61997CC0279_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Centrale Raad van Beroep, Utrecht, Nederlandene, har stillet Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal, idet den naermere bestemt oensker oplyst, om socialsikringsinstitutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning arbejdstageren var omfattet af, da han blev ramt af uarbejdsdygtigheden, efter bestemmelserne i forordning (EOEF) nr. 574/72 (1) (herefter »forordning nr. 574/72«) kan aendre den uarbejdsdygtighedsgrad, som denne er blevet tildelt eller kan give ham afslag paa en ydelse ved invaliditet, uden forinden at have faaet den paagaeldende undersoegt af laegetjenesten i den kompetente institution i den medlemsstat, hvori han har bopael.
I - Faktiske omstaendigheder i de to hovedsager
2 Den foerste tvist er mellem Landelijk instituut sociale verzekeringen (appellant) og Voeten (indstaevnt). Voeten, som har bopael i Belgien, har siden oktober 1976 arbejdet som truckfoerer i et nederlandsk selskab. Han ophoerte med at arbejde i november 1989 paa grund af ryg-, skulder- og knaeproblemer.
I starten af august 1990 blev Voeten undersoegt af laegetjenesten i den nederlandske socialsikringsinstitution. Hertil sendte den behandlende laege i Antwerpen oplysninger, som blev lagt til sagen. I december 1990 havde Voeten en samtale med den nederlandske ergonom, som skulle vurdere hans beskaeftigelsesmuligheder. Ved afgoerelse af 1. marts 1991 fik Voeten tildelt en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed med virkning fra den 22. november 1990 beregnet paa grundlag af en uarbejdsdygtighedsgrad paa 80-100%.
3 Denne uarbejdsdygtighedsgrad var blevet fastlagt paa grundlag af kriteriet om »passende beskaeftigelse«, dvs. dels paa grundlag af arbejdstagerens kraefter og evner og under hensyn til det arbejde, som man med rimelighed kunne paalaegge ham at udfoere under hensyn til hans uddannelse og tidligere beskaeftigelse. Imidlertid var lovgivningen paa omraadet blevet aendret med virkning fra den 1. august 1993 og dette kriterium var blevet erstattet med kriteriet »ethvert almindeligt accepteret arbejde, som arbejdstageren er i stand til at udfoere paa baggrund af sine kraefter og evner«.
Fra denne dato fastsaettes uarbejdsdygtighedsgraden paa grundlag af en sammenligning af arbejdstagerens indtjeningsevne i hans tidligere beskaeftigelse da han endnu var ved godt helbred, med den indtaegt, han kan opnaa i et nyt »almindeligt accepteret arbejde«. Denne nye metode gjorde det muligt at forbedre beskaeftigelsesmulighederne for personer, som var erklaeret for uarbejdsdygtige i henhold til den tidligere lovgivning.
4 Dette var aarsagen til, at den forpligtede institutions laegetjenesten indkaldte Voeten med henblik paa en ny vurdering af hans uarbejdsdygtighed i Nederlandene. Den 13. februar 1995 moedte han op hos laegekonsulenten, som fandt, at Voeten paa trods af sine handicaps maatte anses for at kunne udfoere et ham passende arbejde fuldtids.
Voeten havde senere en samtale med ergonomen, som anbefalede, at han blev indplaceret i uarbejdsdygtighedsklasse 35-45%. Han fandtes med passende opgaver at kunne oppebaere en loen, der sammenlignet med den loen han oppebar som truckfoerer ville indebaere et nedgang i hans indtjeningskapacitet paa 36%. Ved afgoerelse af 20. juni 1995 aendrede den appellerende institution Voetens pension med virkning fra 1. juli 1995, saaledes at den blev beregnet efter en uarbejdsdygtighed paa 35-45%.
5 Den 1. juli 1995 genoptog Voeten arbejdet hos sin tidligere arbejdsgiver, denne gang beskaeftiget med frysetoerring. Med udgangspunkt i hans nye loenindkomst blev pensionen paa ny aendret ved afgoerelse af 25. oktober 1995, saaledes at den blev udbetalt paa grundlag af en uarbejdsdygtighed paa 25-35%.
6 Voeten anlagde herefter sag til proevelse af disse afgoerelser og gjorde gaeldende, at der paa ingen maade havde vaeret tale om en serioes undersoegelse, og at der kun i ringe omfang var blevet taget hensyn til hans indsigelser. Med henvisning til en erklaering fra den behandlende specialist i Antwerpen, anfoerte han, at han var 80-100% uarbejdsdygtig.
7 Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, gav Voeten medhold for saa vidt angik afgoerelsen af 20. juni 1995 og ophaevede denne. Institutionen indbragte dommen for Centrale Raad van Beroep.
8 Den anden sag er anlagt af Landelijk instituut sociale verzekeringen mod Beckers. Beckers, som har bopael i Belgien, arbejdede fra den 20. februar 1989 som monteringsmedarbejder i en virksomhed i Nederlandene. Han ophoerte med at arbejde den 2. september 1993, idet han klagede over smerter i den nedre del af ryggen. Tre maaneder senere blev han i Nederlandene undersoegt af den raadgivende laege, som stillede diagnosen lumbal diskopati. Denne diagnose blev stillet paa grundlag af en egentlig laegeundersoegelse samt oplysningerne fra den behandlende ortopaed. Der blev ikke indhentet oplysninger fra socialsikringsinstitutionen i bopaelsmedlemsstaten.
9 I juni 1994 gennemgik Beckers en ny laegelig undersoegelse og havde flere samtaler med ergonomen. Denne naaede til den konklusion, at der for Beckers var tilstraekkeligt med alternative rygskaanende beskaeftigelsesmuligheder. Efter hans opfattelse var Beckers uarbejdsdygtighed under 15%.
10 Efter udloebet af karenstiden paa 52 uger i hvilken periode der i almindelighed udbetales ydelser ved sygdom, ansoegte Beckers den 1. december 1994 om ydelser ved uarbejdsdygtighed, hvilket han fik afslag paa ved afgoerelse af 12. december. Beckers anlagde herefter sag til proevelse af afgoerelsen og gjorde herunder gaeldende, at hans problemer ikke var blevet taget alvorligt.
11 Ved dom af 5. august 1996 gav Arrondissementsrechtbank, Haag, Beckers medhold i hans paastand. Landelijk instituut sociale verzekeringen indbragte denne dom for Centrale Raad van Beroep.
II - De praejudicielle spoergsmaal
12 For at traeffe afgoerelse i disse to tvister udsatte Centrale Raad van Beroep sagerne og forelagde Domstolen foelgende tre praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til hinder for, at den kompetente institution i det land, hvor institutionen er hjemmehoerende, foretager en laegelig undersoegelse af modtageren af en ydelse ved uarbejdsdygtighed i forbindelse med kontrollen af arbejdstagerens uarbejdsdygtighedsgrad, selv om institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet ikke forinden har foretaget en laegelig undersoegelse, i tilfaelde, hvor arbejdstageren er graensearbejder, og man saaledes kan gaa ud fra, at afstanden mellem hans bopael og den kompetente institution ikke noedvendigvis er stoerre end mellem hans bopael og institutionen i bopaelslandet?
2) Er artikel 40 i forordning (EOEF) nr. 574/72 til hinder for, at den kompetente institution ved den foerste stillingtagen til, om vedkommende har ret til en ydelse, vurderer uarbejdsdygtigheden paa grundlag af en af institutionen selv foretaget laegelig undersoegelse, selv om institutionen i bopaelslandet ikke forinden har foretaget en laegelig undersoegelse?
3) Saafremt spoergsmaal 2 besvares benaegtende, gaelder i saa fald det samme, naar den kompetente institution ikke har anmodet om og dermed heller ikke taget hensyn til laegelige dokumenter og erklaeringer samt oplysninger fra institutionen i bopaelslandet, men alene har faaet kendskab til laegelige oplysninger fra den behandlende laege i det land, hvor arbejdstageren er under laegelig behandling?«
III - De relevante faellesskabsregler
13 De bestemmelser, som den nationale ret anmoder om fortolkning af, er artikel 40 og artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (2), (herefter »forordning nr. 1408/71«).
»Artikel 40:
...
En medlemsstats institution skal ved fastsaettelse af invaliditetsgraden tage saadanne laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat. Enhver institution bevarer dog undtagen i de tilfaelde hvor bestemmelserne i [forordning nr. 1408/71] artikel 40, stk. 4, anvendes, retten til at lade ansoegeren undersoege af en af den selv udpeget laege.«
Forordningens artikel 51, som hoerer til bestemmelserne vedroerende »Administrativ og laegelig kontrol«, bestemmer:
»1. Naar en person, der modtager ydelser, navnlig:
a) ydelser ved invaliditet,
...
opholder sig eller er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende, foretages den administrative og laegelige kontrol efter denne institutions anmodning af institutionen paa modtagerens opholds - eller bopaelssted efter reglerne i den lovgivning, som gaelder for den sidstnaevnte institution. Den forpligtede institution bevarer dog retten til at lade modtageren undersoege af en af den selv udpeget laege.
...«
14 Paa baggrund af de afgivne bemaerkninger skal der endvidere tages hensyn til artikel 121 i forordning nr. 574/72, som vedroerer de supplerende gennemfoerelsesaftaler. Denne bestemmelse har foelgende indhold:
»1. To eller flere medlemsstater eller deres kompetente myndigheder kan, om fornoedent, traeffe aftaler, der tager sigte paa at supplere de administrative regler om forordningens [forordning nr. 1408/71] gennemfoerelse. Saadanne aftaler skal optages i bilag 5 til gennemfoerelsesforordningen [dvs. forordning nr. 574/72].
...«
IV - Gennemgang af de praejudicielle spoergsmaal
15 Landelijk instituut sociale verzekeringen, den nederlandske og den tyske regering samt Kommissionen har afgivet skriftlige bemaerkninger inden for de herfor fastsatte frister. Repraesentanten for Landelijk instituut sociale verzekeringen og den nederlandske regerings befuldmaegtigede og Kommissionens befuldmaegtigede var til stede i retsmoedet den 2. juli 1998.
A - Det foerste spoergsmaal
16 Den appellerende socialsikringsinstitution goer gaeldende, at reglen i artikel 51 i forordning nr. 574/72, hvorefter den administrative og laegelige kontrol af en arbejdstager, som modtager en ydelse ved invaliditet fra socialsikringsinstitutionen i den medlemsstat, og som tager ophold paa en anden medlemsstats omraade, skal gennemfoeres af institutionen i opholdslandet paa begaering fra den forpligtede institution, indeholder en undtagelse, som finder anvendelse paa graensearbejdere som dagligt rejser fra en medlemsstat til en anden. For disse kan rejsen til medlemsstatens laegetjeneste indebaere en laengere afstand, end hvis de tog imod indkaldelsen til at moede op i den forpligtede institutions laegetjeneste.
Til stoette for dette synspunkt goer den gaeldende, at bestemmelsen har til formaal at beskytte arbejdstagerens helbred, som ikke boer udsaettes for faren ved en laengere rejse, naar den forpligtede institutions medlemsstat og bopaelsmedlemsstaten geografisk ligger meget langt vaek fra hinanden. Dette er ikke tilfaeldet for en arbejdstager som Voeten, idet afstanden til den nederlandske laegetjeneste er kortere end den, han skulle tilbagelaegge, saafremt han var indkaldt til en laegelig undersoegelse i Belgien.
Den forpligtede institution goer endvidere gaeldende, at den gensidige overenskomst om forsikring vedroerende sygdom, moderskab og invaliditet, som er indgaaet mellem Kongeriget Belgien og Kongeriget Nederlandene den 12. august 1982 (3) bekraefter dette synspunkt. Saaledes er det i artikel 21 i denne overenskomst bestemt, at den laegelige undersoegelse foretages af institutionen paa bopaelsstedet paa begaering af den forpligtede institution, idet det i artikel 23 tilfoejes, at den forpligtede institution ogsaa er befoejet til at foretage undersoegelser i den anden stat og at indkalde arbejdstageren til undersoegelser hos denne. Den bekraefter i den forbindelse, at medlemsstaterne i henhold til artikel 121 i forordning nr. 574/72 om fornoedent kan fastsaette administrative regler om forordningens gennemfoerelse, som fraviger dennes bestemmelser.
17 Den nederlandske regering har forklaret, at det siden lovaendringen i august 1993 ikke laengere er laegen, som fastlaegger arbejdstagerens uarbejdsdygtighedsgrad, men derimod ergonomen, som tager stilling til, om den paagaeldende stadig kan udoeve en vis beskaeftigelse under hensyn til de handicaps, som laegerne har konstateret. Under hele forloebet bevarer ergonomen en kontakt med arbejdstageren og dennes tidligere arbejdsgiver med henblik paa en eventuel reintegration paa hans tidligere arbejdsplads. Den kompetente nederlandske institution har siden august 1993 omdefineret uarbejdsdygtighedsgraden for alle uarbejdsdygtige arbejdstagere under 45 aar, fordi kriterierne i det vaesentlige er blevet aendret. Saaledes var hovedformaalet med en undersoegelse af Voeten ikke at naa frem til, om hans tilstand var uforandret, men derimod at fastlaegge om han i overensstemmelse med de nye kriterier fortsat var uarbejdsdygtig. Ifoelge den nederlandske regering finder artikel 51 i forordning nr. 574/72 ikke anvendelse i hans tilfaelde, idet der ikke var tale om en simpel kontrol med derimod om en ny afgoerelse vedroerende hans uarbejdsdygtighed. Da denne procedure kan sidestilles med den, som gaelder ved fastlaeggelsen af arbejdstagerens uarbejdsdygtighed, er den omfattet af bestemmelserne i denne forordnings artikel 40 og ikke af dens artikel 51.
Den nederlandske regering tilfoejer, for saa vidt som Domstolen skulle vaere uenig i ovenstaaende, at den omstaendighed, at graensearbejdere skal moede op paa den medlemsstats omraade, hvor den forpligtede institution befinder sig, ikke udgoer en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed og ikke bringer deres sundhed i fare. Den understreger, at reintegrationen paa arbejdsmarkedet af arbejdstagere bosat i udlandet i almindelighed volder stoerre problemer, eftersom kontakten mellem ergonomen og virksomheden, og mellem sidstnaevnte og den paagaeldende arbejdstager bliver vanskeligere, jo stoerre afstanden er. Imidlertid befinder graensearbejderen sig, for saa vidt angaar reintegrationen paa arbejdsmarkedet, i praksis i den samme situation om arbejdstagere bosat i Nederlandene. Det, der skete med Voetens, som blev genansat i den virksomhed, hvor han tidligere havde arbejdet, er et klart eksempel herpaa.
18 Den tyske regering har indledningsvis anfoert, at artikel 51 i forordning nr. 574/72 ikke fastsaetter nogen undtagelser for graensearbejdere, og at det, som den nationale ret oensker oplyst, er, om resultatet af undersoegelser foretaget i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution befinder sig, kan anvendes over for en arbejdstager, som opholder sig i en anden medlemsstat. Efter denne regerings opfattelse er den forpligtede institution fortsat kompetent til at traeffe den endelige afgoerelse, selv om den har maattet indhente bistand fra institutionen i den paagaeldendes bopaelsmedlemsstat for at undgaa, at arbejdstageren udsaettes for besvaeret ved at rejse.
Den tilfoejer, at de paagaeldende arbejdstagere frit kan paaberaabe sig den beskyttelse, som artikel 51 yder dem. Naar uarbejdsdygtigheden foerst er anerkendt i den anden medlemsstat, har modtageren af invaliditetsydelsen ikke laengere behov for at blive skaanet for besvaeret ved at rejse. Endelig ville det vaere absurd, saavel ud fra en administrativ som en oekonomisk synsvinkel og i strid med artikel 51's maalsaetning om administrativ forenkling at kraeve, at arbejdstageren skulle underkaste sig laegelige undersoegelser i den medlemsstat, hvori han er bosat, naar den forpligtede institution allerede har undersoegt ham. Den konkluderer, at en arbejdstager, som allerede frivilligt har underkastet sig laegelige undersoegelser i den medlemsstat, hvori den forpligtede institution er beliggende, ikke boer kunne tilbagekalde sit samtykke, naar han ikke er enig i resultatet af undersoegelsen.
19 Kommissionen understreger, at artikel 51, stk. 1, ikke har som eneste formaal at skaane arbejdstagerne for unoedvendige rejser, som kan bringe deres helbred i fare, men at den, ved at kraeve, at bopaelsmedlemsstaten skal foretage de laegelige undersoegelser, har til formaal at sikre, at uarbejdsdygtigheden fastslaas af den laegetjeneste, som den paagaeldende har den taetteste kontakt til, og at undersoegelserne gennemfoeres paa det sprog, som han maa antages bedst at kunne beherske. Kommissionen tilfoejer, at denne argumentation ogsaa gaelder for graensearbejdere, ogsaa naar de skal rejse over kortere afstande, hvilket er tilfaeldet for Voeten. Den udleder heraf, at artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 ikke kan fraviges, og at det tilkommer faellesskabslovgiver at aendre denne, hvis dette maatte vaere noedvendigt.
20 Som jeg laeser den nationale rets foerste spoergsmaal, oensker denne at faa oplyst, om artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72, naar modtageren af en ydelse ved invaliditet er en tidligere graensearbejder, skal fortolkes paa en anden maade end ordlyden tilsiger, og paa en maade som afviger fra Domstolens hidtidige praksis.
Jeg ser ingen grund til, at det skulle vaere tilfaeldet.
21 Gennemgangen af den omtvistede bestemmelse viser for det foerste, at den vedroerer en arbejdstager, som allerede modtager en ydelse ved invaliditet, og som har bopael i en anden medlemsstat end den, hvori den forpligtede institution befinder sig. Gennemgangen viser for det andet, at bestemmelsen fastsaetter den procedure, som skal anvendes ved den laegelige kontrol af den ydelsesberettigede, og for det tredje, at den laegelige kontrol kan foretages af den kompetente institution paa bopaelsstedet paa begaering af den forpligtede institution i henhold til bestemmelserne i den af denne anvendte lovgivning.
22 Artikel 51, stk. 1, sidste punktum, i forordning nr. 574/72 er af vaesentlig betydning ved fortolkningen af bestemmelsen i sin helhed, idet det heri fastsaettes, at den forpligtede institution bevarer muligheden for at lade en af denne udpeget laege foretage undersoegelsen. Dette punktum viser efter min opfattelse, at det, uanset hele den procedure, som skal sikre, at den ydelsesberettigede kan blive undersoegt paa bopaelsstedet, er den forpligtede institution, som bevarer retten til at traeffe endelige afgoerelse af, om denne er i overensstemmelse med resultaterne af den kontrol, som er foretaget af institutionen paa bopaelsstedet eller om den selv skal gennemfoere denne kontrol.
23 Domstolen har allerede fortolket artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 i en dom afsagt i 1991 i sagen Martínez Vidal (4). Denne dom indeholder en raekke anvisninger, som vil kunne bidrage til loesningen af den foreliggende sag. Domstolen skulle svare paa spoergsmaal, som var blevet forelagt af Arrondissementsrechtbank, Amsterdam. De faktiske omstaendigheder, som laa til grund for hovedsagen var foelgende: Martínez Vidal, som var spansk statsborger, havde siden 1963 arbejdet som soemand i den nederlandske handelsflaade. I 1979 ophoerte han med at arbejde, idet han led af laendesmerter. Han vendte derefter hjem til Spanien, hvor han blev opereret for en diskusprolaps. Efter i 52 uger at have oppebaaret en ydelse paa grund af sygdom fik han tildelt en ydelse ved invaliditet i medfoer af den nederlandske lovgivning. Hans uarbejdsdygtighedsgrad var blevet fastsat til 80-100%.
Den spanske sygesikringsinstitution foerte laegeligt tilsyn med Martínez Vidal og oversendte til den forpligtede institution i Nederlandene en rapport vedroerende den operation, han havde faaet foretaget i 1980 sammen med andre supplerende rapporter, som var blevet udarbejdet i 1982 og 1984. I april 1989 indkaldte den forpligtede institution ham til en laegelig undersoegelse i Nederlandene, idet hans rejseomkostninger blev daekket af denne institution. Martínez Vidal naegtede at svare paa indkaldelsen uden dog at paaberaabte sig, at hans helbredstilstand forhindrede ham i at rejse, og han anlagde sag mod den forpligtede institution ved domstolene i Amsterdam, idet han nedlagde paastand om, at det blev fastslaaet, at han ikke var forpligtet til at vende tilbage til Nederlandene for dér at faa foretaget en laegelig kontrol.
24 Arrondissementsrechtbank spurgte herefter Domstolen, om den institution, som skulle udrede invaliditetsydelsen, naar den i medfoer af artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 fik den person, som var berettiget til invaliditetsydelsen, undersoegt af en af ham udpeget laege, kunne paalaegge den ydelsesberettigede, som var i stand til at rejse uden risiko for sit helbred, at rejse til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution var beliggende, med henblik paa at underkaste sig en laegelig undersoegelse.
25 Domstolen svarede i dommen, at artikel 51, stk. 1, ikke kan fortolkes saaledes, at den kompetente institution i forbindelse med invaliditetsydelser, enten kan anmode bopaelsstedets institution om at gennemfoere kontrollen eller selv gennemfoere den. Saaledes er grunden til, at kontrollen i dette tilfaelde udelukkende foretages efter anmodning af den kompetente institution, at den ikke altid er noedvendig. Domstolen tilfoejede, at kontrollen foretages af bopaelsstedets institution, saafremt den er noedvendig, hvilket dog ikke forhindrer, at den kompetente institution, hvis den skoenner det paakraevet, kan gennemfoere en supplerende kontrol (5). Domstolen sondrede herefter mellem den situation, som en arbejdstager befinder sig i, naar han rammes af sygdom i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som skal udrede ydelsen ved sygdom, er beliggende, og den situation, som en modtager af en ydelse ved uarbejdsdygtighed befinder sig i. I tilfaelde af sygdom risikerer den paagaeldende, at rejsen forvaerrer helbredelsesprocessen, hvorfor han ikke kan paalaegges at rejse tilbage til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution befinder sig, for dér at underkaste sig en laegelig undersoegelse, hvorimod den forpligtede institutions kontrolmuligheder i tilfaelde af uarbejdsdygtighed ikke kan begraenses paa samme maade, idet de paagaeldende arbejdstageres evne til at rejse i hvert enkelt tilfaelde skal vurderes konkret.
Domstolen bemaerkede, at medlemsstaternes lovgivninger var yderst forskellige saerlig med hensyn til invaliditetsydelser. Den udtalte, at man for at kunne bestemme invaliditetsgraden i henhold til medlemsstaternes retsforskrifter maatte gennemfoere undersoegelser, som kraevede deltagelse af flere forskellige sagkyndige, og at det ville medfoere betydelige rejseudgifter, hvis alle disse sagkyndige skulle rejse til et andet land, og det ville ikke vaere sikkert, at de i den paagaeldendes opholds- eller bopaelsstat ville finde alle de faciliteter, som var noedvendige for at foretage undersoegelserne.
Heraf udledte Domstolen, at der foelgelig paahviler modtageren af invaliditetsydelsen en pligt til, saafremt hans helbred tillader det, efter anmodning fra den forpligtede institution, at rejse til den medlemsstat, hvor institutionen er beliggende, for dér at lade sig undersoege af en af den selv udpeget laege, forudsat at institutionen afholder hans rejse- og opholdsudgifter (6).
26 Efter min opfattelse skal artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 fortolkes saavel paa grundlag af bestemmelsens ordlyd som den ovennaevnte praksis fra Domstolen, som kan opsummeres paa foelgende maade:
1) Den laegelige kontrol af modtageren af en invaliditetsydelse, som er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den forpligtede institution befinder sig, foretages paa begaering af denne af den kompetente institution i bopaelsmedlemsstaten i overensstemmelse med den af denne anvendte lovgivning.
2) Den forpligtede institution bevarer muligheden for at faa den ydelsesberettigede undersoegt af en af den selv udpeget laege. Saafremt den beslutter sig for at goere brug af denne mulighed, og hvis den ydelsesberettigedes helbred tillader det, og forudsat, at den afholder rejse- og opholdsudgifterne, er den ydelsesberettigede forpligtet til at rejse til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution befinder sig, for der at underkaste sig laegelige undersoegelser.
27 I modsaetning til, hvad der er anfoert af Landelijk instituut sociale verzekeringen og af den nederlandske regering finder jeg, at loesningen ikke er en anden, naar der er tale om tidligere graensearbejdere. For det foerste kan man ikke indfortolke sondringer, som ikke kan udledes af bestemmelsen. For det andet er der ingen garanti for, at en tidligere graensearbejder, som har faaet tildelt en invaliditetsydelse, bevarer det opholdssted, som han havde, da han var i beskaeftigelse. Der ville i oevrigt ikke vaere mening i at indfoere en undtagelse for disse modtagere af invaliditetsydelser, idet hovedformaalet bag forordning nr. 1408/71, som blev udstedt i medfoer af EF-traktatens artikel 51, er at sikre, at vandrende arbejdstagere modtager ydelser uafhaengig af, hvilken medlemsstat de befinder sig i.
Under retsmoedet og efter at have hoert de fremmoedte parters mundtlige indlaeg, anmodede jeg repraesentanten for Landelijk instituut sociale verzekeringen og den Nederlandske regerings befuldmaegtigede om at goere naermere rede for, hvorfor Domstolen efter dens opfattelse skulle fortolke bestemmelserne i artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 paa en saadan maade, at den anvendes forskelligt alt efter, om de ydelsesberettigede var tidligere graensearbejdere eller ej. De svar, jeg fik, overbeviste mig ikke om, at jeg burde foreslaa Domstolen en saadan fortolkning.
28 Jeg er saaledes ikke enig med Landelijk instituut sociale verzekeringen, naar den anfoerer, at medlemsstaterne efter artikel 121 i forordning nr. 574/72 kan fastsaette de gennemfoerelsesbestemmelser, som ikke er fastsat i denne forordnings bestemmelser, og at den laegelige undersoegelse i henhold til artikel 21 og 23 i den overenskomst, som Kongeriget Belgien og Kongeriget Nederlandene indgik i 1982 vedroerende sygdom, moderskab og invaliditet, umiddelbart kan foretages af den forpligtede institution uden indblanding fra den kompetente institution i bopaelsmedlemsstaten. Min uenighed bygger paa foelgende begrundelse.
For det foerste foelger det alene af artikel 121, at medlemsstaterne efter behov kan traeffe aftaler, der tager sigte paa at supplere de administrative regler om gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71. Det fremgaar af denne bestemmelses ordlyd, at en overenskomst med disse saertraek ikke kan danne grundlag for fastsaettelse af undtagelser til forordning nr. 1408/71 eller til forordning nr. 574/72, som gennemfoerer denne.
Den anden grund til, at jeg er uenig i den argumentation, som fremfoeres af den i hovedsagen sagsoegte institution er, at artikel 21 og 23, som den paaberaaber sig, mere eller mindre ordret overtager termerne i artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72. Under alle omstaendigheder kan disse to bestemmelser fortolkes i overensstemmelse med forordningens artikel 51, stk. 1.
29 Paa baggrund af ovenstaaende raesonnement kan det foerste praejudicielle spoergsmaal besvares med, at forordningens artikel 51, stk. 1, er til hinder for, at den forpligtede institution paalaegger modtageren af en invaliditetsydelse at underkaste sig en laegelig undersoegelse i denne stat uden forinden at anmode den kompetente institution paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse, og at den omstaendighed, at modtageren paa det tidspunkt, da han blev ramt af en uarbejdsdygtighed, som foerte til invaliditet, var en tidligere graensearbejder, er uden relevans i den forbindelse.
30 Imidlertid kan man rejse spoergsmaalet hvad der sker i et tilfaelde som i Voetens, dvs. naar arbejdstageren, som kunne have vaeret undersoegt i Belgien paa begaering af den forpligtede nederlandske institution, tilsyneladende af fri vilje rejser til Nederlandene med henblik paa at underkaste sig en laegelig undersoegelse.
31 Efter min opfattelse skal de retlige konsekvenser for arbejdstageren, saafremt han giver afkald paa muligheden for at blive undersoegt paa sit eget bopaelssted, saa laenge disse ikke foelger af saerlige regler, fastlaegges under hensyntagen til maalsaetningen bag artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72, som er at skaane modtageren af en invaliditetsydelse for de ulemper, han maatte udsaettes for ved at rejse til en anden medlemsstat. I den forbindelse deler jeg det synspunkt, som den tyske regering har redegjort for i sine skriftlige bemaerkninger. Domstolen har i oevrigt udtalt sig i samme retning, idet den i dommen Martínez Vidal (7) udtalte, at artikel 51 har til formaal at beskytte modtagerne af ydelser ved invaliditet eller alderdom navnlig fra de ulemper, som rejser, som de skal foretage for at underkaste sig laegelig kontrol i en anden medlemsstat end den, hvori de har bopael, maatte forvolde dem.
32 Der er imidlertid ingen tvivl om, at den forpligtede institution ogsaa er den institution, der i sidste instans er kompetent til at traeffe afgoerelse om, hvorvidt modtageren fortsat har krav paa ydelsen. I den forbindelse kan den udpege en laege til at foretage en supplerende kontrol, selv om den har anmodet institutionen paa bopaelsstedet om at undersoege den paagaeldende. Eftersom det ikke fremgaar af artikel 51, hvilket sted denne supplerende kontrol skal foregaa, har Domstolen udtalt, at den paagaeldende skal efterkomme den forpligtede institutions begaering om at rejse, saafremt hans helbred tillader det, og forudsat at institutionen afholder de med rejsen forbundne udgifter.
33 Denne rejse kan navnlig vaere relevant, hvis der tages hensyn til den omstaendighed, som ogsaa blev fremhaevet af Domstolen i den flere gange omtalte dom i sagen Martínez Vidal (8), at medlemsstaternes lovgivninger er yderst forskellige saerlig med hensyn til invaliditetsydelse, og at man for at kunne bestemme invaliditetsgraden i henhold til medlemsstaternes retsforskrifter maa gennemfoere undersoegelser, som kraever deltagelse af flere forskellige sagkyndige, i Nederlandene bl.a. inden for det laegevidenskabelige, arbejdstekniske og retlige omraade.
Denne argumentation stoettes af den omstaendighed, som gjorde sig gaeldende i Nederlandene efter den lovreform, som traadte i kraft i august 1993, at aendringen af kriterierne for fastlaeggelsen af uarbejdsdygtighedsgraden havde som konsekvens, at en arbejdstager som Voeten, som fik anerkendt en uarbejdsdygtighedsgrad paa 80-100% i henhold til den tidligere lovgivning, efter den nye lovgivning kun fik anerkendt en uarbejdsdygtighedsgrad paa 25-35%, og saaledes kunne reintegreres paa arbejdsmarkedet.
34 Eftersom artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 har som hovedformaal at beskytte modtageren af en ydelse ved invaliditet eller alderdom, er det min opfattelse, at saafremt den paagaeldende foerst giver afkald paa muligheden for at blive undersoegt af den kompetente institution i den medlemsstat, hvor han har bopael, og derefter rejser til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution er beliggende efter opfordring fra denne med henblik paa det at underkaste sig en laegelig undersoegelse, kan han ikke tilbagekalde sit afkald, blot fordi han er utilfreds med resultatet af denne undersoegelse.
Dertil kommer, for saa vidt angaar den foreliggende sag, at saafremt den nederlandske institution havde anmodet den belgiske institution om at foretage en undersoegelse, som ville have vaeret foretaget i overensstemmelse med den belgiske lovgivning, maa det antages, at den forpligtede institution efterfoelgende ville have indkaldt Voeten med henblik paa en undersoegelse i henhold til bestemmelserne i den nye lov.
35 Paa baggrund af ovenstaaende skal det til besvarelsen af det foerste praejudicielle spoergsmaal tilfoejes, at naar den paagaeldende har givet afkald paa den procedure, som han har krav paa i henhold til artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72, og frivilligt rejser til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution er beliggende, kan han ikke senere, hvis han er uenig i resultatet af de foretagne undersoegelser kraeve, at proceduren genoptages paa en saadan maade, at sagen foerst behandles af den kompetente institution i den medlemsstat, som han har bopael i.
B - Det andet spoergsmaal
36 Med det andet praejudicielle spoergsmaal, som den nationale ret har stillet Domstolen, oenskes det oplyst, om artikel 40 i forordning nr. 574/72 er til hinder for, at den kompetente institution ved den foerste stillingtagen til retten til en ydelse, udelukkende vurderer uarbejdsdygtigheden paa grundlag af resultaterne fra laegelige undersoegelser foretaget af institutionen selv, uden at arbejdstageren forinden er blevet undersoegt af laegetjenesten fra den kompetente institution i den medlemsstat, hvori han er bosat.
37 Landelijk instituut sociale verzekeringen goer gaeldende, at det foelger af denne bestemmelse, at den kompetente institution i en medlemsstat ved fastsaettelse af invaliditetsgraden skal tage hensyn til saadanne laegelige dokumenter og erklaeringer samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat. Der er saaledes ikke grundlag for at antage, at den foerste laegelige undersoegelse skal foretages af den kompetente institution i bopaelsmedlemsstaten. Hvis arbejdstageren har indgivet sin ansoegning til institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning han var omfattet af paa dette tidspunkt, ville det under alle omstaendigheder vaere ulogisk, hvis denne skulle videresende den til institutionen i den stat, hvori han er bosat for dér at blive underkastet en laegelig undersoegelse.
38 Den nederlandske regering foreslaar, at det andet spoergsmaal besvares benaegtende. Den anfoerer, at forskellen mellem artikel 40 og artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 ligger i de forskellige maalsaetninger, de forfoelger. Den foerste opstiller regler med henblik paa fastlaeggelsen af retten til ydelser i henhold til en specifik national lovgivning, hvilket kraever en vurdering af arbejdstagerens tilstand, idet denne vurdering noedvendigvis er forskellig fra den, som skal foretages i henhold til artikel 51, som opstiller en procedure med henblik paa fastlaeggelsen af, om sundhedstilstanden hos den arbejdstager, som allerede modtager en invaliditetsydelse, er uforandret.
39 Den tyske regering har ligeledes foreslaaet, at det andet spoergsmaal besvares benaegtende, idet den har anfoert samme begrundelse som til det foerste spoergsmaal.
40 Ifoelge Kommissionen er det ikke muligt at udlede af artikel 40 i forordning nr. 574/72, at arbejdstageren skal have foretaget en laegelig undersoegelse i sin bopaelsstat, forinden den kompetente institution kan undersoege ham, idet denne bestemmelse udelukkende henviser til »enhver anden medlemsstat«, hvilket indebaerer enhver medlemsstat, i hvilken den paagaeldende har ansoegt om en invaliditetsydelse, eller i hvilken han allerede har ret til en saadan ydelse. Det vil normalt ikke vaere hans bopaelsstat, men de andre medlemsstater, hvori han har arbejdet, og i hvilke han er blevet forsikret mod denne risiko.
41 For at besvare dette spoergsmaal skal man efter min mening tage udgangspunkt i konteksten for artikel 40 i forordning nr. 574/72. Denne bestemmelse, som baerer overskriften »Fastsaettelse af invaliditetsgraden« findes i forordningens kapitel 3. Dette kapitel vedroerer pensioner i anledning af invaliditet, alderdom og doedsfald. Dets artikel 35 og 36 opstiller proceduren i forbindelse med indgivelse og behandling af begaeringer om ydelser, som varierer alt efter, hvilken type lovgivning, som arbejdstageren har vaeret omfattet af i loebet af hans erhvervsmaessige karriere.
42 Det fremgaar af sagens akter, at Beckers i loebet af sin erhvervsmaessige karriere og indtil det tidspunkt, hvor han indgav ansoegning om invaliditetsydelser, var omfattet af den lovgivning, der er omtalt i bilag IV, del A, litra J (Nederlandene) i forordning nr. 1408/71, idet dette bilag indeholder en liste over de lovgivninger, ifoelge hvilke stoerrelsen af invaliditetsydelserne er uafhaengig af forsikringsperioderne.
Dette er grunden til, at den af Beckers indgivne ansoegning om ydelser er omfattet af proceduren i henhold til artikel 35 i forordning nr. 574/72. Det foelger af denne bestemmelse, at arbejdstageren for at modtage ydelser skal indgive begaering enten til institutionen i den medlemsstat, af hvis lovgivning han var omfattet, da uarbejdsdygtigheden med efterfoelgende invaliditet indtraadte, eller til bopaelsstedets institution, som da sender begaeringen til den foerstnaevnte institution.
43 Efter denne bestemmelse kunne Beckers saaledes enten indgive begaeringen i Belgien, hvor han har bopael, eller i Nederlandene, hvori institutionen i den medlemsstat, af hvis lovgivning han var omfattet, da han uarbejdsdygtighed indtraadte, er beliggende. Hvis han havde indgivet sin begaering i Belgien i stedet for direkte i Nederlandene, ville den kompetente belgiske institution have sendt den til den nederlandske institution, som var den endelige adressat.
44 Naar begaeringen foerst er hos den institution, som er rette adressat, er det efter min opfattelse kun denne, som er kompetent til at fastlaegge den paagaeldendes invaliditetsgrad. Det kan ikke af ordlyden af artikel 40 i forordning nr. 574/72, som er den eneste artikel, som vedroerer dette aspekt af proceduren, udledes, at ansoegeren i den forbindelse forinden skulle eller kunne lade sig underkaste en laegelig undersoegelse hos laegetjenesten i institutionen i den medlemsstat, han har bopael i.
45 Man maa ikke glemme, at det i artikel 39 i forordning nr. 1408/71, som vedroerer ydelsernes fastsaettelse i en situation, hvor en arbejdstager udelukkende har vaeret omfattet af lovgivninger, i henhold til hvilke stoerrelsen af invaliditetsydelserne er uafhaengige af varigheden af forsikringsperioderne, bestemmes, at det er institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, der paa grundlag af denne lovgivning afgoer, om den paagaeldende opfylder de foreskrevne betingelser for ret til ydelserne. Efter min opfattelse er de laegelige betingelser en del af disse. Jeg maa heraf udlede, at ovennaevnte institution ikke er forpligtet til at rette henvendelse til institutionen paa bopaelsstedet og anmode denne om at foretage en undersoegelse af den paagaeldende arbejdstager.
46 Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare det andet praejudicielle spoergsmaal med, at artikel 40 i forordning nr. 574/72 ikke er til hinder for, at den kompetente institution, med henblik paa anerkendelsen af retten til en invaliditetsydelse, fastlaegger arbejdstagerens invaliditetsgrad ved udelukkende at tage de laegelige undersoegelser, som er foretaget af dens egen laegetjeneste, i betragtning.
C - Det tredje spoergsmaal
47 Den nationale ret har stillet det tredje spoergsmaal udelukkende for det tilfaelde, at Domstolen maatte besvare det andet spoergsmaal benaegtende. Da dette netop er, hvad jeg foreslaar, vil jeg nu tage stilling til det tredje spoergsmaal, med hvilket den nationale ret oensker oplyst, om det goer nogen forskel, hvis den kompetente institution ved fastsaettelse af invaliditetsgraden hverken har indhentet eller taget laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning eller oplysninger fra institutionen i bopaelsmedlemsstaten, men alene har baseret sig paa laegelige oplysninger fra de laeger, som har behandlet arbejdstageren i den medlemsstat, hvori institutionen selv er beliggende.
48 Landelijk instituut sociale verzekeringen og den nederlandske regering understreger i den forbindelse, at artikel 40 i forordning nr. 574/72 ikke paalaegger institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtigheden indtraadte, at indhente laegelige rapporter fra den kompetente institution i arbejdstagerens bopaelsmedlemsstat. Efter disse opfattelse foelger det udelukkende af denne artikel, at den kompetente institution skal tage eventuelle dokumenter og erklaeringer i betragtning, som maatte vaere udarbejdet af en institution i enhver anden medlemsstat.
49 Ifoelge den tyske regering skal den kompetente institution paa det tidspunkt, hvor den skal traeffe sin afgoerelse, tage de laegelige rapporter, som er tilgaengelige i den medlemsstat, hvori arbejdstageren har bopael i betragtning, med henblik paa at undgaa at gentage de laegelige undersoegelser og dermed skabe dobbeltarbejde. Den fremhaever eksemplet med saesonarbejderen, som goer krav paa en invalidepension fra socialsikringsinstitutionen i den medlemsstat, paa hvis omraade han befinder sig, og som allerede har vaeret underkastet laegelige undersoegelser af denne institution.
50 Kommissionen anfoerer for sit vedkommende, at den kompetente institution med henblik paa at fastsaette invaliditetsgraden umiddelbart kan foretage den foerste laegelige undersoegelse, selv om den skal tage hensyn til de dokumenter og laegelige og administrative rapporter, som institutionerne i en anden medlemsstat maatte have udarbejdet.
51 Efter min opfattelse skal der ogsaa ved fortolkningen af artikel 40 i forordning nr. 574/72 tages udgangspunkt i bestemmelsens ordlyd og dens sammenhaeng. For det foerste er bopaelsmedlemsstaten ikke naevnt nogetsteds i denne bestemmelse, hvorimod det udtrykkeligt er bestemt, at »En medlemsstats institution (...) ved fastsaettelse af invaliditetsgraden (skal) tage saadanne laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat ...«.
52 Af denne formulering udleder jeg, at bopaelsmedlemsstaten enten kan vaere enhver af de andre medlemsstater eller den stat, hvori den kompetente institution befinder sig. Beckers situation henhoerer under den foerste kategori, idet han er bosiddende i Belgien samtidig med, at han er omfattet af den nederlandske lovgivning, hvorimod en person, som har arbejdet i forskellige medlemsstater inden han arbejdede og bosatte sig, for eksempel, i Nederlandene, snarere henhoerer under den anden kategori.
53 For det andet omhandler artikel 40 i forordning nr. 574/72 proceduren med henblik paa fastlaeggelse af invaliditetsgraden for graensearbejdere, som udelukkende har vaeret omfattet af de lovgivninger, som er naevnt i del A i bilag IV til forordning nr. 1408/71, dvs. dem i henhold til hvilke stoerrelsen af invaliditetsydelsen er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. Derimod er det artikel 44 i forordning nr. 574/72, som finder anvendelse ved fastlaeggelsen af invaliditetsgraden for arbejdstagere, som har vaeret omfattet af lovgivningen i to eller flere medlemsstater, hvoraf mindst én er en lovgivning i henhold til hvilken ydelsens stoerrelse afhaenger af forsikrings- eller bopaelsperiodens laengde.
54 Efter min opfattelse udgoer proceduren i henhold til artikel 40 i forordning nr. 574/72 kun et supplement til proceduren i den foregaaende artikel, hvorefter den institution, som har modtaget begaeringen om ydelser om fornoedent retter henvendelse til den institution, som arbejdstageren senest har vaeret tilsluttet, eller i givet fald til institutionerne i alle de medlemsstater han har arbejdet i, med henblik paa at fremskaffe attest for de forsikringsperioder, han har her tilbagelagt.
55 Paa denne baggrund er det alene bestemmelserne i artikel 40 i forordning nr. 574/72, hvorefter en medlemsstats institution ved fastsaettelse af invaliditetsgraden skal tage saadanne laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat, der finder anvendelse, naar to betingelser er opfyldt. For det foerste skal arbejdstageren i loebet af sin erhvervsmaessige karriere have vaeret omfattet af lovgivningen om social sikring i to eller flere medlemsstater, og for det andet skal stoerrelsen af invaliditetsydelserne vaere uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. I modsat fald ville det have vaeret overfloedigt for faellesskabslovgiver i artikel 40's andet punktum at tilfoeje, at enhver institution dog bevarer retten til at lade ansoegeren undersoege af en af den selv udpeget laege.
56 Af de netop anfoerte grunde skal jeg foreslaa Domstolen at besvare det tredje praejudicielle spoergsmaal med, at artikel 40 i forordning nr. 574/72 er til hinder for, at institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, fastsaetter invaliditetsgraden uden at tage laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat, naar arbejdstageren har vaeret omfattet af lovgivningen om social sikring i andre medlemsstater, og naar institutionerne i disse medlemsstater i henhold til proceduren i samme forordnings artikel 39 har sendt den disse dokumenter og rapporter.$
V - Forslag til afgoerelse
57 Paa grundlag af ovenstaaende skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal, som den har faaet forelagt af Centrale Raad van Beroep, Utrecht, paa foelgende maade:
»1) Artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, er til hinder for, at den forpligtede institution paalaegger modtageren af en invaliditetsydelse at underkaste sig en laegelig undersoegelse i denne institutions stat uden forinden at anmode den kompetente institution paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse. Den omstaendighed, at modtageren paa det tidspunkt, da han blev ramt af en uarbejdsdygtighed, som foerte til invaliditet, var en tidligere graensearbejder, er herved uden betydning. Naar arbejdstageren imidlertid har givet afkald paa den procedure, som han har krav paa i henhold til artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72, og frivilligt rejser til den medlemsstat, hvori den forpligtede institution er beliggende, kan han ikke senere, hvis han er uenig i resultatet af de foretagne undersoegelser, kraeve, at proceduren genoptages paa en saadan maade, at sagen foerst behandles af den kompetente institution i den medlemsstat, som han har bopael i.
2) Artikel 40 i forordning nr. 574/72 ikke er til hinder for, at den kompetente institution med henblik paa anerkendelsen af retten til en invaliditetsydelse, fastlaegger arbejdstagerens invaliditetsgrad ved udelukkende at tage de laegelige undersoegelser, som er foretaget af dens egen laegetjeneste, i betragtning.
3) Artikel 40 i forordning nr. 574/72 er til hinder for, at institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, fastsaetter invaliditetsgraden uden at tage laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat, naar arbejdstageren har vaeret omfattet af lovgivningen om social sikring i andre medlemsstater, og naar institutionerne i disse medlemsstater i henhold til proceduren i samme forordnings artikel 39 har sendt den disse dokumenter og rapporter.«
(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21.3.1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 86), som aendret ved akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT L 302, s. 23).
(2) - Raadets forordning nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 86), som aendret ved akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne.
(3) - Denne overenskomst er omtalt i bilag 5, punkt 9, litra d), til forordning nr. 574/72, som vedroerer gennemfoerelsesbestemmelserne for gensidige overenskomster, som fortsat er i kraft.
(4) - Dom af 27.6.1991, sag C-344/89, Martínez Vidal, Sml. I, s. 3245.
(5) - Dommens praemis 9.
(6) - Dommens praemis 15 og 17.
(7) - Jf. ovenfor, fodnote 4, praemis 16.
(8) - Jf. ovenfor, praemis 14.