62003CJ0087_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I de forenede sager C-87/03 og C-100/03,
angående to annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, anlagt den 27. og 28. februar 2003,
Kongeriget Spanien
ved N. Díaz Abad, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union
ved G. Ramos Ruano og F. Florindo Gijón, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved T. van Rijn, F. Jimeno Fernandez og S. Pardo Quintillán, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved D. Wyatt, QC, og K. Manji, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
intervenienter,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, A. Rosas, og dommerne J. Malenovský, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (refererende dommer) og U. Lõhmus,
generaladvokat: P. Léger
justitssekretær: ekspeditionssekretær M. Ferreira,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 4. maj 2005,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. I stævningerne har Kongeriget Spanien nedlagt påstand om annullation af Rådets forordning (EF) nr. 2341/2002 af 20. december 2002 om fastsættelse for 2003 af fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EF-farvande og for EF-fartøjer i andre farvande, som er omfattet af fangstbegrænsninger (EFT L 356, s. 12), for så vidt som forordningen ikke tildeler Kongeriget Spanien bestemte kvoter med hensyn til de fiskerimuligheder, der er blevet fordelt i farvandene i Nordsøen og Østersøen efter dets tiltrædelse af Fællesskabet (sag C-87/03) og i Nordsøen før dets tiltrædelse (sag C-100/03).
Retsforskrifter og proceduren
Akten vedrørende Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse
2. Artikel 156-166 i akten vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23, herefter »tiltrædelsesakten«) regulerer navnlig de spanske fartøjers adgang til EF-farvandene og disses ressourcer. Det fremgår af bestemmelserne i artikel 166, at den således fastlagte ordning finder anvendelse i en periode, der udløber den 31. december 2002 (herefter »overgangsperioden«).
Forordning nr. 170/83 og nr. 172/83
3. Lovgiver har ved Rådets forordning (EØF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en fællesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1) fastsat regler om fordeling af den samlede fangstmængde mellem medlemsstaterne. Rådet for Den Europæiske Unions målsætning var navnlig at bidrage til en relativ stabilitet i fiskeriaktiviteterne. Det anføres i femte til syvende betragtning til forordningen, at formålet med relativ stabilitet er at beskytte de særlige behov i områder, hvor lokalbefolkningen er særligt afhængig af fiskeriet og dets tilknyttede industrier, under hensyn til bestandenes øjeblikkelige biologiske situation.
4. Rådet har ved forordning (EØF) nr. 172/83 af 25. januar 1983 om fastsættelse for 1982 af de samlede tilladte fangstmængder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande i Fællesskabets fiskerizone samt af Fællesskabets andel af disse fangster, af dennes fordeling blandt medlemsstaterne og af bestemmelserne for fiskeri efter den samlede tilladte fangstmængde (EFT L 24, s. 30) for første gang fordelt de disponible ressourcer i EF-farvandene (herefter »den oprindelige fordeling«).
5. Det fremgår af fjerde betragtning til forordning nr. 172/83, at Rådet med henblik på en rimelig fordeling af de disponible ressourcer har taget hensyn til det traditionelle fiskeri, til behovene i områder, hvor den lokale befolkning er særligt afhængig af fiskeriet og de dertil knyttede industrier, og til mistede fangstmuligheder i tredjelandes farvande.
Forordning nr. 3760/92
6. Rådets forordning (EØF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 om en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur (EFT L 389, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1181/98 af 4. juni 1998 (EFT L 164, s. 1, herefter »forordning nr. 3760/92«), ophæver forordning nr. 170/83. I henhold til forordningens artikel 8, stk. 4, nr. i), skal Rådet for hvert fiskeri eller hver fiskerigruppe på grundlag af hvert enkelt tilfælde og, når det er relevant, på et flerårigt grundlag, fastsætte den samlede tilladte fangstmængde og/eller den samlede tilladte fiskeriindsats.
7. Artikel 8, stk. 4, nr. ii), i forordning nr. 3760/92 bestemmer, at Rådet skal fordele fiskerimulighederne mellem medlemsstaterne på en sådan måde, at hver medlemsstat sikres relativ stabilitet i fiskeriaktiviteterne for hver af de pågældende bestande. Begrebet relativ stabilitet er beskrevet i 12. og 143. betragtning til denne forordning. Ifølge 12. betragtning skal bevarelsen og forvaltningen af ressourcerne bidrage til at skabe et mere stabilt fiskeri og skal vurderes på grundlag af en standardfordeling, der afspejler Rådets retningslinjer. 13. betragtning gentager i det væsentlige ordlyden af præamblen til forordning nr. 170/83, som nævnt i denne doms præmis 3.
8. I henhold til artikel 8, stk. 4, nr. iii), i forordning nr. 3760/92 skal Rådet, når Fællesskabet indfører nye fiskerimuligheder inden for et fiskeri eller en fiskerigruppe, der ikke tidligere har været omfattet af den fælles fiskeripolitik, træffe afgørelse om tildelingsmetoden under hensyn til alle medlemsstaters interesser.
Forordning nr. 2341/2002
9. Bl.a. i medfør af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 3760/92 vedtog Rådet den 20. december 2002 forordning nr. 2341/2002, der er genstand for den foreliggende sag.
Forordning nr. 2371/2002
10. Den 20. december 2002 vedtoget Rådet ligeledes forordning (EF) nr. 2371/2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (EFT L 358, s. 59), som ophæver forordning nr. 3760/92 fra den 1. januar 2003. Artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 2371/2002 bestemmer, at EF-fiskerfartøjer har lige adgang til alle EF-farvande og -ressourcer, som er angivet i denne artikel, jf. dog de bevarelsesforanstaltninger, der træffes til bevarelse af de pågældende arters bæredygtighed.
11. Det bestemmes i forordningens artikel 20, stk. 1, der har overskriften »Tildeling af fiskerimuligheder«, at Rådet træffer afgørelse om fangst- og/eller fiskeriindsatsbegrænsninger og om tildelingen af fiskerimuligheder mellem medlemsstaterne samt om de betingelser, der skal gælde i forbindelse med sådanne begrænsninger. Fiskerimulighederne fordeles mellem medlemsstaterne på en sådan måde, at hver medlemsstat sikres en relativ stabilitet i fiskeriet efter hver bestand eller for hvert fiskeri.
12. Det bestemmes i artiklens stk. 2, at når Fællesskabet fastlægger nye fiskerimuligheder, beslutter Rådet, hvilken tildeling der skal anvendes i forbindelse med disse muligheder under hensyntagen til hver enkelt medlemsstats interesser.
Sagens forhistorie og retsforhandlingerne
13. Under forhandlingerne om forordning nr. 2341/2002 om fiskerimulighederne for 2003 fremsatte Kongeriget Spanien, idet det var af den opfattelse, at det fra overgangsperiodens udløb var berettiget til at deltage i fordelingen af arter, for hvilke der er fastsat fangstbegrænsninger i Nordsøen og Østersøen, en anmodning til Rådet med henblik på tildeling af fiskekvoter i disse to havområder.
14. Kongeriget Spanien gjorde gældende, at de kvoter, der er tildelt før og efter dets tiltrædelse af Fællesskabet i den zone, som den spanske flåde ikke havde adgang til i overgangsperiode, bør revideres for at tage hensyn dels til den omstændighed, at Kongeriget Spanien rent juridisk ikke var i stand til at deltage i denne fordeling, dels til den spanske flådes fangster i Nordsøen i perioden fra 1973 til 1978.
15. Rådet afviste Kongeriget Spaniens anmodning.
16. Det er på baggrund heraf, at Kongeriget Spanien besluttede at anlægge nærværende sag.
17. Ved kendelser af 27. juni og 28. august 2003 fik Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilladelse til at intervenere i de forenede sager C-87/03 og C-100/03 til støtte for Rådets påstande.
18. Ved kendelse af 4. april 2005 er sagerne C-87/03 og C-100/03 blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Parternes påstande
19. Kongeriget Spanien har nedlagt følgende påstande:
– Forordning nr. 2341/2002 annulleres, for så vidt som den ikke tildeler Kongeriget Spanien bestemte fiskekvoter i Nordsøen og Østersøen.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. Rådet har, støtte af Kommissionen og Det Forenede Kongerige, nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse.
– Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om søgsmålet
21. I de to sager har Kongeriget Spanien gjort gældende, at eftersom den spanske flåde ikke opnåede tildeling af bestemte fiskekvoter i Nordsøen og Østersøen ved forordning nr. 2341/2002, er det trods overgangsperiodens udløb i praksis umuligt for den spanske fiskerflåde at fiske størstedelen af de arter, der er omfattet af kvoter i disse farvande. Den spanske regering har fremsat flere anbringender. To af disse er identiske i de to forenede sager og vedrører en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling for så vidt angår det første anbringende og en tilsidesættelse af tiltrædelsesakten for så vidt angår det andet anbringende. Derudover har den fremsat et tredje anbringende om tilsidesættelse af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002 for så vidt angår sag C-87/03, og om tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet for så vidt angår sag C-100/03.
22. Selv om en tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet kun er påberåbt som et særskilt anbringende i sag C-100/03, er det dog nævnt i begge sager til støtte for påstandene om forskelsbehandling og tilsidesættelse af tiltrædelsesakten. Dette anbringende bør derfor indledningsvis undersøges i forbindelse med begge sager.
Anbringendet og påstandene om tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet
Parternes anbringender
23. Den spanske regering har gjort gældende, at princippet om relativ stabilitet har en generel rækkevidde, og at det dermed finder anvendelse på de forskellige kvotefordelinger, men at den oprindelige fordeling fra 1983 kan ændres som følge af bestemte begivenheder. Overgangsperiodens udløb er en sådan begivenhed.
24. Kongeriget Spanien er således fuldt ud inddraget i den fælles fiskeripolitik, og den oprindelige fordeling, som blev foretaget før Kongeriget Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet, skal dermed ændres, således at det kan drage fordel heraf. De spanske fartøjer bør således tildeles kvoter under hensyn til de to kriterier, der blev anvendt ved den oprindelige fordeling, som gengivet i denne doms præmis 5, nemlig det traditionelle fiskeri og behovene i områder, hvor den lokale befolkning er særlig afhængig af fiskeriet og de dertil knyttede industrier.
25. Den spanske regering har understreget, at de spanske fartøjer har fisket i Nordsøen i perioden fra 1973 til 1976. For så vidt angår fordelingen af kvoter for 2003 har den desuden gjort gældende, at det i henhold til princippet om relativ stabilitet kun er de områder, hvor den lokale befolkning på dette tidspunkt er særlig afhængig af fiskeriet og den dertil knyttede virksomhed, som skal tages i betragtning, og ikke de områder, som på et givent tidspunkt i fortiden havde disse kendetegn.
26. Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongeriget har gjort gældende, at den fordeling af kvoter, som er foretaget ved forordning nr. 2341/2002, er fuldt ud i overensstemmelse med formålet om rationel udnyttelse af ressourcerne og fordelingsbestemmelserne, som er fastsat i henhold til princippet om relativ stabilitet.
Domstolens bemærkninger
27. Domstolen har allerede i dom af 16. juni 1987, Romkes (sag 46/86, Sml. s. 2671, præmis 17), fastslået, at kravet om relativ stabilitet skal forstås således, at der ved fordelingen af fiskerimulighederne opretholdes en bestemt procentdel for hver enkelt medlemsstat, hvilket den har bekræftet i en række domme afsagt i 1992. Domstolen har tilføjet, at den fordelingsnøgle, som oprindelig var beregnet under hensyn til de forskellige medlemsstaters fiskeriflåders gennemsnitlige fangstmængder i perioden 1973-1978, fortsat finder anvendelse, så længe der ikke er udstedt en ændringsforordning efter den procedure, som blev fulgt ved udstedelsen af forordning nr. 170/83 (jf. bl.a. Romkes-dommen, præmis 6, og domme af 13.10.1992, sag C-70/90, Spanien mod Rådet, Sml. I, s. 5159, præmis 15, sag C-71/90, Spanien mod Rådet, Sml. I, s. 5175, præmis 15, og sag C-73/90, Spanien mod Rådet, Sml. I, s. 5191, præmis 28).
28. Domstolen har ligeledes udtalt sig om følgerne af en ny medlemsstats tiltrædelse af Fællesskabet og navnlig om Kongeriget Spaniens tiltrædelse, idet den har fastslået, at en sådan begivenhed ikke i sig selv kan have retlige følger, da vilkårene for tiltrædelsen er fastsat i den tilsvarende a kt (jf. dommen i sag C-70/99, Spanien mod Rådet, præmis 16). Hvad angår Kongeriget Spaniens tiltrædelse har Domstolen udtalt, at det følger af tiltrædelsesaktens artikel 2, at de gældende fællesskabsbestemmelser, dvs. bestemmelserne i de oprindelige traktater og de af Fællesskabets institutioner før tiltrædelsen vedtagne retsakter, finder anvendelse, og navnlig princippet om relativ stabilitet, således som det fandt anvendelse i 1983 (jf. dom af 13.10.1992, forenede sager C-63/90 og C-67/90, Portugal og Spanien mod Rådet, Sml. I, s. 5073, præmis 31, 32, og 34, og dommen i sag C-70/90, Spanien mod Rådet, præmis 19 og 29).
29. Det følger heraf, at Kongeriget Spaniens tiltrædelse ikke bevirkede, at Rådet blev tvunget til at ændre den gældende fordeling. Derimod udgør den fordelingsnøgle, som blev fastlagt forud Spaniens tiltrædelse, en gældende fællesskabsbestemmelse, og eftersom Rådet ikke har foretaget ændringer, finder denne anvendelse på Kongeriget Spanien.
30. For så vidt angår udløbet af overgangsperioden, som defineret i tiltrædelsesakten, har denne kun sådanne juridiske følger, som er fastsat heri. Tiltrædelsesakten foreskriver imidlertid hverken en ændring af fordelingsnøglen ved overgangsperiodens udløb eller en pligt for Rådet til at foretage en ændring af fordelingsnøglen på dette tidspunkt. I mangel af særlige bestemmelser i tiltrædelsesakten eller ændringer foretaget af Rådet ved overgangsperiodens udløb finder den eksisterende fordelingsnøgle, som blev fastsat i overensstemmelse med princippet om relativ stabilitet, fortsat anvendelse.
31. Endvidere kan den omstændighed, at de spanske fartøjer havde fisket i Nordsøen i perioden 1973-1976, ikke anføres som begrundelse for en ændring af fordelingsnøglen. Fiskeriet ophørte nemlig i 1977 som følge af den beslutning, som kyststaterne ved Nordsøen traf om udvidelse af de eksklusive fiskerizoner til 200 sømil inden for rammerne af udviklingen af de internationale havretlige regler. Denne tilstand blev opretholdt i den bilaterale aftale, som blev indgået mellem Kongeriget Spanien og Det Europæiske Fællesskab i 1980, og siden hen i tiltrædelsesakten.
32. Det følger heraf, at den fordelingsnøgle for fiskerimulighederne, som blev fastsat før Kongeriget Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet, ikke er i strid med princippet om relativ stabilitet, idet der ikke er blevet gennemført ændringer heraf ved en yderligere retsakt fra Rådet, og navnlig ikke ved forordning nr. 2341/2002.
33. Følgelig skal anbringendet i sag C-100/03 om tilsidesættelse af dette princip forkastes.
34. Hvad angår de betragtninger, som er nævnt i denne doms præmis 22, bør påstandene i sag C-87/03 om, at den manglende ændring af den fordelingsnøgle, hvorefter kvoterne i Nordsøen og Østersøen for første gang blev tildelt efter Kongeriget Spaniens tiltrædelse, har medført en tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet, ligeledes undersøges.
35. For så vidt angår disse sidste tildelinger skal det bemærkes, at princippet om relativ stabilitet som indeholdt i forordning nr. 3760/92 stadig er relevant.
36. Rådet har, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at det har fastlagt en nylig repræsentativ referenceperiode, der dækker flere år, og at det har undersøgt medlemsstaternes fiskeres fangstmængder med henblik på at tage hensyn til behovene hos den lokalbefolkning, der er særligt afhængig af fiskeriet. Eftersom de spanske fartøjer ikke fiskede i de omhandlede farvande i flere år, er der i overensstemmelse med princippet om relativ stabilitet ikke blevet tildelt Kongeriget Spanien nogen kvoter ved den oprindelige fordeling og heller ved fordelingen for 2003.
37. Den spanske regering har gjort gældende, at dette princip burde have været ændret med henblik på at tage hensyn til Kongeriget Spaniens behov. Den har i det væsentlige gjort gældende, at i stedet for at fordele kvoterne under opretholdelse af de procentsatser, som blev fastsat ved den fordeling, der blev gennemført i løbet af overgangsperiode – en periode, som Kongeriget Spanien i øvrigt ikke kunne drage fordel af – burde Rådet have taget hensyn til de spanske fartøjers fiskeriaktiviteter i årene 1973-1976, såvel som til behovene hos den befolkning, der i dag lever af fiskeri.
38. Det skal herved bemærkes, at den fordeling af fiskerimulighederne mellem medlemsstaterne, som er fastsat i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 3760/92, indebærer en kompliceret økonomisk vurdering, med hensyn til hvilken Rådet har et vidt skøn. Følgelig skal domstolskontrollen begrænses til en undersøgelse af, om den pågældende foranstaltning er behæftet med åbenbare fejl eller magtfordrejning, eller om den pågældende myndighed åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn (dom af 12.7.2001, sag C-189/01, Jippes m.fl., Sml. I, s. 5689, præmis 80, og af 9.9.2004, sag C-304/01, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7655, præmis 23).
39. Hvad angår den kraftige nedgang i arterne, som Rådet og Kommissionen har henvist til, skal det for det første bemærkes, at Rådet ikke tilsidesatte princippet om relativ stabilitet, da det fastsatte en flerårig referenceperiode ved den første fordeling af kvoter med hensyn til bestemte arter i Nordsøen og Østersøen. Som det fremgår af præmis 42 i dom af 25. oktober 2001, Italien mod Rådet (sag C-120/99, Sml. I, s. 7997), har fællesskabslovgiver en vis fleksibilitet på dette område.
40. Rådet tilsidesatte heller ikke princippet om relativ stabilitet, da det udelukkede Kongeriget Spanien fra denne fordeling, idet de spanske fartøjer ikke havde fisket i disse farvande i løbet af overgangsperioden.
41. Samme konklusion finder anvendelse på opretholdelsen af denne udelukkelse inden for rammerne af fordelingen af fiskerimulighederne i 2003, henset til den forudgående fordeling og det forhold, at de spanske fartøjer, som anført i denne doms præmis 31, ikke havde fisket de omhandlede arter i Nordsøen og Østersøen i mere end tyve år.
42. Heraf følger, at anbringenderne i sag C-87/03 om en tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet skal forkastes.
Anbringendet om en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling
Parternes indlæg
43. Den spanske regering har gjort gældende, at de spanske fartøjer fra overgangsperiodens udløb burde havde haft såvel lige adgang til EF-farvandene – hvilket ikke er blevet dem nægtet – som til disses fiskebestande, hvilket indebærer tildeling af fangstkvoter i Nordsøen og Østersøen. Eftersom Kongeriget Spanien ikke tildeles sådanne kvoter ved forordning nr. 2341/2002, opfylder den ikke betingelserne om ligebehandling, og er dermed årsag til forskelsbehandling af de spanske fiskere.
44. Der er ingen objektive grunde, der berettiger denne forskelsbehandling. Den generelle regel om, at fællesskabsretten i sin helhed fuldt ud finder anvendelse på de nye medlemsstater fra og med deres tiltrædelse, skal overholdes. Undtagelserne til denne regel, fastsat i en tiltrædelsesakt, skal være midlertidige og fortolkes indskrænkende.
45. Selv om Spanien før den 31. december 2002 ikke kunne påberåbe sig de fiskeriaktiviteter, som de spanske fiskere udøvede i Nordsøen i referenceperioden 1973-1978, fordi den i tiltrædelsesakten fastsatte undtagelsesordning har været gældende, forholder det sig anderledes efter denne dato. Disse aktiviteter burde således have været taget i betragtning for at ændre den fordeling af fiskerimulighederne, der var gældende ved Kongeriget Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet og i overgangsperioden. Kongeriget Spanien burde således tildeles fiskekvoter i forhold til de fangster, som spanske fartøjer tog, inden fællesskabsordningen til bevarelse af fiskeressourcerne trådte i kraft.
46. Den spanske regering har tilføjet, at såfremt der ikke havde været fastsat en overgangsperiode, ville Kongeriget Spanien have deltaget i fordelingen af nye kvoter fra 1986 under hensyn til følgende tre forhold: de spanske fiskeres fangster i Nordsøen i årene 1973-1976, dvs. den periode, som blev taget i betragtning, første gang princippet om relativ stabilitet blev fastlagt, fangster af samme arter i sammenhængende zoner og de spanske fiskeres behov for bifangster.
47. Ifølge Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongeriget har forordning nr. 2341/2002 ikke medført forskelsbehandling af Kongeriget Spanien. Det behandles nemlig på samme måde som de medlemsstater, der ikke drog fordel af den oprindelige fordeling af kvoter, der blev gennemført forud deres tiltrædelse af Fællesskabet, hvilket er tilfældet for næsten halvdelen af medlemsstaterne. Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongerige har understreget, at den spanske regering ikke har foretaget den nødvendige sondring mellem begrebet adgang til EF-farvandene og begrebet adgang til fiskeressourcerne.
Domstolens bemærkninger
48. Princippet om forbud mod forskelsbehandling kræver, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. bl.a. dom af 17.10.1995, sag C-44/94, Fishermen’s Organisations m.fl., Sml. I, s. 3115, præmis 46).
49. Spørgsmålet er derfor, om Kongeriget Spaniens situation kan sammenlignes med situationen for de medlemsstater, der fik tildelt fiskekvoter i Nordsøen og Østersøen ved forordning nr. 2341/2002.
50. Domstolen har allerede undersøgt spørgsmålet om en mulig forskelsbehandling af medlemsstater, som ikke er blevet tildelt bestemte fiskekvoter efter deres tiltrædelse af Fællesskabet.
51. I præmis 41 i dommen i sagen Portugal og Spanien mod Rådet gjorde Den Portugisiske Republik gældende, at den portugisiske flåde fiskede i de grønlandske farvande fra 1973 til 1977, dvs. under en del af den oprindelige referenceperiode, og understregede, at dens flåde fiskede samme mængde som den tyske flåde og en betydelig større mængde end Det Forenede Kongeriges flåde.
52. Domstolen antog ikke desto mindre, at Den Portugisiske Republiks situation ikke kunne sammenlignes med situationen for de øvrige medlemsstater, der var omfattet af fordelingerne. Den fastslog, at for så vidt som tiltrædelsesakten ikke har ændret den eksisterende situation med hensyn til fordeling af de eksterne ressourcer, er det den gældende fællesskabsret, der finder anvendelse, og derfor kan de nye medlemsstater ikke påberåbe sig omstændigheder fra tiden før tiltrædelsen, navnlig deres fiskeriaktivitet i referenceperioden, for at forhindre anvendelsen af de pågældende bestemmelser. Siden tiltrædelsen befinder de sig i samme situation som de medlemsstater, der er udelukket fra fordelingerne i medfør af princippet om relativ stabilitet i fiskeriet, som for så vidt angår de aftaler, der er indgået før tiltrædelsen, kommer konkret til udtryk i 1983-fordelingen (dommen i sagen Portugal og Spanien mod Rådet, præmis 43 og 44).
53. Denne argumentation kan overføres til de foreliggende sager, idet Kongeriget Spaniens situation ikke kan sammenlignes med situationen for de medlemsstater, hvis fartøjer er omfattet af den oprindelige fordeling. Den spanske regering kan således ikke påberåbe sig de spanske fartøjers fiskerivirksomhed i Nordsøen under den oprindelige referenceperiode fra 1973-1976. Kongeriget Spanien befinder sig derimod i samme situation som de medlemsstater, hvis fartøjer ikke har opnået sådanne kvoter, uanset om disse medlemsstater har fisket i Nordsøen og/eller Østersøen i den oprindelige referenceperiode.
54. Det skal tilføjes, at overgangsperiodens udløb ikke ændrer denne situation.
55. Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongerige har med rette påpeget vigtigheden af at sondre mellem begrebet adgang til farvandene og begrebet adgang til fiskeressourcerne. Selv om Kongeriget Spanien efter overgangsperiodens udløb atter får adgang til Nordsøen og Østersøen, indebærer dette ikke, at de spanske fartøjer har adgang til disse to farvandes fiskebestande i samme omfang som de medlemsstater, der var omfattet af den oprindelige eller senere fordelinger.
56. Som det fremgår af denne doms præmis 41, fandt Rådet ikke, at den manglende fordeling af kvoter indebærer en tilsidesættelse af princippet om, at den omhandlede befolkning skal sikres et relativt stabilt fiskeri, idet de spanske fartøjer ikke har fisket i Nordsøen og Østersøen i mere end tyve år. Det følger heraf, at Rådet ligeledes med rette har vurderet, at Kongeriget Spanien ikke befandt sig i en situation svarende til situationen for de medlemsstater, hvis fartøjer for nylig havde fisket i disse farvande i den relevante referenceperiode.
57. Følgelig har Rådet ikke forskelsbehandlet Kongeriget Spanien, når det ved forordning nr. 2341/2002 eller ved senere fordelinger i overgangsperioden har behandlet Kongeriget Spanien anderledes end de medlemsstater, som var omfattet af den oprindelige fordeling af fiskekvoter før Kongeriget Spaniens tiltrædelse.
58. På baggrund af det ovenfor anførte må anbringendet om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling forkastes.
Anbringendet om tilsidesættelse af tiltrædelsesakten
Parternes anbringender
59. Den spanske regering har anført, at forordning nr. 2341/2002 forlænger overgangsperioden ud over det i tiltrædelsesakten fastsatte, hvilket er i strid med dens bestemmelser, idet Spanien ved den anfægtede forordning ikke er blevet tildelt en del af de fiskekvoter i EF-farvandene i Nordsøen og Østersøen, som blev fordelt efter Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet.
60. En lignende argumentation er anført for så vidt angår den omstændighed, at den fordelingsnøgle for Nordsøen, som blev fastsat før Kongeriget Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet, ikke er blevet revideret ved nævnte forordning.
61. Den spanske regering har gjort gældende, at hvis undtagelserne i tiltrædelsesakten udvides til at gælde ud over den heri fastsatte overgangsperiode, svarer det til at se bort fra, at de er usædvanlige, midlertidige og begrænsede, såvel som fra deres formål om gradvist at integrere en ny medlemsstat i Fællesskabet.
62. Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at tiltrædelsesaktens bestemmelser ophørte med at finde anvendelse ved overgangsperiodens udløb, og at de således ikke længere kan udgøre et kriterium for bedømmelse af lovligheden de foranstaltninger, som Rådet har vedtaget.
63. Derudover indeholder tiltrædelsesakten hverken noget krav om eller nogen bestemmelser om en revision af kvotefordelingen.
Domstolens bemærkninger
64. Det bemærkes, at tiltrædelsesaktens artikel 154-166 udelukkende regulerer den ordning, der finder anvendelse på fiskeriområdet i overgangsperioden. Disse bestemmelser kan således i princippet ikke påberåbes til støtte for krav vedrørende en periode, der begynder efter overgangsperiodens ophør.
65. Desuden fremgår det på ingen måde af tiltrædelsesakten, at Rådet var forpligtet til senere at ændre den fordelingsnøgle for fiskerimulighederne, der var vedtaget før Kongeriget Spaniens tiltrædelse eller efter tiltrædelsen, i løbet af overgangsperioden.
66. Selv om den ordning, der finder anvendelse i overgangsperioden, pr. definition er midlertidig, indebærer dette ikke, at samtlige de heri fastsatte restriktioner automatisk ophører ved periodens udløb, såfremt de samtidig fremgår af de gældende fællesskabsbestemmelser, som medlemsstaten er bundet af. Som fastslået i denne doms præmis 29, indgår den fordelingsnøgle, der er fastsat ved den ordning, som var gældende på tidspunktet for Kongeriget Spaniens tiltrædelse, i den gældende fællesskabsret. Denne fordelingsnøgle gælder i princippet, indtil den ændres ved en retsakt fra Rådet. For så vidt angår de kvotefordelinger, der blev gennemført i løbet af overgangsperioden, reguleres disse ikke af tiltrædelsesakten, men derimod af forordningerne om fastsættelse af de pågældende kvoter og af princippet om relativ stabilitet.
67. Rådet har således på ingen måde tilsidesat tiltrædelsesakten, for så vidt som det ikke tildelte Kongeriget Spanien bestemte fiskekvoter i Nordsøen ved forordning nr. 2341/2002.
68. Følgelig må anbringendet om en tilsidesættelse af tiltrædelsesakten forkastes.
Anbringendet om tilsidesættelse af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002
Parternes anbringender
69. Den spanske regering har gjort gældende, at efter udløbet af overgangsperioden burde de nye fiskerimuligheder, der for Nordsøen og Østersøen blev fordelt i årene 1992-1998, være blevet fordelt i henhold til artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002 og under hensyntagen til hver medlemsstats interesser, og dermed også Spaniens.
70. I forbindelse med dette anbringende har den spanske regering atter understreget, at såfremt der ikke havde været fastsat en overgangsperiode, ville Kongeriget Spanien have deltaget i fordelingen af nye kvoter fra 1986.
71. Rådet, Kommissionen og Det Forenede Kongerige har anført, at de fiskerimuligheder, som har været genstand for tildeling af kvoter mellem medlemsstaterne efter Kongeriget Spaniens tiltrædelse i årene 1992-1998, ikke er nye i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002 eller i artikel 8, stk. 4, nr. iii), i forordning nr. 3760/92, og at den spanske regerings anbringende derfor er ubegrundet.
Domstolens bemærkni nger
72. Det bemærkes, således som Rådet har gjort gældende, at forordning nr. 2341/2002 ikke blev udstedt i henhold til forordning nr. 2371/2002, men derimod i henhold til forordning nr. 3760/92. Dermed er påstanden om tilsidesættelse af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002 irrelevant.
73. Det skal imidlertid bemærkes, at bestemmelserne i artikel 20, stk. 2, i det væsentlige gentager bestemmelserne i artikel 8, stk. 4, nr. iii), i forordning nr. 3760/92.
74. I det foreliggende tilfælde skal Kongeriget Spaniens anbringende derfor undersøges i forhold til disse bestemmelser.
75. Den spanske regering har nævnt bestemte arter, som har været genstand for en første fordeling i overgangsperioden, men den har ikke angivet nogen bestemt forordning til støtte for sine påstande.
76. Rådet og Det Forenede Kongerige har derimod, uden at dette er blevet bestridt, nævnt to forordninger, som efter deres opfattelse synes at henvise til Kongeriget Spanien, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 783/98 af 7. april 1998 om ændring af forordning (EF) nr. 45/98 om fastsættelse for 1998 af de samlede tilladte fangstmængder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande samt af visse betingelser for fiskeri af disse fangstmængder (EFT L 113, s. 8) og Rådets forordning (EF) nr. 1570/1999 af 12. juli 1999 om fordeling af mulighederne for fiskeri efter visse fiskebestande og om ændring af forordning (EF) nr. 48/1999 om fastsættelse for 1999 af de samlede tilladte fangstmængder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande samt af visse betingelser for fiskeri af disse fangstmængder (EFT L 187, s. 5).
77. Det skal bemærkes, at de fiskekvoter, der blev fordelt ved forordning nr. 2341/2002 for 2003, og som vedrører de arter, der er omhandlet i de to forordninger, der er nævnt i den foregående præmis, ikke er kvoter, som for første gang blev fordelt af Rådet, men derimod kvoter, som blev fordelt i overgangsperioden.
78. Disse kvoter udgør således ikke nye fiskerimuligheder som omhandlet i artikel 8, stk. 4, nr. iii), i forordning nr. 3760/92, men derimod bestående fiskerimuligheder, henhørende under samme forordnings artikel 8, stk. 4, nr. ii), og som er undergivet princippet om relativ stabilitet.
79. På baggrund af ovenstående skal Kongeriget Spaniens anbringende om tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2371/2002 forkastes.
80. Da Kongeriget Spanien ikke har fået medhold i nogen af sine anbringender, vil Rådet være at frifinde.
Sagens omkostninger
81. Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Rådet har nedlagt påstand om, at Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da Kongeriget Spanien har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger. I henhold samme artikels stk. 4, første afsnit, bærer Det Forenede Kongerige og Kommissionen deres egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling):
1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer deres egne omkostninger.