62011CC0529
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 15. jaanuaril 2013 (
1
)
Kohtuasi C-529/11
Olaitan Ajoke Alarape,
Olukayode Azeez Tijani
versus
Secretary of State for the Home Department
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Ühendkuningriik))
„Isikute vaba liikumine — Direktiiv 2004/38/EÜ — Alaline elamisõigus — Artikkel 16 — Seaduslik elamine — Elamine määruse (EMÜ) nr 1612/68 artikli 12 alusel”
1.
Käesolev eelotsustaotlus puudutab esiteks sellise lapse vanemale tuletatud elamisõiguse andmise tingimusi, kellele on antud nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
2
) artikli 12 alusel õigus vastuvõtvas liikmesriigis haridust omandada, ning teiseks nii lapse, kellel on selle artikli 12 alusel elamisõigus, kui ka tema vanema, kellel on tuletatud elamisõigus, võimalust saada alaline elamisõigus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (
3
)) artikli 18 alusel.
2.
Upper Tribunali (Immigration and Asylum Chamber), London (Ühendkuningriik), esitatud küsimused annavad eelkõige alust vaadata üle mõiste „seaduslik elamine” direktiivi 2004/38 tähenduses, mis on põhimõiste, kuna see on eeldus alalise elaniku staatuse tunnustamisele, mis kujutab endast kahtlematult selle direktiiviga tehtud peamist uuendust. (
4
)
3.
Direktiiviga 2004/38 kodifitseeriti olemasolevad õigusaktid ning lõimiti isikute vaba liikumist käsitlev kohtupraktika, rajades liikumisvabaduse liidu kodaniku staatusele, mis vastavalt esimest korda kohtuotsuses Grzelczyk (
5
) ja sellest ajast peale korduvalt Euroopa Kohtu kinnitatud sõnastusele (
6
) on liikmesriikide kodanike põhistaatus.
4.
Samas kui varasem õigus piirdus sellega, et algelisel tasemel tunnustas ammendavalt loetletud soodustatud isikute kategooriate õigust „jääda alaliselt elama” liikmesriigi territooriumile (
7
), on selles direktiivis liidu kodanikele ja nende pereliikmetele, kes on elanud liikmesriigi territooriumil seaduslikult viis aastat, alalise elamisõiguse, mis annab sisserändajatele võrreldamatu eelise, muutes alaliseks nende kohalviibimise, mida saab kahtluse alla seada üksnes avaliku korra või avaliku julgeolekuga seotud ülekaalukatel põhjustel (
8
), ning kõrvaldades vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise põhimõtte suhtes esinevad piirangud. (
9
)
5.
Alalise elaniku staatuse saamiseks nõutavad sisulised tingimused on sätestatud direktiivi 2004/38 IV peatüki I jaos.
6.
Selle direktiivi artiklis 16 „Üldeeskirjad liidu kodanikele ja nende pereliikmetele” on sätestatud:
„1.
Liidu kodanikud, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat, saavad seal alalise elamisõiguse. Selle õiguse suhtes ei kohaldata III peatükis sätestatud tingimusi.
2.
Lõiget 1 kohaldatakse ka nende pereliikmete suhtes, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, kuid on koos liidu kodanikuga elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat.
3.
Elamisperioodi pidevust ei mõjuta ajutine eemalviibimine, mis ei ületa kuut kuud aastas, või pikemaajaline eemalviibimine seoses kohustusliku ajateenistusega või üks eemalviibimine maksimaalselt kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul olulistel põhjustel, näiteks rasedus ja sünnitus, raske haigus, õpingud või tööalane koolitus või lähetus mõnda teise liikmesriiki või kolmandasse riiki.
4.
Kui alaline elamisõigus on omandatud, kaotatakse see üksnes juhul, kui vastuvõtvast liikmesriigist viibitakse eemal kaks järjestikust aastat.”
7.
Lisaks on direktiivi 2004/38 artiklis 18 „Alalise elamisõiguse omandamine teatavate pereliikmete poolt, kes ei ole liikmesriigi kodanikud”, sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 17 kohaldamist, omandavad liidu kodaniku pereliikmed, kelle suhtes kohaldatakse artikli 12 lõiget 2 ja artikli 13 lõiget 2 ning kes vastavad kõnealustes lõigetes sätestatud tingimustele, alalise elamisõiguse pärast seda, kui nad on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat.”
8.
Kuigi selle direktiiviga tunnistati kehtetuks ja kodifitseeriti enamik varasematest isikute vaba liikumist puudutavatest liidu õigusnormidest, siis nimetatud direktiiviga jäeti siiski kehtima sellised normid nagu määruse nr 1612/68 artikkel 12, kusjuures see määrus tunnistati alates 16. juunist 2011 kehtetuks ning asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrusega (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (
10
).
9.
Määruse nr 1612/68 artiklis 12 (nüüd määruse nr 492/2011 artikkel 10) on sätestatud:
„Teise liikmesriigi territooriumil töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lapsi, kes elavad selle riigi territooriumil, võetakse selle riigi üldhariduskooli, töö käigus toimuva väljaõppe kursustele ja kutseõppekursustele samadel tingimustel kui selle riigi kodanikke.
Liikmesriigid aitavad kaasa kõigile pingutustele, mille eesmärgiks on anda kõnealustele lastele võimalikult head tingimused koolituses osalemiseks.”
10.
Käesolev kohtuasi, mille kontekst on ühelt poolt kolmanda riigi kodanikest ema ja poja ning teiselt poolt Secretary of State for the Home Departmenti vaheline vaidlus, mis käsitleb viimase poolt nende alalise elamisõiguse taotluse rahuldamata jätmist, tekitab kaks ebavõrdse keerukusega küsimuste rühma.
11.
Esimene rühm küsimusi, mis on kohtupraktikas juba suures ulatuses lahendatud, puudutab tingimusi, mille korral haridust omandava täisealise lapse vanem võib saada elamisõiguse määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel.
12.
Teine rühm küsimusi, mida ei ole varem käsitletud, kuid mille lahendust näib hiljutises kohtupraktikas olevat laialdaselt kasutatud, puudutab küsimust, kas määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel elamise aeg võib direktiivi 2004/38 alusel tekitada alalise elamisõiguse.
13.
Põhikohtuasja asjaolud on järgmised.
14.
O. A. Alarape, kes on sündinud 9. juulil 1970, on 28. veebruaril 1988 sündinud O. A. Tijani ema. Nad mõlemad on Nigeeria kodanikud ning nad sisenesid Ühendkuningriiki ebaseaduslikult 2001. aastal. Kuna O. A. Alarape abiellus Prantsuse kodaniku J. T. Salamaga, anti põhikohtuasja kaebuse esitajatele kui liidu kodaniku pereliikmetele Ühendkuningriigi elamisluba, mille kehtivus lõppes 17. veebruaril 2009.
15.
Kuna Secretary of State for the Home Department jättis 29. jaanuaril 2010 rahuldamata nende taotluse saada alaline elamisõigus sellise liidu kodaniku pereliikmetena, kes on oma õigusi teostanud enam kui viie aasta vältel, esitasid O. A. Alarape ja O. A. Tijani kaebuse First-tier Tribunalile (Immigration and Asylum Chamber) (Ühendkuningriik), kes jättis nende kaebuse rahuldamata, kuna ta leidis, et talle esitatud dokumendid tõendasid üksnes seda, et J. T. Salama oli töötanud kaks aastat.
16.
Põhikohtuasja kaebuse esitajad esitasid seejärel apellatsioonkaebuse Upper Tribunalile (Immigration and Asylum Chamber), London.
17.
See kohus märgib, et O. A. Alarape ja J. T. Salama lahutasid abielu 16. veebruaril 2010 ning et O. A. Alarape töötas Ühendkuningriigis osalise tööajaga füüsilisest isikust ettevõtjana, tema sissetulek oli ligikaudu 1600 Inglise naela kuus ning ta on tasunud makse ja sotsiaalkindlustusmakseid. Omakorda O. A. Tijani, kes töötas aastatel 2006‐2008 osalise tööajaga, omandas alates Ühendkuningriiki saabumisest täiskoormusega haridust, käis ülikoolis ning sai bakalaureuse- ja magistrikraadi, enne kui ta võeti vastu Edinburghi (Ühendkuningriik) ülikooli doktorantuuri. Ta kavatses oma õpingute ajal Edinburghis elada ülikooli assistendi juures.
18.
Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, mainib, et põhikohtuasja kaebajad, kellel lasus tõendamiskoormis, olid võimelised tõendama üksnes seda, et J. T. Salama oli teostanud liidu õigusest talle tulenevaid õigusi ajavahemikus veebruarist 2004 kuni aprillini 2006. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selle kohta, et kuigi J. T. Salama lahkumine abikaasade ühisest elukohast võis raskendada tõendite saamist tema varasema kutsetegevuse kohta, ei taotlenud kaebajad vahemääruse tegemist.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et direktiivi 2004/38 artikli 12 lõige 3, mille kohaselt liidu kodaniku surma või riigist lahkumise korral säilib pereliikmetel elamisõigus, ei kuulu tema hinnangul kohaldamisele, kuna kumbki selles sättes toodud kahest sündmusest käesoleval juhul aset leidnud ei ole.
20.
Kohus leiab seevastu, et analüüsida tuleb küsimust, kas põhikohtuasja kaebajatel on määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel elamisõigus või ei ole.
21.
Neil asjaoludel otsustas Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, kohtumenetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas selleks, et lapsevanema võiks kvalifitseerida „tegelikuks hooldajaks”, et ta saaks elamisõiguse tulenevalt 21-aastase lapse elamisõigusest, kes teostab määruse nr 1612/68 artikli 12 […] alusel õigust haridusele, on vaja, et see laps:
a)
oleks vanema ülalpeetav;
b)
elaks selle vanema juures, ja
c)
saaks sellelt vanemalt emotsionaalset tuge?
2.
Kui lapsevanem ei pea sellise tuletatud elamisõiguse saamiseks tõendama kõigi kolme eespool nimetatud tingimuse täitmist, siis kas piisab tõendamisest, et täidetud on üksnes üks või kaks nendest tingimustest?
3.
Seoses [esimese küsimuse punktiga b)]: kas täiskasvanud lapsest õpilast võib jätkuvalt pidada ühe või mõlema vanema juures elavaks, isegi kui ta õpingute kestel elab kodust eemal (välja arvatud koolivaheaegadel ja mõnikord nädalavahetustel)?
4.
Seoses [esimese küsimuse punktiga c)]: kas lapsevanema antav emotsionaalne tugi peab olema teatavat kindlat laadi (see tähendab lähedane või füüsiliselt lähedal) või piisab sellest, kui see seisneb vanema ja tema täiskasvanud lapse vahelises normaalses emotsionaalses sidemes?
5.
Kas siis, kui isikul on määruse nr 1612/68 artikli 12 […] alusel olnud liidu õigusest tulenev elamisõigus kauem kui viie järjestikuse aasta vältel, saab selline elamisõigus olla aluseks alalise elamisõiguse saamisele direktiivi 2004/38[…] IV peatüki „Alaline elamisõigus” kohaselt ja kas talle saab sama direktiivi artikli 19 alusel välja anda elamisloa?”
I. Hinnang
A. Neli esimest küsimust
22.
Oma neljas esimeses küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada tingimusi, millele haridust omandava täisealise lapse vanem peab vastama, et määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel saada tuletatud elamisõigus.
23.
Selle artikliga on teise liikmesriigi territooriumil töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lastele, kes elavad selle riigi territooriumil, antud õigus minna selle riigi üldhariduskooli, töö käigus toimuva väljaõppe kursustele ja kutseõppekursustele samadel tingimustel kui selle riigi kodanikele.
24.
Selle sätte alusel, millega on võõrtöötajate lastele antud õigus võrdsele kohtlemisele seoses hariduse kättesaadavusega, tunnustas Euroopa Kohus oma 17. septembri 2002. aasta otsuses Baumbast ja R (
11
) võõrtöötajast või endisest võõrtöötajast liidu kodaniku lapse iseseisvat elamisõigust, kui see laps soovib vastuvõtvas liikmesriigis haridust omandada. Kohus leidis, et kui selle lapse koolitee jätkamisele vastuvõtvas liikmesriigis tehakse takistusi, keeldudes talle elamisluba andmast, võib see pärssida liidu kodaniku soovi teostada oma õigust vabale liikumisele.
25.
Lisaks meenutas Euroopa Kohus, et kui haridust omandava lapse vanematele mitte anda võimalust elada vastuvõtvas liikmesriigis, siis võiks see võtta lapselt talle liidu seadusandja antud õiguse, ning seejärel tunnustas seda last „tegelikult hooldavate” vanemate võimalust määruse nr 1612/18 artikli 12 alusel saada vastuvõtvas liikmesriigis tuletatud elamisõigus (
12
).
26.
Seejärel analüüsis Euroopa Kohus 23. veebruari 2010. aasta otsuses Teixeira (
13
) lapse täisealisuse mõju tema vanema kui seda last tegelikult hooldava isiku elamisõigusele. Nii täpsustas kohus, et võõrtöötaja last tegelikult hooldava vanema elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis, kui see laps omandab selles riigis haridust, lõpeb selle lapse täisealiseks saamisega, „välja arvatud juhul, kui lapsel on õpingute jätkamiseks ja lõpetamiseks jätkuvalt vaja selle vanema kohalolu ja hoolitsust” (
14
).
27.
Seega on eespool viidatud kohtuotsuses Teixeira Euroopa Kohus juba andnud põhimõttelise vastuse eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljale esimesele küsimusele, täpsustades, et võõrtöötaja last tegelikult hooldava vanema elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis, kui see laps omandab selles riigis haridust, lõpeb selle lapse täisealiseks saamisega, välja arvatud juhul, kui lapsel on jätkuvalt vaja selle vanema kohalolu ja hoolitsust.
28.
Kuna Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, piirdus oma küsimuses üle 21 aasta vanuse lapse olukorraga, pidades seega enesestmõistetavaks, et täisealiste, kuid alla 21 aasta vanuste laste vanemate olukorda tuleb samastada alaealiste laste vanemate omaga, siis on minu hinnangul tarvilik kõigepealt toonitada, et see eeldus näib Euroopa Kohtu praktikat arvesse võttes väär.
29.
Tuleb meenutada, et määruse nr 1612/68 artiklis 12 ette nähtud õigust hariduse omandamisele on tõlgendatud autonoomselt (
15
) kooskõlas sellele omase eesmärgiga integreerida töötajad ja nende lapsed vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalellu, millest Euroopa Kohus järeldas eelkõige, et selle määruse endistes artiklites 10 ja 11 (direktiiviga 2004/38 kehtetuks tunnistatud) sätestatud vanusepiirang ei ole kohaldatav (
16
).
30.
Eespool viidatud kohtuotsuses Teixeira Euroopa Kohtu leitud lahendus on seega kohaldatav lapse suhtes alates sellest, kui ta jõuab täisikka. Kuigi täisealiseks saamine ei mõjuta lapse algseid õigusi, kujutab vastupidine põhimõte, mis on tegelikult hooldava vanema tuletatud õiguse puhul selles otsuses ette nähtud, endast elamisõiguse kaotamise põhimõtet, kusjuures selle õiguse pikendamine pärast lapse täisealiseks saamist kujutab endast erandit. See põhimõte on tuletatud eeldusest, et täisealine laps on suuteline tagama enda ülalpidamise, kuid see eeldus on ümberlükatav vastupidise tõendiga, et laps on oma vanemast endiselt sõltuv.
31.
Euroopa Kohtu kasutatud sõnastus on minu arvates piisavalt selge. See toob esile, et haridust omandava lapse vanema elamisõigust tuleb mõista kui „tingimuslikku”, „lõplikku” õigust, mida on lubatud pärast lapse täisealiseks saamist pikendada vaid siis, kui see on vältimatult vajalik selleks, et laps saaks oma õpingud lõpule viia. Selle õiguse säilitamine on seega sellise vajalikkuse testi tulemus, mille peavad läbi viima siseriiklikud ametivõimud.
32.
Selles osas tuleb märkida, et hariduslik eesmärk, millest lähtub õiguse säilitamine kauemaks kui lapse täisealiseks saamiseni, vastab alusele, mis sellele õigusele on Euroopa Kohtu praktikas omistatud ning mis puudutab laste õiguse haridusele kasulikku mõju, mis võidakse muuta sisutühjaks, kui nende vanematelt võetakse võimalus isiklikult hooldada lapsi nende hariduse omandamise ajal. (
17
)
33.
Lõpuks peavad siseriiklikud kohtud sellest hariduslikust eesmärgist lähtuvalt hindama, kas lapsel on õpingute jätkamiseks ja lõpetamiseks vaja vanema kohalolu ja hoolitsust.
34.
Selle asjaolu kindlakstegemine, kas täisealisel lapsel on õpingute jätkamiseks ja lõpetamiseks jätkuvalt vaja tema vanema kohalolu ja hoolitsust, on minu hinnangul faktiküsimus, mille peab lahendama siseriiklik kohus, võttes arvesse iga juhtumi konkreetseid asjaolusid.
35.
Samuti leian ma, et Euroopa Kohtul ei ole vaja vastata neljale esimesele küsimusele, mis sunnivad teda lahkuma õiguse valdkonnast, et tegeleda faktidega, mille käsitlemine kuulub selle siseriikliku kohtu pädevusse, kelle vabadust talle esitatud tõendite hindamisel ei saa ega või piirata täpsete kriteeriumide määratlemisega.
36.
Selles osas tuleb meeles pidada, et erinevad võimalikud arvessevõetavad tegurid kujutavad endast tegelikult mitte kriteeriume või tingimusi, mille puudumise korral ei ole võimalik tuletatud elamisõigust saada, vaid pigem pelkasid viiteid, mille abil saab tuvastada, et lapsel, kes on küll saanud täisealiseks, on jätkuvalt vaja oma vanema kohalolu ja hoolitsust.
37.
Ei ole võimalik koostada ammendavat loetelu viidetest, mida tuleb arvesse võtta mitte eraldi, vaid omavahelises koostoimes ning mida tuleb kaaluda.
38.
Seega märgin ma vaid, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu välja toodud kolm tegurit on minu arvates asjakohased.
39.
Seega, kas lapse vanemast rahalise sõltuvuse pikenemine pärast tema täisealiseks saamist kujutab endast elementi, mida tuleb arvesse võtta. Vastupidi Ühendkuningriigi seisukohale leian ma, et tegelikkusele ei vasta eeldus, et last hooldav vanem võib jätkuvalt tagada rahalise toetuse kolmandast riigist. Nagu O. A. Alarape esindaja väitis suulistes seisukohtades, ei ole üldse ilmne, et vanem võib oma päritoluriigis või muus kolmandas riigis leida töö, mille eest ta saab samaväärset tasu sellega, mis võimaldab tal vastuvõtvas liikmesriigis rahuldada haridust omandava lapse vajadusi. Ma ei mõista ka, miks peaks vastuvõttev liikmesriik olema huvitatud sellest, et jätta õpilane ilma perekonnalt saadavast rahalisest toetusest ning suunata ta kasutama selle riigi sotsiaalabisüsteemi.
40.
Samuti võib arvesse võtta vanema ja täisealise lapse vahelist emotsionaalse läheduse astet, ilma et oleks vajalik, et see emotsionaalne tugi oleks erilist laadi, eriliselt lähedane või eriliselt tugev. (
18
)
41.
Lõpuks võib arvesse võtta ühise elukoha kriteeriumi, ilma et seda saaks lugeda määravaks. Kuigi Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, märgib, et eespool viidatud kohtuotsuses Baumbast ja R leidis Euroopa Kohus, et last tegelikult hooldaval isikul peab olema võimalik elada koos lapsega vastuvõtvas liikmesriigis, siis minu arvates ei andnud ta ühisele elukohale elamisõiguse saamise tingimuse tähendust, vaid pidas selles kohtuasjas, mis puudutas alaealisi lapsi, üksnes enesestmõistetavaks asjaolu, et lapsi hooldav vanem elab koos nendega. Lisaks, arvestades selle kohtuasja asjaolusid, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Teixeira ning mis – nagu õigesti väidab Euroopa Komisjon – on käesoleva kohtuasja omaga sarnasemad, seadis Euroopa Kohus tuletatud elamisõiguse eelduseks üksnes vanema „kohalolu” ja „hoolitsuse”. Ma ei leia aga, et on võimalik a priori välistada, et lapsel võib olla vaja oma vanemate kohalolu ja hoolitsust ettekäändel, et ta pidi oma õpingute jätkamiseks ja lõpetamiseks kodust lahkuma.
42.
Lõpuks olen ma seisukohal, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljale esimesele küsimusele ei ole vaja vastata, kuna selle hindamine, kas võõrtöötaja lapsel on pärast täisealiseks saamist õpingute jätkamiseks ja lõpetamiseks vaja teda tegelikult hooldava vanema kohalolu ja hoolitsust, on faktiküsimus, mis eranditult kuulub siseriikliku kohtu pädevusse, kes peab otsuse tegema käesoleva juhtumi konkreetsete asjaolude alusel.
B. Viies küsimus
43.
Oma viienda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas laps, kes vastavalt määruse nr 1612/68 artiklile 12 teostab õigust hariduse omandamisele, ja last tegelikult hooldav vanem omandavad direktiivis 2004/38 ette nähtud alalise elamisõiguse, kui nad on selle sätte kohaselt elanud vastuvõtva liikmesriigi territooriumil enam kui viis aastat.
44.
Tingimused, mille korral liidu kodaniku pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, omandavad alalise elamisõiguse, on sätestatud selle direktiivi artikli 16 lõikes 2 ning artiklites 17 ja 18.
45.
Kõnealuse direktiivi artikli 16 lõike 2 kohaselt omandavad need isikud vastuvõtva liikmesriigi territooriumil alalise elamisõiguse tingimusel, et nad on koos liidu kodanikuga „elanud [seal] seaduslikult” ja pidevalt viis järjestikust aastat.
46.
Erandina nõudest olla koos liidu kodanikuga elanud seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat on direktiivi 2004/38 artikli 17 lõikes 3 ette nähtud, et töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja pereliikmetel on sõltumata kodakondsusest vastuvõtvas liikmesriigis alaline elamisõigus, kui liidu kodanik ise võis alalise elamisõiguse omandada enne viieaastase pideva elamisperioodi lõppu, tõendades, et ta on jõudnud pensioniikka, et ta on lõpetanud töötamise püsiva töövõimetuse tagajärjel või et ta töötab mõnes teises liikmesriigis, säilitades samas oma elukoha vastuvõtvas liikmesriigis. Samamoodi, kui liidu kodanik sureb enne alalise elamisõiguse omandamist, võivad tema pereliikmed alalise elamisõiguse siiski omandada, kui töötaja oli vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elanud kaks aastat või kui tema surma põhjustas tööõnnetus või kutsehaigus või ka siis, kui üleelanud abikaasa oli selle töötajaga abielludes kaotanud kõnealuse liikmesriigi kodakondsuse.
47.
Ilma et see mõjutaks direktiivi 2004/38 artiklit 17, on selle direktiivi artiklis 18 lõpuks ette nähtud, et liidu kodaniku surma või lahkumise, abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral omandavad tema pereliikmed alalise elamisõiguse pärast seda, kui nad on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat, kui nad vastavad sama direktiivi artikli 12 lõikes 2 ja artikli 13 lõikes 2 sätestatud tingimustele, mille kohaselt muu hulgas peavad asjaomased isikud suutma enne õiguse omandamist tõendada, et nad ise vastavad samadele tingimustele kui need, mida on nimetatud selle direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis a, b või d.
48.
Euroopa Kohus on täpsustanud, milliseid ajavahemikke võib direktiivi 2004/38 artiklis 16 ette nähtud alalise elamisõiguse omandamisega seoses arvesse võtta.
49.
Oma 7. oktoobri 2010. aasta otsuses Lassal (
19
), mis käsitles Prantsuse kodanikku, kellel oli liidu õiguse tähenduses „töötaja” staatus ajavahemikus jaanuarist 1999 kuni veebruarini 2005, märkis Euroopa Kohus küll, et alalise elamisõiguse omandamine ei kuulu nende liidu õiguse meetmete hulka, mis kehtestati EÜ artikli 18 rakendamiseks enne direktiivi 2004/38 vastuvõtmist, kuid asus samas siiski seisukohale, et alalise elamisõiguse omandamiseks vajaliku viie järjestikuse aasta pikkuse elamisperioodi arvutamisel ei tule arvesse võtta ainult elamisperioode pärast kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtaega, vaid ka enne seda möödunud elamisperioode „vastavalt liidu õigusnormidele”.
50.
Hiljem on Euroopa Kohus täpsustanud, et elamisperioode, mis on täitunud üksnes elamisloa alusel, mis väljastati isikule õiguspäraselt vastavalt nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta direktiivile 68/360/EMÜ liikmesriikide töötajate ja nende perekondade liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (
20
), ilma et oleksid täidetud tingimused, mis annaksid isikule mis tahes elamisõiguse, ning mis leidsid aset enne 30. aprilli 2006, ei saa lugeda alalise elamisõiguse omandamisel direktiivi 2004/38 artikli 16 lõike 1 alusel seaduslikult täitunuks. (
21
)
51.
Oma 21. detsembri 2011. aasta otsuses Ziolkowski ja Szeja (
22
) leidis Euroopa Kohus direktiivi 2004/38 struktuuri analüüsides, et „seadusliku elamise mõistet, mida direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikes 1 sisalduv termin „kes on elanud seaduslikult” tähendab, tuleb mõista kui selles direktiivis ja eelkõige artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimustele vastavat elamist” (
23
), millest kohus järeldas, et liidu kodaniku puhul, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis enam kui viis aastat üksnes viimati nimetatud liikmesriigi siseriikliku õiguse alusel, ei saa asuda seisukohale, et ta on omandanud alalise elamisõiguse.
52.
Euroopa Kohus seadis seega alalise elamisõiguse tunnustamise eelduseks selle, et järgitakse tingimusi, mis direktiivi 2004/38 artiklis 7 on ette nähtud kolmekuulise elamisõiguse pikendamiseks.
53.
Artikliga 7 nõutakse asjaomastelt isikutelt, et nad tõendaksid, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis.
54.
Ühendkuningriigi ja Taani valitsus ning komisjon ühelt poolt ning ühing AIRE Centre for Advice on Individual Rights in Europe (
24
) ja O. A. Alarape teiselt poolt annavad Euroopa Kohtu praktikale kardinaalselt erinevad tõlgendused.
55.
Esimesed järeldavad eespool viidatud kohtuotsusest Ziolkowski ja Szeja, et kolmanda riigi kodanikule, kellel on määruse nr 1612/68 artikli 12 kohaselt viis järjestikust aastat olnud elamisõigus, ei saa ainuüksi sellest asjaolust tuleneda direktiivi 2004/38 kohast alalist elamisõigust.
56.
Nad on sisuliselt seisukohal, et määruse nr 1612/68 artiklist 12 tulenev elamisõigus esineb üksnes juhul, kui see on vajalik selleks, et võimaldada lapsel vastuvõtvas liikmesriigis oma õpingud lõpetada, et see õigus, mis on direktiivist 2004/38 tulenevatest elamisõigustest eraldiseisev, ei vasta selle direktiivi artiklis 7 sätestatud tingimustele ning et selle alusel täitunud teatud elamisperioode ei võeta alalise elamisõiguse omandamisega seoses arvesse, kui tasustatava tegevusega tegelemise või piisavate vahendite omamise tingimused ei ole täidetud. (
25
)
57.
AIRE Centre leiab vastupidi, et isik, kellel on määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel olnud elamisõigus viis järjestikust aastat, omandab direktiivi 2004/38 artiklit 16 analoogia alusel kohaldades asjaomases liikmesriigis alalise elamisõiguse. Meenutades, et selle sätte lõppeesmärk on tagada liidu kodanikest töötajate ja nende pereliikmete vastuvõtvasse liikmesriiki integreerumine, ning rõhutades, et viieaastast elamist peetakse teatava integreerumise piisavaks näitajaks, väidab AIRE Centre selle seisukoha põhjendamiseks, et määruse nr 1612/68 sätteid, mis jäid pärast direktiivi 2004/38 vastuvõtmist jõusse, tuleb käsitada selle direktiiviga ühtsesse õigusnormide kogumisse kuuluvatena ning artikli 16 lõike 2 kohaldamine analoogia alusel saavutaks Euroopa Kohtu soovitava tulemuse, milleks on liidu õiguse ühetaoline kohaldamine erinevatest siseriiklikest õigustest tulenevaid lahknevusi vältides.
58.
Kohtuistungil esitatud suulistes seisukohtades nõustus O. A. Alarape AIRE Centre’i seisukohtadega ning lisas, et ei ole mingit põhjust taganeda eespool viidatud kohtuotsusest Lassal, millest lähtuvalt tuleb arvesse võtta mis tahes elamisperioodi, mis on täitunud direktiivist 2004/38 varasema õigusakti alusel. Ta rõhutab, et käesolevas kohtuasjas on tegemist just 2006. aasta aprillile eelnenud elamisperioodiga, mida tuleb järelikult arvesse võtta, ning märgib, et ei ole mingit põhjust asuda seisukohale, et enne 2006. aastat „seaduslikuks” kvalifitseeritud elamist pärast enam nii ei kvalifitseerita. Ta leiab, et eespool viidatud kohtuotsus Ziolkowski ja Szeja on tehtud väga erinevas olukorras, kus kaebaja nõudis elamisõigust siseriikliku õiguse alusel.
59.
O. A. Alarape leiab, et alalise elaniku staatuse andmisest keeldumine tooks kaasa heidutavaid tagajärgi, kuna vastuvõtvas liikmesriigis omandatud kvalifikatsioon võib muutuda kasutuks riigis, mille kodanik laps on, ning kuna laps ei pruugi ennast tunda integreerununa, kui ta algusest peale teab, et tal ei ole kunagi võimalik saada alaliseks elanikuks, isegi mitte pärast pikaajalisi õpinguid.
60.
Lõpuks juhib ta tähelepanu sellele, et igal juhul vastavad nii tema poeg kui ka tema ise direktiivi 2004/38 artiklis 7 sätestatud kriteeriumidele.
61.
O. A. Alarape arutluskäik lähtub seega kahest eeldusest, mille kohaselt esiteks eespool viidatud kohtuotsuses Ziolkowski ja Szeja välistati siseriikliku õiguse kohaselt täitunud elamisperioodid ning teiseks võimaldab eespool viidatud kohtuotsus Lassal arvesse võtta mis tahes elamisperioodi, mis on täitunud direktiivist 2004/38 varasema õigusakti alusel.
62.
Need kaks eeldust on minu hinnangul väärad.
63.
Ma olen nimelt seisukohal, et eespool viidatud kohtuotsusest Ziolkowski ja Szeja ilmneb selgelt, et Euroopa Kohus tegi vahet elamisperioodidel, mis võimaldavad alalise elamisõiguse omandada, ja nendel, mis seda ei võimalda, lähtuvalt õiguse olemusest, mitte selle päritolust. Teisisõnu ei vastandanud Euroopa Kohus liidu õigust liikmesriikide õigusele, vaid direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 sätestatud majanduslikele tingimustele vastavad elamisperioodid nendele, mis kõnealustele nõuetele ei vasta.
64.
Nii märkis Euroopa Kohus vastuseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele, et liidu kodaniku puhul, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis enam kui viis aastat üksnes viimati nimetatud liikmesriigi siseriikliku õiguse alusel, ei saa asuda seisukohale, et ta on omandanud alalise elamisõiguse, „kui ta ei vastanud sel elamisperioodil sama direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimustele” (
26
), millest ümberpööratult järeldub, et kui asjaomane isik, kes on küll riigis elanud siseriikliku õiguse alusel, oleks lisaks vastanud kõnealustele tingimustele, oleks ta võinud omandada alalise elamisõiguse.
65.
Lisaks täpsustas Euroopa Kohus vastuseks teisele küsimusele, et alalise elamisõiguse saamiseks tuleb arvesse võtta perioode, mil kolmanda riigi kodanik elas liikmesriigis enne selle kolmanda riigi Euroopa Liiduga ühinemist, kui need perioodid vastavad nimetatud direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimustele. Eelduste kohaselt saab selliste riigis elamise perioodide suhtes olla kohaldatav üksnes vastuvõtva liikmesriigi siseriiklik õigus. (
27
)
66.
Pidades silmas kõnealust kohtuotsust, milles leitud lahendus võeti üle 6. septembri 2012. aasta otsusesse kohtuasjas Czop ja Punakova (
28
), on seega selge, et ainult siseriikliku õiguse kohaldamisalasse kuuluvat elamisperioodi, mis vastab siiski direktiivis 2004/38 ette nähtud tingimustele, võib alalise elamisõiguse omandamisega seoses arvesse võtta. Praktikas on tegemist perioodidega, mil liidu kodanik või tema pereliige elas liikmesriigis enne direktiivi 2004/38 ülevõtmise kuupäeva või kolmanda riigi kodanik enne selle riigi liiduga ühinemist.
67.
Küsitavaks jääb veel, kas ümberpööratult võib arvesse võtta liidu õiguse alusel elamise perioodi, mille puhul ei ole järgitud direktiivi 2004/38 artiklis 7 sätestatud tingimusi.
68.
Esmapilgul võiks eespool viidatud kohtuotsusele Lassal eraldi võetuna tugineda kui kohtuotsusele, mis räägib sellele küsimusele jaatava vastuse andmise kasuks, kuna selles on mööndud, et seoses alalise elamisõiguse omandamisega võib arvesse võtta mis tahes elamisperioodi, mis on täitunud direktiivi 2004/38 ülevõtmise tähtajast varasemate „liidu õigusnormide alusel”, ilma et seda arvessevõtmist piirataks teatavate kindlaks määratud juhtudega nagu need, kus varasemas õiguses oli alaline elamisõigus juba ette nähtud.
69.
Selle kohtuotsuse ulatuse hindamisel tuleb siiski arvesse võtta Euroopa Kohtu esile toodud faktilisi asjaolusid ning eespool viidatud kohtuotsuses Ziolkowski ja Szeja tehtud täpsustusi. Euroopa Kohus märkis, et T. Lassal oli „töötaja” liidu õiguse tähenduses (
29
), millest tulenevalt vastas ta enne direktiivi 2004/38 jõustumist tingimustele, mis olid identsed nendega, mis hiljem sätestati direktiivi artiklis 7. Eespool viidatud kohtuotsust Ziolkowski ja Szeja arvestades ei ole võimalik jõuda muu analüüsitulemuseni kui järelduseni, et selleks et liikmesriigis elamine enne direktiivi ülevõtmise kuupäeva oleks seaduslik, pidi see olema kooskõlas liidu õigusnormidega, millega kehtestati elamisõigusele selle direktiivi artiklis 7 sätestatutega samaväärsed tingimused.
70.
Jääb veel kindlaks teha, kas asjaolu, et määruse nr 1612/68 artikkel 12 kuulub koos direktiiviga 2004/38 ühtsesse „õigusnormide kogumisse”, tingib selle direktiivi artikli 16 kohaldamise analoogia alusel.
71.
Asjaolu, et kohtupraktikas on tunnustatud elamisõiguse autonoomsust, on minu hinnangul selle analüüsi keskmes, mis tuleb kõnealusele küsimusele vastamiseks läbi viia.
72.
Elamisõiguse autonoomia võib nimelt anda alust kahele vastukäivale arutluskäigule.
73.
Nagu toonitavad Ühendkuningriigi ja Taani valitsus ning komisjon, näib määruse nr 1612/68 artiklil 12 põhineva elamisõiguse autonoomsus välistavat selle, et analoogia alusel võiks selle muuta võrdväärseks teise astmega, mis vastab üle kolmekuulisele elamisele direktiiviga 2004/38 loodud järkjärgulises integratsiooniastmikus.
74.
Haridust omandavate laste elamisõiguse autonoomiat puudutav argument on sellegipoolest ümberlükatav ning saab välja pakkuda täiesti vastupidise analüüsi. Kohtupraktikas vabastati see elamisõigus vahendite ja ravikindlustuse tingimusest, kuna see „ei tugine[…] nende isikute majanduslikule sõltumatusele, vaid asjaolule, et määruse nr 1612/68 eesmärgi ehk töötajate vaba liikumise tagamine eeldab optimaalseid tingimusi ühenduse töötaja perekonna integreerimiseks vastuvõtvas liikmesriigis”. (
30
) Kuna lapsed ja neid hooldavad vanemad võivad saada üle kolmekuulise elamisõiguse, mis vastab direktiivi 2004/38 artiklis 7 ette nähtud elamisõigusele, kuid mille rakendamine on selles artiklis sätestatud tingimustest sõltumatu, siis nende tingimuste taaskehtestamine alalise elaniku staatuse omandamiseks kujutab endast paradoksi, mis on seda enam rabav, et elamisõiguse autonoomia põhimõte, mis on mõeldud lapsele eelise andmiseks, vabastades ta igasugusest rahalise iseseisvuse nõudest, pöördub lõpuks sellest kasusaaja vastu, tõkestades tema juurdepääsu alalise elaniku staatusele (
31
).
75.
Peale selle ei ole vastuvõtva liikmesriigi ühiskonnaga piisava integratsioonisuhte esinemise tõendamiseks rahalise sõltumatuse nõude taaskehtestamine minu hinnangul eriti kokkusobiv ideega, mille kohaselt võõrtöötajatele ja nende pereliikmetele antud elamisõigus põhineb integratsiooni eeldusel, mille tulemus on tööturule sisenemine. Olles meenutanud vahet ühelt poolt võõrtöötajate ja nende pereliikmete ning teiselt poolt liidu kodanike vahel, kes tööturul ei osale, rõhutas Euroopa Kohus oma 14. juuni 2012. aasta otsuses kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad (
32
), et võõrtöötajate puhul tekib integratsioonisuhe eelkõige selle tõttu, et vastuvõtvas liikmesriigis töötamisega seoses makstavate sotsiaalkindlustusmaksetega annab võõrtöötaja samuti panuse selle riigi sotsiaalpoliitika rahastamisse ja peab saama sellest kasu selle riigi kodanikest töötajatega samadel tingimustel. (
33
)
76.
Pealegi, kui integratsioonisuhe ei oleks eeldatav, vaid seda tuleks tõendada, oleks samuti võimalik väita, et asjaolu, et laps on pärast võõrtöötaja pereliikmena vastuvõtvasse liikmesriiki elama asumist omandanud seal nii alg- kui keskhariduse ning seejärel asunud omandama kõrgharidust, loob integreerumise piisava taseme.
77.
Kuigi ma nõustun argumendiga vastuvõtvasse liikmesriiki integreerumise tegeliku taseme kohta, mille tõttu ma tegin kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Ziolkowski ja Szeja, ettepaneku kaasata seadusliku elamise mõistesse elamisperioodid, mis on täitunud üksnes vastavalt siseriiklikule õigusele, samastades direktiivi 2004/38 tähenduses seadusliku elamise nõuetekohase elamisega, leian ma seda kohtuotsust silmas pidades siiski, et määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel täitunud elamisperioode ei tule seoses alalise elaniku staatuse omandamisega arvesse võtta.
78.
Mind veenavad selles järgmised kaalutlused.
79.
Esiteks on see, et määrus nr 1612/68 põhineb integratsiooni eeldusel, või see, et haridust omandaval lapsel on enamasti võimalik tõendada tegelikku integratsioonisuhet vastuvõtvas liikmesriigis, alalise elaniku staatuse omandamise seisukohalt ebaolulised tegurid.
80.
Eespool viidatud kohtuotsuses Ziolkowski ja Szeja esitatud põhjused lähtuvad minu hinnangul vajadusest säilitada liidu seadusandja soovitud tasakaal ühelt poolt vaba liikumise ja integratsiooni nõuete ning teiselt poolt liikmesriikide finantshuvide vahel. See tasakaalu tagamise soov väljendub integreerumise taseme range käsitluse vastuvõtmises, kuivõrd Euroopa Kohus on leidnud, et „alalise elamisõiguse omandamise […] aluseks olev integratsiooni idee ei pea oluliseks mitte üksnes territoriaalseid ja ajalisi asjaolusid, vaid ka kvalitatiivseid elemente, mis seonduvad vastuvõtvasse liikmesriiki integreerumise tasemega”. (
34
) Tõtt-öelda, kuna integreerumise „kvaliteeti” mõõdetakse ainult rahalise sõltumatuse tingimuse alusel, olen ma arvamusel, et tegelikkusele vastaks rohkem järeldus, et alalise elamisõiguse omandamise tingimused ei sõltu lõpuks taotleja vastuvõtvasse liikmesriiki integreerumise tasemest.
81.
Määruse nr 1612/68 artikkel 12, mille eesmärk on võimaldada võõrtöötaja lapsel oma õpingud jätkata ja need lõpetada, nii et ei pärsitaks töötaja soovi teostada oma õigust vabale liikumisele, on aga kohaldatav endiste võõrtöötajate lastele (
35
) ning nõuab üksnes, et laps oleks liikmesriigis elanud koos oma vanematega või ühega neist ajal, mil vähemalt üks tema vanematest elas seal töötajana. (
36
) Seos majandustegevusega tegelemisega, mida käsitatakse asjaoluna, mis võimaldab eeldada integreerumise piisavat taset, võib seetõttu osutuda väga nõrgaks, eriti kui liidu kodanik, kellelt laps oma õigused on saanud, töötas palju aastaid tagasi ja väga lühikest aega. Seega näib olevat mõistlik haridust omandavatelt lastelt nõuda, et nad ise vastaksid direktiivi 2004/38 nõuetele.
82.
Lisaks tekitaks see, kui lubada arvesse võtta elamisperioode, mis on täitunud määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel, ohu ilma mõistliku põhjuseta rõhutada lõhet kahe mittetöötava kategooria vahel, millest ühte kuuluvad need, kellel on õigused üksnes tingimusel, et nad on rahaliselt sõltumatud, ning teise need, kes pääsevad sellest nõudest ainuüksi põhjusel, et nende elamisõigus tuleneb võõrtöötaja elamisõigusest.
83.
Teiseks ei ole määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel täitunud elamisperioodide arvessevõtmine minu hinnangul kooskõlas direktiivi 2004/38 nende sätete üldise ülesehitusega, mis käsitlevad alalise elamisõiguse omandamise tingimusi elamisõiguse säilimise korral vaatamata sellise sündmuse toimumisele, mille tõttu liidu kodaniku pereliikmed kaotavad oma staatuse.
84.
Kuigi direktiivi 2004/38 artikli 12 lõige 2 ja artikli 13 lõige 2 võimaldavad teatavatel tingimustel liidu kodaniku pereliikmetel, kes on kolmanda riigi kodanikud, omandada iseseisva elamisõiguse liidu kodaniku surma või lahkumise, abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral, võetakse selle õiguse kohaselt elatud aega alalise elamisõiguse omandamisega seoses arvesse üksnes tingimusel, et nad ise vastavad nõutavatele tingimustele.
85.
Veelgi tähelepanuväärsem on alalise elamisõiguse omandamisele igasuguse viite puudumine direktiivi 2004/38 artikli 12 lõikes 3, mis just liidu kodaniku lahkumise või surma erijuhul reguleerib õppeasutuse nimekirja kantud laste ja neid tegelikult hooldavate vanemate olukorda.
86.
Selles sättes on ette nähtud, et vaatamata liidu kodaniku surmale või lahkumisele säilib laste ja neid tegelikult hooldavate vanemate elamisõigus sõltumata nende kodakondsusest kuni õpingute lõpuni[ (
37
)], tingimusel et lapsed „elavad vastuvõtvas liikmesriigis ja on kantud õppimise eesmärgil õppeasutuse nimekirja”.
87.
Direktiivi 2004/38 artikli 12 lõike 3 ese on selgitatav 23. mail 2001 komisjoni esitatud direktiivi ettepaneku abil (
38
), milles on täpsustatud, et „selles lõikes on õigusloome tasandil ette nähtud põhimõte, mis tuleneb Euroopa Kohtu 15. märtsi 1989. aasta otsusest liidetud kohtuasjades [389/87 ja 390/87: Echternach ja Moritz] (
39
) ning see käsitleb selliste liidu kodaniku laste olukorda, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, kes omandavad haridust ja on integreerunud vastuvõtva liikmesriigi koolisüsteemi ning kellel keelelistel, kultuurilistel või muudel põhjustel oleks keeruline integreeruda uude haridussüsteemi: neid isikuid võidaks karistada seetõttu, et liidu kodanikust vanem lahkub vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt tööalastel või muudel põhjustel. Selle elamisõiguse suhtes, mis võib olla piiratud õpingute kestusega, kehtib tingimus, et lapsed peavad olema kantud kesk- või sellele järgneva astme õppeasutuse nimekirja, seda just seetõttu, et just õpingute sellel tasemel muutub integreerumine uude koolisüsteemi keerulisemaks”. (
40
)
88.
Kuigi see ei loo iseseisvat ja täielikku elamisõigust, mis oleks samaväärne määruse nr 1612/68 artiklist 12 tulenevaga (
41
), lähtub direktiivi 2004/38 artikli 12 lõige 3, mis iseloomustab erilist tähtsust, mis on selle direktiiviga omistatud nende laste olukorrale, kes omandavad vastuvõtvas liikmesriigis haridust, ja neid tegelikult hooldavate vanemate olukorrale (
42
), otseselt kohtupraktikast, millest tulenevat õigustikku soovitakse selle sättega kas või osaliselt konsolideerida.
89.
Direktiivi 2004/38 artikkel 18, milles on ette nähtud alalise elamisõiguse omandamine pereliikmete poolt, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, puudutab aga üksnes liidu kodaniku pereliikmeid, keda on nimetatud selle direktiivi artikli 12 lõikes 2 ja artikli 13 lõikes 2, välja arvatud kooliasutuse nimekirja kantud lapsed, keda on mainitud direktiivi artikli 12 lõikes 3, kes seega ei saa alalist elamisõigust omandada.
90.
Järelikult, kui määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel täitunud elamisperioode võetaks seoses alalise elaniku staatuse omandamisega arvesse, oleks selle tagajärjeks erinev kord, mida oleks keeruline põhjendada.
91.
Seega laps, kes on neli aastat elanud koos oma isaga, kes on mittetöötav liidu kodanik, kuid kellel on piisavad vahendid ja ravikindlustus, ei saaks pärast isa surma omandada alalise elaniku staatust vaatamata sellele, et ta palju aastaid omandas haridust vastuvõtva liikmesriigi territooriumil, samas kui sellise liidu kodaniku abikaasa laps, kes lahutas abielu ja lahkus oma pere juurest pärast kuuekuulist töötamist teises liikmesriigis, võiks taotleda tema kooliskäimisele vastavate elamisperioodide arvessevõtmist.
92.
Lõpuks, kui määruse nr 1612/68 artiklist 12 tulenev elamisõigus, mis küll lähtub vanema kui võõrtöötaja olukorrast, sellest lahutada, et selle tagajärjel muu hulgas pääseda rahalise sõltumatuse tingimusest, siis leian ma seadusliku elamise mõistele Euroopa Kohtu antava tõlgenduse alusel, et seda vabastust ei tohi laiendada alalise elaniku staatuse omandamisele.
93.
Sellise lahendusega kaasnevad ilmselgelt ebamugavused isikutele, kelle õigused tulenevad ainult määruse nr 1612/68 artiklist 12, ilma et neil oleks võimalik pealegi tõendada, et nad vastavad direktiivi 2004/38 artiklis 7 sätestatud tingimustele. Nende isikute olukord muutub pärast õpingute – mille kestust neil on huvi pikendada – lõpetamist ebakindlaks, kuna nende suhtes võidakse võtta väljasaatmismeetmeid, isegi kui nende meetmete rakendamise suhtes võib toimuda proportsionaalsuse kontroll seoses nende õiguse era- ja perekonnaelule riivega.
94.
Siiski ei ole ebaloogiline leida, et nende õiguste olulisusele, mis on antud alalise elaniku staatusega, mis siis, kui see on juba omandatud, annab tingimusteta õiguse sotsiaalabile, peab olema vastukaaluks selle staatuse omandamisele kehtestatud tingimuste rangus. Selle staatuse saamiseks rangete, kuid selgete tingimuste sätestamine vastab kahtlemata õiguskindluse nõudele, mis seataks tõsiselt ohtu, kui Euroopa Kohus taganeks oma väga hiljutisest praktikast, mis tuleneb eespool viidatud kohtuotsusest Ziolkowski ja Szeja.
95.
Neil põhjustel teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu viiendale küsimusele, et ainult määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel täitunud elamisperioode ei saa seoses alalise elamisõiguse omandamisega arvesse võtta, kui ei ole täidetud direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimused.
II. Ettepanek
96.
Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Upper Tribunali (Immigration and Asylum Chamber), London, viiendale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Ainult nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 12 alusel täitunud elamisperioode ei tohi seoses selles direktiivis ette nähtud alalise elamisõiguse omandamisega arvesse võtta, kui ei ole täidetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimused.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15.
(
3
)	ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46, ja parandused ELT L 229, lk 35 ja ELT L 197, lk 34.
(
4
)	Vt selle kohta Carlier, J.-Y., „Le devenir de la libre circulation des personnes dans l’Union européenne: regard sur la directive 2004/38”, Cahiers de droit européen, 2006, lk 13 jj, lk 23 ja 28, ning Iliopoulou, A., „Le nouveau droit de séjour des citoyens de l’Union et des membres de leur famille: la directive 2004/38/CE”, Revue de droit de l’Union européenne, 2004, lk 523 jj ning lk 539.
(
5
)	20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-184/99: Grzelczyk (EKL 2001, lk I-6193, punkt 31).
(
6
)	Vt 15. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-256/11: Dereci jt (EKL 2011, lk I-11315, punkt 62).
(
7
)	Vt komisjoni 29. juuni 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 1251/70 töötajate õiguse kohta jääda elama liikmesriigi territooriumile pärast selles riigis töötamist (EÜT L 142, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 32) artiklid 2 ja 3 ning nõukogu 17. detsembri 1974. aasta direktiivi 75/34/EMÜ, mis käsitleb liikmesriigi kodanike õigust jääda elama teise liikmesriigi territooriumile pärast füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemist selles riigis (EÜT 1975, L 14, lk 10; ELT eriväljaanne 05/01, lk 170), artiklid 2 ja 3.
(
8
)	Vt direktiivi 2004/38 artikli 28 lõige 2.
(
9
)	Vt selle direktiivi artikli 24 lõige 2.
(
10
)	ELT L 141, lk 1.
(
11
)	17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-413/99: Baumbast ja R (EKL 2002, lk I-7091).
(
12
)	Selle kohtuotsuse punkt 73.
(
13
)	23. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C-480/08: Teixeira (EKL 2010, lk I-1107).
(
14
)	Selle kohtuotsuse punktid 86 ja 87.
(
15
)	23. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C-310/08: Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department (EKL 2010, lk I-1065, punkt 35). Vt samuti eespool viidatud kohtuotsus Teixeira, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
16
)	4. mai 1995. aasta otsus kohtuasjas C-7/94: Gaal (EKL 1995, lk I-1031, punkt 25). Vt samuti eespool viidatud kohtuotsus Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department, punkt 35, ning eespool viidatud kohtuotsus Teixeira, punktid 82 ja 83.
(
17
)	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Teixeira, punkt 71.
(
18
)	Selles osas märgin ma, et Euroopa Inimõiguste Kohus, kes on korduvalt möönnud, et sidemeid täiskasvanud noorte – kes ei ole veel loonud oma perekonda – ning nende vanemate vahel võib käsitada perekonnaeluna, on seisukohal, et ei ole nõutav, et need sidemed oleksid eriliselt tugevad. Kuigi kohtuasjas Bousarra vs. Prantsusmaa (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas Boussara vs. Prantsusmaa) leidis Prantsuse valitsus, et vallaline ja lastetu täisealine hageja ei olnud tõendanud, et ta oleks oma vanematega loonud mõne muu sõltuvussuhte, „kui on tavapärane emotsionaalne seos” (punkt 34), siis Euroopa Inimõiguste Kohus lähtus siiski perekonnaelu kaitse õiguse olemasolust, viitamata tõendile eriliste emotsionaalsete sidemete kohta.
(
19
)	7. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-162/09: Lassal (EKL 2010, lk I-9217).
(
20
)	EÜT L 257, lk 13; ELT eriväljaanne 05/01, lk 27.
(
21
)	Vt 21. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-325/09: Dias (EKL 2011, lk I-6387, punkt 66).
(
22
)	21. detsembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-424/10 ja C-425/10: Ziolkowski ja Szeja (EKL 2011, lk I-14035).
(
23
)	Selle kohtuotsuse punkt 46.
(
24
)	Edaspidi „AIRE Centre”.
(
25
)	Komisjon viitab näiteks direktiivi 2004/38 artikli 12 lõikele 2 ja artikli 13 lõikele 2, mis käsitlevad kolmandate riikide kodanike elamisõiguse säilitamist vastavalt liidu kodaniku surma või lahkumise ning abielulahutuse korral.
(
26
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Ziolkowski ja Szeja, punkt 28.
(
27
)	Nagu Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 61 seda ka sõnaselgelt märgib.
(
28
)	6. septembri 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-147/11 ja C-148/11: Czop.
(
29
)	Eespool viidatud kohtuotsus Lassal, punkt 18.
(
30
)	Eespool viidatud kohtuotsus Teixeira, punkt 66.
(
31
)	Vt sarnase paradoksaalse olukorra kohta eespool viidatud kohtuotsus Dias. Analüüs, mille kohaselt elamisloa väljastamist, mis on tavaliselt liidu kodaniku jaoks soodne, kuna see takistab liidu õiguse tähenduses „ebaseaduslikuks” kvalifitseerimast kodaniku liikmesriigis elamist ainuüksi asjaolu tõttu, et tal puudub elamisluba, tuleb pidada deklaratiivseks, mitte õigusi tekitavaks aktiks, pöördub tema kahjuks, kuna see takistab liidu kodaniku elamist käsitamast liidu õiguse tähenduses „seaduslikuna” ainuüksi asjaolu tõttu, et talle on selline luba õiguspäraselt väljastatud. Vt samuti kommentaarid selle kohtuotsuse kohta, Kauff-Gazin, F., Revue Europe, 2011, nr 10, kommentaar 337.
(
32
)	14. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-542/09: komisjon vs. Madalmaad.
(
33
)	Selle kohtotsuse punkt 66.
(
34
)	Eespool viidatud kohtuotsus Dias, punkt 64.
(
35
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
36
)	Ibidem, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
37
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
38
)	23. mai 2001. aasta ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, (KOM(2001) 257 (lõplik)).
(
39
)	15. märtsi 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 389/87 ja 390/87: Echternach ja Moritz (EKL 1989, lk 723).
(
40
)	Kõnealune ettepanek direktiivi vastuvõtmiseks, lk 16, punkt 3.
(
41
)	Vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud Teixeira kohtuotsus, ettepaneku punkt 52. Vt seisukohti, mis räägivad selle sätte laia tõlgenduse kasuks, minnes kaugemale selle sõnastusest, hõlmamaks ka lahutuse juhtumit: Starup, P. ja Elsmore, M.-J., „Taking a logical or giant step forward? Comment on Ibrahim and Teixeira”, European Law Review 2010, lk 571, eriti lk 583.
(
42
)	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department, punkt 58, ja eespool viidatud kohtuotsus Teixeira, punkt 69.