62021CC0558
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 20. april 2023 (
1
)
Sag C-558/21 P
Global Silicones Council m.fl.
mod
Europa-Kommissionen
»Appel – forordning (EF) nr. 1907/2006 (REACH) – ændring af bilag XVII til forordning (EF) nr. 1907/2006 om begrænsninger vedrørende fremstilling, markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer, blandinger og artikler – begrænsninger for anvendelsen af octamethylcyclotetrasiloxan (»D4«) og decamethylcyclopentasiloxan (»D5«) – persistente, bioakkumulerende og toksiske stoffer – meget persistente og meget bioakkumulerende stoffer – uacceptable risici – begrundelse«
I. Indledning
1.
REACH-forordningen (
2
) tillader Kommissionen at begrænse fremstillingen, anvendelsen eller markedsføringen af stoffer, når disse aktiviteter udgør en uacceptabel risiko for menneskers sundhed eller miljøet.
2.
Der foreligger bl.a. særlige risici i forbindelse med stoffer, der er persistente, bioakkumulerende og toksiske (»PBT«) eller meget persistente og meget bioakkumulerende (»vPvB« for very persistant and very bioaccumulative) (
3
). Sådanne stoffer nedbrydes kun meget langsomt eller slet ikke og kan derfor ophobes i miljøet. De langsigtede virkninger af en sådan ophobning kan ikke forudses. En sådan ophobning er desuden i praksis vanskelig at omgøre, da ophøret af udledningen af stoffet ikke nødvendigvis medfører en reduktion af stoffets koncentration i miljøet. Endvidere kan PBT- eller vPvB-stoffer forurene afsidesliggende områder, der bør beskyttes mod yderligere forurening med farlige stoffer som følge af menneskelig aktivitet (
4
).
3.
Ved den omtvistede forordning (
5
) forbød Kommissionen anvendelse af de omtvistede stoffer, octamethylcyclotetrasiloxan (»D4«) og decamethylcyclopentasiloxan (»D5«), i kosmetiske produkter, der vaskes af efter anvendelse, fordi D4 er et PBT-/vPvB-stof og D5 er et vPvB-stof.
4.
Efter at Retten frifandt Kommissionen i søgsmålet til prøvelse af den omtvistede forordning, rejser den foreliggende appel navnlig spørgsmål om, hvorvidt Kommissionen selv burde have fastslået, at de omtvistede stoffer udgør uacceptable risici, hvorledes begrebet uacceptable risici skal anvendes, og hvorvidt forbuddet er tilstrækkeligt begrundet. Desuden drejer det sig om kvalificeringen af de omtvistede stoffer som PBT-/vPvB-stoffer eller vPvB-stoffer, idet jeg dog kun behandler dette spørgsmål i mit forslag til afgørelse i den parallelt verserende sag C-559/21 P, Global Silicones mod ECHA.
II. Retsforskrifter
5.
REACH-forordningen bemyndiger Kommissionen til at begrænse fremstillingen, anvendelsen eller markedsføringen af stoffer (afsnit VIII).
6.
REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, udgør retsgrundlaget for indførelsen af begrænsninger:
»Når der som følge af fremstilling, anvendelse eller markedsføring af stoffer er en uacceptabel risiko for menneskers sundhed eller miljøet, som det er nødvendigt at imødegå på fællesskabsplan, ændres bilag XVII efter den procedure, der er nævnt i artikel 133, stk. 4, ved vedtagelse af nye begrænsninger eller ved ændring af gældende begrænsninger i bilag XVII for fremstilling, anvendelse eller markedsføring af stoffer som sådan, i blandinger eller i artikler efter proceduren i artikel 69-73. Alle sådanne afgørelser tager hensyn til de socioøkonomiske konsekvenser af begrænsningen, herunder eventuelle disponible alternativer.
[…]«
7.
REACH-forordningens artikel 69 fastsætter reglerne for igangsættelse af en begrænsningsproces. Stk. 4 vedrører en medlemsstats igangsættelse af en sådan proces:
»Hvis en medlemsstat mener, at fremstillingen, markedsføringen eller anvendelsen af et stof som sådan, i en blanding eller i en artikel udgør en risiko for menneskers sundhed eller miljøet, der ikke er tilstrækkeligt kontrolleret, og som det er nødvendigt at imødegå, skal den meddele agenturet, at den foreslår, at der udarbejdes et dossier, der opfylder kravene i de relevante punkter i bilag XV.«
8.
I øvrigt fastsætter REACH-forordningens artikel 69 et krav om offentlig deltagelse, og i henhold til artikel 70 og 72 skal der indhentes udtalelser fra Udvalget for Risikovurdering og Udvalget for Socioøkonomisk Analyse.
9.
REACH-forordningens artikel 73, stk. 1, fastsætter reglerne for indførelsen af begrænsningen:
»Hvis de i artikel 68 fastsatte betingelser er opfyldt, skal Kommissionen udarbejde et udkast til ændring af bilag XVII […]
Hvis udkastet til ændring afviger fra det oprindelige forslag eller ikke tager hensyn til agenturets udtalelser, vedlægger Kommissionen som bilag en detaljeret redegørelse for grundene til forskellene.«
10.
Den endelige afgørelse træffes i henhold til REACH-forordningens artikel 73, stk. 2, og artikel 133 ved en udvalgsprocedure med deltagelse af medlemsstaterne.
11.
Bilag I til REACH-forordningen fastsætter generelle krav til vurderingen af stoffer og kemikaliesikkerhedsrapporterne. Punkt 4.0.1 beskriver håndteringen af PBT- og vPvB-stoffer:
»Formålet med PBT- og vPvB-vurderingen er at bestemme, om stoffet opfylder kriterierne i bilag XIII, og i bekræftende fald at karakterisere de potentielle emissioner af stoffet. For stoffer, der opfylder PBT- og vPvB-kriterierne i bilag XIII, kan der ikke foretages en tilstrækkeligt pålidelig farevurdering vedrørende alle langtidsvirkninger i overensstemmelse med punkt 1 og 3 i dette bilag og en estimering af langtidsudsættelsen af mennesker og miljø efter punkt 5 (eksponeringsvurdering), trin 2 (eksponeringsberegning). Der må derfor foretages en separat PBT- og vPvB-vurdering.«
12.
Punkt 6.5 i bilag I til REACH-forordningen fastsætter nærmere bestemt reglerne for risikohåndtering i forbindelse med PBT-/vPvB-stoffer:
»[…]
For stoffer, der opfylder PBT- og vPvB-kriterierne, skal producenten eller importøren anvende de i punkt 5, trin 2, opnåede oplysninger, når han i virksomheden gennemfører risikohåndteringsforanstaltninger, der gennem hele den livscyklus, der følger af stoffets fremstilling og identificerede anvendelser, minimerer eksponeringen af mennesker og miljø samt deres udsættelse for emissioner, og anbefaler sådanne foranstaltninger over for downstream-brugere.«
13.
Bilag XV til REACH-forordningen indeholder kravene til det dossier, hvormed der foreslås en begrænsning. Allerede i indledningen henvises der til bilag I:
»De relevante dele af bilag I anvendes for så vidt angår metode og format ved udarbejdelsen af ethvert dossier i henhold til dette bilag.«
14.
Et underafsnit af bilag XV, punkt 3, til REACH-forordningen indeholder en yderligere henvisning til bilag I:
»Oplysninger om fare og risiko
De risici, som begrænsningen skal imødegå, skal beskrives på grundlag af en vurdering af farer og risici i henhold til de relevante dele af bilag I, og beskrivelsen skal have det format, der er angivet i del B af kemikaliesikkerhedsrapporten i nævnte bilag.
Der skal fremlægges dokumentation for, at de gennemførte risikohåndteringsforanstaltninger (herunder dem, der er identificeret i registreringer efter artikel 10-14) ikke er tilstrækkelige.«
III. Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
15.
Den 17. april 2015 sendte Det Forenede Kongerige et dossier som omhandlet i bilag XV til REACH-forordningen til Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA), hvori det blev foreslået at begrænse anvendelsen af de omtvistede stoffer i kosmetiske midler, der under normale anvendelsesbetingelser vaskes af med vand. Dette var ifølge dossieret nødvendigt for at forhindre udledning af de omtvistede stoffer i spildevandet.
16.
Den 10. marts 2016 afgav ECHA’s Udvalg for Risikovurdering en udtalelse, hvorefter D4 opfylder kriterierne for PBT- og vPvB-stoffer, og D5 opfylder kriterierne for vPvB-stoffer. Udvalget bekræftede de risici, der opstår, når disse stoffer udledes i vandet. Det konkluderede endvidere, at den foreslåede begrænsning var en målrettet og egnet foranstaltning i hele EU til at minimere udledningen af de omtvistede stoffer fra produkter, der vaskes af.
17.
Den 9. juni 2016 afgav ECHA’s Udvalg for Socioøkonomisk Analyse sin udtalelse og fastslog, at den foreslåede begrænsning, henset til de socioøkonomiske fordele og ulemper, var den foranstaltning, der var bedst egnet til at reducere udledningen af de omtvistede stoffer i spildevandet.
18.
Ved den omtvistede forordning af 10. januar 2018 ændrede Kommissionen bilag XVII til REACH-forordningen således, at de omtvistede stoffer efter den 31. januar 2020 ikke måtte markedsføres i kosmetiske produkter, der vaskes af i en koncentration på eller over 0,1% ud fra vægten af hvert stof (
6
). Det præciseres heri, at der ved »kosmetiske produkter, der vaskes af«, forstås kosmetiske produkter, der under normale anvendelsesbetingelser vaskes af med vand efter påføring.
19.
Det fremgår af ottende betragtning til den omtvistede forordning, at denne begrænsning af anvendelsen af de to stoffer skyldes deres farlige egenskaber som PBT- og vPvB-stof i D4’s tilfælde og vPvB-stof i D5’s tilfælde. Derfor udgør tilstedeværelsen af de omtvistede stoffer i visse kosmetiske produkter, der vaskes af med vand efter anvendelse, en risiko for miljøet.
20.
Niende betragtning præciserer begrænsningens rækkevidde:
»[…] I kosmetiske produkter, der skal forblive i længere kontakt med huden, håret eller slimhinderne, fordamper D4 og D5 over tid efter anvendelsen, og alle rester vaskes af ved almindelig afvaskning. Bilag XV-dossieret dækkede ikke disse produkter, da de ikke udgjorde de største miljømæssige risici i forbindelse med D4 og D5, og derfor er den risiko, som de muligvis udgør for miljøet, endnu ikke blevet vurderet af RAC [(Udvalget for Risikovurdering)]. Derfor bør begrænsningen kun vedrøre kosmetiske produkter, der ved almindelig anvendelse vaskes af med vand kort tid efter påføring, for under disse omstændigheder ledes D4 og D5 ud i vandmiljøet før fordampning.«
21.
Den første appellant, Global Silicones Council repræsenterer virksomheder, der fremstiller og sælger silikoneprodukter i hele verden. De øvrige appellanter, Wacker Chemie AG, Momentive Performance Materials GmbH, Shin-Etsu Silicones Europe BV og Elkem Silicones France SAS, er virksomheder, der er etableret i Den Europæiske Union og fremstiller, sælger og leverer silikoneprodukter, navnlig D4 og D5.
22.
De anlagde søgsmål til prøvelse af den omtvistede forordning, hvorefter Retten ved den appellerede dom af 30. juni 2021, Global Silicones Council m.fl. mod Kommissionen (T-226/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:403), frifandt Kommissionen.
23.
Den 8. september 2021 har appellanterne iværksat den foreliggende appel. De har nedlagt følgende påstande:
1)
Den appellerede dom ophæves.
2)
Den omtvistede forordning annulleres, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten.
3)
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten.
24.
American Chemistry Council (ACC) var intervenient til støtte for appellanternes påstande i sagen for Retten og har støttet deres påstande.
25.
Europa-Kommissionen har bestridt appellen og nedlagt følgende påstande:
1)
Appellen forkastes.
2)
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
26.
Tyskland og ECHA var intervenienter til støtte for Kommissionens påstande i sagen for Retten. De har støttet Kommissionen og nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne. De øvrige intervenienter til støtte for Kommissionens påstande i sagen for Retten deltager ikke i appelsagen.
27.
Parterne har indgivet skriftlige indlæg. Domstolen har ikke afholdt mundtlig forhandling i sagen, da den er tilstrækkeligt oplyst på grundlag af den skriftlige procedure.
IV. Bedømmelse
28.
Appellanterne og ACC har gjort fem anbringender gældende.
29.
Det fjerde og det femte anbringende vedrører konklusionen om de bioakkumulerende egenskaber ved D4 og D5. De svarer i det væsentlige til de anbringender, som appellanterne og ACC har gjort gældende i sag C-559/21 P, Global Silicones Council mod ECHA, og bør forkastes på grundlag de betragtninger, jeg anfører i mit forslag til afgørelse i denne sag af 20. april 2023. Derfor vil jeg i det foreliggende forslag til afgørelse ikke behandle disse anbringender nærmere.
30.
De første tre anbringender i den foreliggende sag vedrører derimod det forhold, at Retten tiltrådte Kommissionens opfattelse, hvorefter udledningen af de omtvistede stoffer er forbundet med en risiko, der begrunder en begrænsning af anvendelsen af det pågældende stof i kosmetik, der vaskes af.
31.
I denne forbindelse har appellanterne i formel henseende anfægtet, at Kommissionen ikke selv fastslog, at begrænsningen var nødvendig for at imødegå en uacceptabel risiko, men derimod i det væsentlige støttede sig på vurderinger, der blev foretaget under den administrative procedure (herom under B). I indholdsmæssig henseende har de anfægtet enkelte elementer i vurderingen af denne risiko (herom under C). Med henblik på behandlingen af disse anbringender vil jeg indledningsvis redegøre for de retlige kriterier, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af den relevante bestemmelse, REACH-forordningens artikel 68, stk. 1 (herom under A).
A.
Retlige kriterier
32.
I henhold til REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, indfører Kommissionen begrænsninger, når der som følge af fremstilling, anvendelse eller markedsføring af stoffer er en uacceptabel risiko for menneskers sundhed eller miljøet.
33.
Ved vurderingen af, om en risiko er uacceptabel, skal Kommissionen anvende proportionalitetsprincippet. Herved sikrer den, at begrænsningen overholder de grundlæggende rettigheder. Beskyttelsesforanstaltninger, såsom den omtvistede begrænsning, må træffes, når de er nødvendige og opfylder formål af almen interesse eller kravene om beskyttelse af andres rettigheder og frihed. Såfremt det er muligt at vælge mellem flere (lige (
7
)) egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges; endvidere må de byrder, som pålægges, ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (
8
).
34.
REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, tjener det specifikke formål at reducere eller forhindre de risici, der er forbundet med fremstillingen, anvendelsen eller markedsføringen af stoffer. En begrænsning, som indføres i henhold til denne bestemmelse, skal for det første være egnet til at opfylde dette formål, og for det andet være nødvendig, altså udgøre det mindst indgribende middel.
35.
For det tredje må de byrder, som begrænsningen medfører, ikke være uforholdsmæssige i forhold til den tilsigtede reduktion eller forhindring af den pågældende risiko.
36.
Lovgiver har i REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, konkretiseret dette forhold med begrebet »uacceptabel risiko«. For at risikoen er »uacceptabel« og kan begrunde en begrænsning, skal risikoen kunne tillægges en betydelig vægt. Der kan også findes »acceptable« risici, som ikke må imødegås med en begrænsning. Imidlertid fremgår det af chartrets artikel 35 og 37, artikel 114, stk. 3, TEUF og REACH-forordningens artikel 1, stk. 1, samt første betragtning til samme forordning, at der bør tilstræbes et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og miljøet. Dette skal også tages i betragtning, når der træffes afgørelse om begrænsninger.
37.
I denne henseende tilkommer det de institutioner, som er ansvarlige for politiske valg, at fastlægge det risikoniveau, som anses for acceptabelt for samfundet. Dette risikoniveau fastlægges nemlig ikke alene på grundlag af rent videnskabelige overvejelser, men ligeledes under hensyntagen til samfundsmæssige forhold såsom kontrolmulighederne (
9
). I forbindelse med indførelsen af en begrænsning tillægger REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, Kommissionen denne opgave, som den udfører inden for rammerne af en udvalgsprocedure med deltagelse af medlemsstaterne.
38.
Eftersom vurderingen af, om en risiko er uacceptabel, er et videnskabeligt og teknisk meget kompliceret spørgsmål, som desuden kræver en politisk afvejning, har Kommissionen en bred skønsmargen. Unionens retsinstanser kan kun undersøge sådanne tiltag med henblik på, om der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn, eller om grænserne for skønsmargenen åbenbart er blevet overskredet. I en sådan situation kan Unionens retsinstanser således ikke sætte deres egen vurdering af de faktiske omstændigheder af videnskabelig og teknisk karakter i stedet for den vurdering, der anlægges af de institutioner, som efter traktaten varetager denne opgave alene (
10
).
39.
For så vidt som EU-institutionerne har et sådant skøn, må der imidlertid lægges endnu større vægt på overholdelsen af de garantier, som EU-retten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at afgørelsen skal være forsynet med en tilstrækkelig begrundelse. Kun under disse omstændigheder kan Domstolen efterprøve, om de faktiske og retlige omstændigheder, der har betydning ved udøvelsen af skønnet, forelå (
11
).
B.
Det formelle »adskillelsesargument«
40.
Med det første anbringendes første led og det andet anbringende har appellanterne og ACC hovedsageligt fremsat formelle indvendinger.
41.
Kommissionen redegjorde således i begrundelsen for den omtvistede forordning ikke for, at den er af den opfattelse, at den omhandlede anvendelse af de omtvistede stoffer er forbundet med en uacceptabel risiko, og hvorfor den er af denne opfattelse. Den fastslog derimod blot i ottende betragtning til den omtvistede forordning, at tilstedeværelsen af de omtvistede stoffer i visse kosmetiske produkter, der vaskes af med vand efter anvendelse, udgør en risiko for miljøet. Denne risiko består i, at D4 er et PBT-stof og et vPvB-stof, mens D5 er et vPvB-stof.
42.
Der er ganske vist anført mere omfattende vurderinger og konklusioner i de udtalelser, som Det Forenede Kongerige og ECHA’s Udvalg for Risikovurdering og Udvalg for Socioøkonomisk Analyse har afgivet under den administrative procedure, men ifølge appellanterne og ACC bør der ses bort fra disse vurderinger og konklusioner. Dette anbringende kan sammenfattende betegnes som »adskillelsesargumentet«.
43.
I det følgende vil jeg først gendrive dette adskillelsesargument og herefter undersøge begrundelsen for den omtvistede forordning.
1. Det første anbringendes første led – hensyntagen til den administrative procedure
44.
Med det første anbringendes første led har appellanterne og ACC anfægtet Rettens konklusioner i den appellerede doms præmis 192 og 217, hvorefter Kommissionen implicit kan tilslutte sig de vurderinger og konklusioner, der blev foretaget under den administrative procedure, og også har gjort dette i den foreliggende sag.
45.
Konklusionerne i den administrative procedure skal ifølge appellanterne og ACC adskilles skarpt fra den vurdering, som Kommissionen skal foretage, når den indfører en begrænsning. REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, bemyndiger således kun Kommissionen til at indføre en begrænsning, og dette er det kraftigste indgreb, der er fastsat i forordningen. Desuden anvendes begrebet uacceptabel risiko kun i denne bestemmelse, mens det ikke forekommer i bestemmelserne om den administrative procedure.
46.
Dette anbringende er imidlertid ikke overbevisende. Rettens konklusioner og konstateringer er nemlig i overensstemmelse med REACH-forordningens artikel 73, stk. 1, andet afsnit. Ifølge denne bestemmelse skal Kommissionen, hvis dens udkast til en begrænsning afviger fra det oprindelige forslag (fra medlemsstaten eller fra ECHA) eller ikke tager hensyn til ECHA’s udtalelser, fremlægge en detaljeret redegørelse for grundene til forskellene. Ved en modsætningsslutning følger det heraf, at Kommissionen ikke skal fremlægge en detaljeret begrundelse, hvis begrænsningen svarer til det oprindelige forslag og udtalelserne. Retten henviste med rette til denne bestemmelse i den appellerede doms præmis 213.
47.
Også i praktisk henseende synes en adskillelse – i hvert fald en skarp adskillelse – mellem Kommissionens vurdering og den administrative procedure at være urealistisk. Kommissionen træffer afgørelse ved en udvalgsprocedure med deltagelse af medlemsstaterne. Medlemsstaterne er samtidig i henhold til REACH-forordningens artikel 85 dybt involveret i udnævnelserne til og arbejdet i de udvalg, som afgiver udtalelser under den administrative procedure.
48.
Som Retten anførte i den appellerede doms præmis 188 ff., tager udtalelserne under den administrative procedure sigte på at påpege (eller afkræfte), at der foreligger en uacceptabel risiko. De bestemmelser, der finder anvendelse i de enkelte tilfælde, formulerer således blot denne risiko med andre ord.
49.
Allerede en medlemsstats indledning af proceduren som omhandlet i REACH-forordningens artikel 69, stk. 4, er således afhængig af, at fremstillingen, markedsføringen eller anvendelsen af stoffet efter medlemsstatens opfattelse udgør en risiko, der ikke er tilstrækkeligt kontrolleret, og som det er nødvendigt at imødegå. Så længe dette er tilfældet, er risikoen uacceptabel. Så snart den er tilstrækkeligt kontrolleret, er risikoen acceptabel.
50.
Retten fastslog ganske vist i den appellerede doms præmis 199, at en uacceptabel risiko ikke er identisk med en risiko, der ikke er tilstrækkeligt kontrolleret, og som det er nødvendigt at imødegå. I modsætning til appellanternes argumentation er dette imidlertid ikke i modstrid med præmis 192 og 217, hvori Retten tillod, at Kommissionen ved vurderingen af, om en risiko er uacceptabel, tilslutter sig de konklusioner, der er foretaget under den administrative procedure. I den sammenhæng, der udgøres af præmis 198 og 199, tjener den omhandlede konstatering i præmis 199 nemlig først og fremmest til at fremhæve, at vurderingen af risikoen uddybes i løbet af proceduren, navnlig af ECHA’s udvalg, hvilket Tyskland har underbygget med henvisninger til bestemmelsens tilblivelseshistorie.
51.
Dette fremgår også af en nøjere betragtning af den administrative procedure.
52.
I dossieret, der skal udarbejdes først, skal medlemsstaten i henhold til bilag XV, afsnit II, punkt 3, til REACH-forordningen fremlægge dokumentation for, at de gennemførte risikohåndteringsforanstaltninger ikke er tilstrækkelige, og begrunde den foreslåede begrænsning, navnlig med hensyn til tiltagets nødvendighed på EU-plan. Desuden skal medlemsstaten begrunde, at begrænsningen inden for et rimeligt tidsrum kan reducere disse risici til et acceptabelt niveau og står i et rimeligt forhold til risikoen. Dette indebærer nødvendigvis, at dossieret skal være baseret på en – i hvert fald hidtil – uacceptabel risiko.
53.
Efter at medlemsstaten har redegjort for disse forhold, afgiver Udvalget for Risikovurdering (REACH-forordningens artikel 70) og Udvalget for Socioøkonomisk Analyse (artikel 71) under hensyntagen til offentlighedens deltagelse udtalelser om forslaget. I denne forbindelse foretager de inden for deres respektive kompetenceområde en omfattende vurdering af dels risikoen og dels de socioøkonomiske konsekvenser af de foreslåede begrænsninger.
54.
I den appellerede doms præmis 217 fastslog Retten derfor blot, at Kommissionen ikke selv udtrykkeligt på ny skal fastslå, at der foreligger en uacceptabel risiko, når den indfører begrænsningen og i denne forbindelse tilslutter sig de vurderinger, der blev anlagt under den administrative procedure, og hvorved denne risiko allerede blev påpeget. Kommissionen har under retsforhandlingerne udtrykkeligt bekræftet, at denne fremgangsmåde ligger til grund for den omtvistede forordning.
55.
Som følge af denne sammenhæng mellem den administrative procedure og Kommissionens afgørelse kan argumentet om, at vurderingen af, om der foreligger en uacceptabel risiko, ikke kan støttes på bilag I til REACH-forordningen, i øvrigt ikke tages til følge. Dette anbringende hviler nemlig ligeledes på den hævdede adskillelse mellem den administrative procedure og Kommissionens vurdering. Det er ikke blevet bestridt, at bilag I finder anvendelse i den administrative procedure.
56.
Det adskillelsesargument, som appellanterne og ACC har fremsat i det første anbringendes første led, skal derfor forkastes. Der skal derimod tages hensyn til de konstateringer og konklusioner, der er foretaget under den administrative procedure, både ved vurderingen af, om begrundelsen for den omtvistede forordning er fuldstændig, og ved bedømmelsen af denne begrundelse, når Kommissionen – som i den foreliggende sag – tilslutter sig den.
2. Det andet anbringende – utilstrækkelig begrundelse for den omtvistede forordning
57.
På grundlag af adskillelsesargumentet har appellanterne og ACC med det andet anbringende gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 337 begik en retlig fejl, da den accepterede, at begrundelsen for den omtvistede forordning var tilstrækkelig.
58.
Begrundelsen for en retsakt fremgår imidlertid ikke blot af dens ordlyd, men også af den sammenhæng, hvori den indgår, og alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (
12
). I den foreliggende sag bidrager navnlig udtalelserne i den administrative procedure, som Kommissionen har tilsluttet sig, til begrundelsen. Appellanterne havde kendskab hertil; de havde endda mulighed for at udtale sig om dem under den administrative procedure. Derfor kan dette anbringende heller ikke tages til følge.
59.
Det ville ganske vist være ønskværdigt, hvis hele eller i det mindste de væsentlige dele af begrundelsen for den omtvistede forordning fremgik af betragtningerne. Herved ville Kommissionen ikke blot lette vurderingen af forordningen, men også nedsætte risikoen for misforståelser. Det er dog muligt at rekonstruere begrundelsen for den omtvistede forordning under hensyntagen til udtalelserne i den administrative procedure.
60.
Den omtvistede forordning indfører ikke en omfattende begrænsning af fremstillingen, anvendelsen og markedsføringen af de omtvistede stoffer. Den forbyder derimod at markedsføre disse stoffer i kosmetiske midler, som under normale anvendelsesbetingelser vaskes af med vand efter påføring.
61.
Det fremgår navnlig bestemt af niende betragtning, at det umiddelbare formål med denne begrænsning er at reducere udledningen af de omtvistede stoffer i vandmiljøet. Dette udgør den største miljømæssige risiko i forbindelse med disse stoffer. Udvalget for Risikovurderings udtalelse når samme konklusion (
13
).
62.
Udvalget for Risikovurdering og Udvalget for Socioøkonomisk Analyse har i deres udtalelser gjort sig overvejelser om, hvorvidt forbuddet mod den omhandlede anvendelse er egnet til at opfylde formålet, og anført, at andre foranstaltninger ville være mindre effektive.
63.
Hvad angår forholdet mellem formålet med forbuddet og de byrder, som forbuddet indebærer, er udtalelserne i den administrative procedure ganske vist modstridende. Denne modstrid har imidlertid ingen betydning for den omtvistede forordnings indhold.
64.
Udgangspunktet er konstateringen af, at virkningerne af PBT/vPvB-stoffer i miljøet og i sidste ende også på mennesker ikke kan forudses, fordi disse stoffer altid kan ophobes yderligere (
14
).
65.
Det Forenede Kongerige anså derfor i sit dossier vedrørende begrundelsen for forslaget om begrænsning på den ene side enhver udledning af de omtvistede stoffer for at udgøre en »uacceptabel risiko« (
15
), men betragtede på den anden side en udledning i luften for at være uproblematisk, idet det måtte antages, at stofferne forbliver i luften, indtil de nedbrydes (
16
).
66.
Også Udvalget for Risikovurdering kræver principielt, at enhver udledning af de omtvistede stoffer minimeres (
17
), og har endda bestridt, at udledning i luften anses for uproblematisk. Derimod indeholder et nyere studie holdepunkter for, at udledning i luften også udgør en risiko for ophobning i vandet eller i jorden (
18
).
67.
Selv om deres udtalelser om risiciene gik længere, foreslog både Det Forenede Kongerige og Udvalget for Risikovurdering kun det ved den omtvistede forordning indførte forbud, som alene har til formål at forhindre udledning i vandmiljøet. Udvalget fremhævede blot, at risikoen ved udledning i luften skulle undersøges yderligere ved den fremtidige vurdering af begrænsningen (
19
).
68.
Det Forenede Kongeriges forslag til forbud og tilslutningen fra Udvalget for Risikovurdering kan i dette lys kun forklares ved, at de omtvistede stoffer ved en udledning i vandmiljøet ikke kan forventes at blive fuldstændig nedbrudt, men i det mindste delvist vil blive ophobet i miljøet.
69.
Det Forenede Kongerige og Udvalget for Socioøkonomisk Analyse undersøgte endelig forholdet mellem de fordele og byrder, som den foreslåede begrænsning medfører. Heller ikke dette udvalg delte alle Det Forenede Kongeriges vurderinger, navnlig med hensyn til den økonomiske værdiansættelse af fordelene ved begrænsningen, men konkluderede ligesom denne tidligere medlemsstat, at fordelene klart vejede tungere end ulemperne.
70.
Eftersom Kommissionen med den omtvistede forordning fulgte Det Forenede Kongeriges forslag, som var blevet tiltrådt af udvalgene, må det lægges til grund, at Kommissionen nærmere bestemt foretog en sammenligning af fordelene og ulemperne ved forbuddet og heraf udledte, at den risiko, som det har til formål at imødegå, er uacceptabel. Således opfatter jeg i øvrigt også Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 187.
3. Delkonklusion
71.
De formelle indvendinger mod Rettens behandling af angivelsen af begrundelserne for den omtvistede forordning er således ugrundede.
C.
Materielle indvendinger mod den omtvistede forordning
72.
Det første anbringendes andet led og det tredje anbringende vedrører materielle indvendinger mod den omtvistede forordning. De angår i det væsentlige første fase af den proportionalitetsvurdering af begrænsningen, som kræves i henhold til REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, nemlig vurderingen af risikoen. Disse anbringender er imidlertid baseret på overdrevne retlige krav og en fejlagtig opfattelse af den appellerede dom og den omtvistede forordning.
1. Det første anbringendes andet led – tærsklen for en uacceptabel risiko
73.
Med det første anbringendes andet led har appellanterne gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 202 begik en retlig fejl, da den tillod, at Kommissionen henholdsvis udtalelserne i den administrative procedure ikke definerede en kritisk tærskel for sandsynligheden for skadelige virkninger, som ikke er acceptable for samfundet. Med andre ord tilsidesatte Kommissionen ifølge appellanterne sin pligt til at fastlægge en tærskel mellem en acceptabel og en uacceptabel risiko.
74.
Kommissionen var imidlertid ikke forpligtet til at foretage en sådan fastlæggelse.
75.
Eftersom de risici, der er forbundet med de omtvistede stoffer, skyldes deres PBT-/vPvB-egenskaber, fremgår det af bilag I, punkt 4.0.1, til REACH-forordningen, at den acceptable risiko ikke nødvendigvis skal defineres, således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 190, 191 og 202.
76.
I henhold til bilag I, punkt 4.0.1, til REACH-forordningen kan der ikke foretages en tilstrækkeligt pålidelig farevurdering vedrørende alle langtidsvirkninger af langtidsudsættelsen af mennesker og miljø. I forbindelse med kemikaliesikkerhedsvurderingen og kemikaliesikkerhedsrapporten undersøges det altså kun i henhold til kriterierne i bilag XIII, om der er tale om PBT-/vPvB-stoffer, og herefter skal udledningen af disse stoffer beskrives.
77.
Grunden til denne bestemmelse er, at sådanne stoffer kan ophobes. Derfor er det heller ikke muligt at støtte fastlæggelsen af en acceptabel risiko i forbindelse med PBT-/vPvB-stoffer på bestemte grænseværdier for udledningen.
78.
For så vidt som appellanterne har imødegået dette ved at henvise til en videnskabelig organisations metode til at fastlægge risiciene ved PBT-/vPvB-stoffer kvantitativt, kan denne metode ganske vist være videnskabeligt holdbar. Den har imidlertid ikke noget grundlag i de bestemmelser i REACH-forordningen, der finder anvendelse. Heraf fremgår det, at risikoen for ophobning af disse stoffer er til hinder for at fastlægge en mængde, som det er uproblematisk at udlede.
79.
Til støtte for, at der foreligger en forpligtelse til at definere en acceptabel risiko, har appellanterne og ACC endvidere henvist til Rettens dom i Pfizer-sagen, hvorefter præventive foranstaltninger forudsætter, at der fastlægges et beskyttelsesniveau, som de kompetente institutioner anser for passende for samfundet. Under hensyn til dette beskyttelsesniveau skal disse institutioner herefter fastlægge det risikoniveau, som de ikke længere anser for acceptabelt for dette samfund, og som, hvis det overskrides, af hensyn til beskyttelsen af menneskers sundhed gør det nødvendigt at gribe til præventive foranstaltninger uanset den herskende videnskabelige usikkerhed. I denne henseende er risikoniveauet den kritiske sandsynlighedstærskel for skadevirkningerne for menneskers sundhed og for omfanget af disse potentielle virkninger (
20
).
80.
Det fremgår imidlertid allerede af Domstolens dom i Toolex-sagen, som blev anført af Retten i Pfizer-dommen, at det ikke i ethvert tilfælde er nødvendigt at fastlægge tærsklen mellem acceptable og uacceptable risici nøjagtigt. I denne dom fastslog Domstolen således, at i betragtning af de vanskeligheder, der var forbundet med at fastlægge grænseværdien for, at der foreligger en alvorlig risiko for menneskers sundhed, var et principielt forbud mod anvendelse af det pågældende stof begrundet (
21
).
81.
Tilsvarende fremgår det af Domstolens praksis vedrørende forsigtighedsprincippet blot, at en anvendelse af forsigtighedsprincippet, for det første, forudsætter en fastlæggelse af de potentielt negative konsekvenser og, for det andet, en omfattende evaluering af denne risiko på grundlag af de mest pålidelige videnskabelige data, der er til rådighed, og de seneste internationale forskningsresultater (
22
). Domstolen kræver derimod ikke en nøjagtig fastlæggelse af tærsklen for, hvornår en risiko fortsat er acceptabel.
82.
Dette er logisk, eftersom denne tærskel ofte udgør en del af den videnskabelige usikkerhed, som søges imødegået ved anvendelsen af forsigtighedsprincippet. Desuden kan der findes flere stoffer, som har identiske risici, men er forbundet med fordele af forskellig væsentlighed. I sådanne tilfælde er det muligt, at den samme risiko anses for acceptabel i forbindelse med et stof med mange fordele, men ikke i forbindelse med et stof med færre fordele.
83.
Således var Kommissionen heller ikke på grundlag af generelle betragtninger forpligtet til at fastlægge en tærskel for, i hvilket omfang risikoen ved udledningen af de omtvistede stoffer kunne være acceptabel.
84.
Det første anbringendes andet led er derfor også ugrundet.
2. Det tredje anbringende – udledninger som indikator for risikoen
85.
Med det tredje anbringende har appellanterne og ACC nærmere bestemt anfægtet den appellerede doms præmis 196. Denne præmis vedrører det forhold, at Det Forenede Kongerige i sit dossier, som blev udarbejdet i henhold til bilag XV, og Udvalget for Risikovurdering konkluderede, at de med de omtvistede stoffer forbundne risici ikke kunne kvantificeres pålideligt, men at emissionerne af stofferne kunne anvendes som en indikator for risikoen. Retten anså ikke dette for et åbenbart urigtigt skøn, som kunne rejse tvivl om den omtvistede forordning.
86.
Appellanterne og ACC er derimod af den opfattelse, at REACH-forordningens artikel 68, stk. 1, sammenholdt med bilag XV og I til samme forordning, ikke tillader, at enhver udledning af PBT-/vPvB-stoffer anses for en uacceptabel risiko. Dette er i strid med Rettens retspraksis, hvorefter anvendelsen af forsigtighedsprincippet skal støttes på udelukkelsen af enhver risiko (»nul-risikoniveau« (
23
)). Desuden er det i forbindelse med risikohåndtering ikke tilstrækkeligt at identificere en risiko, idet de politisk kompetente institutioner derimod som et første skridt skal fastlægge, hvilket beskyttelsesniveau der ønskes opnået, altså hvilken risiko der fortsat er acceptabel.
a) Beskyttelsesniveau
87.
Hvad angår argumentationen om fastlæggelsen af beskyttelsesniveauet henvises til den ovenfor anførte bedømmelse af det første anbringendes andet led. Ifølge denne bedømmelse er det ikke nødvendigt at fastlægge tærsklen mellem acceptable og uacceptable risici i hvert eneste tilfælde. Derimod kan Kommissionen anse en bestemt risiko for uacceptabel uden at fastlægge, i hvilket omfang udledningen af det pågældende stof ville udgøre en acceptabel risiko.
b) Udledningen som indikator for risikoen
88.
Det er dog korrekt, at Udvalget for Risikovurderings udtalelse og det dossier, som Det Forenede Kongerige fremlagde i henhold til REACH-forordningens bilag XV, ved en overfladisk betragtning giver indtryk af, at begrænsningen udelukkende er støttet på nødvendigheden af at forhindre udledningen af PBT-/vPvB-stoffer.
89.
REACH-forordningen kræver imidlertid ikke, at enhver udledning af sådanne stoffer skal forhindres. Navnlig fastsættes det i bilag I, punkt 6.5, at producenter og importører af PBT-/vPvB-stoffer gennemfører risikohåndteringsforanstaltninger, som blot minimerer udledningen, men ikke skal forhindre den.
90.
I øvrigt er det muligt, at fordelene ved bestemte anvendelser af PBT-/vPvB-stoffer er så væsentlige, at de tydeligt vejer tungere end risiciene ved en udledning, således at en begrænsning ikke er begrundet. Dette må navnlig antages at være tilfældet, når de risikobetonede stoffer i forbindelse med væsentlige anvendelser ikke kan erstattes med mindre risikable stoffer.
91.
Appellanternes argumentation på dette punkt er imidlertid baseret på en fejlagtig opfattelse af den appellerede dom og den omtvistede forordning. Indholdet af den omtvistede forordnings bestemmelser og den ovenfor anførte rekonstruktion af begrundelsen for forordningen viser nemlig, at de ikke er baseret på den betragtning, at enhver udledning af PBT-/vPvB-stoffer kræver en begrænsning. Grunden til begrænsningen er derimod, at udledningen af de omtvistede stoffer i vandmiljøet som følge af deres anvendelse i kosmetik, der vaskes af, skal forhindres. Retten lagde dette til grund i den appellerede doms præmis 194 og 195, hvilket ikke er blevet anfægtet af appellanterne og ACC.
c) »Nul-risikoniveau«
92.
Tilsvarende kan appellanternes og ACC’s argumentation om, at Kommissionen ønsker at udelukke enhver risiko eller kræver dokumentation for, at der ikke foreligger nogen risiko, heller ikke tages til følge. Den omtvistede forordning er derimod rettet mod en specifik risiko, nemlig risikoen for udledning af de omtvistede stoffer i vandmiljøet.
93.
Endvidere er henvisningen til Rettens tidligere retspraksis vedrørende nul-risikoniveauet også baseret på en fejlagtig opfattelse. Ifølge Retten kan indførelsen af en præventiv foranstaltning, eller omvendt ophævelsen eller lempelsen af en sådan, ikke være betinget af, at der foreligger bevis for fravær af enhver risiko, for så vidt som et sådant bevis generelt er umuligt at føre i videnskabelig forstand, da et »nul-risikoniveau« ikke kan foreligge i praksis (
24
).
94.
I modsætning til appellanternes og ACC’s opfattelse menes der hermed imidlertid ikke, at en fuldstændig udelukkelse af en bestemt risiko er ulovlig. Der er derimod tale om, at en risiko ikke kan begrunde præventive foranstaltninger, alene fordi den videnskabeligt ikke kan fuldstændig udelukkes. Domstolen har således i flere tilfælde fremhævet, at risikovurderingen ved anvendelse af forsigtighedsprincippet ikke må begrundes med rent hypotetiske betragtninger (
25
). Dermed menes rene formodninger, som endnu ikke er videnskabeligt bevist (
26
). Heroverfor opfylder videnskabeligt funderede betænkeligheder også kravene i dette princip i tilfælde af vedvarende videnskabelig usikkerhed (
27
).
95.
Risikoen for ophobning af PBT-/vPvB-stoffer er imidlertid ikke hypotetisk, men derimod videnskabeligt anerkendt.
96.
Dermed bør også det tredje anbringende forkastes.
3. Delkonklusion
97.
Dermed kan appellanternes og ACC’s materielle indvendinger heller ikke tages til følge.
D.
Afsluttende bemærkning – uacceptabel risiko
98.
Alle de hidtil drøftede indvendinger er muligvis baseret på appellanternes og ACC’s overbevisning om, at Retten begik en retlig fejl, navnlig i den appellerede doms præmis 204 og 205, da den accepterede, at Kommissionen på grundlag af den administrative procedure konkluderede, at den risiko for udledning af de omtvistede stoffer i vandmiljøet, som er forbundet med anvendelsen af kosmetik, der vaskes af, er uacceptabel.
99.
Denne overbevisning skyldes imidlertid, at appellanterne og ACC kun har taget hensyn til bestemte punkter i begrundelsen for den omtvistede forordning, men har set bort fra den overordnede sammenhæng.
100.
I denne henseende skal det igen erindres, at den omtvistede forordning kun vedrører en bestemt risiko, som er forbundet med anvendelsen af de omtvistede stoffer, nemlig risikoen ved udledning i vandmiljøet.
101.
Anvendelser, som ikke medfører en udledning, var derimod slet ikke genstand for sagen. Anvendelsen i kosmetik, som ikke skal vaskes af inden for kort tid, blev ganske vist drøftet, men er ikke omfattet af den omtvistede forordning. Ifølge de foreliggende oplysninger medfører denne anvendelse nemlig i det væsentlige en udledning i luften og kun i beskedent omfang en udledning i vandmiljøet.
102.
Som det kan udledes af niende betragtning til den omtvistede forordning, anså Kommissionen udledninger i vandmiljøet for at udgøre »de største miljømæssige risici« og dermed implicit for at være uacceptabelt. Årsagen til denne vurdering er, at de omtvistede stoffer herved kan ophobes, hvilket er grunden til, at de er kvalificeret som meget bioakkumulerende.
103.
Appellanterne og ACC har i forbindelse med deres fjerde og femte anbringende rejst tvivl om denne kvalificering som meget bioakkumulerende. Af de grunde, som jeg anfører i mit forslag til afgørelse fremsat den 20. april 2023 i sag C-559/21 P, Global Silicones Council mod ECHA, anser jeg disse anbringender for ugrundede.
104.
Et spørgsmål, der overses i denne forbindelse, er imidlertid, om vurderingen af, om risikoen for ophobning i miljøet er uacceptabel, var baseret på et åbenbart urigtigt skøn. Eftersom appellanterne ikke har fremsat nogen konkrete indvendinger i denne henseende, skal der blot erindres om to forhold.
105.
For det første har Kommissionen ved vurderingen af dette spørgsmål en bred skønsmargen, som kun kan undersøges af Unionens retsinstanser med henblik på at fastslå, om der er anlagt åbenbart urigtige skøn (
28
).
106.
For det andet blev foranstaltningens proportionalitet grundigt undersøgt under den administrative procedure. Navnlig fastslog Udvalget for Socioøkonomisk Analyse, at fordelene ved et forbud vejede langt tungere end ulemperne (
29
), uden at appellanterne eller ACC ikke har rejst tvivl om denne konklusion.
107.
Det fremgår således ikke, at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn. Derfor skulle appellen også forkastes, hvis den blev fortolket således, at den indeholdt den mulige kritik, som er omhandlet i dette afsnit.
V. Sagsomkostninger
108.
Såfremt appellen ikke tages til følge, træffer Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, afgørelse om sagsomkostninger.
109.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
110.
Da appellanterne har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt påstand om, at de pålægges sagsomkostningerne, bør appellanterne tilpligtes at bære disse omkostninger.
111.
Tyskland og ECHA, der var intervenienter i første instans, skal i henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, bære deres egne omkostninger (
30
).
112.
I øvrigt fremgår det af procesreglementets artikel 184, stk. 4, at Domstolen kan bestemme, at en intervenient i første instans skal bære sine egne omkostninger, hvis den pågældende ikke selv har iværksat appel, men har deltaget i den skriftlige eller den mundtlige del af retsforhandlingerne for Domstolen. Da ACC har deltaget i retsforhandlingerne og ikke har fået medhold i sine påstande, skal ACC bære sine egne omkostninger (
31
).
VI. Forslag til afgørelse
113.
Jeg foreslår derfor Domstolen, at den træffer følgende afgørelse:
»1)
Appellen forkastes.
2)
Global Silicones Council og de øvrige appellanter bærer hver deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Europa-Kommissionen har afholdt i forbindelse med appellen.
3)
Forbundsrepublikken Tyskland, Det Europæiske Kemikalieagentur og American Chemistry Council, Inc. (ACC) bærer hver deres egne omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (EUT 2006, L 396, s. 1); den relevante affattelse er Kommissionens forordning (EU) 2017/1510 af 30.8.2017 (EUT 2017, L 224, s. 110).
(
3
) – Tredje betragtning til Kommissionens forordning (EU) nr. 253/2011 af 15.3.2011 om ændring af bilag XIII til forordning (EF) nr. 1907/2006 (EUT 2011, L 69, s. 7).
(
4
) – ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017), s. 11.
(
5
) – Kommissionens forordning (EU) 2018/35 af 10.1.2018 om ændring af bilag XVII til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH) for så vidt angår octamethylcyclotetrasiloxan (D4) og decamethylcyclopentasiloxan (D5) (EUT 2018, L 6, s. 45).
(
6
) – Ved Kommissionens forordning (EU) 2019/831 af 22.5.2019 om ændring af bilag II, III og V til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1223/2009 om kosmetiske produkter (EUT 2019, L 137, s. 29) blev anvendelsen af D4 i kosmetik helt forbudt.
(
7
) – Jf. dom af 23.12.2015, Scotch Whisky Association m.fl. (C-333/14, EU:C:2015:845, præmis 49), af 26.9.2018, Van Gennip m.fl. (C-137/17, EU:C:2018:771, præmis 64), og af 26.4.2022, Polen mod Parlamentet og Rådet (uploadfiltre) (C-401/19, EU:C:2022:297, præmis 83).
(
8
) – Dom af 11.7.1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, præmis 21), af 9.3.2010, ERG m.fl. (C-379/08 og C-380/08, EU:C:2010:127, præmis 86), og af 4.6.2020, Ungarn mod Kommissionen (C-456/18 P, EU:C:2020:421, præmis 41).
(
9
) – Dom af 6.5.2021, Bayer CropScience og Bayer mod Kommissionen (C-499/18 P, EU:C:2021:367, præmis 155).
(
10
) – Dom af 15.10.2009, Enviro Tech (Europe) (C-425/08, EU:C:2009:635, præmis 47), og af 21.7.2011, Etimine (C-15/10, EU:C:2011:504, præmis 60), samt særligt vedrørende REACH-forordningen kendelse af 27.3.2014, Polyelectrolyte Producers Group m.fl. mod Kommissionen (C-199/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:205, præmis 26), af 22.5.2014, Bilbaína de Alquitranes m.fl. mod ECHA (C-287/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:599, præmis 19), og af 4.9.2014, Rütgers Germany m.fl. mod ECHA (C-290/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2174, præmis 25).
(
11
) – Dom af 21.11.1991, Technische Universität München (C-269/90, EU:C:1991:438, præmis 14), og af 6.11.2008, Nederlandene mod Kommissionen (C-405/07 P, EU:C:2008:613, præmis 56).
(
12
) – Dom af 25.10.1984, Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen (185/83, EU:C:1984:331, præmis 39), af 12.7.2005, Alliance for Natural Health m.fl. (C-154/04 og C-155/04, EU:C:2005:449, præmis 109), og af 29.9.2022, ABLV Bank mod SRB (C-202/21 P, EU:C:2022:734, præmis 193).
(
13
) – ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af 10.3.2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 6).
(
14
) – ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af 10.3.2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 19).
(
15
) – Annex XV Restriction report af juni 2015 (s. 16 ff.).
(
16
) – Annex XV Restriction report af juni 2015 (s. 20).
(
17
) – ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af 10.3.2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 6).
(
18
) – ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af 10.3.2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 9 og 10).
(
19
) – ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af 10.3.2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 26).
(
20
) – Rettens dom af 11.9.2002, Pfizer Animal Health mod Rådet (T-13/99, EU:T:2002:209, præmis 151).
(
21
) – Dom af 11.7.2000, Toolex (C-473/98, EU:C:2000:379, præmis 45).
(
22
) – Dom af 28.1.2010, Kommissionen mod Frankrig (C-333/08, EU:C:2010:44, præmis 92), og af 1.10.2019, Blaise m.fl. (C-616/17, EU:C:2019:800, præmis 46).
(
23
) – Appellanterne har nærmere bestemt påberåbt sig Rettens dom af 11.9.2002, Pfizer Animal Health mod Rådet (T-13/99, EU:T:2002:209, præmis 145 og 152), og af 17.5.2018, Bayer CropScience m.fl. mod Kommissionen (T-429/13 og T-451/13, EU:T:2018:280, præmis 116).
(
24
) – Jf. navnlig Rettens dom af 17.5.2018, Bayer CropScience m.fl. mod Kommissionen (T-429/13 og T-451/13, EU:T:2018:280, præmis 116).
(
25
) – Dom af 9.9.2003, Monsanto Agricoltura Italia m.fl. (C-236/01, EU:C:2003:431, præmis 106), af 28.1.2010, Kommissionen mod Frankrig (C-333/08, EU:C:2010:44, præmis 91), og af 19.1.2017, Queisser Pharma (C-282/15, EU:C:2017:26, præmis 60). Jf. også Rettens dom af 11.9.2002, Pfizer Animal Health mod Rådet (T-13/99, EU:T:2002:209, præmis 145).
(
26
) – Dom af 9.9.2003, Monsanto Agricoltura Italia m.fl. (C-236/01, EU:C:2003:431, præmis 106), af 8.9.2011, Monsanto m.fl. (C-58/10 – C-68/10, EU:C:2011:553, præmis 77), og af 13.9.2017, Fidenato m.fl. (C-111/16, EU:C:2017:676, præmis 51).
(
27
) – Dom af 22.12.2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C-77/09, EU:C:2010:803, præmis 78 og 79).
(
28
) – Jf. punkt 38 ovenfor.
(
29
) – Jf. punkt 69 ovenfor.
(
30
) – Jf. vedrørende Tyskland dom af 9.3.2023, PlasticsEurope mod ECHA (C-119/21 P, EU:C:2023:180, præmis 155), og vedrørende ECHA dom af 13.7.2017, VECCO m.fl. mod Kommissionen (C-651/15 P, EU:C:2017:543, præmis 50).
(
31
) – Dom af 6.5.2021, Bayer CropScience og Bayer mod Kommissionen (C-499/18 P, EU:C:2021:367, præmis 182 og 183).