62017TJ0330_RES
Kohtuasi T‑330/17
Ceobus jt
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (esimene koda) 12. juuli 2019. aasta otsus
Riigiabi – Abikava, mida Prantsusmaa rakendas aastatel 1994–2008 – Région Île-de-France’i antud investeeringutoetused – Otsus, millega tunnistatakse abikava siseturuga kokkusobivaks – Mõisted „olemasolev abi“ ja „uus abi“ – ELTL artikkel 107 – ELTL artikkel 108 – Määruse (EL) 2015/1589 artikli 1 punkti b alapunktid i ja v – Aegumistähtaeg – Määruse 2015/1589 artikkel 17
Tühistamishagi – Vastuvõetavus – Hagi sisulistel põhjustel rahuldamata jätmine ilma vastuvõetavuse küsimust lahendamata – Liidu kohtu kaalutlusõigus
(ELTL artikkel 263)
(vt punktid 26 ja 27)
Riigiabi – Abi, mida anti ELTL artikli 108 lõike 3 menetlusnorme rikkudes – Liikmesriigi kohtute kohustused
(ELTL artikli 108 lõige 3)
(vt punktid 32 ja 33)
Riigiabi – Olemasolev abi ja uus abi – Kvalifitseerimine olemasolevaks abiks – Kriteeriumid – Siseturu areng – Toetuse esemeks olevad vahendid, mida abisaajad võisid kasutada enne abikava kehtestamist konkurentsile avatud tegevuses – Olemasoleva abi puudumine
(ELTL artikkel 107; nõukogu määrus 2015/1589, artikli 1 punkti b alapunkt v)
(vt punktid 52–62)
Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Määruse 2015/1589 artiklis 17 ette nähtud kümneaastane aegumistähtaeg – Kohaldamisala – Komisjoni otsus, millega tunnistatakse õigusvastaselt rakendatud abikava siseturuga kokkusobivaks – Väljajätmine – Aegumistähtaega reguleerivate kehtivate normide kohaldatavus riigisiseses kohtus, kellele on esitatud abi tagastamise nõue
(Nõukogu määrus 2015/1589, artikkel 17)
(vt punktid 69–82)
Kokkuvõte
12. juuli 2019. aasta kohtuotsustes Keolis CIF jt vs. komisjon (T-289/17), Transdev jt vs. komisjon (T-291/17), Région Île-de-France vs. komisjon (T-292/17), Optile vs. komisjon (T‑309/17), Ceobus jt vs. komisjon (T-330/17) ning STIF-IDF vs. komisjon (T‑738/17) jättis Üldkohus rahuldamata mitu hagi, milles paluti tühistada osaliselt komisjoni 2. veebruari 2017. aasta otsus (
1
) kahe abikava kohta, mida Prantsusmaa oli rakendanud Île-de-France’i piirkonna kahe bussiveoettevõtja suhtes.
Kõik need kohtuasjad on seotud Île-de-France’i piirkonna bussiveoettevõtjatele abi andmisega kahe abikava alusel, millest esimest rakendas ajavahemikul 1994–2008 Région Île-de-France ja teist alates 2008. aastast Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF). Nende kavade alusel anti abi, hõlbustamaks Île-de-France’i piirkonna ühistranspordi regulaarveoteenuse ettevõtjate poolt uute vahendite omandamist ja kompenseerimaks nende poolt investeeringuteks tehtud kulutusi.
Üldkohtus vaidlustatud otsuses leidis komisjon kõigepealt, et need kaks abikava on siseturuga kokkusobivad. Seejärel jõudis ta aga järeldusele, et nende abikavade alusel anti rahalist abi ebaseaduslikult, kuna see abi oli „uus abi“, millest ei olnud talle teatatud. Selle kohta tuvastas komisjon täpsemalt, et rikutud on ELTL artikli 108 lõiget 3, mis näeb ette, et liikmesriigil, kes soovib anda või muuta riigiabi, on keelatud kavatsetud meetmeid rakendada enne, kui komisjon on neid eelnevalt kontrollinud. Nii näeb ELTL artikli 108 lõige 3 ette standstill-kohustuse, mis kehtib uue, kuid mitte olemasoleva abi suhtes.
Kohtuotsustes Keolis CIF jt vs. komisjon, Transdev jt vs. komisjon, Optile vs. komisjon ning Ceobus jt vs. komisjon jättis Üldkohus rahuldamata hagid, mille olid esitanud mitu selle piirkonna reisijate maanteetranspordivõrkude käitajat ja milles paluti tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see käsitleb Région Île-de-France’i poolt aastatel 1994–2008 rakendatud abikava. Mitu hagejat esitasid argumente komisjoni põhjendamiskohustuse erinevate rikkumiste kohta, kuid Üldkohus lükkas need kõik tagasi. Oma hagides vaidlustasid hagejad ka investeerimistoetuste, mida veoettevõtjad käsitletava abikava alusel olid saanud, kvalifitseerimise uueks abiks. Maanteetranspordivõrkude käitajad viitasid ka määruse 2015/1589 (
2
) artiklis 17 sätestatud aegumisnormide rikkumisele.
Mis puudutab Région Île-de-France’i poolt aastatel 1994–2008 rakendatud abikava kvalifitseerimist uueks abiks, siis lükkas Üldkohus esiteks tagasi argumendid, et rikutud on määruse 2015/1589 artikli 1 punkti b alapunkti i, mille kohaselt käsitatakse olemasoleva abina niisugust abi, mis on liikmesriigis kehtestatud enne seal EL toimimise lepingu jõustumist. Hagejad ei esitanud nimelt Üldkohtule piisavalt tõendeid, mis oleksid võimaldanud tuvastada, et asjasse puutuv abikava oli kehtestatud enne Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu kehtima hakkamist Prantsusmaal 1. jaanuaril 1958. Teiseks lükkas Üldkohus tagasi argumendid, et rikutud on määruse 2015/1589 artikli 1 punkti b alapunkti v, mille kohaselt peetakse olemasolevaks abiks abi, mis selle kehtestamise ajal ei olnud veel abi, kuid muutus selleks hiljem siseturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Üldkohus tõi sellega seoses välja, et abi saanud veoettevõtjad võisid alates asjasse puutuva abikava kehtestamisest kasutada abimeetmetest rahastatud varustust konkurentsile avatud veotegevuses. Ajavahemiku 1994–2008 osas ei olnud ka asjaomased veoettevõtjad vaidlustanud antud toetuste kvalifitseerimist riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Lisaks oli komisjoni järeldus, et kõik selles sättes ette nähtud kriteeriumid olid viidatud ajavahemiku osas täidetud, kooskõlas analüüsiga, mis oli esitatud selles valdkonnas liikmesriikide kohtute tehtud mitmes otsuses.
Lisaks lükkas Üldkohus tagasi argumendid, et rikutud on määruse 2015/1589 artiklit 17, mis näeb abi tagasinõudmiseks ette 10-aastase tähtaja. Selle kohta märkis Üldkohus, et nimetatud sättes ette nähtud aegumisnormid puudutavad ainult komisjoni õigusi, mistõttu ei ole need kohaldatavad juhul, kui pärast abi andmist tunnistab komisjon õigusvastaselt antud abi siseturuga kokkusobivaks, nagu käesolevas asjas. Üldkohus meenutas siiski, et liikmesriigi asutuste pädevusele asjasse puutuva abi võimaliku tagasinõudmise suhtes tuleb kohaldada ainult liikmesriigi õigusest tulenevaid aegumisnorme, millele saab tugineda riigisiseses kohtus.
Kohtuotsuses Région Île-de-France vs. komisjon jättis Üldkohus rahuldamata Région Île-de-France’i hagi. Üldkohus leidis, et hageja ei saa komisjonile ette heita põhjendamiskohustuse rikkumist hinnangus, et ajavahemikul 1994–2008 kehtinud abikava oli valikuline ning et sellest kavast abi saanutele anti lubamatu majanduslik eelis. Lisaks asus Üldkohus seisukohale, et ei ole alust seada kahtluse alla vaidlustatud otsuses majandusliku eelise olemasolu ja abikava valikulisuse kohta antud hinnangute põhjendatust. Selles osas täpsustas Üldkohus, et teiste liikmesriikide või Prantsusmaa muude piirkondade ettevõtjatel ei olnud õigust saada vaidlusaluseid toetusi, mida võisid saada ainult ettevõtjad, kes tegutsesid reisijate regulaarveo turul hageja territooriumil. Samuti otsustas Üldkohus tagasi lükata määruse 2015/1589 artikli 1 punkti b alapunktide i ja v rikkumise väite.
Kohtuotsuses STIF-IDF vs. komisjon jättis Üldkohus rahuldamata STIF-IDFi hagi, milles paluti tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see puudutab STIF-IDFi poolt alates 2008. aastast rakendatud abikava. Vaidlustatud otsuse see osa käsitles täpsemalt mitut lepingut, mille olid sõlminud STIF-IDF ja Région Île-de-France’i territooriumil maantee ühistranspordi regulaarteenust pakkuvad eraõiguslikud ettevõtjad ning mis nägid ette STIF-IDFi poolt rahalise toetuse maksmise lepingud allakirjastanud ettevõtjatele lepinguliste avalike teenuste osutamise kohustuste täitmise eest.
STIF-IDF tugines oma tühistamishagi põhjendamisel väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt ei kujuta riiklik sekkumine endast riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses, kui tegemist on hüvitisega teenuste eest, mida osutavad hüvitist saavad ettevõtjad avalike teenuste osutamise kohustuse täitmiseks, mis tähendab, et need ettevõtjad ei saa tegelikult rahalist eelist ja et see sekkumine ei aseta seega neid ettevõtjaid soodsamasse konkurentsiolukorda võrreldes konkureerivate ettevõtjatega. Kuid selleks, et konkreetsel juhul ei saaks niisugust hüvitist riigiabiks kvalifitseerida, peavad olema täidetud nn Altmarki kriteeriumid. (
3
) Nendest kriteeriumidest neljanda kohaselt peab riigi hüvitise tase olema kindlaks määratud selliste kulude analüüsi alusel, mida keskmise suurusega, hästi korraldatud juhtimise ja asjasse puutuva avaliku teenuse nõudluse rahuldamiseks vajalike sobivate vahenditega varustatud ettevõtja oleks nende kohustuste täitmiseks kandnud. Oma hagis heitis STIF-IDF komisjonile konkreetsemalt ette, et vaidlustatud otsuses on tehtud väär järeldus, et vaidlusalune abikava sellele kriteeriumile ei vasta, ning et komisjon rikkus selles osas oma põhjendamiskohustust.
Olles kinnitanud, et komisjon oli piisavalt üksikasjalikult esitanud põhjused, miks ta leidis, et vaidlusalune abikava ei vastanud neljandale Altmarki kriteeriumile, märkis Üldkohus, et sisuliselt on STIF-IDFi poolt oma argumentide toetuseks esitatud tõenditeks viited metoodilistele võtetele, mida ta oli kasutanud enne allakirjutanud ettevõtjatele makstava rahalise toetuse summa kindlaksmääramist, ja tagantjärgi kontrollidele, mis puudutasid nende ettevõtjate tehtud investeeringuid. Ent kuna need tõendid ei olnud asjakohased või vähemalt piisavad, et teha kindlaks, kas hüvitise summa oli kindlaks määratud vastavalt neljandale Altmarki kriteeriumile, siis asus Üldkohus seisukohale, et STIF-IDFi esitatud teave ei võimalda tuvastada, et vaidlustatud otsuses selle kriteeriumi alusel vaidlusaluse abikava hindamisel on rikutud õigusnormi või tehtud hindamisviga.
(
1
)	Komisjoni 2. veebruari 2017. aasta otsus (EL) 2017/1470 abikava SA.26763 2014/C (ex 2012/NN) kohta, mida Prantsusmaa rakendas Région Île-de-France’i bussiveoettevõtjate suhtes (ELT 2017, L 209, lk 24).
(
2
)	Nõukogu 13. juuli 2015. aasta määrus (EL) 2015/1589, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 kohaldamiseks (ELT 2015, L 249, lk 9).
(
3
)	Tegemist on nelja selle kohtupraktika kohaldamise kriteeriumiga, mis on määratletud 24. juuli 2003. aasta kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, punktid 88–93.