PRESUDA SUDA5. listopada 2000.*(1)„Direktiva
98/43/EZ – Oglašavanje i sponzorstvo duhanskih proizvoda – Pravna
osnova – Članak 100.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao
članak 95. UEZ-a)“U predmetu C-376/98_Savezna
Republika Njemačka, koju zastupa C.-D. Quassowski, Regierungsdirektor u
saveznom ministarstvu financija, u svojstvu agenta, uz asistenciju J.
Sedemunda, Rechtsanwalt u Berlinu, savezno ministarstvo financija,
Referat EC2 Graurheindorfer Straβe 108, D-53117 Bonn, tužitelj_protivEuropskog
parlamenta, koji zastupaju C. Pennera, voditelj odjela u pravnoj
službi, i N. Lorenz, član iste službe, u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri glavnom tajništvu Europskog
parlamenta, Kirchberg_iVijeća
Europske unije, koje zastupaju R. Gosalbo Bono, direktor pravne službe,
A. Feeney i S. Marquardt, članovi iste službe, u svojstvu agenata, s
izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod A. Morbillija, glavnog
direktora uprave za pravne poslove Europske investicijske banke, 100,
boulevard Konrad Adenauer_tuženici_koje podupiruFrancuska
Republika, koju su zastupali J.-F. Dobelle, pomoćnik direktora u upravi
za pravne poslove ministarstva vanjskih poslova, i R. Loosli-Surrans,
chargé de mission u istoj upravi, zatim K. Rispal-Bellanger, poddirektor
u istoj upravi i R. Loosli-Surrans, u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri veleposlanstvu Francuske, 8 B,
boulevard Joseph II_Republika Finska, koju
zastupaju H. Rotkirch i T. Pynnä, valtionasiamiehet, u svojstvu agenata,
s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, pri veleposlanstvu
Finske, 2, rue Heinrich Heine, Ujedinjena
Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa M. Ewing iz
Treasury Solicitor's Department, u svojstvu agenta, uz asistenciju N.
Painesa, QC, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, pri
veleposlanstvu Ujedinjene Kraljevine, 14, boulevard Roosevelt_iKomisija
Europskih zajednica, koju zastupaju I. Martínez del Peral i U. Wölker,
članovi pravne službe, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za
dostavu u Luxembourgu, kod C. Gómez de la Cruz, članice iste službe,
Centre Wagner, Kirchberg, intervenijenti_povodom
zahtjeva za poništenje Direktive 98/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća
od 6. srpnja 1998. o usklađivanju zakona i drugih propisa država
članica o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih proizvoda (SL L 213, str.
9.)_SUDu sastavu:
G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J. C. Moitinho de Almeida
(izvjestitelj), D. A. O. Edward, L. Sevón i R. Schintgen, predsjednici
vijeća, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, A. La Pergola, J.-P. Puissochet,
P. Jann, H. Ragnemalm, M. Wathelet i F. Macken, suci_nezavisni odvjetnik: N. Fennelly_tajnik: H. von Holstein, pomoćnik tajnika, i L. Hewlett, administratorica, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
izlaganja stranaka na raspravi 12. travnja 2000., tijekom koje je
Saveznu Republiku Njemačku zastupao C.-D. Quassowski, uz asistenciju J.
Sedemund, Parlament C. Pennera i N. Lorenz, Vijeće R. Gosalbo Bono, A.
Feeney i S. Marquardt, Francusku Republiku R. Loosli-Surrans, Republiku
Finsku T. Pynnä, Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske
G. Amodeo iz Treasury Solicitor's Department, u svojstvu agenta, uz
asistenciju profesora R. Cranstona, QC, MP, Her Majesty's Solicitor
General for England & Wales, i N. Painesa, a Komisiju I. Martínez
del Peral i U. Wölker_saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. lipnja 2000., donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevom
podnesenim tajništvu Suda 19. listopada 1998. Savezna Republika
Njemačka na temelju članka 173. Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene
postao članak 230. UEZ-a) zatražila je poništenje Direktive 98/43/EZ
Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o usklađivanju zakona i
drugih propisa država članica o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih
proizvoda (SL L 213, str. 9., u daljnjem tekstu: Direktiva).2        Rješenjima
predsjednika Suda od 30. travnja 1999., odobrena je intervencija
Francuske Republike, Republike Finske, Ujedinjene Kraljevine Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Komisije Europskih zajednica na strani
Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.3        Direktiva
je donesena na temelju članaka 57. stavka 2. Ugovora o EZ-u (koji je
nakon izmjene postao članak 47. stavak 2. UEZ-a), 66. Ugovora o EZ-u
(koji je postao članak 55. UEZ-a) i 100.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon
izmjene postao članak 95. UEZ-a).4        Direktiva u svojem članku 2. propisuje:„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:1)
‚duhanski proizvodi’ znači svi proizvodi izrađeni makar djelomično od
duhana koji su namijenjeni za pušenje, šmrkanje, udisanje ili žvakanje;2)
‚oglašavanje’ znači svaki oblik komercijalnog obavješćivanja čiji je
cilj ili izravan ili neizravan učinak promidžba duhanskog proizvoda,
uključujući oglašavanje koje ne spominje izravno duhanski proizvod, ali
kojim se pokušava zaobići zabrana oglašavanja koristeći imena, žigove,
simbole i druge čimbenike za razlikovanje duhanskih proizvoda;3)
‚sponzorstvo’ znači svaki oblik doprinosa pravne ili fizičke osobe
svakom događanju ili aktivnosti čiji je cilj ili izravan ili neizravan
učinak promidžba duhanskog proizvoda;4) ‚prodajna mjesta za duhan’ znači svako mjesto na kojem se prodaju duhanski proizvodi.“ 5        Prema članku 3. Direktive:„1. Bez dovođenja u pitanje Direktive 89/552/EEZ, svaki oblik oglašavanja ili sponzorstva zabranjen je u Zajednici.2.
Stavak 1. nije prepreka tomu da država članica dopusti da se ime koje
je u dobroj vjeri već korišteno istodobno za duhanske proizvode i druge
proizvode i usluge koje su isto poduzeće ili različita poduzeća stavili
na tržište ili ponudili prije 30. srpnja 1998. koristi za oglašavanje
drugih proizvoda ili usluga. Međutim, takvo
se ime može koristiti samo na način koji se jasno razlikuje od upotrebe
za duhanski proizvod, bez ikakvog dodatnog razlikovnog znaka koji se
već koristi za duhanski proizvod.3. a)
Države članice paze da nijedan duhanski proizvod ne nosi ime, žig,
simbol ili drugi razlikovni čimbenik ikakvog drugog proizvoda ili
usluge, osim ako taj duhanski proizvod već nije stavljen na tržište pod
tim imenom, žigom, simbolom ili drugim razlikovnim čimbenikom na dan iz
članka 4. stavka 1.b) Nijedan proizvod ni
usluga stavljeni ili ponuđeni na tržištu ne mogu zaobići zabranu iz
stavka 1. računajući od dana navedenog u članku 6. stavku 1. korištenjem
imena, žigova, simbola ili drugih razlikovnih čimbenika koji se već
koriste za neki duhanski proizvod. S tim
ciljem, ime, žig, simbol ili svaki drugi razlikovni čimbenik proizvoda
ili usluge moraju biti predstavljeni na način da se jasno razlikuju od
onih koji se koriste za duhanski proizvod.4. Zabranjena je svaka besplatna distribucija čiji je cilj ili izravan ili neizravan učinak promidžba duhanskog proizvoda.5. Ova se direktiva ne primjenjuje na:–      obavješćivanje usmjereno isključivo na profesionalce koji su dijelom tržišta duhana_–
predstavljanje duhanskih proizvoda
stavljenih u prodaju i prikazivanje njihovih cijena na prodajnim
mjestima za duhan_–      oglašavanje
usmjereno na kupca u poslovnim nastanima specijaliziranima za prodaju
duhanskih proizvoda i njihovim izlozima ili, ako je riječ o poslovnim
nastanima u kojima se prodaju različiti artikli ili usluge, na mjestima
rezerviranima za prodaju duhanskih proizvoda kao i na prodajnim mjestima
u Grčkoj koja su podređena posebnom sustavu dodjele licencija iz
socijalnih razloga (tzv. periptera)_–      prodaju
publikacija koje sadrže oglašavanje duhanskih proizvoda koje su izdane i
tiskane u trećim zemljama, osim ako su te publikacije uglavnom
namijenjene tržištu Zajednice.“6        Prema članku 4. Direktive:„Države
članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava
kojima se osigurava i nadzire primjena nacionalnih propisa donesenih u
okviru ove direktive. Ta sredstva mogu uključivati odredbe koje
omogućuju da osobe ili organizacije koje, u skladu s nacionalnim
zakonodavstvom, imaju legitiman interes za sprečavanje oglašavanja
nespojivih s ovom direktivom pokrenu sudske postupke protiv takvog
oglašavanja ili o takvom oglašavanju obavijeste upravno tijelo nadležno
za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje odgovarajućeg sudskog
postupka.“7        Članak 5. Direktive propisuje:„Ova
direktiva ne utječe na mogućost država članica da propišu, u skladu s
Ugovorom, strože uvjete u području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih
proizvoda koje smatraju nužnima za osiguravanje zaštite zdravlja
pojedinaca.“8        Prema članku 6. Direktive:„1.
Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s
ovom direktivom najkasnije do 30. srpnja 2001. One o tome odmah
obavješćuju Komisiju.Kada države članice
donose te mjere, one prilikom službene objave sadržavaju uputu na ovu
direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja
određuju države članice.2. Države članice šalju Komisiji tekst bitnih odredaba internog prava koje donesu u području koje regulira ova direktiva.3. Države članice mogu odgoditi provedbu članka 3. stavka 1.:–      za jednu godinu kad je riječ o tisku_–      za dvije godine kad je riječ o sponzorstvu.U
iznimnim slučajevima i iz uredno opravdanih razloga, države članice
mogu nastaviti dopuštati sponzorstvo koje postoji na događanjima ili
aktivnostima organiziranima na svjetskoj razini tijekom dodatnog
razdoblja u trajanju od tri godine koje završava najkasnije 1. listopada
2006., pod uvjetom da se:–      iznosi namijenjeni sponzorstvu smanjuju tijekom prijelaznog razdoblja_–      poduzimaju
mjere dobrovoljnog ograničavanja s ciljem smanjenja vidljivosti
oglašavanja na događanjima ili aktivnostima u pitanju.“9        U
prilog osnovanosti svoje tužbe Savezna Republika Njemačka iznosi sedam
tužbenih razloga koji se temelje na činjenici da članak 100.A Ugovora ne
predstavlja prikladnu pravnu osnovu Direktive, na povredi članaka 57.
stavka 2. i 66. Ugovora, na povredi načela proporcionalnosti, na povredi
načela supsidijarnosti, na povredi temeljnih prava, na povredi članaka
30. i 36. Ugovora o EZ-u (koji su nakon izmjene postali članci 28. i 30.
UEZ-a) i na povredi članka 190. Ugovora o EZ-u (koji je postao članak
253. UEZ-a).10      Tužitelj
i tuženici smatraju da se njihova razmatranja o članku 100.A
primjenjuju na tumačenje članaka 57. stavka 2. i 66. Ugovora.11      Stoga
je potrebno zajedno ocijeniti sve tužbene razloge koji se temelje na
pogrešnom izboru članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne
osnove Direktive.  Tužbeni razlozi koji se temelje na pogrešnom izboru pravne osnove Argumenti stranaka12      Tužitelj
smatra da članak 100.A Ugovora ne predstavlja prikladnu pravnu osnovu
za Direktivu, oslanjajući se istodobno na obilježja tržišta oglašavanja
duhanskih proizvoda i na analizu članka 100.A.13      Kao
prvo, što se tiče obilježjâ tržišta, tužitelj ističe da oglašavanje
duhanskih proizvoda u bitnome predstavlja aktivnost čiji učinci ne
prelaze granice svake države članice.14      U
tom pogledu tužitelj navodi da, iako je oglašavanje duhanskih proizvoda
često osmišljeno na razini proizvođača, konkretno predstavljanje
sredstva oglašavanja potrošaču proizlazi iz strategije usredotočene na
posebnosti svakog tržišta. Na nacionalnoj se razini odlučuje o
konkretnom obliku oglašavanja, glazbenoj pozadini, izboru boja i drugim
obilježjima oglašivačkih proizvoda prilagođenima kulturnim posebnostima
svojstvenima svakoj državi članici.15      Što
se tiče tzv. statičnih sredstava oglašavanja poput plakata,
kinooglašavanja i onih korištenih u sektoru zvanom „Horeca“ (hoteli,
restorani, kafići) poput suncobrana i pepeljara, riječ je o robi kojom
se gotovo uopće ne trguje između država članica i koja sve do sada nije
bila podložna nikakvim ograničenjima. Praksa oglašavanja koja se sastoji
u besplatnoj distribuciji iz razloga oporezivanja također je ograničena
na nacionalna tržišta.16      Što
se tiče tzv. nestatičnih sredstava oglašavanja, jedino tisak ima
određenu važnost na gospodarskom planu. Časopisi i dnevne novine uistinu
predstavljaju sredstva oglašavanja duhanskih proizvoda, ali trgovina
tim proizvodima unutar Zajednice vrlo je slaba. Časopisi se izvoze u
druge države članice samo u postotku znatno nižem od 5 %. Što se tiče
dnevnih novina, one mnogo rjeđe od časopisa sadrže takvu vrstu
oglašavanja. U Njemačkoj je u 1997. udio od oglašavanja duhanskih
proizvoda u ukupnom prihodu od oglašavanja iznosio 0,04 %. 17      Ograničenost
prekogranične trgovine tiskom svjedoči tomu da joj države članice ne
postavljaju prepreke kojima svojem nacionalnom tisku zabranjuju
prihvaćanje oglašavanja duhanskih proizvoda. Belgijsko i irsko
zakonodavstvo izričito dopuštaju uvoz tiskovina koje sadrže takvo
oglašavanje; pred francuskim sudovima zahtjevi za zabranu takvog uvoza
nisu uspjeli.18      Što
se tiče tzv. razlikovnih proizvoda koji su predmet članka 3. stavka 2.
Direktive, tužitelj ističe da nepreciznost te odredbe može dovesti do
različitih tumačenja koja uključuju nove prepreke trgovini. U svakom
slučaju, Direktiva ne predviđa klauzulu slobodne trgovine, onemogućujući
time državama članicama koje ne koriste mogućnost što je nudi navedena
odredba da se usprotive stavljanju na tržište proizvoda koji potječu iz
država članica koje su tu mogućnost iskoristile.19      Što
se tiče pružanja usluga agencija za oglašavanje, tužitelj ističe da
aktivnost koja se sastoji u razradi centraliziranih strategija
oglašavanja te intelektualni rad koji prethodi oglašavanju ne ulaze u
polje primjene Direktive. Naime, članak 2. točka 2. Direktive ne
definira oglašavanje kao stvarno korištenje sredstava oglašavanja
usmjereno na potrošača.20      Što
se tiče sponzorstva, s jedne strane, odnosi između sponzora i
organizatora u velikom dijelu postoje na nacionalnoj razini jer su i
jedan i drugi obično nastanjeni u istoj državi članici. Štoviše, čak i
kad to nije slučaj, nacionalna zakonodavstva ne postavljaju nikakvu
prepreku sponzorstvu s obzirom na to da se oglašivački prostori za
oglašavanja lokalno stavljaju na raspolaganje na mjestu odvijanja
događanja. S druge strane, televizijski prijenos sponzoriranog događanja
također ne nailazi na prepreke.21      Što
se tiče narušavanja tržišnog natjecanja koje proizlazi iz razlika
između nacionalnih zakonodavstava, tužitelj ističe da, uzimajući u obzir
njezinu prvu uvodnu izjavu, cilj Direktive nije ukloniti te razlike u
sektoru duhanske industrije.22      Što
se tiče proizvođača oglašivačkih proizvoda, oni tek neznatno
prekogranično posluju te među njima ne postoji nikakav odnos tržišnog
natjecanja, prije svega zbog nacionalno orijentiranih strategija
oglašavanja u korist duhana. Što se tiče tiska, uvezene tiskovine ne
ulaze u tržišno natjecanje s lokalnim pisanim medijima te ni u kojem
slučaju u državi članici odredišta ne dosežu tržišni udio koji bi se
mogao smatrati značajnim. 23      Kao
drugo, što se tiče analize članka 100.A Ugovora, tužitelj najprije
ističe da taj članak dodjeljuje zakonodavcu Zajednice ovlast
usklađivanja nacionalnih zakonodavstava u mjeri u kojoj je to nužno za
promicanje unutarnjeg tržišta. Samo pozivanje na članak 100.A u uvodnim
izjavama donesenog akta nije dovoljno jer bi inače svaki sudski nadzor
izbora članka 100.A kao pravne osnove bio nemoguć.24      Međutim,
tužitelj smatra da ovdje to nije slučaj. Budući da jedino dopušteno
oglašavanje, tj. ono na prodajnom mjestu, predstavlja tek 2 % troškova
oglašavanja duhanske industrije, Direktiva zapravo podrazumijeva potpunu
zabranu tog oglašavanja. Stoga, umjesto poticanja trgovine sredstvima
oglašavanja duhanskih proizvoda i slobodnog pružanja usluga u tom
području, Direktiva gotovo u potpunosti onemogućuje te slobode. Nadalje,
prema tužiteljevu mišljenju, Direktiva stvara nove zapreke trgovini
koje prije nisu postojale. Stoga na tržištu duhanskih proizvoda zabrana
oglašavanja čini uvoz i stavljanje novih proizvoda na tržište gotovo
nemogućima te tako dovodi do stagnacije trgovine među državama.25      Što
se tiče pitanja je li usklađivanje za kojim ide Direktiva bilo nužno za
uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja, tužitelj prethodnim
razmatranjima o tržištu oglašavanja duhanskih proizvoda dodaje da
Direktiva usto dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja koje na
tržištima izvan duhanske industrije do tada nije postojalo. 26      To
je također slučaj s razlikovnim proizvodima na koje se odnosi članak 3.
stavak 2. Direktive. Ta odredba uključuje tako stroge uvjete da
poduzeća koja proizvode te proizvode moraju ili zatvoriti poslovanje ili
trpjeti visoke dodatne troškove, što bi moglo dovesti do prijenosa
znatnih dijelova tržišta njihovim konkurentima.27      Kao
što to proizlazi iz sudske prakse Suda, usklađivanje zakonodavstava
legitimno može težiti sprečavanju nastanka budućih prepreka trgovini
koje mogu nastati zbog heterogenog razvoja nacionalnih zakonodavstava.
Međutim, jedini je učinak Direktive trajno i buduće uvođenje novih
prepreka trgovini.28      Što
se tiče drugih direktiva koje se temelje na članku 100.A Ugovora i koje
zabranjuju određene aktivnosti, tužitelj smatra da se razlikuju od ove
direktive. Tako zabrana zavaravajućeg oglašavanja teži promicanju
prekogranične trgovine jamčeći pošteno oglašavanje diljem Zajednice;
slično tomu, zabrana korištenja sastojaka proizvoda, proizvodnih
postupaka ili oblika stavljanja na tržište koji su štetni za zdravlje
teži stvaranju unutarnjeg tržišta za relevantne proizvode dopuštajući im
proizvodnju, trgovinu ili potrošnju bez rizika za zdravlje.29      Tužitelj
također ističe da je članak 100.A moguće koristiti kao pravnu osnovu
samo u slučaju u kojem su prepreke temeljnim slobodama i narušavanje
tržišnog natjecanja znatni. U tom pogledu, tužitelj navodi da se sudska
praksa Suda o člancima 30. i 36. Ugovora prema kojoj te odredbe
zabranjuju i najmanje prepreke trgovini ne može prenijeti na područje u
kojem je potrebno utvrditi granicu između ovlasti Zajednice i država
članica. Ako bi zakonodavac Zajednice mogao provesti usklađivanje
nacionalnih zakonodavstava čak i kad nema znatnog učinka na unutarnje
tržište, mogao bi usvajati direktive u bilo kojem području te bi sudski
nadzor poštovanja članka 100.A postao suvišan.30      Takvo
tumačenje članka 100.A Ugovora osim toga nalazi potvrdu u sudskoj
praksi Suda (presude od 18. ožujka 1980., Komisija/Italija, 91/79, Zb.
str. 1099., t. 8. i od 11. lipnja 1991., Komisija/Vijeće, tzv. Titanov
dioksid, C‑300/89, str. I‑2867, t. 23.).31      Tužitelj
smatra da njegova razmatranja sažeta u točkama 13. do 22. ove presude
jasno pokazuju da ne postoje znatne prepreke u trgovini sredstvima
oglašavanja duhanskih proizvoda i slobodnom pružanja usluga agencija za
oglašavanje kao i da među njima ne postoji znatna narušenost tržišnog
natjecanja.32      Konačno,
tužitelj ističe da primjena članka 100.A nije moguća ako „težište“
mjere nije usmjereno na promicanje unutarnjeg tržišta, već na zaštitu
javnog zdravlja.33      Prema
stalnoj sudskoj praksi, Zajednica se ne može osloniti na članak 100.A
kada je usklađivanje uvjeta na tržištu unutar Zajednice samo sporedan
učinak mjere koja se usvaja (presude od 4. listopada 1991.,
Parlament/Vijeće, C‑70/88, Zb. str, I‑4529, t. 17., od 17. ožujka 1993.,
Komisija/Vijeće, C‑155/91, Zb. str. I‑2857, t. 25. i od 12. studenoga
1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑84/94, Zb. str. I‑5755, t. 45.).34      I
nastanak Direktive i analiza njezina sadržaja i cilja pokazuju da je
„težište“ te mjere zaštita javnog zdravlja.35      Što
se tiče gore navedene presude Titanov dioksid, tužitelj navodi da se
osporavana direktiva razlikuje od one o kojoj je bila riječ u toj
presudi. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, u predmetu Titanov dioksid
na jednakoj se razini težilo provedbi politike zaštite okoliša i
uspostavi unutarnjeg tržišta te je svaki od tih ciljeva imao vlastitu
pravnu osnovu, odnosno članak 130.R Ugovora o EZ-u (koji je nakon
izmjene postao članak 174. UEZ-a) i članak 100.A Ugovora, omogućujući
usklađivanje nacionalnih propisa. Međutim, u ovom predmetu to nije
slučaj, s obzirom na to da je politika javnog zdravlja „težište“
Direktive i s obzirom na to da su mjere usklađivanja u tom području
izričito zabranjene člankom 129. stavkom 4. prvom alinejom Ugovora o
EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak 152. stavak 4. prva alineja
UEZ-a).36      Parlament,
Vijeće i intervenijenti na svojoj strani smatraju da je Direktiva
valjano usvojena na temelju članka 100.A Ugovora, oslanjajući se, s
jedne strane, na postojanje unutarnjeg tržišta u sektoru oglašavanja
duhanskih proizvoda i, s druge strane, na analizu članka 100.A.37      Parlament,
Vijeće i Komisija ističu da u sektoru oglašavanja duhanskih proizvoda
postoji unutarnje tržište u kojem su oglašivačke kampanje često
centralizirane i osmišljavaju ih agencije sa sjedištem u Zajednici. Iako
se izabrane strategije i teme oglašavanja provode na nacionalnoj
razini, izbor tema i odabir simbola, logotipa i drugih elemenata
razrađuju se i nude na prekograničnoj razini te dolaze do potrošača u
više država članica.38      Što
se tiče Horeca sektora, Vijeće tvrdi da, čak i ako je učinak takvog
oglašavanja ograničen na lokalno stanovništvo, istovjetna sredstva
oglašavanja mogu se upotrebljavati u nekoliko država članica s obzirom
na to da se često koristi engleski jezik.39      Što
se tiče besplatne distribucije, Parlament i Vijeće naglašavaju
prekogranične aspekte takvog oblika oglašavanja, koji predstavlja dio
jedinstveno definiranog koncepta oglašavanja koji se provodi za određenu
robnu marku. Parlament dodaje da je zabrana besplatne distribucije
opravdana potrebom da se spriječi zaobilaženje propisa.40      Slobodno
kretanje revija, osobito onih koje zrakoplovne kompanije stavljaju na
raspolaganje svojim putnicima na letovima unutar Zajednice, kao i novina
objavljenih u jednoj državi članici i distribuiranih u drugoj državi
članici, u kojima su oglašavani duhanski proizvodi, također će biti
ometano s obzirom na postojeće zakonske razlike između država članica.41      Što
se tiče razlikovnih proizvoda, Parlament i Vijeće, suprotno
tužiteljevoj tvrdnji, navode da je članak 3. stavak 2. Direktive
precizna odredba koju treba tumačiti tako da znači da države članice ne
smiju sprečavati da se na tržište stavi proizvod koji je zakonito
stavljen na tržište u drugoj državi članici koja je iskoristila
mogućnost predviđenu u toj odredbi.42      Parlament
i Vijeće ističu da sponzorstvo također uključuje prekogranične
elemente. U tom pogledu primjećuju da sredstva oglašavanja koja se
koriste na sponzoriranim događanjima, poput automobila, odjeće vozača i
panoa na ogradi oko staze, ne utječu samo na lokalno stanovništvo. U
svakom slučaju, prema Vijeću, za utvrđivanje prekograničnog konteksta
dovoljno je da su sponzor i sponzorirano poduzeće nastanjeni u
različitim državama članicama.43      Parlament,
Vijeće i Komisija na kraju naglašavaju da, uzimajući u obzir razlike u
nacionalnim zakonodavstvima, agencije za oglašavanje ne mogu osmisliti i
ponuditi jedinstvene koncepte oglašavanja na razini Zajednice.44      Prema
njihovu mišljenju, Direktiva, koja zahvaljujući usklađivanju
zakonodavnih odredaba stvara jedinstven okvir za oglašavanje duhanskih
proizvoda na unutarnjem tržištu, mogla se valjano donijeti na temelju
članka 100.A Ugovora.45      U
tom pogledu Parlament, Vijeće i Komisija ističu da ovlast koju ta
odredba daje Vijeću ne teži nužno liberalizaciji trgovine, već
regulaciji tržišta. To je objašnjenje zašto su se na temelju članka
100.A mogle donijeti direktive koje sadrže određene zabrane.46      Tako
je Direktiva 92/441/EEZ Vijeća od 15. svibnja 1992. o izmjeni Direktive
89/622/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o
označivanju duhanskih proizvoda (SL L 158, str. 30.) zabranila
stavljanje na tržište određenih vrsta duhana za oralnu upotrebu, a
Direktiva Vijeća 91/339/EEZ od 18. lipnja 1991. o 11. izmjeni Direktive
76/769/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o
ograničenjima stavljanja na tržište i korištenja određenih opasnih tvari
i pripravaka (SL L 186, str. 64.) uključivala je potpunu zabranu
korištenja tih tvari.47      U
području oglašavanja direktive poput Direktive 97/55/EZ Europskog
parlamenta i Vijeća od 6. listopada 1997. o izmjeni Direktive 84/450/EEZ
o zavaravajućem oglašavanju kako bi uključivala komparativno
oglašavanje (SL L 290, str. 18.) ili Direktive Vijeća 92/28/EEZ od 31.
ožujka 1992 o oglašavanju lijekova za ljudsku upotrebu (SL L 113, str.
13.) također nisu imale za cilj liberalizaciju trgovine. Potonja
direktiva posebice je uključivala široke zabrane oglašavanja, osobito
lijekova za koje nije izdana dozvola za stavljanje na tržište u skladu s
pravom Zajednice (članak 2. stavak 1.) i lijekova koji se mogu izdati
samo na recept (članak 3. stavak 1. prva alineja).48      Parlament,
Vijeće i Komisija spominju i druge direktive koje uključuju određene
djelomične zabrane, kao što je ona o televizijskom oglašavanju duhanskih
proizvoda (Direktiva Vijeća 89/552/EEC od 3. listopada 1989. o
koordinaciji određenih zakona i drugih propisa država članica o
obavljanju djelatnosti televizijskog prijenosa (SL L 298, str. 23.)),
kao i mjere koje imaju neizravnu vezu s temeljnim slobodama, kao što su
one o ljetnom računanju vremena (Sedma direktiva 94/21/EZ Europskog
parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o odredbama o ljetnom računanju
vremena (SL L 164, str. 1.)) ili o pristupu međunarodnoj telefonskoj
mreži unutar Zajednice (Odluka Vijeća 92/264/EEZ od 11. svibnja 1992. o
uvođenju standardnog međunarodnog telefonskog pristupnog koda u
Zajednici (SL L 137, str. 21.)).49      Primjena
članka 100.A Ugovora nije ograničena na slučajeve u kojima zakonske
razlike stvarno stvaraju prepreke temeljnim slobodama ili narušavaju
tržišno natjecanje. Kao što je to Sud naveo u presudi od 13. srpnja
1995., Španjolska/Vijeće (C‑350/92, Zb. str. I‑1985, t. 33.), dovoljno
je da razlike između pravnih poredaka država članica mogu postaviti
prepreke temeljnim slobodama. Članak 100.A moguće je također primijeniti
da bi se spriječilo da heterogeni razvoji nacionalnih zakonodavstava
dovedu do novih razlika (gore navedena presuda Španjolska/Vijeće, t.
35.).50      Što
se tiče tužiteljeva argumenta da primjena članka 100.A kao pravne
osnove treba biti moguća samo u slučajevima u kojima razlike u
zakonodavstvima dovode do znatnih prepreka trgovini ili znatnog
narušavanja tržišnog natjecanja, Vijeće ističe da se to razgraničenje,
preuzeto iz prava tržišnog natjecanja, ne može primjenjivati u području
članka 100.A. Razgraničenje ovlasti treba se voditi objektivnim i
univerzalnim kriterijima.51      Komisija
također tvrdi da u ovom slučaju postoji stvarno narušavanje tržišnog
natjecanja. U tom pogledu Komisija navodi da, uzimajući u obzir
postojeće zakonodavne razlike, agencije za oglašavanje nemaju jednake
šanse za ostvarivanje dobiti ovisno o mjestu svojeg poslovnog nastana
ili tržištu na kojem obavljaju svoju djelatnost. U slučaju u kojem se
novine i časopisi iz drugih država članica jednostavno prihvaćaju,
unatoč strogim zakonskim ograničenjima za tisak iz dotične države
članice, u toj državi dolazi do tržišnog natjecanja.52      Što
se tiče sponzorstva, takve razlike imaju utjecaj na izbor mjesta za
organizaciju događanja koja sponzoriraju proizvođači duhana, što
uključuje znatne ekonomske posljedice kad je riječ o sportskim
natjecanjima poput utrka Formule 1.53      Konačno,
proizvođači i prodavači duhanskih proizvoda ne uživaju jednake uvjete
tržišnog natjecanja koji utječu na njihov položaj na tržištu. Naime, u
državama članicama sa strogim zakonodavstvom gospodarski subjekti mogu
održavati ili poboljšati svoj položaj na tržištu samo natjecanjem u
tržišnim cijenama.54      Što
se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem zaštita javnog zdravlja
predstavlja „težište“ Direktive, Parlament, Vijeće i Komisija drže da iz
sudske prakse Suda proizlazi da je tekst mjere u pitanju ključan
čimbenik na koji se treba osloniti prilikom ocjene izbora pravne osnove
te mjere. Iz formulacije i položaja uvodnih izjava 3. i 4. Direktive
proizlazi da je zaštita ljudskog zdravlja jedan od njezinih ciljeva
kojem se teži u kontekstu odredaba članka 100.A stavaka 3. i 4. Ugovora,
ali da to nije njezin glavni cilj.55      Također,
priznajući državama članicama pravo da usvoje odredbe strože od onih
koje se nalaze u Direktivi kako bi osigurale zaštitu javnog zdravlja,
uvodna izjava 2. i članak 5. Direktive na jasan način upućuju na
sporedni i podredni karakter zahtjeva za zaštitu zdravlja pojedinaca.56      Komisija
u tom pogledu navodi da se velika važnost zaštite javnog zdravlja u
Direktivi može objasniti činjenicom da ona predstavlja glavni, ako ne i
jedini cilj nacionalnih mjera koje su predmet usklađivanja, ali da u
okviru usklađivanja postaje sekundarni cilj. 57      Parlament,
Vijeće i Komisija naposljetku ističu da činjenica da Direktiva
propisuje široku zabranu oglašavanja duhanskih proizvoda proizlazi iz
obveze koju nalaže članak 100.A stavak 3. Ugovora, prema kojoj treba
uzeti visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja kao temelj, te iz nužnosti
da se spriječi zaobilaženje zabrane.58      Prema
vladi Ujedinjene Kraljevine, tužitelj pogrešno ističe da je Direktiva
netočno utemeljena na članku 100.A. Ugovora zbog toga što njezin
temeljni cilj nije uklanjanje prepreka trgovini sredstvima oglašavanja i
pružanju odgovarajućih usluga, već zaštita ljudskog zdravlja.59      U
tom pogledu navedena vlada primjećuje da se, prema sudskoj praksi Suda,
izbor pravne osnove za mjeru mora temeljiti na objektivnim čimbenicima
koji mogu biti predmet sudskog nadzora, uključujući posebice cilj i
sadržaj mjere.60      Međutim,
ta vlada smatra da Direktiva objektivno slijedi ciljeve koji su
neodvojivo povezani sa zaštitom ljudskog zdravlja i druge ciljeve koji
su povezani s uklanjanjem razlika u uvjetima tržišnog natjecanja i
liberalizacijom tržišta. Tužiteljev pristup koji teži utvrđivanju koji
je od tih ciljeva najvažniji ne samo da je protivan objektivnom
kriteriju koji je ustanovio Sud već je i nepraktičan.61      Vlada
Ujedinjene Kraljevine ističe da članak 100.A Ugovora daje Vijeću i
Parlamentu ovlast donošenja mjera kojima je predmet uspostava i
funkcioniranje unutarnjeg tržišta te smatra da je to slučaj u ovom
predmetu.62      Prema
toj vladi, kako bi mjera bila valjano utemeljena na članku 100.A, nije
nužno pokazati da ima učinak povećanja opsega prekogranične trgovine.
Dovoljno je da mjera ukloni nejednakosti uvjeta tržišnog natjecanja.63      Direktiva
teži uklanjanju narušavanja tržišnog natjecanja ne samo na tržištu
oglašavanja već i na tržištu duhanskih proizvoda, usklađujući uvjete pod
kojima proizvođači mogu promicati svoje proizvode. Ona također
usklađuje uvjete pod kojima duhanska industrija može sponzorirati
kulturna i sportska događanja.64      U
tom pogledu vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da su profesionalni
sportski klubovi poduzeća koja se međusobno tržišno natječu te da bi
uvjeti tog natjecanja bili ugroženi ako klubovi iz različitih država
članica ne bi mogli primiti iste iznose potpora duhanske industrije,
koja je osobito pripravna sponzorirati sportska događanja kako bi se
suprotstavila činjenici da se ti proizvodi povezuju s lošim zdravljem.65      Ta
vlada dodaje da se, sukladno sudskoj praksi Suda, mjera može usvojiti
kako bi preduhitrila donošenje različitih nacionalnih pravila koja
uključuju moguće prepreke trgovini. Trenutačno stanje, u kojem se
prihvaćaju tiskovine koje sadrže oglašavanja duhanskih proizvoda, može
se promijeniti uzimajući u obzir razvoj nacionalnih propisa koji postaju
sve stroži. Stoga postoji rizik porasta prepreka trgovini koji
Direktiva teži ukloniti.66      Što
se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem je primjena članka 100.A
Ugovora moguća samo ako postoje znatne prepreke temeljnim slobodama ili
znatno narušavanje tržišnog natjecanja, vlada Ujedinjene Kraljevine
navodi da ne postoji precizan kriterij koji bi omogućio takvo
razgraničenje.67      Ta
vlada naglašava da sudska praksa Suda potvrđuje njezino tumačenje
članka 100.A prema kojem se može donijeti direktiva koja se ograničava
na zabranu određenih aktivnosti s ciljem uklanjanja narušavanja tržišnog
natjecanja (gore navedena presuda Titanov dioksid).68      Francuska
vlada smatra da je Direktiva valjano donesena na temelju članka 100.A
Ugovora. U tom pogledu navodi argumente koji se temelje na zakonodavnim
presedanima u području usklađivanja u sektoru javnog zdravlja, na
sudskoj praksi Suda o članku 129. Ugovora i naposljetku na pravnoj
osnovi koja je izabrana za nove mjere usklađivanja koje su u tijeku.69      Što
se tiče zakonodavnih presedana, navedena vlada upućuje na direktive u
vezi s farmaceutskim proizvodima, od Direktive 65/65/EEZ Vijeća o
usklađivanju zakona i drugih propisa o zaštićenim lijekovima (SL 1965,
22, str. 369.) do Direktive 90/220/EEZ Vijeća od 23. travnja 1990. o
namjernom ispuštanju genetski modificiranih organizama u okoliš (SL L
117, str. 15.) kao i Direktive 76/768/EEZ Vijeća od 27. srpnja 1976. o
usklađivanju zakona država članica o kozmetičkim proizvodima (SL L 262,
str. 169.). U tim direktivama ciljevi zaštite javnog zdravlja postoje uz
cilj slobodnog kretanja proizvoda i uklanjanja narušavanja tržišnog
natjecanja, a valjanost tih odredaba kojima se usklađuju nacionalna
zakonodavstva o javnom zdravlju nije osporavana.70      Što
se tiče sudske prakse Suda o članku 129. Ugovora, francuska vlada
navodi presude od 5. svibnja 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija
(C‑180/96, Zb. str. I‑2265.) i od 4. travnja 2000., Komisija/Vijeće
(C‑269/97, Zb. str. I‑2257.), u kojima je Sud pojasnio da su zahtjevi u
području zaštite zdravlja pojedinaca sastavni dio drugih politika
Zajednice, a osobito politike unutarnjeg tržišta. 71      Konačno,
francuska vlada navodi da članak 100.A Ugovora predstavlja pravnu
osnovu prijedloga direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa o
proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih proizvoda. Štoviše,
pregovori su započeli u okviru Svjetske zdravstvene organizacije s
ciljem da se, među ostalim, zaključi protokol o oglašavanju duhanskih
proizvoda. Pravna osnova mandata Komisije za sudjelovanje u pregovorima
jest članak 228. Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
300. UEZ-a).72      Finska
vlada ističe da je Direktiva valjano mogla biti donesena na temelju
članka 100.A Ugovora, uzimajući u obzir prepreke trgovini i narušavanje
tržišnog natjecanja uzrokovane razlikama u nacionalnim zakonodavstvima.73      U
tom pogledu finska vlada upozorava na prekogranične karakteristike
tržišta oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda na koje se
pozivaju Parlament, Vijeće i Komisija te dodaje da je
internacionalizacija tog tržišta naglašena postojanjem elektroničke
komunikacije, osobito oglašavanja putem interneta. Zahvaljujući
sredstvima komunikacije poput televizije, oglašavanje duhanskih
proizvoda uspjelo je prodrijeti u države članice u kojima je takvo
oglašavanje zabranjeno. Tako u državi članici kao što je Finska, u kojoj
je izravno oglašavanje duhanskih proizvoda zabranjeno od 1976. godine,
određene studije pokazuju da je, primjerice, 1996. godine emitiranje
sportskih programa na trima nacionalnim televizijskim kanalima u
razdoblju od jednog mjeseca uključivalo četiri sata oglašavanja takvih
proizvoda.74      Finska
vlada također spominje narušavanje tržišnog natjecanja u sektoru
duhanskih proizvoda i sponzorstva. Takav oblik marketinga, koji nije
raspoloživ malim poduzećima, stvara stanje nejednakosti nespojivo sa
zajedničkim tržištem.75      Što
se tiče važnosti zaštite zdravlja u Direktivi, argumentacija finske
vlade u biti je istovjetna onoj Parlamenta, Vijeća i Komisije te je
sažeta u točkama 54. do 57. ove presude. Analiza Suda  Izbor članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne osnove i sudski nadzor tog izbora76      Direktiva
se odnosi na usklađivanje zakona i drugih propisa u državama članica u
području oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda. Riječ je o
nacionalnim mjerama koje su u velikom dijelu nadahnute ciljevima
politike javnog zdravlja.77      Međutim,
članak 129. stavak 4. prva alineja Ugovora isključuje svako
usklađivanje zakonskih i drugih propisa država članica koji teže zaštiti
i poboljšanju ljudskog zdravlja. 78      Ta
odredba ipak ne podrazumijeva da mjere usklađivanja donesene na temelju
drugih odredaba Ugovora ne mogu imati utjecaj na zaštitu ljudskog
zdravlja. Članak 129. stavak 1. treća alineja usto predviđa da su
zahtjevi u području zaštite zdravlja sastavni dio drugih politika
Zajednice.79      Međutim,
posezanje za drugim člancima Ugovora kao pravnom osnovom ne može
služiti za zaobilaženje izričitog isključenja svakog usklađivanja
navedenog u članku 129. stavku 4. prvoj alineji Ugovora.80      U
ovom slučaju usklađivanje nacionalnih propisa u području oglašavanja i
sponzorstva duhanskih proizvoda koje predviđa Direktiva provedeno je na
temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.81      Članak
100.A stavak 1. Ugovora daje ovlast Vijeću da, kada odlučuje sukladno
postupku iz članka 189.B (koji je nakon izmjene postao članak 251.
UEZ-a) i nakon savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom, usvoji
mjere za usklađivanje zakona i drugih propisa država članica kojima je
predmet uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta. 82      Sukladno
članku 3. točki (c) Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
3. stavak 1. točka (c)), unutarnje tržište karakterizira ukidanje
prepreka slobodnom kretanju roba, osoba, usluga i kapitala između država
članica. Članak 7.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
14. UEZ-a), koji predviđa poduzimanje mjera u svrhu uspostave
unutarnjeg tržišta, u svojem stavku 2. pojašnjava da to tržište
uključuje prostor bez unutarnjih granica u kojem je osigurano slobodno
kretanje roba, osoba, usluga i kapitala prema odredbama Ugovora.83      Iz
tih odredaba zajedno proizlazi da su mjere predviđene člankom 100.A
stavkom 1. Ugovora namijenjene poboljšanju uvjeta za uspostavu i
funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Tumačenje tog članka na način da
dodjeljuje zakonodavcu Zajednice opću ovlast uređivanja unutarnjeg
tržišta bilo bi ne samo suprotno samom tekstu gore navedenih odredaba
već također nespojivo s načelom sadržanim u članku 3.B Ugovora o EZ-u
(koji je nakon izmjene postao članak 5. UEZ-a), prema kojem Zajednica
ima samo one ovlasti koje su joj dodijeljene. 84      Nadalje,
mjera donesena na temelju članka 100.A Ugovora za predmet stvarno mora
imati poboljšanje uvjeta za uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg
tržišta. Da je samo postojanje razlika između nacionalnih propisa i
apstraktnog rizika stvaranja prepreka temeljnim slobodama ili
narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg može doći dovoljno da opravda
izbor članka 100.A kao pravne osnove, sudski nadzor poštovanja pravne
osnove bio bi u potpunosti lišen učinkovitosti. Sud bi tada bio
spriječen u izvršavanju dužnosti koju mu nalaže članak 164. Ugovora o
EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak 220. UEZ-a) da osigura
poštovanje prava u tumačenju i primjeni Ugovora.85      Tako
pri nadzoru poštovanja članka 100.A kao pravne osnove Sud mora
provjeriti slijedi li mjera čija je valjanost u pitanju stvarno ciljeve
na koje se poziva zakonodavac Zajednice (osobito vidjeti gore navedenu
presudu Španjolska/Vijeće, t. 25. do 41. i presudu od 13. svibnja 1997.,
Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑233/94, Zb. str. I‑2405, t. 10. do 21.).86      Kao
što je to Sud naveo u točki 35. gore navedene presude
Španjolska/Vijeće, istina je da je primjena članka 100.A kao pravne
osnove moguća s ciljem sprečavanja pojave budućih prepreka trgovini kao
posljedice različitih razvoja nacionalnih zakonodavstava. Međutim,
pojava takvih prepreka mora biti vjerojatna i mjera u pitanju mora za
svoj predmet imati njihovo sprečavanje.87      Prethodna
razmatranja primjenjuju se na tumačenje članka 57. stavka 2. Ugovora
zajedno s člankom 66. Ugovora, koji se izričito odnosi na mjere
namijenjene olakšavanju pokretanja i obavljanja usluga. Naime, predmet
tih odredaba također je dodjela zakonodavcu Zajednice posebne ovlasti za
donošenje mjera namijenjenih poboljšavanju funkcioniranja unutarnjeg
tržišta.88      Nadalje,
ako su uvjeti za primjenu članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. kao
pravnih osnova ispunjeni, ne može se spriječiti zakonodavca Zajednice da
se oslanja na tu pravnu osnovu iz razloga što je zaštita javnog
zdravlja odlučujući čimbenik u donošenju odluka. Suprotno tomu, članak
129. stavak 1. treća alineja predviđa da su zahtjevi u području zaštite
zdravlja sastavni dio drugih politika Zajednice i članak 100.A stavak 3.
izričito zahtijeva da je nakon provedenog usklađivanja osiguran visok
stupanj zaštite zdravlja pojedinaca.89      Uzimajući
u obzir prethodna razmatranja, potrebno je, dakle, provjeriti je li
Direktiva mogla biti donesena na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i
66. Ugovora. Direktiva90      U
uvodnoj izjavi 1. Direktive zakonodavac Zajednice utvrđuje postojanje
razlika među nacionalnim propisima u području oglašavanja i sponzorstva
duhanskih proizvoda te navodi da su, s obzirom na to da to oglašavanje i
sponzorstvo prelaze granice država članica, razlike takve prirode da
mogu stvoriti prepreke kretanju proizvoda odnosno sredstava oglašavanja i
slobodnom pružanju usluga u tom području kao i uključivati narušavanje
tržišnog natjecanja te tako stvarati prepreku funkcioniranju unutarnjeg
tržišta.91      Prema
uvodnoj izjavi 2. Direktive, potrebno je ukloniti takve prepreke i u tu
svrhu uskladiti pravila o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih
proizvoda, ostavljajući državama članicama mogućnost da pod određenim
uvjetima propišu zahtjeve koje smatraju nužnima za osiguravanje zaštite
zdravlja pojedinaca.92      Direktiva
u svojem članku 3. stavku 1. zabranjuje svaki oblik oglašavanja ili
sponzorstva duhanskih proizvoda, dok u članku 3. stavku 4. zabranjuje
svaku besplatnu distribuciju čiji je cilj ili učinak promidžba takvih
proizvoda. Međutim, njezino polje primjene ne obuhvaća obavješćivanje
usmjereno isključivo na profesionalce koji su dijelom tržišta duhana,
oglašavanje na prodajnim mjestima i oglašavanje u publikacijama koje su
uređene i tiskane u trećim zemljama i koje nisu uglavnom namijenjene
tržištu Zajednice (članak 3. stavak 5.).93      Direktiva
također zabranjuje upotrebu istog imena istodobno za duhanske proizvode
i druge proizvode i usluge počevši od 30. srpnja 1998., osim za
proizvode i usluge stavljene na tržište prije tog datuma, za koje je
korištenje tog imena dopušteno u određenim uvjetima (članak 3. stavak
2.). Počevši od 30. srpnja 2001., duhanski proizvodi ne mogu nositi ime,
žig, simbol ili drugi razlikovni čimbenik ikojeg drugog proizvoda ili
usluge, osim ako taj duhanski proizvod već nije stavljen na tržište pod
tim imenom, žigom, simbolom ili drugim razlikovnim čimbenikom prije tog
datuma (članak 3. stavak 3. točka (a)).94      Sukladno
svojem članku 5., Direktiva ne utječe na mogućost država članica da u
području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih proizvoda u skladu s
Ugovorom propišu strože uvjete koje smatraju nužnima za osiguravanje
zaštite zdravlja pojedinaca.95      Stoga
je važno provjeriti doprinosi li stvarno Direktiva uklanjanju prepreka
slobodnom kretanju roba i slobodnom pružanju usluga kao i uklanjanju
narušavanja tržišnog natjecanja.  Uklanjanje prepreka slobodnom kretanju roba i slobodnom pružanju usluga96      Treba
priznati da, kao posljedica razlika među nacionalnim zakonodavstvima o
oglašavanju duhanskih proizvoda, postoje ili se vjerojatno mogu pojaviti
prepreke slobodi kretanja roba ili slobodi pružanja usluga.97      U
slučaju, primjerice, revija, časopisa i novina koji sadrže oglašavanje
duhanskih proizvoda, istina je, kao što je to pokazao tužitelj, da
trenutačno ne postoje prepreke uvozu takvih tiskovina u države članice
koje zabranjuju takvo oglašavanje. Međutim, uzimajući u obzir smjer
razvoja u nacionalnim zakonodavstvima prema sve strožim ograničenjima u
oglašavanju duhanskih proizvoda, koji odražava uvjerenje da takvo
oglašavanje doprinosi znatnom povećanju potrošnje duhana, prepreke
slobodnom kretanju tiskovina vjerojatno će se pojaviti u budućnosti.98      Prema
članku 100.A Ugovora stoga se u načelu može donijeti direktiva koja
zabranjuje oglašavanje duhanskih proizvoda u revijama, časopisima i
novinama, s ciljem osiguravanja slobodnog kretanja takvih tiskovina,
poput Direktive 89/552 koja u svojem članku 13. zabranjuje televizijsko
oglašavanje duhanskih proizvoda kako bi promicala slobodno emitiranje
televizijskih programa. 99      Međutim,
za velik dio oblika oglašavanja duhanskih proizvoda zabrana iz članka
3. stavka 1. Direktive ne može se opravdati nužnošću uklanjanja prepreka
slobodnom kretanju sredstava oglašavanja ili slobodnom pružanju usluga u
području oglašavanja. To je osobito slučaj sa zabranom oglašavanja na
plakatima, suncobranima, pepeljarama i drugim predmetima koji se koriste
u hotelima, restoranima i barovima kao i sa zabranom promidžbenih
poruka u kinima, što su zabrane koje nikako ne doprinose poticanju
trgovine proizvodima u pitanju.100    Doduše,
mjera usvojena na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora
može uključivati odredbe koje ne doprinose uklanjanju prepreka temeljnim
slobodama pod uvjetom da su one nužne kako bi se izbjeglo zaobilaženje
određenih zabrana koje imaju takvu svrhu. Međutim, posve je očito da to
nije slučaj sa zabranama navedenima u prethodnoj točki.101    Nadalje, Direktiva ne osigurava slobodno kretanje proizvodima koji su u skladu s njezinim odredbama.102    U
tom pogledu, suprotno onomu što tvrde Parlament i Vijeće, članak 3.
stavak 2 Direktive koji se odnosi na razlikovne proizvode ne može se
tumačiti na način da se, ako su ispunjeni uvjeti iz Direktive, proizvodi
trgovina kojima je dopuštena u jednoj državi članici mogu slobodno
kretati u drugim državama članicama, čak i u onima u kojima su ti
proizvodi zabranjeni. 103    Naime,
sukladno članku 5. Direktive, države članice pridržavaju ovlast da u
području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih proizvoda u skladu s
Ugovorom propišu strože uvjete koje smatraju nužnima za osiguravanje
zaštite zdravlja pojedinaca.104    Štoviše,
Direktiva ne sadrži nikakvu klauzulu koja bi omogućila slobodno
kretanje proizvoda koji su sukladni njezinim odredbama, za razliku od
drugih direktiva koje su državama članicama ostavile mogućnost donošenja
strožih mjera radi zaštite nekog općeg interesa (osobito vidjeti članak
7. stavak 1. Direktive 90/239/EEZ Vijeća od 17. svibnja 1990. o
usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o najvećoj
dopuštenoj količini katrana u cigaretama (SL L 137, str. 36.) i članak
8. stavak 1. Direktive 89/622/EEZ Vijeća od 13. studenoga 1989. o
usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o označivanju
duhanskih proizvoda (SL L 359, str. 1.)). 105    U
tim uvjetima valja zaključiti da se zakonodavac Zajednice ne može
osloniti na nužnost uklanjanja prepreka slobodnom kretanju sredstava
oglašavanja i slobodnom pružanju usluga za donošenje Direktive na osnovi
članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora. Uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja 106    U
sklopu nadzora zakonitosti direktive donesene na temelju članka 100.A
Ugovora, Sud provjerava je li narušavanje tržišnog natjecanja koje mjera
namjerava ukloniti znatno (gore navedena presuda Titanov dioksid, t.
23.).107    U
odsutnosti takvog zahtjeva, ovlast zakonodavca Zajednice praktično ne
bi imala granica. Naime, nacionalni propisi često se razlikuju u pogledu
uvjeta obavljanja djelatnosti na koje se odnose, što izravno ili
neizravno utječe na uvjete tržišnog natjecanja među poduzećima u
pitanju. Slijedi da bi tumačenje članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66.
Ugovora prema kojem bi se zakonodavac Zajednice mogao osloniti na te
članke kako bi uklonio i najmanja narušavanja tržišnog natjecanja bilo
nespojivo s načelom, već navedenim u točki 83. ove presude, prema kojem
Zajednica ima samo one ovlasti koje su joj dodijeljene. 108    Stoga treba provjeriti doprinosi li Direktiva zaista uklanjanju znatnog narušavanja tržišnog natjecanja.109    Što
se tiče, kao prvo, agencija za oglašavanje i proizvođača sredstava
oglašavanja, poduzeća nastanjena u državama članicama s blažim propisima
o oglašavanju duhanskih proizvoda neupitno su u prednosti u pogledu
ekonomije opsega i povećanja profita. Međutim, učinci takvih prednosti
na tržišno natjecanje udaljeni su i neizravni te ne predstavljaju
narušavanje koje bi se moglo opisati kao znatno. Ti učinci nisu
usporedivi s narušavanjem tržišnog natjecanja izazvanog razlikama u
troškovima proizvodnje, poput onih koje su osobito potaknule zakonodavca
Zajednice da donese Direktivu 89/428/EEZ Vijeća o načinima usklađivanja
programa smanjenja, s ciljem uklanjanja zagađenja izazvanog otpadom
industrije titanova dioksida (SL L 201, str. 56.).110    Istina
je da razlike među određenim propisima o oglašavanju duhana mogu
izazvati znatno narušavanje tržišnog natjecanja. Kao što su to istaknule
Komisija, finska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine, zabrana
sponzorstva u određenim državama članicama i njegova dopuštenost u
drugima dovode do premještanja, osobito određenih sportskih događanja,
što ima znatne posljedice na uvjete tržišnog natjecanja među poduzećima
povezanima s takvim događanjima.111    Međutim,
takva narušavanja, koja bi mogla biti osnova za primjenu članka 100.A
Ugovora za zabranu određenih oblika sponzorstva, ne omogućuju primjenu
te pravne osnove za opću zabranu oglašavanja kao što je ona koju je
odredila Direktiva.112    Što
se tiče, kao drugo, narušavanja tržišnog natjecanja na tržištu
duhanskih proizvoda, neovisno o tužiteljevoj tvrdnji prema kojoj takva
narušavanja nisu obuhvaćena Direktivom, jasno je da u tom sektoru
Direktiva također nije takve prirode da ukloni znatna narušavanja
tržišnog natjecanja. 113    Uistinu,
kao što je to istaknula Komisija, proizvođači i prodavači duhanskih
proizvoda moraju posegnuti za natjecanjem u cijenama kako bi utjecali na
svoj položaj na tržištu u državama članicama sa strogim zakonodavstvom.
Međutim, ta okolnost ne predstavlja narušavanje tržišnog natjecanja,
već ograničenje načina natjecanja koje se na isti način primjenjuje na
sve gospodarske subjekte u tim državama članicama. Širokom zabranom
oglašavanja duhanskih proizvoda Direktiva bi u budućnosti generalizirala
ovakvo ograničenje oblika natjecanja tako što bi u svim državama
članicama ograničila sredstva dostupna gospodarskim subjektima za ulazak
na tržište ili ostanak na njemu.114    U
tim uvjetima valja zaključiti da se zakonodavac Zajednice ne može
osloniti na nužnost uklanjanja narušavanja tržišnog natjecanja, bilo u
sektoru oglašavanja, bilo u sektoru duhanskih proizvoda, za donošenje
Direktive na osnovi članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.115    Uzimajući
u obzir sva prethodna razmatranja, mjera poput predmetne direktive ne
može se donijeti na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.116    U
tim uvjetima tužbene razloge koji se temelje na činjenici da članci
100.A, 57. stavak 2. i 66. Ugovora nisu prikladne pravne osnove za
Direktivu treba smatrati osnovanima.117    Kao
što je to navedeno u točkama 98. i 111. ove presude, moguće je na
temelju članka 100.A Ugovora donijeti direktivu koja zabranjuje određene
oblike oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda. Međutim, s
obzirom na opći karakter zabrane oglašavanja i sponzorstva duhanskih
proizvoda koju određuje, djelomično poništenje Direktive podrazumijevalo
bi to da Sud izmijeni njezine odredbe, a ta je izmjena dužnost
zakonodavca Zajednice. Stoga Sud ne može djelomično poništiti Direktivu.118    Budući
da Sud tužbene razloge koji se temelje na pogrešnom izboru članaka
100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne osnove smatra osnovanima,
nije potrebno ispitati druge tužbene razloge koje je iznio tužitelj.
Direktiva se poništava u svojoj cijelosti.  Troškovi119    U
skladu s člankom 69. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja ne
uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav
zahtjev. Budući da je Savezna Republika Njemačka podnijela zahtjev da se
Parlamentu i Vijeću naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u
svojem tužbenom zahtjevu, treba im naložiti snošenje troškova. Francuska
Republika, Republika Finska, Ujedinjena Kraljevina i Komisija snose
vlastite troškove na temelju članka 69. stavka 4. Poslovnika.Slijedom navedenoga, Sud proglašava i presuđuje:1.      Poništava
se Direktiva 98/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o
usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o oglašavanju i
sponzorstvu duhanskih proizvoda.2.      Europskom
parlamentu i Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.
Francuska Republika, Republika Finska, Ujedinjena Kraljevina Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Komisija Europskih zajednica snose
vlastite troškove.Rodríguez Iglesias Moitinho de AlmeidaEdwardSevónSchintgenKapteynGulmannLa Pergola
PuissochetJannRagnemalm WatheletMackenObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. listopada 2000.Tajnik                                                       PredsjednikR.
Grass                                        G.
C. Rodríguez Iglesias1 Jezik postupka: njemački