Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 19. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑808/24 [Zálečta](i)
M. R.
versus
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Okresný súd Lučenec (Lučeneci piirkondlik kohus, Slovakkia))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2003/88/EÜ – Tööaja korraldus – Artikli 2 punkt 1 – Tööaeg – Artikli 6 punkt b – Maksimaalne iganädalane tööaeg – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Tuletõrjujate ja päästjate tööaeg – Töökohal veedetud valveaja
tööajas arvestamata jätmine – Iganädalase tööaja piirmäära samaaegne rikkumine – Õigus nõuda liikmesriigilt mittevaralise kahju hüvitamist liidu õiguse rikkumise eest – Ebaõige ülevõtmine – Tingimused – Hüvitise suuruse kindlaksmääramine
I.      Sissejuhatus
1.        Slovakkia munitsipaalse tuletõrje- ja päästeüksuse liige esitas Okresný súd Lučenecile (Lučeneci piirkondlik kohus, Slovakkia) riigi vastu nõude hüvitada mittevaraline kahju, mida ta enda hinnangul kandis seetõttu, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta(2) on Slovakkia õiguskorda ebaõigesti üle võetud.
2.        Selle kohtu eelotsusetaotlus käsitleb kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 1 tõlgendamist koostoimes selle artikli 6 punktiga b ning väidetava kahju hüvitamise viisi. Nii on Euroopa Kohtule taas esitatud küsimus liikmesriigi vastutuse rakendamise tingimuste kohta seoses avalikus sektoris töötava tuletõrjuja tööajaga.
3.        Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku tugineda põhimõtetele, mida on eelkõige meenutatud 25. novembri 2010. aasta kohtuotsuses
Fuß(3), et teha järgmine otsus:
–        nendest kahest direktiivi 2003/88 sättest võib üksnes artikli 6 punktist b tuleneda isikutele individuaalseid õigusi, mis võiksid neile anda õiguse saada hüvitist seoses asjaoluga, et asjaomane liikmesriik seda artiklit rikkus;
–        juhul, kui liikmesriik rikub kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 1, võib tekkida õigus hüvitisele ainuüksi mittevaralise kahju eest, mille on põhjustanud selle direktiivi artikli 6 punktiga b kehtestatud maksimaalse iganädalase tööaja pikkuse ületamine, ja
–        niisuguse ületamise eest makstava hüvitise suurus tuleb kindlaks
määrata riigisisese õigusega, järgides võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
4.        Direktiivi 2003/88 artikli 2 punktis 1 on „tööaeg“ määratletud kui „iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega“.
5.        Direktiivi artiklis 6 „Maksimaalne iganädalane tööaeg“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, mis kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate ohutust ja tervist tagavad, et:
a)      iganädalase tööaja pikkus määratakse kindlaks õigus- ja haldusnormidega või tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingutega;
b)      keskmine tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.“
B.      Slovakkia õigus
6.        2. juuli 2001. aasta
seaduse tuletõrje- ja päästeüksuse kohta nr 315/2001 (Zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore; edaspidi „seadus nr 315/2001“) § 85 lõikes 1 on sätestatud:
„[Tuletõrje- ja päästeüksuse] liikme teenistusaeg on aeg, mille jooksul ta on teenistuses ja teenistusasutusele kättesaadav.“
7.        Seaduse § 86 lõikes 2 on sätestatud:(4)
„Teenistusaja ebaühtlase jaotuse korral ei tohi teenistusaeg ühe teenistuspäeva kohta ületada 18 tundi.  Kogu aeg, mis kulub teenistuses ja sellega otseselt seotud määratud töökohal toimuvas valves, võib olla maksimaalselt 24 tundi tööpäeva kohta.“
8.        Seaduse artikli 92 lõikes 1 on ette nähtud:
„Teenistusasutus määrab [tuletõrje- ja päästeüksuse] liikmele teenistusülesannete täitmiseks töökohal toimuva valveaja, mis on otseselt seotud § 86 lõike 2 kohase teenistusülesande täitmisega, osana teenistusaja töögraafikust.“
9.        Seaduse nr 315/2001 § 122 lõikes 3 on sätestatud:
„[…] valveaja tasu […] ei kuulu tasumisele valveaja eest, mille jooksul täideti teenistusülesandeid; sellisel viisil teenistusülesannete täitmine loetakse ületundideks.“
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
10.      Munitsipaalse tuletõrje- ja päästeüksuse liige M. R. on esitanud nõude hüvitada mittevaraline kahju, mis tuleneb sellest, et tema valveaeg töökohal ei ole arvestatud tema tööaja sisse,(5) mis on vastuolus direktiivi 2003/88 artikli 2 punktiga 1, tuues M. R. arvates kaasa ka selle direktiivi artikli 6 punkti b rikkumise. Hageja tugineb kahjule, mis tuleneb esimesena nimetatud sätte ebaõigest ülevõtmisest liikmesriigi õigusesse, mis tõi väidetavalt kaasa teisena nimetatud sättes kindlaksmääratud maksimaalse iganädalase tööaja ületamise. M. R. ei nõua rahalist hüvitist viimasena nimetatud asjaolu eest.
11.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus,
Okresný súd Lučenec (Lučeneci piirkondlik kohus),
otsustas 20. detsembri 2023. aasta kohtuotsuses kõigepealt, et Slovakkia õigusnormid lubavad M. R‑i tööandjal mitte arvestada valveaega tööaja sisse, mis rikub direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud.(6) Seejärel leidis see kohus, et niisugune rikkumine annab õiguse hüvitisele üksnes juhul, kui M. R‑i tööaeg, mille sisse on arvestatud valveaeg, ületab maksimaalset iganädalast tööaega, rikkudes selle direktiivi artikli 6 punkti b.
12.      Lõpetuseks sedastas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et vaidlusaluse perioodi jooksul ületas M. R‑i tööaeg, mille hulka on arvestatud valveaeg, 28 päeva võrra ülempiiri, mis on ette nähtud kõnealuse direktiivi artikli 6 punktis b, koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktiga 1, ning nende sätete rikkumine mõjutas M. R‑i era- ja perekonnaelu. Sellest tulenevalt mõistis kohus riigilt tema kasuks välja teatud suuruses hüvitised mittevaralise kahju eest nii eelnimetatud alusel kui ka kahju eest, mis on seotud lootuse kaotamisega õigusaktide muutmise suhtes.
13.      Krajský súd v Banskej Bystrici (Banská Bystrica maakonnakohus, Slovakkia), kus arutati riigi esitatud apellatsioonkaebust, tühistas oma 30. mai 2024. aasta
kohtumäärusega 20. detsembri 2023. aasta
kohtuotsuse põhjendusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus oli teinud otsuse ultra petita. See kohus märkis, et M. R. ei olnud oma nõuetes tuginenud ei õigusele, mille aluseks on kaotatud lootus õigusnormide muutmisele, ega mittevaralise kahju hüvitamise õigusele direktiivi 2003/88 artikli 6 punktiga b kehtestatud piirmäära ületavate töötundide eest. Peale selle leidis see kohus, et mittevaralise kahju eest, mis on tekkinud selle tõttu, et
riigisisene õigus on vastuolus kõnealuse direktiivi artikli 2 punktiga 1, tekib õigus saada hüvitist ilma, et oleks vaja tuvastada selle direktiivi artikli 6 punkti b rikkumist.
14.      Kohtuasi saadeti uuesti läbivaatamiseks tagasi eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes kahtleb, kas selline tõlgendus on asjakohane. Ta täpsustab, et sellel on tagajärjed nii hüvitise saamise õiguse tekkimisele kui ka hüvitise arvutamise alusele, sõltuvalt sellest, kas see õigus on või ei ole seotud sama direktiivi artikli 6 punktis b määratud piirmäära ületavate töötundide hulgaga.
15.      Neil asjaoludel otsustas Okresný súd Lučenec (Lučeneci piirkondlik kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused.
„1.      Kas asjaolu, et liikmesriigi õigusnormide kohaselt ei arvestata töötaja valveaega tööaja hulka, mis on vastuolus [direktiivi 2003/88] artikli 2 punktiga 1, annab alust nõuda liikmesriigilt kahju hüvitamist seoses liidu õiguse rikkumisega, ilma et oleks vaja näidata, et töötaja suhtes on samal ajal rikutud selle direktiivi artikli 6 punkti b?
2.      Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas liikmesriigi kohus peaks hüvitise asjakohase suuruse kindlaksmääramisel võtma arvesse valvetundide arvu, mida liikmesriigi õigusnormi kohaldamise tagajärjel ei arvestatud töötaja tööaja hulka, või peaks liikmesriigi makstava hüvitise suuruse määramisel lähtuma sellest, kui kaua kestab rikkumine, mis seisneb selles, et on olemas liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad direktiivi 2003/88 rikkudes mitte arvestada valveaega töötaja tööaja hulka?
3.      Kui [esimesele] küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas liikmesriigi kohus peaks hüvitise asjakohase suuruse kindlaksmääramisel võtma arvesse tundide arvu, mis põhjustas direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise, või peaks liikmesriigi makstava hüvitise suuruse määramisel lähtuma sellest, kui kaua kestab rikkumine, mis seisneb selles, et on olemas liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad direktiivi 2003/88 rikkudes mitte arvestada valveaega töötaja tööaja hulka?“
16.      Slovakkia valitsus, Iirimaa ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.
IV.    Analüüs
17.      Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtule on esitatud hagi, millega nõutakse kahju hüvitamist, mis tekkis selle tõttu, et liikmesriik rikkus liidu õigust, tuleb kõigepealt kirjeldada selles valdkonnas kohaldatavaid üldeeskirju ning seejärel analüüsida järjest esimest eelotsuse küsimust ja, olenevalt sellest, kuidas minu ettepanekul tuleks sellele vastata, üht või teist seda küsimust täiendavat küsimust, mis käsitlevad makstava hüvitise kindlaksmääramise kriteeriume.
A.      Liikmesriigi vastutuse tekkimise üldeeskirjad liidu õiguse ja täpsemalt direktiivi 2003/88 rikkumise korral
18.      Esiteks tuleb kontrollida, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus ei too välja, et liikmesriigi õiguses on ette nähtud eritingimused riigivastutuse tekkimiseks, mis on vähem piiravad kui liidu õiguses ette nähtud tingimused.(7)
19.      Teiseks, kui see ei ole nii, on seega kohaldatavad liidu õiguse põhimõtted, mida Euroopa Kohus on seoses direktiiviga 2003/88 meenutanud, nimelt:
–        see direktiiv ei sisalda
ühtegi sätet, mis käsitleks selles sätestatud miinimumnõuete rikkumise korral kohaldamisele kuuluvaid sanktsioone – eeskätt mis puudutab tööaega –, seega ka mitte konkreetseid eeskirju, mis reguleeriks kahju hüvitamist juhtudel, kui töötajad võivad olla niisuguse rikkumise tõttu kahju kannatanud;(8) ja
–        siiski on liidu aluseks olevate aluslepingute süsteemile omane põhimõte, et riik vastutab eraõiguslikele isikutele liidu õiguse sellise rikkumisega tekitatud kahju eest, mida saab omistada riigile.(9)
20.      Euroopa Kohus on otsustanud, et selleks, et kahjustatud isikutel oleks õigus kahju hüvitamisele, peavad olema täidetud kolm tingimust:(10)
–        rikutud liidu õigusnorm peab andma eraisikutele õigusi;(11)
–        selle õigusnormi rikkumine on piisavalt selge ja
–        rikkumise ja eraisikule tekkinud kahju vahel on otsene põhjuslik seos.
21.      Kolmandaks annab Euroopa Kohus liikmesriigi kohtutele juhiseid nende tingimuste rakendamiseks, mis võimaldavad teha kindlaks liikmesriikide vastutuse isikutele liidu õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest.(12)
B.      Esimene eelotsuse küsimus, mis käsitleb riigivastutuse tekkimise esimest tingimust
22.      Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selle eesmärk on anda isikutele individuaalseid õigusi, mis võivad anda neile aluse nõuda liikmesriigilt kahju hüvitamist, põhimõtte alusel, et riik vastutab isikutele liidu õiguse sellise rikkumisega tekitatud kahju eest, mida saab omistada riigile.
23.      Täpsustan esiteks, et käesoleval juhul on selge, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikas paika pandud kriteeriumidele kuulus M. R‑i valveaeg selle direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses tööaja alla;
et Slovakkia õigusnormid rikkusid liidu õigust;(13) ning et selle direktiivi artikli 6 punktis b ette nähtud keskmine iganädalane tööaeg oli M. R‑i viidatud ajavahemiku ühes osas ületatud.(14)
24.      Teiseks, Slovakkia õiguses ei ole ette nähtud eritingimusi riigivastutuse tekkimiseks, mis oleks vähem piiravad kui liidu õiguses ette nähtud tingimused.(15)
25.      Seoses küsimusega, kas direktiivi 2003/88 artikli 2 punktiga 1 on antud isikutele õigusi, millele nad võivad riigisisestes kohtutes tugineda, olgu esiteks märgitud, et seda sätet käsitlev Euroopa Kohtu praktika puudub.
26.      Teiseks tuleb rõhutada, et
–        direktiivi 2003/88 artikli 2 punktis 1 on, nagu selle pealkiri näitab, „tööaja“ mõiste määratletud kui „iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega“;(16)
–        Euroopa Kohus on seda mõiste määratlust tõlgendanud. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb seda valveperioodi täies ulatuses kvalifitseerida „tööajaks“ direktiivi 2003/88 tähenduses, olenemata töötaja poolt sellel ajavahemikul tegelikult tehtud tööst, juhul kui see töötaja peab püsima oma töökohas oma tööandja vahetus käsutuses,(17) või kui töötaja on oma elukohas veedetava valveaja vältel kohustatud reageerima tööandja kutsele kaheksa minuti jooksul.(18) Niisiis analüüsib Euroopa Kohus tuletõrjujate valveaega juhtumipõhiselt.(19) Ei ole tuvastatud, et selle direktiivi artikli 2 punktil 1 oleks vahetu õigusmõju.
27.      Seega teen, samamoodi nagu kõik kirjalikud seisukohad esitanud pooled, Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et direktiivi 2003/88 artikli 2 punktis 1 on piirdutud mõiste „tööaeg“ määratlemisega. See säte üksi ei anna individuaalseid õigusi, mille rikkumisel võiks tekkida liikmesriigi vastutus kahju eest, mis
on isikutele tekitatud juhul, kui see liikmesriik ei ole kõnealust määratlust riigisisestes õigusnormides järginud.
28.      Selles osas jagan ka Iirimaa arvamust, mille kohaselt asjaolu, et selle direktiivi artikli 2 punkti 1 tõlgendataks „nii, et see lubab kahju automaatset hüvitamist, tooks kaasa märkimisväärsed tagajärjed, sealhulgas selle, et riigil oleks hüvitamise kohustus isegi mis tahes tõendatud kahju puudumise korral“.(20)
29.      Seega, kuna kõnealuse direktiivi artikli 2 punktis 1 ei ole isikutele õigusi antud, on teine eelotsuse küsimus ainetu. Seega ei ole tarvis sellele vastata.
C.      Kolmas eelotsuse küsimus
30.      Selleks, et vastata sellele küsimusele, mis käsitleb liidu õiguse väidetava rikkumise tõttu tekkinud mittevaralise kahju hüvitamise korda, tuleb eelnevalt analüüsida, kas direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumisest tulenevalt(21) on täidetud käesoleva ettepaneku punktis 20 viidatud riigi vastutuse tekkimise tingimused. Järeldusel, et see vastutus tuleneb kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 1 rikkumisest, puudub mõju.
1.      Riigivastutuse tekkimise tingimused direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise puhul
a)      Esimene tingimus: liidu õigusnorm annab isikutele õigusi
31.      Euroopa Kohus on otsustanud, et direktiivi 2003/88 artikli 6 punkt b on liidu sotsiaalõigusnorm, mis annab isikutele õigusi, millele on võimalik riigisisestes kohtutes vahetult tugineda, kuna see „paneb liikmesriikidele kohustuse kehtestada iganädalase keskmise tööaja suhtes piirmäär, mis peab miinimumnõudena kehtima kõigile töötajatele“.(22)
b)      Teine tingimus: selle õigusnormi rikkumine peab olema piisavalt selge
32.      Kohtuotsuses
Fuß(23) on meelde tuletatud, et
–        tuleb analüüsida, kas liidu õiguse rikkumisega on ilmselgelt eiratud Euroopa Kohtu praktikat antud valdkonnas(24) ja
–        põhimõtteliselt on liikmesriigi kohtute ülesanne kontrollida seda, kas liidu õiguse rikkumise korral on liikmesriigi vastutuse tekkimise eelduseks olevad tingimused täidetud, välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse aluseks oleva põhikohtuasja puhul on Euroopa Kohtul olemas kogu vajalik teave selleks, et hinnata, kas antud asjas on faktilised asjaolud kvalifitseeritavad liidu õiguse piisava selge rikkumisena.
33.      Käesoleval juhul, arutades M. R‑i hagiavaldust, mis puudutas tööperioodi 1. august 2020‑30. juuni 2023, sedastas eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et M. R. oli „veetnud teenistuses kokku 24 tundi, millest 18 tundi loetakse tööajaks“, vastavalt seaduse nr 315/2001 § 86 lõikele 2,(25) kusjuures valvetunde ei arvestata tööaja hulka. Teiselt poolt tuvastas see kohus, et selles olukorras oli kuuekuulise arvestusperioodi jooksul M. R‑i tööaeg ületanud direktiivi 2003/88 artikli 6 punktiga b ette nähtud lubatud ülempiiri, milleks on 48 tundi seitsme päeva jooksul.(26)
34.      Ent selle ajavahemiku jooksul oli Euroopa Kohtu praktika mõiste tuletõrjujate „tööaeg“ kohta piisavalt välja kujunenud nii, et selle kohaselt „[kuulub] riikliku tuletõrje operatiivteenistuse tegevus […] direktiivi 2003/88 kohaldamisalasse, mistõttu on selle direktiivi artikli 6 punktiga b põhimõtteliselt vastuolus, kui ületatakse iganädalase maksimaalse tööaja suhtes kehtestatud 48‑tunnist piirangut, sh juhul, kui see toimub valveteenistustes“.(27)
35.      Neil asjaoludel, kuna direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b nõuete rikkumisega põhikohtuasjas käsitletava perioodi jooksul on ilmselgelt eiratud Euroopa Kohtu praktikat, peaks seda lugema liidu õiguse piisavalt selgeks rikkumiseks. Seega on põhikohtuasja puhul täidetud ka teine tingimus, mis on vajalik hüvitise saamise õiguse olemasolu tunnustamiseks.
c)      Kolmas tingimus: direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise ja kantud kahju vahel peab olema põhjuslik seos
36.      Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et M. R‑i tööaja ületamine arvestusperioodil 28 päeva võrra „pidi objektiivselt mõjutama tema era- ja perekonnaelu“,(28) olen arvamusel, et nõutav põhjuslik seos on tuvastatud.
37.      Kuna kõik kolm tingimust direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumisest tuleneva riigivastutuse tekkimiseks on täidetud,(29) tuleb vastata kolmandale eelotsuse küsimusele, mis käsitleb hüvitamise korda.
2.      Direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise hüvitamise kord
38.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult, milliseid asjaolusid tuleb võtta arvesse M. R‑i väidetud mittevaralise kahju hüvitise suuruse kindlaks määramiseks. Ta kaalub, kas võtta arvutamise aluseks tundide arv, mis ületab direktiivi 2003/88 artikli 6 punktis b ette nähtud tööaja ülempiiri, või siis ajavahemik, mille vältel liikmesriik ei ole muutnud oma õigust, mis võimaldab mitte arvestada valveaega tööaja hulka.
39.      Seega tuleb esiteks meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et see direktiiv ei näe ette konkreetseid eeskirju, mis reguleeriks kahju hüvitamist juhtudel, kui töötajad on kannatanud kahju selles direktiivis sätestatud miinimumnõuete, eeskätt tööaega puudutavate nõuete rikkumise tõttu.(30)
40.      Teiseks, kohtuotsuses
Fußleidis Euroopa Kohus samuti, et
–        „liikmesriik [on] kohustatud hüvitama tekitatud kahju tagajärjed siseriikliku õiguse vastutust käsitlevate sätete alusel, tagades, et siseriiklikes õigusaktides sätestatud kahju hüvitamise tingimused ei ole vähem soodsad kui need, mis puudutavad samalaadseid siseriiklikke nõudeid (võrdväärsuse põhimõte), ega ole korraldatud nii, et hüvitise saamine on praktikas võimatu või ülemäära raske (tõhususe põhimõte)“;(31)
–        „[k]ahjuhüvitise vormi ja väljaarvutamise osas tuleb rõhutada, et liidu õiguse rikkumistega isikutele tekitatud kahju eest makstav hüvitis peab olema vastavuses kantud kahjuga, nii et oleks tagatud nende õiguste tõhus kaitse“;(32)
–        „juhul, kui liidu õigusnormid vastavas valdkonnas puuduvad, [tuleb] kehtestada hüvitise suuruse kindlaksmääramise kriteeriumid liikmesriikide endi õiguskorras, järgides võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid“,(33) ja
–        „[s]eega tuleb nii küsimus, kas direktiivi 2003/88 sätete rikkumisega isikule tekitatud kahju tuleb hüvitada täiendava vaba ajana või rahas, kui ka hüvitise väljaarvutamise kord määrata kindlaks liikmesriikide siseriiklikus õiguses, järgides [neid]
põhimõtteid.“(34)
41.      Olgu märgitud, et kohtuotsuse Fuß aluseks olnud kohtuasjas oli esitatud varalise kahju hüvitamise nõue(35) ning Verwaltungsgericht Halle (Halle halduskohus, Saksamaa) esitas küsimuse Günter
Fuß’ile hüvitise väljamõistmise kohta kas täiendava vaba ajana või rahas.(36)
42.      Käesolevas asjas aga nõuab M. R. rahalist hüvitist üksnes mittevaralise kahju eest, mis talle on tekkinud selle tõttu, et Slovakkia õigusnormidega on rikutud tööaja arvutamise korda, kuna selle tööaja sisse ei ole arvestatud valveaega.(37) Neil asjaoludel tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks mitu küsimust: kas seoses mittevaralise kahju hüvitamisega peaks käesoleva ettepaneku punktis 40 (viimases taandes) osundatud Euroopa Kohtu vastus olema täpsem või erinev? Milliseid kriteeriume tuleks sellisel juhul arvesse võtta?
43.      Oma kirjalikes seisukohtades esitasid Slovakkia valitsus, Iiri valitsus ja komisjon arvamused, mis langevad omavahel kokku, kuigi neil on teatud nüansid.
44.      Komisjon teeb ettepaneku korrata vastust, mille Euroopa Kohus andis kohtuotsuse Fuß punktides 93 ja 94. Slovakkia valitsus rõhutab vajadust kehtestada kaks piirangut. Esiteks võivad liikmesriigi kohtud põhjendatult kontrollida, et liidu õiguskorraga tagatud õiguste kaitse ei tooks endaga kaasa alusetut rikastumist.(38) Teiseks ei nõua liikmesriikide vastutuse kord, et nad maksaksid
eraisikutele hüvitisi, mis on karistavat laadi ja ületavad neile isikutele nende õiguse rikkumise tõttu tegelikult tekitatud kahju.(39)
45.      Iirimaa on arvamusel, et hüvitise suuruse peab kindlaks määrama nende tundide arvu alusel, mida ei arvestatud direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkudes „tööaja“ sisse, ning sellega tuvastatakse kahju olemasolu ja täidetakse tõhususe nõuet. Ta leiab, et riigisisestest õigusnormidest tuleneva seadusvastase olukorra kestuse kriteerium tuleb kõrvale jätta.
46.      Viimasena mainitud kriteeriumi osas jagan arvamust, et liidu õiguse rikkumise eest riigivastutuse tekkimise tingimused, iseäranis tingimus, et selle rikkumise ja tegelikult või konkreetselt tekkinud kahju vahel peab olema põhjuslik seos, välistavad selle, et hüvitist võiks saada seoses ajavahemikuga, mille jooksul asjaomane liikmesriik ei ole viinud oma õigust liidu õigusega kooskõlla.
47.      Lisaks ei näe ma liidu õiguse rikkumise eest makstava hüvitise suuruse arvutamisviisi osas põhjust täiendada Euroopa Kohtu praktikat, isegi juhul, kui mittevaraline kahju oleks tuvastatud. Seega tuleb liikmesriigi kohtutel oma riigisisese õiguse alusel hinnata, milline on tekkinud kahju eest piisav hüvitis, mis tagab isikute õiguste tõhusa kaitse.(40)
48.      Seega ei peaks direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise hüvitamist süstemaatiliselt arvutama nende töötundide alusel, mis ületavad selles sättes kehtestatud ülempiiri.
49.      Ainus asjaolu, mida minu arvates peab arvesse võtma, on arvutusviis, mida isikud oma hagiavalduse põhjendamiseks välja pakuvad.
50.      Nimelt võib taotletud hüvitis tõepoolest põhineda, nagu käesolevas asjas, tundide arvul,(41) mis on seotud era- ja perekonnaelu rikkumisega direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise tõttu, millele on tuginetud. Ent niisugune rikkumine võib põhjustada muud tüüpi mittevaralist kahju, nagu füüsiline kahju (näiteks raske haigus) või vaimne kahju (näiteks ametialase läbipõlemise sündroom või depressioon). Sellisel juhul võib hüvitise suurust hinnata erinevalt, ilma et see oleks rangelt vastavuses ajalise piirmäära ületamisega.
51.      Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku sedastada kolmandale eelotsuse küsimusele vastates kohtuotsuse Fuß(42) jätkuna, et direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b rikkumise korral asjaomase riigi tekitatud
mittevaralise kahju hüvitise väljaarvutamise kord tuleb määrata kindlaks selle liikmesriigi õiguskorras, tingimusel, et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
V.      Ettepanek
52.      Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Okresný súd Lučeneci (Lučeneci piirkondlik kohus, Slovakkia) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt.
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 2 punkti 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole antud eraisikutele individuaalseid õigusi, mis võivad anda neile aluse nõuda liikmesriigilt kahju hüvitamist, põhimõtte alusel, et riik vastutab eraisikutele liidu õiguse sellise rikkumisega tekitatud kahju eest, mida saab omistada riigile.
2.      Juhul, kui kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 1 rikkumine tõi kaasa selle direktiivi artikli 6 punkti b rikkumise, peab hüvitis, mida liikmesriikide ametiasutustel tuleb maksta kahju eest, mida nad sellise liidu õiguse rikkumisega on isikutele
tekitanud, olema vastavuses kantud kahjuga. Kuna sellekohased liidu õigusnormid puuduvad, tuleb väidetud mittevaralise
kahju hüvitise väljaarvutamise kord määrata kindlaks asjaomase liikmesriigi õiguskorras, järgides võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
1      Algkeel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381.
3      C‑429/09, edaspidi „kohtuotsus Fuß“, EU:C:2010:717.
4      Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et selles sättes on reguleeritud hageja tööaja ebaühtlane jaotus kuue kuu jooksul.
5      Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab selle kohta, et on vaieldamatu, et M. R. on valvekorra ajal kohustatud viibima töökohal ja jääma kättesaadavaks ega tohi töökohalt ära minna.
6      Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsusele Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Vt kohtuotsus Fuß(punkt 66). Vt ka 28. juuni 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (seadusandjale omistatav liidu õiguse rikkumine)  (C‑278/20, EU:C:2022:503, punkt 179), milles Euroopa Kohus leidis, et võrdväärsuse põhimõttega ei saa põhjendada liikmesriikide kohustust võimaldada hüvitise saamise õiguse tekkimist soodsamatel tingimustel võrreldes nendega, mis on ette nähtud Euroopa Kohtu praktikas.
8      Vt kohtuotsus Fuß (punkt 44) ja 20. juuni 2024. aasta kohtuotsus Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punkt 26).
9      Vt kohtuotsus Fuß (punkt 45) ja selle aluse üldine taaskäsitlus 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsuses Ministre de la Transition écologique ja Premier ministre (riigi vastutus õhusaaste eest) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, punkt 43).
10      Vt eelkõige kohtuotsus Fuß (punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth jt (C‑97/24, EU:C:2025:594, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
11      Vt hiljutise näitena juhtumist, mille puhul esimene nendest tingimustest ei ole täidetud, 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Ministre de la Transition écologique ja Premier ministre (riigi vastutus õhusaaste eest), C‑61/21, EU:C:2022:1015, punkt 56). Euroopa Kohus leidis, et analüüsitud liidu õigusnormidest, mis käsitlevad inimeste tervisele ohtlike teatud kahjulike osakeste piirtasemeid, ei nähtu ei otsesõnu ega kaudselt, et isikutele on antud individuaalsed õigused, mille rikkumine võib kaasa tuua liikmesriigi vastutuse neile isikutele tekitatud kahju eest.
12      Vt eelkõige kohtuotsus Fuß (punkt 48).
13      Märgin, et komisjon väljendas riigisiseste õigusnormide kohta erinevat arvamust.
14      Vt käesoleva ettepaneku punkt 12.
15      Vt käesoleva ettepaneku punkt 18.
16      „Siseriiklikele õigusaktidele ja/või tavadele“ viitamise kohta vt 9. märtsi 2021. aasta kohtuotsus StadtOffenbacham Main (StadtOffenbacham Main (tuletõrjuja väljakutsevalve), C‑580/19, edaspidi kohtuotsus „Tuletõrjuja väljakutsevalve“, EU:C:2021:183, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika, mis käsitlevad keeldu kehtestada tingimusi või piiranguid õigusele, et tööaega ja sellele vastavat puhkeaega võetaks nõuetekohaselt arvesse, et tagada direktiivi 2003/88 soovitav toime ja selle eesmärgi järgimine). Selle kohtuotsuse punktides 26–28 rõhutas Euroopa Kohus, et selle direktiivi eesmärk on kehtestada miinimumnõuded, et parandada töötajate elu- ja töötingimusi, ning nende maksimaalse tööaja ja minimaalse puhkeaja kohta käivate ettekirjutustega on kõnealuses direktiivis täpsustatud põhiõigust, mis on sõnaselgelt tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2.
17      Vt eelkõige kohtuotsus Tuletõrjuja väljakutsevalve (punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punkt 66). Vt ka kohtuotsus Tuletõrjuja väljakutsevalve (punktid 36, 38 ja 39). Kokkuvõttes on üldkriteerium „vähene vabadus käia ümber ajaga, mil [töötaja] tööalaseid teeneid ei vajata“.
19      Vt ka kohtuotsus Tuletõrjuja väljakutsevalve (punktid 41 ja 42) ning 11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, punktid 43–45 ja 48).
20      Kohtujuristi kursiiv. Iirimaa rõhutab sellise tõlgenduse finantsmõju. Siiski tuleb igal liikmesriigil otsustada, kas ta kavatseb võtta vastu soodsamaid sätteid (vt käesoleva ettepaneku punkt 18). Lisaks võib arvesse võtta, et valveperioodide eest töötajate tasustamise viis ei kuulu mitte direktiivi 2003/88, vaid asjakohaste riigisiseste õigusnormide kohaldamisalasse. Seega ei ole selle direktiiviga vastuolus see, et seoses valveperioodidega, mida tuleb täies ulatuses pidada sellisteks, et need ei ole selle direktiivi kohaldamisel hõlmatud mõistega „tööaeg“, on muu hulgas õigusnormides siiski ette nähtud, et asjaomasele töötajale makstakse välja teatud summa, mille eesmärk on hüvitada need ebamugavused, mida valveperioodid toovad kaasa tema aja ja erahuvide korraldamisele. Vt kohtuotsus Tuletõrjuja väljakutsevalve (punktid 57 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika).
21      Vt käesoleva ettepaneku punkt 23.
22      Vt kohtuotsus Fuß (punktid 49 ja 50).
23      Vt kohtuotsus Fuß (punktid 52 ja 53 ning seal viidatud kohtupraktika).
24      Vt ka 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth jt (C‑97/24, EU:C:2025:594, punkt 30).
25      Vt käesoleva ettepaneku punkt 7.
26      Olles Slovakkia valitsuse juhendusi järgides tutvunud eelotsusetaotluse esitanud kohtu 20. detsembri 2023. aasta otsusega (vt käesoleva ettepaneku punkt 11), mis on kättesaadav veebiaadressil (https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/ (punktid 4 ja 17), ning Krajský súd v Banskej Bystrici (Banská Bystrica maakonnakohus) 30. mai 2024. aasta kohtumäärusega (vt käesoleva ettepaneku punkt 13), mis on kättesaadav veebiaadressil https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (punkt 7.2), võib kinnitada andmeid, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas eelotsusetaotluse punktis 8, ja mis paistavad lahknevat selle eelotsusetaotluse punktis 13 esitatud andmetest.
27      Vt kohtuotsus Fuß (punkt 57).
28      Vt käesoleva ettepaneku punkt 12.
29      Vt käesoleva ettepaneku punkt 20.
30      Vt kohtuotsus Fuß (punktid 44, 96 ja 98). Vt selle tõdemuse meeldetuletust juhul, kui kahju hüvitamise nõue on esitatud tööandja vastu, kes on rikkunud öötöötajaid kaitsvaid riigisiseseid õigusnorme, mis rakendavad liidu õigust, 20. juuni 2024. aasta kohtuotsuses Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punktid 26 ja 27).
31      Kohtuotsus Fuß (punkt 62). Vt ka viidatud kohtupraktikat. Vt samuti 28. juuni 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (liidu õiguse rikkumine seadusandja poolt) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punktid 176–184).
32      Kohtuotsus Fuß (punkt 92). Vt ka viidatud kohtupraktikat. Kohtujuristi kursiiv.
33      Kohtuotsus Fuß (punkt 93). Vt ka viidatud kohtupraktikat. Kohtujuristi kursiiv.
34      Kohtuotsus Fuß (punkt 94). Kohtujuristi kursiiv.
35      Vt kohtuotsus Fuß (punkt 23).
36      Vt kohtuotsus Fuß (punkt 30, kolmas eelotsuse küsimus).
37      Vt käesoleva ettepaneku punktid 10 ja 13.
38      Slovakkia valitsus viitab 21. märtsi 2023. aasta kohtuotsusele Mercedes-Benz Group (katkestusseadmetega varustatud sõidukite tootjate vastutus) (C‑100/21, EU:C:2023:229, punkt 94).
39      Slovakkia valitsus viitab analoogia alusel 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsusele Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, punkt 153).
40      Vt vastutava andmetöötleja vastu esitatud nõude kohta hüvitada väidetavalt tekitatud mittevaraline kahju: 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, punkt 37). Euroopa Kohus järeldas, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määruse (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) artikli 82 lõiget 1 (ELT 2016, L 119, lk 1) tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaselt võib vabandamine kujutada endast piisavat hüvitist mittevaralise kahju eest, eelkõige juhul, kui asjaomase kahju tekkimisele eelnenud olukorda ei ole võimalik taastada, ning tingimusel et taolises vormis hüvitisega kompenseeritakse täielikult andmesubjektile tekitatud kahju.
41      Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et „[a]pellatsioonikohtu arvates oli [M. R.] tegelikult sõnastanud oma nõude, tuues esile, et ta kasutab õigust, mis tuleneb tema isiklike õiguste pikaaegsest riivest. Ta nõudis hüvitist mittevaralise kahju eest, mille arvulise suuruse ta määras kindlaks, viidates valvetundide arvule, mille ta oli tegelikult täitnud ja mida ei olnud direktiivi 2003/88 artikli 2 lõiget 1 ja artikli 6 punkti b rikkudes arvestatud tema tööaja hulka.“ Kohtujuristi kursiiv.
42      Vt kohtuotsus
Fuß (punkt 98).