62022CJ0115_RES
Sag C-115/22
SO
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Unabhängige Schiedskommission Wien)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 7. maj 2024
»Præjudiciel forelæggelse – formaliteten – artikel 267 TEUF – begrebet ret – det nationale voldgiftsudvalg, der er kompetent med hensyn til bekæmpelse af doping på idrætsområdet – kriterier – det forelæggende organs uafhængighed – princippet om effektiv domstolsbeskyttelse – afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse«
Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb – Unabhängige Schiedskommission Wien (det uafhængige voldgiftsudvalg i Wien, Østrig) – ikke omfattet
(Art. 267 TEUF)
(jf. præmis 34-38, 48-50, 52-54, 56 og 57 samt domskonkl.)
Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb – uafhængighedskriterium – det omhandlede nationale organs medlemmers status – krav om uafsættelighed – rækkevidde
(Art. 267 TEUF)
(jf. præmis 41-44)
Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb – uafhængighedskriterium – upartiskhed – begreb
(Art. 267 TEUF)
(jf. præmis 45-47)
EU-ret – forrang – modstridende national ret – det nationale voldgiftsudvalg, der er kompetent med hensyn til bekæmpelse af doping på idrætsområdet – pligt til at undlade at anvende nationale bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med EU-retlige bestemmelser, som har direkte virkning
(jf. præmis 55)
Resumé
Domstolen, der var sat i Store Afdeling, afviste den anmodning om præjudiciel afgørelse, der var indgivet af Unabhängige Schiedskommission Wien (det uafhængige voldgiftsudvalg i Wien, Østrig, herefter »det uafhængige voldgiftsudvalg«), med den begrundelse, at dette organ ikke opfylder det kriterium om uafhængighed, der kræves for at kunne kvalificeres som en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF.
Sagsøgeren i hovedsagen var konkurrenceidrætsudøver fra 1998 til 2015. Nationale Anti-Doping Agentur Austria GmbH (NADA), der er et uafhængigt agentur til bekæmpelse af doping, indbragte i 2021 en anmodning om undersøgelse af sagsøgerens sag for Österreichische Anti-Doping Rechtskommission (det østrigske antidopingretsudvalg), idet NADA fandt, at sagsøgeren havde overtrådt antidopingreglerne (
1
).
Ved afgørelse af 31. maj 2021 kendte det østrigske antidopingretsudvalg sagsøgeren skyldig i denne overtrædelse. Antidopingretsudvalget erklærede alle resultater, som sagsøgeren havde opnået i den omhandlede periode, ugyldige og frakendte hende alle start- og/eller præmiepenge. Antidopingretsudvalget udelukkede ligeledes sagsøgeren fra deltagelse i idrætskonkurrencer af enhver art i en periode på fire år. Under sagen anmodede sagsøgeren om, at denne afgørelse ikke blev meddelt offentligheden, bl.a. ved ikke at videregive og offentliggøre hendes navn og andre individuelle kendetegn. Det østrigske antidopingretsudvalg afslog denne anmodning.
Sagsøgeren iværksatte appel til det uafhængige voldgiftsudvalg, der var det forelæggende organ i den foreliggende sag, med påstand om, at denne afgørelse blev ændret, således at offentligheden ikke ved offentliggørelse af hendes fulde navn på et frit tilgængeligt websted blev informeret om de dopingovertrædelser, hun havde begået, og om de sanktioner, hun var blevet pålagt. Ved afgørelse af 21. december 2021 opretholdt det uafhængige voldgiftsudvalg disse sanktioner. Det uafhængige voldgiftsudvalg besluttede imidlertid at træffe særskilt afgørelse om anmodningen om ikke at offentliggøre de af sagsøgeren begåede dopingovertrædelser og de heraf følgende sanktioner, idet udvalget udsatte afgørelsen herom.
Da det uafhængige voldgiftsudvalg var i tvivl om, hvorvidt denne offentliggørelse var i overensstemmelse med databeskyttelsesforordningen (
2
), anmodede den Domstolen om en præjudiciel afgørelse.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis efterprøvede Domstolen i lyset af den seneste udvikling i sin praksis (
3
), om det forelæggende organ kunne kvalificeres som »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF.
Domstolen henviste først til sin faste praksis på området, hvorefter den ved bedømmelsen af, om det pågældende forelæggende organ er en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – tager en hel række forhold i betragtning, herunder bl.a., om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling og træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt. Endvidere kan de nationale retter kun forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og de skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse. Afgørelsen af, om et organ har ret til at forelægge spørgsmål for Domstolen, træffes således på grundlag af såvel strukturelle som funktionelle kriterier.
Hvad angik disse strukturelle kriterier bemærkede Domstolen, at det fremgik af oplysningerne i de sagsakter, der var fremlagt for den, og navnlig af bestemmelserne i den føderale antidopinglov fra 2021 (
4
), at det uafhængige voldgiftsudvalg opfylder kriterierne om, at det skal være oprettet ved lov, have permanent karakter, virke som obligatorisk retsinstans og anvende en kontradiktorisk sagsbehandling. Derimod måtte der rejses det spørgsmål, om det uafhængige voldgiftsudvalg opfylder kriteriet om uafhængighed.
Hvad angik dette kriterium fremhævede Domstolen, at de nationale retters uafhængighed, som er absolut nødvendig for en effektiv retsbeskyttelse, er uløseligt forbundet med udøvelsen af dømmende myndighed. Denne uafhængighed er derfor væsentlig for et velfungerende retligt samarbejde, som omfatter mekanismen med præjudiciel forelæggelse fastsat i artikel 267 TEUF, idet denne mekanisme i overensstemmelse med Domstolens faste praksis alene kan aktiveres af en retsinstans, som bl.a. opfylder dette krav om uafhængighed. Domstolen påpegede således, at uafhængighedsbegrebet omfatter to aspekter.
Det første, eksterne, aspekt kræver, at det pågældende organ udøver sit hverv helt uafhængigt og uden at være underlagt noget hierarkisk forhold eller stå i afhængighedsforhold til nogen og uden at modtage ordrer eller instrukser fra nogen, og at det således er beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe dets medlemmers uafhængige bedømmelse i fare og påvirke deres afgørelser. Det forhold, at medlemmerne af det omhandlede organ er uafsættelige, udgør i denne forbindelse en garanti, der er uløseligt forbundet med dommernes uafhængighed, for så vidt som uafsætteligheden har til formål at beskytte dem, der har til opgave at udøve dømmende myndighed, på det personelle plan.
Princippet om uafsættelighed, hvis afgørende betydning skal understreges, kræver navnlig, at dommerne kan forblive i embedet, så længe de ikke har opnået den obligatoriske pensionsalder, eller indtil afslutningen af deres mandat, når dette er af tidsbegrænset varighed. Selv om dette princip ikke har en fuldstændig absolut karakter, kan der kun undtages derfra, når dette er begrundet med henvisning til tvingende legitime hensyn og under overholdelse af proportionalitetsprincippet. Det er således den almindelige opfattelse, at dommere under overholdelse af passende procedurer kan afsættes, hvis de er uegnede til at forblive i embedet grundet forfald, eller såfremt de har begået en alvorlig forseelse. Garantien om uafsættelighed for medlemmerne af en ret kræver således, at de tilfælde, hvori medlemmerne af dette organ kan afsættes, fastsættes i et særligt regelsæt ved hjælp af udtrykkelige lovbestemmelser, som giver garantier, der ligger ud over dem, der er fastsat i de almindelige forvaltningsretlige og arbejdsretlige bestemmelser, som finder anvendelse i tilfælde af en afsættelse, som er udtryk for misbrug.
Det andet, interne, aspekt af »uafhængighedsbegrebet« hænger sammen med begrebet upartiskhed og vedrører det forhold, at der skal være den samme afstand til tvistens parter og deres respektive interesser for så vidt angår tvistens genstand. Dette aspekt fordrer objektivitet og en fuldstændig mangel på interesse i sagens udfald ud over den strikte anvendelse af retsregler. Uafhængighedsbegrebet indebærer således først og fremmest, at det pågældende organ er udenforstående i forhold til den myndighed, som har truffet den omtvistede afgørelse. Disse garantier for uafhængighed og upartiskhed forudsætter, at der findes regler – om bl.a. organets sammensætning, medlemmernes udnævnelse og funktionsperiode, tilfælde, hvor organets medlemmer kan vige deres sæde, tilfælde, hvor de har pligt til at vige deres sæde, samt tilfælde, hvor de kan afsættes – som gør det muligt at fjerne enhver rimelig tvivl i offentligheden om, at organet er uimodtageligt for påvirkninger udefra og neutralt i forhold til de interesser, som står over for hinanden.
Hvad angik det uafhængige voldgiftsudvalg bemærkede Domstolen i denne henseende, at dettes procesreglement vedrørende ADBG bestemmer, at voldgiftsudvalgets medlemmer er uafhængige i udøvelsen af deres funktioner, og at de er underlagt princippet om upartiskhed. I henhold til ADBG (
5
) udpeges det uafhængige voldgiftsudvalgs medlemmer imidlertid af forbundsministeren for kunst, kultur, offentlig tjeneste og idræt med et mandat på fire år, der kan fornys og inddrages før tiden »af tungtvejende grunde«, uden at dette begreb er defineret i den nationale lovgivning. Navnlig er det uafhængige voldgiftsudvalgs medlemmers uafsættelighed ikke sikret ved nogen specifik regel. Desuden tilkommer afgørelsen om afsættelse af medlemmerne af det uafhængige voldgiftsudvalg alene den ovennævnte forbundsminister, dvs. et medlem af den udøvende magt, uden at der på forhånd er opstillet præcise kriterier eller præcise garantier.
Domstolen udledte heraf, at den gældende nationale lovgivning ikke sikrer, at det uafhængige voldgiftsudvalgs medlemmer er beskyttet mod pres udefra, det være sig direkte eller indirekte, der kan rejse tvivl om deres uafhængighed, således at dette organ ikke opfylder det krav om uafhængighed, som er særegent for en retsinstans set ud fra et eksternt synspunkt. Følgelig kunne det uafhængige voldgiftsudvalg ikke kvalificeres som en »ret« i artikel 267 TEUF’s forstand.
Domstolen præciserede imidlertid, at denne omstændighed ikke fritager det uafhængige voldgiftsudvalg fra forpligtelsen til at sikre EU-rettens anvendelse, når det træffer sine afgørelser, og til om fornødent at undlade at anvende enhver national bestemmelse, der synes at stride mod EU-retlige bestemmelser, som har direkte virkning, idet sådanne forpligtelser nemlig påhviler alle de kompetente nationale myndigheder og ikke udelukkende de judicielle myndigheder.
Domstolen bemærkede i øvrigt, at det fremgår af de oplysninger, som den råder over, at sagsøgeren i hovedsagen i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 77, stk. 1, har indgivet en klage til Österreichische Datenschutzbehörde (den østrigske databeskyttelsesmyndighed) over tilsidesættelse af denne beskyttelse. Dette organ har truffet en afgørelse om afslag, som i medfør af databeskyttelsesforordningens artikel 78, stk. 1, er blevet appelleret til Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig) (
6
). Dette søgsmål er blevet udsat i afventning af Domstolens besvarelse af de spørgsmål, der er stillet i den foreliggende sag.
(
1
) – International Association of Athletics Federations (den internationale sammenslutning af atletikforbund) har vedtaget konkurrenceregler for 2014-2015 og antidopingregler i 2017.
(
2
) – Nærmere bestemt med artikel 5, stk. 1, litra a) og c), artikel 6, stk. 3, samt artikel 9 og 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, herefter »databeskyttelsesforordningen«).
(
3
) – I sin vurdering henviste Domstolen navnlig til dom af 21.1.2020, Banco de Santander (C-274/14, EU:C:2020:17), og af 3.5.2022, CityRail (C-453/20, EU:C:2022:341).
(
4
) – Anti-Doping-Bundesgesetz 2021 (den føderale antidopinglov fra 2021) af 23.12.2020 (BGBl. I, 152/2020, herefter »ADBG«).
(
5
) – I henhold til ADBG’s § 8, stk. 3.
(
6
) – Jf. i denne retning dom af 7.12.2023, SCHUFA Holding (Gældssanering) (C-26/22 og C-64/22, EU:C:2023:958, præmis 52 og 70).