61994C0222
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 30. april 1996 (
*1
)
A — Indledning
1.
I denne sag og i sag C-11/95, som jeg ligeledes i dag skal fremsætte forslag til afgørelse i, får Domstolen for første gang lejlighed til at tage stilling til centrale problemstillinger i Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed (
1
) (herefter »fjernsynsdirektivet«).
Relevante fællesskabsbestemmelser
2.
Det fremgår af Domstolens faste praksis, at fjernsynsudsendelser — herunder også reklameudsendelser — må betragtes som tjenesteydelser i den betydning, hvori udtrykket er anvendt i EF-traktatens artikel 59 og 60 (
2
). Anvendelsesområdet for den frie udveksling af tjenesteydelser, der er sikret ved disse bestemmelser, omfatter også det forhold, at kabeldistributionsvirksomheder fordeler fjernsynsprogrammer, som udsendes af stationer i andre medlemsstater (
3
).
3.
Fjernsynsdirektivets hovedformål er at fjerne hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser på fjernsynsområdet (
4
). I betragtningerne til direktivet hedder det herom:
[9]
»De i medlemsstaterne gældende love og administrative forskrifter om tv-radio-sprednings- og kabeldistributionsvirksomhed er forskellige, hvilket kan hæmme den frie udveksling af udsendelser inden for Fællesskabet og fordreje konkurrencen på det fælles marked.
[10]
Alle sådanne begrænsninger af friheden til at udøve tv-radiospredningsvirksomhed inden for Fællesskabet bør fjernes i henhold til traktaten.
[11]
Samtidig med denne fjernelse af begrænsningerne bør der ske en samordning af lovgivningerne på dette område. En sådan samordning bør have til formål at gøre det lettere at udøve den pågældende erhvervsvirksomhed og, i bredere forstand, lette den frie udveksling af meddelelser og tanker inden for Fællesskabet.
[12]
Det er derfor nødvendigt, men samtidig også tilstrækkeligt, at alle udsendelser er i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvorfra de bringes« (
5
).
Fjernsynsdirektivet fastsætter ifølge den begrundelse, Rådet har angivet, »de nødvendige mindsteregler for fri udveksling af udsendelser«. Medlemsstaterne har bevaret deres beføjelser med hensyn til organisationen af fjernsynsvirksomhed og med hensyn til finansieringen af udsendelserne og programindholdet (
6
). I tilslutning hertil hedder det i betragtningerne:
»[14]
Det er i Fællesskabet nødvendigt, at alle udsendelser fra Fællesskabet bestemt til modtagelse i Fællesskabet, især sådanne, der er bestemt til modtagelse i en anden medlemsstat, er i overensstemmelse dels med lovgivningen, der gælder i den medlemsstat, hvorfra de bringes, og som finder anvendelse på udsendelser, der er bestemt til modtagelse af publikum i denne medlemsstat, dels med bestemmelserne i nærværende direktiv.
[15]
Forpligtelsen til at føre kontrol med overholdelse af den ved dette direktiv samordnede nationale lovgivning i den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes, er efter fællesskabsretten tilstrækkelig til at sikre fri udveksling af udsendelser uden fornyet kontrol på det samme grundlag i de enkelte modtagermedlemsstater. En modtagermedlemsstat kan dog undtagelsesvist og på særlige betingelser midlertidigt indstille retransmission af fjernsynsudsendelser« (
7
).
4.
Fjernsynsdirektivets artikel 1, som udgør direktivets kapitel I, indeholder en række definitioner. En af disse definitioner angår betydningen af »tv-radiospredning« i direktivets forstand. Herved skal forstås »førstegangsudsendelse over tråd eller trådløst, også via satellit, i kodet eller ukodet form af fjernsynsprogrammer, der er bestemt for offentligheden«.
5.
Direktivets kapitel II (»Almindelige bestemmelser«) indeholder artikel 2 og 3. Disse artikler er affattet således:
»Artikel 2
1.   Medlemsstaterne skal hver især sikre, at alle udsendelser ved tv-radiospredning, der sendes
—
af tv-radiospredningsorganer, som hører under deres myndighed, eller
—
af tv-radiospredningsorganer, der benytter en frekvens eller satellitkapacitet, som den pågældende medlemsstat har givet tilladelse til at benytte, eller en forbindelse, der udgår fra denne medlemsstat til en satellit, uden dog at høre under nogen medlemsstats myndighed,
er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i den pågældende medlemsstat.
2.   Medlemsstaterne skal sikre modtagefrihed og må ikke hindre retransmission på deres område af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater af grunde, der falder inden for de ved dette direktiv samordnede områder. De kan midlertidigt suspendere retransmission af fjernsynsudsendelser, hvis følgende forhold foreligger:
a)
en fjernsynsudsendelse fra en anden medlemsstat er en åbenlys, væsentlig og alvorlig overtrædelse af artikel 22;
b)
tv-radiospredningsorganet har i løbet af de foregående tolv måneder allerede overtrådt samme bestemmelse mindst to gange
c)
den berørte medlemsstat har skriftligt underrettet tv-radiospredningsorganet samt Kommissionen om de påståede overtrædelser og om, at den agter at begrænse retransmissionen, hvis en sådan overtrædelse gentages
d)
konsultationer med transmissionsstaten og Kommissionen har ikke ført til en mindelig ordning inden 15 dage efter underretningen i litra c), og den påståede overtrædelse fortsætter.
Kommissionen drager omsorg for, at ophævelsen er forenelig med fællesskabsretten. Den kan anmode den pågældende medlemsstat om straks at bringe en suspension, der strider imod fællesskabsretten, til ophør. Denne bestemmelse er ikke til hinder for anvendelsen af procedurer, forholdsregler eller sanktioner over for de pågældende overtrædelser i den medlemsstat, under hvis myndighed det pågældende tv-radiospredningsorgan hører.
3.   ...
Artikel 3
1.   Medlemsstaterne kan for så vidt angår de tv-radiospredningsorganer, som hører under deres myndighed, indføre strengere eller mere detaljerede bestemmelser på de områder, der er omfattet af dette direktiv.
2.   Medlemsstaterne skal på hensigtsmæssig måde inden for rammerne af deres lovgivning sørge for, at de tv-radiospredningsorganer, der hører under deres myndighed, overholder bestemmelserne i dette direktiv« (
8
).
6.
Direktivets kapitel III (»Fremme af distribution og produktion af fjernsynsprogrammer«) indeholder i artikel 4-9 bestemmelser, som skal sikre, at »størstedelen af fjernsyns-sendetiden i medlemsstaterne forbeholdes europæisk producerede programmer« (
9
). Desuden skal »nye typer fjernsynsprodukti-onsvirksomheder« (
10
) inden for Fællesskabet fremmes, idet en vis andel af tv-institutionernes programtid eller budgetmidler forbeholdes uafhængige producenter.
7.
I direktivets artikel 4 bestemmes det således, at medlemsstaterne »når det er muligt, med passende midler« skal drage omsorg for, at tv-institutionerne afsætter den største halvdel af den sendetid, der ikke består af nyheder, sportsbegivenheder og underholdningsudsendelser med konkurrencepræget islæt, reklame og tekst-tv, til transmission af europæiske programmer (
11
) (stk. 1). Kan denne andel af sendetiden ikke nås, må den dog ikke være mindre end den gennemsnitlige andel, der er konstateret i 1988, henholdsvis 1990 (stk. 2).
I direktivets artikel 5 bestemmes det, at medlemsstaterne »når det er muligt, med passende midler« skal drage omsorg for, at tv-radiospredningsorganerne afsætter mindst 10% af deres sendetid eller 10% af deres programbudget til europæiske programmer, der er fremstillet af producenter, som er uafhængige af tv-radiospredningsorganerne.
8.
Direktivets kapitel IV (artikel 10-21) indeholder bestemmelser om fjernsynsreklamer og sponsorvirksomhed.
9.
Direktivets kapitel V (artikel 22) angår beskyttelse af mindreårige. I henhold hertil skal medlemsstaterne træffe passende foranstaltninger til at sikre, at de tv-radio-spredningsorganer, som hører under deres myndighed, ikke udsender programmer, »som i alvorlig grad kan skade mindreåriges fysiske, mentale eller moralske udvikling, herunder navnlig programmer, som indeholder pornografi eller umotiveret vold«.
10.
Direktivets kapitel VI (artikel 23) drejer sig om ret til berigtigelse. Kapitel VII (artikel 24-27) indeholder afsluttende bestemmelser. I henhold til direktivets artikel 25, stk. 1, skulle medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest den 3. oktober 1991. Medlemsstaterne skulle ifølge direktivets artikel 25, stk. 2, meddele Kommissionen de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udstedte på området.
Europarådets konvention
11.
Europarådet har den 5. maj 1989 vedtaget den europæiske konvention om grænseoverskridende fjernsyn (
12
). Der henvises til denne konvention fjerde betragtning til fjernsynsdirektivet (
13
).
12.
Konventionen indeholder bl. a. følgende bestemmelser (o. a. : Domstolens oversættelse):
»Artikel 2: Anvendte udtryk
I denne konvention forstås ved:
a.
’spredning’: førstegangsudsendelse via radioanlæg, kabel eller enhver form for satellit i kodet eller ukodet form af tv-programmer, der skal kunne modtages af almenheden. Kommunikationstjenester på individuel basis er ikke omfattet
b.
...
c.
’tv-foretagende’: en fysisk eller juridisk person, som sammensætter tv-programmer, der skal kunne modtages af almenheden, og spreder disse eller lader dem sprede af tredjemand i deres helhed uden nogen form for ændring
d.
’program’: alle de udsendelser, der sendes af et tv-foretagende i litra c)'s forstand
...
Artikel 3: Anvendelsesområde
Denne konvention finder anvendelse på ethvert program, der spredes eller viderespredes af institutioner eller ved hjælp af tekniske installationer, der hører under en kontraherende parts jurisdiktion, det være sig kabel-, radio- eller satellitanlæg, og som direkte eller indirekte kan modtages i et eller flere andre kontraherende lande.
...
Artikel 5: Udsendelsesstaternes forpligtelser
1.
Hver enkelt udsendelsesstat skal med passende midler og gennem sine kompetente myndigheder drage omsorg for, at alle programmer, der spredes af institutioner eller ved hjælp af tekniske installationer, som hører under dens jurisdiktion som omhandlet i artikel 3, er i overensstemmelse med denne konventions bestemmelser.
2.
Ved udsendelsesstaten forstås i denne konvention:
a.
for så vidt angår spredning via radioanlæg: den kontraherende stat, hvor førstegangsudsendelsen finder sted
b.
for så vidt angår spredning via satellit:
i.
den kontraherende stat, hvor up-linksenderen er placeret
ii.
den kontraherende stat, som giver tilladelse til at benytte en frekvens eller en satellitkapacitet, når up-linksenderen er placeret i en stat, der ikke er part i denne konvention
iii.
den kontraherende stat, hvori tv-foretagendet har hjemsted, såfremt ansvaret ikke er fastlagt efter nr. i og ii.
...
Artikel 27: Andre internationale aftaler eller overenskomster
1.
De kontraherende stater, som er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, anvender i deres indbyrdes forhold Fællesskabets regler og anvender således kun reglerne i denne konvention, i det omfang der ikke findes fællesskabsbestemmelser om et bestemt spørgsmål.
...«
Gældende ret i Det Forenede Kongerige
13.
Uafhængige institutioners fjernsynsvirksomhed (»television services«) er i Det Forenede Kongerige reguleret ved Part I i Broadcasting Act 1990 (
14
). I henhold til loven oprettes der en kommission — »Independent Television Commission« (herefter »ITC«) — som tildeles vigtige opgaver.
Loven indeholder også de regler, som skal gennemføre fjernsynsdirektivet på det pågældende område. Således skal fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5 gennemføres ved de i lovens section 16(2)(g) og (h) indeholdte bestemmelser.
14.
I henhold til lovens section 13 må uafhængige institutioner kun sende tv-programmer, såfremt de har opnået tilladelse hertil. En sådan tilladelse gives af ITC.
15.
Det tredje kapitel (section 43, 44 og 45) i Part I i Broadcasting Act 1990 indeholder regler om tv-udsendelser, der sendes via satellit. I section 43 skelnes der i denne forbindelse mellem to former for tv-udsendelser. Begge betragtes som »tv-programmer« i lovens forstand, hvorfor de kun kan sendes i henhold til en tilladelse. Bestemmelsen opstillet også kriterierne for, hvilke tv-udsendelser der henhører under de to former for programmer:
—
I henhold til section 43(1) er der tale om et »indenlandsk satellit-program« (»domestic satellite service«, herefter »DSS«), når tv-udsendelser sendes via satellit fra et sted i Det Forenede Kongerige, såfremt dette sker a) på en frekvens, der er tildelt Det Forenede Kongerige, og b) med henblik på at kunne modtages af almenheden i Det Forenede Kongerige.
—
I henhold til section 43(2) er der tale om et »udenlandsk satellit program« (»nondomestic satellite service«, herefter »NDSS«), når tv-udsendelser sendes via satellit
a)
fra et sted i Det Forenede Kongerige med henblik på at kunne modtages af almenheden i Det Forenede Kongerige eller i en anden EF-medlemsstat på anden måde end på en frekvens, der er tildelt Det Forenede Kongerige, eller
b)
fra et sted uden for Det Forenede Kongerige og andre medlemsstater med henblik på at kunne modtages af almenheden i Det Forenede Kongerige eller i en anden medlemsstat, i det omfang udsendelserne består af materiale, der leveres af en person i Det Forenede Kongerige, som har kunnet fastlægge programindholdet.
16.
Loven indeholder forskellige regler om tilladelse til henholdsvis DSS og NDSS. Reglerne om tilladelse til DSS er indeholdt i lovens section 44. Section 44(3) fastslår bl. a., at de i lovens section 16(2)(g) og (h) indeholdte bestemmelser rinder anvendelse. I henhold til disse bestemmelser skal de heraf omfattede programmer (bl. a. ) opfylde følgende betingelser:
»g)
at en passende del af det i programmerne medtagne stof er af europæisk oprindelse, og
h)
at mindst 25% af den tid, der afsættes til udsendelse af [programmer, der opfylder de opstillede betingelser], hvert år afsættes til udsendelse af forskellige uafhængige produktioner.«
Section 45 finder anvendelse på NDSS. Denne regel indeholder ikke en bestemmelse svarende til section 44(3).
17.
Det fjerde kapitel i Part I i Broadcasting Act 1990 indeholder regler om »programmer, hvortil der kan gives tilladelse« (»licensable programme services«). Der er ifølge oplysningerne fra Det Forenede Kongeriges regering herved tale om tjenesteydelser, som består i at levere programmer med henblik på spredning via kabelnet, og som ikke falder ind under andre bestemmelser i Broadcasting Act 1990.
De nærmere regler for tilladelse til sådanne programmer er indeholdt i lovens section 47(2).
18.
Part II (section 72 ff.) i Broadcasting Act 1990 drejer sig om såkaldt »lokal fordeling« (»local delivery services«), som også kræver en tilladelse fra ITC. Lovens section 79(2) handler i denne forbindelse om lokal fordeling, som udelukkende eller delvis består i viderespredning af udenlandske satellitprogrammer.
19.
Jeg skal endelig nævne lovens section 188. I henhold til denne bestemmelse kan den kompetente minister pålægge ITC at træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på opfyldelse af Det Forenede Kongeriges internationale forpligtelser.
Sagens forløb
20.
På baggrund af en gennemgang af bestemmelserne i Broadcasting Act 1990 nåede Kommissionen frem til, at Det Forenede Kongerige ikke havde gennemført flere af fjernsynsdirektivets artikler korrekt i national ret. Den 3. november 1992 sendte Kommissionen en skrivelse til Det Forenede Kongerige, hvori den i overensstemmelse med traktatens artikel 169 opfordrede kongeriget til at fremsætte sine bemærkninger til den af Kommissionen fremførte kritik. Det Forenede Kongerige tog stilling hertil i en skrivelse af 10. februar 1993.
21.
Den 30. september 1993 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse over for Det Forenede Kongerige, som besvarede udtalelsen ved skrivelse af 25. januar 1994.
22.
Ved stævning indleveret til Domstolen den 28. juli 1994 i medfør af traktatens artikel 169 anlagde Kommissionen nærværende sag. Kommissionen har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1 og 2, og artikel 3, stk. 2,
a)
ved for så vidt angår tv-udsendelser via satellit at have indført de i section 43 i Broadcasting Act 1990 opstillede kriterier for afgørelsen af, hvilke satellit-tv-institutioner der hører under Det Forenede Kongeriges myndighed, og ved i forbindelse med udøvelsen af denne myndighed at anvende forskellige regler for indenlandske satellitprogrammer og udenlandske satellitprogrammer,
οg
b)
ved at udøve kontrol med de udsendelser, der sendes af en tv-institution, der hører under en anden medlemsstats myndighed, når udsendelserne sendes på et udenlandsk satellitprogram eller tilbydes offentligheden i form af et program, hvortil der kræves licens, eller ved lokal fordeling.
Kommissionen har desuden nedlagt påstand om, at Det Forenede Kongerige tilpligtes at betale sagens omkostninger.
23.
Det Forenede Kongerige har nedlagt påstand om frifindelse. Frankrig er interveneret i sagen til støtte for Kommissionens påstande.
Β — Stillingtagen
Sagens omfang
24.
Det Forenede Kongerige har i sit svarskrift gjort gældende, at Kommissionens stævning beror på en forkert forståelse af de nationale bestemmelser, for så vidt angår henvisningen til den i section 79 i Broadcasting Act 1990 nævnte lokale fordeling. Der tales ganske vist i lovens section 79(2) i denne forbindelse om udenlandske satellitprogrammer, men det fremgår af lovens section 79(5) og af gennemførelsesbestemmelserne (
15
), at dette ikke gælder for udsendelser, der sendes via satellit fra andre medlemsstater.
25.
Kommissionen har accepteret denne forklaring og under den mundtlige forhandling for Domstolen bekræftet, at denne del af tvisten herefter er bortfaldet.
Sammenfatning af den af Kommissionen rejste kritik
26.
Der er enighed mellem parterne om, at det i overensstemmelse med fjernsynsdirektivet er »nødvendigt, men samtidig også tilstrækkeligt, at alle udsendelser er i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvorfra de bringes« (
16
). Det er også ubestridt, at »den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes« (»Ursprungsmitgliedstaat«) (
17
), fastlægges på grundlag af direktivets artikel 2, stk. 1. Parterne er ligeledes enige om, at direktivets artikel 2, stk. 2, pålægger medlemsstaterne en pligt til at sikre modtagefrihed af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater og til ikke at hindre retransmission heraf — bortset fra de i artikel 2, stk. 2, andet punktum, nævnte undtagelsestilfælde — af grunde, der falder inden for de ved direktivet samordnede områder. De er således enige om, at en medlemsstat »modtagermedlemsstaten«) ikke må gøre retransmission af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater afhængig af en tilladelse (
18
).
Som det fremgår af redegørelsen i mit forslag til afgørelse i sag C-11/95, kan jeg tilslutte mig de synspunkter, nærværende sags parter således har fremført.
27.
Tvisten i nærværende sag drejer sig først og fremmest om, hvorledes reglerne i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2, der taler om tv-institutioner, som hører under oprindelsesmedlemsstatens »myndighed«, skal forstås. Kommissionen er af den opfattelse, at der hermed menes de tv-institutioner, der er etableret i den pågældende medlemsstat. Reglerne i section 43 i Broadcasting Act 1990 er derfor i strid med de nævnte bestemmelser i direktivet, eftersom de opstiller andre kriterier. Det Forenede Kongerige finder derimod, at der ved de tv-institutioner, der hører under en medlemsstats »myndighed«, skal forstås institutioner, der spreder tv-udsendelser fra steder i den pågældende medlemsstat.
28.
Kommissionen gør gældende, at reglerne i section 43 i Broadcasting Act 1990 også af andre grunde er i strid med fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2. For det første er det i lovens section 43 anvendte modtagelseskriterium uden betydning for spørgsmålet om, hvilken medlemsstats myndighed en tv-institution hører under i henhold til fjernsynsdirektivet. For det andet sikrer de nationale bestemmelser ikke, udsendelser fra tredjelande, der sendes med henblik på at kunne modtages af almenheden i en anden medlemsstat på en frekvens, der er tildelt Det Forenede Kongerige, er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i Det Forenede Kongerige. Endelig udgør sondringen mellem DSS og NDSS en yderligere overtrædelse af direktivets artikel 2, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne har pligt til at sikre, at alle tv-udsendelser, der sendes af institutioner, som hører under deres myndighed, er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i den pågældende medlemsstat.
29.
Det Forenede Kongerige afviser kritikken. For så vidt angår den første af de af Kommissionen påståede overtrædelser, gør Det Forenede Kongerige gældende, at reglen i lovens section 43(1) ikke længere har nogen praktisk betydning. Anvendelsen af modtagelseskriteriet i section 43(2) har alene til formål at begrænse lovens anvendelsesområde i overensstemmelse med det i fjernsyns-direktivets artikel 2, stk. 3, foreskrevne. Med hensyn til det andet kritikpunkt har sagsøgte anført, at en sådan tilsidesættelse kun ville blive aktuel i den hypotetiske og urealistiske situation, at Det Forenede Kongerige ville tillade, at en tv-institution i et tredjeland benytter en sådan frekvens, uden samtidig at udøve en kontrol.
Hvad angår det sidste kritikpunkt indtager Det Forenede Kongerige det standpunkt, at det er i overensstemmelse med fjernsynsdirektivet at indføre mindre restriktive regler for NDSS. Kongeriget har dog tilføjet, at section 188 i Broadcasting Act 1990 giver den kompetente minister mulighed for at pålægge ITC at give NDSS besked på at overholde fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5. Spørgsmålet om, hvorvidt der rent faktisk gøres brug af denne beføjelse, er ikke genstand for nærværende sag.
30.
Kommissionen gør endelig gældende, at section 44 og 45 i Broadcasting Act 1990 medfører en krænkelse af den i henhold til fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, beskyttede modtagefrihed og ret til retransmission af fjernsynsudsendelser, for så vidt som definitionen i lovens section 43 også omfatter tv-institutioner, der hører under andre medlemsstaters myndighed. Der foreligger også en tilsidesættelse af direktivets artikel 2, stk. 2, i forbindelse med reglerne om »programmer, hvortil der kan gives tilladelse«, idet disse kan indeholde fjernsynsudsendelser, som oprindelig er blevet sendt af tv-institutioner, der hører under andre medlemsstaters myndighed.
31.
Det Forenede Kongerige har heroverfor anført, at fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, bekræfter den af kongeriget anlagte fortolkning af direktivets artikel 2, stk. 1. De nationale bestemmelser drejer sig om spredning af fjernsynsudsendelser i Det Forenede Kongerige. I direktivets artikel 2, stk. 2, tales der imidlertid om fjernsynsudsendelser »fra andre medlemsstater«.
Fortolkning af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1
32.
Fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, første led, bestemmer, at den oprindelsesmedlemsstat, der skal føre kontrol med fjernsynsudsendelserne, er den medlemsstat, under hvis »myndighed« den pågældende tv-institution hører. Alene for det tilfælde, at en tv-institution ikke hører under en medlemsstats myndighed, opstilles der i bestemmelsens andet led nogle andre kriterier. Det skal derfor undersøges, hvad der i denne forbindelse skal forstås ved en medlemsstats »myndighed«.
Ordlyden
33.
Det pågældende begreb defineres ikke i selve fjernsynsdirektivet. Ordlyden af bestemmelserne i fjernsynsdirektivet og betragtningerne hertil giver heller ikke grundlag for nogen klare slutninger. Dette gælder navnlig betragtningerne til direktivet. Hvis man ser på den tolvte, den fjortende og den femtende betragtning i de forskellige sprogversioner, konstaterer man, at der for det meste anvendes udtryk, der er baseret på udsendelsernes oprindelse (
19
) eller herkomst (
20
). Det må medgives sagsøgte, at denne formulering i høj grad er forenelig med en ordning, hvorefter der lægges vægt på den medlemsstat, hvor de pågældende fjernsynsudsendelser rent faktisk — via radioanlæg, via kabel eller via satellit — sendes for første gang. Såfremt spredningen i denne forstand f.eks. finder sted i Frankrig, ville der således i Belgien og andre modtagermedlemsstater i overensstemmelse med den i direktivets artikel 2, stk. 2, anvendte formulering være tale om »fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater«. I modsætning til, hvad sagsøgte har givet udtryk for, er også den af Kommissionen anlagte fortolkning imidlertid forenelig med denne formulering, uden at det er nødvendigt at tillægge de pågældende udtryk en kunstig eller påtvungen betydning. Hvis en udsendelse fra en tv-institution, der er etableret i Frankrig, sendes fra Belgien — for at anvende et eksempel, som parterne selv har benyttet — kan man nemlig absolut være af den opfattelse, at disse udsendelser har deres oprindelse i Frankrig eller kommer fra dette land.
34.
Ved en sammenligning af de forskellige sprogversioner støder man dog også på flere udtryk, der klart synes at tale for Det Forenede Kongeriges opfattelse (
21
). Det bør dog tages i betragtning, at der herved synes at være tale om undtagelser, og at der er begrundet tvivl om, hvorvidt disse udtryk gengiver Rådets hensigter korrekt (
22
).
35.
Heller ikke ordlyden af den i fjernsyns-direktivets artikel 1 indeholdte definition af begrebet »tv-radiospredning«, som Det Forenede Kongerige har lagt særlig vægt på i duplikken, viser klart, at sagsøgtes opfattelse er korrekt. Den pågældende definition er ganske vist først og fremmest baseret på begrebet »førstegangsudsendelse«, der kan forstås som den faktiske udsendelse, men dette giver efter min mening ingen væsentlige bidrag til besvarelsen af det her omhandlede spørgsmål. Fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, drejer sig nemlig ikke om tv-radiospredning som sådan, men om de tv-radiospredningsorganer, der hører under en medlemsstats myndighed.
36.
Der kan efter min opfattelse heller ikke drages nogen slutninger af det forslag om ændring af fjernsynsdirektivet (
23
), som Kommissionen fremsatte sidste år. Kommissionens forslag omfatter bl. a. en ændring af den her omtvistede bestemmelse. I den foreslåede nye affattelse henvises der udtrykkeligt til den stat, tv-institutionen er etableret i (
24
). Forslaget er endnu ikke blive vedtaget af Rådet, og det er derfor uden betydning for fortolkningen af gældende ret. På den anden side kan det heller ikke på baggrund af forslaget konkluderes, at gældende ret afviger herfra, idet forslaget begrundes med, at det blot »klart [bør] fastslås«, hvad der er gældende ret (
25
).
Sammenhængen med retspraksis vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser
37.
Kommissionen har henvist til, at fjernsynsudsendelser i henhold til retspraksis skal betragtes som tjenesteydelser, og at fjernsynsdirektivet har til formål at sikre fri udveksling af tjenesteydelser på dette område (
26
). Traktatens artikel 59 ff. drejer sig om rettighederne for statsborgere i medlemsstaterne, der er etableret i en anden medlemsstat end modtageren af tjenesteydelserne. Domstolen har således også fastslået, at anvendelsesområdet for artikel 59 og 60 afhænger af det sted, hvor tjenesteyderen og modtageren af tjenesteydelserne er etableret eller har bopæl (
27
). Kommissionen konkluderer på denne baggrund, at begrebet »myndighed« i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, ikke kan fortolkes på en måde, der afviger væsentligt fra den fortolkning, der i Domstolens praksis er anlagt af begrebet »etablering« i traktatens artikel 52, 59 og 60. Hvis fællesskabslovgiver med henblik på at afskaffe hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser på fjernsynsområdet havde ønsket at anvende en anden fremgangsmåde end på de øvrige områder, ville man have givet udtryk herfor gennem særlige og nøjagtige bestemmelser.
38.
Dette argument er efter min mening ikke overbevisende. Henvisningen til traktatens artikel 52 er — som det med rette er blevet påpeget af sagsøgte — under alle omstændigheder ikke relevant, da sagen drejer sig om den frie udveksling af tjenesteydelser, men ikke om den i henhold til artikel 52 beskyttede frie etableringsret. Også for så vidt angår traktatens artikel 59 og 60 forekommer Kommissionens argumentation mig at være alt andet end overbevisende. Rådet har i forbindelse med fjernsynsdirektivet besluttet sig for at fremme den frie udveksling af tjenesteydelser på fjernsynsområdet ved at bestemme, at en tv-institutions udsendelser principielt kun skal opfylde lovgivningen i en enkelt medlemsstat, nemlig oprindelsesmedlemsstaten. Det er ganske rigtigt nærliggende at antage, at denne medlemsstat skal være den, den pågældende tv-institution er etableret i. Rådet kunne imidlertid efter min opfattelse lige så godt beslutte, at den kompetente medlemsstat skulle afgøres ud fra et andet kriterium — f.eks. ud fra det sted, hvor en udsendelse sendes for første gang — såfremt målsætningen om at sikre den frie udveksling af tjenesteydelser også kunne opfyldes på denne måde.
Om dette rent faktisk var tilfældet skal undersøges senere (
28
). I nærværende sammenhæng er det tilstrækkeligt at fastslå, at Rådet ikke var forpligtet til at bestemme, at den kompetente medlemsstat er den, den pågældende tv-institution er etableret i. Sammenhængen mellem de her omhandlede regler og området for den frie udveksling af tjenesteydelser er derfor ikke i sig selv tilstrækkelig til, at den af Kommissionen anlagte fortolkning af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, nødvendigvis må tiltrædes.
Opbygningen af reglerne i direktivets artikel 2, stk. 1
39.
Kommissionens argument støttet på opbygningen af den omhandlede bestemmelse må tillægges væsentlig større vægt. Efter Det Forenede Kongeriges opfattelse fastlægges den kompetente medlemsstat ud fra, hvor førstegangsudsendelsen (som omhandlet i den i artikel 1 indeholdte definition af »tv-radiospredning«) finder sted. I forbindelse med spredning via satellit betyder dette, at den kompetente medlemsstat er den, der stiller up-linkforbindelsen til rådighed eller tillader udnyttelsen af en frekvens eller en satellitkapacitet. Alle disse holdepunkter nævnes imidlertid i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, andet led. Såfremt et af disse kriterier skulle være tilstrækkeligt til at begrunde en medlemsstats »myndighed«, ville den pågældende tv-institution allerede falde ind under bestemmelsens første led. Som det med rette er blevet påpeget af Kommissionen, ville der derfor ikke være behov for det andet led. Det kan imidlertid ikke antages, at fællesskabslovgiver medtager overflødige bestemmelser i sine retsakter.
40.
Det Forenede Kongeriges forsøg på at forklare denne selvmodsigelse har ikke overbevist mig. Efter sagsøgtes opfattelse skal det indbyrdes forhold mellem de to led i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, ikke betragtes som en »rangfølge« i overensstemmelse med Kommissionens opfattelse, men derimod som en »tvedeling«. Der er herved efter min mening tale om en strid om ord, som ikke skal tillægges større vægt. Det er nemlig klart, at en tv-institution ikke kan være omfattet af begge led på én gang, idet der i andet led tales om tv-institutioner, som ikke hører under nogen medlemsstats myndighed. Heraf følger nødvendigvis, at den i første led nævnte »myndighed« ikke kan være begrundet i forhold, der er nævnt i andet led. Reglerne i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, synes på dette punkt at være klare og entydige. Der kan således ikke — som hævdet af sagsøgte — siges at være tale om en upræcis formulering.
41.
Det af sagsøgte fremførte synspunkt, at direktivets artikel 2, stk. 1, andet led, klart sigter til spredning af fjernsynsudsendelser via satellit, hvorfor første led må dreje sig om en anden situation, ændrer heller ikke noget ved det resultat, jeg er nået frem til. Selv hvis det første led måtte sigte til jordbaseret spredning af fjernsynsudsendelser via radioanlæg, som antaget af sagsøgte, er det fortsat en kendsgerning, at der i begge led anvendes begrebet »myndighed«. Det Forenede Kongeriges synspunkt ville kun kunne tillægges vægt, hvis det pågældende begreb havde en forskellig betydning i de to led. Der ses ikke at være nogen holdepunkter for en sådan antagelse. Det skal tværtimod endnu en gang påpeges, at der i andet led klart henvises til første led, idet der tales om tv-institutioner, der til deres udsendelser benytter en bestemt frekvens, satellitkapacitet eller up-linkforbindelse, »uden dog at høre under nogen medlemsstats myndighed«.
42.
Jeg finder allerede af denne grund, at sagsøgtes opfattelse ikke kan tiltrædes. Det er imidlertid dermed endnu ikke klarlagt, om Kommissionen har ret i, at den medlemsstat, under hvis myndighed en tv-institution hører, er den medlemsstat, institutionen er etableret i.
Tilblivelseshistorie
43.
Kommissionen har til støtte for sin opfattelse også påberåbt sig fjernsynsdirektivets tilblivelse. Den har gjort opmærksom på, at artikel 1, stk. 1, i det direktivforslag, den fremsatte i 1986 (
29
), havde følgende ordlyd:
»Enhver medlemsstat skal sikre, at alle indenlandske radio- og fjernsynsudsendelser, der bringes på dens territorium, er i overensstemmelse med lovgivningen om radiospredning bestemt til publikum i denne medlemsstat.«
Kommissionen har endvidere henvist til den begrundelse, den har givet for forslaget (
30
). Begrundelsen indeholder bl. a. følgende betragtninger vedrørende den netop citerede bestemmelse:
»43.
Denne artikel fastslår princippet om, at alle radio- og fjernsynsudsendelser, som er bestemt til modtagelse inden for Fællesskabets område, skal være i overensstemmelse med loven i det land, hvorfra de bringes, dvs. den medlemsstat, í hvilken radiosenderstationen er etableret ...
44.
Denne bestemmelse fastslår således, at medlemsstaten har ansvaret for, at radio- og fjernsynsudsendelser på dens område stemmer overens med medlemsstatens love og — som følge heraf — med de i direktivet fastlagte regler. Den yder på denne måde en garanti, som på de samordnede områder kan udelukke muligheden for kumulativ anvendelse af modtagerlandenes lovgivning og for kontrolforanstaltninger fra sådanne landes side« (
31
).
44.
Dette materiale viser, at Kommissionen, da den fremsatte sit forslag, gik ud fra, at en tv-institutions udsendelser skulle være undergivet lovgivningen i den medlemsstat, institutionen var etableret i, og denne medlemsstats kontrol. Materialet godtgør samtidig, at Kommissionen var af den opfattelse, at denne hensigt i tilstrækkelig grad kom til udtryk ved, at der blev henvist til den medlemsstat, udsendelserne har deres oprindelse i.
45.
Hvis denne opfattelse måtte være korrekt, ville Kommissionen i høj grad kunne påberåbe sig tilblivelseshistorien til støtte for sin fortolkning af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1. Som det med rette er blevet påpeget af Kommissionen, indeholder betragtningerne til direktivet nemlig formuleringer, hvori der henvises til de pågældende udsendelsers oprindelse eller herkomst (
32
). Disse formuleringer ville kunne betragtes som belæg for, at lovgiver ville holde fast ved indholdet af Kommissionens forslag til artikel 1, stk. 1. Det ville således, i modsætning til, hvad sagsøgte har gjort gældende, ud fra de af Kommissionen fremlagte dokumenter, ikke blot kunne konkluderes, at Kommissionen ikke har ændret opfattelse, men også at Rådet har tilsluttet sig denne opfattelse.
Den omstændighed, at der i den endelige udgave af fjernsynsdirektivet ikke henvises til de pågældende udsendelsers oprindelse, men til den medlemsstat, under hvis myndighed tv-institutionen hører, ville ikke være til hinder for en sådan konklusion. Kommissionen har på overbevisende måde — uden at det er blevet bestridt af sagsøgte — anført, at denne ændring skulle løse et konkret problem. Det skulle forhindres, at direktivet fandt anvendelse på bestemte allierede radiostationer (
33
) i Berlin, som ganske vist var etableret i Tyskland, men ikke hørte under denne medlemsstats myndighed.
46.
Kommissionens argument støttet på direktivets tilblivelseshistorie forekommer umiddelbart meget indlysende. Det bør dog efter min mening ikke tillægges for stor vægt. Dette skyldes ganske enkelt, at den formulering, Kommissionen har benyttet i sit forslag, på ingen måde er entydig. Som allerede nævnt, kan begrebet den medlemsstat, de pågældende udsendelser har deres oprindelse i, forenes med såvel Kommissionens som Det Forenede Kongeriges opfattelse (
34
). Domstolen kan derfor ikke i forbindelse med sin fortolkning være bundet af, at Kommissionen i sin begrundelse for forslaget har fortolket det pågældende udtryk på en bestemt måde.
I øvrigt må man under alle omstændigheder spørge sig selv, hvorfor Kommissionen i sit forslag benyttede det mangetydige begreb oprindelsesstaten i stedet for blot at tale om den medlemsstat, tv-institutionen var etableret i. Det er måske ikke forkert at antage, at valget af et mere unøjagtigt og flertydigt udtryk blev truffet bevidst for at finde en acceptabel løsning på et blandt medlemsstaterne omstridt politisk spørgsmål. Dette kunne også forklare, hvorfor direktivet ikke indeholder nogen definition af begrebet »myndighed«. Hvis denne formodning måtte være korrekt, har det været Kommissionens og Rådets hensigt at overlade det til Domstolen at besvare dette for fjernsynsdirektivet centrale spørgsmål.
47.
Det kan således heller ikke ud fra tilblivelseshistorien — i hvert fald for så vidt som jeg er i stand til at overskue den — med sikkerhed fastslås, at Kommissionen har ret i, at den medlemsstat, en tv-institution er etable-. ret i, har »myndighed« over institutionen i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. l's forstand.
Europarådets konvention
48.
Såvel Kommissionen som Det Forenede Kongerige har til støtte for deres respektive opfattelser i relation til det her omhandlede spørgsmål påberåbt sig Europarådets ovennævnte konvention om grænseoverskridende fjernsyn.
49.
Sagsøgte har henvist til, at konventionen, som alle medlemsstaterne er part i, blev vedtaget få måneder før fjernsynsdirektivet, og at dette udtrykkeligt henviser til konventionen. Fællesskabet er ganske vist ikke selv part i konventionen og dermed heller ikke direkte bundet heraf. Det ville imidlertid være absurd at antage, at Fællesskabet har villet regulere det pågældende område på en måde, der radikalt adskiller sig fra den løsning, medlemsstaterne er nået frem til inden for rammerne af Europarådets konvention. Medlemsstaterne ville ellers være tvunget til enten at tilsidesætte deres forpligtelser i henhold til fællesskabsretten eller at overtræde konventionen.
Det Forenede Kongerige har påberåbt sig Det Europæiske Råds konklusioner fra Rhodos den 2. og 3. december 1988, hvori det hedder:
»Det Europæiske Råd anmoder Rådet om at fremskynde sit arbejde med direktivet om fjernsyn uden grænser, idet det noterer sig, at Kommissionen vil tilpasse sit forslag på baggrund af Europarådets konvention« (
35
).
Da det ikke kan udledes af fjernsynsdirektivet, at det har været hensigten, at det skulle afvige fra konventionen på det her omhandlede område, kan og bør direktivets artikel 2, stk. 1, ifølge sagsøgte fortolkes ligesom den tilsvarende bestemmelse i konventionen. I konventionens artikel 5, stk. 2, henvises der imidlertid primært til den stat, som en udsendelse spredes fra.
50.
Disse betragtninger er ikke overbevisende. Jeg er tværtimod enig med Kommissionen i, at der i konventionens regler kan hentes overbevisende argumenter til støtte for Kommissionens opfattelse med hensyn til fortolkningen af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1.
51.
Hvis man sammenligner fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, med konventionens artikel 5, stk. 2, litra b), konstaterer man betydelige forskelle. Mens der i direktivbestemmelsens første led primært henvises til tv-radiospredningsorganet, drejer konventionens artikel 5, stk. 2, litra b), nr. i) og xi) [ligesom litra a)], sig om fjernsynsudsendelser. Kun i nr. iii), som klart er af subsidiær karakter, henvises der til tv-foretagendet. Det er herved åbenbart, at kriteriet tv-foretagendets hjemsted i vidt omfang svarer til det etableringskriterium, der efter Kommissionens opfattelse er fastslået i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, første led.
Som allerede nævnt, fastslås det i direktivbestemmelsens første led, at den medlemsstat, under hvis myndighed den pågældende tv-institution hører, er kompetent. Kriterierne benyttelse af en medlemsstats frekvens, satellitkapacitet eller up-linkforbindelse er i henhold til andet led kun afgørende, såfremt den pågældende tv-institution ikke hører under nogen medlemsstats myndighed. I henhold til konventionen er det derimod i første række disse kriterier, der er afgørende i forbindelse med spredning af udsendelser via satellit. Kun hvis kompetencespørgsmålet ikke kan afgøres ud fra disse kriterier, skal der ifølge artikel 5, stk. 2, litra b), nr. iii), subsidiært lægges vægt på tv-foretagendets hjemsted.
52.
Disse principielle forskelle rindes også, selv om man alene sammenligner direktivbestemmelsens andet led med konventionens artikel 5, stk. 2, litra b). Forskellene kan sammenfattes således: Direktivet erklærer i første række den medlemsstat for kompetent, under hvis myndighed tv-institutionen hører. Subsidiært henvises der til den medlemsstat, hvorfra udsendelserne spredes. Konventionen erklærer i første række den stat for kompetent, hvorfra udsendelserne spredes. Subsidiært henvises der til den stat, hvor tv-foretagendet har hjemsted.
Konventionens principale kriterium svarer altså til direktivets subsidiære kriterium. Det er derfor meget nærliggende at formode, at konventionens subsidiære kriterium ligeledes svarer til direktivets principale kriterium. Til støtte herfor taler også, at der ud over etablerings- og hjemstedskriteriet ikke ses at være andre objektive kriterier, som kompetencespørgsmålet med rimelighed kunne afgøres ud fra. Det følger heraf, at der med den i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, nævnte medlemsstat, der har myndighed over en tv-institution, i realiteten må være ment den medlemsstat, institutionen er etableret i.
53.
Dette bekræftes i øvrigt efter min opfattelse også af Det Forenede Kongeriges egne indlæg. Sagsøgte har nemlig i duplikken anført, at man ikke kan se nogen vanskeligheder, der taler imod at betragte hjemstedseller etableringskriteriet som et subsidiært kriterium, der såvel efter konventionen som efter direktivet kan begrunde en stats kompetence. Sagsøgte erkender således, at dette kriterium også gælder inden for rammerne af fjernsynsdirektivet. Hvis man følger sagsøgtes opfattelse, måtte man imidlertid antage, at det pågældende kriterium ikke nævnes udtrykkeligt noget sted i direktivet, da det i artikel 2, stk. 1, første led, nævnte »myndigheds«-kriterium hævdes at have et andet indhold. Sagsøgte var imidlertid ikke i stand til at give et tilfredsstillende svar på spørgsmålet om, hvilket andet indhold kriteriet kunne have. En rimelig fortolkning er i realiteten kun mulig, hvis man på linje med Kommissionen antager, at den medlemsstat, en tv-institution er etableret i, har myndighed over institutionen.
54.
Som sagsøgte selv har understreget, blev fjernsynsdirektivet udstedt få måneder efter Europarådets konvention. Det står desuden fast, at fællesskabslovgiver tog hensyn til konventionen, da direktivet blev udstedt (
36
). Som nærværende sags parter overensstemmende har anført, er direktivforslaget imidlertid på det her omhandlede punkt ikke blevet ændret med henblik på at tilpasse det til reglerne i konventionen (
37
). Det kan derfor på baggrund af direktivets artikel 2, stk. 1, kun konkluderes, at fællesskabslovgiver bevidst valgte regler, der afviger væsentligt fra de i Europarådets konvention indeholdte.
55.
Som det med rette er blevet anført af Kommissionen, er det ikke overraskende, at der kan konstateres indholdsmæssige forskelle mellem fjernsynsdirektivet og konventionen, idet de to retsakter ikke forfølger de samme mål. Mens fjernsynsdirektivet med henblik på oprettelse af det indre marked sigter mod fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for tjenesteydelser (
38
) og således fastlægger de »retlige rammer for oprettelsen af et audiovisuelt område« (
39
), har Europarådets konvention til formål »at lette grænseoverskridende spredning og viderespredning af fjernsynsprogrammer« (
40
). Kommissionen har med rette henvist til, at en bestemmelse som konventionens artikel 16 (»reklame, der udelukkende er rettet til en enkelt kontraherende stat«) f.eks. ville have været upassende i en ordning, der skal fremme virkeliggørelsen af det indre marked.
56.
De pågældende forskelle mellem fjernsynsdirektivet og Europarådets konvention fremkalder heller ikke på nogen måde de negative følger, som Det Forenede Kongerige har gjort gældende. En konflikt mellem de to retsakter er allerede udelukket, fordi konventionens artikel 27, stk. 1, udtrykkeligt tillader, at Fællesskabets medlemsstater i deres indbyrdes forhold anvender fællesskabsbestemmelser såsom fjernsynsdirektivet og kun anvender konventionen, »i det omfang der ikke findes fællesskabsbestemmelser om et bestemt spørgsmål«. Fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, regulerer imidlertid udtrykkeligt det her omhandlede kompetencefordelingsspørgsmål.
De betragtninger, sagsøgte har fremført med støtte i konventionen, lider alle af, at de enten overhovedet ikke tager hensyn til konventionens artikel 27, stk. 1, eller — i strid med bestemmelsens klare ordlyd — forsøger at fortolke bestemmelsen indskrænkende, idet det forsøges at begrænse dens anvendelighed til de tilfælde, hvor en bestemmelse i fjernsynsdirektivet klart afviger fra regler i konventionen. Også denne betingelse ville i øvrigt — såfremt den måtte være afgørende — være opfyldt i det foreliggende tilfælde.
57.
Jeg finder derfor, at fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, første led, skal fortolkes således, at den medlemsstat, hvis myndighed en tv-institution er underlagt, er den medlemsstat, institutionen er etableret i.
Det valgte kriteriums effektivitet
58.
Jeg skal endelig komme ind på en række betragtninger, som vedrører effektiviteten af de kriterier, parterne hver især har argumenteret for. Såvel Kommissionen som Det Forenede Kongerige forsøger nemlig at godtgøre, at den anden parts opfattelse ville føre til resultater, der er uhensigtsmæssige og uforenelige med direktivet. De har i dette øjemed skabt en lang række eksempler og også henvist til konkrete tilfælde.
Kommissionen har i denne forbindelse navnlig gjort gældende, at en anvendelse af to indbyrdes modstridende kriterier for fastlæggelsen af den kompetente EF-medlemsstat fører til overlapninger og lakuner. Ifølge Kommissionen ville det af Det Forende Kongerige støttede kriterium i øvrigt også føre til retsusikkerhed, selv om det måtte blive anvendt af alle medlemsstaterne.
59.
Den grundlæggende tanke bag fjernsyns-direktivet er som allerede nævnt, at de af direktivet omfattede fjernsynsudsendelser principielt kun skal være undergivet lovgivningen i en enkelt medlemsstat (
41
). Det kriterium, der skal anvendes inden for rammerne af direktivets artikel 2, stk. 1, skal derfor gøre det muligt at fastlægge den kompetente medlemsstat entydigt. Det er også indlysende, at kriteriet skal anvendes ensartet af alle medlemsstaterne.
60.
Det Forenede Kongerige er af den opfattelse, at kriteriet baseret på tv-institutionens »etablering« i så henseende er uegnet. Det fremgår nemlig af retspraksis, at en virksomhed kan være etableret i flere medlemsstater. En tv-institution kan således være etableret i én medlemsstat og samtidig have en sekundær etablering i en anden medlemsstat. Det af Kommissionen støttede kriterium er derfor for upræcist og ikke egnet til at sikre, at den kompetente medlemsstat fastlægges entydigt. Efter sagsøgtes opfattelse er det kriterium, kongeriget har gjort sig til talsmand for, derimod let at håndtere, da det alene hviler på tekniske aspekter. Det er derfor også i overensstemmelse med fjernsyns-direktivets og EF-traktatens artikel 59's grundlæggende målsætning.
61.
Det kan ikke bestrides, at den af Kommissionen anlagte fortolkning kan medføre vanskeligheder. Kommissionen har også åbent erkendt dette under den mundtlige forhandling. Et enkelt eksempel er tilstrækkeligt til illustration heraf. Tv-kanalen Zweites Deutsches Fernsehen (herefter »ZDF«) har hjemsted i Tyskland. Den har imidlertid også kontorer i udlandet, f.eks. — hvis jeg ikke tager fejl — i Paris. Der er næppe tvivl om, at sådanne kontorer er etableringer i EF-traktatens artikel 52's forstand. Der er dog næppe nogen, der af denne grund ville antage, at ZDF således i henhold til fjern -synsdirektivets artikel 2, stk. 1, første led, skulle være undergivet Frankrigs myndighed. Det er derfor helt åbenbart, at det i forhold til fjernsynsdirektivet ikke kan være tilstrækkeligt blot at lægge vægt på, at der foreligger en etablering. Der ville ellers være fare for, at flere medlemsstater kan være kompetente i forhold til samme tv-institution, hvilket er i strid med den tanke, der ligger til grund for direktivet.
62.
Kommissionen har under sagen forsøgt at imødegå disse vanskeligheder ved at præcisere og forbedre det af den støttede kriterium. Den har bl. a. henvist til, at man kan lægge vægt på, hvor den pågældende tv-institution har midtpunktet for sin virksomhed. Den har i replikken anført, at det afgørende er, om den pågældende institution faktisk er etableret i en medlemsstat som tv-institution. Medlemsstaterne har ifølge Kommissionen et vist skøn ved fastlæggelsen af deres kompetence over tv-institutioner. De principper og kriterier, de anvender, skal dog under alle omstændigheder principielt og efter deres karakter være koncentreret om etableringsbegrebet.
For så vidt angår problemet med indbyrdes forbundne virksomheder, har Kommissionen gjort gældende, at det afgørende er, om der er tale om kendeligt forskellige (»recognizably different«) tv-institutioner. Den har forsøgt at illustrere sit synspunkt under henvisning til Canal Plus-koncernen. Moderselskabet Canal Plus, som er etableret i Frankrig og virker som tv-institution dér, er underlagt denne stats myndighed. De virksomheder, der er forbundet med moderselskabet og etableret i andre medlemsstater, såsom Canal Plus TVCF (Belgien), Canal Plus España (Spanien) og Premiere (Tyskland), er tv-institutioner, som er kendeligt forskellige fra moderselskabet og således undergivet lovgivningen i de medlemsstater, de hver især er etableret i.
63.
Det må medgives sagsøgte, at disse betragtninger fra Kommissionens side er af mere generel karakter og ikke har nogen udtrykkelig støtte i fjernsynsdirektivet. Disse vanskeligheder synes dog at være begrundet i selve forholdets natur. Hvis man lader »etab-leringskriteriet« være afgørende, er det nødvendigt, at man kan besvare spørgsmålet om, hvilken medlemsstat der er kompetent i tilfælde af flere etableringer. Hvorledes dette spørgsmål efter Kommissionens opfattelse skal besvares, fremgår efter min mening med tilstrækkelig tydelighed af Kommissionens bemærkninger. Kompetencen skal således i tilfælde af flere etableringer ligge hos den medlemsstat, tv-institutionen er etableret i som sådan, altså der, hvor den udøver de for en sådan virksomhed afgørende aktiviteter.
Personligt er jeg ikke i tvivl om, at man på dette grundlag kan opnå fornuftige og hensigtsmæssige resultater. Det forekommer bestemt hensigtsmæssigt, at kompetencen over en tv-institution skal ligge hos den medlemsstat, på hvis område institutionen udøver den centrale del af sin virksomhed. Hertil hører — som anført i Kommissionens førnævnte direktivforslag (
42
) — navnlig beslutningerne vedrørende programpolitikken og sammensætningen af det program, der skal sendes. Også selv om en tv-institution har etableringer i mere end én medlemsstat, vil man vel altid kunne fastlægge én medlemsstat, som ud fra disse betragtninger bør have kompetencen over den pågældende tv-institution.
Som Kommissionen har anført, uden at blive modsagt af sagsøgte, følger i øvrigt næsten alle medlemsstaterne med undtagelse af Det Forenede Kongerige Kommissionens opfattelse (
43
). Ikke desto mindre synes der hidtil ikke at være opstået vanskeligheder i så henseende. Også dette taler for, at kriteriet støttet på tv-institutionens etablering på trods af de nævnte vanskeligheder er et egnet kriterium for fastlæggelsen af den kompetente medlemsstat.
64.
Det af Det Forenede Kongerige støttede kriterium, hvorefter der skal lægges vægt på den medlemsstat, hvor den faktiske spredning af en udsendelse finder sted, har dog heroverfor umiddelbart den fordel, at det er lettere at håndtere. Det kræver vel næppe en retlig vurdering eller afvejning at fastslå, om en tv-institution har benyttet sig af en frekvens, satellitkapacitet eller up-linkforbindelse i en medlemsstat eller i en anden medlemsstat. Denne betragtning taler bestemt for at foretrække det kriterium, sagsøgte argumenterer for.
65.
Det skal dog tages i betragtning, at dette kriterium også indebærer betydelige ulemper. De konkrete eksempler, Kommissionen har nævnt i denne forbindelse, dokumenterer dette eftertrykkeligt.
66.
Kommissionen har først henvist til den mulighed, at en tv-institution sender et og samme program på forskellige tidspunkter via up-linkforbindelser, der er placeret i forskellige medlemsstater (
44
). Den har endvidere opstillet den situation, at en tv-institution, der er etableret i medlemsstat A, benytter up-linkforbindelser i medlemsstaterne B, C og D til forskellige dele af sit program. I begge tilfælde ville flere medlemsstater efter Det Forenede Kongeriges opfattelse være kompetente over for én tv-institution.
Det Forenede Kongerige har ikke afvist dette, men gjort gældende, at det er foreneligt med fjernsynsdirektivet. For så vidt angår den første situation skal det bemærkes, at en bestemt udsendelse altid kun er undergivet én enkelt medlemsstats kontrol. Hvad angår den anden situation gør sagsøgte gældende, at det, hvis Kommissionens opfattelse lægges til grund, ville være vanskeligt at fastlægge, hvilken medlemsstat der er enekompetent. Det af sagsøgte støttede kriterium giver derimod et klart grundlag for kompetencefordelingen.
67.
Disse bemærkninger fra Det Forenede Kongeriges side forekommer mig ikke at være overbevisende. Sagsøgte har dog ret i, at Kommissionen ikke har godtgjort, at de af den opstillede eksempler på situationer faktisk forekommer i praksis. Når henses til de konkrete situationer, som der skal tages stilling til umiddelbart nedenfor, er der efter min mening ikke behov for nogen yderligere bemærkninger til disse — i hvert fald på nuværende tidspunkt — mere teoretiske situationer.
68.
Ifølge Kommissionens oplysninger, som ikke er blevet bestridt af sagsøgte på dette punkt, sender tv-institutionen FilmNet både sit program via en up-linkforbindelse i Det Forenede Kongerige og via en sådan forbindelse i Luxembourg. ZDF sender ifølge samme oplysninger sit program via radioanlæg i Tyskland og samtidig via en up-linkforbindelse i Luxembourg. I begge tilfælde ville Det Forenede Kongeriges opfattelse således føre til, at to medlemsstater er kompetente i forhold til én og samme tv-institution, og for så vidt angår de samme udsendelser.
69.
Sagsøgte erkender, at kongerigets opfattelse med henblik på at undgå en dobbelt kontrol skal være baseret på et »underforstået begreb ’det primære transmissionssteď’« (»implied concept of ’primary point of transmission’«). Der er herved på ingen måde tale om et nyt begreb. Det sted, der har forrang, er således det sted, hvor spredningen via radioanlæg finder sted. Hvis der ikke sker en sådan spredning, må der findes en løsning ved hjælp af internationale aftaler.
70.
Det således anførte giver efter min opfattelse belæg for, at sagsøgtes påstand om, at det af kongeriget støttede kriterium giver mulighed for en enkel og klar fastlæggelse af den kompetente medlemsstat, ikke er korrekt. Også en anvendelse af det af Det Forenede Kongerige foretrukne kriterium kan føre til vanskelige afgrænsningsspørgsmål. Som anført af Det Forenede Kongerige, ville det kræve internationale aftaler at løse disse spørgsmål. Såfremt en tv-institution, der er etableret i medlemsstat A, eksempelvis sender sit program via up-linkforbindelser i medlemsstaterne B og C, kan det ikke på grundlag af den af sagsøgte støttede opfattelse afgøres, om medlemsstat B eller medlemsstat C skal være kompetent. Dette er efter min mening udtryk for en afgørende mangel ved den pågældende opfattelse.
Som allerede påvist, er der også vanskeligheder forbundet med en anvendelse af det af Kommissionen støttede kriterium. Disse vanskeligheder kan imidlertid løses, uden at der er behov for yderligere retsakter. Det følger heraf, at dette kriterium også i praktisk henseende er bedre end det, sagsøgte argumenterer for.
71.
Jeg skal endelig komme ind på sagsøgtes bemærkninger om, at Kommissionens kriterium indebærer en fare for misbrug. Hvis man lader etableringsstedet være afgørende, ville en tv-institution ifølge sagsøgte blot skulle flytte sin etablering til en anden medlemsstat, for at undgå en anvendelse af en bestemt medlemsstats regler.
72.
Der kan ikke gives sagsøgte medhold heri. Der skal for det første erindres om, at det heller ikke efter Kommissionens opfattelse giver tilstrækkeligt grundlag for at anse en medlemsstat for kompetent, at en tv-institution opretter en eller anden form for etablering — f.eks. et enkelt kontor — i den pågældende medlemsstat. Det afgørende er tværtimod, i hvilken medlemsstat den pågældende virksomhed rent faktisk er etableret som tv-institution (
45
). Det er således slet ikke så let at flytte etableringen i denne forstand, som sagsøgte synes at antage.
For det andet skal der henvises til, at medlemsstaterne i henhold til Domstolens praksis ikke er afskåret fra under visse betingelser at værge sig mod, at en tv-institution omgår deres regler. Jeg skal her blot erindre om dommen af 5. oktober 1994 i TV1 O-sagen (
46
). Jeg tillader mig i denne forbindelse at henvise til mit forslag til afgørelse i denne sag (
47
) og til de tilsvarende bemærkninger i det forslag til afgørelse i sag C-11/95, som jeg fremsætter i dag (
48
).
Endelig må det først og fremmest konstateres, at faren for misbrug er ulig større, hvis man følger Det Forenede Kongeriges synspunkt. En tv-institution, der sender via en up-linkforbindelse i medlemsstat A, ville nemlig i så fald ganske enkelt kunne unddrage sig denne stats regler ved at skifte til en up-linkforbindelse i medlemsstat B.
73.
Det følger af det netop anførte, at Kommissionens kriterium for fastlæggelsen af den kompetente medlemsstat også er langt mere velegnet end Det Forenede Kongeriges kriterium, for så vidt som det er baseret på forholdsvis stabile faktiske omstændigheder, der ikke er så lette at ændre. En flytning af etableringen i den ovenfor anførte forstand kræver en del, hvorimod det på teknikkens nuværende udviklingstrin uden større besvær er muligt inden for kort tid at begynde at sende fra en anden medlemsstat.
74.
Såvel Kommissionen som Det Forenede Kongerige har i denne forbindelse også påberåbt sig de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sag C-327/93. Sagen drejede sig om en kanal, der sendte sit program fra Nederlandene og senere fra Danmark, men efter Kommissionens opfattelse var etableret i Det Forenede Kongerige. I det omfang Kommissionen måtte have ret heri (hvilket meget taler for), ville den pågældende sag ganske rigtigt udgøre et godt eksempel på de vanskeligheder, der kan være forbundet med den løsning, Det Forenede Kongerige argumenterer for. Jeg finder imidlertid ikke, at det er på sin plads at komme nærmere ind på den pågældende sag på dette sted (
49
).
75.
Det skal således som mellemresultat slås fast, at Kommissionens opfattelse med hensyn til fortolkningen af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, er korrekt. Den medlemsstat, hvis myndighed en tv-institution er underlagt, er den medlemsstat, institutionen er etableret i. De i bestemmelsens andet led nævnte kriterier (den medlemsstat, hvis frekvens, satellitkapacitet eller up-linkforbindelse bliver benyttet) har kun betydning for tv-institutioner, der ikke hører under en medlemsstats myndighed. Section 43 i Broadcasting Act 1990, som ikke lægger vægt på tv-institutionens etablering, men udelukkende på det sted, en udsendelse sendes fra, den benyttede frekvens og andre kriterier (
50
), er derfor i strid med fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1 (og artikel 3, stk. 2).
Andre tilsidesættelser af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2
76.
Kommissionen gør gældende, at Det Forenede Kongerige også på tre andre punkter har tilsidesat fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2 (
51
).
77.
Kommissionen kritiserer for det første, at der i section 43 i Broadcasting Act 1990 også lægges vægt på modtagelsen henholdsvis i Det Forenede Kongerige og i Det Forenede Kongerige eller en anden medlemsstat, mens dette efter direktivets artikel 2, stk. 1, ikke betragtes som kriterium for fastlæggelsen af den kompetente medlemsstat.
78.
I det omfang bemærkningerne herom i section 43 — som anført af sagsøgte — kun havde til formål at udelukke, at bestemmelsen finder anvendelse på fjernsynsudsendelser, der alene sendes med henblik på modtagelse i tredjelande, ville dette være i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 3, og dermed ikke skulle kritiseres. Det fremgår imidlertid af replikken, at det omhandlede kriterium baseret på modtagelsen i Det Forenede Kongerige støder Kommissionen, fordi Det Forenede Kongerige har ansvaret for alle de tv-institutioner, der er underlagt landets myndighed, og ikke kun for de institutioner, hvis udsendelser sendes med henblik på at kunne modtages af almenheden i Det Forenede Kongerige. Den her rejste kritik er derfor enten sammenfaldende med det allerede behandlede (og tiltrådte) kritikpunkt, at Det Forenede Kongerige ikke har anvendt de for fastlæggelsen af kompetencen i henhold til fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, afgørende kriterier korrekt, eller med det nedenfor behandlede kritikpunkt, at sagsøgte med urette sondrer mellem DSS og NDSS.
Der er derfor efter min mening ikke behov for at undersøge dette klagepunkt nærmere.
79.
Kommissionen kritiserer for det andet sagsøgte for ikke at have sikret, at udsendelser fra tredjelande, der sendes med henblik på at kunne modtages af offentligheden i en anden medlemsstat på en frekvens, der er tildelt Det Forenede Kongerige, er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i Det Forenede Kongerige.
Sagsøgte har heroverfor ganske vist anført, at der er tale om en hypotetisk situation. Det kan ikke antages, at Det Forenede Kongerige ville tillade en kanal i et tredjeland at benytte en sådan frekvens uden at udøve en kontrol. Det Forenede Kongerige har imidlertid ikke hermed imødegået den af Kommissionen rejste kritik. Sagsøgte erkender tværtimod indirekte, at en sådan situation ville være mulig. Også selv om der herved synes at være tale om en usandsynlig situation, forekommer Kommissionens kritik mig derfor at være berettiget.
80.
Størst vægt synes at måtte tillægges det tredje og sidste af de klagepunkter, Kommissionen har fremført i denne forbindelse, nemlig at sondringen mellem DSS og NDSS udgør endnu en tilsidesættelse af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, som følger direkte af sondringen mellem de tekniske kriterier, section 43 er baseret på. Medlemsstaterne har nemlig pligt til at sikre, at alle tv-udsendelser som sendes af institutioner, der hører under deres myndighed, er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden.
81.
Det er dog heller ikke i denne forbindelse helt klart, hvilket omfang det således rejste klagepunkt har. Kommissionen kritiserer navnlig det forhold, at den for DSS gældende section 44(3) i Broadcasting Act 1990 bestemmer, at reglerne i section 16(2)(g) og (h) finder tilsvarende anvendelse, mens den for NDSS gældende section 45 ikke indeholder en sådan bestemmelse. Da reglerne i lovens section 16(2)(g) og (h) skal gennemføre fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5, kan Kommissionens klagepunkt muligvis forstås således, at det gøres gældende, at sagsøgte ikke har sikret, at NDSS opfylder kravene i direktivets artikel 4 og 5. Det er i øvrigt dette klagepunkt, der har været midtpunktet for Den Franske Republiks indlæg.
82.
Kommissionen og Det Forenede Kongerige har imidlertid samstemmende erklæret, at spørgsmålet om, hvorvidt Det Forenede Kongerige har opfyldt sine forpligtelser i henhold til fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5 i relation til NDSS, er genstand for eri anden sag.
83.
Den kritik, Kommissionen har rejst i nærværende sag, synes derfor overvejende at være af formel karakter. Den kan herefter formuleres således: Mens DSS allerede i medfør af loven — i henhold til section 44(3) i Broadcasting Act 1990 — er underlagt de i lovens section 16(2)(g) og (h) opstillede betingelser, gælder dette ikke for NDSS.
84.
Der kan efter min mening næppe være tvivl om, at denne kritik er begrundet. Det Forenede Kongerige bestrider ikke, at der gælder mindre strenge regler for NDSS end for DSS. Det har imidlertid som begrundelse herfor henvist til fjernsynsdirektivets artikel 3, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne for så vidt angår de tv-institutioner, som hører under deres myndighed, kan indføre »strengere eller mere detaljerede bestemmelser på de områder, der er omfattet af dette direktiv«. Disse strengere bestemmelser behøver ifølge Det Forenede Kongerige ikke at finde anvendelse på alle udsendelser.
Denne opfattelse er allerede tvivlsom, fordi fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, opstiller en pligt for medlemsstaterne til at sikre, at alle udsendelser, som sendes af tv-institutioner, der hører under deres myndighed, er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden. Det skal dog under alle omstændigheder bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til fjernsynsdirektivets artikel 3, stk. 2, i det mindste skal sørge for, at de tv-institutioner, der hører under deres myndighed, overholder bestemmelserne i dette direktiv. Hertil hører også artikel 4 og 5, som section 16 (2) (g) og (h) skal gennemføre. Lovens section 45 bestemmer imidlertid netop ikke, at de pågældende bestemmelser skal finde anvendelse på NDSS.
85.
Det Forenede Kongerige har imidlertid gjort gældende, at denne forpligtelse er opfyldt, fordi section 188 i Broadcasting Act 1990 gør det muligt at pålægge NDSS at overholde direktivets artikel 4 og 5. Dette ændrer dog ikke noget ved, at der i de nationale bestemmelser sondres mellem tv-institutioner, som er underlagt de nævnte direktivbestemmelser, og institutioner, som kan blive underlagt disse bestemmelser. Allerede denne formelle ulige behandling strider efter min opfattelse mod fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2, hvorfor Kommissionens kritik er berettiget.
Der skal endnu en gang henvises til, at spørgsmålet om, hvorvidt Det Forenede Kongerige rent faktisk sørger for, at NDSS overholder reglerne i fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5, ikke er genstand for nærværende sag.
Tilsidesættelse af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2
86.
Kommissionen har endvidere gjort gældende, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, for så vidt som definitionen i section 43 i Broadcasting Act 1990 også omfatter tv-institutioner, der hører under andre medlemsstaters myndighed.
87.
At dette klagepunkt bør tiltrædes, følger nødvendigvis af bemærkningerne vedrørende direktivets artikel 2, stk. 1. Efter den nationale lovs section 43 giver Det Forenede Kongerige sig selv kompetencen over alle tv-institutioner, der sender deres udsendelser fra Det Forenede Kongerige. Dette omfatter også kanaler, der er etableret i en anden medlemsstat og dermed er underlagt denne medlemsstats kompetence (
52
). Det Forenede Kongerige udøver således en anden kontrol, som er i strid med fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2.
88.
Jeg skal endnu en gang erindre om, at bestemmelsens ordlyd ikke er til hinder for den her anlagte fortolkning (
53
). Det Forenede Kongerige gør altså med urette gældende, at udsendelser fra tv-institutioner, som er etableret i andre medlemsstater, men sender deres udsendelser fra Det Forenede Kongerige, ikke er »fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater«.
89.
Kommissionen har endelig gjort gældende, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat direktivets artikel 2, stk. 2, for så vidt angår programmer, hvortil der kan gives tilladelse, da disse kan indeholde tv-udsendelser, der oprindelig er blevet sendt af tv-institutioner, der hører under andre medlemsstaters myndighed.
Sagsøgte har erkendt, at de omhandlede bestemmelser (section 46 og 47) i Broadcasting Act 1990 i teorien kunne blive benyttet til at opstille en forpligtelse til at indhente tilladelse til viderespredning af komplette kabel-tv-programmer fra andre medlemsstater. I praksis benytter ITC sig dog ikke af denne mulighed, idet man er opmærksom på Det Forenede Kongeriges forpligtelser i henhold til fjernsynsdirektivet. Lovens section 188 gør det i øvrigt muligt i givet fald at tvinge ITC til at handle i overensstemmelse med direktivet.
90.
Det må således også i denne henseende fastslås, at den nationale lovs ordlyd åbner mulighed for en tilsidesættelse af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, og at der er behov for særlige foranstaltninger fra forvaltningens side med henblik på at udelukke denne mulighed. Kommissionens kritik synes derfor også på dette punkt at være berettiget.
91.
Der bør herefter — under hensyntagen til, at Kommissionen under sagen har frafaldet klagepunktet vedrørende lokal fordeling (
54
) — i det hele gives Kommissionen medhold.
92.
Afgørelsen om sagens omkostninger følger af artikel 69/stk. 2 og 4, i Domstolens procesreglement.
C — Forslag til afgørelse
93.
Jeg foreslår derfor Domstolen at fastslå, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1 og 2, og artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiosprednings-virksomhed
a)
ved for så vidt angår tv-udsendelser via satellit at have indført de i section 43 i Broadcasting Act 1990 opstillede kriterier for afgørelsen af, hvilke satellit-tv-institutioner der hører under Det Forenede Kongeriges myndighed, og ved i forbindelse med udøvelsen af denne myndighed at anvende forskellige regler for indenlandske satellitprogrammer og udenlandske satellitprogrammer
og
b)
ved at udøve kontrol med udsendelser, der sendes af en tv-institution, der hører under en anden medlemsstats myndighed, når udsendelserne sendes på et udenlandsk satellitprogram eller tilbydes offentligheden i form af et program, hvortil der kræves licens.
Desuden foreslår jeg, at det pålægges Det Forenede Kongerige at betale sagens omkostninger, bortset fra de omkostninger der er afholdt af Den Franske Republik, som bærer sine egne omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: tysk.
(
1
) – EFT L 298, s. 23.
(
2
) – Jf. allerede dom af 30.4.1974, sag 155/73, Sacchi, Sml. s. 409, præmis 6.
(
3
) – Dom af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders, Smi. s. 2085, præmis 14-17.
(
4
) – Jf. dom af 9.2.1995, sag C-412/93, Lcclcrc-Siplcc, Smi. I, s. 179, præmis 28. Jf. også EFTA-Domstolens dom af 16.6.1995, forenede sager E-8/94 og E-9/94 (Forbrukerombudet mod Mattel Scandinavia A/S og Lego Norge A/S, præmis 22).
(
5
) – Niende til tolvte betragtning til fjernsynsdirektivet. For overskuelighedens skyld nar jeg tilføjet numrene på betragtningerne i skarp parentes.
(
6
) – Trettende betragtning til fjernsynsdirektivet.
(
7
) – Fjortende og femtende betragtning til fjernsynsdirektivet.
(
8
) – Som allerede påpeget af generaladvokat Jacobs i dennes forslag til afgørelse af 24.11.1994 i sag C-412/93 (Lcclerc-Siplec, Sml. 1995 I, s. 182, note 49), indeholder den engelske udgave af artikel 3, stk. 1, en oversættelsesfejl (ifølge den engelske udgave kan medlemsstaterne således pålægge tv-adiosprcdningsorganer, som hører under deres myndighed, at indføre strengere eller mere detaljerede bestemmelser, mens de øvrige sprogversioner viser, at det er medlemsstaterne, der kan indføre sådanne regler).
(
9
) – Tyvende betragtning til fjernsynsdircktivet.
(
10
) – Jf. fireogtyvende betragtning til direktivet.
(
11
) – Dette begreb defineres i direktivets artikel 6.
(
12
) – Den franske og den engelske udgave af konventionen og en tysk oversættelse er trykt i BGBl. II 1994, s. 639.
(
13
) – Betragtningen lyder således: »Europarådet har vedtaget den europæiske konvention om grænseoverskridende fjernsyn.«
(
14
) – Broadcasting Act 1990 af 1.11.1990. Som det fremgår af section 2(l)(a), er der herved tale om alle institutioner med undtagelse af BBC og (den for Wales ansvarlige) Welsh Authority (jf. vedrørende sidstnævnte lovens section 56 ff.).
(
15
) – Broadcasting (Foreign Satellite Programmes) (Specified Countries) Order 1991 (SI 1991 nr. 2124).
(
16
) – Tolvte betragtning til fjernsynsdirektivct.
(
17
) – Jeg følger herved fjernsynsdircktivets sprogbrug (jf. tolvte og fjortende betragtning til direktivet). Mærkeligt nok anvendes der i den tyske udgave af femtende betragtning begrebet »Sendestaat« (den medlemsstat, hvorfra udsendelserne sendes), mens de andre sprogversioner også her taler om »den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes« (jf. f. eks. den franske og den engelske udgave).
(
18
) – Dette er det centrale spørgsmål i den førnævnte sag C-ll/95.
(
19
) – Jf. tolvte betragtning: »Ursprung« (den tyske udgave). Jf. også fjortende betragtning: »Ursprungsmitgliedstaat« (den tyske udgave), »originating Member State« (den engelske udgave), »Etat membre d'origine« (den franske udgave), »Estado miembro de origen«, (den spanske udgave), »Estado-mcmbro de origem« (den portugisiske udgave) og »Stato membre d'origine« (den italienske udgave). Bortset fra den tyske udgave anvendes disse udtryk også i femtende betragtning.
(
20
) – Jf. tolvte betragtning: »Member State from which they ema-nate« (den engelske udgave), »Etat membre dont elles émanent« (den franske udgave), »Estado-mcmbro de onde provêm« (den portugisiske udgave) og »Estado miembro de que emanen« (den spanske udgave).
(
21
) – Således begrebet »Scndcstaat« i den tyske udgave af femtende betragtning, den nederlandske udgave af tolvte (»Lid-Staat van waaruit zij worden uitgezonden«), fjortende og femtende betragtning (i begge tilfælde »Lid-Staat van uitzending«) og vendingen »dello Stato membro da cui sono emesse« i den italienske udgave af tolvte betragtning.
(
22
) – Det er således f.eks. påfaldende, at den tyske udgave i fjortende betragtning anvender begrebet »Ursprungsmitgliedstaat« — som efter min opfattelse er korrekt — hvorimod der i femtende betragtning tales om »Scndcstaat«, selv om alle de andre sprogversioner, jeg har sammenlignet, viser, at der her er tale om en (oprindclscs-)medlemsstat.
(
23
) – EFT 1995 C 185, s. 4.
(
24
) – Den foreslåede nye affattelse lyder således: »Tvradiosprcdningsorgancr, der er etableret på en medlemsstats territorium, hvor de råder over en fast indretning og udøver en faktisk økonomisk aktivitet, henhører under denne medlemsstats myndighed« (artikel 2, stk. 2, efter den nye opdeling). Dette bør sammenholdes med syvende og niende betragtning til direktivforslaget I henhold hertil skal en virksomheds etableringssted være »det væsentligste kriterium til at fastslå, hvilken medlemsstat der er kompetent«, idet etableringsstedet kan fastslås »på grundlag af en række materielle kriterier, såsom det sted, hvor tjenesteyderens hovedsæde er beliggende, det sted, hvor beslutningerne vedrørende programlægningspolitikkcn normalt træffes, og afviklingsstedct (dvs. det sted, hvor det program, der skal udsendes til publikum, samles i sin endelige form), forudsat at en betydelig del af det personale, der er nødvendigt for at udøve tv-radiosprcdningsaktiviteten, befinder sig i samme medlemsstat«
(
25
) – Jf. syvende betragtning til direktivforslaget.
(
26
) – Jf. ovenfor, punkt 2 og 3.
(
27
) – Dom af 4.12.1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tysk-land, Sml. s. 3755, præmis 23.
(
28
) – Jf. nedenfor, punkt 58 ff.
(
29
) – EFT 1986 C 179, s. 4.
(
30
) – Bulletin for De Europæiske Fællesskaber, Supplement 5/86, s. 5 ff.
(
31
) – Ibid. (jf. note 30), s. 13 ff.
(
32
) – Jf. ovenfor, punkt 33.
(
33
) – Det bemærkes, at Kommissionens oprindelige forslag ikke blot vedrørte fjernsyn, men også radio.
(
34
) – Jf. ovenfor, punkt 33.
(
35
) – Bulletin for De Europæiske Fællesskaber, nr. 12/1988, s. 8 ff. (på s. 10).
(
36
) – Jf. ovenfor, punkt 49.
(
37
) – Den tidligere omtalte ændring af den pågældende bestemmelses ordlyd har — som nævnt — intet med konventionen at gøre (jf. ovenfor, punkt 45).
(
38
) – Jf. anden betragtning til fjernsynsdirektivet.
(
39
) – Jf. tolvte betragtning til Rådets direktiv 93/83/EØF af 27.9.1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsrctbcslægtcdc rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendclsc via satellit og vidercsprcdning pr. kabel (EFT L 248, s. 15).
(
40
) – Konventionens artikel 1.
(
41
) – Jf. ovenfor, punkt 26.
(
42
) – Jf. note 23 og 24.
(
43
) – Ifølge Kommissionens oplysninger under den mundtlige forhandling er Finland den eneste medlemsstat, for hvilken dette ikke er tilfældet.
(
44
) – En tv-institution kan f.eks. sende en del af sit program (eksempelvis morgcnudsendelserne) fra én medlemsstat og den anden del (eksempelvis aftenprogrammet) fra en anden medlemsstat.
(
45
) – Jf. ovenfor, punkt 62.
(
46
) – Sag C-23/93, Sml. I, s. 4795.
(
47
) – Forslag til afgørelse af 16.6.1994, Sml. I, s. 4797.
(
48
) – Jf. punkt 72 ff.
(
49
) – Sag C-327/93 er i øvrigt ved Domstolens præsidents kendelse af 29.3.1996 blevet slettet af registeret, efter at den forelæggende nationale ret havde trukket sine præjudicielle spørgsmål tilbage.
(
50
) – Jf. ovenfor, punkt 15.
(
51
) – Jf. ovenfor, punkt 28 ff.
(
52
) – Under den mundtlige forhandling nævnte Kommissionen som eksempel herpå en tv-institution, der er etableret i Østrig, og som Det Forenede Kongerige for nylig har tildelt en NDSS-liccns.
(
53
) – Jf. ovenfor, punkt 33.
(
54
) – Jf. punkt 24 ff.