre forskellige afgrøder, mens hovedafgrøden ikke må overstige 75% af den samlede agerjord, og det viser sig, at det areal, der er blevet fastslået for hovedafgrøden, overstiger 75% af det samlede fastslåede areal af agerjord, nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med det areal, hvormed hovedafgrøden overstiger 75% af det samlede fastslåede areal af agerjord.
3.   For så vidt angår agerjord, for hvilke artikel 44, stk. 1, andet afsnit, i [forordning nr. 1307/2013] fastsætter, at der skal være mindst tre forskellige afgrøder, og at de to hovedafgrøder ikke må dække mere end 95% af den samlede agerjord, men det viser sig, at det areal, der er blevet fastslået for de to hovedafgrøder, overstiger 95% af det samlede fastslåede areal af agerjord, nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med fem gange det areal, hvormed de to hovedafgrøder overstiger 95% af det samlede fastslåede areal af agerjord.
4.   For så vidt angår bedrifter, for hvilke artikel 44, stk. 2, i [forordning nr. 1307/2013] fastsætter, at hovedafgrøden på den resterende agerjord ikke må overstige 75% af denne resterende agerjord, og det viser sig, at det areal, der er blevet fastslået for hovedafgrøden på den resterende fastslåede agerjord, overstiger 75%, nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med to gange det resterende fastslåede areal af agerjord.
5.   Hvis det fastslås, at en støttemodtager ikke har overholdt bestemmelserne om afgrødediversificering som omhandlet i denne artikel i tre år, multipliceres arealet, som det areal, der skal benyttes til beregningen af den grønne betaling, skal nedsættes med de efterfølgende år i overensstemmelse med stk. 1-4, med to.«
14
Samme delegerede forordnings artikel 25 med overskriften »Nedsættelse af den grønne betaling i tilfælde af manglende overholdelse af kravene til permanente græsningsarealer« har følgende ordlyd:
»1.   Hvis der er fastslået manglende overholdelse af artikel 45, stk. 1, tredje afsnit, i [forordning nr. 1307/2013], nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med det areal, for hvilket der er fastslået manglende overholdelse af kravene i artikel 45, stk. 1, tredje afsnit, i [forordning nr. 1307/2013].
2.   Hvis der er fastslået manglende overholdelse af de forpligtelser, der er omhandlet i artikel 44 i [Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 639/2014 af 11. marts 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 om regler for direkte betalinger til landbrugere under den fælles landbrugspolitiks støtteordninger og om ændring af bilag X til nævnte forordning (EUT 2014, L 181, s. 1)], nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med det areal, for hvilket der er fastslået manglende overholdelse af forpligtelserne i artikel 44 i delegeret [forordning nr. 639/2014].
3.   Manglende overholdelser anses for at være »fastslået«, hvis de er konstateret i forbindelse med en af de former for kontrol, der foretages i henhold til artikel 74 i [forordning nr. 1306/2013], eller hvis den ansvarlige kontrolmyndighed eller betalingsorganet på anden måde er blevet gjort bekendt hermed.«
15
Artikel 26 i delegeret forordning nr. 640/2014 med overskriften »Nedsættelse af den grønne betaling i tilfælde af manglende overholdelse af kravene til miljømæssigt fokusområde« foreskriver følgende:
»1.   Det miljømæssige fokusområde, der er påkrævet i henhold til artikel 46, stk. 1, i [forordning nr. 1307/2013], i det følgende benævnt »det påkrævede miljømæssige fokusområde«, beregnes på grundlag af det samlede fastslåede areal af agerjord og inkluderer, hvor det er relevant i henhold til artikel 46, stk. 2, i [forordning nr. 1307/2013], de fastslåede arealer, der er omhandlet i artikel 46, stk. 2, første afsnit, litra c), d), g) og h), i samme forordning.
2.   Hvis det påkrævede miljømæssige fokusområde overstiger det fastslåede miljømæssige fokusområde, under hensyntagen til den vægtning af miljømæssige fokusområder, der er fastsat i artikel 46, stk. 3, i [forordning nr. 1307/2013], nedsættes det areal, der skal anvendes til beregningen af den grønne betaling i overensstemmelse med artikel 23 i denne forordning, med 10 gange det miljømæssige fokusområde, der ikke er fundet.
Med henblik på første afsnit overstiger det fastlagte miljømæssige fokusområde ikke andelen af de fastlagte miljømæssige fokusområder, der er anmeldt inden for rammerne af det samlede anmeldte areal af agerjord.
3.   Hvis det fastslås, at en støttemodtager ikke har opfyldt kravene til miljømæssige fokusområder som omhandlet i denne artikel i tre år, multipliceres arealet, som det areal, der skal benyttes til beregningen af den grønne betaling, skal nedsættes med de efterfølgende år i overensstemmelse med stk. 2, med to.«
Gennemførelsesforordning (EU) nr. 809/2014
16
Artikel 35 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 809/2014 af 17. juli 2014 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne og krydsoverensstemmelse (EUT 2014, L 227, s. 69), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/746 af 18. maj 2018 (EUT 2018, L 125, s. 1) (herefter »gennemførelsesforordning nr. 809/2014«) med overskriften »Forhøjelse af kontrolprocenten« har følgende ordlyd:
»Konstateres der væsentlig manglende overholdelse i forbindelse med kontrol på stedet inden for rammerne af en given støtteordning eller støtteforanstaltning eller i en region eller en del af en region, skal den kompetente myndighed foretage en passende forhøjelse af den procentdel af støttemodtagerne, som det følgende år kan underkastes kontrol på stedet.«
Gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014
17
I 27. betragtning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014 af 6. august 2014 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår betalingsorganer og andre organer, økonomisk forvaltning, regnskabsafslutning, regler om kontroller, sikkerhedsstillelse og åbenhed (EUT 2014, L 255, s. 59, berigtiget i EUT 2015, L 114, s. 25), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/56 af 12. januar 2018 (EUT 2018, L 10, s. 9) (herefter »gennemførelsesforordning nr. 908/2014«) anføres følgende:
»For at sikre, at regnskabsafslutningsproceduren i normale sager afsluttes inden for en rimelig frist, bør der fastlægges bestemte tidsperioder for de forskellige stadier af proceduren, som skal overholdes af Kommissionen og medlemsstaterne. Samtidig bør det dog være muligt for Kommissionen at forlænge disse tidsperioder, når det er nødvendigt set i lyset af, hvor kompleks den behandlede sag er. Den efterprøvende regnskabsafslutning skal give medlemsstaterne ret til kontradiktion og en korrekt vurdering af de oplysninger, der er nødvendige for en vurdering af de relevante risici for fondene.«
18
Denne gennemførelsesforordnings artikel 34 med overskriften »Efterprøvende regnskabsafslutning« foreskriver:
»1.   For at kunne fastslå, hvilke beløb der skal udelukkes fra EU-finansieringen, når det konstateres, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-reglerne, anvender Kommissionen sine egne resultater og tager hensyn til de oplysninger, som medlemsstaterne stiller til rådighed for den, forudsat at disse oplysninger fremsendes inden de frister, som Kommissionen fastsætter for den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, der gennemføres i henhold til artikel 52 i [forordning nr. 1306/2013] og i overensstemmelse med denne artikel.
2.   Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og angiver de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremover overholdes, sammen med den foreløbige grad af finansiel korrektion, som den i den fase af proceduren finder passende i forhold til sine resultater. Kommissionen meddeler også et tidspunkt for et bilateralt møde inden fem måneder efter udløbet af den svarfrist, som medlemsstaten får. Meddelelsen skal indeholde en henvisning til denne artikel.
Medlemsstaten afgiver svar inden for to måneder efter modtagelsen af meddelelsen. I sit svar har medlemsstaten navnlig lejlighed til:
a)
at dokumentere over for Kommissionen, at det reelle omfang af den manglende overholdelse eller risikoen for fondene er mindre end angivet af Kommissionen
b)
at oplyse Kommissionen om, hvilke korrigerende foranstaltninger den har truffet for at efterleve EU-reglerne, og datoen for den konkrete iværksættelse af disse.
I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen efter en begrundet anmodning fra medlemsstaten give tilladelse til en forlængelse på højst to måneder. Anmodningen rettes til Kommissionen inden udløbet af denne periode.
Hvis medlemsstaten mener, at et bilateralt møde ikke er påkrævet, informerer den Kommissionen herom i sit svar på ovennævnte meddelelse.
3.   På det bilaterale møde søger de to parter at nå til enighed om de foranstaltninger, der skal træffes, og vurderingen af overtrædelsens omfang og den økonomiske skade, der er påført EU-budgettet.
Kommissionen udarbejder referatet inden 30 arbejdsdage efter det bilaterale møde og sender det til medlemsstaten. Medlemsstaten kan inden 15 arbejdsdage efter modtagelse af referatet sende sine bemærkninger til Kommissionen.
Kommissionen meddeler inden seks måneder efter at have sendt referatet af det bilaterale møde formelt medlemsstaten sine konklusioner på grundlag af de oplysninger, som den har modtaget som led i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning. Denne meddelelse skal indeholde en evaluering af de udgifter, der skal udelukkes fra EU-finansiering i henhold til artikel 52 i [forordning nr. 1306/2013] og artikel 12 i [Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 907/2014 af 11. marts 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår betalingsorganer og andre organer, finansiel forvaltning, regnskabsafslutning, sikkerhedsstillelse og brug af euroen (EUT 2014, L 255, s. 18)]. Meddelelsen skal indeholde en henvisning til artikel 40, stk. 1, i nærværende forordning.
[...]
6.   Ved vurderingen af, hvilke udgifter der skal udelukkes fra EU-finansiering, kan der kun tages hensyn til de oplysninger, som medlemsstaten har afgivet efter Kommissionens formelle meddelelse som omhandlet i stk. 3, tredje afsnit:
a)
når det er nødvendigt for at undgå grov overvurdering af den økonomiske skade, der er påført EU-budgettet, og
b)
hvis den forsinkede afgivelse af oplysninger er behørigt begrundet i eksterne faktorer og ikke hindrer Kommissionen i rettidigt at vedtage sin beslutning i henhold til artikel 52 i forordning (EU) nr. 1306/2013.
[...]«
19
Artikel 40 i nævnte gennemførelsesforordning med overskriften »Forligsprocedure« foreskriver i stk. 1:
»Hvis en medlemsstat ønsker at forelægge forligsorganet en sag, skal det ske senest 30 arbejdsdage efter modtagelsen af den formelle meddelelse fra Kommissionen, der er omhandlet i artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, ved en begrundet forligsanmodning, der rettes til forligsorganets sekretariat.
[...]«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
20
Baggrunden for tvisten er gennemgået af Retten i den appellerede doms præmis 2-30 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
Undersøgelsen fra 2017
21
Kommissionen indledte undersøgelse AA/2017/002/RO (herefter »2017-undersøgelsen«) mod Rumænien på grundlag af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 for at efterprøve, om forvaltningen og kontrollen af de arealstøtteordninger, som fondene havde udbetalt, var blevet gennemført i overensstemmelse med EU-lovgivningen for regnskabsårene 2015 og 2016.
22
Fra den 12. til den 16. juni 2017 foretog Kommissionen en revision på stedet i Rumænien.
23
Efter denne revision meddelte Kommissionen den 28. august 2017 Rumænien resultaterne af sin kontrol i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 og anmodede Rumænien om supplerende oplysninger.
24
Den 20. februar 2018 afholdt Kommissionen et bilateralt møde (herefter »det bilaterale møde vedrørende 2017«) i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
25
Den 3. april 2018 blev referatet af det bilaterale møde vedrørende 2017 fremsendt til Rumænien ledsaget af en opfordring til at fremlægge supplerende oplysninger inden den 2. juli 2018.
26
Den 25. april 2018 fremsendte Rumænien sine bemærkninger til referatet af det bilaterale møde vedrørende 2017 og den 2. juli og den 11. september 2018 sine svar på anmodningen om supplerende oplysninger i dette referat i overensstemmelse med bestemmelserne i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
27
Den 1. marts 2019 meddelte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, og artikel 40, stk. 1, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 Rumænien sine konklusioner på grundlag af de oplysninger, der var modtaget i forbindelse med den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure. Konkret anførte Kommissionen dels, at den fastholdt sit standpunkt om, at den ordning, som Rumænien havde gennemført i regnskabsårene 2015 og 2016, og som var genstand for 2017-undersøgelsen, frembød mangler i fem hovedkontrollers funktionsmåde, dels præciserede den størrelsen af det beløb, som den påtænkte at udelukke fra EU-finansiering.
28
Den 10. april 2019 indgav Rumænien en anmodning om forlig. Efter forligsproceduren fik Rumænien tilsendt en rapport fra forligsorganet den 24. juni 2019.
29
Den 10. juli 2019 fremsendte Rumænien på baggrund af denne rapport en revideret konsekvensanalyse til Kommissionen på grundlag af artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
30
Kommissionen fremsendte derefter sit endelige standpunkt til Rumænien, hvori den anførte, at den delvist fastholdt sit standpunkt, som udtrykt i dens konklusioner meddelt den 1. marts 2019, og at den nedsatte det beløb, som den foreslog at udelukke fra EU-finansiering, efter at have taget hensyn til den reviderede konsekvensanalyse, som Rumænien havde fremsendt (herefter »det endelige standpunkt for 2017«).
31
Den sammenfattende rapport vedrørende 2017-undersøgelsen blev efterfølgende fremsendt til Rumænien.
Undersøgelsen fra 2018
32
Kommissionen indledte undersøgelse AA/2018/007/RO (herefter »2018-undersøgelsen«) mod Rumænien på grundlag af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 for at efterprøve, om forvaltningen og kontrollen af de arealstøtteordninger, som fondene havde udbetalt, var blevet gennemført i overensstemmelse med EU-lovgivningen for regnskabsårene 2017 og 2018.
33
Fra den 2. til den 6. juli 2018 foretog Kommissionen en revision på stedet i Rumænien (herefter »2018-revisionen«).
34
Ved skrivelse af 28. august 2018 meddelte Kommissionen Rumænien resultaterne af sin kontrol i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
35
Den 29. oktober 2018 tilstillede Rumænien Kommissionen sine bemærkninger til resultaterne af kontrollen.
36
Den 23. januar 2019 indbød Kommissionen Rumænien til et bilateralt møde i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
37
Den 5. marts 2019 mødtes Kommissionen og de rumænske myndigheder til et bilateralt møde (herefter »det bilaterale møde vedrørende 2018«).
38
Den 10. april 2019 fremsendte Kommissionen referatet af det bilaterale møde vedrørende 2018 til Rumænien (herefter »referatet af 2018-undersøgelsen«).
39
Den 3. maj 2019 tilstillede Rumænien Kommissionen sine bemærkninger til referatet af 2018-undersøgelsen.
40
Ved skrivelse af 10. juni 2019 fremsendte Rumænien sine svar på anmodningen om supplerende oplysninger i referatet af 2018-undersøgelsen.
41
Kommissionen sendte derefter den 19. december 2019 Rumænien de foreløbige konklusioner af 2018-undersøgelsen (herefter »meddelelsen om de udelukkede udgifter for 2018«) i overensstemmelse med artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, hvori den meddelte sit forslag om at udelukke et beløb på 178846662,94 EUR fra EU-finansiering og bekræftede sit standpunkt om, at gennemførelsen af arealstøtteordningen i Rumænien i regnskabsårene 2017 og 2018 havde overtrådt EU-lovgivningen.
42
Kommissionen anførte nærmere bestemt, at grundene til udelukkelse af de pågældende udgifter fra fondene vedrørte de mangler, der var konstateret med hensyn til fire hovedkontroller, nemlig den administrative kontrol for så vidt angår definitionen af braklagte arealer i forhold til definitionen af midlertidige græsarealer, gennemførelsen af krydskontroller med henblik på at fastslå de anmeldte parcellers støtteberettigelse, gennemførelsen af et tilstrækkeligt antal kontroller på stedet og gennemførelsen af kontroller på stedet af tilstrækkelig kvalitet.
43
Den 5. februar 2020 indgav Rumænien en anmodning om forlig (herefter »forligsanmodningen for 2018«).
44
Den 15. december 2020 deltog Rumænien i et forligsmøde.
45
Den 4. januar 2021 fremsendte forligsorganet dets rapport, hvori det konkluderede, at det ikke var muligt at indgå forlig.
46
Den 5. juli 2021 meddelte Kommissionen Rumænien sit endelige standpunkt, som den havde vedtaget efter forligsrapporten. I dette standpunkt fastholdt Kommissionen i det væsentlige sin vurdering, hvorefter den ordning, der var blevet gennemført i Rumænien i regnskabsårene 2017 og 2018, frembød mangler i fire hovedkontrollers funktionsmåde. Desuden nedsatte Kommissionen de foreslåede faste korrektioner til et beløb på 178320110,85 EUR.
47
Efterfølgende fremsendte Kommissionen en sammenfattende rapport til Rumænien, hvori den mindede om de forskellige trin i 2018-undersøgelsen, rækkevidden af de bemærkninger, som Rumænien havde fremsat under den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, og begrundelsen for de endelige konklusioner.
48
Den 17. november 2021 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse.
49
Hvad angår de udgifter, som Rumænien havde afholdt i form af midler for regnskabsårene 2017 og 2018, anførte Kommissionen de tilsidesættelser af EU-retten, der er nævnt i denne doms præmis 42, og besluttede at pålægge Rumænien en fast korrektion på 178320110,85 EUR.
Sagen for Retten og den appellerede dom
50
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 27. januar 2022 anlagde Rumænien sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrørte de udgifter, som Rumænien havde afholdt under fondene i regnskabsårene 2018 og 2019 for et beløb på 178320110,85 EUR.
51
Til støtte for sine påstande fremførte Rumænien tre anbringender.
52
Ved den appellerede dom forkastede Retten disse anbringender som ugrundede og frifandt følgelig Kommissionen i det hele.
53
For det første undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 34-173 det første anbringende om Kommissionens urigtige udøvelse af sin kompetence til at udelukke beløb fra EU-finansiering på grundlag af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, og som var opdelt i fem led.
54
I første række analyserede og forkastede Retten i denne doms præmis 37-52 dette anbringendes første led om fejl begået af Kommissionen ved konstateringen af mangler ved de administrative kontroller for så vidt angår forholdet mellem 2017-undersøgelsen og 2018-undersøgelsen samt den frist, der fandt anvendelse på de oplysninger, som Rumænien havde fremsendt i forbindelse med 2018-undersøgelsen, som ugrundet.
55
I denne henseende bemærkede Retten bl.a. i den nævnte doms præmis 41 og 42, at 2017-undersøgelsen og 2018-undersøgelsen overlappede hinanden med hensyn til de fire hovedkontroller, i forhold til hvilke Kommissionen havde konstateret tilsidesættelser. Den bemærkede således dels, at disse overtrædelser vedrørte to forskellige perioder, nemlig 2017-undersøgelsen vedrørende regnskabsårene 2015 og 2016 og 2018-undersøgelsen vedrørende regnskabsårene 2017 og 2018, dels at den afgørelse, der blev vedtaget efter 2017-undersøgelsen, ikke havde været genstand for et søgsmål og derfor var blevet endelig. Retten fandt, at søgsmålet var blevet anlagt til prøvelse af den omtvistede afgørelse, som var blevet vedtaget ved afslutningen af 2018-undersøgelsen, og at det vedrørte regnskabsårene 2017 og 2018. Rumænien kunne således ifølge Retten for så vidt angår 2017-undersøgelsen kun rejse tvivl om de henvisninger til denne undersøgelse, som Kommissionen havde foretaget i løbet af 2018-undersøgelsen, og på grundlag af hvilke den havde vedtaget den omtvistede afgørelse.
56
Hvad angår den frist, der finder anvendelse på Rumæniens fremsendelse af oplysninger i forbindelse med 2018-undersøgelsen, bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 47, at de to betingelser, der i denne henseende er fastsat i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, er kumulative, således at det var ufornødent at undersøge den anden, hvis den ene af de to ikke var opfyldt.
57
Retten fastslog dernæst i denne doms præmis 49, at den delvise overlapning mellem 2017-undersøgelsen og 2018-undersøgelsen var uden betydning for den omtvistede afgørelses lovlighed, således at den adfærd, som Kommissionen blev foreholdt af Rumænien, som hævdede, at det havde været umuligt at fremlægge de væsentlige oplysninger til 2018-undersøgelsen på grund af Kommissionens adfærd i forbindelse med 2017-undersøgelsen, ikke kunne anses for eksterne faktorer som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2004.
58
I den nævnte doms præmis 50 bemærkede Retten endvidere, at den berørte medlemsstat inden for rammerne af den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure skulle fremlægge en forklaring, der gjorde det muligt at fastslå, at eksterne faktorer havde begrundet den sene fremlæggelse af oplysninger efter Kommissionens officielle meddelelse, og at det tilkom sidstnævnte at vurdere, om denne forklaring var tilfredsstillende, eftersom nævnte medlemsstat, såfremt Kommissionen havde forkastet den nævnte forklaring og ikke havde anvendt artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, kunne have anfægtet afslaget på at tage hensyn til de oplysninger, som den således havde fremsendt, for Retten.
59
I den appellerede doms præmis 51 bemærkede Retten dels, at i forbindelse med 2018-undersøgelsen vedrørte den eneste eksterne faktor, som Rumænien havde påberåbt sig, oplysningerne om de fejlprocenter, der blev anvendt til at beregne risikoen for EGFL. Dels havde Rumænien anfægtet Kommissionens adfærd ikke under den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, men alene for Retten, hvorfor det ikke med føje kunne foreholdes Kommissionen, at den ikke havde foretaget en korrekt undersøgelse af begrebet »eksterne faktorer« som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2004.
60
I anden række undersøgte og forkastede Retten i denne doms præmis 53-99 det første anbringendes andet led om Kommissionens urigtige skøn ved konstateringen af mangler ved den administrative kontrol for så vidt angår definitionen af braklagte arealer i forhold til definitionen af midlertidige græsarealer som ugrundet.
61
I denne henseende forkastede Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 77 et første klagepunkt vedrørende Kommissionens henvisninger til 2017-undersøgelsen i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
62
Hvad angår Rumæniens argument om, at den omstændighed, at de braklagte arealer var blevet forvekslet med midlertidige græsarealer, for så vidt angår agerjord med et areal på mellem 10 og 30 hektar (ha) ikke indebar nogen risiko for fondene, og at artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 1307/2013 følgelig var blevet overholdt i den foreliggende sag, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 70 bl.a., at Rumænien ved at bekræfte, at hvis en af de to afgrøder – midlertidige græsarealer eller braklagte arealer – i næsten alle tilfælde anmeldes under én af de to kategorier, der er nødvendige for at sikre diversificeringen (hovedafgrøde eller mellemafgrøde), anmeldes andre afgrøder i den anden kategori, implicit havde anerkendt, at medlemsstaten ikke var i stand til at garantere, at der ikke var nogen risiko for fondene.
63
I denne doms præmis 71 præciserede Retten, at denne argumentation svarede til at anerkende, at der eventuelt forelå tilfælde, hvor de to afgrøder, der kræves i henhold til artikel 44, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1307/2013, var braklagte arealer og midlertidige græsarealer. I modsætning til hvad Rumænien gjorde gældende, var det således nødvendigt at sondre mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer for at sikre overholdelsen af det krav, der er fastsat i denne bestemmelse, hvorefter der skal være to afgrøder til stede på landbrugerens agerjord, der dækker mellem 10 og 30 ha, for så vidt som der kan foreligge en situation, hvor agerjorden i realiteten fuldt ud er dækket af braklagte arealer eller midlertidige græsarealer.
64
Hvad angår Rumæniens argument om, at selv om hovedafgrøden principielt ikke må overstige 75% af agerjorden, er overskridelsen af denne tærskel tilladt både for braklagte arealer og for midlertidige græsarealer i overensstemmelse med artikel 44, stk. 3, i forordning nr. 1307/2013, således at der, selv om de to afgrøder sammenblandes, ikke foreligger nogen risiko for fondene, fastslog Retten i den nævnte doms præmis 72, at Rumænien ikke havde ført bevis for, at betingelsen for anvendelse af undtagelsen i artikel 44, stk. 3, litra a), i denne forordning, nemlig at midlertidige græsarealer, braklagte arealer eller en kombination heraf udgør mere end 75% af en bedrifts agerjord, var opfyldt.
65
Hvad angår Rumæniens argument om, at medlemsstatens inspektører havde kontrolleret de arealer, der var anmeldt som braklagt i to på hinanden følgende år, med henblik på at sanktionere eventuelle uregelmæssigheder, bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 76, at 2018-revisionen havde fremhævet et andet problem, nemlig den omstændighed, at der på stedet var blevet begået en fejl ved kvalificeringen af arealerne, hvilken fik kaskadevirkninger og rejste tvivl om anvendelsen af kvoterne om grøn omstilling, der er baseret på diversificering af afgrødegrupperne i overensstemmelse med artikel 44 i forordning nr. 1307/2013.
66
Retten forkastede dernæst i den appellerede doms præmis 87 det andet klagepunkt om manglende klarhed med hensyn til retsgrundlaget for 2018-undersøgelsen.
67
Retten støttede sig i den nævnte doms præmis 83-86 på den omstændighed, at Rumænien havde fået kendskab til retsgrundlaget for 2018-undersøgelsen senest den 10. april 2019, som er datoen for fremsendelsen af referatet af 2018-undersøgelsen. Ifølge Retten kunne Rumænien desuden ikke med føje gøre gældende, at henvisningen til artikel 44 i forordning nr. 1307/2013, som vedrører afgrødediversificering med henblik på at drage fordel af betalingsordningen for landbrugsmetoder, der er til gavn for klimaet og miljøet, ikke var tilstrækkelig til at forstå arten og rækkevidden af Kommissionens anfægtelse.
68
Endelig forkastede Retten i den appellerede doms præmis 99 et tredje klagepunkt om fejl ved beregningen af den faste korrektion, som Kommissionen anvendte i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
69
Med henblik herpå bemærkede Retten bl.a. dels i denne doms præmis 95, at undtagelsen i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag. Dels fastslog Retten i den nævnte doms præmis 97, at Rumænien ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et urigtigt skøn ved at fastslå, at den korrektion, som Rumænien havde påberåbt sig til støtte for sit argument om, at den uregelmæssighed, som Kommissionen havde konstateret, var af ringe grovhed og af begrænset omfang, ikke havde fundet sted.
70
I tredje række undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 100-152 det første anbringendes tredje led om Kommissionens urigtige skøn ved konstateringen af mangler ved gennemførelsen af krydskontrol med henblik på at fastslå, om en anmeldt parcel var støtteberettiget, som ugrundet.
71
Hvad angår et første klagepunkt om Kommissionens urigtige skøn i forbindelse med konstateringen af mangler ved gennemførelsen af kontrollen inden for rammerne af EGFL forkastede Retten dette i denne doms præmis 143.
72
Navnlig sondrede Retten i den nævnte doms præmis 121 og 122 mellem ajourføringen af informationssystemet for landbrugsparceller (herefter »SIPA«) og den beskedne procentdel af tilfælde af manglende overholdelse, der blev konstateret under 2018-undersøgelsen, og fandt, at Kommissionen ikke havde anlagt et urigtigt skøn, da den i den omtvistede afgørelse fastslog, at der for så vidt angår denne ajourføring ikke var nogen tærskel, der fandt anvendelse på fejl.
73
Hvad angår den nævnte ajourføring fastslog Retten i den appellerede doms præmis 130 og 131, at spørgsmålet om retsgrundlaget for ajourføringen af SIPA hvert tredje år var uden betydning for de mangler, som Kommissionen havde konstateret. Dels fremgik det nemlig af referatet af det bilaterale møde den 8. september 2017 om handlingsplanen for 2017, som Rumænien selv havde henvist til, at ingen medlemsstat var blevet sanktioneret for ikke at have foretaget en ajourføring af SIPA hvert tredje år, men at fejl, der fulgte af den manglende ajourføring, skabte en risiko for fondene og kunne udgøre grundlaget for finansielle korrektioner. Dels var det, som Retten allerede havde fastslået i forbindelse med andre argumenter fra Rumænien, SIPA-billedernes alder, der lå til grund for risikoen for EGFL.
74
Hvad angår det andet klagepunkt om fejl begået af Kommissionen ved konstateringen af mangler ved gennemførelsen af kontroller inden for rammerne af ELFUL forkastede Retten dette i denne doms præmis 152.
75
Retten fastslog dels i den appellerede doms præmis 149, at Kommissionen i meddelelsen om de udelukkede udgifter for 2018 med rette havde forklaret, at den ikke havde taget hensyn til de beregninger, som Rumænien havde fremlagt, med den begrundelse, at de ikke var i overensstemmelse med det, der var blevet aftalt på det bilaterale møde vedrørende 2018. Dels fastslog Retten i samme doms præmis 150, at Kommissionen ikke havde anlagt et urigtigt skøn, da den fandt, at undtagelsen i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag.
76
Retten anførte ligeledes i den appellerede doms præmis 151, at det under alle omstændigheder ikke var op til Kommissionen at bevise, at en medlemsstats beregninger var urigtige, men at det påhvilede medlemsstaten at godtgøre, at de oplysninger, som Kommissionen havde lagt til grund for at give udtryk for sin tvivl, var urigtige, hvilket Rumænien ifølge Retten ikke havde gjort i det foreliggende tilfælde.
77
I fjerde række undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 153-169 det første anbringendes fjerde led om Kommissionens urigtige skøn ved konstateringen af mangler ved gennemførelsen af et tilstrækkeligt antal kontroller på stedet som ugrundet.
78
Hvad angår uenigheden mellem Rumænien og Kommissionen om den procentdel af støttemodtagere, der skal kontrolleres i forbindelse med de grønne støtteforanstaltninger i tilfælde af væsentlig manglende overholdelse, bemærkede Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 162, at denne uenighed var knyttet til fastsættelsen af den procentdel, der fulgte af den beregning, der havde til formål at fastsætte en af de to værdier, der var nødvendige for at fastsætte denne procentsats.
79
Hvad angår arbejdsdokument DS/CDP/2015/19, som Rumænien havde henvist til, bemærkede Retten i denne doms præmis 163, at det fremgik af dette dokument, at den grønne betaling kun kunne foretages for arealer, der principielt var støtteberettiget, dvs. arealer, der opfyldte kriterierne for støtteberettigelse inden for rammerne af den generelle arealbetalingsordning (herefter »den generelle arealbetalingsordning«). I den appellerede doms præmis 164 fastslog Retten, at det nævnte dokument for så vidt angår den formel, der skal anvendes til at fastsætte kontrolprocenten for grøn omstilling, som skal forhøjes året efter år med tilfælde af væsentlig manglende overholdelse, præciserede, at tælleren, dvs. den samlede reduktion for den grønne omstilling pr. hektar, skulle forstås som den samlede reduktion af antallet af hektar for den kontrollerede region, herunder reduktionen i forhold til alle kravene med hensyn til grøn omstilling. Dette indebar ifølge Retten, at der ikke alene skulle tages hensyn til den reduktion, der fulgte af alle kravene til grøn omstilling, men også til reduktionen af antallet af hektar for den kontrollerede region.
80
I femte række undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 170-173 det første anbringendes femte led om fejl begået af Kommissionen ved konstateringen af mangler ved gennemførelsen af kontroller på stedet af tilstrækkelig høj kvalitet, som ugrundet, for så vidt som spørgsmålet om, hvorvidt dette led var begrundet, var knyttet til det første anbringendes andet og tredje led.
81
For det andet undersøgte og forkastede Retten i denne doms præmis 174-181 det andet anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet som ugrundet.
82
I denne henseende bemærkede Retten i den nævnte doms præmis 180, at Rumænien inden for rammerne af dette anbringende på ny havde påberåbt sig dels den omstændighed, at Rumænien ikke havde været i stand til at fremlægge tilstrækkelige beregninger inden for den frist, der er fastsat i artikel 34, stk. 3, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, på grund af overlapningen mellem 2017-undersøgelsen og 2018-undersøgelsen, dels den omstændighed, at Kommissionen ikke havde anvendt denne gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 6, og dermed heller ikke havde taget hensyn til de beregninger, som Rumænien havde fremlagt i forligsanmodningen for 2018. Retten fastslog derfor i samme doms præmis 181, at for så vidt som den i dommen fastslog dels, at fremlæggelsen af tilstrækkelige beregninger i forbindelse med 2018-undersøgelsen ikke afhang af beregningerne fra 2017-undersøgelsen, dels at betingelserne i nævnte gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 6, ikke var opfyldt i den foreliggende sag, måtte det andet anbringende forkastes.
83
For det tredje undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 182-209 det tredje anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten som ugrundet.
Parternes påstande for Domstolen
84
Rumænien har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen antages til realitetsbehandling, og den appellerede dom ophæves i sin helhed.
–
Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, idet påstanden om delvis annullation af den omtvistede afgørelse tages til følge.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet behandling, i hvilken forbindelse der gives medhold i Rumæniens påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
85
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Rumænien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
86
Til støtte for appellen har Rumænien gjort fire anbringender gældende.
Det første anbringende om en tilsidesættelse af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 og med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«)
87
Det første anbringende er inddelt i fire led.
Første led om ændringen af retsgrundlaget for Kommissionens forslag til finansielle korrektioner under den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure
– Parternes argumenter
88
I forbindelse med det første anbringendes første led har Rumænien anfægtet den appellerede doms præmis 85-86.
89
For det første fastslog Retten med urette, at Kommissionen kunne ændre retsgrundlaget for sine forslag til finansiel korrektion under proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, herunder i forbindelse med det bilaterale møde. For det andet var det med urette, at Retten fastslog, at Rumænien var blevet underrettet om retsgrundlaget for disse forslag senest den 10. april 2019, dvs. på datoen for fremsendelsen af referatet af undersøgelsen 2018, og at medlemsstaten havde haft lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger hertil, inden Kommissionen tilstillede den meddelelsen om de udelukkede udgifter.
90
Regnskabsafslutningsproceduren forudsætter nemlig i overensstemmelse med artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, at Kommissionen allerede i denne procedures første fase angiver de EU-regler, som den mener er tilsidesat, de nødvendige foranstaltninger og den påtænkte korrektion i denne henseende.
91
Rumænien har under henvisning til dom af 3. maj 2012, Spanien mod Kommissionen (C-24/11 P, EU:C:2012:266, præmis 26-28), anført, at Kommissionen som følge af en undersøgelse, og hvis den finder, at udgifterne ikke er afholdt efter EU-reglerne, skal meddele den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at disse regler fremtidigt overholdes. For at en sådan meddelelse kan fungere som advarsel over for denne medlemsstat, skal Kommissionen give medlemsstaten et udmærket kendskab til dens forbehold, herunder en tilstrækkelig præcis angivelse af den uregelmæssighed, som foreholdes medlemsstaten.
92
Kommissionen er af den opfattelse, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
93
Indledningsvis bemærkes i første række, at den efterprøvende regnskabsafslutning er reguleret i artikel 52 i forordning nr. 1306/2013.
94
I henhold til artikel 52, stk. 1, foretages der en efterprøvende regnskabsafslutning, når Kommissionen konstaterer, at de udgifter, som er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordnings artikel 4, stk. 1, og artikel 5, ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-retten, og, for ELFUL, med gældende EU-ret og national ret som omhandlet i artikel 85 i forordning nr. 1303/2013. Kommissionen vedtager derefter gennemførelsesretsakter, der fastsætter de beløb, der skal udelukkes fra EU-finansiering.
95
Artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 1306/2013 fastsætter den procedure, der skal følges, inden der træffes afgørelse om afvisning af finansiering. Det fremgår heraf, at vedtagelsen af en sådan afgørelse, inden der træffes afgørelse om afvisning af finansiering, er betinget af, at der mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat udveksles skriftlige meddelelser om resultatet af Kommissionens undersøgelser med det formål at blive enige om, hvilke konsekvenser der skal drages. Hvis der ikke opnås enighed, kan den pågældende medlemsstat anmode om, at der indledes en forligsprocedure, hvorefter der forelægges en rapport med henstillinger for Kommissionen, som tager hensyn hertil, inden den træffer afgørelse om afvisning af finansiering (jf. i denne retning dom af 23.10.2025, Bulgarien mod Kommissionen (Udgifter finansieret uretmæssigt af EGFL), C-294/23 P, EU:C:2025:823, præmis 56).
96
Denne procedure indfører således en dialog mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat og tilsigter i det væsentlige for det første at gøre det muligt for dem at udveksle oplysninger, for det andet at give denne medlemsstat mulighed for at udøve sin ret til forsvar, for det tredje at give medlemsstaten mulighed for at godtgøre, at Kommissionens konklusioner er urigtige, og endelig for det fjerde at give den nævnte medlemsstat mulighed for at oplyse Kommissionen om de korrigerende foranstaltninger, som er gennemført for at sikre overholdelsen af de EU-retlige forskrifter (jf. analogt dom af 13.2.2020, Grækenland mod Kommissionen (Permanente græsarealer), C-252/18 P, EU:C:2020:95, præmis 84).
97
I anden række vedtog Kommissionen i overensstemmelse med artikel 53, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1306/2013 gennemførelsesforordning nr. 908/2014, hvis artikel 34 fastsætter de nærmere regler for proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, der er fastsat i artikel 52 i forordning nr. 1306/2013.
98
Som det fremgår af artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, sammenholdt med 27. betragtning hertil, er der tale om en kontradiktorisk procedure, hvis forskellige stadier er underlagt overholdelsen af specifikke frister med henblik på at sikre, at denne procedure afsluttes inden for en rimelig frist (jf. i denne retning dom af 23.10.2025, Bulgarien mod Kommissionen (Udgifter finansieret uretmæssigt af EGFL), C-294/23 P, EU:C:2025:823, præmis 58).
99
På det første stadium underretter Kommissionen i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 den pågældende medlemsstat om sine konstateringer med angivelse af de korrigerende foranstaltninger, som den finder passende, og med angivelse af den foreløbige grad af finansiel korrektion, som den finder passende.
100
Det fremgår af retspraksis, at denne meddelelse tilstrækkeligt præcist skal identificere alle de uregelmæssigheder, som den pågældende medlemsstat foreholdes, og som i sidste ende har ligget til grund for den påtænkte finansielle korrektion. Kun en sådan meddelelse kan sikre et fuldkomment kendskab til Kommissionens forbehold (jf. i denne retning dom af 23.10.2025, Bulgarien mod Kommissionen (Udgifter finansieret uretmæssigt af EGFL), C-294/23 P, EU:C:2025:823, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
101
I overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, første afsnit, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 skal den nævnte meddelelse desuden fastsætte, at der skal afholdes et bilateralt møde inden for en frist på fem måneder efter udløbet af den svarfrist, som den pågældende medlemsstat har til rådighed. Det fremgår ligeledes af denne gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 3, andet afsnit, at Kommissionen inden 30 arbejdsdage efter det bilaterale møde udarbejder referatet heraf og sender det til den berørte medlemsstat, som inden 15 arbejdsdage efter modtagelse af referatet kan fremsende sine bemærkninger til Kommissionen.
102
Selv om den meddelelse, der er nævnt i denne doms præmis 99, skal give den berørte medlemsstat et udmærket kendskab til Kommissionens forbehold, således at den kan opfylde en advarselsfunktion (jf. i denne retning dom af 13.2.2020, Grækenland mod Kommissionen (Permanente græsarealer), C-252/18 P, EU:C:2020:95, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis), følger det imidlertid ikke heraf, at alle de retlige bestemmelser, der potentielt er blevet tilsidesat ved den oprindeligt konstaterede uregelmæssighed, nødvendigvis skal nævnes i denne meddelelse.
103
Domstolen har nemlig allerede fastslået, at for så vidt som den nævnte meddelelse kan fungere som advarsel, udgør den blotte udeladelse af en retlig henvisning i dette dokument ikke en tilsidesættelse af et væsentligt formkrav (jf. i denne retning dom 24.1.2002, Finland mod Kommissionen (C-170/00, EU:C:2002:51, præmis 34), og af 7.10.2004, Spanien mod Kommissionen (C-153/01, EU:C:2004:589, præmis 93).
104
Tilsvarende gælder, at selv om Kommissionen i forholdet til medlemsstaterne er forpligtet til at overholde de betingelser, som den har pålagt sig selv ved gennemførelsesforordninger, kan medlemsstaterne ikke i deres forhold til Kommissionen indtage rent formalistiske standpunkter, når det fremgår af omstændighederne, at deres rettigheder fuldt ud er blevet beskyttet (jf. i denne retning dom 24.1.2002, Finland mod Kommissionen, C-170/00, EU:C:2002:51, præmis 34, og af 7.10.2004, Spanien mod Kommissionen, C-153/01, EU:C:2004:589, præmis 93). Dette er bl.a. tilfældet, når den pågældende medlemsstat har kunnet forstå grundlaget for Kommissionens forslag til finansiel korrektion og har kunnet fremsætte sine synspunkter under den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure (jf. analogt dom af 19.1.2006, Comunità montana della Valnerina mod Kommissionen, C-240/03 P, EU:C:2006:44, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).
105
Det skal tilføjes, at i modsætning til hvad Rumænien har gjort gældende, ville en fortolkning af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, hvorefter der ikke kunne foretages nogen ændring af retsgrundlaget vedrørende Kommissionens forslag til finansiel korrektion efter den meddelelse, der er nævnt i nærværende doms præmis 99, som udgør det første trin i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, svare til, i modsætning til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 104, at anerkende, at medlemsstaterne kan forhindre, at denne procedure skrider frem. Denne fortolkning ville tilsidesætte den nævnte procedures løbende karakter, som er baseret på udvekslingen af oplysninger mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat, og tvinge Kommissionen til at begynde forfra på samme procedure, selv om det fremgår af omstændighederne i den foreliggende sag, at denne medlemsstat har forstået Kommissionens forslag til finansiel korrektion og har kunnet fremsætte sine bemærkninger hertil, inden denne institution i overensstemmelse med artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 meddeler sine konklusioner på grundlag af de oplysninger, som den har modtaget som led i den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure. En sådan fortolkning ville derfor være i strid med det formål om beskyttelse af EU-budgettets finansielle interesser, der er anført i 37. og 39. betragtning til forordning nr. 1306/2013, for så vidt som den kan skade en effektiv inddrivelse af uretmæssigt udbetalte midler.
106
Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 85 kunne fastslå, at Kommissionen kan ændre retsgrundlaget for sine forslag til finansielle korrektioner under proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, forudsat at denne ændring finder sted på et tidspunkt i denne procedure, hvor medlemsstaten har mulighed for at tage stilling til disse forslag.
107
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 86 at fastslå, at Rumænien senest den 10. april 2019 var blevet underrettet om retsgrundlaget for Kommissionens beskyldninger, og at Rumænien derfor havde været i stand til at tage stilling til de nævnte forslag, fremgår det af Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 83 og 84, som Rumænien ikke har bestridt, at Kommissionen i referatet af undersøgelsen fra 2018, som var blevet meddelt Rumænien den 10. april 2019, havde præciseret, at retsgrundlaget for de mangler, som Rumænien blev foreholdt, bestod af artikel 4 og artikel 44-46 i forordning nr. 1307/2013. I denne doms præmis 84 bemærkede Retten desuden, at denne medlemsstat havde kendskab til de mangler, der var konstateret i forbindelse med 2018-revisionen vedrørende spørgsmålet om definitionen af braklagte arealer i forhold til definitionen af midlertidige græsarealer, således at den ikke med føje kunne gøre gældende, at henvisningen til denne forordnings artikel 44, som vedrører afgrødediversificering med henblik på at drage fordel af betalingsordningen for grøn omstilling, ikke var tilstrækkelig til at forstå arten og rækkevidden af Kommissionens beskyldninger.
108
Under disse omstændigheder og henset til den omstændighed, at Rumænien således fik mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til dette dokument, således som det kræves i henhold til de bestemmelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 101, kunne Retten i den appellerede doms præmis 86 fastslå, at Rumænien var blevet underrettet om retsgrundlaget for Kommissionens forslag til finansiel korrektion senest den 10. april 2019, som er datoen for fremsendelsen af referatet af 2018-undersøgelsen, således at Rumænien havde haft lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger hertil, inden Kommissionen tilstillede Rumænien sine konklusioner vedrørende de udelukkede udgifter for 2018.
109
Det følger af det ovenfor anførte, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
Andet led vedrørende anvendeligheden af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, på fremsendelsen af oplysninger om, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten
– Parternes argumenter
110
I forbindelse med det første anbringendes andet led har Rumænien anfægtet den appellerede doms præmis 50-51.
111
Ifølge Kommissionen fastslog Retten i denne dom med urette, at artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, ikke kun finder anvendelse på fremsendelsen af oplysninger om beregningen af den finansielle korrektion, men også på fremsendelsen af oplysninger om, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten.
112
Retten henviste i disse præmisser til de betingelser, der er fastsat i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2004, med henblik på i det væsentlige at tiltræde Kommissionens konklusion om, at de oplysninger, som Rumænien havde fremsendt efter meddelelsen om de udelukkede udgifter for 2018, og som tilsigtede at godtgøre, at der ikke forelå en tilsidesættelse af EU-retten, ikke burde have været taget i betragtning.
113
Betingelsen i denne gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 6, litra a), henviser imidlertid til en hensyntagen til oplysninger, som medlemsstaten har fremlagt for sent, med henblik på at undgå en grov overvurdering af den økonomiske skade, der er påført EU-budgettet. Denne bestemmelse udgør en undtagelse, der således skal fortolkes og anvendes strengt. Den finder derfor ikke anvendelse på fremsendelsen af oplysninger om, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten.
114
Kommissionen har principalt gjort gældende, at det første anbringendes andet led bør afvises. Den har mindet om, at Domstolen under en appel kun har kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet for Retten. Rumænien gjorde imidlertid ikke for Retten gældende, at artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 ikke fandt anvendelse på den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, der førte til den omtvistede afgørelse, men gjorde det modsatte gældende. Kommissionen er desuden af den opfattelse, at de argumenter, som Rumænien har fremført, ikke gør det muligt klart at afgøre, hvilken tilsidesættelse af EU-retten der er begået i forbindelse med den i den foreliggende sag gennemførte efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, som denne medlemsstat i øvrigt anser for »ikke-eksisterende«.
115
Kommissionen har subsidiært gjort gældende, at det første anbringendes andet led skal forkastes som ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
116
Indledningsvis har Kommissionen gjort gældende, at det første anbringendes andet led bør afvises med den begrundelse dels, at Rumænien ikke fremførte argumentet om, at artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, ikke finder anvendelse på fremsendelsen af oplysninger om, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten, for Retten, dels at dette argument savner klarhed.
117
Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at det følger af fast retspraksis, at Domstolens kompetence under en appelsag er begrænset til en bedømmelse af den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet i første instans. En part kan følgelig ikke for første gang for Domstolen fremsætte et anbringende, som vedkommende ikke har fremsat for Retten, idet dette ville være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. En appellant er imidlertid berettiget til at iværksætte en appel ved for Domstolen at fremsætte anbringender og argumenter, der er afledt af selve den appellerede dom, og som på det retlige plan tilsigter at bestride dommens lovlighed (dom af 6.10.2021, Sigma Alimentos Exterior mod Kommissionen, C-50/19 P, EU:C:2021:792, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
118
I den foreliggende sag har Rumænien klart og udførligt kritiseret de grunde i den appellerede dom, der fremgår af dommens præmis 50 og 51. Hvis artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, således som Rumænien har gjort gældende, ikke fandt anvendelse på fremsendelsen af oplysninger om, at der ikke forelå en tilsidesættelse af EU-retten, ville Rettens vurdering i disse præmisser af disse oplysningers sene fremlæggelse være fejlagtig. Det første anbringendes andet led kan således ikke anses for at ændre tvistens genstand, som den forelå for Retten, eller for at være uklar, hvilket ville medføre, at dette led ikke kunne antages til realitetsbehandling.
119
Henset til disse betragtninger skal den formalitetsindsigelse, der er rettet mod det første anbringendes andet led, forkastes.
120
Hvad angår realiteten fremgår det af artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, at denne bestemmelse vedrører vurderingen af, hvilke udgifter der skal udelukkes fra EU-finansiering.
121
Vurderingen af, om der foreligger en tilsidesættelse af EU-retten, der medfører en sådan udelukkelse, og fastsættelsen af størrelsen af den finansielle korrektion, der følger heraf, er således uløseligt forbundet. Det kan derfor ikke lægges til grund, således som Rumænien i det væsentlige har gjort gældende, at den pågældende medlemsstats fremlæggelse af supplerende oplysninger med henblik på at godtgøre, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten, kan foretages efter Kommissionens officielle fremlæggelse af sine konklusioner uden at tage hensyn til den ramme, der er fastsat i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, som fastsætter de betingelser, hvorunder medlemsstaten kan meddele sådanne oplysninger.
122
Hvis denne bestemmelse ikke fandt anvendelse på fremsendelsen af sådanne oplysninger, ville medlemsstaterne efter meddelelsen af Kommissionens officielle konklusioner nemlig kunne give Kommissionen supplerende oplysninger, der forpligter denne institution til løbende at revurdere sine egne konklusioner om den angiveligt ikke-foreliggende overtrædelse af EU-retten.
123
Som det fremgår af denne doms præmis 98, udgør den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure desuden en kontradiktorisk procedure, hvis forskellige faser er underlagt overholdelsen af specifikke frister med henblik på at sikre, at denne afsluttes inden for en rimelig frist.
124
Den fortolkning af artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, som Rumænien har foreslået, ville imidlertid medføre en forlængelse af denne procedure og gøre de specifikke frister, som Kommissionen og medlemsstaterne er forpligtet til at overholde i henhold til denne gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 3, indholdsløse.
125
En sådan fortolkning, for så vidt som den gør det muligt for medlemsstaterne at forlænge proceduren for inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb, ville i øvrigt vanskeligt kunne forenes med det formål om beskyttelse af EU-budgettets finansielle interesser, der er anført i 37. og 39. betragtning til forordning nr. 1306/2013. I lighed med, hvad der er anført i denne doms præmis 105, kan en forlængelse af proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning nemlig skade effektiviteten af inddrivelsen af disse beløb.
126
Det første anbringendes andet led må følgelig forkastes som ugrundet.
Tredje led vedrørende begrebet »eksterne faktorer« som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2014
– Parternes argumenter
127
I forbindelse med det første anbringendes tredje led har Rumænien anfægtet den appellerede doms præmis 49.
128
Ifølge medlemsstaten fastslog Retten heri med urette, at Kommissionens adfærd, dvs. den delvise overlapning af to undersøgelser og den forsinkede præcisering i den første undersøgelse af visse forhold, som var relevante for den anden undersøgelse, ikke kunne udgøre »eksterne faktorer« i forhold til disse to undersøgelser som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
129
Ifølge Rumænien udgør enhver udefrakommende omstændighed, der gør det umuligt for en medlemsstat at få kendskab til de forhold, som den foreholdes, en »ekstern faktor« som omhandlet i denne bestemmelse. Dette er navnlig tilfældet for Kommissionens sene afklaring af den foreholdte mangel eller for Kommissionens vedtagelse af en anden tilgang i to undersøgelser, der blev gennemført samtidig.
130
Rumænien har desuden fremhævet, at medlemsstaten ikke påberåbte sig overlapningen mellem de to undersøgelser for at anfægte lovligheden af 2017-undersøgelsen, der vedrørte årene 2015 og 2016, i modsætning til hvad der fremgår af præmis 41 og 42 i den appellerede dom. Denne overlapning påvirkede lovligheden af 2018-undersøgelsen, idet Rumænien ikke havde mulighed for rettidigt at få kendskab til de forhold, som den blev foreholdt i denne undersøgelse.
131
Kommissionen har principalt gjort gældende, at det første anbringendes tredje led skal afvises. Den har mindet om, at det følger af fast retspraksis, at en appel i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retsspørgsmål. Rumænien har således reelt begrænset sig til at anfægte Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 49. Subsidiært har Kommissionen bestridt, at Rumæniens argumentation er begrundet.
– Domstolens bemærkninger
132
Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at Rumænien med det første anbringendes tredje led reelt har anfægtet Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 49, og at dette led derfor skal afvises.
133
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at Rumænien ikke har anfægtet Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder, men den fortolkning af begrebet »eksterne faktorer« som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, der er foretaget i den appellerede doms præmis 49, hvorefter Kommissionens adfærd, nemlig en delvis overlapning af to undersøgelser og dennes afklaring i den første undersøgelse af forhold, der er relevante for den anden undersøgelse, ikke udgør sådanne »eksterne faktorer« i forhold til denne anden undersøgelse, der i forbindelse med denne undersøgelse i henhold til denne bestemmelse kan begrunde en hensyntagen til oplysninger, som den berørte medlemsstat har meddelt efter Kommissionens officielle meddelelse som omhandlet i denne gennemførelsesforordnings artikel 34, stk. 3, tredje afsnit.
134
Under disse omstændigheder kan det første anbringendes tredje led antages til realitetsbehandling.
135
Med hensyn til realiteten har Rumænien gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 49 fejlagtigt fastslog, at den adfærd, som Rumænien foreholdt Kommissionen i forbindelse med 2017-undersøgelsen, ikke kunne anses for at udgøre eksterne faktorer som omhandlet i artikel 34, stk. 6, litra b), i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
136
Som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 50, skal den berørte medlemsstat inden for rammerne af den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure imidlertid fremlægge en forklaring, der gør det muligt at antage, at eksterne faktorer begrundede den sene fremlæggelse af oplysninger efter Kommissionens officielle meddelelse af referatet af det bilaterale møde, og at det tilkommer Kommissionen at vurdere, om denne forklaring er tilfredsstillende, eftersom medlemsstaten, såfremt Kommissionen afviser dens forklaring og ikke anvender artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, kan anfægte afslaget på at tage hensyn til de fremlagte oplysninger for Retten.
137
I denne henseende fremgår det dels af den appellerede doms præmis 51, at Kommissionen for Retten uden at blive modsagt af Rumænien gjorde gældende, at den eneste eksterne faktor, som Rumænien havde påberåbt sig i forbindelse med 2018-undersøgelsen, vedrørte oplysningerne om de fejlprocenter, der blev anvendt til at beregne risikoen for EGFL. Dels havde Rumænien anfægtet Kommissionens adfærd ikke under den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, men udelukkende for Retten.
138
Disse grunde kan i sig selv begrunde, at Retten i den appellerede doms præmis 52 forkastede Rumæniens argumentation vedrørende den frist, der fandt anvendelse på de oplysninger, som medlemsstaten havde fremsendt i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
139
Den argumentation, der er rettet mod den appellerede doms præmis 49, kan derfor ikke rejse tvivl om Rettens forkastelse i den appellerede doms præmis 52 af første led i det første anbringende i annullationssøgsmålet. Den er derfor uvirksom.
140
Følgelig skal det første anbringendes tredje led forkastes som delvis uvirksomt, delvis ugrundet.
Fjerde led om en medlemsstats ret til en effektiv domstolsprøvelse
– Parternes argumenter
141
I forbindelse med det første anbringendes fjerde led har Rumænien gjort gældende, at Retten begrænsede Rumæniens ret til en effektiv domstolsprøvelse i strid med chartrets artikel 47. De tre retlige fejl, der er identificeret inden for rammerne af dette anbringendes tre første led, har nemlig til følge, at denne medlemsstats mulighed for effektivt for Kommissionen og derefter for Retten at påberåbe sig væsentlige aspekter vedrørende eksistensen af en tilsidesættelse af EU-retten – idet sidstnævnte udgør en forudgående betingelse for pålæggelse af finansielle korrektioner – begrænses.
142
Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringendes fjerde led skal afvises på grund af dets manglende klarhed. Rumænien har nemlig ikke i tilstrækkelig grad forklaret, hvorledes Kommissionen eller Retten skulle have tilsidesat chartrets artikel 47. Under alle omstændigheder skal dette led ifølge Kommissionen forkastes som ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
143
Hvad angår Kommissionens indsigelse om, at Rumæniens argumenter om tilsidesættelse af chartrets artikel 47 ikke kan antages til realitetsbehandling på grund af deres manglende klarhed, skal det indledningsvis fastslås, at det klart fremgår af appellen, at disse argumenter, som Rumænien har påberåbt sig inden for rammerne af det første anbringendes fjerde led, ifølge Kommissionen udgør konsekvensen af de angivelige fejl, som Rumænien har identificeret inden for rammerne af dette anbringendes tre første led.
144
Under disse omstændigheder kan det første anbringendes fjerde led antages til realitetsbehandling.
145
Når dette er sagt, er det, for så vidt som Rumænien er af den opfattelse, at den tilsidesættelse af chartrets artikel 47, der er nævnt i forbindelse med dette anbringende, følger af de angivelige fejl, som Rumænien har identificeret i forbindelse med samme anbringendes tre første led, tilstrækkeligt at bemærke, at det fremgår af nærværende doms præmis 93-109, 120-126 og 135-140, at undersøgelsen af disse tre første led ikke har afsløret nogen retlig fejl i Rettens bedømmelse.
146
Under disse omstændigheder kan det første anbringendes fjerde led heller ikke tiltrædes.
147
Det første anbringende skal derfor forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 44, stk. 1-3, i forordning nr. 1307/2013 og proportionalitetsprincippet
148
Det andet anbringende består af fem led.
Første led vedrørende de regler, der finder anvendelse på afgrødediversificering for så vidt angår agerjord, der dækker mellem 10 og 30 ha
– Parternes argumenter
149
I forbindelse med det andet anbringendes første led har Rumænien i det væsentlige kritiseret Rettens anvendelse i den appellerede doms præmis 69-72 og 76 af artikel 44, stk. 1-3, i forordning nr. 1307/2013 om regler for afgrødediversificering, i tilfælde af at den agerjord, der er anmeldt, dækker mellem 10 og 30 ha.
150
Dette led vedrører nærmere bestemt den undersøgelse, som Retten foretog i denne doms præmis 69-72, hvorefter den forkastede Rumæniens argument om, at den omstændighed, at braklagte arealer forveksles med midlertidige græsarealer, når der er tale om arealer, der dækker mellem 10 og 30 ha, ikke medfører nogen risiko for fondene. I denne henseende er Rumænien af den opfattelse, at det er umuligt at forestille sig en situation, hvor forveksling af braklagte arealer og midlertidige græsarealer i tilfælde af agerjord, der dækker mellem 10 og 30 ha, kan medføre en tilsidesættelse af artikel 44, stk. 1-3, i forordning nr. 1307/2013.
151
Rumænien har desuden gjort gældende, at Retten indirekte i den nævnte doms præmis 76 med urette fastslog, at forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer fik kaskadevirkninger og rejste tvivl om anvendelsen af kvoterne om grøn omstilling, der er baseret på diversificering af afgrødegrupperne som fastsat i artikel 44 i forordning nr. 1307/2013
152
Kommissionen er af den opfattelse, at denne argumentation skal forkastes.
– Domstolens bemærkninger
153
Hvad først angår Rumæniens argumentation, hvorved denne medlemsstat i det væsentlige har anfægtet Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 70-72, hvorved Retten forkastede Rumæniens argument med henblik på at godtgøre, at en forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer i tilfælde af arealer på mellem 10 og 30 ha ikke indebar nogen risiko for fondene, bemærkes, at det følger af artikel 44, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1307/2013, at hvis landbrugerens agerjord dækker mellem 10 og 30 ha og ikke er fuldstændig opdyrket med afgrøder under vand i en betydelig del af året eller i en betydelig del af dyrkningscyklussen, skal der være mindst to forskellige afgrøder på denne agerjord og hovedafgrøden må ikke overstige 75% af den nævnte agerjord.
154
I henhold til denne bestemmelse skal der for at sikre afgrødediversificering således principielt være mindst to forskellige afgrøder på agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha.
155
Det må derfor konstateres, at en forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer kan medføre en tilsidesættelse af denne regel.
156
Som Retten på korrekt vis bemærkede i den appellerede doms præmis 70 og 71, skal der, hvis den ene af de to afgrøder, midlertidige græsarealer eller braklagte arealer, anmeldes under den ene af de to kategorier, der er nødvendige for at sikre diversificeringen i henhold til artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 1307/2013, dvs. hovedafgrøden eller mellemafgrøden, angives andre afgrøder under den anden kategori. I et sådant tilfælde kan det ikke udelukkes, at der foreligger en situation, hvor agerjorden reelt fuldt ud er dækket af braklagte arealer eller midlertidige græsarealer, således at betingelsen om, at der skal være mindst to afgrøder til stede på agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha, som fastsat i artikel 44, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1307/2013, ikke er opfyldt.
157
Det kan derfor ikke foreholdes Retten, at den fastslog, at det er nødvendigt at sondre mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer for at sikre afgrødediversificering i overensstemmelse med kravene i artikel 44, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1307/2013.
158
Hvad dernæst angår Rumæniens argumentation om, at en forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer ikke medfører en risiko for fondene for så vidt angår agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha, eftersom en overskridelse af tærsklen på 75% er tilladt både i tilfælde af braklagte arealer og midlertidige græsarealer, skal det bemærkes, at artikel 44, stk. 3, litra a), i forordning nr. 1307/2013 – hvad enten det er i den affattelse, der var gældende før den 1. januar 2018, eller i den affattelse, der ligger efter denne dato som følge af den ændring, der blev foretaget ved forordning 2017/2393 – bestemmer, at artikel 44, stk. 1 og 2, ikke finder anvendelse på bedrifter, hvor mere end 75% af agerjorden anvendes til produktion af græs eller andet grøntfoder, er braklagt eller er omfattet af en kombination af sådanne anvendelser.
159
Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 72, kræver anvendelsen af denne undtagelse således, at en forudgående betingelse er opfyldt, nemlig at midlertidige græsarealer, braklagte arealer eller en kombination heraf udgør mere end 75% af en bedrifts agerjord.
160
For så vidt som Retten således i den appellerede doms præmis 72 i forbindelse med konstateringen og vurderingen af de faktiske omstændigheder og beviserne fastslog, at Rumænien ikke havde ført bevis for, at denne betingelse var opfyldt i den foreliggende sag, kunne Retten med føje ligeledes forkaste Rumæniens argumenter vedrørende den eventuelle anvendelse af artikel 44, stk. 3, litra a), i forordning nr. 1307/2013.
161
For så vidt som Rettens fortolkning af artikel 44, stk. 1-3, i forordning nr. 1307/2013 om regler for afgrødediversificering i tilfælde af agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha ikke er behæftet med retlige fejl, kan Rumæniens argument om, at Retten i den appellerede doms præmis 76 med urette fastslog, at forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer fik kaskadevirkninger og rejste tvivl om anvendelsen af kvoterne om grøn omstilling, der er baseret på diversificering af afgrødegrupperne som fastsat i artikel 44 i forordning nr. 1307/2013, endelig heller ikke tiltrædes.
162
Det andet anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
Andet led om urigtig gengivelse af Rumæniens argumentation
– Parternes argumenter
163
Det andet appelanbringendes andet led vedrører den appellerede doms præmis 58 og 69-71. Ifølge Rumænien blandede Retten de udsagn, der fremgår af stævningens punkt 63, sammen med dem, der er indeholdt i stævningens punkt 64. Herved foretog Retten en urigtig gengivelse af indholdet af Rumæniens argumentation vedrørende det særlige tilfælde med agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha.
164
Denne urigtige gengivelse havde til følge, at Retten i den appellerede doms præmis 70 fejlagtigt fastslog, at de rumænske myndigheder implicit havde anerkendt, at de ikke ville være i stand til at sikre, at der ikke var nogen risiko for fondene for så vidt angår agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha.
165
Rumænien gjorde i virkeligheden gældende, at for så vidt angår agerjord medfører forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer ikke en tilsidesættelse af kravene til diversificering.
166
Kommissionen har bestridt denne argumentation.
– Domstolens bemærkninger
167
Det skal fastslås, at argumenterne om en urigtig gengivelse af Rumæniens argumentation, som bl.a. skulle være til stede i den appellerede doms præmis 70, ikke kan tiltrædes.
168
Det skal i denne henseende bemærkes, at denne præmis 70 indgår i et ræsonnement, hvorefter Retten besvarede en række af Rumæniens argumenter med henblik på at godtgøre, at i tilfælde af agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha indebærer den omstændighed, at braklagte arealer forveksles med midlertidige græsarealer, ingen risiko for fondene.
169
Som det fremgår af nærværende doms præmis 153-162, begik Retten ikke en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 71 og 72 at fastslå, at for så vidt angår agerjord kunne en forveksling mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer medføre en tilsidesættelse af reglerne om afgrødediversificering og udgøre en risiko for, at EU-budgettet påføres skade. Ved at anføre, at forvekslingen mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer for så vidt angår den nævnte agerjord ikke medfører en tilsidesættelse af kravene til diversificering, anerkendte Rumænien således implicit, at medlemsstaten ikke var i stand til at sondre mellem braklagte arealer og midlertidige græsarealer med henblik på anvendelsen af de regler, der er fastsat med henblik herpå i artikel 44 i forordning nr. 1307/2013.
170
Det andet anbringendes andet led kan derfor ikke rejse tvivl om Rettens analyse og skal derfor forkastes som uvirksomt.
Tredje led vedrørende Kommissionens angivelige forpligtelse til at tage hensyn til oplysningerne om, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten for så vidt angår agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha
– Parternes argumenter
171
Tredje led vedrører konstateringen i den appellerede doms præmis 95, hvorefter Kommissionens tjenestegrene ikke var forpligtet til at tage hensyn til de oplysninger, som Rumænien havde fremsendt vedrørende den manglende tilsidesættelse af EU-retten for så vidt angår agerjord med et areal på mellem 10 og 30 ha.
172
Kommissionen har bestridt Rumæniens argumentation.
– Domstolens bemærkninger
173
I forbindelse med det andet anbringendes tredje led har Rumænien gentaget en del af de argumenter, der allerede er fremført til støtte for det første anbringende. Selv om dette led ganske vist vedrører den appellerede doms præmis 95 og ikke denne doms præmis 50 og 51, ligesom det første anbringendes andet led, skal det imidlertid fastslås, at Retten i denne præmis 95 blot mindede om, at undtagelsen i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 i henhold til den undersøgelse, der blev foretaget i den nævnte doms præmis 49-51, ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag.
174
Som det fremgår af nærværende doms præmis 126, begik Retten således ikke en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014.
175
Det andet anbringendes tredje led skal derfor forkastes som ugrundet.
Fjerde led om tilsidesættelse af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014
– Parternes argumenter
176
I forbindelse med det andet anbringendes fjerde led har Rumænien anfægtet den fortolkning af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 83-87.
177
Kommissionen har gjort gældende, at dette led skal forkastes som ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
178
Det bemærkes, at Rumænien inden for rammerne af det andet anbringendes fjerde led med henvisning til argumenterne i det første anbringendes første led har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013, sammenholdt med artikel 34 i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, som fremgår af den appellerede doms præmis 83-87.
179
Som det fremgår af den undersøgelse, der er foretaget i nærværende doms præmis 93-108, begik Retten imidlertid ikke nogen retlig fejl ved fortolkningen af disse bestemmelser.
180
Det andet anbringendes fjerde led skal derfor forkastes som ugrundet.
Femte led om proportionalitetsprincippet i forbindelse med anvendelsen af den faste korrektion på 5%
– Parternes argumenter
181
I forbindelse med det andet anbringendes femte led har Rumænien gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 95-99 ved efter en analyse, som Rumænien har kvalificeret som summarisk, at fastslå, at Kommissionen overholdt proportionalitetsprincippet, da den anvendte en fast korrektion på 5% for regnskabsårene 2017 og 2018.
182
Ifølge Kommissionen skal der for at begrunde en sådan finansiel korrektion foreligge en væsentlig mangel ved anvendelsen af udtrykkelige EU-regler, som udsætter fondene for en reel risiko for tab eller uregelmæssigheder.
183
Rumænien er i det væsentlige af den opfattelse, at den summariske analyse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 95-99, ikke underbygger Rettens vurdering, hvorefter anvendelsen af den faste korrektion på 5% overholder proportionalitetsprincippet, som det kræves i artikel 85, stk. 3, i forordning nr. 1303/2013 og artikel 52, stk. 1, i forordning nr. 1306/2013.
184
I sin analyse af, hvor alvorlig og omfattende den manglende overholdelse var, hvilken fremgår af den appellerede doms præmis 97, behandlede Retten ikke de grunde, der begrundede anvendelsen af faste korrektioner, hvis størrelse er væsentligt højere, endsige dobbelt så høje, som de korrektioner, der blev anvendt for regnskabsårene 2015 og 2016.
185
Hvad angår varigheden og gentagelsen af den angivelige manglende overholdelse fremkom Retten i denne doms præmis 98 med generelle erklæringer, der ikke gjorde det muligt at forstå grundene til, at det var begrundet at sanktionere Rumæniens adfærd på grund af dens gentagne karakter, selv om denne adfærd ikke først endeligt blev anset for at være i strid med EU-retten. Rumænien har i denne forbindelse anført, at det endelige standpunkt for 2017 blev fremsendt til de rumænske myndigheder den 20. december 2019, dvs. efter meddelelsen om de udelukkede udgifter for 2018. På dette tidspunkt kunne Rumænien imidlertid objektivt set ikke ændre sin adfærd for de regnskabsår, der er omfattet af 2018-undersøgelsen.
186
Kommissionen er af den opfattelse, at det andet anbringendes femte led skal forkastes som ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
187
Hvad for det første angår Rumæniens argumentation om en utilstrækkelig begrundelse af den appellerede dom skal det bemærkes, at ifølge fast retspraksis skal begrundelsen for en dom klart og utvetydigt angive de betragtninger, som Retten har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne beslutning, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (dom af 19.9.2019, Polen mod Kommissionen, C-358/18 P, EU:C:2019:763, præmis 74 og den deri nævnte retspraksis).
188
Det påhviler imidlertid ikke Retten i medfør af begrundelsespligten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og således, at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 19.9.2019, Polen mod Kommissionen, C-358/18 P, EU:C:2019:763, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
189
I den foreliggende sag er det tilstrækkeligt at fastslå, at Retten for at besvare Rumæniens argument om, at der burde have været taget hensyn til den beregning, der var fremlagt i forligsanmodningen for 2018, i den appellerede doms præmis 95, idet den henviste til den undersøgelse, der blev foretaget i denne doms præmis 49-51, hvorefter de to betingelser, der er fastsat i artikel 34, stk. 6, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, ikke var opfyldt, indledningsvis bemærkede, at undtagelsen i denne bestemmelse ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag. Retten besvarede dernæst i den appellerede doms præmis 97 Rumæniens argumenter om, at den uregelmæssighed, som Kommissionen havde konstateret, var af ringe grovhed og havde et lille omfang. Retten henviste i denne forbindelse til vurderingen i samme doms præmis 73-75, hvorefter Rumænien ikke havde godtgjort, at de konstaterede uregelmæssigheder var blevet korrigeret under de administrative kontroller. I den appellerede doms præmis 98 besvarede Retten Rumæniens argumenter med henblik på at godtgøre, at disse uregelmæssigheder ikke var af varig og gentagen karakter, idet den forklarede, at de forhold, som Rumænien havde fremlagt, vedrørte 2017-undersøgelsen og ikke 2018-undersøgelsen.
190
Det skal endvidere bemærkes, at det var i den appellerede doms præmis 174-181, som Rumænien ikke har anfægtet, at Retten besvarede denne medlemsstats andet anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet i forbindelse med anvendelsen af faste korrektioner på 5% for EGFL og 2% for ELFUL. Det kan derfor ikke med føje foreholdes Retten, at den i denne doms præmis 95-99 ikke anførte specifikke grunde vedrørende overholdelsen af dette princip, der gik videre end en besvarelse af alle de argumenter, som Rumænien havde fremført inden for rammerne af det første anbringendes andet leds tredje klagepunkt om fejl ved beregningen af den faste korrektion, som Kommissionen anvendte i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
191
Det følger heraf, at Retten ikke tilsidesatte sin begrundelsespligt, idet de grunde, der er anført i den appellerede doms præmis 95-99, klart og utvetydigt viser, hvorfor Retten forkastede Rumæniens argumenter om de angivelige fejl ved beregningen af den faste korrektion, som Kommissionen anvendte i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
192
Klagepunktet om en utilstrækkelig begrundelse skal følgelig forkastes som ugrundet.
193
Hvad for det andet angår den argumentation, hvormed Rumænien i det væsentlige har gjort gældende, at Retten tilsidesatte proportionalitetsprincippet ved ikke at fastslå, at den faste korrektion, som Kommissionen anvendte i den omtvistede afgørelse, ikke var i overensstemmelse hermed, skal det bemærkes, at Rumænien blot har anført, at Rettens kortfattede begrundelse ikke underbygger den vurdering, at anvendelsen af en fast korrektion på 5% i forbindelse med 2018-undersøgelsen overholder proportionalitetsprincippet, uden imidlertid præcist at angive de retlige argumenter, der støtter dette udsagn. Det tilkommer imidlertid ikke Domstolen at undersøge, hvilken retlig fejl Retten kan have begået (jf. i denne retning dom af 25.6.2020, Vnesheconombank mod Rådet, C-731/18 P, EU:C:2020:500, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
194
Det følger heraf, at det andet anbringendes femte led dels skal forkastes som ugrundet, dels skal afvises.
Det tredje anbringende om tilsidesættelse af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og af retningslinjerne for beregning af finansielle korrektioner
195
Med det tredje anbringende har Rumænien gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og Kommissionens meddelelse C(2015) 3675 final af 8. juni 2015 med overskriften »Retningslinjer om beregningen af finansielle korrektioner inden for rammerne af procedurerne for efterprøvende regnskabsafslutning og finansiel regnskabsafslutning« (herefter »retningslinjerne for beregning af finansielle korrektioner«). I forbindelse med dette anbringende har Rumænien anfægtet den appellerede doms præmis 121 og 122 samt præmis 130 og 131.
Parternes argumenter
196
Rumænien har gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og retningslinjerne for beregning af finansielle korrektioner for så vidt angår den mangel, der var forbundet med ajourføringen af »SIPA-kvaliteten«, idet den i den appellerede doms præmis 121 og 122 fastslog, at Rumæniens argument om den beskedne procentdel af tilfælde af manglende overholdelse, der blev konstateret, ikke var relevant i denne henseende, og i denne doms præmis 130 og 131, at Rumæniens argumenter vedrørende den handlingsplan, der blev udarbejdet i oktober 2017, heller ikke kunne tiltrædes.
197
Ved at fastslå dette definerede Retten den mangel, der var forbundet med den manglende ajourføring af SIPA hvert tredje år, på en selvmodsigende måde.
198
Ved at konstatere, at der ikke var nogen tærskel, der fandt anvendelse på de fejl, der fulgte af ajourføringen af SIPA, og at enhver fejl kunne medføre finansielle konsekvenser, fastslog Retten ligeledes, at den manglende »ajourføring af SIPA-kvaliteten« hvert tredje år objektivt set udgjorde den mangel, der ligger til grund for anvendelsen af den finansielle korrektion.
199
Hvis fejlene som følge af billedernes alder skabte en risiko for fondene, og spørgsmålet om retsgrundlaget for ajourføringen af SIPA hvert tredje år ikke var relevant, følger det desuden heraf, at de fejl, der følger af den manglende ajourføring af SIPA, udgør den mangel, der ligger til grund for anvendelsen af den finansielle korrektion.
200
Rumænien har i denne henseende gjort gældende, at artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 fastsætter en regel, hvorefter enhver mangel, manglende overholdelse eller uregelmæssighed, som udgør grundlaget for en finansiel korrektion, skal følge af en tilsidesættelse af EU-retten og derfor skal være baseret på et klart identificeret retsgrundlag. Endvidere fremgår det af retningslinjerne for beregning af finansielle korrektioner, at finansielle korrektioner i tilfælde af ufuldstændig kontrol kun kan anvendes i tilfælde af en alvorlig overtrædelse af klart identificerede EU-retlige regler.
201
Ifølge Rumænien var retsgrundlaget for ajourføringen af SIPA hvert tredje år imidlertid ikke blevet identificeret, idet Kommissionen i øvrigt i referatet af det bilaterale møde den 8. september 2017 om handlingsplanen for 2017 anførte, at denne ajourføring ikke udsprang af en retlig forpligtelse, men blot af god praksis. Retten konkluderede endvidere, at der forelå en mangel, der var kendetegnet ved fejl som følge af den manglende ajourføring af SIPA, uden at der blev konstateret nogen fejl af denne art i 2018-undersøgelsen. Retten forkastede med urette Rumæniens argumenter om den beskedne procentdel af tilfælde af manglende overholdelse. En sådan vurdering modsiger Kommissionens konstateringer vedrørende ajourføringen af SIPA i 2018-undersøgelsen. Kommissionens arbejdshypotese i denne undersøgelse var snarere baseret på det allerede eksisterende generelle problem med SIPA-billedernes alder.
202
Rumænien har i denne forbindelse gjort gældende, at de fejl, der følger af den manglende ajourføring af SIPA, ikke svarer til den mangel, der havde overskriften »ajourføring af SIPA-kvaliteten«, således som den er beskrevet af Kommissionen i dens konstateringer vedrørende kvaliteten af ajourføringen af SIPA. Denne medlemsstat har således anført, at den skriftlige meddelelse i overensstemmelse med fast retspraksis skal give den berørte medlemsstat et udmærket kendskab til Kommissionens forbehold, således at denne meddelelse kan fungere som advarsel. Ved at henvise til en særskilt mangel »annullerede« Retten imidlertid advarselsfunktionen af Kommissionens konstateringer under proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning.
203
Kommissionen har bestridt Rumæniens argumentation.
204
Den er af den opfattelse, at argumentet om, at Retten ved at henvise til en mangel, der adskiller sig fra den, der er beskrevet i Kommissionens konstateringer i den efterprøvende regnskabsafslutningsprocedure, »annullerede« disse konstateringers advarselsfunktion, ikke kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at Rumænien ikke fremførte dette argument i første instans.
Domstolens bemærkninger
205
Det skal indledningsvis bemærkes, at for at sikre en forsvarlig økonomisk forvaltning af Unionens midler og beskytte Unionens finansielle interesser pålægger forordning nr. 1306/2013 medlemsstaterne visse forpligtelser. I henhold til denne forordnings artikel 58, stk. 1, påhviler det således medlemsstaterne inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik at vedtage alle love og administrative bestemmelser og træffe alle andre foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre en effektiv beskyttelse af Unionens finansielle interesser. Det fremgår desuden af denne artikel 58, stk. 2, at medlemsstaterne skal indføre effektive forvaltnings- og kontrolsystemer, der kan sikre, at lovgivningen om Unionens støtteordninger overholdes med henblik på at minimere risikoen for, at Unionen påføres økonomisk skade.
206
Selv om EU-retten ikke præciserer, hvor ofte SIPA skal ajourføres, tilkommer det følgelig under alle omstændigheder medlemsstaterne i overensstemmelse med de forpligtelser, der er nævnt i denne doms foregående præmis, at sikre, at SIPA effektivt sikrer overholdelsen af lovgivningen om Unionens støtteordninger og minimerer risikoen for, at Unionen påføres økonomisk skade.
207
Når dette er sagt, bemærkes, at det på ingen måde fremgår af den appellerede dom eller nærmere bestemt af dommens præmis 121, 122, 130 og 131, at Retten fastslog, at der forelå en mangel, der var kendetegnet ved den manglende ajourføring af SIPA hvert tredje år.
208
I modsætning til hvad Rumænien har gjort gældende, forkastede Retten i den appellerede doms præmis 122 navnlig – idet den mindede om, at opdateringen af SIPA er en forudsætning for enhver kontrol på stedet – denne medlemsstats argument om, at den beskedne procentdel af tilfælde af manglende overholdelse, der blev konstateret under kontrollerne, burde have været taget i betragtning ved pålæggelsen af den finansielle korrektion. Retten henviste heri på ingen måde til en forpligtelse for den nævnte medlemsstat til at ajourføre SIPA hvert tredje år. Hvad angår denne doms præmis 131 bemærkede Retten heri, at eftersom det var SIPA-billedernes alder, dvs. kvaliteten af de optagne billeder, der lå til grund for risikoen for EGFL, og ikke hyppigheden af ajourføringen heraf, var spørgsmålet om retsgrundlaget for ajourføringscyklussen af disse billeder uden betydning for anvendelsen af de korrektioner, der blev fastsat i forbindelse med 2018-undersøgelsen.
209
Hvad desuden angår Rumæniens klagepunkt om, at Rettens vurdering og Kommissionens konstateringer om, at der forelå en ny mangel som følge af den manglende ajourføring af SIPA, var selvmodsigende, skal Kommissionens argument om, at det skal forkastes, fordi denne medlemsstat ikke fremsatte det i første instans, forkastes.
210
Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 117, er en appellant berettiget til at iværksætte en appel ved for Domstolen at fremsætte anbringender og argumenter, der er afledt af selve den appellerede dom, og som på det retlige plan tilsigter at bestride dommens lovlighed
211
Dette er tilfældet i den foreliggende sag, eftersom Rumænien i det væsentlige har gjort gældende, at Retten ved definitionen af den mangel, der var forbundet med ajourføringen af SIPA, fraveg den af Kommissionen i forbindelse med 2018-undersøgelsen konstaterede, og at den derfor fastslog, at der forelå en ny uregelmæssighed, som Kommissionen ikke havde identificeret under proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning. Dette klagepunkt kan derfor antages til realitetsbehandling.
212
Hvad angår realiteten i Rumæniens argumentation skal det imidlertid bemærkes, at det, i modsætning til hvad denne medlemsstat har gjort gældende, ikke fremgår af den appellerede doms præmis 121, 122, 131 og 133, at Retten fandt, at der forelå en ny mangel forbundet med den manglende ajourføring af SIPA i modstrid med Kommissionens konstateringer.
213
Som anført i nærværende doms præmis 208 begrænsede Retten sig nemlig til at bemærke, at det var SIPA-billedernes alder, der lå til grund for risikoen for EGFL, og ikke hyppigheden af ajourføringen heraf.
214
Retten kan derfor ikke kritiseres for at have tilsidesat artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 og retningslinjerne for beregning af finansielle korrektioner i den appellerede doms præmis 121, 122, 130 og 131 eller for i denne forbindelse at have defineret en angivelig mangel i forbindelse med ajourføringen af SIPA hvert tredje år i selvmodsigende vendinger.
215
Det tredje appelanbringende skal derfor forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af artikel 31, 34 og 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, af artikel 23-26 i delegeret forordning nr. 640/2014 og af arbejdsdokument DS/CDP/2015/19
216
Med det fjerde anbringende har Rumænien gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 31, 34 og 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, artikel 23-26 i delegeret forordning nr. 640/2014 og arbejdsdokument DS/CDP/2015/19. Dette anbringende vedrører den appellerede doms præmis 163-164.
Parternes argumenter
217
Ifølge Rumænien begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at de arealer, der ikke kunne identificeres som støtteberettige under SAPS, skulle tages i betragtning ved beregningen af den samlede reduktion for den grønne omstilling pr. hektar med henblik på at udvide stikprøven (antallet) for kontroller på stedet. En sådan fortolkning, der sidestiller arealer, der ikke er støtteberettigede under SAPS med en nedsættelse af betalingen for landbrugsmetoder, der er til gavn for klimaet og miljøet (herefter »den grønne betaling«), er i strid med artikel 31, 34 og 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, med artikel 23-26 i delegeret forordning nr. 640/2014 og med arbejdsdokument DS/CDP/2015/19.
218
Rumænien understreger, at bilag I til dette dokument fastsætter procentsatsen for forhøjelse af kontrolprocenten for den grønne betaling med henvisning til to værdier. Den første såkaldte »A«-værdi omfatter den procentdel af hektar jord, der er blevet kontrolleret på stedet, og for hvilke der er foretaget reduktioner i forbindelse med den grønne omstilling. »B«-værdien omfatter den procentdel af landbrugere, der er blevet kontrolleret på stedet, for hvilke der er konstateret en eller flere tilfælde af manglende overholdelse i forbindelse med den grønne omstilling.
219
Den procentdel, der udgøres af »A«-værdien, når kontrollen på stedet i forbindelse med den grønne betaling omfatter en tilfældig stikprøve, og en stikprøve udvalgt på grundlag af en risikoanalyse foretaget i overensstemmelse med artikel 34, stk. 2, litra b) og c), i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, fastsættes særskilt for hver af de to stikprøver. Gennemsnittet af de to procentsatser, der følger heraf, udgør »A«-værdien, der anvendes til at fastsætte stigningen i antallet af kontroller på stedet i forbindelse med den grønne betaling.
220
Rumænien har desuden anført, at artikel 24-26 i delegeret forordning nr. 640/2014 skal overholdes med henblik på at fastsætte den samlede reduktion af den grønne betaling i hektar, der skal anvendes med henblik på fastsættelsen af forhøjelsen af kontrolprocenten på stedet for den grønne betaling. Disse artikler har imidlertid til formål at nedsætte den grønne betaling i tre tilfælde, nemlig i tilfælde af manglende overholdelse af afgrødediversificering, i tilfælde af manglende overholdelse af kravene til permanente græsningsarealer og i tilfælde af manglende overholdelse af kravene til miljømæssigt fokusområde. I modsætning til hvad Retten imidlertid fastslog, udgør de arealer, der ikke var støtteberettigede under SAPS, ikke et tilfælde af reduktion af den grønne betaling.
221
Rumænien har ligeledes anført, at det fastslåede areal i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 23), i delegeret forordning nr. 640/2014 kun omfatter støtteberettigede hektar.
222
Hvad i øvrigt angår reduktionerne af den grønne betaling i tilfælde af manglende overholdelse af afgrødediversificering og i tilfælde af manglende overholdelse af kravene til miljømæssigt fokusområde, beregnes den perimeter eller det areal, der er genstand for nedsættelsen, på grundlag af det samme fastslåede areal. Det følger heraf, at alle hektar, der er støtteberettigede under SAPS, ikke udgør støtteberettigede hektar under den grønne betaling.
223
Rumænien har ligeledes anført, at som det fremgår af bestemmelserne i artikel 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, og som det bekræftes i arbejdsdokument DS/CDP/2015/19, skal en væsentlig manglende overholdelse fastslås på grundlag af resultaterne af kontrol på stedet i forbindelse med den grønne betaling.
224
Kommissionen er af den opfattelse, at dette anbringende skal forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
225
Inden for rammerne af det fjerde anbringende har Rumænien foreholdt Retten, at den tilsidesatte artikel 31, 34 og 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, artikel 23-26 i delegeret forordning nr. 640/2014 og arbejdsdokument DS/CDP/2015/19, idet den i den appellerede doms præmis 163 og 164 fastslog, at de arealer, der ikke var støtteberettigede under SAPS, skulle tages i betragtning ved beregningen af den samlede reduktion for den grønne omstilling pr. hektar med henblik på at udvide stikprøven (antallet) for kontroller på stedet.
226
Hvad for det første angår Rumæniens klagepunkt om, at de arealer, der ikke er støtteberettigede under SAPS, ikke skal tages i betragtning ved denne beregning, skal det bemærkes, at det følger af artikel 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014, at når der konstateres væsentlig manglende overholdelse i forbindelse med kontrol på stedet inden for rammerne af en given støtteordning eller støtteforanstaltning eller i en region eller en del af en region, skal den kompetente myndighed foretage en passende forhøjelse af den procentdel af støttemodtagerne, som det følgende år kan underkastes kontrol på stedet.
227
Det skal i denne forbindelse fastslås, at overholdelsen af kriterierne for støtteberettigelse inden for rammerne af SAPS er en af de betingelser, der skal være opfyldt, for at landbrugeren kan modtage den grønne betaling.
228
I første række definerer artikel 2, stk. 1, nr. 23), litra a), i delegeret forordning nr. 640/2014 nemlig begrebet »fastslået areal«, som for så vidt angår arealrelaterede støtteordninger det areal, for hvilket alle kriterierne for støtteberettigelse eller andre forpligtelser vedrørende betingelserne for tildeling af støtte er opfyldt, uanset hvor mange betalingsrettigheder, støttemodtageren råder over.
229
I anden række fastsætter denne delegerede forordnings artikel 23, stk. 2, at det fastslåede areal, uden at foregribe de administrative sanktioner i henhold til artikel 28 i nævnte delegerede forordning, anvendes til beregningen af den grønne betaling, hvis det anmeldte areal i en enkeltansøgning i henhold til grundbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning overstiger det fastslåede areal.
230
I tredje række henviser artikel 43, stk. 1, i forordning nr. 1307/2013 til hektar, der er støtteberettigede i henhold til grundbetalingsordningen eller SAPS. Det fremgår nærmere bestemt heraf, at landbrugere, der er berettiget til en betaling i medfør af den ene af disse ordninger, på alle deres støtteberettigede hektar, jf. denne forordnings artikel 32, stk. 2-5, skal anvende landbrugsmetoder, der er til gavn for klimaet og miljøet, som omhandlet i stk. 2 i denne artikel, eller tilsvarende metoder, som omhandlet i stk. 3 i nævnte artikel 43.
231
Det følger derfor af det ovenstående, at kriterierne for SAPS er en del af de betingelser, hvis overholdelse skal kontrolleres med henblik på at fastslå, om der eventuelt foreligger en væsentlig manglende overholdelse inden for rammerne af en given støtteordning eller støtteforanstaltning som omhandlet i artikel 35 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014. Det følger heraf, at den omstændighed, at et areal ikke kan identificeres som SAPS, skal tages i betragtning i den fejlprocent vedrørende den grønne omstilling, der anvendes til at øge kontrollen på stedet i det følgende år.
232
Det kan derfor ikke foreholdes Retten, at den i den appellerede doms præmis 163 og 164 bemærkede, at det areal, der ikke var støtteberettiget under SAPS, skulle tages i betragtning ved beregningen af den samlede reduktion for den grønne omstilling pr. hektar med henblik på forhøjelse af den procentdel af støttemodtagerne, som skulle underkastes kontrol.
233
Hvad for det andet angår Rumæniens argumentation om, at der ikke foreligger nogen risiko for, at hektar, der ikke er støtteberettiget under SAPS, tildeles grønne betalinger, henset til bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, i delegeret forordning nr. 640/2014, er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne konstatering ganske vist er korrekt for en konkret støttemodtager, der er blevet korrekt kontrolleret på stedet, og for hvilken den eventuelle manglende støtteberettigelse under SAPS på korrekt vis er blevet godtgjort.
234
Som Kommissionen med rette har fremhævet, gælder det samme imidlertid ikke for alle de øvrige berørte støttemodtagere, som ikke er blevet korrekt kontrolleret på stedet.
235
For det tredje skal det fastslås, at Rumæniens klagepunkt om, at Retten med urette fastslog, at arealer, der ikke var støtteberettigede under SAPS, udgjorde et tilfælde af reduktion af den grønne betaling, der er omhandlet i artikel 24-26 i delegeret forordning nr. 640/2014, hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom.
236
Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 163 og 164, at Retten alene fastslog, at arealer, der ikke var støtteberettigede under SAPS, skulle tages i betragtning i den fejlprocent, der var forbundet med den grønne omstilling, og som blev anvendt til at udvide stikprøven ved kontroller på stedet. I modsætning til hvad Rumænien synes at gøre gældende, medfører en eventuel stigning i procentdelen af støttemodtagere, der skal underkastes kontroller på stedet i det følgende år, ikke i sig selv en reduktion af den grønne betaling som omhandlet i artikel 24-26 i delegeret forordning nr. 640/2014.
237
På baggrund af ovenstående betragtninger kan det fjerde anbringende ikke tages til følge.
238
Eftersom ingen af de anbringender, der er fremsat til støtte for denne appel, er taget til følge, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
239
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
240
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af dette reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
241
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Rumænien tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da medlemsstaten har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Rumænien bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.