Privremena verzija
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
16. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. stavak 1. – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Učinci utvrđenja nepoštenosti odredbe – Ništavost ugovora – Tužbe za povrat – Rok zastare za tužbu prodavatelja robe ili pružatelja usluga – Prekid roka zastare – Potrošačevo priznanje duga prema kreditnoj instituciji – Načelo djelotvornosti – Načelo pravne sigurnosti – Načelo proporcionalnosti – Pravo na pristup sudu – Stjecanje bez osnove”
U predmetu C-901/24 [Falucka](i),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska), odlukom od 16. prosinca 2024., koju je Sud zaprimio 22. prosinca 2024., u postupku
mBank S.A.
protiv
TK,
DJ i JJ,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi, predsjednik vijeća, R. Frendo (izvjestiteljica) i A. Kornezov, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za mBank S.A., A. Cudna-Wagner, radca prawny i B. Miąskiewicz, adwokat,
–        za TK, DJ i JJ, P. Wójcik, radca prawny,
–        za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–        za portugalsku vladu, A. Pimenta i A. Rodrigues, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, P. Kienapfel i A. Stobiecka-Kuik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L), kao i na tumačenje načela djelotvornosti, proporcionalnosti, pravne sigurnosti i prava na pristup sudu.
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između mBank S.A., bankovne institucije, s jedne strane, i osoba TK, DJ i JJ, triju potrošača, s druge strane, u vezi s naplatom potraživanja proizišlog iz nevaljanosti ugovora o hipotekarnom kreditu zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredbi.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        U članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 određuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
4        U članku 7. stavku 1. te direktive propisuje se:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Poljsko pravo
5        U članku 58. stavku 1. ustawe – Kodeks cywilny (Zakon o građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964. (Dz. U. od 2024., poz. 1061.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik) određuje se:
„Pravni akt protivan zakonu ili kojim se želi zaobići zakon je ništav, osim ako mjerodavna odredba ne propisuje drukčije, osobito ako je njome predviđeno da se nevaljane odredbe pravnog akta zamjenjuju relevantnim odredbama zakona.”
6        U članku 117. stavcima 1. i 21. tog zakonika propisuje se:
„1.      Podložno iznimkama predviđenima zakonom, imovinskopravna potraživanja zastarijevaju.
[...]
21.      Nakon isteka roka zastare, više nije moguće istaknuti potraživanje protiv potrošača.”
7        U skladu s člankom 1171. stavcima 1. i 2. navedenog zakonika:
„1.      U iznimnim slučajevima sud može, nakon odvagivanja interesa stranaka, ne uzeti u obzir istek roka zastare potraživanja istaknutog protiv potrošača ako to zahtijeva pravičnost.
2.      Pri izvršavanju ovlasti iz stavka 1. sud osobito mora uzeti u obzir:
1)      trajanje roka zastare;
2)      trajanje razdoblja između isteka roka zastare i podnošenja zahtjeva;
3)      prirodu okolnosti koje su dovele do toga da vjerovnik nije istaknuo svoje potraživanje, uključujući utjecaj dužnikova postupanja na vjerovnikovo kašnjenje u isticanju potraživanja.”
8        U članku 118. tog zakonika određuje se:
„Ako posebnom odredbom nije drukčije određeno, rok zastare iznosi šest godina, a za potraživanja povremenih plaćanja i potraživanja povezana s obavljanjem gospodarske djelatnosti tri godine. Međutim, rok zastare – ako nije kraći od dvije godine – istječe posljednjeg dana kalendarske godine.”
9        U članku 120. stavku 1. Građanskog zakonika propisuje se:
„Rok zastare počinje teći na dan kada je dospjelo potraživanje. Ako dospijeće potraživanja ovisi o tome da nositelj prava donese poseban akt, rok počinje teći od datuma na koji bi potraživanje postalo dospjelo da je nositelj prava donio akt što je prije moguće.”
10      U skladu s člankom 123. stavkom 1. točkama 1. i 2. tog zakonika:
„Rok zastare prekida se:
1.      bilo kojom radnjom pred sudom, drugim tijelom određenim za rješavanje predmeta ili izvršenje potraživanja određene vrste ili arbitražnim sudom, poduzetom izravno radi ostvarenja, utvrđivanja, naplate ili osiguranja potraživanja;
2.      ako osoba protiv koje je istaknuto potraživanje prizna potonje.”
11      U skladu s člankom 124. stavkom 1. navedenog zakonika:
„Nakon svakog prekida zastara počinje teći iznova.”
12      U članku 3851. stavku 1. tog zakonika određuje se:
„Odredbe ugovora sklopljenog s potrošačem o kojima se nije pojedinačno pregovaralo ne obvezuju potrošača ako definiraju njegova prava i obveze protivno dobrim običajima i nanose znatnu štetu njegovim interesima (nezakonite odredbe). Ova se odredba ne odnosi na ugovorne odredbe kojima se uređuju glavne obveze koje stranke trebaju ispuniti, među kojima su one koje se odnose na cijenu ili naknadu, ako su sastavljene na nedvosmislen način.”
13      U članku 405. Građanskog zakonika propisuje se:
„Svaka osoba koja je bez pravne osnove stekla imovinsku korist na štetu druge osobe dužna je tu korist vratiti u naravi, a ako to nije moguće, nadoknaditi njezinu vrijednost.”
14      U skladu s člankom 410. stavcima 1. i 2. tog zakonika:
„1.      Odredbe prethodnih članaka primjenjuju se osobito u slučajevima neosnovanih činidbi.
2.      Činidba je neosnovana ako je osoba koja ju je ispunila uopće nije bila dužna ispuniti ili je nije bila dužna ispuniti osobi kojoj je ispunjena, odnosno ako je osnova činidbe otpala ili nije postignuta svrha potonje, odnosno ako je pravni akt na temelju kojeg se činidba duguje ništav i nije postao valjan nakon njezina ispunjenja.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
15      MBank je 2007. s osobama TK, DJ i JJ sklopio ugovor o hipotekarnom kreditu indeksiran u švicarskim francima (CHF) u iznosu od 1 958 800 poljskih zlota (PLN) (oko 460 700 eura) koji je isplaćen osobi TK, pri čemu je ugovorna obveza osoba DJ i JJ bila namijenjena isključivo osiguranju kreditne sposobnosti osobe TK u svrhu odobravanja kredita.
16      Tužbom podnesenom Sądu Okręgowom w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska) i dostavljenom mBanku 15. siječnja 2018. tri potrošača zatražila su poništenje ugovora o kreditu.
17      Tijekom sudskog postupka, 9. siječnja 2019. i 3. listopada 2019., osoba TK izjasnila se pred tim sudom i navela da je svjesna posljedica poništenja ugovora, odnosno povrata banci ukupnog iznosa kredita koji je primila, da prihvaća te posljedice i da pristaje na utvrđenje ništavosti ugovora (u daljnjem tekstu: izjave osobe TK). Presudom od 5. studenoga 2019. Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) utvrdio je ništavost ugovora o kreditu zbog postojanja nepoštenih odredbi bez kojih nije moguće održati na snazi taj ugovor.
18      MBank je 2. prosinca 2022. protiv osoba TK, DJ i JJ pokrenuo postupak pred Sądom Okręgowym w Warszawie (Okružni sud u Varšavi), sudom koji je uputio zahtjev, radi naplate iznosa glavnice kredita isplaćenog osobi TK, uvećanog za zakonske zatezne kamate.
19      Sud koji je uputio zahtjev donio je 16. prosinca 2024. djelomičnu presudu kojom je odbio zahtjev mBank u dijelu u kojem se odnosio na osobe DJ i JJ.
20      TK traži da se odbije taj zahtjev ističući, među ostalim, prigovor koji se temelji na zastari mBankovog potraživanja.
21      Konkretno, on ističe da je zahtjev osoba TK, DJ i JJ za poništenje ugovora o kreditu dostavljen mBanku 15. siječnja 2018. i da je, u skladu s člankom 118. i člankom 120. stavkom 1. Građanskog zakonika, rok zastare počeo teći od tog datuma te je istekao 31. prosinca 2021.
22      Sud koji je uputio zahtjev najprije napominje da postojanje mBankovog potraživanja samo po sebi nije dvojbeno, ali da je, kako bi se riješio spor u glavnom postupku, važno utvrditi je li rok zastare tog potraživanja valjano prekinut izjavama koje je osoba TK dala tijekom postupka koji su pokrenula tri potrošača.
23      U tom pogledu taj sud pojašnjava da, na temelju članka 118. Građanskog zakonika, rok zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga iznosi tri godine te istječe na kraju kalendarske godine i da, u skladu s odlukom koju je 2024. donio Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska), taj rok počinje teći od trenutka u kojem je potrošač prvi put pred prodavateljem robe ili pružateljem usluga osporavao obvezujuću prirodu ugovornih odredbi, što je u ovom slučaju 15. siječnja 2018.
24      U tom kontekstu navedeni sud smatra da postoje dva moguća pristupa u pogledu pitanja je li potraživanje banke zastarjelo.
25      S jedne strane, moglo bi se smatrati da izjave koje je osoba TK dala u okviru postupka koji je ona, među ostalim, pokrenula, predstavljaju priznanje njezina duga, što bi dovelo do prekida roka zastare tog potraživanja na temelju članka 123. stavka 1. točke 2. Građanskog zakonika. U tom bi slučaju taj rok ponovno počeo teći 3. listopada 2019. i potraživanje banke ne bi zastarjelo, tako da bi sud koji je uputio zahtjev morao prihvatiti tužbu iz glavnog postupka.
26      Taj sud dodaje da je to priznanje moglo navesti mBank na vjerovanje da će osoba TK dobrovoljno podmiriti taj dug, što bi utjecalo na njezinu odluku da ne podnese tužbu za plaćanje. U tim okolnostima odbijanje njezine tužbe zbog zastare potraživanja moglo bi predstavljati ograničenje prava te banke na pristup sudu kao i povredu načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti.
27      S druge strane, navedeni sud napominje da se može smatrati da je osoba TK svojim izjavama danima u svrhu ishođenja odluke o poništenju ugovora o kreditu nenamjerno djelovala na svoju štetu, priznavanjem svojeg duga. Na taj bi način prekid roka zastare potraživanja banke na temelju tih izjava mogao biti protivan članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 i načelu djelotvornosti jer bi prodavateljima robe ili pružateljima usluga bilo lakše istaknuti prava, zahvaljujući prekidu roka zastare zbog takvog priznavanja.
28      Ako bi Sud smatrao da izjave osobe TK nisu dovele do prekida tijeka zastare, preostaje još razmotriti – prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev – mogu li se te izjave smatrati postupanjem dužnika koje je utjecalo na vjerovnikovo kašnjenje u isticanju svojeg potraživanja, što bi, na temelju članka 1171. stavka 2. točke 3. Građanskog zakonika, opravdalo neuzimanje u obzir isteka roka zastare potraživanja mBanka.
29      U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 7. stavak 1. Direktive [93/13], te načela djelotvornosti, proporcionalnosti, pravne sigurnosti i prava na pristup sudu tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnog zakonodavstva na način:
–        da se tijek roka zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga protiv potrošača s osnove povrata neosnovanih plaćanja izvršenih na temelju ugovora koji je postao ništav zbog toga što sadržava nepoštene ugovorne odredbe prekida potrošačevim podnošenjem izjave o tome da je svjestan da je zbog ništavosti ugovora dužan vratiti činidbu koju je primio od prodavatelja robe ili pružatelja usluga na temelju ništavog ugovora,
–        da potrošačevo podnošenje navedene izjave može opravdati neuzimanje u obzir isteka roka zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga protiv potrošača?”
O prethodnom pitanju
30      Prvim dijelom pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu kao i načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti, tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnog zakonodavstva na temelju kojeg se rok zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga prekida izjavom koju je potrošač podnio u okviru prethodnog postupka čiji je predmet zahtjev za poništenje ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, u kojoj izjavi taj potrošač potvrđuje da je svjestan da će zbog tog poništenja biti dužan vratiti činidbu koju je primio od prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
31      Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 obvezuje države članice na to da osiguraju da u nacionalnim pravnim porecima postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
32      Kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, unutarnji pravni poredak svake države članice treba, na temelju načela procesne autonomije, uspostaviti postupovna pravila za sudske postupke koji moraju osigurati zaštitu prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 22. travnja 2021., Profi Credit Slovakia, C-485/19, EU:C:2021:313, t. 52. i navedena sudska praksa).
33      Prvo, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ugovornu odredbu koja je proglašena „nepoštenom” valja smatrati, u načelu, kao da nikada nije postojala, tako da ona ne proizvodi pravni učinak na potrošača. Prema tome, sudsko utvrđenje nepoštenosti takve odredbe mora, u načelu, imati za posljedicu ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju navedene nepoštene odredbe (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C-520/21, EU:C:2023:478, t. 65. i navedena sudska praksa). Isto vrijedi i kada nepoštenost jedne ili više odredaba ugovora sklopljenog između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga dovodi ne samo do ništavosti tih odredbi nego i do nevaljanosti tog ugovora u cijelosti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora) (C-520/21, EU:C:2023:478, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
34      Taj cilj ponovne uspostave pravne i činjenične situacije u kojoj bi potrošač bio da nije postojala nepoštena odredba mora se postići uz poštovanje načela proporcionalnosti, općeg načela prava Unije koje zahtijeva da nacionalni propis kojim se provodi to pravo ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (presuda od 23. studenoga 2023., Provident Polska, C-321/22, EU:C:2023:911, t. 85.).
35      Međutim, to bi načelo proporcionalnosti bilo povrijeđeno ako bi povrat u prijašnje stanje trebalo isključiti u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Na taj način, obveza povrata, nakon poništenja ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, mora biti uzajamna, pri čemu banka ipak ne može od potrošača zahtijevati naknadu koja premašuje povrat glavnice isplaćene na ime ispunjenja tog ugovora i plaćanje zateznih kamata po zakonskoj stopi od dana poziva na plaćanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2023., mBank (Izjava potrošača), C-140/22, EU:C:2023:965, t. 62.).
36      Osim toga, restitucijski učinak povezan s poništenjem ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, na kojem se također temelji zahtjev za povrat bankarske institucije, omogućuje da se osigura da zaštita prava zajamčenih pravnim poretkom Unije ne dovede do stjecanja bez osnove potrošača (vidjeti po analogiji presudu od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr., C-295/04 do C-298/04, EU:C:2006:461, t. 94.).
37      Drugo, u tom kontekstu valja istaknuti da prekid roka zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga na ime povrata zbog toga što je potrošač priznao svoj dug u načelu ne ugrožava ostvarivanje prava tog potrošača na povrat koristi koju je taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga neosnovano stekao na temelju nepoštenih odredbi, što će dovesti do ponovne uspostave pravne i činjenične situacije u kojoj bi se navedeni potrošač nalazio da nije bilo tih odredbi.
38      Treće, iz sudske prakse proizlazi da nacionalni sud – u vezi s obvezom da izuzme iz primjene, ako je potrebno i po službenoj dužnosti, nepoštene odredbe u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 – nije dužan izuzeti iz primjene odredbu ako potrošač, nakon što ga je navedeni sud o tome obavijestio, ne namjerava isticati njezinu nepoštenost i neobvezujuću narav, čime daje slobodan i informiran pristanak na tu odredbu (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Dziubak, C-260/18, EU:C:2019:819, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
39      Kako bi potrošač mogao dati slobodan i informiran pristanak na izuzimanje od primjene nepoštene odredbe odnosno na njezinu primjenu, unatoč njezinoj nepoštenosti, na nacionalnom je sudu da u okviru nacionalnih postupovnih pravila i s obzirom na načelo pravičnosti u građanskim postupcima strankama na objektivan i precizan način navede pravne posljedice do kojih može doći zbog uklanjanja nepoštene odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C-520/21, EU:C:2023:478, t. 48.). Takva je informacija osobito važna kada neprimjena nepoštene odredbe može dovesti do poništenja cijelog ugovora, čime potrošača može izložiti restitucijskim zahtjevima (presuda od 16. ožujka 2023., M.B. i dr. (Učinci poništenja ugovora), C-6/22, EU:C:2023:216, t. 40.).
40      U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je osoba TK, na u dva navrata postavljen upit suda kojem je podnesen zahtjev za poništenje ugovora o kreditu, s jedne strane, navela da razumije i prihvaća da nevaljanost ugovora ima za posljedicu to da je dužna mBanku vratiti primljeni iznos kredita te da je, s druge strane, ipak ostala pri svojem zahtjevu.
41      U tom kontekstu valja pojasniti da navodi koje je nacionalni sud dužan dati potrošaču u smislu sudske prakse navedene u točki 39. ove presude ne mogu dovesti do stvaranja obveze tog suda da detaljno pojasni sva pravna pravila koja se mogu primijeniti na zahtjev za povrat prodavatelja robe ili pružatelja usluga, poput onih koja se odnose na prekid roka zastare njegova potraživanja. Naime, činjenica da je obaviješten o svojoj obvezi povrata pozajmljene glavnice i plaćanja zateznih kamata dovoljna je da tom potrošaču omogući da razumije i ocijeni pravne posljedice koje proizlaze iz poništenja ugovora o kreditu zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredbi i da na taj način dade slobodan i informiran pristanak na takvo poništenje. U tim okolnostima nije relevantna činjenica da je navedeni potrošač dao izjave vjerojatno s ciljem da ishodi poništenje ugovora, a ne s ciljem da prekine rok zastare potraživanja tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
42      Četvrto i posljednje, valja podsjetiti na to da je cilj načela pravne sigurnosti u pravu Unije, koji je naveo i sud koji je uputio zahtjev, a kako proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, predvidljivost situacija i pravnih odnosa (presuda od 16. listopada 2019., Agrárminiszter, C-490/18, EU:C:2019:863, t. 35. i navedena sudska praksa). Tom se načelu stoga ne protivi pravilo nacionalnog prava kojim se predviđa da se rok zastare koji se primjenjuje na potraživanje prodavatelja robe ili pružatelja usluga prekida potrošačevim priznanjem duga, osobito zbog toga što je – kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev – nakon takvog priznanja taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga mogao očekivati da će taj potrošač dobrovoljno podmiriti svoj dug i na taj ga način odvratiti od podnošenja tužbe za naplatu svojeg potraživanja.
43      Takvim pravilom nacionalnog prava također je moguće zajamčiti pravo prodavatelja robe ili pružatelja usluga na pristup sudu, s obzirom na to da nakon potrošačeva priznanja duga on može predvidjeti da na temelju nacionalnog prava rok zastare koji se primjenjuje na njegovo potraživanje počinje ponovno teći i, prema potrebi, ostvariti svoje pravo na pristup sudu uzimajući u obzir taj rok.
44      S obzirom na prethodna razmatranja, na prvi dio pitanja valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu kao i načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi sudsko tumačenje nacionalnih odredbi na temelju kojeg se rok zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga prekida izjavom koju je potrošač podnio u okviru prethodnog postupka čiji je predmet zahtjev za poništenje ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, u kojoj izjavi taj potrošač potvrđuje da je svjestan da će zbog tog poništenja biti dužan vratiti činidbu koju je primio od prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
45      Uzimajući u obzir odgovor na prvi dio pitanja, nije potrebno odgovoriti na drugi dio tog pitanja, koji se temelji na pretpostavci da je prekid tijeka roka zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga nespojiv s pravom Unije.
Troškovi
46      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu te načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi sudsko tumačenje nacionalnih odredbi na temelju kojeg se rok zastare potraživanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga prekida izjavom koju je potrošač podnio u okviru prethodnog postupka čiji je predmet zahtjev za poništenje ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, u kojoj izjavi taj potrošač potvrđuje da je svjestan da će zbog tog poništenja biti dužan vratiti činidbu koju je primio od prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
Potpisi
*      Jezik postupka: poljski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.