62005CC0266
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 22. juunil 2006 (
1
)
Kohtuasi C-266/05 P
Jose Maria Sison
versus
Euroopa Liidu Nõukogu
„Apellatsioonkaebus — Juurdepääs institutsioonide dokumentidele — Määrus (EÜ) nr 1049/2001 — Erandid — Avalik huvi — Avalik julgeolek — Rahvusvahelised suhted — Dokumendid, mis on olnud aluseks nõukogu otsusele, millega kehtestati terrorismivastase võitluse raames piirangud teatud isikute suhtes — Tundliku sisuga dokumendid — Juurdepääsu keelamine — Nende riikide nimetamata jätmine, kellelt teatud dokumendid pärinevad”
I. Sissejuhatus
1.
26. aprilli 2005. aasta otsusega liidetud kohtuasjades T-110/03, T-150/03 ja T-405/03: José Maria Sison vs. nõukogu (
2
). jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata hagi, milles paluti tühistada kolm nõukogu otsust, millega apellatsioonkaebuse esitajale keelduti andmast juurdepääsu dokumentidele, mille alusel nõukogu võttis vastu otsuse, millega apellatsioonkaebuse esitaja lisati nende isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse eripiiranguid terrorismivastaseks võitluseks, nagu on sätestatud määruse (EÜ) nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3. (
3
) Käesoleva hagiga taotleb apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu otsuse tühistamist.
2.
Käesoleva hagiga samal ajal algatas apellatsioonkaebuse esitaja EÜ artiklis 230 ette nähtud menetlused, et osaliselt tühistada nõukogu otsus 2002/974, millega tema nimi jäeti isikute nimekirja, kelle varad külmutatakse vastavalt määrusele nr 2580/2001. Kõnealustes menetlustes taotleb ta ka määruse nr 2580/2001 kehtetuks tunnistamist vastavalt EÜ artiklile 241 ja talle kahjude hüvitamist vastavalt EÜ artiklitele 235 ja 288. Kohtuasi registreeriti numbri all T-47/03 ja selle arutamine on praegu Esimese Astme Kohtus pooleli. (
4
)
II. Asjaomased õigusnormid
3.
Määruse (EÜ) nr 1049/2001 (üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele) (
5
) artikli 2 lõikes 1 ja lõigetes 3–6 kirjeldatakse määruse isikulist ja materiaalset kohaldamisala järgmiselt:
„1.   Kõigil liidu kodanikel ning kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kelle elukoht või registrijärgne asukoht on mõnes liikmesriigis, on õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega, arvestades käesolevas määruses sätestatud põhimõtteid, tingimusi ja piiranguid.
[…]
3.   Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi institutsiooni käsutuses olevate dokumentide suhtes, see tähendab institutsiooni koostatud ja talle saadetud ning tema valduses olevate dokumentide suhtes kõikides Euroopa Liidu tegevusvaldkondades.
4.   Ilma et see piiraks artiklite 4 ja 9 kohaldamist, tehakse dokumendid üldsusele kättesaadavaks kas kirjaliku taotluse alusel või otse elektroonilises vormis või registri kaudu. Eelkõige tehakse artikli 12 kohaselt vahetult kättesaadavaks seadusandliku menetluse käigus koostatud ja saadud dokumendid.
5.   Tundliku sisuga dokumentide suhtes, nagu need on määratletud artikli 9 lõikes 1, kohaldatakse vastavalt nimetatud artiklile erirežiimi.
6.   Käesolev määrus ei piira üldsuse õigust pääseda juurde institutsioonide valduses olevatele dokumentidele, mis tulenevad rahvusvahelise õiguse dokumentidest või institutsioonide poolt nende rakendamiseks vastuvõetud õigusaktidest.”
4.
Erandid õigusest ühenduse institutsioonide dokumentidega tutvuda on sätestatud määruse nr 1049/2001 artiklis 4. Käesolevas kohtuasjas on asjakohased selle artikli järgmised sätted:
„1.   Institutsioonid keelavad juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine kahjustaks:
a)
avalikke huve seoses:
—
avaliku julgeolekuga,
—
[…]
—
rahvusvaheliste suhetega,
—
[…]
—
[…]
2.   Institutsioonid keelavad juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine kahjustaks:
—
füüsilise või juriidilise isiku ärihuve, sealhulgas intellektuaalomandit,
—
kohtumenetlust ja õigusnõustamist,
—
kontrollimiste, uurimiste või audiitorkontrolli eesmärki,
välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
3.   Keelatakse juurdepääs dokumendile, mille institutsioon on koostanud oma sisekasutuseks või mille institutsioon on saanud ning mis käsitleb küsimust, milles institutsioon ei ole veel otsust teinud, kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks oluliselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
Juurdepääs dokumentidele, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, keelatakse isegi pärast otsuse tegemist, kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
[…]
5.   Liikmesriik võib taotleda, et institutsioon ei avaldaks kõnealusest liikmesriigist pärit dokumenti ilma tema eelneva nõusolekuta.
6.   Kui mõni eranditest hõlmab ainult osa dokumendist, avalikustatakse dokumendi ülejäänud osad.
[…]”
5.
Määruse nr 1049/2001 artikkel 9 sisaldab järgmisi sätteid, mis reguleerivad tundliku sisuga dokumentide käsitlemist:
„1.   Tundliku sisuga dokumendid on dokumendid, mis pärinevad institutsioonidest või nende loodud asutustest, liikmesriikidest, kolmandatest riikidest või rahvusvahelistest organisatsioonidest ning mis on liigitatud kui „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET” või „CONFIDENTIEL” vastavalt asjaomase institutsiooni eeskirjadele, mis kaitsevad Euroopa Liidu või selle ühe või mitme liikmesriigi olulisi huve artikli 4 lõike 1 punktis a osutatud valdkondades, eelkõige avaliku julgeoleku alal, kaitsepoliitilistes ja sõjalistes küsimustes.
[…]
3.   Tundliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt dokument pärineb.
4.   Institutsioon, kes otsustab keelata juurdepääsu tundliku sisuga dokumendile, põhjendab seda otsust viisil, mis ei kahjusta artiklis 4 kaitstavaid huve.
[…]”
III. Faktid
6.
Esimese Astme Kohus esitas käesoleva kohtuasja faktilised asjaolud kokkuvõtlikult vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–7 järgmiselt:
„2.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 28. oktoobril 2002 vastu otsuse 2002/848/EÜ, millega rakendatakse nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2002/460/EÜ (EÜT L 295, lk 12). Selle otsusega lisati hageja nende isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse määruses ette nähtud rahaliste vahendite ja finantsvahendite külmutamist (edaspidi „vaidlusalune nimekiri”). Seda nimekirja muudeti eelkõige nõukogu 12. detsembri 2002. aasta otsusega 2002/974/EÜ (EÜT L 337, lk 85) ja nõukogu 27. juuni 2003. aasta otsusega 2003/480/EÜ (ELT L 160, lk 81), millega tunnistati varasemad otsused kehtetuks ja koostati uus nimekiri. Hageja nimi jäeti iga kord sellesse nimekirja.
3.
Vastavalt määrusele nr 1049/2001 taotles hageja 11. detsembri 2002. aasta kordustaotlusega juurdepääsu dokumentidele, mis olid nõukogu otsuse 2002/848 vastuvõtmise aluseks, ja nende riikide nimetamist, kes olid selles osas teatud dokumente esitanud. 3. veebruari 2003. aasta kordustaotluses taotles hageja juurdepääsu kõigile uutele dokumentidele, mis olid nõukogu otsuse 2002/974 vastuvõtmise aluseks, millega ta jäeti vaidlusalusesse nimekirja, ja nende riikide nimetamist, kes olid selles osas teatud dokumente esitanud. 5. septembri 2003. aasta kordustaotluses taotles hageja konkreetselt juurdepääsu alaliste esindajate komitee (Coreper) aruandele 11 311/03 EXT 1 CRS/CRP, mis seondub otsusega 2003/480, ning kõigile enne otsuse 2003/480 vastuvõtmist nõukogule esitatud dokumentidele, mis on aluseks tema lisamisele vaidlusalusesse nimekirja ja selles säilitamisele.
4.
Nõukogu keelas kõigi nende taotluste puhul juurdepääsu, isegi osalise, vastavalt 21. jaanuari, 27. veebruari ja 2. oktoobri 2003. aasta kordusotsusega (edaspidi „esimene keelav otsus”, „teine keelav otsus” ja „kolmas keelav otsus”).
5.
Mis puutub esimesse ja teise keelavasse otsusesse, siis märkis nõukogu, et teave, mis oli aluseks vaidlusaluse nimekirja loonud otsuste vastuvõtmisele, sisaldus vastavalt Coreperi 23. oktoobri 2002. aasta aastaaruandes (13 441/02 EXT 1 CRS/CRP 43) ja 4. detsembri 2002. aasta aastaaruandes (15 191/02 EXT 1 CRS/CRP 51) liigitatuna kui „CONFIDENTIEL UE”.
6.
Nõukogu keelas nendele aruannetele juurdepääsu, viidates määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a esimesele ja kolmandale taandele. Ta selgitas ühelt poolt, et „[nende aruannete] ning samuti terrorismi vastu võitlevate liikmesriikide ametiasutuste valduses oleva teabe avalikustamine võimaldaks selles teabes viidatud isikutel, rühmitustel ja üksustel takistada nende ametiasutuste meetmeid ja tõsiselt kahjustada avalikke huve seoses avaliku julgeolekuga”. Teiselt poolt, nagu väidab nõukogu, „kahjustab kõnealuse teabe avalikustamine samuti avalike huvide kaitset seoses rahvusvaheliste suhetega, kuna terrorismivastases võitluses võetavatesse meetmetesse on kaasatud ka kolmandate riikide ametiasutused”. Nõukogu keelas osalise juurdepääsu sellele teabele põhjusel, et see oli „täies mahus eespool viidatud eranditega kaetud”. Peale selle keeldus nõukogu avaldamast, millised riigid asjakohast teavet olid esitanud, märkides et „vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõikele 3 toimunud konsultatsiooni järgselt oli[d] kõnealuse teabe esitanud ametiasutus[ed] taotletud teabe avalikustamise vastu”.
7.
Mis puutub kolmandasse keelavasse otsusesse, siis märkis nõukogu kõigepealt, et hageja taotlus puudutas sama dokumenti, millele juurdepääs oli talle esimese keelava otsusega keelatud. Nõukogu kinnitas oma esimest keelavat otsust ja lisas, et juurdepääs aruandele 13 441/02 tuleb samuti kohtumenetlust puudutava erandi alusel keelata (määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmas taane). Seejärel möönis nõukogu, et ta oli ekslikult asjakohasena märkinud otsusega 2003/480 seonduva aruande 11 311/03. Ta selgitas, et ei olnud saanud muud teavet või dokumenti, mis õigustaks otsuse 2002/848 tühistamist hagejat puudutavas osas.”
IV. Apellatsioonkaebuse esitaja nõuded
7.
Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega kohtuasjades T-110/03 ja T-150/03 esitatud hagid põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Kohtuasjas T-405/03 jättis kohus osa hagist rahuldamata vastuvõetamatuse tõttu ja ülejäänud põhjendamatuse tõttu.
8.
Apellatsioonkaebuse esitaja palub allpool esitatud põhjendustel Euroopa Kohtul:
—
tühistada Esimese Astme Kohtu (teine koda) 26. aprilli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-110/03, T-150/03 ja T-405/03;
—
tühistada EÜ artikli 230 alusel: a) nõukogu 27. veebruari 2003. aasta otsus (06/c/01/03): nõukogu 27. veebruari 2003. aasta vastus dokumentide juurdepääsu kordustaotlusele, mille Jan Fremon esitas 3. veebruari 2003. aasta faksis määruse (EÜ) nr 1049/2001 artikli 7 lõikele 2 tuginedes, ning mis tehti taotleja esindajale teatavaks 28. veebruaril 2003; b) nõukogu 21. jaanuari 2003. aasta otsus (411/c/01/02): nõukogu 21. jaanuari 2003. aasta vastus dokumentide juurdepääsu kordustaotlusele, mille Jan Fremon esitas 11. detsembri 2002. aasta faksis määruse (EÜ) nr 1049/2001 artikli 7 lõikele 2 tuginedes, ning mis tehti taotleja esindajale teatavaks 23. jaanuaril 2003; ja c) nõukogu 2. oktoobri 2003. aasta otsus (36/c/02/03): nõukogu 2. oktoobri 2003. aasta vastus dokumentide juurdepääsu kordustaotlusele (2/03), mille Jan Fremon esitas 5. septembri 2003. aasta faksis (saabus nõukogu kantseleisse 8. septembril 2003) määruse (EÜ) nr 1049/2001 artikli 7 lõikele 2 tuginedes;
—
jätta kohtukulud nõukogu kanda.
9.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
V. Väited
10.
Apellatsioonkaebuse esitaja esitab viis väidet, mis on kokkuvõtlikult järgmised:
1.
Esimese Astme Kohus rikkus EÜ artikleid 220, 225 ja 230, Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklites 6 ja 13 sätestatud ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja õigust kaitsele, kui ta piiras liigselt oma pädevust kontrollida juurdepääsu keelavate komisjoni otsuste seaduslikkust.
2.
Selle kohaselt, kuidas Esimese Astme Kohtus tõlgendas dokumentidega (osaliselt) tutvumise õigusest tehtavaid erandeid, saab nõukogu täieliku kaalutluspädevuse ning dokumentidele juurdepääsu andmisest võib täielikult keelduda, see aga rikub EL artikli 1 teist lõiku ja artikli 6 lõiget 1, EÜ artiklit 255 ja määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a ning artikli 4 lõiget 6 ja samuti EÜ artikleid 220, 225 ja 230.
3.
Esimese Astme Kohus rikkus EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustust, kui ta möönis, et nõukogu põhjendused taotletud dokumentidele (osalise) juurdepääsu andmisest keeldumisele olid lakoonilised ja stereotüüpsed.
4.
Asjaomast kohaldamisala piirates rikkus Esimese Astme Kohus EÜ artikliga 255 tagatud õigust dokumentidega tutvuda, EIÕK artikli 6 lõikega 2 tagatud süütuse presumptsiooni ja EIÕK artikliga 13 tagatud õigust tõhusale kaitsele EIÕK-st tulenevate õiguste rikkumisel.
5.
Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõiget 5 ja artikli 9 lõiget 3, kui leidis, et kõnealused sätted viitavad üksnes „dokumentidele” ja et järelikult oli põhjendatud nõukogu keeldumine avaldada need dokumendid edastanud liikmesriikide nimed, kui nimetatud liikmesriigid olid selle vastu.
VI. Analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
11.
Esiteks märgiksin, et apellatsioonkaebuse esitaja taotluse osa, milles Euroopa Kohtul palutakse tühistada juurdepääsu keelavad nõukogu otsused, tuleb esitatud kujul tagasi lükata kui ilmselt vastuvõetamatu, võttes arvesse asjaolu, et apellatsioonkaebuse esemeks saab olla üksnes Esimese Astme Kohtu otsus. (
6
)
12.
Teiseks tuleb märkida, et kuna apellatsioonkaebuse esitaja ei vaidlusta kohtuasjades T-150/03 ja T-405/03 esitatud taotluste rahuldamata jätmise põhjendusi, tuleb käesolevat apellatsioonkaebust käsitleda kui kaebust Esimese Astme Kohtu otsuse peale kohtuasjas T-110/03, mis käsitles esimest juurdepääsu keelamise otsust.
B. Esimene väide: EÜ artiklite 220, 225 ja 230 rikkumine ning EIÕK artiklitega 6 ja 13 tagatud kaitseõiguse rikkumine
1. Esimese Astme Kohtu otsus
13.
Seoses nende nõukogu otsuste seaduslikkuse kontrolli pädevusega, millega dokumentidele juurdepääsu andmisest keelduti määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustuslike erandite alusel, sedastas Esimese Astme Kohus:
„46.
Esimese Astme Kohtu kontrolli ulatuse kohta keelava otsuse õiguspärasuse osas tuleb märkida, et […] kohtuotsuses Hautala vs. nõukogu (
7
) […] ja […] kohtuotsuses Kuijer vs. nõukogu (
8
) […] tunnustas Esimese Astme Kohus nõukogu kaalutlusõiguse laia ulatust keelava otsuse korral, mis nagu antud juhul, põhineb osaliselt avalike huvide kaitsel seoses rahvusvaheliste suhetega. Kohtuotsuses Kuijer vs. nõukogu tunnustati institutsiooni sellist kaalutlusõiguse ulatust juhul, kui ta põhjendas juurdepääsu keelamist avalike huvide kaitsega üldiselt. Seega on institutsioonidel määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud kohustuslike erandite puhul seoses üldsuse juurdepääsuga dokumentidele laiaulatuslik kaalutlusõigus.
47.
Järelikult peab Esimese Astme Kohtu kontroll institutsioonide otsuste õiguspärasuse osas, millega keelatakse juurdepääs dokumentidele määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud erandite alusel, piirduma menetlusnormide järgimise ja põhjenduste esitamise, asjaolude käsitlemise täpsuse ning samuti asjaolude hindamisel ilmsete vigade puudumise ja võimu kuritarvitamise kontrollimisega (vt analoogia alusel eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Hautala vs. nõukogu, punktid 71 ja 72, mis jäeti apellatsiooni korras muutmata; ja eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Kuijer vs. nõukogu, punkt 53.)”
2. Apellatsioonkaebuse esitaja
14.
Apellatsioonkaebuse esitaja väitel piiras Esimese Astme Kohus eespool viidatud lõigetes ekslikult seaduslikkuse kontrolli pädevust seoses nõukogu otsustega, millega keelduti taotletud dokumentidele juurdepääsu andmisest, leides, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud avaliku huviga seotud põhjustele tuginemisel on nõukogul lai kaalutlusõigus ja järeldades sellest, et tema enda roll piirdub kontrollimisega, kas on järgitud menetlusnorme ja täidetud põhjendamiskohustust, kas asjaolusid on käsitletud täpselt ja kas asjaolude hindamisel ei ole tehtud ilmset viga või kas ei ole tegemist võimu kuritarvitamisega. Selline tõlgendus, mille kohaselt nõukogu pädevus erandite kohaldamisel avaliku huviga seotud põhjendustel on piiramatu, on vastuolus ühenduse seadusandja eesmärgiga kehtestada läbipaistvuse tagamiseks juurdepääsu keelavate otsuste seaduslikkuse üle täielik kohtulik kontroll. Sellega seoses viitab ta Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 67 lõikele 3, (
9
) mille kohaselt on Esimese Astme Kohtul õigus tutvuda dokumentidega, millele juurdepääsu taotleti.
15.
Apellatsioonkaebuse esitaja märgib, et tema juhtumit tuleb eristada asjaoludest, mis olid kohtuasjas Hautala (
10
) tehtud otsuse aluseks, millele Esimese Astme Kohus on tuginenud. Ta juhib tähelepanu sellele, et erinevalt kohtuasjas Hautala käsitletud dokumentidest kuuluvad dokumendid, millele ta juurdepääsu taotles, EÜ asutamislepingu, mitte Euroopa Liidu asutamislepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitleva V peatüki kohaldamisalasse. Peale selle oli kohtuasjas Hautala käsitletud dokument mõeldud sisemiseks kasutamiseks, mitte avaldamiseks. Dokumendid, millele tema juurdepääsu taotles, olid see-eest vastu võetud nõukogu otsuse tegemiseni viinud õigusloome protsessis ega sisaldanud teavet, mille avaldamine oleks võinud põhjustada pingeid suhetes kolmandate riikidega. Käesolevat kohtuasja tuleb eristada kohtuasjast Hautala ka seepärast, et dokumendid, millele ta juurdepääsu taotles, puudutasid apellatsioonkaebuse esitajat isiklikult. Leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52, et taotleja võimalikku erilist huvi teda isiklikult puudutavale dokumendile juurdepääsuks ei saa määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustuslike erandite kohaldamisel arvesse võtta, sattus Esimese Astme Kohus vastuollu oma kohtupraktikaga, mille kohaselt peab nõukogu „juhtumi konkreetsete asjaolude uurimine olema tegelik”. (
11
)
16.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et oma kontrolli ulatust piirates rikkus Esimese Astme Kohus tema kaitseõigusi, mis on tagatud EIÕK artikliga 6. Samuti väidab ta, et Esimese Astme Kohus jättis vastamata tema väidetele, mis põhinesid EIÕK artikli 6 lõikel 3 ning mille kohaselt on igal kuriteos süüdistataval õigus saada üksikasjalikku teavet tema vastu esitatud süüdistuse iseloomust ja põhjustest. Selle tulemusel on Esimese Astme Kohus võtnud apellatsioonkaebuse esitajalt EIÕK artikliga 13 tagatud õiguste kaitsega seoses tõhusa õiguskaitsevahendi.
3. Vastustaja
17.
Nõukogu leiab, et kohtuasja Hautala ja käesoleva kohtuasja erinevused, millele apellatsioonkaebuse esitaja viitab, on ebaolulised. Ta asub seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsus on täielikult kooskõlas Esimese Astme Kohtu otsusega kohtuasjas Hautala ja et kõnealusest kohtuasjast tulenevad kohtuliku kontrolli piirangud on kohaldatavad ka käesolevas kohtuasjas.
18.
Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et taotleja erilist huvi dokumendile juurdepääsuks ei ole tarvis arvesse võtta. Nõukogu keeldumine põhines määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 esimesel ja kolmandal taandel, mille puhul ei eeldata huvide kaalumist. Kui dokumendi avaldamine kahjustaks avaliku julgeoleku ja/või rahvusvaheliste suhetega seotud avalike huvide kaitset, on nõukogu kohustatud keelduma sellele juurdepääsu andmisest kontrollimata, kas taotlejal on asjaomase dokumendi suhtes ülekaalukas isiklik huvi. Vastuseks apellatsioonkaebuse esitaja kinnitusele, et keelav otsus oleks pidanud põhinema „juhtumi konkreetsete asjaolude tegelikul uurimisel”, nagu on sätestatud kohtuotsuses Hautala, (
12
) väidab nõukogu, et see kehtib üksnes objektiivsete asjaolude kohta, nagu dokumendi sisu ja dokumendi avaldamisest tulenev kaitstavate huvide kahjustamise oht.
19.
Nõukogu lükkab ümber apellatsioonkaebuse esitaja väite, mis põhineb Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 67 lõikel 3. Kõnealune säte on puhtal kujul menetluslikku laadi ja selle eesmärk on anda Esimese Astme Kohtule võimalus tutvuda vaidlusaluse dokumendiga. See ei mõjuta Esimese Astme Kohtu kontrolli ulatust.
4. Hinnang
20.
Apellatsioonkaebuse esitaja esimeses väites tõstatatud esimene küsimus puudutab nende otsuste kohtuliku kontrolli ulatust, millega keelduti määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustuslike erandite alusel juurdepääsu andmisest dokumentidele. Kas kõnealune kontroll piirdub selle kindlaks tegemisega, kas on järgitud menetlusnorme ja täidetud põhjendamiskohustus, kas asjaolusid on käsitletud täpselt ja kas asjaolude hindamisel ei ole tehtud ilmset viga ega ole tegemist võimu kuritarvitamisega, nagu Esimese Astme Kohus on sätestanud kohtuotsuses Hautala ja seejärel vaidlustatud kohtuotsuses? Või tuleks vastavalt apellatsioonkaebuse esitaja kaudsele väitele hinnata ka seda, kas avalikule huvile tugineti õigesti, st kas nõukogul oli õigus, kui ta väitis, et dokumentidele juurdepääsu võimaldamine kahjustaks asjaomaseid avalikke huve?
21.
Kuigi Esimese Astme Kohtu otsus kohtuasjas Hautala kaevati edasi, (
13
) ei käsitlenud Euroopa Kohus oma otsuses kohtuliku kontrolli ulatust seoses sellega, et nõukogu tugines dokumentidele juurdepääsu andmisest keeldudes kohustuslikele eranditele. Seda võib selgitada asjaoluga, et apellatsioonkaebuse esitajaks oli mitte esialgne taotleja, vaid nõukogu, kellel loomulikult puudus huvi nimetatud küsimuse tõstatamiseks. Seega jääb kõnealune küsimus Euroopa Kohtu otsustada.
22.
Kohtuliku kontrolli ulatus otsuste puhul, millega määruse nr 1049/2001 artiklis 4 sätestatud erandite alusel keeldutakse juurdepääsu andmisest Euroopa Liidu institutsiooni valduses olevatele dokumentidele, tuleb määratleda sõltuvalt huvide laadist, mida kõnealused erandid hõlmavad, ja määrusega kehtestatud süsteemist tervikuna.
23.
Kuna viimane asjaolu on üldisem, tuleks seda käsitleda esimesena. Määruses nr 1049/2001 sätestatud aluspõhimõtte kohaselt tuleb tagada võimalikult lai juurdepääs institutsioonide valduses olevatele dokumentidele. Kõnealusel põhimõttel on kaks eesmärki — ühelt poolt luua tingimused, mis võimaldavad kodanikel kasutada oma õigust osaleda avalikes asjades, ja teiselt poolt tagada, et kodanikud, kelle huve institutsioonide otsused on kahjustanud või mõjutanud, saavad oma huve kaitsta. (
14
)
24.
Kuna määruse preambulis on öeldud, et määruse eesmärk on „rakendada võimalikult täieulatuslikult ellu avalikkuse õigus juurde pääseda dokumentidele” (
15
) ja et „[p]õhimõtteliselt peaksid kõik institutsioonide dokumendid olema üldsusele kättesaadavad” (
16
), on selge, et tingimusteta õigust dokumentidele juurde pääseda ei saa olla. Määrus nr 1049/2001 tunnustab erinevaid avalikke ja erahuve, mis vajavad erikaitset ja millele institutsioonid saavad seetõttu dokumentidele juurdepääsu andmisest keeldudes tugineda. Kõnealused huvid on artiklis 4 määratletud kui dokumentidega tutvumise õigusest tehtavad erinevat liiki erandid.
25.
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1, 2 ja 3 sätestatud erandid on kõik sätestatud kohustuslikena: institutsioonid keelavad juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine kahjustaks asjaomaste huvide kaitset. Erinevalt artikli 4 lõikes 1 sätestatud eranditest on artikli 4 lõigetes 2 ja 3 sätestatud erandite puhul lubatud avaldada dokumendid, millele on taotletud juurdepääsu, kui see teenib ülekaalukaid avalikke huve.
26.
Käesolevas arutluses, mis käsitleb kohtuliku kontrolli ulatust, saab artikli 4 lõikes 1 ja artikli 4 lõigetes 2 ja 3 sisalduvate erandite erinevusest teha kaks järeldust.
27.
Esiteks on kahe viimase sätte sõnastusest selge, et otsustades, kas dokumentidele juurdepääsu andmisest tuleks keelduda, peavad institutsioonid kaaluma, kas eriline huvi, mida dokumendi avaldamisest keeldudes kaitstakse (näiteks ärihuvide, kohtumenetluste või institutsioonide otsustusprotsessi kaitsmine), kaalub üles asjaomaste dokumentide kättesaadavaks tegemise avaliku huvi. Määruse artikli 4 lõige 1 ei näe ette sellist huvide kaalumist. Seevastu on ilmne, et ühenduse seadusandja on huve selliselt kaalunud ja see on sätestatud määruses endas: kuna kõnealuses sättes loetletud huve käsitletakse ülekaalukalt olulistena, ei saa teised huvid neid üles kaaluda. See tähendab seda, et kui tegemist on ühega nimetatud huvidest, kohaldatakse erandit automaatselt.
28.
Teine järeldus, mida võib teha, on see, et kui võtta arvesse asjaolu, et määruse artikli 4 lõikes 2 nimetatud eranditega kaitstavatest huvidest on olulisem üksnes ülekaalukas avalik huvi, ei ole isiklik huvi, mis taotlejal võib dokumentidele juurdepääsuks olla, sellega seoses oluline. See peab iseenesest kehtima ka määruse artikli 4 lõike 1 puhul, mis ei näe ette huvide kaalumist.
29.
See on esimene viide sellele, et määruse artikli 4 lõike 1 puhul on kohtulik kontroll piiratum kui artikli 4 lõike 2 puhul.
30.
Seoses huvidega, mida kaitstakse määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud eranditega, täpsemalt avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhetega, tuleks tunnistada, et peamine poliitiline vastutus kõnealuste huvide kaitsmise eest lasub nõukogul, mis on ilmne ka EL artiklite 11–28 alusel. Otsus, kas anda juurdepääs kõneluste huvidega seotud dokumendile, oleneb kahtlemata poliitilistest kaalutlustest ja tuleb teha teabe alusel, mis on kättesaadav üksnes pädevatele poliitilistele organitele. Kuna kõnealuses valdkonnas sõltub poliitika tõhusus paljudel juhtudel konfidentsiaalsuse säilitamisest, peab asjaomastel ühenduse institutsioonidel olema täielik kaalutlusõigus selle otsustamisel, kas dokumentide avaldamine võib kahjustada mõnda artikli 4 lõikes 1 nimetatud huvi. Kui institutsioon leiab, et dokumendile juurdepääsu andmine kahjustaks kõnealuses valdkonnas Euroopa Liidu huve, on ta kohustatud juurdepääsu andmisest keelduma sõltumata huvidest, mis taotlejal võivad juurdepääsu saamiseks olla.
31.
Kuna vastutava poliitilise institutsiooni hinnangu asendamisel kohtu otsusega ületaksid ühenduse kohtud oma pädevuse piire, on nende pädevus selliste otsuste kohtuliku kontrolli teostamisel, millega keeldutakse juurdepääsu andmisest määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a loetletud põhjendustel, põhimõtteliselt piiratud. Seepärast leian, et Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et selliste otsuste kohtulik kontroll, millega keeldutakse juurdepääsu andmisest vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikele 1, peab piirduma selle kontrollimisega, kas on järgitud menetlusnorme ja täidetud põhjendamiskohustust, kas asjaolusid on käsitletud täpselt, kas asjaolude hindamisel ei ole tehtud ilmset viga ega ole tegemist võimu kuritarvitamisega.
32.
Lisaksin, et kohtuliku kontrolli ulatuse selline piiramine ei tähenda, et institutsioonil, kes on määruse artikli 4 lõike 1 punktile a tuginedes dokumentidele juurdepääsu andmisest keeldunud, on piiramatu kaalutlusõigus, nagu on väitnud apellatsioonkaebuse esitaja. Kui kontrollimisel keskendutakse Esimese Astme Kohtu nimetatud aspektidele, eelkõige juurdepääsu andmisest keeldumise põhjendustele, saab tegelikult kindlaks teha, kas asjaomane institutsioon on tegelikult tuginenud kohustuslikele eranditele ja kas tal oli õigus, kui otsustas, et dokumendi avaldamine ohustaks avalikke huve.
33.
Ma ei nõustu apellatsioonkaebuse esitajaga osas, milles ta väidab, et ühenduse seadusandja eesmärk oli sätestada täielik kohtulik kontroll otsuste üle, millega keeldutakse dokumentidele juurdepääsu andmisest määruse nr 1049/2001 alusel, ja et see on ilmne Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 67 lõikest 3. Kõnealuses sättes on lihtsalt öeldud, et kui dokument, millele juurdepääsu andmisest on keeldutud, esitatakse keeldumise seaduslikkust käsitlevas menetluses Esimese Astme Kohtule, ei avaldata seda teistele menetluspooltele. Asjaolu, et institutsioon on esitanud asjaomase dokumendi või et Esimese Astme Kohus on selle esitamist nõudnud vastavalt kodukorra artiklile 65, ei anna Esimese Astme Kohtule õigust asendada nõukogu hinnang enda omaga. See annab Esimese Astme Kohtule võimaluse kontrollida, ega asjaomane institutsioon ei ole määruse artikli 4 lõike 1 punktile a tuginedes teinud ilmset viga.
34.
Osas, milles apellatsioonkaebuse esitaja taotleb eespool punktis 15 nimetatud põhjendustel oma kohtuasja eristamist kohtuasjast Hautala, on küsitav, kas kõnealused põhjendused on asjakohased või isegi õiged. Esiteks on selge, et kuigi keelav otsus oli seotud dokumentidega, mille alusel võeti vastu otsus EÜ asutamislepingu, mitte Euroopa Liidu asutamislepingu V peatüki alusel, on ilmne, et see oli tihedalt seotud ühise seisukohaga 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta. (
17
) Olgu kuidas on, aga määrust nr 1049/2001 kohaldatakse samamoodi ka ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga seotud dokumentide suhtes. Väide, et asjaomased dokumendid ei olnud koostatud sisemiseks kasutamiseks, ei pea nende ilmset konfidentsiaalset iseloomu arvesse võttes paika. Pealegi ei saa otsuseid, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3, käsitada õigustloovate otsustena. Asjaolu, et dokumendid puudutasid apellatsioonkaebuse esitajat isiklikult (erinevalt kohtuasjast Hautala), on ebaoluline, võttes arvesse seda, et selle hindamisel, kas dokumentidele tuleks anda juurdepääs, ei mängi, nii nagu on selgitatud eespool punktis 28, isiklikud huvid mingit rolli. Apellatsioonkaebuse esitaja isiklike huvide tähelepanuta jätmine ei tähenda seepärast seda, et taotletud dokumentide võimaliku avaldamisega seotud asjaolude tegelikku uurimist ei toimunud.
35.
Artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustusliku erandi alla kuuluvale dokumendile juurdepääsu andmisest keeldumist iseenesest ei saa käsitada apellatsioonkaebuse esitaja kaitseõiguse rikkumisena. Käesoleval juhul on oluline see, et teda teavitati piisavalt põhjustest, miks ta on kantud isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse määruses nr 2580/2001 sätestatud piiravaid meetmeid. Seda teavet saab anda ka teisiti kui võimaldades juurdepääsu dokumendile, mida nõukogu peab konfidentsiaalseks. Asjaomast küsimust tuleks siiski vaadelda seoses praegu Esimese Astme Kohtus arutlusel oleva hagiga, millega vaidlustatakse apellatsioonkaebuse esitaja kandmine eespool nimetatud nimekirja ja selles säilitamise seaduslikkus.
36.
Seetõttu leian, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
C. Teine väide: dokumentidega tutvumise õiguse rikkumine kõnealusest õigusest tehtavate erandite liiga laia tõlgendamise tõttu
1. Esimese Astme Kohtu otsus
37.
Küsimuses, kas nõukogu tegi ilmse hindamisvea, kui otsustas, et taotletud dokumendi avaldamine võib kahjustada avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhetega seotud avalike huvide kaitsmist, leidis Esimese Astme Kohus:
„77.
Tuleb möönda, et terrorismivastase võitluse tõhusus eeldab seda, et ametiasutuste käsutuses olevat terrorismis kahtlustavaid isikuid, rühmitusi või üksusi puudutav teave hoitakse saladuses, võimaldamaks säilitada selle teabe asjakohasust ja tõhusate meetmete võtmist. Seega kahjustaks taotletud dokumendi avaldamine ilmtingimata avalikke huve seoses avaliku julgeolekuga. Selles osas ei saa nõustuda hageja pakutud vahetegemisega strateegilise teabe ja teda isiklikult puudutava teabe vahel. Tegelikult sisaldab kogu isikukohane teave ilmtingimata teatud strateegilisi terrorismivastase võitluse aspekte, nagu näiteks teabeallikad, teabe laad või terrorismis kahtlustatavate isikute jälgimise määr.
78.
Seega ei ole nõukogu teinud ilmset hindamisviga, kui ta keelas juurdepääsu aruandele 13 441/02, põhjendades seda avaliku julgeolekuga.
79.
Teiseks, mis puutub avalike huvide kaitsesse seoses rahvusvaheliste suhetega, siis on otsusest 2002/848 ja määrusest nr 2580/2001 lähtudes ilmne, et selle eesmärk — terrorismivastane võitlus — kuulub ÜRO Julgeolekunõukogu 28. septembri 2001. aasta resolutsiooniga 1373 (2001) alguse saanud rahvusvaheliste meetmete valdkonda. Nende globaalsete meetmete raames on kutsutud riike üles koostööd tegema. Selle rahvusvahelise koostöö asjaolud kajastuvad vägagi tõenäoliselt, või isegi ilmselt, taotletud dokumendis. Igal juhul ei vaidlustanud hageja kolmandate riikide osalemist otsuse 2002/848 vastuvõtmisel. Vastupidi, ta taotles, et talle avaldataks, kes need riigid on. Sellest järeldub, et taotletud dokument kuulub mõistagi rahvusvaheliste suhtega seonduva erandi mõjualasse.
80.
Rahvusvaheline koostöö terrorismivastases võitluses eeldab seda, et riigid saavad olla kindlad nende poolt nõukogule edastatud teabe konfidentsiaalsuses. Taotletud dokumendi laadi osas oli nõukogul seega õigus leida, et selle dokumendi avaldamine võis kompromiteerida Euroopa Liidu positsiooni rahvusvahelises koostöös terrorismivastase võitluse valdkonnas.
81.
Eeltoodud põhjustel tuleb tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt asjaolu iseenesest, et kolmandad riigid on institutsioonide meetmetesse kaasatud, ei tohiks kõnealuse erandi kohaldamist õigustada. Tõepoolest, vastupidiselt selles argumendis eeldatule, kuulub kolmandate riikide koostöö eriti tundlikku valdkonda, milleks on terrorismivastane võitlus, mille tõttu on selle koostöö saladuses hoidmine põhjendatud. Peale selle selgub otsust tervikuna lugedes, et asjaomased riigid on ise keelanud nendelt pärineva teabe avalikustamise.
82.
Sellest järeldub, et nõukogu ei ole teinud ilmset hindamisviga, leides, et taotletud dokumendi avalikustamine võib kahjustada avalikke huve seoses rahvusvaheliste suhetega.”
2. Apellatsioonkaebuse esitaja
38.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus õigust dokumentidega tutvuda ja EÜ artiklit 230, eirates põhimõtet, mille kohaselt erandeid sellisest põhiõigusest tuleb tõlgendada ja kohaldada rangelt. Esimese Astme Kohus oleks pidanud iga erandi kohaldatavuse ise kindlaks tegema, mitte piirduma vaid sedastamisega, et nõukogu ei ole teinud ilmseid hindamisvigu. Eelnimetatu kehtib eelkõige selle kohta, et nõukogu keeldus taotletud dokumentidele osalise juurdepääsu võimaldamisest.
39.
Seoses avalikul julgeolekul põhineva erandiga muudab Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–81 tehtud analüüs, mille kohaselt tuleb kogu ametiasutuste käsutuses olev terrorismis kahtlustatavaid isikuid puudutav teave hoida saladuses, et mitte avaldada terrorismivastase võitlusega seotud strateegilist teavet, läbipaistvuse põhimõtte toimimise terrorismivastase võitluse valdkonnas olematuks, tehes isegi osalise juurdepääsu dokumentidele ametlikult võimatuks.
40.
Seoses rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandiga tuleneb Esimese Astme Kohtu arutluskäigust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 see, et institutsioonidel on lubatud ebamääraste ja üldiste kriteeriumide alusel süstemaatiliselt keelduda juurdepääsu andmisest dokumentidele, kui need puudutavad kolmandaid riike. Väide, et koostöö kolmandate riikidega kõnealuses valdkonnas peab jääma saladuseks, on ilmselgelt vale, sest on üldiselt teada, et selline koostöö toimub.
41.
Veelgi olulisem on see, et kuigi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80 ja 81 rõhutatakse, et riikidel peab olema võimalus tugineda omavahelise teabe konfidentsiaalsusele, ilmneb toimikust, et apellatsioonkaebuse esitaja kohta andsid teavet üksnes liikmesriigid, mitte kolmandad riigid. Seetõttu tõlgendas Esimese Astme Kohus valesti mõistet „rahvusvahelised suhted”, sest see ei tähista liikmesriikide vahelisi suhteid, vaid ainult suhteid kolmandate riikidega. Seetõttu jättis Esimese Astme Kohus põhjendamata selle, miks kahjustaks teavet esitanud liikmesriikide avalikustamine rahvusvahelisi suhteid.
3. Vastustaja
42.
Nõukogu väidab, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui leidis, et nõukogu ei ületanud talle EÜ asutamislepingu V peatükis pandud poliitiliste kohustustega seotud pädevuse piire, otsustades, et taotletud dokument kuulub avaliku huvi erandi alla ja seega ei saa dokumendile anda isegi osalist juurdepääsu. Esimese Astme Kohus ei leidnud, et nõukogu oleks võinud jõuda teistsugusele järeldusele.
43.
Seoses rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandiga nõustub nõukogu apellatsioonkaebuse esitajaga, et Esimese Astme Kohtu väited vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80 ja 81 tunduvad põhinevat ekslikul eeldusel, et taotletud dokument sisaldas teavet, mille nõukogule olid esitanud kolmandad riigid. Toimikust selgub, et asjaomaste dokumentide esitajad olid liikmesriigid ja et nõukogu keeldus avaldamast, milliste liikmesriikidega on tegu, nende liikmesriikide endi palvel. Vaatamata kõnealusele vääritimõistmisele jääb nõukogu seisukohale, et Esimese Astme Kohtu hinnang sellele, mis oli terrorismivastase võitlusega seotud rahvusvahelise koostöö valdkonnas kaalul, oli õige. Kuna kõnealune küsimus on väga tundlik, on õigustatud eriti ettevaatlik lähenemisviis seoses sellise teabe kaitsmisega, mille avaldamine lubaks teha järeldusi Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel kõnealuses valdkonnas toimuva koostöö korralduse ja tõhususe kohta ning kahjustaks terrorismiga võitlemiseks tehtavate rahvusvaheliste jõupingutuste eesmärki.
44.
Nõukogu eitab, et tema lähenemisviis rikub õigust dokumentidega tutvuda, nagu väidab apellatsioonkaebuse esitaja. Tegelikult uurib ta kõiki dokumente lähtuvalt nende sisust ja riskihinnangust. Nõukogu väidab, et ta on juba osaliselt või täielikult avaldanud suure hulga kõnealuse valdkonnaga seotud dokumente.
45.
Isegi kui Euroopa Kohus otsustaks, et Esimese Astme Kohtu hinnang rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandi kohta oli vale, ei muudaks see kohtuasja tulemust, sest kõnealustele dokumentidele juurdepääsu keelav otsus põhines kumulatiivselt avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhetega seotud põhjustel. Kui leitakse, et nõukogu ei saanud tugineda ühele kõnealustest eranditest, jääks otsus teise erandi alusel siiski jõusse. Nõukogu lisab, et segadus sellega, kas menetluse käigus esitasid nõukogule dokumendid kolmandad riigid või liikmesriigid, ei ole oluline, sest kõnealused dokumendid tagastati asjaomastele liikmesriikidele ja seega ei ole need enam nõukogu valduses.
4. Hinnang
46.
Teise väitega kritiseerib apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu hinnangut küsimusele, kas nõukogu otsust, millega keelduti (osalise) juurdepääsu andmisest taotletud dokumentidele, sai põhjendada avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhete kaitsega.
47.
Nagu olen juba eespool selgitanud, piirdub määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a loetletud avalike huvidega seotud erandite kohaldamise kohtulik kontroll teatud aspektidega, sh küsimustega, kas asjaomane institutsioon on teinud asjaolude hindamisel ilmse vea või kuritarvitanud oma võimu.
48.
Seoses avaliku julgeoleku kaitsel põhineva erandiga tegi Esimese Astme Kohus esmalt kindlaks, et taotletud dokument oli tõepoolest seotud kõnealuse valdkonnaga, kuna seda kasutati terrorismis kahtlustatavate isikute, rühmade või üksuste tuvastamiseks. Seejärel märkis Esimese Astme Kohus, et asjaolu, et dokument puudutab avalikku julgeolekut, ei õigusta iseenesest erandi kohaldamist. Seepärast uuris kohus, kas nõukogu oli teinud ilmse hindamisvea, kui leidis, et taotletud dokumendi avaldamine võib kahjustada avalikku julgeolekut. Sellega seoses märkis kohus, et tuleb möönda, et terrorismivastase võitluse tõhusus eeldab seda, et ametiasutuste käsutuses olev teave terrorismis kahtlustatavate isikute, rühmituste või üksuste kohta hoitakse saladuses, et kõnealune teave oleks asjakohane ja võimaldaks võtta tõhusaid meetmeid. Avaldamine oleks vältimatult kahjustanud avaliku julgeolekuga seotud avalikke huve. Esimese Astme Kohus jõudis järeldusele, et taotletud dokumendile juurdepääsu keelates ei ole nõukogu teinud ilmset hindamisviga. (
18
)
49.
Kirjeldatud lähenemisviisi kasutades kõnealusele järeldusele jõudes ei rikkunud Esimese Astme Kohus minu arvates õigusnormi. Ta mitte üksnes ei möönnud seda, et dokumendile juurdepääsu keelamine põhines asjaolul, et kõnealune dokument oli seotud avaliku julgeoleku kaitsega, vaid uuris kõnealuse väite usutavust ja kinnitas, et dokumendi avaldamine võib kahjustada avalikku julgeoleku kaitset. Seega täitis ta määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud piirides nõuetekohaselt oma ülesande kontrollida juurdepääsu keelava nõukogu otsuse seaduslikkust.
50.
Erinevalt apellatsioonkaebuse esitaja kinnitustest ei kujuta Esimese Astme Kohtu lähenemisviis endast dokumentidega tutvumise õiguse rikkumist, kui nimetatud dokumendid ei käsitle terrorismivastast võitlust. Kui on ilmne, et sellised dokumendid puudutavad poliitika toimimise tahke kõnealuses valdkonnas, on selge, et need kuuluvad avaliku julgeoleku kaitsega seotud põhjenduse alla. Ühenduse kohtute ülesanne on kontrollida, kas asjaomane dokument tõepoolest käsitleb kõnealust tegevusvaldkonda ja ega nõukogu ei ole nimetatud erandile tuginenud põhjuseta.
51.
Seoses Esimese Astme Kohtu hinnanguga rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandi kohaldatavuse kohta nõustuvad mõlemad pooled, et Esimese Astme Kohus eeldas ekslikult, et taotletud dokument sisaldas kolmandate riikide esitatud teavet ja et järelikult oli nõukogul õigus tugineda rahvusvaheliste suhete kaitsel põhinevale erandile. Osas, milles ei vaidlustata asjaolu, et otsuste aluseks olev dokument, millele juurdepääsu andmisest keelduti, põhines üksnes liikmesriikide esitatud teabel, on Esimese Astme Kohtu põhjendused tõepoolest ekslikud. Rahvusvaheliste suhete kaitsel põhinev erand puudutab selgelt üksnes suhteid kolmandate riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonidega ning sellele saab tugineda üksnes siis, kui dokumendi avaldamine võib kõnealuseid suhteid ohustada.
52.
Küsimus on selles, millised on sellise vea tagajärjed. Minu arvates ei tohiks vaidlustatud kohtuotsust Esimese Astme Kohtu põhjendamisvea tõttu tühistada kahel põhjusel. Esiteks ei saa välistada, et taotletud dokumendi avaldamisel oleks avaldatud üksikasju, mis puudutavad üldist terrorismivastast võitlust, mis juba oma olemuselt hõlmab mitmeid väljaspool Euroopa Liitu asuvaid riike ja organisatsioone, isegi kui on ilmne, et teavet ei andnud otseselt kolmandad riigid. On selge, et see oleks võinud kahjustada suhteid kõnealuste riikide ja organitega. Esimese Astme Kohus viitas sellele rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandiga seotud asjaolule oma sellekohastes sissejuhatavates märkustes, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79.
53.
Teine ja praktilisem põhjus seisneb selles, et juurdepääsu keelav otsus põhines kumulatiivselt avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhetega seotud põhjendustel, nagu nõukogu on asjakohaselt märkinud. Kuna nõukogu on taotletud dokumendile juurdepääsu andmisest keeldudes esimesele põhjendusele tuginenud nõuetekohaselt, ei oleks vaidlustatud kohtuotsuse osalisel tühistamisel teise põhjenduse puhul tehtud vea tõttu mingit praktilist mõtet. Eelmises punktis esitatud märkusi arvesse võttes leian, et Esimese Astme Kohtu poolt seoses rahvusvaheliste suhete kaitsel põhineva erandiga esitatud põhjenduste asendamine on põhjendatud, sest terroristlikus tegevuses kahtlustatavate isikute ja üksuste kohta teavet sisaldava dokumendi avaldamine iseenesest võib kahjustada terrorismiga võitlemiseks tehtavaid rahvusvahelisi jõupingutusi.
54.
Järgmiseks väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et isegi kui nõukogu võis tugineda avaliku huviga seotud põhjendustele, ei saanud see hõlmata taotletud dokumenti täies mahus ning dokumendile oleks tulnud anda osaline juurdepääs. Nõukogu kinnitab, et juurdepääsu keelamise põhjused kehtivad asjaomase dokumendi suhtes tervikuna.
55.
Selles osas keskendub vaidlustatud kohtuotsus küsimusele, kas nõukogu uuris taotletud dokumendile osalise juurdepääsu andmise võimalust. Esimese Astme Kohtu väitel puuduvad tõendid selle kohta, et nõukogu jättis sellise võimaluse kaalumata. Lisaks sellele sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, et „[…] antud juhul [võis] taotletud dokumendiga võrreldes täielikuma ja isikustatuma sisuga dokument, kuna see oli täies mahus käsitletud eranditega kaetud, vaid kahjustada teabe konfidentsiaalsust, mis nende erandite tõttu peab saladuseks jääma.”
56.
Apellatsioonkaebuse esitaja ei ole esitanud ühtegi väidet, mis vaidlustaks Esimese Astme Kohtu asjaomase seisukoha. Seda seisukohta ei ole põhjust lugeda ekslikuks.
57.
Käesoleva punktiga seoses väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et liikmesriike kolmandate riikidega segi ajades kohaldas Esimese Astme Kohus õigusnorme vääralt, kui leidis, et isegi taotluse avaldada dokumente esitanud liikmesriikide nimed võib jätta rahuldamata.
58.
Sellega seoses viitas Esimese Astme Kohus määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõikele 3, mis sätestab, et tundliku sisuga dokumendid, st „dokumendid, mis pärinevad institutsioonidest või nende loodud asutustest, liikmesriikidest, kolmandatest riikidest või rahvusvahelistest organisatsioonidest ning mis on liigitatud kui […] „CONFIDENTIEL” […]”, avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt dokument pärineb. Ta jätkas, et „[s]eega ei olnud nõukogul kohustust avalikustada kõnealuseid, riikide poolt koostatud, otsuse 2002/848 vastuvõtmisega seonduvaid dokumente ega nende koostajaid, kuna esiteks on dokumendid tundliku sisuga ja teiseks on nende koostajad nende avaldamise keelanud.”
59.
Kuna kõnealune kaalutlus kehtib võrdselt nii liikmesriikidest kui ka kolmandatest riikidest pärit dokumentide suhtes, ei ole põhjust nõustuda apellatsioonkaebuse esitaja väitega, mille kohaselt kohaldas Esimese Astme Kohus taotletud dokumendis sisalduva teabe päritoluga seotud segaduse tõttu õigusnormi vääralt, keeldudes asjaomaste liikmesriikide nimesid avaldamast.
60.
Eeltoodut arvesse võttes leian, et teine väide tuleb tagasi lükata.
D. Kolmas väide: EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustuse täitmata jätmine
1. Esimese Astme Kohtu otsus
61.
Seoses küsimusega, kas nõukogu esitas taotletud dokumentidele juurdepääsu andmisest keeldudes põhjendused, mille alusel oli võimalik mõista ja kindlaks teha esiteks seda, kas taotletud dokument kuulub viidatud erandi kohaldamisalasse, ja teiseks seda, kas kõnealuse erandiga seotud kaitsevajadus on tegelik, sedastas Esimese Astme Kohus järgmiselt:
„62.
Antud juhul märkis nõukogu aruande 13 441/02 puhul selgelt erandid, millega ta oma keeldumist põhjendab, viidates kumulatiivselt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a esimesele ja kolmandale taandele. Ta märkis ära, miks need erandid on kõnealuste dokumentide puhul asjakohased, viidates terrorismivastasele võitlusele ja kolmandate riikide sekkumisele. Peale selle andis ta lühikese selgituse viidatud kaitsevajaduse kohta. Nii selgitas ta avaliku julgeoleku kohta, et nende dokumentide avalikustamine võimaldaks selles teabes viidatud isikutel ametiasutuste meetmeid takistada. Rahvusvaheliste suhetega seonduvalt viitas ta lühidalt kolmandate riikide kaasatusele terrorismivastasesse võitlusse. Selle põhjenduse lühidus on lubatav seetõttu, et täiendava teabe avaldamine, eelkõige kõnealuste dokumentide sisule viitamine, võiks jätta erandi eesmärgi täitmata.
63.
Dokumentidele osalise juurdepääsu keelamise kohta märkis nõukogu sõnaselgelt ühelt poolt, et ta oli seda võimalust analüüsinud ja teiselt poolt, et ta pidi sellest võimalusest loobuma, sest kõnealused dokumendid olid täies mahus viidatud eranditega kaetud. Samadel põhjustel ei saanud nõukogu täpsemalt määratleda nendes dokumentides sisalduvat teavet, kahjustamata sealjuures viidatud erandite eesmärki. Asjaolu, et see põhjendus on stereotüüpne, ei saa iseenesest pidada põhjenduse puudumiseks, kuna see ei takista kaalutlustest arusaamist ega nende kontrollimist.
64.
Mis puutub selle avaldamisse, millised riigid asjakohaseid dokumente esitasid, siis tuleb märkida, et nõukogu viitas esialgses keelduvas otsuses ise kolmandatest riikidest pärinevate dokumentide olemasolule. Ühelt poolt viitas nõukogu selles osas esile toodud erandile, nimelt määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõikele 3. Teiselt poolt esitas ta kaks selle erandi kohaldamise tingimust. Esiteks leidis ta vaikimisi, kuid ilmselgelt seda, et kõnealused dokumendid olid tundliku sisuga. See asjaolu on arusaadav ja kontrollitav, kui arvestada selle konteksti, eriti kõnealuste dokumentide liigitust „CONFIDENTIEL UE”. Teiseks selgitas nõukogu, et ta oli konsulteerinud asjaomaste ametiasutustega ja lähtunud sellest, et viimased olid täielikult endi avalikustamise vastu selle asjas.
65.
Vaatamata esimese keelava otsuse suhtelisele lühidusele (kaks lehekülge), oli kõik tehtud selleks, et hageja pidi aru saama keeldumise põhjustest ja Esimese Astme Kohus pidi saama teostada kontrolli. Seega põhjendas nõukogu nimetatud otsuseid nõuetekohaselt.”
2. Apellatsioonkaebuse esitaja
62.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et kuna Esimese Astme Kohus möönis, et nõukogu põhjendused taotletud dokumentidele (osalise) juurdepääsu andmisest keeldumisele olid lakoonilised, stereotüüpsed ja isikustamatud ning esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 isegi nõukogu otsuste täiendavaid põhjendusi, kujutab Esimese Astme Kohtu otsus endast EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustuse eiramist.
63.
Mis puutub nõukogu keeldumisse avaldada asjaomased dokumendid või teabe esitanud riikide nimed, siis ajades liikmesriigid segi kolmandate riikidega, jättis Esimese Astme Kohus apellatsioonkaebuse esitajale selgitamata, miks keeldus nõukogu asjaomaste liikmesriikide nimede avaldamisest. Lisaks sellele piiras Esimese Astme Kohus EÜ artikli 253 tõlgendamise tulemusel oma kontrollipädevust ja rikkus seega EÜ artiklit 230.
3. Vastustaja
64.
Nõukogu on seisukohal, et Esimese Astme Kohus uuris taotletud dokumendile juurdepääsu keelamise põhjendusi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59–65 nõuetekohaselt. Ta juhib tähelepanu asjaolule, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77, 80 ja 81 esitatud Esimese Astme Kohtu põhjendused käsitlevad küsimust, kas nõukogu tegi ilmse hindamisvea, kui leidis, et taotletud dokumendi avaldamine võib kahjustada vastavalt avaliku julgeoleku ja rahvusvaheliste suhetega seotud avalike huvide kaitset. Seda tehes ei pea Esimese Astme Kohus piirduma ainult juurdepääsu keelamise otsuses esitatud selgesõnaliste väidete ja põhjendustega. Ta võib tugineda ka kaalutlustele, mis on konkreetses olukorras üldiselt teada ja mille puhul võib seega õiguspäraselt eeldada, et institutsioon on oma otsuses neile tuginenud.
65.
Seoses osalise juurdepääsuga märgib nõukogu, et eelkõige tundliku sisuga dokumentide puhul võib olla väga raske üksikasjalikult põhjendada, miks ei saa dokumendi mingit osa avaldada, ilma et avaldataks asjaomaste lõikude sisu ja kahjustataks erandi eesmärki.
66.
Seoses põhjustega, mis on esitatud asjaomased dokumendid esitanud liikmesriikide nimede mitteavaldamise kohta, märgib nõukogu, et kui dokumendid on liigitatud „CONFIDENTIEL UE” ja seega kujutavad endast tundliku sisuga dokumente määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõike 1 tähenduses, on kõnealuse määruse artikli 9 lõike 3 kohaselt dokumendi esitajal täielik kontroll dokumendi üle, sh selle olemasolu käsitleva teabe üle. Järelikult piisab sellisele tundliku sisuga dokumendile juurdepääsu andmisest keeldumise põhjendamisel viitamisest sellele, et dokumendi esitaja on selle avaldamise vastu.
4. Hinnang
67.
Apellatsioonkaebuse esitaja kolmandas väites kritiseeritakse Esimese Astme Kohtu hinnangut, mille viimane andis nõukogu põhjendustele keelduda taotletud dokumentidele (osalise) juurdepääsu andmisest.
68.
Kooskõlas EÜ artikliga 253 tuleb institutsiooni otsuste põhjenduste piisavuse uurimisel kontrollida, kas need võimaldavad esiteks asjaomastel isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja teiseks pädeval ühenduse kohtul teostada kontrolli. Selles osas ei ole nõutav, et põhjendustes oleks kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud ära toodud, kuna seda, kas õigusakti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult lähtudes akti sõnastusest, vaid ka selle kontekstist ning samuti vastavat valdkonda reguleerivatest õigusnormidest tervikuna. (
19
) Esimese Astme Kohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 nimetatud aluspõhimõtetele kui oma hinnangu lähtekohale.
69.
Keskendudes dokumentidele juurdepääsu keelavatele otsustele märkis Esimese Astme Kohus väljakujunenud kohtupraktikale tuginedes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60 ja 61, et kui institutsioon keelab juurdepääsu, „siis peab viimane igal üksikjuhul tema valduses oleva teabe põhjal tõendama, et dokumendid, mille avalikustamist taotletakse, kuuluvad tõepoolest määruses nr 1049/2001 loetletud erandite alla. […] Siiski võib osutuda võimatuks konfidentsiaalsust õigustava põhjenduse toomine iga dokumendi puhul ilma selle sisu avaldamata ja seetõttu võiks erandi eesmärk jääda täitmata.” (
20
)„Sellest kohtupraktikast tulenevalt peab dokumendile juurdepääsu keelanud institutsioon tooma põhjenduse, mis võimaldab aru saada ja kontrollida ühelt poolt, kas taotletud dokument on tõesti seotud erandis viidatud valdkonnaga ja teiselt poolt, kas selle erandiga seotud kaitse on tegelikult vajalik.”
70.
Seejärel uuris Esimese Astme Kohus kõnealuseid kriteeriume kohaldades põhjalikult nõukogu põhjendusi määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud erandite kohaldamise, osalise juurdepääsu andmisest keeldumise ja asjaomased dokumendid esitanud liikmesriikide nimede avaldamisest keeldumise kohta. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 jõudis ta järeldusele, et „[v]aatamata esimese keelava otsuse suhtelisele lühidusele […], oli kõik tehtud selleks, et hageja pidi aru saama keeldumise põhjustest ja Esimese Astme Kohus pidi saama teostada kontrolli. Seega põhjendas nõukogu nimetatud otsuseid nõuetekohaselt.”
71.
Minu arvates ei ole Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 59–65 esitatud analüüsis midagi valesti. Kuigi kohus möönis, et käesolevas kohtuasjas olid lakoonilised ja isegi stereotüüpsed põhjendused EÜ artikliga 253 kooskõlas, ei teinud ta seda ilma kontrollimata, kas põhjendused vastasid eespool sätestatud kahele põhikriteeriumile, st kas need olid piisavad, et apellatsioonkaebuse esitaja saaks aru, miks taotletud dokumentidele juurdepääsu andmisest keelduti, ja kas need võimaldasid Esimese Astme Kohtul teostada kontrolli. Seetõttu ei saa väita, nagu oleks Esimese Astme Kohus lubanud nõukogul meelevaldselt keelduda juurdepääsu andmisest kas kolmandate riikide tegevusega või muidu avaliku julgeoleku kaitsega seotud dokumentidele.
72.
Apellatsioonkaebuse esitaja väide, mille kohaselt täiendas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 nõukogu põhjendusi, on eksitav. Nagu nõukogu on õigesti märkinud, jõuti nimetatud järeldusele hinnangu andmisel sellele, kas avaliku julgeoleku kaitsega seotud erandile oli tuginetud õigesti. Kindlasti ei olnud eesmärgiks täiendada juurdepääsu keelavate otsuste põhjendusi.
73.
Seoses väitega, et jäeti põhjendamata, miks dokumendid esitanud liikmesriikide nimede avaldamine ohustaks avalikku julgeolekut ja rahvusvahelisi suhteid, viitan enda samasisulistele märkustele eespool punktides 57–59 seoses teise väite käsitlemisega.
74.
Eeltoodut arvestades leian, et kolmas väide tuleb tagasi lükata.
E. Neljas väide: õiguse dokumentidega tutvuda, süütuse presumptsiooni ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumine
1. Esimese Astme Kohtu otsus
75.
Apellatsioonkaebuse esitaja väitele, mille kohaselt nõukogu rikkus EIÕK artiklis 6 sätestatud ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, kui keeldus andmast talle juurdepääsu taotletud dokumentidele, vastas Esimese Astme Kohus järgmiselt:
„50.
Tuleb meenutada, et ühelt poolt on määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõike 1 alusel õigus institutsioonide dokumentidega tutvuda „[k]õigil liidu kodanikel ning kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kelle elukoht või registrijärgne asukoht on mõnes liikmesriigis”. Sellest tulenevalt on määruse eesmärk tagada igaühe juurdepääs avalikele dokumentidele ja mitte ainult taotleja juurdepääs teda puudutavatele dokumentidele.
51.
Teiselt poolt on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud erandid kohustuslikud. Sellest järeldub, et vastavate asjaolude tuvastamisel on institutsioonid kohustatud keelama juurdepääsu nimetatud erandite alla kuuluvatele dokumentidele (vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu 5. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas T-105/95: WWF UK vs. komisjon, EKL 1997, lk II-313, punkt 58; ja 13. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-20/99: Denkavit Nederland vs. komisjon, EKL 2000, lk II-3011, punkt 39).
52.
Seega ei saa taotleja võimalikku erilist huvi teda isiklikult puudutavale dokumendile juurdepääsuks määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustuslike erandite kohaldamisel arvesse võtta.
53.
Hageja väidab sisuliselt seda, et kuna taotletud dokumendid olid vajalikud selleks, et tagada talle õigus õiglaseks menetluseks kohtuasjas T-47/03, oli nõukogu kohustatud võimaldama talle nendele dokumentidele juurdepääsu.
54.
Kuna nõukogu on esimeses keelavas otsuses viidanud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud kohustuslikele eranditele, ei saa talle ette heita hageja võimaliku erilise vajaduse arvestamata jätmist taotletud dokumentide saamiseks.
55.
Seega, isegi kui oletada, et need dokumendid on vajalikud hageja kaitsmisel kohtuasjas T-47/03, mis on nimetatud kohtuasjas uurimist vajav küsimus, ei ole see asjaolu esimese keelava otsuse kehtivuse hindamisel asjakohane.
56.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata kui põhjendamatu.”
2. Apellatsioonkaebuse esitaja
76.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–56 tema juurdepääsu taotluse ulatust valesti ja rikkus seetõttu EIÕK artikli 6 lõikega 2 ja artikliga 13 tagatud süütuse presumptsiooni ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Esimese Astme Kohus järeldas apellatsioonkaebuse esitaja kaitsja poolt kohtuistungil esitatud väitest ekslikult, et apellatsioonkaebuse esitaja taotles asjaomastele dokumentidele juurdepääsu üksnes selleks, et tagada enda kaitseõigus kohtuasjas T-47/03. Tema taotluse eesmärk oli aga tagada endale ja üldsusele juurdepääs dokumentidele, mille alusel ta oli kantud kõnealusesse nimekirja. Võttes arvesse, et kõnealusesse nimekirja kandmine häbimärgistas tema nime avalikult, oli tema jaoks oluline saada avalikult ümber lükata asjaolud, milles teda süüdistati.
77.
Apellatsioonkaebuse esitaja võimalus taotleda dokumentidele juurdepääsu kohtuasja T-47/03 raames ei ole EIÕK artiklis 13 sätestatud tõhus kohtulik kaitse. Võttes arvesse asjaolu, et süüdistused tema osalemises terroristlikus tegevuses avaldati rahvusvahelises ajakirjanduses, tähendab tema süütuse presumptsiooni, au ja väärikuse kaitsmise õiguse ja õiguse olla peetud süütuks seni, kuni tema süü ei ole tõestatud, rikkumise heastamine seda, et ta saab kõnealustele süüdistustele avalikult vastata mitte ainult üldiselt, vaid arutades tema vastu esitatud konkreetseid tõendeid tema väidetava osalemise kohta konkreetsetes kuritegudes. Sellega seoses viitab ta Euroopa Inimõiguste Kohtu otsusele kohtuasjas Allenet de Ribemont vs. Prantsusmaa, (
21
) mille kohaselt on kõik avalikud asutused kohustatud järgima süütuse presumptsiooni põhimõtet ja hoiduma avaldustest, mis võivad sisendada üldsusele usku, et ta on süüdi.
3. Vastustaja
78.
Nõukogu väitel on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–56 esitatud Esimese Astme Kohtu järeldused, mis käsitlevad määruse nr 1049/2001 eesmärki ja kõnealuse määruse artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustuslike erandite tõlgendamist, täiesti õiged. Kuna juurdepääs keelati kõnealuste kohustuslike erandite alusel, oli Esimese Astme Kohtul õigus, kui ta jättis apellatsioonkaebuse esitaja erilise huvi arvesse võtmata. Apellatsioonkaebuse esitaja väide, mille kohaselt ta taotles juurdepääsu dokumentidele ainult osas, milles need käsitlesid teda isiklikult, ei mõjutanud Esimese Astme Kohtu sellekohast otsust.
79.
Erinevalt apellatsioonkaebuse esitaja väidetest ei saa juurdepääsu andmist dokumentidele, mille alusel nõukogu tegi otsuse kanda ta nõukogu otsuste 2008/848, 2002/974 ja 2003/480 alusel koostatud nimekirja, pidada terroristlikus tegevuses osalemise süüdistustele avalikku vastamist kaitseõiguste kasutamisega pooleliolevas kohtuasjas T-47/03 võrreldes tõhusamaks vahendiks.
4. Hinnang
80.
Apellatsioonkaebuse esitaja neljandas väites tõstatatakse kaks küsimust, millest mõlemat käsitlesin esimese väitega seotud arutelus.
81.
Esiteks väidab apellatsioonkaebuse esitaja sisuliselt, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti tema juurdepääsu taotluse ulatust, eeldades, et dokumentidele juurdepääsu taotlemise eesmärk oli kaitsta ennast kohtuasjas T-47/03, samas kui tema taotles kõnealusele dokumendile juurdepääsu selleks, et end avalikult kaitsta.
82.
Nagu olen juba märkinud eespool punktis 27 ja nagu väidab ka nõukogu, ei saa määruse nr 1048/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamisel teatavate dokumentide konfidentsiaalsusega seotud avalikke huve siiski kaaluda isikliku huviga, mis kodanikul või üksusel võib olla kõnealuse dokumendi avaldamise suhtes. Asjaolu, et apellatsioonkaebuse esitaja taotles dokumendile juurdepääsu eesmärkidel, mis erinesid eesmärkidest, mida Esimese Astme Kohus nimetas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53, on Esimese Astme Kohtu hinnangu seisukohast ebaoluline ega mõjuta selle kehtivust.
83.
Teiseks väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et taotletud dokumentidele juurdepääsu saamise võimalust seoses kohtuasjaga T-47/03 ei saa käsitada tõhusa kaitsena EIÕK artikli 13 tähenduses. Ta väidab, et tal peaks olema võimalus vastata tema vastu esitatud konkreetsetele süüdistustele avalikult.
84.
Eespool punktis 35 märkisin, et kui dokument käsitleb mõnd määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud erandi alla kuuluvat avalikku huvi, ei saa dokumendile juurdepääsu andmisest keeldumist iseenesest käsitada kaitseõiguse või täpsemalt tõhusa kaitse õiguse rikkumisena. Seda, et ühenduse õiguses on tõhus kaitse ette nähtud, tõendab asjaolu, et apellatsioonkaebuse esitajale on EÜ artiklis 230 ette nähtud võimalus vaidlustada enda kandmine isikute, rühmade ja üksuste nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse määruse nr 2580/2001 erimeetmeid, ja et ta on seda võimalust kasutanud.
85.
Lõpetuseks leian, et apellatsioonkaebuse esitaja olukord ei ole võrreldav Euroopa Inimõiguste Kohtus arutlusel olnud kohtuasja Allenet de Ribemont olukorraga. Kuna kõnealuses kohtuasjas süüdistasid teatavad ametiasutused isikut avalikult mõrvale õhutamises, oli tõenäoline, et see võib kahjustada süütuse presumptsiooni põhimõtet. Kuigi vastab tõele, et nimekirja kantud isikuid kahtlustatakse avalikult terroristlikus tegevuses osalemises, tuleb siiski tunnistada, et ühenduse kõnealuse meetme eesmärk on takistada terroristlikku tegevust terrorismi rahastamise vastu võitlemise kaudu. Kuna sellega kaasnev varade külmutamine on võimalik ainult koostöös avalike ja eraõiguslike finantsasutustega, on asjaomaste isikute, rühmade ja üksuste nimekirja avaldamine vältimatu.
86.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb neljas väide tagasi lükata.
F. Viies väide: määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 ja artikli 9 lõike 3 rikkumine
1. Esimese Astme Kohtu otsus
87.
Esimese Astme Kohus kaalus dokumendid esitanud liikmesriikide nimede avaldamisest keeldumise põhjendusi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64, millele on viidatud eespool punktis 61. Seoses nõukogu kohustusega avaldada asjaomaste liikmesriikide nimed, sedastas Esimese Astme Kohus järgmist:
„91.
Kõigepealt tuleb märkida, et hageja argumentatsioon põhineb peamiselt varasemal kohtupraktikal seoses 6. detsembri 1993. aasta asjaajamiskorraga üldsuse juurdepääsul nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 340, lk 41, edaspidi „asjaajamiskord”), mis jõustati nõukogu 20. detsembri 1993. aasta otsusega 93/731/EÜ üldsuse juurdepääsu kohta nõukogu dokumentidele (EÜT L 340, lk 43) ja komisjoni 8. veebruari 1994. aasta otsusega 94/90/ESTÜ, EÜ, Euratom üldsuse juurdepääsu kohta komisjoni dokumentidele (EÜT L 46, lk 58).
92.
Selle asjaajamiskorra alusel tuleb juhul, kui ühe institutsiooni valduses oleva dokumendi on koostanud kolmas isik, juurdepääsutaotlus esitada otse sellele isikule. Euroopa Kohus leidis, et institutsioon peab täpsustama dokumendi koostaja, et taotleja saaks pöörduda otse tema poole (eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus Interporc vs. komisjon, punkt 49).
93.
Seevastu määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigete 4 ja 5 alusel peab asjaomane institutsioon ise konsulteerima kolmanda isikuga, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või seda ei tohi avaldada. Liikmesriigid võivad taotleda, et neilt küsitaks nõusolekut.
94.
Seega on asjaajamiskorras sätestatud autorile esitamise nõue määruses nr 1049/2001 läbi teinud põhjaliku muutuse. Sellest tuleneb, et dokumendi koostaja osatähtsus on varasema korraga võrreldes tunduvalt väiksem.
95.
Peale selle sätestab määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõige 3, et „[t]undliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt need dokumendid pärinevad”. Seega tuleb sedastada, et tundliku sisuga dokumentide puhul kehtib erandkord, mille eesmärgiks on ilmselt nende sisu ja isegi nende olemasolu salajasuse tagamine.
96.
Seega ei olnud nõukogul kohustust avalikustada kõnealuseid, riikide koostatud, otsuse 2002/848 vastuvõtmisega seonduvaid dokumente ega nende koostajaid, kuna esiteks on dokumendid tundliku sisuga ja teiseks nende koostajad on nende avaldamise keelanud.”
2. Apellatsioonkaebuse esitaja
88.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64 ja 96 ekslikult, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõiget 5 ja artikli 9 lõiget 3 kohaldatakse nii „teabe” kui ka „dokumentide” suhtes, õigustades sellega nõukogu keeldumist avaldada asjaomased dokumendid esitanud liikmesriikide nimed. Sellega piiratakse ebaproportsionaalselt huvitatud isikute õigust pöörduda dokumentidele juurdepääsu saamiseks otse liikmesriikide ametiasutuste poole, mis loomulikult eeldab nende nimede avalikustamist. Lisaks sellele jättis Esimese Astme Kohus uurimata apellatsioonkaebuse esitaja väite, mille kohaselt nõukogu ei põhjendanud seda, kuidas teabe edastanud liikmesriikide nimede avaldamine võiks avaliku julgeoleku ja/või rahvusvaheliste suhetega seotud avalikke huve üldse kahjustada.
3. Vastustaja
89.
Nõukogu väidab, et Esimese Astme Kohus tegi õigesti, kui leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95 ja 97, et määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõike 3 eesmärk on tagada dokumentide sisu ja isegi nende olemasolu salajasus. Nagu Euroopa Kohus on selgitanud, ei puuduta dokumentidele juurdepääsu eeskirjad mitte üksnes juurdepääsu, vaid pigem nendes sisalduvat teavet. (
22
) Dokumendi autori isik on selgelt dokumendis sisalduv teave ja seega kehtivad dokumendi autori isiku suhtes samad eeskirjad mis dokumendi enda suhtes.
90.
Seoses apellatsioonkaebuse esitaja väitega, et Esimese Astme Kohus ei uurinud tema väidet, mille kohaselt nõukogu jättis põhjendamata selle, kuidas teabe edastanud liikmesriikide nimede avaldamine võiks kahjustada avalikke huve, kordab nõukogu, et piisab, kui öelda, et siseriiklikud asutused palusid seda teavet mitte avaldada, sest selline soov on institutsiooni jaoks siduv. (
23
) Ta ei ole kohustatud hindama dokumendi autori põhjendusi ega selgitama põhjusi, miks asjaomane liikmesriik sellise taotluse vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikele 5 esitas, sest nimetatud säte ei kohusta liikmesriike oma taotlust põhjendama. Kõnealused kaalutlused kehtivad asjaomase liikmesriigi selgesõnalise taotluseta a fortiori tundliku sisuga dokumentide suhtes, mis on määruse artikli 9 lõike 3 alusel seadusega kaitstud.
4. Hinnang
91.
Viiendas väites tõstatatakse küsimus, kas nõukogu on kohustatud avaldama dokumendid esitanud liikmesriikide nimed pärast seda, kui ta on teinud otsuse keelduda neile juurdepääsu andmisest põhjendusel, et need kuuluvad määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud kohustuslike erandite alla.
92.
Apellatsioonkaebuse esitaja väidab sisuliselt seda, et kuna liikmesriigi nimi on teave, mitte dokument, ja määrus käsitleb üksnes dokumentidele juurdepääsu, oli nõukogu keeldumine avaldada asjaomaste liikmesriikide nimed alusetu. Nõukogu on sellise tõlgenduse vastu ja nõustub Esimese Astme Kohtuga selles, et kuna määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõike 3 kohaselt võivad need, kellelt tundliku sisuga dokument pärineb, takistada kõnealuse dokumendi kandmist määruse artiklis 11 nimetatud avalikku registrisse, siis on kõnealuse sätte eesmärk tagada dokumendi sisu ja isegi selle olemasolu salajasus.
93.
Kuigi apellatsioonkaebuse esitajal võib olla õigus, kui ta juhib tähelepanu asjaolule, et määruses nr 1049/2001 puudub säte, mis keelab nõukogul avaldada dokumendi esitanud liikmesriigi nime, tuleb viiendas väites tõstatatud küsimusele vastates võtta arvesse süsteemi, mis on tundliku sisuga dokumentide suhtes määruses sätestatud.
94.
Seoses kolmandate isikute dokumentidega, mis on määratletud kui väljastpoolt institutsiooni pärinevad dokumendid ja hõlmavad seega liikmesriikide esitatud dokumente, on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 4 sätestatud, et institutsioon konsulteerib asjaomase kolmanda isikuga, et hinnata, kas dokumendi suhtes tuleks kohaldada artikli 4 lõike 1 või 2 erandit. Määruse artikli 4 lõige 5 lubab liikmesriigil taotleda, et kõnealusest liikmesriigist pärit dokumenti ilma tema eelneva nõusolekuta ei avaldataks. Määruse artikli 9 lõike 3 kohaselt võib tundliku sisuga dokumendid avalikku registrisse kanda või avalikustada üksnes nende nõusolekul, kellelt dokument pärineb.
95.
Kõnealuste sätete alusel on ilmne, et kui taotletakse juurdepääsu institutsiooni valduses olevale dokumendile, mis on pärit liikmesriigist, peab institutsioon selle asemel, et suunata taotleja asjaomase liikmesriigi poole, konsulteerima kõnealuse liikmesriigiga, et teha kindlaks, kas taotluse võib rahuldada. Selline menetlus viitab sellele, et dokumendi esitanud liikmesriigi nime käsitletakse teabena, mis kuulub määruse artiklis 4 sätestatud erandite alla.
96.
Kui dokument on tundliku sisuga, on isikul, kellelt dokument pärineb, täielik kontroll selle avaldamise ja isegi registrisse kandmise üle. Kuna see tähendab vältimatult seda, et ei tohi avaldada isegi dokumendi olemasolu, nagu on sedastatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, tähendab see ilmselgelt ka seda, et avaldada ei tohi isikut, kellelt dokument pärineb.
97.
Lisaks sellele on apellatsioonkaebuse esitaja poolne „teabe” ja „dokumentide” eristamine kunstlik, sest dokumendile juurdepääsu taotletakse ilmselgelt üksnes selleks, et saada juurdepääs dokumendi sisule. Nõukogu märgib õigesti, et dokumendi autori isik on iseenesest dokumendis sisalduv teave. Kuna autori isik võib olla üks dokumendi konfidentsiaalsuse säilitamise põhjustest, kehtivad selle avaldamise suhtes samad eeskirjad mis dokumendi enda avaldamise suhtes.
98.
Kuigi see tähendab seda, et apellatsioonkaebuse esitajale keelatakse juurdepääs teabele, mis võimaldab tal pöörduda asjaomaste riiklike asutuste poole, ei piira see minu arvates põhjendamatult tema õigust õiguskaitsele. Õiguskaitse on piisavalt tagatud määruses nr 1049/2001 ette nähtud menetlusega ja sellele järgneva kontrolliga ühenduse kohtutes.
99.
Eeltoodust lähtudes leian, et viies väide tuleb tagasi lükata.
VII. Ettepanek
100.
Eespool esitatud märkuste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata osas, milles sellega taotletakse Esimese Astme Kohtu 26. aprilli 2005. aasta otsuse tühistamist liidetud kohtuasjades T-110/03, T-150/03 ja T-405/03;
—
jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata osas, milles sellega taotletakse nõukogu otsuste, millega keelduti taotletud dokumentidele juurdepääsu andmisest, tühistamist;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EKL 2005, lk II-1429
(
3
)	Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT 2002, L 344, lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207).
(
4
)	ELT 2003, C 101, lk 41.
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
(
6
)	Vt muu hulgas 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-199/92 P: Hüls vs. komisjon (EKL 1999, lk I-4287, punkt 92), ja 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-198/99 P: Ensidesa vs. komisjon (EKL 2003, lk I-11111, punkt 32).
(
7
)	19. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T-14/98: Hautala vs. nõukogu (EKL 1999, lk II-2489, punkt 71).
(
8
)	7. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T-211/00: Kuijer vs. nõukogu (EKL 2002, lk II-485, punkt 53).
(
9
)	Kõnealuse artikli lõige 3 sätestab: „Kui dokument, millele juurdepääsu lubamisest ühenduse institutsioon on keeldunud, esitatakse Esimese Astme Kohtule sellise keeldumise õiguspärasusega seotud menetluses, ei edastata seda dokumenti teistele pooltele”.
(
10
)	Viidatud 7. joonealuses märkuses.
(
11
)	Vt Esimese Astme Kohtu kohtuotsus Hautala, punkt 67.
(
12
)	Vt eelmine joonealune märkus.
(
13
)	6. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-353/99 P: nõukogu vs. Hautala (EKL 2001, lk I-9565).
(
14
)	Vt määruse nr 1049/2001 preambuli 2. põhjendus: „Avalikkus võimaldab kodanikel osaleda rohkem otsustamisprotsessis ja tagab juhtorganitele suurema legitiimsuse ning tulemuslikkuse ja suurema vastutuse kodanike ees demokraatlikus süsteemis. Avalikkus aitab tugevdada demokraatia ja põhivabaduste austamise põhimõtet, nagu need on sätestatud EL lepingu artiklis 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartas.”
(
15
)	Määruse nr 1049/2001 preambuli 4. põhjendus (kohtujuristi kursiiv).
(
16
)	Määruse nr 1049/2001 preambuli 11. põhjendus (kohtujuristi kursiiv).
(
17
)	EÜT L 344, lk 93.
(
18
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 74–78.
(
19
)	Vt muu hulgas 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-41/00 P: Interporc vs. komisjon (EKL 2003, lk I-2125, punkt 55).
(
20
)	Esimese Astme Kohus viitab analoogia alusel 11. jaanuari 2000. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-174/98 P ja C-189/98 P: Madalmaad ja Van der Wal vs. komisjon (EKL 2000, lk I-1, punkt 24) ja 5. märtsi 1997. aasta otsusele kohtuasjas T-105/95: WWF UK vs. komisjon (EKL 1997, lk II-313, punkt 65).
(
21
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 10. veebruari 1995. aasta otsus (A seeria, nr 308, § 36).
(
22
)	13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Hautala, punkt 23.
(
23
)	17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-187/03: Scippacercola vs. komisjon (EKL 2005, lk II-1029, punktid 68–70).