62012CC0525_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Euroopa Liit kehtestas 2000. aastal täiesti uuendusliku meetme, kui võttis vastu direktiivi 2000/60/EÜ(2) (edaspidi: „veepoliitika raamdirektiiv”). Esmakordselt määrati liidu õigusaktiga kindlaks vee majandamise ja ühise kaitsmise raamistik, mis põhines mitte piiridel või siseriiklikul poliitikal, vaid veekogudel, st see raamistik määrati kindlaks vesistute kaupa, pidades silmas jätkusuutlikku arengut. Lisaks oli veepoliitika raamdirektiiv uuenduslik seepärast, et veepoliitika valdkonnas hakati lähtuma ka majanduslikest kaalutlustest, mis väljenduvad mitte üksnes põhimõtte „saastaja maksab” kohaldamises, vaid ka kohustuses hinnata teatavaid kulusid või veekasutusi majanduslikult,(3) samuti niisuguste vahendite appivõtmises nagu veehinna kujundamise poliitika.
2. Euroopa Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et „Saksamaa Liitvabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad veepoliitika raamdirektiivist ning eelkõige selle artikli 2 punktist 38(4) ja selle artiklist 9,(5) kuna ta jättis mõned teenused (näiteks vee tõkestamine hüdroenergia tootmiseks, laevatamiseks ja kaitseks üleujutuste eest, vee võtmine niisutuseks, tööstuslikuks kasutamiseks või oma tarbeks) mõistest „veevarustusteenused” välja.(6) Komisjon ise tunnistab, et käesolev hagi „käsitleb peamiselt veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 määratletud mõistet „veevarustusteenused””. Selle mõiste tõlgendamisel on komisjoni sõnul „olulised tagajärjed veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 kohaldamisala küsimusele”.(7)
3. Märgin kohe alguses, et käesolev kohtuasi on oluline mitmes mõttes. Kõigepealt on see esimene kord, kui Euroopa Kohus peab täpsustama veehinna kujundamise põhimõtte ulatust veevarustusteenuste puhul veepoliitika raamdirektiivi raames. See on aga põhiküsimus, kui veepoliitika raamdirektiivi soovitakse tervikuna ellu viia. Lisaks − nagu komisjon kohtuistungil kinnitas − kujutab käesolev kohtuasi endast „juhtivat kohtuasja” selles mõttes, et komisjon võib esitada suure hulga hagisid ja nende esitamine sõltub sellest, millise tõlgenduse Euroopa Kohus käesoleval juhul esitab.(8)
4. Saksamaa Liitvabariik, keda selles küsimuses toetavad mitu liikmesriiki, väidab, et veepoliitika raamdirektiiviga on kehtestatud vee majandamise üldine kord, mille puhul tuleb ennekõike saavutada keskkonnaalased eesmärgid veepoliitika raamdirektiivis osutatud meetmete programmide ja majandamiskavade abil. Näiteks veevarustusteenuste kulude katmise kohustus ei kujuta endast keskset ja määravat vahendit nende probleemide lahendamisel, mis Euroopas veevarude valdkonnas kerkivad, vaid pigem erimeedet, mida tuleb kohaldada veevarustuse ja ning heitvete kogumise ja puhastamise alal.
5. Nõustudes küll, et komisjoni hagil on menetluslikust aspektist tõsiseid puudusi, pooldan ma käesolevas ettepanekus tõlgendust, mille kohaselt nägi liidu seadusandja veepoliitika raamdirektiivis ette kahe põhilise tegevuseliigi hinna kujundamise. Esiteks on tegemist veega varustamisega niisugusena, nagu seda on määratletud veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 alapunktis a, mille sõnastus peegeldab soovi määrata kindlaks kõik üksiketapid, mida lõppkasutaja makstav hind peab hõlmama. Teiseks on tegemist heitvete kogumise ja puhastamisega veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 alapunkti b tähenduses. Teenuseosutaja peab veevarustusteenust nimelt pakkuma tarbijale või mõnele muule kasutajale − ükskõik kas see on era‑ või avaliku sektori tarbija või kasutaja −, kes esindab tööstus‑ või põllumajandusharu. Seda tõlgendust, mis näib mulle olevat ainus mõistlik lähenemine, kinnitavad nii veepoliitika raamdirektiivi sõnastus ja ülesehitus kui ka selle tekkelugu, õiguslik alus ja peaeesmärk, milleks on vee kui ühise vara kaitse.
II. Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
6. Komisjonile esitati 2006. aasta augustis kaebus, mille kohaselt tõlgendab Saksamaa Liitvabariik veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 kasutatud mõistet „veevarustusteenused” nii, et kõnesolevad teenused piirduvad veevarustuse ning heitvete kogumise, puhastamise ja kõrvalejuhtimisega, ning see tõlgendus piirab niisiis veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 kohaldamisala.
7. Komisjon saatis 7. novembril 2007 Saksamaa Liitvabariigile märgukirja, milles ta märkis, et Saksa õigusnormid ei ole kooskõlas veepoliitika raamdirektiivi mitme sättega ning et see liikmesriik ei kohalda mõistet „veevarustusteenused” õigesti.
8. Saksamaa Liitvabariik vastas sellele märgukirjale 6. märtsil 2008 ja 24. septembril 2009.
9. Komisjon saatis 30. septembril 2010 täiendava märgukirja, millele Saksamaa Liitvabariik vastas 18. novembril 2010. 27. juulil 2011 edastas see liikmesriik komisjonile 20. juuli 2011. aasta pinnavee kaitse määruse, millega on üle võetud veepoliitika raamdirektiivi artikkel 5.
10. Komisjon edastas 30. novembri 2011. aasta kirjaga Saksamaa Liitvabariigile põhjendatud arvamuse. Saksamaa Liitvabariik vastas põhjendatud arvamusele 31. jaanuaril 2012, s.o ette nähtud tähtaja jooksul, mida oli tema palvel pikendatud. 2012. aasta juulis teatas ta komisjonile veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktide 38 ja 39 ning artikli 9 ülevõtmisest.
11. Hoolimata kõnesolevate õigusnormide ülevõtmisest leidis komisjon, et probleem, mis seisneb „veevarustusteenuste” määratluse erinevas tõlgendamises ja seega veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 puudulikus kohaldamises, eksisteeris edasi. Ta esitas niisiis 11. novembril 2012 käesoleva hagi.
12. Euroopa Kohtu presidendi 2., 5., 8., 11. ja 15. aprilli 2013. aasta määrustega lubati menetlusse astuda vastavalt Austria Vabariigil, Rootsi Kuningriigil, Soome Vabariigil, Ungaril, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil ja Taani Kuningriigil Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks.
13. Saksamaa Liitvabariik, Ungari, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ja komisjon kuulati ära kohtuistungil, mis toimus 5. märtsil 2014.
III. Hagi vastuvõetavus
14. Komisjon väidab oma hagis sisuliselt, et tõlgendades veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 kasutatud mõistet „veevarustusteenused” kitsendavalt ja seega tema arvates ekslikult, ei täida Saksamaa Liitvabariik veepoliitika raamdirektiivi artiklis 9 sätestatud nõudeid. Saksamaa Liitvabariik vaidlustab selle, kas hagi, millega püütakse tema sõnul saada selgitusi puhtalt teoreetilistes küsimustes, mis ei ole piisavalt täpne ega vasta põhjendatud arvamuse esemele, on vastuvõetav. Soome ja Rootsi valitsus paluvad samuti tunnistada hagi vastuvõetamatuks.
15. Menetluslikus plaanis seisneb raskus, mis käesoleva hagi puhul kerkib, kõigepealt selles, et etteheidetava rikkumise eset ja laadi ei ole selgelt kindlaks määratud, sest komisjoni hagi ei ole selles mõttes põhimõtteliselt järjepidev. Komisjoni hagiavalduse analüüs sõltub aga sellest kindlaksmääramisest. Kui nõustuda, et võib esitada hagi, mis käsitleb ainult direktiivi ekslikku tõlgendust, ilma et komisjonil oleks kohustust näidata, milles etteheidetud puudus seisneb, lubatakse komisjonil esitada „tõlgendust küsiv” liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, millega palutakse, et Euroopa Kohus kinnitaks liidu õiguse tõlgendust. See ei ole siiski kooskõlas ELTL artiklis 258 ette nähtud menetluse ülesehituse ja eesmärgiga, milleks on tuvastada, et liikmesriik on rikkunud oma kohustusi. Rikkumise tuvastamine kohustab ELTL artikli 260 lõike 1 kohaselt asjaomast liikmesriiki võtma Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalikke meetmeid.(9)
16. Selles osas nendin, et hagiavalduse punktis 1(10) märgib komisjon, et tema hagi „käsitleb peamiselt veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 kasutatud mõiste „veevarustusteenused” tõlgendamist”. Komisjon nõustub siiski, et kohtueelse menetluse jooksul võeti veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkt 38 ja artikkel 9 üle 18. juuli 2012. aasta valitsuse eelnõuga, mis näeb ette nende õigusnormide sõnasõnalise ülevõtmise. Komisjon arvab aga, et tõlgendus, mille pakub välja „kostja, ei ole vastavuses õigusnormi täpse sisuga”.(11) Järelikult eksisteerib komisjoni sõnul edasi probleem, mis seisneb „veevarustusteenuste” määratluse teistsuguses tõlgendamises ja seega „veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 puudulikus kohaldamises”. Seetõttu otsustaski komisjon „piirata oma hagi veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 ja artikli 9 vale kohaldamisega”.(12)
17. Repliigis väidab komisjon, et tema hagi on vastuvõetav, kinnitades et „rikkumise keskmes on see, kuidas kostja direktiivi artikli 2 punkti 38 tõlgendab”. Komisjoni sõnul on veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 mitteühetaoline ja ekslik kohaldamine Saksamaa territooriumil vastuolus veepoliitika raamdirektiivi põhjendustega 14 ja 18.(13) Lõpuks palub komisjon hagiavalduse nõuetes Euroopa Kohtul tuvastada, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad veepoliitika raamdirektiivist, „kuna ta jättis mõned teenused mõistest „veevarustusteenused” välja.(14)
18. Ei ole seega selge, kas komisjon heidab Saksamaa Liitvabariigile ette:
– valet ülevõtmist õigusaktidesse föderaalsel või liidumaade tasandil,
– veepoliitika raamdirektiivi valet kohaldamist, mis on täpselt piiritletud ja mida illustreerivad konkreetsed näited, või
– pidevat ja üleüldist praktikat, mis on vastuolus veepoliitika raamdirektiiviga, nõustudes siiski, et siseriiklik õiguslik raamistik on sellega kooskõlas.
19. On aga selge, et igas hagiavalduses peab olema näidatud vaidluse ese ja ära toodud ülevaade väidetest ning seda piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks valmistada ette oma kaitse ja Euroopa Kohus teostada oma kontrolli. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagiavaldus tugineb, peavad ühtselt ja arusaadavalt selguma hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohus ei saaks otsustamisel tegutseda ultra petita või jätta mõne väite kohta seisukohta võtmata.(15)
20. Mis puudutab esiteks küsimust, kas komisjon peab silmas veepoliitika raamdirektiivi valet ülevõtmist või selle valet kohaldamist, siis märgin, et komisjon peab vajalikuks esitada ja analüüsida tervet hulka näiteid teenuste kohta, mida ta peab veevarustusteenusteks, seostamata neid siiski veepoliitika raamdirektiivi kohaldamisega kostjaks oleva liikmesriigi territooriumil. Alles hagiavalduse lõpupunktides täpsustatakse rikkumist, esitades etteheite, et mõne liidumaa õigusaktides(16) ei ole nähtud ette veevõtmistasu, samas kui teistes liidumaades kehtestati see tasu alles hiljuti.(17) Komisjon kritiseerib ka erandeid veevõtu valdkonnas ning tõstatab maa-aluste ja maapealsete kaevanduste tööks veevõtmise probleemi, mis näib veepoliitika raamdirektiivi seisukohast kahtlemata vaidlustatav.(18) Täpsemaid selgitusi ei ole ka repliigis.
21. Hagiavalduse niisugune ülesehitus võib viia mõttele, et komisjon peab eelõige silmas puudusi nende siseriiklike õigusnormide kohaldamisel, mis on kehtestatud, et võtta üle veepoliitika raamdirektiivi artikkel 9 koostoimes selle artikli 2 punktiga 38. Et niisuguse puuduliku kohaldamise näited on võetud õigusaktidest, mille on kehtestanud teatav hulk liidumaasid, kinnitab see siiski, et rikkumine seisneb väidetavalt vales ülevõtmises. Lisaks piirdub komisjon sellega, et loetleb asjaomased liidumaad, viidates internetilinkidele, kust võib vaidlusalused aktid vähemalt osaliselt leida, täpsustamata nende sisu.(19)
22. Kohtupraktika kohaselt peab aga komisjoni hagiavaldusest selgelt ilmnema, kas hagiavalduses on peetud silmas viisi, kuidas direktiiv siseriikliku õiguskorda üle võeti, või on tegemist pigem kriitikaga ülevõtmisnormide kohaldamise konkreetse tulemuse aadressil. Euroopa Kohus on täpsustanud, et ainult sellel esimesel juhtumil ei ole selle tõendamiseks, et see direktiiv võeti üle ebapiisavalt ja ebasobivalt, vaja tõendada nende siseriiklike õigusnormide tegelikku mõju, millega direktiiv üle võeti. Ülevõtmise ebapiisavuse või ebasobivuse tõendamiseks piisab, kui võrrelda õigusnorme.(20)
23. Mõnel juhul on liikmesriigid ülevõtmisel kohustatud kehtestama mitte ainult täieliku õigusliku raamistiku, vaid viima ka ellu konkreetsed meetmed, mis võimaldavad saavutada ette nähtud tulemuse. Nii on see näiteks „elupaikade” direktiiviks kutsutava direktiiviga 92/43/EMÜ(21), mille raames eeldab range kaitsesüsteemi kehtestamine, et võetakse ühtsed ja kooskõlastatud ennetusmeetmed, mille abil on võimalik vältida loomaliikide paljunemis- või puhkepaikade kahjustamist või hävitamist.(22) Niisugusel juhul on komisjon siiski kohustatud rikkumist tõendama konkreetsete näidetega, mis näitavad, et tõhus kaitsesüsteem puudub.(23) Käesoleva hagi puhul ei ole see eespool nimetatud põhjustel aga nii.
24. Igal juhul tuleb märkida, et kui käesolevat hagi käsitada nii, et see puudutab valet ülevõtmist, siis näib, et Euroopa Kohus ei suuda teha kindlaks, missugune oli komisjoni viidatud liidumaade aktide seis 30. jaanuaril 2012, mil möödus põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg.(24) On selge, et põhjendatud arvamuses ja hagis peavad etteheited olema esitatud järjepidevalt ja täpselt, et Euroopa Kohus võiks täpselt mõista etteheidetava liidu õiguse rikkumise ulatust – tingimus, mis peab olema täidetud, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas väidetav rikkumine on toime pandud.(25)
25. Selles küsimuses tuleb märkida, et selleks, et kirjeldada õigusaktide olukorda Baieri, Hesseni ja Tüüringi liidumaadel, viitab komisjon oma hagiavalduses ebamääraselt Rheinland-Pfalzi liidumaa valitsuse seaduseelnõu seletuskirjale ja ühele õigusteaduslikule artiklile.(26) Lisaks märgin, et Rheinland-Pfalzi liidumaa seadus veevõtutasu kohta, millele on viidatud hagiavalduse ühes joonealuses märkuses(27), võeti vastu 3. juulil 2012. Komisjon oleks seega pidanud selgitama, mil määral käsitleti selle seaduse võimalikku eelnõud kohtueelses menetluses. Põhjendatud arvamuses on toodud ainult Nordrhein-Westfaleni liidumaa(28) ja Brandenburgi liidumaa õigusaktid.(29)
26. Võttes teiseks arvesse hagi sõnastust, märgin, et komisjon ei palu Euroopa Kohtul tuvastada ühte või mitut konkreetset rikkumist, mida ta näib liidumaadele ette heitvat, kuigi ta võiks kritiseerida niisuguseid „üksikrikkumisi”, mis puudutavad konkreetset juhtumit,(30) sest ELTL artikli 258 raames ei kohaldata vähese tähtsuse reeglit.(31) Selle asemel, et viidata konkreetsetele rikkumistele, mis tulenevad kas föderaal‑ või liidumaade õigusaktidest, piirdub komisjon nõuetes sellega, et mainib üldiselt, et mõned veevarustusteenused veepoliitika raamdirektiivi tähenduses on jäetud välja.
27. Mis puudutab kolmandaks struktuurilise rikkumise juhtumit, siis on selge, et halduspraktika peale võib esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, kui see on piisavalt püsiv ja üldine.(32) See nõuab komisjonilt seda, et ta tõendaks, et rikkumine on horisontaalne. Euroopa Kohus on tunnistanud vastuvõetavaks komisjoni hagid, milles on tuginetud keskkonnaõigusnormide liikmesriigipoolsele täpselt struktureeritud ja üldisele rikkumisele.(33) Kohtupraktikas on aktsepteeritud seda, kui komisjon tugineb oma hagis seejuures „üldisele lähenemisviisile”.(34)
28. Kui hagi puudutab siseriikliku sätte konkreetset elluviimist, on riigi kohustuste rikkumise tõendamiseks vaja esitada konkreetsed tõendid võrreldes nendega, mis tulevad tavaliselt arvesse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames, mis puudutab ainult siseriikliku õigusnormi sisu. Kui liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese puudutab siseriikliku õigusnormi kohaldamist, saab liikmesriigi kohustuste rikkumist tõendada ainult asjaomasele liikmesriigile etteheidetava ja süükspandava praktika piisavalt dokumenteeritud ja üksikasjaliku tõestamisega.(35) Hagi ei vasta aga käesoleval juhul nendele nõuetele.
29. Välistan igal juhul selle, et komisjon on rikkunud vaidluse ulatust käsitlevaid kohtupraktika nõudeid.(36) Et selle liikmesriigi kohustuste rikkumise ese on ebaselge, siis selle laiendamise võimalust isegi ei teki.
30. Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes olen arvamusel, et kuna käesolev hagi ei vasta ilmselgelt täpsuse ja ühtluse nõuetele kohtupraktika tähenduses, näib, et selle eset ei ole võimalik piiritleda. Teen seega esimese võimalusena ettepaneku asuda seisukohale, et hagi on vastuvõetamatu. Hagi sisuliste küsimuste analüüs on seega esitatud ainult teise võimalusena.
IV. Sisulised küsimused
A. Poolte argumendid
31. Komisjoni sõnul tuleb veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 tõlgendada nii, et iga selles osutatud veevarustusteenuse suhtes tuleb kohaldada kulude katmise põhimõtet ja meetmeid, millega innustatakse varusid tõhusalt kasutama, nagu on nõutud veepoliitika raamdirektiivi artiklis 9. Komisjon märgib, et kui Saksamaal kohaldatakse veepoliitika raamdirektiivi, ei kaeta kulusid mõne veevarustusteenuste puhul, samas kui neil on tähtsus veekogu seisukohast, eirates sellega veepoliitika raamdirektiivi artiklit 9. Komisjon peab silmas Euroopa Keskkonnaagentuuri aruannet(37), millest ilmneb, et vaidlusalune tõlgendus toob kaasa selle, et ainult 21% veevõtust Euroopas võib pidada veevarustusteenuseks ja seega ei kohaldata veepoliitika raamdirektiivi artiklit 9 umbes 80% suhtes kogu veevõtust Euroopas, mis kahjustab tõsiselt veepoliitika raamdirektiivi kasulikku mõju. Rõhutades, et liikmesriikidel on kaalutlusruum, mis võimaldab neil mitte kohaldada teatavate veevarustusteenuste suhtes kulude katmist, nagu on nähtud ette nimetatud artiklis 9, on komisjon arvamusel, et selle kohaldamise välistamine veevarustusteenuste puhul, mis hõlmavad laia tegevusspektrit, ja kostja praktika ületavad selle, mida see kaalutlusruum võimaldab.
32. Mõiste „teenused” määratluse väljaselgitamiseks soovitab komisjon lähtuda direktiivist 2004/35(38) ning väidab, et teenused keskkonnaõiguses ei eelda ei inimese kui teenuseosutaja või teenuse saaja osalemist ega lepingulise suhte olemasolu, nagu see on „ökosüsteemiteenustega”.(39) Seega tuleb ka vee võtmist oma tarbeks pidada veevarustusteenuseks.
33. Saksamaa Liitvabariik väidab oma kostja vastuses, et veevarustusteenuste hinna kujundamine ei ole ainus meede, mis võib veepoliitika raamdirektiivi kohaselt innustada suuremale säästlikkusele ja ettevaatusele vee majandamises. Komisjon ei võta arvesse erinevaid majandamisvahendeid, mille seadusandja on ette näinud nii subsidiaarsuse kui ka tõhususega seotud põhjustel.
34. Lisaks tugineb see liikmesriik veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 alapunktis a esineva mõiste „veevarustusteenused” määratluse ülesehitusele. Selles on loetletud tegevused, mis on seostatud sidesõnaga „ja”, mis eeldab, et kõiki veega varustamise etappe võetakse kulude arvutamisel arvesse. Mõiste „veevarustusteenused” hõlmab seega veega varustamist tervikuna, mitte ainult teatavat arvu tegevusi, v.a juhul, kui see viib määratluse õigusvastase laiendamiseni.
35. Lisaks tuleb märkida, et Saksamaa Liitvabariik teeb mõiste „teenused” veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 tähenduses määratlemiseks ettepaneku lähtuda ELTL artiklist 57 ja võtta seisukoht, et see mõiste eeldab kahepoolset suhet, mida ei ole näiteks siis, kui vett kasutatakse laevatamiseks või üleujutuste vastu kaitsmise meetmeteks, kuid mis on olemas veega varustamise ja heitvete puhastamise tegevuse puhul. Kostja vaidlustab direktiivi 2004/35 ja mõistele „ökosüsteemiteenused” viitamise asjakohasuse.
36. Taani, Ungari, Austria, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus pooldavad oma menetlusse astuja seisukohtades sisuliselt veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 tõlgendust, mida peab õigeks Saksamaa Liitvabariik.
37. Taani valitsus lisab, et erinevalt veevarustuse ja heitvete puhastamise tegevusest, ei ole rahalistel vahenditel sama reguleerivat mõju niisuguste tegevuste tagajärgedele nagu laevatatavate veeteede arendamine ja kaitse üleujutuste eest. Ungari valitsus märgib omalt poolt, et komisjoni valitud tähendus kaotab piirjoone mõistete „veekasutus” ja „veevarustusteenused” vahelt. Ta meenutab, et veepoliitika raamdirektiivi ettevalmistavates materjalides jäeti komisjoni seisukoht, et kulude katmise põhimõte laieneb kõikidele veetegevustele, sõnaselgelt kõrvale. Austria valitsus rõhutab omalt poolt, et veepoliitika raamdirektiivide eesmärkide saavutamise võtmevahendid on meetmete programmid ja majandamiskavad. Eesmärgil innustada veehinna kujundamise poliitikaga vett säästlikumalt kasutama on mõtet ainult osas, mis puudutab tarbijate veega varustamist, mitte näiteks hüdroenergia alal, sest see viib sellest saadava taastuva elektri hinna liiga suure tõusuni.
38. Soome valitsus vaidlustab mõiste „veevarustusteenused” komisjonipoolse liiga laia tõlgenduse. See paiskab tema arvates segi tasakaalu veepoliitika raamdirektiivi veevarude majandamise vahendite vahel, kuigi see direktiiv kujutab endast ainult „raamõigusakti”, mis jätab siseriiklikule seadusandjale kasutatavate vahendite valikul ulatusliku kaalutlusõiguse.(40) Rootsi valitsuse meelest on selge, et komisjoni välja pakutud määratluse puhul ei võeta üldse arvesse erinevate liikmesriikide konkreetseid looduslikke ja geograafilisi tingimusi. Ühendkuningriik vaidlustab samuti komisjoni väite.
B. Üldised märkused veepoliitika olulisuse kohta
39. Veepoliitika valdkonnas tegeles ühenduse seadusandja kõigepealt 70. aastatel vee otstarbega (joogivesi, suplus, kalakasvatus, karpide ja vähiliste tootmine) ja seejärel reostuse vähendamisega (heitvesi, põllumajanduslikku päritolu nitraadid).(41) Euroopa Liidu õigusaktide hulgas oli seega mitu vett käsitlevat sektoridirektiivi. Leiti, et see osade kaupa lähenemine on ajast ja arust ja ebaühtlane ning seda on raske kohandada teaduslike teadmiste arenguga kaasnevale progressile.
40. Veepoliitika raamdirektiiviga − mida nimetatakse Koperniku revolutsiooniks veepoliitika valdkonnas −(42) kehtestati ühine raamistik kehtivate ühenduse ja siseriiklike õigusaktide mosaiigi kooskõlastamiseks ja osaliseks asendamiseks.(43)
41. Veepoliitika raamdirektiiv kujutab endast otsustavat etappi veepoliitika arengus, sest see reguleerib vee kvaliteedi haldamist, kusjuures hulga haldamise küsimusi käsitletakse direktiivis ainult täiendavalt.(44) Lisaks peegeldab see EÜ artikli 175 (nüüd ELTL artikkel 192) alusel vastu võetud veepoliitika raamdirektiivi õiguslikku alust, mis käsitleb endist kaasotsustamismenetlust. Selles osas tuleb aga märkida, et EÜ artikli 175 lõikest 2 ilmneb, et veevarude koguse haldamise probleemid või probleemid, mis puudutavad otseselt või kaudselt nende varude kättesaadavust, oleksid nõudnud ühehäälsust õigusloomenetluses.
42. Veepoliitika raamdirektiivi eesmärk on nimelt liidu keskkonna säilitamine ja parandamine. Vee kvaliteet on aga otseselt selle eesmärgiga seotud, samas kui koguse haldamine kujutab ainult selle täiendavat elementi, mis aitab tagada vee head kvaliteeti. Seepärast on veepoliitika raamdirektiivis ka kogust puudutavad meetmed, mis on allutatud hea kvaliteedi eesmärgile.(45)
43. Selles kontekstis tuleb märkida, et käesoleva hagi olulisus seisneb selles, et veepoliitikat kui inimtegevuse ühte põhielementi, mis puudutab pealegi ühist hüve, reguleeritakse liidu õiguses mitmel tasandil, mis kohustab võtma kokkusobitava lähenemise. Seega tuleb esiteks rõhutada seost veepoliitika raamdirektiivi ja terve hulga täiendavate direktiivide vahel, näiteks põhjaveedirektiiv(46), heitvetedirektiiv(47), nitraadidirektiiv(48), direktiiv, millega kehtestatakse keskkonnakvaliteedistandardid vee valdkonnas(49), üleujutusdirektiiv(50) ja direktiiv, millega esitatakse tehnilised täpsustused keemiliseks analüüsiks ja järelevalveks vee alal(51) .
44. Teisalt ei tohi unustada sektoritevahelist dimensiooni veevarude jätkusuutliku haldamise valdkonnas, võttes nõuetekohaselt arvesse eelkõige ühise põllumajanduspoliitika ja regionaalpoliitika vahendeid, taastuvenergiate või ka jõulaevandustranspordi valdkonnas vastu võetud õigusakte, samuti maa kasutamise nõudeid, unustamata vajadust kohaneda kliimamuutusega.(52)
45. Lisaks tuleb märkida, et samas kui pinna‑ ja põhjavesi on taastuvad loodusressursid,(53) muudab vee ebaühtlane jaotumine liidus vee kaitset käsitleva õigusliku raamistiku vastuvõtmise ja kohaldamise väga keeruliseks.(54) Mageveevarud ühe elaniku kohta on põhjamaades 20 korda suuremad kui Lõuna-Euroopas.(55) Sel põhjusel on veepoliitika raamdirektiivi elluviimise põhilisteks vahenditeks valglapiirkondade haldamise kavad.(56) Veepoliitika raamdirektiivi põhjenduses 13 on selles küsimuses rõhutatud: „Ühenduses on erinevaid tingimusi ja vajadusi, mis nõuavad erinevaid lahendusi. Seda mitmekesisust tuleks arvesse võtta, kui kavandatakse ja viiakse ellu meetmeid vee kaitse ja säästva kasutuse tagamiseks vesikonna piires; otsused tuleks teha võimalikult lähedal kohale, kus vett kahjustatakse või kasutatakse. Eelistada tuleks liikmesriikide esitatud meetmeprogramme, mis on kohandatud piirkondlikele ja kohalikele tingimustele .” (Kohtujuristi kursiiv.)
46. Lõpuks tuleb rõhutada, et veepoliitika raamdirektiivile omase keerukuse tõttu on komisjon vastu võtnud terve hulga selgitavaid dokumente ja aruandeid, mis käsitlevad veepoliitika raamdirektiivi elluviimist,(57) ja on täiendanud Euroopa veevarude kaitsmise kava(58) .
47. Vaidlusaluseid õigusnorme tulebki analüüsida, lähtudes nendest üldistest kaalutlustest.
C. Kulude katmise põhimõte veepoliitika raamdirektiivis
1. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 ja artikli 9 sisu
48. Nagu märgib komisjon, puudutab „käesoleva vaidluse põhiküsimus” veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 tõlgendamist. Liidu õigusnormi kohaldamisala kindlaksmääramiseks tuleb arvesse võtta nii selle sõnastust, konteksti kui ka eesmärke.(59) Ka liidu õigusnormi tekkelugu võib anda asjakohast teavet selle tõlgendamiseks.(60)
49. Märgin kohe alguses, et veevarustusteenuste hinna kujundamise põhimõte, mis tuleneb veepoliitika raamdirektiivi artiklist 9, kujutab endast uuenduslikku vahendit, mis peab tagama reegli „saastaja maksab” parema kohaldamise veekasutuse sektoris.(61) Veepoliitika raamdirektiiv on seega üks meetmeid, mille eesmärk on tugevdada majanduslike vahendite osakaalu keskkonnapoliitikas.
50. Seega on veepoliitika raamdirektiivi artiklis 9 ette nähtud, et liikmesriigid võtavad arvesse veevarustusteenuste kulude katmise põhimõtet. Täpsemalt tagavad liikmesriigid, et veehinna kujundamise poliitika innustab küllaldaselt veekasutajaid kasutama veeressursse tõhusalt, aidates seeläbi kaasa veepoliitika raamdirektiivi keskkonnaalaste eesmärkide saavutamisele. Veekasutuse eri valdkonnad, mis on veepoliitika raamdirektiivis liigitatud tööstuseks, kodumajapidamiseks ja põllumajanduseks, annavad piisava panuse veevarustusteenuste kulude katmisse, võttes aluseks III lisa kohaselt tehtud majandusanalüüsi ning arvestades põhimõtet, et saastaja maksab.
51. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 on veevarustusteenused määratletud nii, et need on kõik „järgmised [...] teenused:” esiteks „pinna- või põhjavee võtmine, vee tõkestamine, tagavaraks varumine, töötlemine ja jagamine” ja teiseks „seadmed heitvete kogumiseks ja puhastamiseks ning seejärel pinnavette juhtimiseks”.
52. Seega on põhjendatud arvamus, et liidu seadusandja on määratlenud veevarustusteenused, pidades silmas kahte põhitegevust, mis on vee kasutamisel möödapääsmatud: enne veevarustus ja hiljem heitvete puhastamine.
53. Eespool meenutatud määratlus eeldab tingimata teenuseosutajat. Lisaks tuleneb sellest ka, et kõnesolevaid tegevusalasid peetakse veevarustusteenusteks üksnes määral, mil need on seotud veevarustuse või heitvete kasutamisega. Lisaks on veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 alapunktis a loetletud tegevusalasid täpsustatud ainult selleks, et võtta neid arvesse hinnakujunduses. Nagu Soome valitsuse esindaja kohtuistungil rõhutas, pidas seadusandja vajalikuks veenduda, et kõiki vee jagamises osalevaid sidusrühmi võetakse vee jaotamisel veepoliitika raamdirektiivi artiklis 9 osutatud kulude arvutamisel arvesse. Kui punkt 38 sisaldaks üksnes terminit „veevarustus”, oleks võimalik seda õigusnormi tõlgendada nii, et see puudutab ainult viimast lüli ahelas, s.o lõpptarbija veega varustamist.
54. Ma nõustun seega Saksamaa Liitvabariigi seisukohaga, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 eesmärk on hõlmata veevarustust selle kõikides aspektides ja luua hinnakujundus, mis võimaldaks katta kulud veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 alusel.(62) Minu meelest tuleb seda põhimõtet kohaldada sõltumata tarneahela koosseisust. Teiste sõnadega peab tarbija või joogivee ükskõik missuguse teise kasutaja kantav kulu hõlmama kõiki teenuseid sõltumata kaasatud teenuseosutajate arvust.
55. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 niisugust tõlgendust kinnitab selles kasutatud terminite tavapärase tähenduse tõlgendus, samuti selle sätte tekkelugu, veepoliitika raamdirektiivi ülesehitus ja selle õigusnormi teleoloogiline tõlgendus.
2. Grammatiline tõlgendus
56. On selge, et veepoliitika raamdirektiivi artikkel 2 sisaldab määratlusi, mis selgitavad, kuidas seda direktiivi tuleks tõlgendada. Järelikult peab selle tõlgendus peamiselt põhinema kõikide liikmesriikide ühisel nimetajal, milleks on selles kasutatud terminite tavapärane tähendus. See näib mulle seda vajalikum, et veepoliitika raamdirektiiv on raamdirektiiv.
57. Selles küsimuses meenutan, et Euroopa Kohus on juba lükanud tagasi komisjoni arutluskäigu, mis esitati liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames maksustamise valdkonnas ja millega komisjon heitis liikmesriigile ette, et viimane ei lähtunud tõlgendusest, mis parandab asjakohase direktiivi sätet, hoolimata sellest, et selle sisu oli siseriiklikku õiguskorda täht-tähelt üle võetud. Mulle näib aga, et komisjon järgib käesoleval juhul samasugust lähenemist eespool viidatud pinnavee kaitset käsitleva määruse alusel. Euroopa Kohus viitas oma otsuses õiguskindluse põhimõttele, mis nõuab, et ühenduse õigusnorm peab võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust.(63) Lisaks on Euroopa Kohus meenutanud, et kui õigusnormid on sõnastatud selgelt ja üheselt mõistetavalt, nagu kinnitab nende ülesehitus, ei saa nendes kasutatud mõistet tõlgendada tähenduses, millega püütakse liikmesriikide vastavaid kohustusi laiendada.(64)
58. Võttes arvesse veepoliitika raamdirektiivi vastuvõtmisele eelnenud põhjalikke arutelusid ja asjaolu, et see on täiesti uuenduslik keskkonnakaitse seisukohast − mis on kujundatud geograafilistest üksustest ja looduslikest veekogudest, mitte poliitilistest piiridest lähtudes –, arvan sarnaselt analüüsiga, mille on välja pakkunud komisjon ja Saksamaa Liitvabariik, et igatahes on üsna tarbetu otsida veepoliitika raamdirektiivi sõnastuse kohta selgitusi teistest teisestest õigusaktidest, näiteks teenustedirektiiv või keskkonnavastutuse direktiiv. Märgin lisaks, et veepoliitika raamdirektiiv sisaldab niisuguseid sõnaselgeid viiteid, kui seadusandja on seda vajalikuks pidanud, eelkõige veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 37 kasutatud väljendi „olmevesi” definitsiooni osas, milles on viidatud direktiivis 80/778/EMÜ(65) toodud määratlusele.
59. Kõigepealt tuleb terminit „teenus” vastavalt selle tavapärasele tähendusele mõista nii, et sellega mõeldakse tegevust, mida teenuseosutaja pakub igat liiki teenuse tarbijatele, olgu need siis majapidamised, ametiasutused, põllumajandus‑ või tööstusettevõtjad. Seevastu see, kui varumist oma tarbeks peetakse teenuseks, ei ole selle termini tavapärase tähendusega kooskõlas. Kuigi on tõesti juhtumeid, mil konkreetne õigusnorm näeb ette, et õiguslikult loetakse, et asjaomane isik osutas teenust iseendale, ei vasta niisugune tähendus siiski tavapärasele kasutusele ja see peab ilmnema selgelt asjaomase õigusnormi sõnastusest.(66)
60. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 erinevad keeleversioonid ei ühti mõistagi. Selle direktiivi prantsuskeelses versioonis on väljend services qui couvrent, mis tähendab, et mõeldakse nimetatud punkti 38 alapunktides a ja b loetletud tegevusalasid, millega ei viidata otseselt teenusele, mida osutatakse teenuse tarbija huvides.
61. Meenutan siiski, et liidu õigusnormide ühetaolise kohaldamise ja seega tõlgendamise nõue keelab põhimõtteliselt käsitleda kahtluse korral selle normi ühte versiooni teistest versioonidest eraldiseisvana, eeldades pigem selle akti tõlgendamist ja kohaldamist teisi ametlikke keeleversioone arvesse võttes. Kui ühenduse sätte keeleversioonides on erinevusi, tuleb sätet tõlgendada, lähtudes selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, mille osa see säte moodustab.(67)
62. Paljudes teistes keeleversioonides on rõhk asetatud aga sellele, kui veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 alapunktides a ja b loetletud tegevusalasid pakutakse tarbijale või antakse need tema kasutusse.(68) See paneb arvama, et seadusandja soovis selgelt nõuda kahepoolset suhet, mis hõlmaks tegevust, mida üks pool teise huvides sooritab.
63. Mulle näib seevastu tarbetu lähtuda vaidlusaluse õigusnormi ülesehituse analüüsist ning eelkõige kasutatud sidesõnadest ja komadest. Kui liidu õiguse sätet on võimalik tõlgendada mitut moodi, tuleb eelistada tõlgendust, mis tagab selle kasuliku mõju.(69) Järgnevatel põhjustel toob artikli 2 punkti 38 tõlgendus, mille on pakkunud välja komisjon, aga kaasa selle, et kaotatakse erinevus mõiste „veevarustusteenused” ja „veekasutus” vahel ning viiakse lõppkokkuvõttes tasakaalust välja suhe, mille seadusandja soovis erinevate vahendite vahel luua, et kaitsta veepoliitika raamdirektiivi kasulikku mõju.
64. Lõpuks tuleb märkida, et küsimus, kas tegemist peab olema tasustatava teenusega, ei tundu mulle selles osas eriti asjakohane, sest veepoliitika raamdirektiivi hinnakujundust käsitlevate sätete eesmärk on just nõuda, et iga veevarustusteenuse kohta esitataks vee kasutajale arve.(70)
3. Ajalooline tõlgendamine
65. Ma olen vastupidi komisjonile veendunud, et õigusakti tekkelugu kujutab endast usaldusväärset ja eriti rikkalikku allikat, mis võimaldab taastada arutelud, mis selle akti vastuvõtmisel peeti, ja teataval määral seadusandja kavatsuse. See on minu arvates nii eeskätt sellises tundlikus valdkonnas nagu veepoliitika, sest vett peetakse varaks, mida on tarvis eriliselt kaitsta.
66. Seadusandlikus ettepanekus rõhutas komisjon, et veepoliitika raamdirektiiviga püütakse luua ühenduse raamistik vee kaitsmiseks ühist lähenemist järgides, et saavutada ühised eesmärgid ühiste põhimõtete ja meetmete kohaselt.(71)
67. Ta pooldas selles ettepanekus seega lähenemist, mis põhineb kulude täielikul katmisel selles mõttes, et kõikide veevarustusteenustega seotud kõik kulud tuleb täielikult katta, võttes arvesse kõiki kasutajaid kõikides majandussektorites.(72)
68. Seevastu Euroopa Liidu Nõukogu − kes lükkas niisuguse lähenemise ühises seisukohas tagasi − rõhutas, et kulude katmise põhimõtte kohaldamiseks vajalikud meetmed määravad kindlaks liikmesriigid majandusanalüüsi põhjal.(73)
69. Veepoliitika raamdirektiiv edendab seega hinnakujundust, ilma et kulude täieliku katmise põhimõte oleks kohustuslik, v.a veevarustusteenuste puhul, mida käsitatakse teenustena, mis hõlmavad veevarustust ja heitvete puhastamist. Seda tõlgendust kinnitab ka aruanne lepituskomitee ühisteksti kohta, millest ilmneb, et läbirääkimiste keskmes oli tõesti veekastutuse nende kahe vormi hinna kujundamine.(74)
70. Lisaks – nagu ilmneb ettevalmistavate materjalide analüüsist – seisnes üks peamisi liikmesriikidevahelise erimeelsusi kvaliteedile ja kvantiteedile keskendatud lähenemiste erinevuses. Võttes arvesse veepoliitika raamdirektiivi lõplikku teksti, tuleb tõdeda, et koguselise majandamise teema kui niisugune jäeti selle kohaldamisalast välja − mis on pealegi valitud õigusliku alusega kooskõlas −,(75) kuigi mõnda kvantitatiivset aspekti on möödaminnes reguleeritud.
71. Tegelikult näib mulle, et komisjon soovib käesoleva hagiga saavutada veehinna kujundamise kohustuse laiendatud tõlgendust, mis võib laiendada veepoliitika raamdirektiivi kohaldamisala, et sinna saaks arvata vee koguselise majandamise regulatsiooni või vähemalt puudutada „otseselt või kaudselt” veevarude „kättesaadavust”. Veepoliitika raamdirektiivi III lisas ette nähtud majandusanalüüs peab aga muu hulgas hõlmama veevarustusteenuste mahu, hinna ja nendega seotud kulude kalkulatsioone, mis kinnitab, et veepoliitika raamdirektiivi ülesehituses on hinnakujundus seotud koguselise aspektiga ja selles osas vee majandamist täiendav. Järelikult võib komisjoni lähenemine olla vastuolus veepoliitika raamdirektiivi õigusliku alusega, sest sellega kaldutakse eirama endisest EÜ artikli 175 lõikest 2 tulenevat nõuet.
4. Ülesehitust arvestav tõlgendus
72. Tuleb meenutada, et veepoliitika raamdirektiivi suured põhimõtted on järgmised: haldamine vesikondade kaupa; eesmärkide püstitamine „veekogude kaupa”; planeerimine ja kavandamine konkreetse töömeetodiga ja tähtaegadega; veehinna kujundamise meetodite majanduslik analüüs ja keskkonnakulude sissearvestamine; üldsusega konsulteerimine eesmärgiga tugevdada veepoliitika läbipaistvust.
73. Veepoliitika raamdirektiivis on kindlaks määratud ka liikmesriikide ühine töömeetod, mis põhineb neljal põhidokumendil: uuring, mis võimaldab tuvastada probleemid, millega tuleks tegelda; majandamiskava, milles määratakse kindlaks keskkonnaeesmärgid; meetmeprogrammi, milles määratakse kindlaks tegevused, mis võimaldavad eesmärke saavutada, ja seireprogramm, mis tagab kindlaksmääratud eesmärkide saavutamise seire. Uuringut, majandamiskava ja meetmeprogrammi uuendatakse iga kuue aasta tagant.
74. Seda arvestades ei saa veepoliitika raamdirektiivi artiklit 9 – milles on sätestatud kulude katmise põhimõte – analüüsida isoleeritult. Tegelikult on see meede, mis on sisuliselt seotud veepoliitika raamdirektiivi artikliga 11, milles on sätestatud liikmesriikide kohustus töötada välja meetmeprogramm, mis kujutaks endast vee kvalitatiivse majandamise ühte põhivahendit. Selle artikli 11 lõike 3 punkti b kohaselt on iga programmi põhimeetmete hulgas meetmed, mida peetakse asjakohaseks nimetatud artikli 9 kohaldamisel. Seega on veevarustusteenuste kulude katmist käsitlevad meetmed meetmeprogrammide lahutamatu osa. Seda alekski komisjon pidanud arvesse võtma, kui püüdis välja selgitada, kas liikmesriik täidab oma veepoliitika raamdirektiivist tulenevaid kohustusi.
75. Ka veepoliitika raamdirektiivi artiklit 9 tuleb tõlgendada koostoimes selle artikliga 4, sest veehinna kujundamise poliitika võib innustada kasutajaid ressursse tõhusamalt kasutama ning aitab kaasa veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 nimetatud keskkonnaeesmärkide saavutamisele.
76. Seega näib mulle vaieldamatu, et hinnakujundus ei kujuta endast veepoliitika raamdirektiivi sõltumatut vahendit, vaid seda tuleb kohaldada tihedas seoses paljude teiste samas direktiivis ette nähtud vahenditega.
77. Märgin ka, et veepoliitika raamdirektiivi artiklis 2 eristatakse „veevarustusteenuseid”, mida on määratletud selle punktis 38, ja „veekasutust”, mida on defineeritud selle punktis 39. Selle viimase punkti kohaselt hõlmab „veekasutus” veevarustusteenused koos kõigi muude toimingutega, mis avaldavad vee seisundile olulist mõju. Vaieldamatult hõlmab mõiste „veekasutus” veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktis 38 defineeritud teenuste kategooriat. Seda kinnitab lisaks komisjon ise oma viitdokumendis, mis käsitleb veepoliitika raamdirektiivi liikmesriikidepoolset ülevõtmist.(76)
78. Vee kasutusalad on tegevusalad, mis avaldavad vee seisundile olulist mõju. Mõistagi avaldavad niisugust mõju ka veevarustusteenused. Seevastu komisjoni nimetatud veekasutamise näiteid, suplust või sportlikku kalapüüki on raske pidada niisugusteks tegevusteks, mis võib avaldada vee seisundile olulist mõju. Kui see oleks nii, võtaks komisjoni välja pakutud tõlgendus veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punktilt 38 selle ulatuse.
79. Nendest kaalutlustest lähtudes tuleb tõdeda, et komisjon kritiseerib oma hagis teatavat hulka praktikaid, mis kujutavad endast vee kasutusalasid ning võivad näida ökoloogilises mõttes ja vee jätkusuutliku majandamise seisukohast vaieldavad, eelkõige kaevandussektor. Mulle tundub siiski, et komisjon eirab sellega vahendeid, mis on liikmesriikide käsutuses seoses mõistega „veekogu”, mis kujutab endast veepoliitika raamdirektiivi hindamis‑ ja juhtüksust.
80. Et veekogude seisundit jälgitakse igas vesistus, töötatakse välja seireprogramm, et hinnata veekogude seisukorda ja veenduda, et eesmärgid saavutatakse. Mulle näib seega, et komisjon oleks pidanud järgima rikkumise tõendamiseks niisugust lähenemist.
81. Selles küsimuses märgin, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõige 3 võimaldab erandkorras liikmesriikidel tunnistada veekogu tugevasti muudetuks. Niisugust veepoliitika raamdirektiivis ette nähtud kvalifikatsiooni kohaldatakse veekogude suhtes, kus tegeldakse ühe või mitme n‑ö eritegevusalaga, mis muudavad oluliselt veekogu algseid hüdromorfoloogilisi omadusi, ning head ökoloogilist seisundit on niisiis võimatu saavutada, ilma et see avaldaks tõsist negatiivset mõju asjaomasele tegevusele. Et veekogud võiks tunnistada tugevasti muudetuks või tehislikuks, peavad need vastama teatavatele veepoliitika raamdirektiivis loetletud kriteeriumidele. See nimetus peab olema sõnaselgelt ära näidatud majandamiskavas (vt veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõike 3 punkt b).
82. Lisaks näib mulle, et mõned komisjoni etteheited puudutavad tegelikult direktiivi 2006/118, mis käsitleb põhjavee kaitset. Selles direktiivis on nähtud ette kriteeriumid vee keemilise seisundi hindamiseks, kriteeriumid saasteainete kontsentratsiooni märkimisväärsete ja kestvate kasvutendentside kindlakstegemiseks ja katkestamiseks ning saasteainete põhjavette sattumise ennetamise ja piiramise meetmed.
83. Hinnakujunduse põhimõtte kui liikmesriikide käsutuses oleva meetme tõlgendus ilmneb ka mõnest dokumendist, mille komisjon on veepoliitika raamdirektiivi kohta avaldanud. Esimeses teatises veepoliitika raamdirektiivi kohaldamise kohta(77) täpsustas komisjon, et keskkonnakulude seni arvesse võtmata jätmine on veel üks põhjus, miks veekasutus ei ole siiani säästev olnud. Veepoliitika raamdirektiivis võetakse siiski kasutusele süsteem, kus tuleb arvesse võtta keskkonna- ja ressursikulusid, kui määratakse veekasutuse eri valdkondade osakaalu veevarustusteenuste kulude katmises.(78) See näitab selgelt, et hinnakujundus on täiendav meede.
84. Lisan, et siseriiklikes süsteemides on ka muid vee kasutusalade keskkonnakulude arvessevõtmise vahendeid. Näiteks veekogude olulise kasutamise suhtes võidakse kehtestada kohustus korvata igasugune sellest tingitud kahju, eelkõige asjaomasele elanikkonnale, teistele veekasutajatele ja asjast huvitatud pooltele. Pealegi on keskkonnanõukogu 2012. aasta järeldustes mainitud muidki vahendeid ja meetmeid peale majanduslike, mis võivad parandada vee mõistuspärast kasutamist, näiteks haridus ja teadlikkuse tõstmine.(79)
85. Kõige eelneva põhjal ei saa komisjoni tõlgendusega nõustuda.
5. Teleoloogiline tõlgendus
86. On selge, et veepoliitika raamdirektiivil on mitu eesmärki, näiteks reostuse ennetamine ja vähendamine, vee jätkusuutliku kasutamise edendamine, keskkonnakaitse, vee ökosüsteemide seisundi parandamine ning üleujutuste ja põudade tagajärgede leevendamine. Veepoliitika raamdirektiivis on püstitatud eesmärgid pinnavee (mage‑ ja rannikuvee) ja põhjavee seisundi kaitsmiseks ja taastamiseks. Üldine eesmärk on saavutada aastaks 2015 kogu Euroopa territooriumil paikneva vee „hea” ökoloogiline ja keemiline „seisund”.
87. Veepoliitika raamdirektiivis kirjeldatud veepoliitika kujutab endast läbipaistvat tõhusat ja järjekindlat õiguslikku raamistikku, milles on ette nähtud ühised põhimõtted ja üldine tegevusraamistik ning mis kooskõlastab ja integreerib ning kaugemas perspektiivis ka arendab edasi üldisi vee kaitse ja säästva kasutuse põhimõtteid ja struktuure ühenduses vastavalt subsidiaarsusprintsiibile.(80)
88. Kuigi Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust tõlgendada veepoliitika raamdirektiivi tervikuna, on ta võtnud seisukoha mõne käesolevas menetluses olulist rolli etendava aspekti kohta. Näiteks on Euroopa Kohus leidnud, et veepoliitika raamdirektiiv on raamdirektiiv, mis sätestab vee kaitsmiseks ühised põhimõtted ning üldise tegevusraamistiku ja tagab ühenduses üldiste vee kaitse ja säästva kasutuse põhimõtete ja struktuuride kooskõlastamise ja integreerimise ning kaugemas perspektiivis ka edasiarendamise. Direktiiviga sätestatud ühiseid põhimõtteid ja üldist tegevusraamistikku peavad liikmesriigid edasi arendama, võttes direktiivis sätestatud tähtaegade jooksul vastu mitut üksikmeedet. Direktiivi eesmärk ei ole sellegipoolest liikmesriikide veevaldkonda reguleeriva seadusandluse täielik ühtlustamine.(81)
89. Veepoliitika raamdirektiiv on seega niisugust liiki õigusakt, mis kohustab liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et tagada teatud üldiste ja mittemõõdetaval kujul väljendatud tulemuste saavutamine, jättes samas liikmesriikidele kaalutlusruumi taoliste meetmete laadi üle otsustamisel.(82)
90. Võttes arvesse eespool punktides 86−89 esitatud kaalutlusi ning käesoleva ettepaneku punktides 39−50 ja 72−74 kirjeldatud veepoliitika raamdirektiivi omadusi, näib mulle seega selge, et veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide poole püüeldes peaksid liikmesriigid võtma meetmed eelkõige nii, et nad arvestavad tõhusust oma siseriiklikus süsteemis, ning võtma seega arvesse piirkondlikke, ühiskondlikke, keskkonnaalaseid ja majanduslikke eripärasid. Neil on seega ulatuslik kaalutlusruum, mida ei saa ühtlustada niisuguse majandusliku lähenemise kohaldamise huvides nagu komisjoni lähenemine, milles minu arvates lähtutakse pealegi ekslikust eeldusest, et veevarud kuuluvad alati ja kõikides liikmesriikides avalik-õiguslikku sfääri, mis võimaldab riigil kehtestada niisuguse veekasutuse hind nagu varumine oma tarbeks või vee võtmine hüdroenergia tootmiseks.
91. Lisaks näitavad erialased uuringud, et peamine väljakutse näib seisnevat hinnakujunduse struktuuris, mitte ainult selle kehtestamises.(83) Märgin ka, et süsteem, mille kohaselt tuleb meetmeteks, mis võivad mõjutada veekogusid või põhjavett − näiteks vee võtmine või tõkestamine −, tuleb saada eelnev luba, või nende täielik keelamine teatavatel juhtudel kujutavad endast vahendit, mis võimaldab sageli paremini tagada vee hea seisundi ja selle ökoloogiliselt jätkusuutliku kasutamise.
92. Igal juhul ei saa hinnakujunduse põhimõtet, mis rajaneb veevarustusteenuste veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 tähenduses ekslikult laiendaval tõlgendusel, edukalt ühetaoliselt kohaldada ning seda mitte üksnes seepärast, et liikmesriikide vahel eksisteerivad veevarustuse osas geograafiliste ja klimaatiliste tingimuste tõttu suured erinevused, vaid ka seetõttu, et liikmesriikides on mitu vee majandamise mudelit.(84)
93. Märgin ka, et komisjoni välja pakutud tõlgendus võib – nagu märgivad õigustatult Saksamaa ja Austria valitsus – tekitada majanduslikke stiimuleid, mida ei saa ökoloogilisest vaatevinklist heaks kiita. Näiteks üldine hinnakujunduskohustus võib veenda mitte tootma taastuvat hüdroenergiat, tegelema jõelaevandusega ja kaitsma üleujutuste eest. Tegelikult sunniks niisugune kohustus liikmesriike looma majandusliku stiimuli hüdroelektrijaamadele, et soodustada suurvett enne tammi ja veepuudust pärast seda.
94. Üldisemalt võib öelda, et kõikides liikmesriikides on ülekaalukaid majanduslikke põhjuseid, mis õigustavad seda, kui veevarustuse raames õhutatakse magevee äärmiselt säästlikku kasutamist. Niisugune puhtalt kvantitatiivne lähenemine ei sobi siiski sugugi liikmesriikides, millel on suured veevarud, mis puudutab niisuguseid kasutusalasid nagu energiatootmine ja kaitse üleujutuste eest. Nendes riikides on esmaseks eesmärgiks kaitsta vee kvaliteeti ja tagada aastase veeringluse tasakaalustatud haldamine, et vältida liiga suuri veetaseme kõikumisi veekogudes, mis moodustavad integreeritud hüdroloogilise süsteemi. See viimane aspekt võib olla ülekaalus teatavate elupaikade ökoloogilise elujõulisuse ja ohustatud liikide ellujäämise huvides. Just seepärast ongi veepoliitika raamdirektiivis valitud vee majandamise holistiline lähenemine, mis välistab, et niisugust vahendit nagu hinnakujundus kohaldatakse üleüldiselt kõikides liikmesriikides, sõltumata nende ökoloogilistest ja hüdroloogilistest eripäradest.
95. Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku jätta komisjoni hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
D. Tõendamiskoormise analüüs
96. Kui Euroopa Kohus peaks – hoolimata puudustest, mis on tuvastatud vaidluse eseme ja ulatuse kindlaksmääramise ning etteheidetava rikkumise laadi osas – asuma siiski seisukohale, et käesolev hagi on vastuvõetav, ja nõustuma komisjoni tõlgendusega, siis esitatud tõendite ebapiisavus on küll ilmne. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab rikkumise toimepanemist tõendama komisjon. Tema peab seega esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas liikmesriik on rikkunud oma kohustusi, ilma et komisjon võiks tugineda ainult oletusele.(85)
97. Nagu ma aga käesoleva ettepaneku punktis 20 jj juba märkisin, keskendas komisjon oma hagi sellele, kuidas tuleks tema arvates veepoliitika ühte sätet tõlgendada, esitamata Euroopa Kohtule samal ajal tõendeid, mis võimaldaksid tuvastada, et etteheidetav rikkumine pandi toime. Veelgi enam, need ainsad näited, mille komisjon mõiste „veevarustusteenused” kostjapoolse väidetavalt ebaühtlase kohaldamise kohta tõi, lähevad kaotsi üldiste kaalutluste seas, mis käsitlevad veepoliitika raamdirektiivi tõlgendamist. Et näidata ohte vee seisundile, viitab komisjon eelkõige mitmel korral näidetele, mille asjakohasuses võib kahelda (näiteks mainib Genfi järve või väidab, et 44% liidus võetavast veest kasutatakse energia tootmiseks), kuid see ei tõenda siiski, et Saksamaa Liitvabariik on pannud toime rikkumise.
98. Seega näib hagi mulle ka põhjendamatu ka seetõttu, et ei ole esitatud tõendeid.
V. Ettepanek
99. Teen seega Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
– jätta Euroopa Komisjoni hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
– mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
(1) .
(2)  – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aasta 2000. aasta direktiiv, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (EÜT L 327, 22.12.2000; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275).
(3)  −	Vt veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõiked 3 ja 5 ning III lisa.
(4)  −	Veepoliitika raamdirektiivi artikli 2 punkti 38 kohaselt tähendab väljend „veevarustusteenused” „kõiki järgmisi kodumajapidamistele, avalikele asutustele või majandustegevuseks osutatavad teenuseid:” esiteks „pinna- või põhjavee võtmine, vee tõkestamine, tagavaraks varumine, töötlemine ja jagamine” ning teiseks „seadmed heitvete kogumiseks ja puhastamiseks ning seejärel pinnavette juhtimiseks”.
(5)  −	Veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 „Veevarustusteenuste kulude katmine” lõike 1 kohaselt „võtavad [liikmesriigid] arvesse veevarustusteenuste kulude, sealhulgas keskkonna- ja ressursikulude katmise põhimõtet, arvestades III lisa kohaselt tehtud majandusanalüüsi ning järgides eelkõige põhimõtet, et saastaja maksab”.
(6)  −	Komisjoni hagiavalduse nõuete täielik sõnastus.
(7)  – Komisjoni hagiavalduse punkt 1.
(8)  −	Vt ka pressiteade IP/12/536, 31.5.2012, ja pressiteade IP/11/1264, 27.10.2011.
(9)  −	Vt eelkõige kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑291/11 P, EU:C:2014:3, punkt 37).
(10)  −	Võttes arvesse menetluslikke raskusi käesoleva hagi raames, näib mulle vajalik tuua ära üksikasjalikud viited hagiavaldusele, teades et menetlusdokumendid ei ole üldsusele kättesaadavad.
(11)  −	Vt hagiavalduse punkt 15.
(12)  −	Hagiavalduse punkt 14.
(13)  −	Veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 14 on järgmine: „Käesoleva direktiivi edu sõltub tihedast koostööst ning järjekindlatest meetmetest ühenduse, liikmesriigi ja kohalikul tasandil, aga ka teabest, konsulteerimisest ja üldsuse, sealhulgas kasutajate kaasamisest.” Selle põhjenduses 18 on märgitud: „Ühenduse veepoliitika nõuab läbipaistvat, tõhusat ja järjekindlat õigusraamistikku. Ühendusel tuleks ette näha ühised põhimõtted ning üldine tegevusraamistik. Käesolev direktiiv peaks ette nägema sellise raamistiku ning kooskõlastama ja integreerima ning kaugemas perspektiivis ka edasi arendama üldisi vee kaitse ja säästva kasutuse põhimõtteid ja struktuure ühenduses vastavalt subsidiaarsusprintsiibile.	”
(14)  −	Vt hagiavalduse nõuded, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 2.
(15)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑281/11, EU:C:2013:855, punktid 122 ja 123).
(16)  −	Baieri, Hesseni ja Tüüringi liidumaad.
(17)  −	Rheinland-Pfalzi liidumaal alates 1. jaanuarist 2013, Brandenburgi liidumaal alates 1. jaanuarist 2012 ja Nordrhein-Westfaleni liidumaal alates 1. jaanuarist 2011.
(18)  −	Vt selle kohta veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 l õike 1 punkt b.
(19)  −	Vt näiteks Baieri, Hesseni ja Tüüringi liidumaade näited hagiavalduse punktis 105.
(20)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑435/09, EU:C:2011:176, punkt 59). Vt selle kohta ka kohtuotsused komisjon vs. Iirimaa (C‑392/96, EU:C:1999:431, punktid 59 ja 60) ja komisjon vs. Iirimaa (C‑66/06, EU:C:2008:637, punkt 59).
(21)  – Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiv looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102).
(22)  −	Vt kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑383/09, EU:C:2011:369).
(23)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (EU:C:2011:369). Mis puudutab ka kohustusi töötada välja jäätmekäitluskavad, siis vt kohtuotsused komisjon vs.
Kreeka (C‑45/91, EU:C:1992:164) ja komisjon vs. Itaalia (C‑297/08, EU:C:2010:115).
(24)  −	Komisjon pikendas tähtaega ainult ühe korra, vastupidi sellele, mida võiks järeldada hagiavalduse punkt 14 põhjal, milles on viidatud „pikendamisele kaks korda”.
(25)  −	Vt selle kohta kohtuotsused komisjon vs. Sloveenia (C‑365/10, EU:C:2011:183, punkt 19), komisjon vs. Portugal (C‑34/11, EU:C:2012:712, punkt 43) ja komisjon vs. Poola (EU:C:2013:855, punkt 122).
(26)  −	Vt hagiavalduse punkt 105.
(27)  −	Vt 19. joonealune märkus hagiavalduse punktis 105.
(28)  −	Põhjendatud arvamuse punkt 113, Wasserentnahmeentgeltgesetz des Landes Nordrhein‑Westfalen (WasEG, 27.1.2007).
(29)  −	Põhjendatud arvamuse punkt 117, mis käsitleb Wassergesetz Brandenburgsi. Hagiavalduses viitab komisjon Brandenburgi liidumaa veeseadusele selle redaktsioonis, mis edastati 2. märtsil 2012.
(30)  −	Vt eelkõige kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa (C‑20/01 ja C‑28/01, EU:C:2003:220), komisjon vs. Hispaania (C‑157/03, EU:C:2005:225), komisjon vs. Hispaania (C‑503/03, EU:C:2006:74), komisjon vs. Saksamaa (C‑441/02, EU:C:2006:253) ja hiljutine komisjon vs. Ungari (C‑288/12, EU:C:2014:237).
(31)  −	Kohtujurist Ruiz‑Jarabo Colomeri ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Itaalia (C‑45/95, EU:C:1996:479, punkt 31).
(32)  −	Vt näiteks kohtuotsused komisjon vs. Iirimaa (C‑494/01, EU:C:2005:250, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika) ning komisjon vs. Soome (C‑229/00, EU:C:2003:334, punkt 53).
(33)  −	Kohtuotsused komisjon vs. Kreeka (C‑502/03, EU:C:2005:592), komisjon vs. Prantsusmaa (C‑423/05, EU:C:2007:198) ja komisjon vs. Prantsusmaa (C‑304/02, EU:C:2005:444).
(34)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑416/07, EU:C:2009:528, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka kohtujurist Geelhoedi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Iirimaa (C‑494/01, EU:C:2004:546).
(35)  −	Vt kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Belgia (C‑287/03, EU:C:2005:149, punktid 41−43).
(36)  −	Kõigepealt peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi põhinema samadel etteheidetel (vt kohtuotsused komisjon vs. Soome, EU:C:2003:334, punktid 44 ja 46, komisjon vs. Saksamaa, C‑433/03, EU:C:2005:462, punkt 28, ja komisjon vs. Soome, C‑195/04, EU:C:2007:248, punkt 18). Seejärel võib komisjon täpsustada oma esialgseid etteheiteid hagiavalduses, kuid siiski tingimusel, et ta ei muuda vaidluse eset (vt kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑576/10, EU:C:2013:510, punktid 34 ja 35).
(37)  −	Euroopa Keskkonnaagentuuri (EEA) aruanne „L’environnement en Europe: état et perspectives” ( State and Outlook of the European Environment Report – SOER, 2010), millele on viidatud hagiavalduse punktis 39.
(38)  −	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (ELT L 143, lk 56; ELT eriväljaanne 15/08, lk 357).
(39)  −	Komisjon viitab siin väljendile „ökosüsteemiteenused” niisugusena, nagu see on määratletud ÜRO millenniumi ökosüsteemide hindamises, milles on peetud silmas niisuguseid inimestele osutatavaid teenuseid nagu mageveega varustamine ja laevatatavad veeteed.
(40)  −	Ta viitab kohtuotsusele komisjon vs. Luksemburg (C‑32/05, EU:C:2006:749, punkt 41).
(41)  −	Vt ajaloolise konteksti kohta direktiivid, mis on loetletud komisjoni 26. veebruari 1997. aasta ettepanekus COM(97) 49 (lõplik) pealkirjaga „Ettepanek võtta vastu nõukogu direktiiv, millega kehtestatakse raamistik ühenduse tegevuseks vee valdkonnas”, lk 3.
(42)  −	Morgera, E., „Water Management and Protection in the EU”, Environmental protection in multi‑layered systems, 2012, lk 265‑−287, eriti lk 266.
(43)  −	Ettepanek KOM(97) 49 (lõplik), lk 77.
(44)  −	Vt Aubin, D. ja Varone, F., „The Evolution of European Water Policy”, Kissling and Kuks (éds.) The evolution of national water regimes in Europe, Kluwer 2004, lk 49−86.
(45)  −	Veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 19. Vt ka veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 20 põhjavee kvantitatiivse seisundi kohta.
(46)  – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/118/EÜ, mis käsitleb põhjavee kaitset reostuse ja seisundi halvenemise eest (ELT L 372, lk 19).
(47)  −	Nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiiv 91/271/EMÜ asulaheitvete puhastamise kohta (EÜT L 135, lk 40; ELT eriväljaanne 15/02, lk 02) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1882/2003 EÜ asutamislepingu artiklis 251 osutatud menetlusele vastavates õigusaktides sätestatud rakendusvolituste kasutamisel komisjoni abistavaid komiteesid käsitlevate sätete kohandamise kohta nõukogu otsusega 1999/468/EÜ (EÜT L 284, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 447); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta määrus (EÜ) nr 1137/2008, millega kohandatakse teatavaid asutamislepingu artiklis 251 sätestatud menetluse kohaseid õigusakte vastavalt nõukogu otsusele 1999/468/EÜ seoses kontrolliga regulatiivmenetlusega (ELT L 311, lk ).
(48)  – Nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiiv 91/676/EMÜ veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest (EÜT L 375, 31.12.1991, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 68).
(49)  – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/105/EÜ, mis käsitleb keskkonnakvaliteedi standardeid veepoliitika valdkonnas ning millega muudetakse nõukogu direktiive 82/176/EMÜ, 83/513/EMÜ, 84/156/EMÜ, 84/491/EMÜ, 86/280/EMÜ ja tunnistatakse need seejärel kehtetuks ning muudetakse direktiivi 2000/60/EÜ (ELT L 348, lk 84).
(50)  −	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta direktiiv 2007/60/EÜ üleujutusriski hindamise ja maandamise kohta (ELT L 288, lk 27).
(51)  – Komisjoni 31. juuli 2009. aasta direktiiv 2009/90/EÜ, 31. juuli 2009, millega sätestatakse vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivile 2000/60/EÜ vee seisundi keemilise analüüsi ja seire tehnilised näitajad (EÜT L 201, lk 36).
(52)  −	Näiteks võttis komisjon neid paljusid eesmärke arvesse hüdroenergia valdkonnas, mis kujutab endast kõige tähtsamat taastuvenergiaallikat liidus ja moodustab põhivahendi võitluses kliimamuutusega. Vt selle kohta N. Glante kirjalikult vastatav küsimus, mis puudutab vastuolu veepoliitika raamdirektiivi ja olemasolevate taastuvenergiate direktiivi vahel, veebilehel http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//TEXT+WQ+E‑2010‑2277+0+DOC+XML+V0//FR. ja komisjoni vastus: http://www.europarl.europa.eu/sides/getAllAnswers.do?reference=E‑2010‑2277 & language=FR.
(53)
−	Veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 28.
(54)  −	Komisjoni brošüür pealkirjaga „L’eau, une ressource pour la vie – Comment la directive-cadre sur l’eau contribue à protéger les ressources de l’Europe”, lk 8. http://ec.europa.eu/environment/water/pdf/wfd_brochure_fr.pdf.
(55)  −	http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php?title=File:Freshwater_resources_per_inhabitant_%E2%80%94_long‑term_average,(1),(1_000_m%C2%B3_per_inhabitant)_YB14.png & filetimestamp=20140228120245
(56)  −	Vt komisjoni aruanne, mis on kättesaadav järgmisel aadressil: http://ec.europa.eu/environment/pubs/pdf/factsheets/wfd/fr.pdf.
(57)  −	Vt teiste hulgas komisjoni aruanded veepoliitika raamdirektiivi elluviimise kohta, eelkõige komisjoni 22. märtsi 2007. aasta teatis pealkirjaga „Euroopa Ühendus teel säästva veemajanduse juurde − Vee raamdirektiivi 2000/60/EÜ rakendamise esimene järk” (KOM(2007) 128 (lõplik)); aruanne „The Fitness Check of EU Freshwater Policy”, http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/SWD‑2012‑393.pdf, ja aruanne Euroopa veepuudust ja põudasid käsitleva poliitika läbivaatamise kohta (COM(2012) 672 (lõplik)).
(58)  – COM(2012) 673 (lõplik). Vt selle kohta http://ec.europa.eu/environment/water/blueprint/pdf/COM‑2012‑673final_EN_ACT‑cov.pdf.
(59)  −	Vt kohtuotsused NCC Construction Danmark (C‑174/08, EU:C:2009:669, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika) ja komisjon vs. Iirimaa (C‑85/11, EU:C:2013:217, punkt 35).
(60)  −	Vt selle kohta kohtuotsus Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punkt 135).
(61)  −	Vt KOM(97) 49 (lõplik), lk 20, milles komisjon nõustub, et seda põhimõtet ei olnud tema 1996. aasta teatises, mille põhjal tegi ta oma seadusandliku ettepaneku, vaid see põhimõte koorus välja sellele ettepanekule eelnenud konsulteerimisest.
(62)  −	Vt kostja vastuse punkt 42.
(63)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑582/08, EU:C:2010:429, punktid 49−52).
(64)  – Ibidem (punkt 51).
(65)  −	Nõukogu 15. juuli 1980. aasta direktiiv olmevee kvaliteedi kohta (EÜT L 229, lk 11), muudetud nõukogu 3. novembri 1998. aasta direktiiviga 98/83/EÜ (EÜT L 330, lk 32).
(66)  −	Vt nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1), artikkel 26.
(67)  −	Kohtuotsus Profisa (C‑63/06, EU:C:2007:233, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
(68)  −	Vt järgmisi keeleversioone: hispaania keeles en beneficio de, saksa keeles zur Verfügung stellen, inglise keeles provide, itaalia keeles che forniscono, leedu keeles teikiamos, poola keeles umożliwiają, soome keeles tarjoavat ja rootsi keeles tillhandahåller .
(69)  −	Vt eelkõige kohtuotsused Land de Sarre jt (187/87, EU:C:1988:439, punkt 19), komisjon vs. Prantsusmaa (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 21) ja kohtuotsus Sturgeon jt (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, punkt 47).
(70)  −	Veepoliitika raamdirektiivi artikli 9 lõike 1 kolmas lõik koostoimes selle lõikega 4 ei välista siiski teatavat paindlikkust selle nõude kohaldamisel.
(71)  −	Nõukogu direktiivi ettepanek, KOM(97) 49 (lõplik).
(72)  −	KOM(97) 49 (lõplik), lk 21.
(73)  −	22. oktoobri 1999. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 41/1999, mille võttis vastu nõukogu, tehes otsuse Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklis 251 ette nähtud menetluse kohaselt, eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (EÜT C 343, lk 1).
(74)  −	Aruanne nõukogu direktiivi, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, ühisteksti kohta, mille lepituskomitee heaks kiitis – Parlamendi volitus lepituskomiteele (A5-0214/2000). Vt Ühendkuningriigi esitatud menetlusse astuja seisukohtade punkt 15. Seadusandja soovis suruda läbi mõnes liikmesriigis tugevalt subsideeritud veevarustuse ja heitvete puhastamise kulude katmise põhimõtet, lubades Iirimaal siiski alles hoida oma praktika, mis seisneb selles, et neid teenuseid rahastatakse otse riigieelarvest.
(75)  −	Aubin, D. ja Varone, F., European Water Policy, A path towards an integrated resource management, Louvain‑la‑Neuve, 29.3.2002.
(76)  −	Vt Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC) järgmisel veebiaadressil: http://ec.europa.eu/environment/water/water-framework/objectives/pdf/strategy2.pdf (lk 74).
(77)  −	Komisjoni 22. märtsi 2007. aasta teatis „Euroopa Ühendus teel säästva veemajanduse juurde − Vee raamdirektiivi 2000/60/EÜ rakendamise esimene järk”, KOM(2007) 128 (lõplik). Nimetatud aruandes tunneb komisjon eelkõige muret selle pärast, et mitu liikmesriiki ei suuda võib-olla saavutada raamdirektiivi eesmärke, eelkõige vee ökosüsteemide füüsilise lagunemise tõttu, mida on põhjustanud veevarude ülekoormus, ja mitmesugustest allikatest pärit reostuse kõrge taseme tõttu.
(78)  −	KOM(2007) 128 (lõplik), lk 6.
(79)  −	Euroopa veevarude kaitse kava – Nõukogu järeldused, vt http://ec.europa.eu/environment/water/water‑framework/objectives/pdf/strategy.pdf (p. 74).
(80)  −	Vt veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 18.
(81)  −	Kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg (EU:C:2006:749, punkt 41).
(82)  −	Vt veepoliitika raamdirektiivi enamike sätete kohta kohtuotsused komisjon vs. Itaalia, nn kohtuotsus San Rocco (C‑365/97, EU:C:1999:544, punktid 67 ja 68) ja komisjon vs. Prantsusmaa (C‑60/01, EU:C:2002:383, punkt 27); mõlemale kohtuotsusele on viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Luksemburg (EU:C:2006:749, punktid 39 ja 43).
(83)  −	Euroopa Keskkonnaagentuuri aruanne nr 1/2012 „Towards efficient use of water resources in Europe”, http://www.eea.europa.eu/publications/towards‑efficient‑use‑of‑water, lk 30−35 – veele jäetava jälje kontseptsioon ( water footprint ), mida kohaldatakse eelkõige Hispaanias.
(84)  −	Näiteks Rootsis ja Soomes kujutavad veekogud endast maaomandi kategooriat, mida kunagi reguleeriti täielike õigusaktidega, mis hõlmasid nii nendega seotud eraõiguslikke kui ka avalik-õiguslikke suhteid kvalitatiivsest ja kvantitatiivsest aspektist. Nendes liikmesriikides algatavad kohtud või pädevad ametiasutused vee igasuguseks märkimisväärseks kasutamiseks erinevatel otstarvetel − näiteks veevõtmine, hüdroenergia tootmine või laevandus − loamenetluse. Lisaks on süsteemis ette nähtud absoluutsed keelud ning asjaomase veekoguga seotud erinevate avalike ja erahuvide kaalumine. Ka tuleb vahet teha Saksamaal kohaldatava föderaalse mudeli ning Hispaanias, Itaalias ja Ühendkuningriigis valitseva piirkondliku mudeli vahel. Lõpuks tuleb märkida, et on olemas ka unitaarne mudel, mille näideteks on Prantsuse Vabariik ja Poola Vabariik. Vt Alberton, M., Environmental Protection in Multi‑Layered Systems,
Leiden, 2012.
(85)  −	Vt eelkõige kohtuotsused komisjon vs. Madalmaad (C‑408/97, EU:C:2000:427, punkt 15), komisjon vs. Soome (C‑246/08, EU:C:2009:671, punkt 52) ja komisjon vs. Madalmaad (C‑79/09, EU:C:2010:171).