62022CJ0774_RES
Sag C-774/22
JX
mod
FTI Touristik GmbH
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Nürnberg)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 29. juli 2024
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – artikel 18 – retternes kompetence i sager om forbrugeraftaler – fastlæggelse af den internationale og stedlige kompetence for en ret i en medlemsstat – grænseoverskridende element – rejse i et tredjeland«
Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – kompetence i sager om forbrugeraftaler – anvendelsesområde – tvist mellem en forbruger og en rejsearrangør om opfyldelsen af en aftale om en pakkerejse – aftaleparter med bopæl i samme medlemsstat – rejsens bestemmelsessted beliggende i udlandet – international og stedlig kompetence for retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1896/2006, art. 3, stk. 1, og nr. 1215/2012, 3. og 26. betragtning og art. 18 samt art. 19, stk. 3)
(jf. præmis 25-37, 40-45 og 47 samt domskonkl.)
Resumé
I en præjudiciel sag i forbindelse med en tvist mellem en forbruger, der havde bopæl i en medlemsstat, og en rejsearrangør, der var etableret i samme medlemsstat, vedrørende en rejse til udlandet, som var reserveret af førstnævnte, præciserede Domstolen anvendelsesområdet for Bruxelles Ia-forordningen (
1
), idet den nærmere bestemt undersøgte, om der forelå et grænseoverskridende element i en sådan situation.
I december 2021 indgik JX, en privatperson med bopæl i Nürnberg (Tyskland), en aftale om en pakkerejse med FTI Touristik GmbH, som var en rejsearrangør med hjemsted i München (Tyskland), med henblik på en rejse til et tredjeland.
JX nedlagde for Amtsgericht Nürnberg (byretten i Nürnberg, Tyskland), som var retten på det sted, hvor han havde bopæl, idet han var af den opfattelse, at han ikke var blevet tilstrækkeligt oplyst om betingelserne for indrejse og visum i det pågældende land, påstand om betaling af en erstatning på 1500 EUR. Ifølge sagsøgeren fulgte denne rets stedlige kompetence af de beskyttende værnetingsregler, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningen til fordel for forbrugerne (
2
). FTI Touristik gjorde gældende, at denne ret savnede stedlig kompetence, og at forordningen ikke fandt anvendelse på rent interne situationer som den, der var omhandlet i den foreliggende sag. I en sådan situation manglede det grænseoverskridende element, der kræves for anvendelsen af denne forordning.
Den forelæggende ret anmodede med sin præjudicielle forelæggelse Domstolen om at præcisere, om Bruxelles Ia-forordningen fastlægger såvel den internationale som den stedlige kompetence for retten i den medlemsstat, i hvis retskreds forbrugeren har bopæl, i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor det grænseoverskridende element var begrænset til rejsens bestemmelsessted, idet denne var beliggende i udlandet.
Domstolens bemærkninger
Med henblik på for det første at undersøge, om Bruxelles Ia-forordningen fandt anvendelse på en tvist som den i hovedsagen omhandlede, hvor sagsøgeren og sagsøgte har bopæl i samme medlemsstat, bemærkede Domstolen, at anvendelsen af forordningens kompetenceregler forudsætter, at der foreligger et grænseoverskridende element. Et sådant forhold foreligger bl.a., når situationen i den pågældende tvist kan give anledning til spørgsmål vedrørende fastlæggelsen af retternes internationale kompetence. Selv om det er åbenbart, at der foreligger et grænseoverskridende element, når mindst en af parterne har sin sædvanlige bopæl i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, kan den internationale karakter ligeledes følge af andre faktorer, der bl.a. er forbundet med tvistens realitet. Hvis en medlemsstat og et tredjeland er impliceret f.eks. på grund af, at sagsøgeren og en sagsøgt har bopæl i den førstnævnte stat, og de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten, har fundet sted i tredjelandet, kan det således også give det omhandlede retsforhold en international karakter, idet denne situation kan rejse nogle spørgsmål i medlemsstaten vedrørende fastlæggelsen af retternes internationale kompetence. Det følger heraf, at en tvist vedrørende kontraktlige forpligtelser, der angiveligt skal opfyldes enten i et tredjeland eller i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor begge parter har bopæl, kan rejse spørgsmål om fastlæggelsen af retternes internationale kompetence og derfor opfylder den betingelse om tilknytning til udlandet, der kræves for, at tvisten er omfattet af anvendelsesområdet for Bruxelles Ia-forordningen.
Hvad angår tvister mellem forbrugere og erhvervsdrivende understøttes denne fortolkning først og fremmest af Bruxelles Ia-forordningens artikel 18, stk. 1 (
3
), hvorefter forbrugerne kan påberåbe sig den regel, der er fastsat til deres fordel, over for erhvervsdrivende, der ikke alene har bopæl i andre medlemsstater, herunder tredjelande, men også i den samme medlemsstat som deres bopæl. Denne fortolkning er desuden i overensstemmelse med Bruxelles Ia-forordningens formål, idet Domstolen gentagne gange har fastslået, at forordningen forfølger et retssikkerhedsmæssigt formål, som kræver, at den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt, nemt kan tage stilling til sin kompetence uden at skulle undersøge tvistens realitet. I overensstemmelse med dette formål skal en sag, der omfatter en rejsendes krav vedrørende problemer i forbindelse med en rejse til udlandet, der organiseres og sælges af en rejsearrangør, anses for at have international karakter i henhold til Bruxelles Ia-forordningen, idet rejsens bestemmelsessted er let at kontrollere. Endelig kan denne fortolkning ikke drages i tvivl af Domstolens henvisning til begrebet »grænseoverskridende sag«, der er defineret i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 (
4
), som en sag, hvor mindst en af parterne har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, som behandler sagen, er beliggende. Eftersom denne forordning og Bruxelles Ia-forordningen hverken har samme genstand eller samme anvendelsesområde, skal den anden forordning nemlig ikke fortolkes i lyset af den førstnævnte forordning.
Følgelig er en tvist vedrørende en aftale om en pakkerejse omfattet af anvendelsesområdet for Bruxelles Ia-forordningen, selv om de kontraherende parter, dvs. forbrugeren og dennes medkontrahent, begge har bopæl i den samme medlemsstat, når rejsens bestemmelsessted er i udlandet.
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt artikel 18 i Bruxelles Ia-forordningen fastlægger såvel den pågældende rets internationale som stedlige kompetence, bemærkede Domstolen, at det fremgår af selve ordlyden af denne artikels stk. 1, at de regler om retslig kompetence, der er fastsat i denne bestemmelse, når sagen anlægges af en forbruger, omfatter dels »retterne i den medlemsstat, på hvis område [den anden part] har bopæl«, dels »retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl«. Mens den første af de to således opstillede regler begrænser sig til at give international kompetence til retssystemet i den udpegede stat som helhed, giver den anden regel stedlig kompetence direkte til retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl. Denne anden regel fastlægger således ikke blot den pågældende rets internationale kompetence, men udpeger også direkte en bestemt ret i en medlemsstat uden at henvise til de regler om fordeling af den stedlige kompetence, der gælder i denne medlemsstat.
Domstolen konkluderede på denne baggrund, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 18 fastlægger såvel den internationale som den stedlige kompetence for retten i den medlemsstat, i hvis retskreds forbrugeren har bopæl, når en sådan forbruger for denne ret har indbragt en tvist mellem forbrugeren og en rejsearrangør efter indgåelsen af en aftale om en pakkerejse, og disse to medkontrahenter begge har bopæl i denne medlemsstat, men rejsens bestemmelsessted er beliggende i udlandet.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxelles Ia-forordningen«).
(
2
) – JX henviste navnlig til Bruxelles Ia-forordningens artikel 17 og 18.
(
3
) – Denne bestemmelse fastsætter følgende: »Sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, kan anlægges enten ved retterne i den medlemsstat, på hvis område medkontrahenten har bopæl, eller, uanset medkontrahentens bopæl, ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl.«
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (EUT 2006, L 399, s. 1).