62022CC0021
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 23. ožujka 2023. (
1
)
Predmet C‑21/22
OP
uz sudjelovanje:
Justyna Gawlica, javni bilježnik
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Opolu (Okružni sud u Opolu, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, mjerodavno pravo, priznanje i izvršavanje odluka i prihvaćanje i izvršavanje javnih isprava u nasljednim stvarima – Uredba (EU) br. 650/2012 – Područje primjene – Izbor prava – Bilateralni sporazum države članice i treće zemlje”
1.
U predmetnom zahtjevu za prethodnu odluku se drugi put u odnosu na iste činjenice (
2
) od Suda traži da protumači Uredbu (EU) br. 650/2012 (
3
).
2.
Konkretno, Sud treba u skladu s, među ostalim, člancima 22. i 75. te uredbe odlučiti:
–
ima li osoba koja nije građanin Europske unije ovlasti izabrati pravo države čiji je državljanin da u cijelosti uredi njezino nasljeđivanje (prvo prethodno pitanje);
–
s obzirom na to da se u Bilateralnom sporazumu između Poljske i Ukrajine izričito ne predviđa mogućnost izbora prava mjerodavnog za nasljeđivanje, omogućuje li se to Uredbom br. 650/2012 (drugo prethodno pitanje).
3.
U skladu s uputom Suda, ovo će se mišljenje odnositi samo na drugo pitanje, što znači da treba analizirati utjecaj članka 75. Uredbe br. 650/2012 na spor (
4
).
I. Pravni okvir
A. Pravo Europske unije
1.
UFEU
4.
U članku 351. prvom i drugom stavku navodi se:
„Odredbe Ugovorâ ne utječu na prava i obveze koje proizlaze iz sporazuma sklopljenih prije 1. siječnja 1958. ili, za države pristupnice, prije dana njihova pristupanja, a koje su sklopile jedna ili više država članica s jedne strane te jedna ili više trećih zemalja s druge strane.
Ako ti sporazumi nisu sukladni Ugovorima, dotična država članica ili dotične države članice poduzimaju sve odgovarajuće korake za otklanjanje utvrđenih neusklađenosti. U tu svrhu države članice po potrebi pomažu jedna drugoj i, ako je to potrebno, zauzimaju zajednički stav.”
2.
Uredba br. 650/2012
5.
Uvodna izjava 37. glasi:
„Kako bi se građanima omogućilo uživanje, sa svom pravnom sigurnošću, koristi unutarnjeg tržišta, ova bi im Uredba trebala omogućiti saznanje unaprijed o tome koje će se pravo primijeniti na njihovo nasljeđivanje. Trebala bi se uvesti usklađena kolizijska pravila radi izbjegavanja proturječnih ishoda. Osnovno pravilo bi trebalo osigurati da nasljeđivanje uređuje predvidivo pravo koje je blisko povezano. Radi pravne sigurnosti i izbjegavanja fragmentacije nasljeđivanja, to bi pravo trebalo urediti nasljeđivanje u cijelosti, to jest, svu imovinu koja čini ostavinu, bez obzira na vrstu imovine i na to je li imovina smještena u drugoj državni članici ili u trećoj državi.”
6.
U uvodnoj izjavi 38. ističe se:
„Ova bi Uredba trebala omogućiti građanima organizaciju svojeg nasljeđivanja unaprijed izborom prava mjerodavnog za njihovo nasljeđivanje. Taj izbor bi trebao biti ograničen na pravo države čiji su oni državljani kako bi se osigurala veza između umrlog i izabranog prava te izbjeglo da se pravo izabere s namjerom da se ne ostvare legitimna očekivanja osoba koja imaju pravo na nužni dio.”
7.
U uvodnoj izjavi 73. pojašnjava se:
„Poštivanje međunarodnih obveza koje su preuzele države članice znači da ova Uredba ne bi smjela utjecati na primjenu međunarodnih konvencija čijih su jedna ili više država članica stranke u trenutku donošenja ove Uredbe. […] Usklađenost s općim ciljevima ove Uredbe zahtijeva, međutim, da ova Uredba ima prednost između država članica u odnosu na konvencije sklopljene isključivo između dviju ili više država članica u tom opsegu u kojem se te konvencije odnose na pitanja uređena ovom Uredbom.”
8.
Članak 12. („Ograničenje postupka”) stavak 1. glasi:
„Ako se ostavina umrlog sastoji od imovine smještene u trećoj državi, sud koji treba odlučiti o nasljeđivanju može, na zahtjev jedne od stranaka, odlučiti da neće odlučiti o nekom dijelu te imovine ako se može očekivati da njegova odluka u pogledu tog dijela imovine neće biti priznata i, prema potrebi, proglašena izvršivom u toj trećoj državi.”
9.
Člankom 22. („Izbor prava”) stavkom 1. određuje se:
„Osoba može za pravo koje će urediti u cijelost njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti.”
10.
U članku 75. („Odnos s postojećim međunarodnim konvencijama”) navodi se:
„1.   Ova Uredba ne utječe na primjenu međunarodnih konvencija čije su ugovornice jedna ili više država članica u trenutku donošenja ove Uredbe i koje se odnose na pitanja uređena ovom Uredbom.
[…]
2.   Neovisno o stavku 1., ova Uredba ima prednost između država članica u odnosu na konvencije sklopljene isključivo između dviju ili više njih u tom opsegu u kojem se te konvencije odnose na pitanja uređena ovom Uredbom.
[…].”
B. Poljsko pravo
11.
Člankom 37. Umowe polsko‑ukraińska z dnia 24 maja 1993 r. o pomocy prawnej i stosunkach prawnych w sprawach cywilnych i karnych sporządzona w Kijowie dnia 24 maja 1993 r. (Poljsko‑ukrajinski sporazum od 24. svibnja 1993. o pravnoj pomoći i pravnim odnosima u građanskim i kaznenim stvarima sastavljen u Kijevu 24. svibnja 1993.; u daljnjem tekstu: Sporazum ili Bilateralni sporazum) određuje se:
„Pravni odnosi u području nasljeđivanja pokretnina uređuju se pravom potpisnice čije je državljanstvo umrli imao u trenutku smrti.
Pravni odnosi u području nasljeđivanja nekretnina uređuju se pravom potpisnice na čijem se državnom području navedena imovina nalazi.
Kvalifikacija imovine koja čini ostavinu kao pokretnina ili nekretnina uređuje se pravom potpisnice na čijem se državnom području imovina nalazi.”
II. Činjenice, spor i prethodna pitanja
12.
Osoba OP, ukrajinska državljanka koja boravi u Poljskoj, suvlasnica je stana u Poljskoj. U Poljskoj je od javnog bilježnika zatražila da sastavi javnobilježničku oporuku koja bi sadržavala, među ostalim, izbor ukrajinskog prava za uređenje njezina nasljeđivanja.
13.
Javni bilježnik odbio je sastaviti oporuku jer je smatrao da bi izbor prava u njoj bio nezakonit (
5
). Svoje je odbijanje temeljio na sljedećim razlozima:
–
U skladu s rješenjem koje je Sąd Okręgowy w Opolu (Okružni sud u Opolu, Poljska) donio 28. veljače 2020. u sličnoj situaciji, člankom 22. Uredbe br. 650/2012 dodjeljuje se pravo na izbor mjerodavnog prava samo državljanima država članica Europske unije.
–
Neovisno o tom tumačenju članka 22. Uredbe br. 650/2012, izbor mjerodavnog prava bio bi u suprotnosti s Bilateralnim sporazumom koji je, prema njegovu mišljenju, nadređen pravnim pravilima navedene uredbe. U Sporazumu se ne predviđa mogućnost izbora mjerodavnog prava u nasljednim stvarima, nego se u skladu s njegovim člankom 37., ako je riječ o pokretninama, primjenjuje pravo države čije državljanstvo ima umrli, a ako je riječ o nekretninama, pravo države u kojoj se imovina nalazi.
14.
Osoba OP pobijala je pred sudom koji je uputio zahtjev odbijanje javnog bilježnika jer je smatrala da se temelji na pogrešnom tumačenju članaka 22. i 75. Uredbe br. 650/2012. Ukratko, tvrdila je sljedeće:
–
Člankom 22. dopušta se „osobi” da izabere pravo svoje zemlje kao pravo mjerodavno za njezino nasljeđivanje. Uredba br. 650/2012 ima opću primjenu, kao što to proizlazi iz njezina članka 20.
–
Članak 75. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 služi kako bi se osigurala usklađenost te uredbe s obvezama koje proizlaze iz sporazuma koje su države članice potpisale s trećim zemljama. Budući da se Bilateralnim sporazumom ne uređuje izbor nasljednog prava, primjena članka 22. Uredbe br. 650/2012 nije u suprotnosti s tim sporazumom.
–
Osoba OP mogla je izabrati mjerodavno pravo u skladu s člankom 22. Uredbe br. 650/2012 i izvršiti raspolaganje imovinom zbog smrti u drugoj državi članici u kojoj se primjenjuje navedena uredba, a koja s Ukrajinom nije potpisala bilateralni sporazum.
–
Tumačenje javnog bilježnika nije u skladu s načelom jedinstva nasljeđivanja jer bi dovelo do fragmentacije ostavine.
15.
Javni je bilježnik u svojem odgovoru ustrajao na tome da se Bilateralnim sporazumom uspostavlja poseban sustav za određivanje prava mjerodavnog za nasljeđivanje. Taj je sustav nadređen sustavu predviđenom Uredbom br. 650/2012, uključujući njezin članak 22.
16.
U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Opolu (Okružni sud u Opolu) Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 22. [Uredbe br. 650/2012] tumačiti na način da je osoba koja nije građanin Europske unije ovlaštena izabrati pravo države čiji je državljanin kao pravo koje će u cijelosti urediti nasljeđivanje?
2.
Treba li članak 75. u vezi s člankom 22. navedene Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da, u situaciji u kojoj se bilateralnim sporazumom između države članice i treće zemlje ne uređuje izbor prava u nasljednim stvarima, ali se određuje mjerodavno pravo u nasljednim stvarima, državljanin treće zemlje koji boravi u državi članici obvezanoj tim bilateralnim sporazumom može izabrati pravo?”
III. Postupak pred Sudom
17.
Tajništvo Suda zahtjev za prethodnu odluku zaprimilo je 7. siječnja 2022.
18.
Pisana očitovanja podnijeli su javni bilježnik, španjolska, mađarska i poljska vlada te Europska komisija.
19.
Sud je odlučio da raspravu nije potrebno održati.
IV. Analiza
20.
U situaciji koja je dovela do spora mogli bi se načelno primijeniti i Uredba br. 650/2012 i Bilateralni sporazum između Poljske i Ukrajine (
6
).
21.
Budući da postoji više pravnih pravila, treba odlučiti koje je od njih nadređeno. Učinci tog izbora objašnjavaju se prilikom navođenja relevantnih odredbi:
–
U skladu s Uredbom br. 650/2012, osoba OP mogla je u oporuci izabrati da će za njezino nasljeđivanje u cijelosti biti mjerodavno pravo države čiji je državljanin (Ukrajine).
–
Osoba OP tu mogućnost ne bi pak imala kad bi nepostojanje odredbi o izboru mjerodavnog prava u Bilateralnom sporazumu značilo da pravo izbora ne postoji (
7
).
22.
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev traži da se protumači članak 75. Uredbe br. 650/2012 u vezi s njezinim člankom 22.
23.
Očitovanja podnesena Sudu općenito su usmjerena na stavak 1. članka 75. (konkretno, na njegovu prvu rečenicu) (
8
). Međutim, smatram da je za pravilno tumačenje stavka 1. nužno uzeti u obzir i stavak 2.
24.
Ako se tumače zajedno, tim se dvama stavcima utvrđuje odredba o usklađenosti ili koordinaciji:
–
kojom se nastoji osigurati poštovanje obveza međunarodnog prava koje su države članice (
9
) preuzele prije donošenja Uredbe br. 650/2012 (stavak 1.);
–
kojom se istodobno zadržavaju ciljevi Uredbe br. 650/2012, zbog čega je ona jednostavno nadređena sporazumima koje su potpisale dvije ili više država članica (stavak 2.).
25.
Kad je riječ o bilateralnom sporazumu koji su država članica i treća država (
10
) potpisale prije donošenja Uredbe br. 650/2012, točan smisao članka 75. te uredbe mogao bi biti smisao koji jednostavno proizlazi iz njezina tekstualnog tumačenja.
26.
Naime, na prvi se pogled čini da bi zajedničko tumačenje stavaka 1. i 2. članka 75. išlo u prilog tezi da je takav sporazum, ako postoji neusklađenost njegovih odredbi i Uredbe br. 650/2012, automatski nadređen Uredbi (
11
). U skladu sa stavkom 1. navedene odredbe, „Uredba ne utječe na primjenu međunarodnih konvencija čije su ugovornice jedna ili više država članica u trenutku donošenja ove Uredbe i koje se odnose na pitanja uređena ovom Uredbom”.
27.
Međutim, ta bi se teza mogla ocijeniti kao ishitrena ako bi se, kako se to tvrdi u ostalim očitovanjima podnesenim Sudu (
12
), po analogiji morala primijeniti sudska praksa utvrđena u pogledu članka 57. Briselske konvencije (
13
) i članka 71. Uredbe br. 44/2001 (
14
).
28.
Ispitat ću tu razliku u stajalištima prije nego što razmotrim samo prethodno pitanje.
A. Usklađenost Uredbe br. 650/2012 s međunarodnim sporazumima koji se u njoj predviđaju
29.
Članak 75. Uredbe br. 650/2012 nije odredba neovisna o ostalim europskim instrumentima koji se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim i trgovačkim stvarima.
30.
I drugi sporazumi i uredbe o odnosima između pojedinaca u europskom području slobode, sigurnosti i pravde sadržavaju slične odredbe. To su, primjerice, članak 57. Briselske konvencije (
15
), članak 71. Uredbe br. 44/2001 (
16
) i ista odredba Uredbe (EU) br. 1215/2012 (
17
), članak 69. Uredbe (EU) br. 4/2009 (
18
) ili članak 62. Uredbe (EU) br. 2016/1103 (
19
).
31.
Treba napomenuti da su te odredbe u biti istovjetne (
20
) jer:
–
njihova svrha nije utjecati na primjenu međunarodnih sporazuma koje je potpisala jedna država članica ili više njih, a kojima se uređuju ista područja;
–
njima se ipak uvode određena pojašnjenja kad se primjenjuju u državama članicama.
32.
Prilikom odlučivanja o Briselskoj konvenciji i Uredbi br. 44/2001 Sud je u pogledu odredbe o koordinaciji iz njihovih članaka 57. i 71. utvrdio sljedeće:
–
Odnosi se na sporazume koje su potpisale sve države članice ili samo neke od njih, pri čemu, kako bi bili nadređeni europskim instrumentima, nije nužno da je riječ o sporazumima čije su potpisnice i treće države (
21
).
–
Kad se u sporazumu koji je poseban zbog područja na koje se odnosi ne navodi konkretno rješenje za određeni problem, a to rješenje postoji u propisima Unije, države članice primjenjuju te propise (
22
).
–
U slučaju da postoji sukob između pravnih pravila iz sporazuma i europskog instrumenta, nadređena su ta pravila iz sporazuma, i to ne samo kad je riječ o odnosima s trećim državama, nego i o odnosima između država članica (
23
).
–
Međutim, primjenom pravnih pravila predviđenih posebnim sporazumima u područjima koja su uređena tim sporazumima države članice ne mogu povrijediti načela na kojima počiva pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u Europskoj uniji (
24
). Odredba o koordinaciji „ne može biti u neskladu s načelima na kojima počiva zakonodavstvo čiji je sastavni dio” (
25
).
33.
Već sam natuknuo da neki sudionici ovog postupka u svojim očitovanjima zagovaraju da se ta sudska praksa (točnije, njezin modus operandi) primijeni na tumačenje članka 75. Uredbe br. 650/2012.
34.
Imam dvojbe u tom pogledu.
35.
Ne vidim veći problem u tome da se u odredbi o koordinaciji iz Briselske konvencije ili uredbi koje su naknadno donesene predvidi odnos između navedenih akta i sporazuma koji su posebni zbog područja na koje se odnose, a da se odredba o koordinaciji predviđena Uredbom br. 650/2012 primjenjuje na bilo koji sporazum koji se odnosi na područja koja se u njemu i uređuju.
36.
Smatram da ta razlika ne uvjetuje odnose između međunarodnih sporazuma i Uredbe br. 650/2012 do te mjere da dovodi do ishoda koji se razlikuju od onih navedenih u okviru Briselskog sporazuma i naknadnih uredbi.
37.
Prema mojem mišljenju:
–
Generički sporazum o pravnoj pomoći (poput onoga o kojem je riječ u ovom predmetu) jedan je od sporazuma koji se predviđaju člankom 75. Uredbe br. 650/2012 ako se među odredbama tog sporazuma nalazi i odredba o aspektima koji se ujedno uređuju navedenom uredbom.
–
Međutim, u tim se slučajevima obveza poštovanja sporazuma, koja proizlazi iz članka 75. Uredbe br. 650/2012, ne odnosi na njegov sadržaj u cijelosti, nego samo na pravna pravila sporazuma čije se područje primjene podudara s drugim pravnim pravilima europskog instrumenata.
–
Kad je riječ o pitanjima u nasljednim stvarima koja nisu predviđena sporazumom, ali jesu Uredbom br. 650/2012, države članice koje su potpisnice ugovora primjenjuju Uredbu (
26
).
38.
Procjena utjecaja drugih aspekata navedene sudske prakse nije tako jednostavna.
39.
Kao prvo, nadređenost međunarodnih sporazuma Uredbi br. 650/2012 u slučaju da postoji sukob među njihovim odredbama isključena je člankom 75. stavkom 2. Uredbe br. 650/2012 ako je riječ o sporazumima čije su potpisnice samo države članice (
27
). Uredba br. 650/2012 u tom pogledu odstupa od nekih utvrđenja Suda na koja sam ranije uputio (
28
).
40.
Kao drugo, nisam siguran treba li, i na koji način, primijeniti sudsku praksu Suda kojom se na temelju tumačenja članka 57. Briselske konvencije i članka 71. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 primjena međunarodnih sporazuma u državama članicama uvjetuje time da se njome ne povređuju „načela na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Unije” (
29
).
41.
Moje dvojbe djelomično proizlaze iz toga što doseg te sudske prakse nije u potpunosti jasan (
30
). Sud ga u presudi TNT Express Nederland ograničava na „odnose između država članica” (
31
); u toj presudi, kao i u presudi Nipponkoa Insurance, upućuje na primjenu sporazuma „unutar Unije” (
32
), a taj je izraz još nejasniji od prethodnoga. Naposljetku, presuda Nickel & Goeldner Spedition ne sadržava nikakvo slično upućivanje (
33
).
42.
Napominjem da se u tim presudama ne predviđa nikakva prilagodba za slučaj da država članica potpisnica međunarodnog sporazuma treba zanemariti obveze koje ima na temelju njega kako ne bi povrijedila načela na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Europske unije.
43.
Međutim, teško mi je povjerovati da je u tim okolnostima pravo Unije automatski nadređeno do te mjere da dovodi u pitanje funkcioniranje međunarodnog sporazuma u odnosu na treće države. Prije mi se čini da Sud jednostavno još nije imao prilike odlučivati o tome u području pravosudne suradnje u građanskim i trgovačkim stvarima (
34
).
44.
Odlučivao je pak u drugim kontekstima, u kojima je:
–
Izričito utvrdio da „prilikom provedbe obveza prihvaćenih na temelju međunarodnih sporazuma, neovisno o tome je li riječ o sporazumu između država članica ili sporazumu između države članice i jedne ili više trećih zemalja, države članice dužne su, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 307. UEZ‑a, poštovati obveze koje imaju na temelju prava Zajednice” (
35
).
–
U nastavku istaknuo da se od takvog pravila može odstupiti ako treba poštovati ravnotežu i uzajamnost na kojima se temelje sporazumi koje su sklopile država članica i treća država, dok god potonja država ima takav status (
36
).
45.
Smatram da se ta razmatranja mogu primijeniti na područje prekogranične pravosudne suradnje u građanskim i trgovačkim stvarima.
46.
Sporazum u tom području sklapa se nakon pregovora u okviru kojih se definiraju prava i obveze država potpisnica na temelju načela uzajamnosti.
47.
Čini mi se da je to osobito jasno kad je riječ o sporazumima široke primjene, kao što je Bilateralni sporazum iz 1993. između Poljske i Ukrajine, kojima se u veoma konkretnim povijesnim okolnostima nastoji uspostaviti struktura uzajamne pravne pomoći u građanskim i kaznenim stvarima te državljanima tih država na osnovi uzajamnosti pružiti mogućnosti.
48.
Čak i ako bi se zbog postojećih okolnosti trebalo smatrati da se Bilateralni sporazum u Poljskoj primjenjuje „unutar Unije”, smatram da bi, prije davanja prednosti europskim pravilima, trebalo utvrditi dovodi li dotična država članica prilikom njihova ispunjavanja u opasnost ravnotežu između obveza i prava koja obje strane imaju na temelju Sporazuma (
37
).
49.
Ako postoji sukob između načela ili pravila (
38
) europskog instrumenta (Uredbe br. 650/2012) koji je na snazi u državi članici (Poljskoj) i načela ili pravila bilateralnog sporazuma koji je dotična država s trećom državom (Ukrajinom) potpisala prije nego što se pridružila Uniji (
39
), bezuvjetna primjena načela i pravnih pravila prava Unije u državi članici možda nije pravilno rješenje u svakom slučaju (
40
).
50.
Međutim, u ovom slučaju smatram da u dijelu koji je ovdje bitan ne postoji stvarna proturječnost između Uredbe br. 650/2012 i Bilateralnog sporazuma. U nastavku objašnjavam koji su razlozi za to.
B. Nepostojanje proturječnosti
1.
Rješenje iz Bilateralnog sporazuma
51.
Kao što sam to već naveo, Bilateralni sporazum sklopljen je prije nego što je Poljska pristupila Uniji i prije nego što je Unija zatražila isključivu nadležnost u području o kojem je riječ (
41
).
52.
Kad je riječ o nasljednim stvarima, u Bilateralnom sporazumu prihvaćen je dvojaki model ili model podjele: na pokretnine se primjenjuje pravo one države čije je državljanstvo umrli imao u trenutku smrti, a na nekretnine pravo one države u kojoj se imovina nalazi.
53.
Ta su kolizijska pravila u skladu s drugim pravilima o isključivoj nadležnosti, tako da tijela svake države primjenjuju vlastito pravo na onaj dio ostavine za koji su nadležna (
42
).
54.
U argumentima u nastavku polazim od pretpostavke (ili, točnije, od radne pretpostavke) da nepostojanje odredbi o izboru prava u nasljednim stvarima u Bilateralnom sporazumu znači da taj izbor nije moguć ako je riječ o nasljeđivanju na koje se primjenjuje sam Sporazum (
43
).
2.
Rješenje iz Uredbe br. 650/2012
55.
Uredba br. 650/2012 donesena je kako bi se osobama olakšalo ostvarivanje njihovih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije.
56.
Naime, europski je zakonodavac utvrdio pravna pravila o nadležnosti i mjerodavnom pravu u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije, kao i druga pravila o priznavanju (ili prihvaćanju) i izvršenju u jednoj državi članici odluka ili javnih isprava koje su donesene, odnosno izdane u drugoj državi članici.
57.
U Uredbi br. 650/2012 odražavaju se određene zakonodavne opcije, a neke od njih mogle bi se kvalificirati kao „načela” sustava (
44
). U ovom se predmetu postavlja pitanje mogu li se kao takve kvalificirati autonomija volje i jedinstvo nasljeđivanja.
a)
Sloboda izbora prava
58.
Sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da razjasni „je li sloboda izbora mjerodavnog prava jedno od načela koja se odnose na funkcioniranje Uredbe br. 650/2012”. Ako je to slučaj, želi doznati je li sporazum koji isključuje mogućnost takvog izbora „[…] u suprotnosti s načelima na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u Uniji”.
59.
Smatram da treba odgovoriti niječno.
60.
U nasljeđivanjima s prekograničnim implikacijama autonomija volje (konceptualno) ima ograničenu ulogu u skladu s propisima Unije.
61.
U svrhu utvrđivanja mjerodavnog prava u Uredbi br. 650/2012 određuje se objektivna poveznica: uobičajeno boravište umrloga u trenutku smrti. Mogućnost izbora različitog prava na temelju članka 22. ograničena je s obzirom na njegov predmet (može se izabrati samo pravo države čije je državljanstvo imao umrli), a na nju se primjenjuju i formalni zahtjevi u pogledu raspolaganja imovinom zbog smrti.
62.
U tim okolnostima smatram da se slobodnom izboru prava ne može pripisati status vodećeg načela Uredbe br. 650/2012.
63.
Stoga smatram da u pravu Unije ne postoji načelo kojim bi se spriječilo da se određenim bilateralnim sporazumom umrlome onemogući da izabere mjerodavni pravni poredak za svoje nasljeđivanje. A fortiori, ako se u pravu Unije ne navodi ništa o izboru prava, to ne znači da se na temelju njega taj bilateralni sporazum mora tumačiti na način da je izbor prava zapravo dopušten.
b)
Jedinstvo nasljeđivanja
1) Kao strukturalno načelo
64.
Za razliku od prethodnog, jedinstvo nasljeđivanja (ili, točnije, jedinstveno uređenje nasljeđivanja) jedno je od načela na kojima se temelji Uredba br. 650/2012. Među raznim oblicima u kojima se ono pojavljuje ističu se:
–
utvrđivanje iste okolnosti kao kriterija sudske nadležnosti i poveznice s kolizijskim pravilom (
45
);
–
nasljeđivanje u cijelosti u samo je jednoj nadležnosti (
46
);
–
primjena jednog mjerodavnog prava na ostavinu kao skup imovine i prava (
47
);
–
primjena jednog mjerodavnog prava na nasljeđivanje, kao postupka prijenosa i stjecanja imovine i prava (
48
).
65.
U Europskoj uniji, koja nema materijalno nasljedno pravo, izbor jedinstvenog ili monističkog modela ne proizlazi iz primjene uređenja koje u tom području postoji na međunarodnoj razini. U trenutačnom uređenju, jedinstvo nasljeđivanja u navedenim oblicima tehničko je rješenje koje najbolje odgovara ciljevima integracije Unije:
–
Budući da podrazumijeva primjenu samo jednog prava na cijelu ostavinu koja se prenosi, građanima (
49
) olakšava organizaciju nasljeđivanja (
50
).
–
Primjena samo jednog prava, ako je moguće, vlastitog, tijelu koje odlučuje o nasljeđivanju pojednostavljuje vođenje postupka nasljeđivanja s međunarodnim elementima (
51
).
–
Taj podatak, zajedno s koncentracijom nadležnosti u samo jednom sudu, olakšava slobodan protok odluka unutar Unije jer smanjuje rizik od donošenja neusklađenih odluka ili presuda u pogledu istog nasljeđivanja.
66.
Za vrijeme pregovora o Uredbi br. 650/2012 jedinstveno postupanje s nasljeđivanjem nije bilo jedino važeće rješenje u državama članicama. Europski zakonodavac bio je s time u potpunosti upoznat (
52
).
67.
Relativna novina tog rješenja ne umanjuje činjenicu da je ono središnji dio sustava. Sud je u presudama koje je dosad donio u pogledu Uredbe br. 650/2012 potvrdio da ona ima status „načela” (
53
).
68.
Iz tog priznanja proizlazi sljedeće:
–
može postojati samo jedno uobičajeno boravište umrlog, kao kriterij za dodjelu međunarodne sudske nadležnosti ili poveznica s kolizijskim pravilom (
54
);
–
široka definicija materijalnog područja primjene Uredbe br. 650/2012 (
55
) (stoga i lex successionis).
2) Načelo koje nije apsolutno
69.
Ipak, treba pojasniti da jedinstvo nasljeđivanja nipošto nije načelo koje se ne može prilagoditi nijednom od područja u kojima se primjenjuje. Prema utvrđenju Suda, Uredbom br. 650/2012 nastoji se poticati (
56
) da ne dođe do fragmentacije, ali to nije apsolutna obveza (
57
).
70.
U Uredbi br. 650/2012 navodi se mnogo slučajeva u kojima dolazi do prekida u jedinstvenom postupanju s nasljeđivanjem. Da navedem samo nekoliko primjera, to potvrđuju:
–
Činjenica da odluke o određenoj imovini iz ostavine, kao i posebnim aspektima postupka nasljeđivanja, u skladu s Uredbom br. 650/2012 može donijeti sud koji nije nadležan za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti (
58
).
–
Činjenica da nadležni sud u skladu sa zajedničkim pravilom može pod određenim uvjetima odlučiti da neće odlučiti o imovini iz ostavine u trećoj državi (
59
).
–
Korelacija forum/ius nestaje u nekoliko slučajeva: među ostalim, nakon što je umrli izabrao pravo (
60
), pod uvjetom da je državljanin treće države (
61
) (osim iznimaka, kao što je upućivanje na daljnje pravo ili uzvrat u skladu s člankom 34. Uredbe br. 650/2012). I u slučaju kad se izbor utvrđuje pravom države članice, ako ne funkcioniraju mehanizmi kojima se nastoji osigurati da tijelo koje odlučuje o nasljeđivanju primijeni vlastito pravo (
62
).
–
Uredbom br. 650/2012 predviđa se mogućnost fragmentacije nasljeđivanja, pri čemu se dopušta da se konkretni aspekti postupka nasljeđivanja urede različitim pravima (
63
). Kao i da se u određenim uvjetima lex rei sitae primjenjuje na nasljeđivanje određene imovine (
64
).
3) Utjecaj članka 12. stavka 1. Uredbe br. 650/2012
71.
Među svim iznimkama od načela jedinstva nasljeđivanja iz Uredbe br. 650/2012 želim osobito istaknuti onu iz članka 12. stavka 1. zbog njezine relevantnosti za ovaj prethodni postupak. Prema mojem mišljenju, europski zakonodavac tom odredbom omogućuje (nužni) pluralizam paradigmi koje se primjenjuju na postupanje s nasljeđivanjem s međunarodnim elementima (
65
).
72.
U praksi se utvrđuje da je donošenje jedinstvenog modela uređenja bez prilagodbi rješenje koje neće funkcionirati u svakom slučaju u kojem nasljeđivanje uključuje nekretnine koje se nalaze u državama koje su se odlučile za suprotan model (dvojaki model ili model podjele).
73.
U tim zemljama:
–
Primjena lex rei situae uglavnom je obvezna u pogledu imovine koja se nalazi na vlastitom državnom području.
–
Međunarodna sudska nadležnost u pitanjima povezanima s nasljeđivanjem te imovine uređena je kao isključiva.
–
Slijedom toga, opravdano je odbiti priznavanje stranih odluka o takvoj imovini (
66
).
74.
Unutar Unije države članice koje su obvezane Uredbom br. 650/2012 prihvatile su jedinstveni model i ne mogu se protiviti tome da se na nasljeđivanje nekretnina koje se nalaze na njihovu državnom području primijeni strano pravo (
67
) ili da tijela drugih država članica donesu odluku u pogledu te imovine.
75.
S druge strane, Uredbom br. 650/2012 dopušta se znatna prilagodba kad se njezinim člankom 12. stavkom 1. omogućuje da sud nadležan u skladu s njezinim pravnim pravilima ne donese odluku o imovini koja se nalazi u trećim državama zbog bojazni da se njegova odluka neće priznati ili, ovisno o slučaju, da se neće proglasiti izvršivom u tim državama.
76.
Članak 12. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 sastavljen je prije svega uzimajući u obzir treće države koje nastoje dobiti isključivu sudsku nadležnost za odlučivanje o nasljeđivanju nekretnina koje se nalaze na njihovu državnom području. Međutim, predviđanje da odluka neće imati učinka u trećoj državi može se temeljiti na bilo kojem drugom razlogu koji se predviđa u pravu navedene države, primjerice, zbog toga što nije primijenjeno pravo mjesta gdje se nalazi imovina (
68
).
77.
Moguća posljedica članka 12. stavka 1. Uredbe br. 650/2012 prekid je jedinstvenog postupanja s nasljeđivanjem:
–
Kad je riječ o međunarodnoj sudskoj nadležnosti, ako sud koji je nadležan na temelju Uredbe br. 650/2012 ne može odlučivati o određenom dijelu imovine iz ostavine jer se pribojava da njegova odluka neće imati učinka u trećoj državi u kojoj se imovina nalazi, razumno je da se zainteresirane osobe sa svojim zahtjevima obrate sudovima potonje države.
–
Kad je riječ o lex successionis, s obzirom na to da ga ti sudovi utvrđuju u skladu s kolizijskim pravilima, podjelu je moguće predvidjeti ako pravo koje se odabere nije pravo koje se u skladu s Uredbom br. 650/2012 primjenjuje na ostatak nasljeđivanja.
78.
Prekid u jedinstvenom postupanju s nasljeđivanjem znači da se priznaje da postoje i druge zakonske opcije za nasljeđivanje osim jedinstvenog modela. Članak 12. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 pokazuje da zakonodavac Unije zna da su treće države izabrale model podjele nasljeđivanja i da ga je iz praktičnih razloga, unatoč posljedicama koje to podrazumijeva, a koje je sam prethodno opisao, spreman poštovati.
79.
Prema mojem mišljenju, poštovanje koje se ističe u članku 12. Uredbe br. 650/2012 (jednostrano pravno pravilo) ne narušava se, nego osnažuje kad se dvojako rješenje uključi u bilateralni sporazum između države članice i treće države, kao što je onaj u ovom slučaju, potpisan prije donošenja navedene uredbe. Tomu treba dodati da se u samoj Uredbi br. 650/2012 navodi da se njome nastoji ne utjecati na primjenu tih međunarodnih sporazuma.
C. Podredno: kad bi postojala proturječnost
80.
Za slučaj da Sud ocijeni da postoji proturječnost između načela iz Uredbe br. 650/2012 i Bilateralnog sporazuma, predlažem tumačenje članka 75. Uredbe br. 650/2012 u vezi s člankom 351. UFEU‑a.
81.
Člankom 351. UFEU‑a uređuje se sukob između prava Unije i određenih sporazuma koje su potpisale države članice i treće države. Prema mišljenju Suda, riječ je o „pravil[u] kojim se, ako su ispunjeni uvjeti za njegovu primjenu, dopuštaju odstupanja od primjene prava Unije, uključujući primarnog prava” (
69
).
82.
Suprotnost između sporazuma sklopljenog prije pristupanja neke države članice Uniji i pravnog pravila prava Unije može biti jedan od tih razloga za izuzeće (
70
).
83.
Međutim, prije izvođenja takvog zaključka, na državama članicama je da na temelju članka 351. drugog stavka UFEU‑a poduzmu sve odgovarajuće korake za otklanjanje utvrđenih neusklađenosti između prava Unije i međunarodnog sporazuma o kojem je riječ (
71
).
84.
Iz te pretpostavke slijedi:
–
Kao prvo, da država članica mora izbjegavati neusklađenosti na način da se Sporazumu u najvećoj mogućoj mjeri i uz poštovanje međunarodnog prava pruži tumačenje u skladu s pravom Unije (
72
).
–
Kao drugo, ako to nije moguće, država članica dužna je poduzeti potrebne mjere kako bi se uklonila neusklađenost tog sporazuma s pravom Unije, po potrebi njezinim otkazivanjem. Dok čeka takvo ukidanje, člankom 351. prvim stavkom ovlašćuje ju se da nastavi primjenjivati taj sporazum (
73
).
85.
Ako prethodno navedeno primijenimo na ovaj slučaj, Poljska bi tumačenje Bilateralnog sporazuma trebala pokušati prilagoditi Uredbi br. 650/2012, uz poštovanje međunarodnog prava (
74
).
86.
Ako u tome ne uspije, treba predložiti izmjenu Sporazuma ili se iz njega povući. S druge strane, na temelju prava Unije ovlaštena je primijeniti Sporazum i tako ispuniti preuzete međunarodne obveze.
V. Zaključak
87.
S obzirom na navedeno, predlažem da se Sądu Okręgowom w Opolu (Okružni sud u Opolu, Poljska) odgovori na sljedeći način:
„Članak 75. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju, u vezi s njezinim člankom 22.,
treba tumačiti na način da
mu se ne protivi to da, na temelju bilateralnog sporazuma koji su država članica i treća država sklopile prije pristupanja dotične države članice Uniji, državljanin treće države, koji boravi u državi članici koja je potpisnica bilateralnog sporazuma, nema mogućnost izbora prava mjerodavnog za nasljeđivanje.”
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Prvi je zahtjev za prethodnu odluku podnio izravno javni bilježnik. Sud nije priznao javnom bilježniku status „suda” u smislu članka 267. UFEU‑a, zbog čega je zahtjev za prethodnu odluku proglasio nedopuštenim. Vidjeti rješenje od 1. rujna 2021., OKR (Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio javnobilježnički prisjednik) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296. i ispravak SL 2019., L 243, str. 9.)
(
4
)	Kad je riječ o prvom pitanju, iako je dvojba nacionalnog suda opravdana nezgrapnim načinom na koji je sročena preambula Uredbe br. 650/2012, čini se da je odgovor jasan. U različitim se uvodnim izjavama te uredbe upućuje na „građane” (čak i na „građane [Unije]” u nekim njezinim verzijama) kao adresate tog akta kojim se nastoji olakšati organizacija nasljeđivanja koje ima prekogranične učinke i pristup prednostima unutarnjeg tržišta. Kad bi se smatralo da se tim upućivanjem isključuju državljani trećih država, na čije se nasljeđivanje iz određenog razloga treba primijeniti Uredba br. 650/2012, to ne bi bilo samo protivno doslovnom tekstu članka 22. te uredbe, nego i njezinim drugim odredbama, kao što je članak 20., u kojem se utvrđuje njezina opća primjena.
(
5
)	Konkretno, članku 81. Zakona o javnom bilježništvu od 14. veljače 1991. (Dz. U. iz 1991., br. 22, poz. 91.), na temelju kojeg javni bilježnik mora odbiti sastaviti nezakonit akt..
(
6
)	Ističem „načelno” jer je sporno onemogućuje li se zaista tim bilateralnim sporazumom izbor lex successionis ili se u njemu ništa ne propisuje u tom pogledu: vidjeti bilješku br. 7. Odluka o tom pitanju isključivo je na sudu koji je uputio zahtjev, a ne na Sudu, koji nije nadležan za tumačenje navedenog sporazuma.
(
7
)	To je tumačenje Bilateralnog sporazuma koje zagovaraju javni bilježnik, Komisija i mađarska vlada. Kao i osoba OP u glavnom postupku, i poljska vlada u točkama 27. do 30. svojih pisanih očitovanja tvrdi da se u Sporazumu samo održava status quo u području prava mjerodavnog za nasljeđivanje koji je postojao u vrijeme njegova sklapanja; nepostojanje upućivanja na izbor prava jednostavno znači da to pitanje nije uređeno. Sud koji je uputio zahtjev nije zauzeo konačno stajalište o tom pitanju. Međutim, kad bi neupućivanje na mogućnost izbora (odnosno na dodjelu ili uskraćivanje te mogućnosti) trebalo tumačiti kao indiferentnost država članica potpisnica Bilateralnog sporazuma, ne bi se moglo govoriti o neusklađenosti s Uredbom br. 650/2012.
(
8
)	Osim očitovanja Kraljevine Španjolske, koja u točki 27. i sljedećim točkama svojih pisanih očitovanja upućuje i na stavak 2.
(
9
)	Uredba br. 650/2012 nije primjenjiva ni u Irskoj ni u Danskoj. Izraz „država članica” u daljnjem tekstu odnosi se na ostale države članice.
(
10
)	Nedvojbeno je da se takvi instrumenti predviđaju člankom 75. stavkom 1. Uredbe br. 650/2012.
(
11
)	Takvo tumačenje u svojim pisanim očitovanjima zagovaraju španjolska vlada (točke 28. do 30.) i mađarska vlada (točke 10. do 16.).
(
12
)	Točka 34. i sljedeće Komisijinih očitovanja i točka 23. i sljedeće očitovanja javnog bilježnika
(
13
)	Briselska konvencija od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.)
(
14
)	Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.). Te se odredbe uvelike podudaraju, a razlike među njima nisu važne za ovaj spor.
(
15
)	U vezi s člancima 55. i 56.
(
16
)	U vezi s člancima 69. i 70.
(
17
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.). Kao što je to slučaj s Uredbom br. 44/2001, članak 71. treba tumačiti u vezi s člancima 69. i 70.
(
18
)	Uredba Vijeća od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.)
(
19
)	Uredba Vijeća od 24. lipnja 2016. o provedbi pojačane suradnje u području nadležnosti, mjerodavnog prava te priznavanja i izvršenja odluka u stvarima bračnoimovinskih režima (SL 2016., L 183, str. 1. i ispravci SL 2017., L 113, str. 62. i SL 2018., L 167, str. 36.)
(
20
)	Postoje ipak određene razlike među njima. Neke su, prema mojem mišljenju, nevažne. To je slučaj s činjenicom da u članku 75. Uredbe o nasljeđivanju nema dijela „ne dovodeći pritom u pitanje obveze država članica iz članka 307. [351. UFEU‑a]”, koji se izričito navodi u drugim uredbama. Upućivanje je bilo dio članka 45. Komisijina prijedloga, COM(2009) 154 final, ali je ga je Parlament tijekom zakonodavnog postupka izostavio. Čini mi se da se u tim instrumentima na UFEU poziva tek kao podsjetnik: drugim riječima, njegov izostanak ne oslobađa države članice obveza predviđenih UFEU‑om u nasljednim stvarima, koje su obuhvaćene Uredbom (vidjeti u tom smislu točku 80. i sljedeće ovog mišljenja). S druge strane, kao što to navodim u nastavku, različito određivanje situacija u kojima je europska uredba nadređena međunarodnom sporazumu (infra, bilješka 21. u pogledu Briselske konvencije i uredbi koje su naknadno donesene te bilješka 27. u pogledu ostalih) moglo bi imati posljedice na primjenu tumačenja određenih odredbi o koordinaciji na druge odredbe.
(
21
)	Presuda od 14. srpnja 2016., Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, t. 49. i 50.). Sporazumi sklopljeni isključivo između država članica u velikoj mjeri više ne proizvode učinke među tim državama članicama u materijalnom području obuhvaćenom Briselskom konvencijom ili uredbama br. 44/2001 i br. 1215/2012.: vidjeti članke 55. i 56. Briselske konvencije i članke 69. i 70. Uredbe br. 44/2001 i Uredbe br. 1215/2012.
(
22
)	Presuda od 6. prosinca 1994., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 25.)
(
23
)	Presuda od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243; u daljnjem tekstu: presuda TNT Express Nederland, t. 45. do 48.)
(
24
)	Presude TNT Express Nederland, t. 49. i sljedeće, od 19. prosinca 2013., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 36.) i od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 38.). U nastavku iznosim dvojbe u pogledu geografskog dosega te sudske prakse (da se tako izrazim): infra, točka 41. Iz nje u svakom slučaju proizlazi da pravilo o „izostanku utjecaja na primjenu” ne znači, kao što bi se to naizgled moglo činiti, da se europski instrument automatski izuzima iz primjene svaki put kad dođe do sukoba s međunarodnim sporazumom.
(
25
)	Presuda TNT Express Nederland, t. 51., od 19. prosinca 2013., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 37.). U točki 55. prvonavedene presude navodi se što to znači u praksi: sporazum se „može primijeniti unutar Unije samo ako je na temelju njega moguće ostvariti ciljeve slobodnog protoka odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kao i uzajamnog povjerenja u pravosuđe u okviru Unije u uvjetima koji su barem toliko povoljni kao oni koji proizlaze iz primjene Uredbe br. 44/2001”. Vidjeti također točku 38. i završni dio točke 39. drugonavedene presude: članak 71. Uredbe br. 44/2001 „treba tumačiti u smislu da se protivi tome da se, u uvjetima koji su barem toliko povoljni kao oni predviđeni tom uredbom, međunarodna konvencija tumači na način koji ne osigurava poštovanje ciljeva i načela na kojima počiva navedena uredba”.
(
26
)	Kad su odredbe o nadležnosti, mjerodavnom pravu i slična pravila koja se odnose na nasljedne stvari dio sporazuma opće primjene koji sadržava generička pravila o, primjerice, litispendenciji, povezanim postupcima ili priznavanju i izvršenju odluka, prije primjene pravila iz Uredbe br. 650/2012 treba utvrditi primjenjuju li se ta generička pravila i na nasljeđivanja koja su obuhvaćena sporazumom.
(
27
)	U Uredbi br. 650/2012 ne navodi se što se događa sa sporazumima koje su potpisale države članice i treće države u odnosu na sporazume čije su potpisnice samo države članice, a što se navodilo u članku 45. Komisijina prijedloga, COM(2009) 154, final i Uredbi br. 4/2009.
(
28
)	Supra, točka 32. prva alineja
(
29
)	Supra, točka 32., posljednja alineja
(
30
)	Mislim da geografski doseg. Kad je riječ o načelima, u tim se presudama uspoređuju „načela na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Unije” i načela koja vrijede u pogledu konkretne uredbe o čijoj je odredbi o usklađenosti riječ.
(
31
)	Točka 52.
(
32
)	Presuda TNT Express Nederland, t. 53. i 54. i presuda od 19. prosinca 2013. (C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 38.)
(
33
)	Presuda od 4. rujna 2014. (C‑157/13, EU:C:2014:2145)
(
34
)	U presudi TNT Express Nederland i presudi od 19. prosinca 2013., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858) bila je riječ o pravilima o litispendenciji, priznavanji i izvršenju iz Konvencije o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom, potpisane u Ženevi 19. svibnja 1956., kako je izmijenjena Protokolom potpisanim u Ženevi 5. srpnja 1978. (CMR), i njihovoj primjeni na postupke (ili odluke) u dvije države članice. Činjenice iz presude od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145), odnosile su se samo na jednu državu: trebalo je utvrditi primjenjuje li se pravno pravilo o međunarodnoj sudskoj nadležnosti iz CMR‑a ili pravno pravilo iz Uredbe br. 44/2001.
(
35
)	Presuda od 21. siječnja 2010., Komisija/Njemačka (C‑546/07; EU:C:2010:25, t. 42. i navedena sudska praksa)
(
36
)	Idem, t. 43. i 44.
(
37
)	Način na koji se u Bilateralnom sporazumu uređuju nasljedna pitanja znatno se razlikuje od Uredbe br. 650/2012: u njoj je odabran model jedinstvenog postupanja s nasljeđivanjem, dok je u Sporazumu pak učinjeno suprotno, sa svim posljedicama koje iz toga proizlaze (odnosno, posljedicama u pogledu mjerodavnog prava, međunarodne sudske nadležnosti te priznavanja i izvršenja inozemnih odluka). Ako bi se poljskim vlastima nalagalo da promiču načelo jedinstva nasljeđivanja jer na njemu počiva Uredba br. 650/2012, to bi podrazumijevalo da se Bilateralni sporazum ne primjenjuje u okolnostima u kojima je vjerojatno od najvećeg interesa, i tako svaki put kad ostavina poljskog državljanina uključuje nekretninu u Ukrajini. Budući da se Bilateralnim sporazumom ne utvrđuje samo da se na pokretnine primjenjuje pravo one države čije je državljanstvo imao umrli, a na nekretnine lex rei sitae (članak 37.), nego se međusobno priznavanje odluka uvjetuje poštovanjem tih pravila (članak 49. i članak 50. stavak 6.), poljska odluka ne bi bila priznata u Ukrajini. Poljska bi pak i dalje bila obvezna priznati ukrajinske odluke o nekretninama koje se nalaze na poljskom državnom području.
(
38
)	Ili ishod njihove primjene
(
39
)	Za potrebe članka 75. Uredbe br. 650/2012 relevantan krajnji rok je donošenje Uredbe. U svakom slučaju, u trenutku potpisivanja Bilateralnog sporazuma Poljska i Ukrajina bile su treće države jer Poljska još nije bila pristupila Uniji. Sud koji je uputio zahtjev, kao i neke stranke, pred Sudom su istaknuli predviđanja u pogledu budućeg pristupanja Ukrajine, kao i želju da se ojačaju veze koja se navodi u Sporazumu o pridruživanju između Europske unije te njihovih država članica, s jedne strane, i Ukrajine, s druge strane (SL 2014., L 161, str. 3.), kao argument za usklađivanje tumačenja Bilateralnog sporazuma s Uredbom br. 650/2012. Međutim, hoće li se, kada i kako ostvariti ta predviđanja neizvjesno je i prema tome nevažno prilikom utvrđivanja tumačenja teksta Sporazuma u ovom trenutku.
(
40
)	Infra, točka 80. i sljedeće
(
41
)	U nekom se trenutku tom vremenskom elementu mogla pridati određena važnost u okviru tumačenja članka 351. UFEU‑a. U presudi od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 126.), pojašnjava se da to nije slučaj. Podsjećam na to da je u kontekstu članka 75. Uredbe br. 650/2012 relevantan datum donošenje Uredbe.
(
42
)	Članak 41. Bilateralnog sporazuma. Iznimno, ako se sva imovina iz ostavine nalazi u jednoj državi potpisnici, primjenjuje se dogovor između nasljednika, a ako jedan od njih to zatraži, o nasljeđivanju će se u cijelosti odlučivati pred tijelima navedene države. Ako ne griješim, kolizijsko pravilo i dalje vrijedi.
(
43
)	Kao što sam to već naveo, na sudu je koji je uputio zahtjev da donese odluku o tumačenju tog aspekta Bilateralnog sporazuma za države potpisnice.
(
44
)	Nije neuobičajeno da se tehnička rješenja iz Uredbe br. 650/2012 predstave uz upućivanja na načela na kojima se temelje: P. Lagarde, „Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions”, Revue Critique de Droit International Privé, 2012., str. 691. do 732. Ta metoda podrazumijeva određene rizike, kao što je to vidljivo u predmetnom slučaju: zbog činjenice da se u Uredbi dopušta izbor prava ili suda autonomija volje ne postaje nužno strukturalno načelo tog instrumenta.
(
45
)	Uvodne izjave 23. i 27. Kad je riječ o člancima, među ostalim, članak 4. i članak 21. stavak 1.
(
46
)	Članak 4. i članak 10.
(
47
)	Uvodna izjava 37. in fine i članak 21.
(
48
)	Uvodna izjava 42. i članak 23.
(
49
)	Upotrebljavam izraz koji se koristi u različitim uvodnim izjavama same Uredbe br. 650/2012.
(
50
)	Razlike u pogledu prirode imovine ili mjesta gdje se ona nalazi u različitim državama ne predstavlja im dodatno poteškoću.
(
51
)	Objedinjavanje svih ili barem znatnog broja aspekata povezanih s nasljeđivanjem s prekograničnim implikacijama pod jednim pravnim poretkom smanjuje količinu i težinu problema koji se uobičajeno pojavljuju prilikom utvrđenja njegova pravnog sustava.
(
52
)	Vidjeti radni dokument službi Komisije koji je priložen Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju, SEC(2009) 410, str. 12. Legitimno je tvrditi da je članak 75. stavak 1. (članak 45. stavak 1. Komisijina prijedloga, COM(2009) 154 final) ipak donesen iako se znalo da je isključenje monističkog modela u različitim državama članicama također (bilo) rješenje koje su primijenile u međunarodnim sporazumima sklopljenima s trećim državama.
(
53
)	Presude od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 43.); od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 54. do 56.); od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima) (C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 38.) i od 9. rujna 2021., UM (Ugovor o prijenosu vlasništva mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708, t. 33.)
(
54
)	Presuda od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 41.)
(
55
)	Presude od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755); od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485) i od 9. rujna 2021., UM (Ugovor o prijenosu vlasništva mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708). U tim bi predmetima alternativa Uredbi bio nacionalni zakon, a ne drugi europski instrument.
(
56
)	Presuda od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima) (C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 37.)
(
57
)	Presude od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 69.) i od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima) (C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 44 i 45.)
(
58
)	Uvodne izjave 28. in fine i 32.; članak 13.
(
59
)	Članak 12. stavak 1.
(
60
)	I u rijetkim slučajevima u kojima se mjerodavno pravo koje se u pravilu primjenjuje treba zamijeniti drugim na temelju odredbe o izuzeću iz članka 21. stavka 2.
(
61
)	To je slučaj u ovom predmetu; kad bi se prihvatio izbor prava osobe OP, poljski javni bilježnik i eventualno sud trebali bi primijeniti strano pravo.
(
62
)	Članci 5. do 7.
(
63
)	Primjerice, imenovanje i ovlasti upravitelja ostavine u određenim situacijama: uvodna izjava 44. i članak 29. Uredbe br. 650/2012.
(
64
)	Uvodna izjava 54. i članak 30. Uredbe br. 650/2012
(
65
)	Tekst te odredbe nije bio dio Komisijina Prijedloga uredbe (COM(2009) 154 final). Njegovo naknadno dodavanje ne objašnjava se u Izvješću Odbora za pravna pitanja Parlamenta od 6. ožujka 2013., dokument A7-0045/2012.
(
66
)	Vrlo slikovito, A. Bonomi, „Successions internationales: conflits de lois et de juridictions”, Cursos de la Academia de La Haya de Derecho Internacional, sv. 350., str. 71. do 418., osobito str. 107. do 108. „La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est […] entièrement irréaliste”.
(
67
)	Primjena vlastitog prava kao lex rei sitae upravo je zbog te činjenice ograničena. To se u članku 31. Uredbe br. 650/2012 prikazuje na sljedeći način: kad se osoba u određenoj državi članici poziva na stvarno pravo koje ima po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje, a pravni poredak te države članice ne poznaje navedeno stvarno pravo (koje je u pravilu pravo države u kojoj se nalazi imovina na koju se pravo odnosi), lex rei sitae ne zamjenjuje lex successionis; države članice dužne su osigurati kontinuitet stranog stvarnog prava tako ga prilagode najsličnijem stvarnom pravu iz vlastitog pravnog poretka.
(
68
)	Oba razloga za nepriznavanje navode se u članku 50. Bilateralnog sporazuma između Poljske i Ukrajine od 24. svibnja 1993.
(
69
)	Presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem) (C‑435/22, PPU, EU:C:2022:852, točke 119. i 121.)
(
70
)	Vidjeti primjerice presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854) u pogledu odnosa između članka 12. stavka 1. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) i Konvencije između Švicarske i Njemačke o recipročnoj zaštiti patenata, dizajna i žigova, potpisane u Berlinu 13. travnja 1892. kako je izmijenjena.
(
71
)	Osobito presude od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18 EU:C:2020:854, t. 67.) i od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 122.)
(
72
)	Presuda od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 68.)
(
73
)	Loc. ult. cit., t. 69. i 72.
(
74
)	U tom bi se kontekstu Bilateralni sporazum mogao tumačiti (pod uvjetom da je, ponavljam, takvo tumačenje u skladu s međunarodnim pravom) na način da to što se ne navodi da umrli može izabrati pravo znači da postoji indiferentnost u tom pogledu te da je svaka država potpisnica Sporazuma slobodna urediti to pitanje prema vlastitom nahođenju.