61998CJ0381_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-381/98,
angående en anmodning, som Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Det Forenede Kongerige) i henhold til EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,
Ingmar GB Ltd
mod
Eaton Leonard Technologies Inc.,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382, s. 17),
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af formanden for Første Afdeling, M. Wathelet, som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne D.A.O. Edward og P. Jann (refererende dommer),
generaladvokat: P. Léger
justitssekretær: fuldmægtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Ingmar GB Ltd ved barristers F. Randolph og R. O'Donoghue, for solicitors Fladgate Fielder
- Eaton Leonard Technologies Inc. ved barrister M. Pooles, for solicitors Clifford Chance
- Det Forenede Kongeriges regering ved Assistant Treasury Solicitor J.E. Collins, som befuldmægtiget, bistået af barrister S. Moore
- den tyske regering ved kontorchef W.-D. Plessing, Forbundsfinansministeriet, og kontorchef A. Dittrich, Forbundsjustitsministeriet, som befuldmægtigede
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Patakia og K. Banks, Den Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at der i retsmødet den 26. januar 2000 er afgivet mundtlige indlæg af Ingmar GB Ltd, af Eaton Leonard Technologies Inc., af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 11. maj 2000,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 31. juli 1998, indgået til Domstolen den 26. oktober 1998, har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) i henhold til EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382, s. 17, herefter »direktivet«).
2 Dette spørgsmål er blevet rejst i en sag mellem Ingmar GB Ltd (herefter »Ingmar«), der er et selskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige, og Eaton Leonard Technologies Inc. (herefter »Eaton«), der er et selskab med hjemsted i Californien, vedrørende betaling af beløb, der påstås at skyldes navnlig på grund af ophør af en agentaftale.
Retsgrundlaget
Fællesskabsbestemmelserne
3 Ifølge anden betragtning til direktivet er det vedtaget under hensyn til, at »forskellene mellem de nationale lovgivninger om handelsagentur [har] mærkbar indflydelse på konkurrencevilkårene og på de vilkår, hvorunder dette hverv udøves, og de kan have uheldig indflydelse på handelsagenters retsbeskyttelse i forhold til deres agenturgivere samt på retssikkerheden i handelssamkvemmet«.
4 Direktivets artikel 17 og 18 præciserer de vilkår, hvorunder handelsagenten ved kontraktforholdets ophør har ret til godtgørelse eller erstatning for den skade, som ophøret af kontraktforholdet med agenturgiveren har påført ham.
5 Direktivets artikel 17, stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at handelsagenten ved kontraktforholdets ophør får godtgørelse i henhold til stk. 2 eller skadeserstatning i henhold til stk. 3.«
6 Direktivets artikel 19 bestemmer:
»Parterne kan ikke, før kontrakten er ophørt, fravige artikel 17 og 18 til skade for handelsagenten.«
7 Direktivet skal ifølge artikel 22, stk. 1 og 3, være gennemført inden den 1. januar 1990 og for så vidt angår Det Forenede Kongerige inden den 1. januar 1994. Ifølge samme artikels stk. 1 skal de nationale bestemmelser, der sikrer direktivets gennemførelse, i det mindste finde anvendelse på kontrakter, der indgås efter bestemmelsernes ikrafttræden, og i hvert fald på løbende kontrakter senest den 1. januar 1994.
De nationale bestemmelser
8 Direktivet er i Det Forenede Kongerige gennemført ved Commercial Agents (Council Directive) Regulations 1993 (bestemmelser om gennemførelse af Rådets direktiv vedrørende handelsagenter), der trådte i kraft den 1. januar 1994 (herefter »Regulations«).
9 Regulations 1 (2) og (3) bestemmer:
»2. Nærværende bestemmelser finder anvendelse på forholdet mellem handelsagenter og deres agenturgivere og finder anvendelse på handelsagenters virksomhed i Storbritannien, jf. dog (3).
3. Bestemmelserne 3-22 finder ikke anvendelse, når parterne har aftalt, at en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes på agentaftalen.«
Tvisten i hovedsagen
10 Ingmar og Eaton indgik i 1989 en aftale, hvorefter Ingmar blev udpeget som Eaton's handelsagent i Det Forenede Kongerige. En af kontraktens bestemmelser fastslog, at kontrakten var underlagt californisk ret.
11 Kontrakten ophørte i 1996. Ingmar anlagde sag ved High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Det Forenede Kongerige), med påstand om betaling af provision samt i henhold til Regulations 17 erstatning for den skade, der var forvoldt på grund af ophøret af kontraktforholdet med Eaton.
12 High Court fastslog ved dom af 23. oktober 1997, at Regulations ikke fandt anvendelse, da kontrakten var underlagt californisk ret.
13 Ingmar ankede denne dom til Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), der besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»Ifølge engelsk ret skal den lovgivning anvendes, som parterne har valgt, medmindre det på grund af fundamentale retsgrundsætninger, f.eks. forekomsten af en ufravigelig regel, er udelukket. Der spørges, om bestemmelserne i Rådets direktiv 86/653/EØF under disse omstændigheder, og således som dette direktiv og navnlig dets bestemmelser om betaling af godtgørelse til handelsagenter ved kontraktforholdets ophør er blevet gennemført i medlemsstaternes lovgivning, finder anvendelse, når
i) en agenturgiver udpeger en agent, der med eneret skal forhandle agenturgiverens varer i Det Forenede Kongerige og Irland, og
ii) agenten for så vidt angår salget af varerne i Det Forenede Kongerige udøver sin virksomhed i Det Forenede Kongerige, og
iii) agenturgiveren er et selskab, der er stiftet i et tredjeland, nærmere bestemt i USA-delstaten Californien, og har sit hjemsted dér, og
iv) den lovgivning, som efter agentaftalens udtrykkelige bestemmelse skal finde anvendelse, er USA-delstaten Californiens lovgivning?«
Det præjudicielle spørgsmål
14 Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt at få oplyst, om direktivets artikel 17 og 18, der garanterer handelsagenten visse rettigheder ved agentaftalens ophør, finder anvendelse, når handelsagenten har udøvet sin virksomhed i en medlemsstat, selv om agenturgiveren har hjemsted i et tredjeland, og agentaftalen i henhold til en klausul heri er underlagt lovgivningen i dette land.
15 Parterne i hovedsagen, Det Forenede Kongeriges regering, den tyske regering og Kommissionen har anerkendt, at kontraktparternes ret til at vælge, hvilken lovgivning de ønsker skal regulere deres kontraktforhold, er et grundlæggende princip inden for den internationale privatret, og at denne valgfrihed kun ophører, hvis der findes ufravigelige regler.
16 Deres opfattelser divergerer imidlertid med hensyn til de betingelser, som en retsregel skal opfylde for at kunne anses for en ufravigelig regel i den internationale privatrets forstand.
17 Eaton har understreget, at de tilfælde, hvor sådanne regler kan forekomme, kun kan være ekstremt begrænsede, og at intet hensyn i det foreliggende tilfælde forpligter parter, der har hjemsted uden for Den Europæiske Union, til at anvende direktivet, der har til formål at harmonisere medlemsstaternes interne retsregler.
18 Ingmar, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har anført, at spørgsmålet om direktivets geografiske anvendelsesområde er et fællesskabsretligt spørgsmål. De er af den opfattelse, at de med direktivet forfulgte formål kræver, at dets bestemmelser finder anvendelse på alle handelsagenter, der har hjemsted i en medlemsstat, uafhængigt af agenturgiverens nationalitet eller hjemsted.
19 Ifølge den tyske regering tilkommer det, i mangel af en udtrykkelig bestemmelse i direktivet vedrørende dets geografiske anvendelsesområde, en ret i en medlemsstat, for hvilken der er indbragt en sag om en handelsagents ret til godtgørelse eller erstatning, at undersøge, om bestemmelserne i national ret kan anses for ufravigelige regler i den internationale privatrets forstand.
20 I denne forbindelse bemærkes for det første, at direktivet har til formål at beskytte personer, som efter direktivets bestemmelser er handelsagenter (dom af 30.4.1998, sag C-215/97, Bellone, Sml. I, s. 2191, præmis 13).
21 Direktivets artikel 17, 18 og 19 har navnlig til formål at beskytte handelsagenten efter kontraktforholdets ophør. Den ordning, som med henblik herpå indføres ved direktivet, er ufravigelig. Artikel 17 forpligter medlemsstaterne til at indføre en mekanisme til skadesløsholdelse af handelsagenten ved kontraktforholdets ophør. Denne artikel giver ganske vist medlemsstaterne et valg mellem en ordning med godtgørelse og en med skadeserstatning. Artikel 17 og 18 fastsætter imidlertid en fast ramme, inden for hvilken medlemsstaterne kan udøve deres skøn med hensyn til valg af beregningsmetoder for den godtgørelse eller erstatning, der skal tilkendes.
22 Disse artiklers ufravigelige karakter bekræftes af den omstændighed, at parterne ifølge direktivets artikel 19 ikke kan fravige disse bestemmelser til skade for handelsagenten, før kontrakten er ophørt. Den ufravigelige karakter bekræftes desuden af den omstændighed, at direktivets artikel 22 for så vidt angår Det Forenede Kongerige foreskriver en omgående anvendelse af de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivet, på løbende kontrakter.
23 Det bemærkes for det andet, som det fremgår af anden betragtning til direktivet, at de ved direktivet foreskrevne harmoniseringsforanstaltninger bl. a. har til formål at ophæve begrænsningerne for udøvelsen af virksomhed som handelsagent, ensrette konkurrencevilkårene inden for Fællesskabet og forstærke retssikkerheden i handelssamkvemmet (jf. i denne retning Bellone-dommen, præmis 17).
24 Den ordning, der er fastlagt i direktivets artikel 17, 18 og 19, har ligeledes til formål, for de forskellige former for handelsagenter, at beskytte etableringsfriheden og en konkurrence uden fordrejninger på det indre marked. Bestemmelsernes bemærkning om Fællesskabets område synes derfor nødvendig for at gennemføre traktatens formål.
25 Det må derfor fastslås, at det er væsentligt for Fællesskabets retsorden, at en agenturgiver, der har hjemsted i et tredjeland, mens handelsagenten udøver sin virksomhed inden for Fællesskabet, ikke kan omgå disse bestemmelser gennem en simpel lovvalgsklausul. Den funktion, de pågældende bestemmelser har, kræver, at de finder anvendelse, når der er en nær forbindelse til Fællesskabet, navnlig når handelsagenten udøver sin virksomhed på en medlemsstats område, uanset hvilken lov parterne har valgt at underlægge deres kontrakt.
26 På baggrund af ovenstående skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 17 og 18, der garanterer handelsagenten visse rettigheder ved agentaftalens ophør, finder anvendelse, når handelsagenten har udøvet sin virksomhed i en medlemsstat, selv om agenturgiveren har hjemsted i et tredjeland, og agentaftalen i henhold til en klausul heri er underlagt lovgivningen i dette land.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering, af den tyske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ved kendelse af 31. juli 1998, for ret:
Artikel 17 og 18 i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter, der garanterer handelsagenten visse rettigheder ved agentaftalens ophør, finder anvendelse, når handelsagenten har udøvet sin virksomhed i en medlemsstat, selv om agenturgiveren har hjemsted i et tredjeland, og agentaftalen i henhold til en klausul heri er underlagt lovgivningen i dette land.