62024CJ0902
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. – Ugovor o hipotekarnom kreditu indeksiran u stranoj valuti koji sadržava nepoštene odredbe – Učinci utvrđivanja nepoštenosti ugovorne odredbe – Ništavost ugovora – Nacionalna sudska praksa koja predviđa nastanak dvaju samostalnih tražbina za povrat – Potrošačeva tužba za povrat mjesečnih obroka plaćenih na temelju ugovora – Tražbina prodavatelja robe ili pružatelja usluga koja odgovara iznosu kredita – Naplata – Pravo prodavatelja robe ili pružatelja usluga da istakne prigovor radi prijeboja svoje tražbine s tražbinom potrošača – Sustav raspodjele troškova – Odvraćajući učinak zabrane nepoštenih odredbi – Načelo djelotvornosti – Obveza tumačenja u skladu s pravom Unije”
U predmetu C‑902/24 [Herchoski] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska), odlukom od 19. prosinca 2024., koju je Sud zaprimio 22. prosinca 2024., u postupku
RM,
EM
protiv
Santander Bank Polska S. A.,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi, predsjednik vijeća, N. Jääskinen i R. Frendo (izvjestiteljica), suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za RM i EM, B. Sobierajska, radca prawny,
–
za Santander Bank Polska S. A., J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis‑Wołyńska i R. Wechman, radcowie prawni,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za portugalsku vladu, A. Pimenta i A. Rodrigues, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, P. Kienapfel i B. Sasinowska, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L) te načela djelotvornosti, ekvivalentnosti, pravne sigurnosti i proporcionalnosti.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba RM i EM, dvaju potrošača s boravištem u Poljskoj i društva Santander Bank Polska S. A. (u daljnjem tekstu: SBP), banke sa sjedištem u Poljskoj, u vezi sa zahtjevom tih potrošača za povrat iznosa isplaćenih društvu SBP na temelju izvršenja ugovora o hipotekarnom kreditu proglašenog ništavim i prigovora koji je, podredno, istaknulo društvo SBP radi prijeboja te tražbine s onom koju ono ima prema navedenim potrošačima, a koja odgovara iznosu tog kredita.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U dvadeset i četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 navodi se da „sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.
4
Člankom 6. stavkom 1. te direktive određuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
5
Člankom 7. stavkom 1. navedene direktive predviđa se:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Poljsko pravo
Građanski zakonik
6
Člankom 58. stavkom 1. ustawa – Kodeks cywilny (Zakon o Građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964. (Dz. U. iz 1964., br. 16, poz. 93.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik) propisuje se:
„Pravni akt koji je protivan zakonu ili kojim se zakon želi zaobići je ništavan, osim ako mjerodavnom odredbom nije propisano drukčije, osobito kada je njome propisano da se nevaljane odredbe pravnog akta zamjenjuju relevantnim odredbama zakona.”
7
Člankom 405. tog zakonika određuje se:
„Svaka osoba koja je bez pravne osnove stekla imovinsku korist na štetu druge osobe dužna je tu korist vratiti u naravi, a ako to nije moguće, dužna je nadoknaditi njezinu vrijednost.”
8
Članak 410. navedenog zakonika predviđa:
„1.   Odredbe prethodnih članaka primjenjuju se, među ostalim, u slučaju stjecanja bez osnove.
2.   Činidba nema pravnu osnovu ako osoba koja ju je ispunila uopće nije imala takvu obvezu ili je nije imala prema osobi kojoj ju je ispunila, ili ako je pravna osnova ispunjenja prestala postojati ili cilj koji se htio postići ispunjenjem nije postignut, ili ako je pravni posao koji je bio osnova za obveznost ispunjenja bio nevaljan i nije postao valjan nakon ispunjenja.”
9
Članak 455. istog zakonika glasi kako slijedi:
„Ako rok izvršenja plaćanja nije određen niti proizlazi iz prirode obveze, plaćanje se mora izvršiti odmah nakon poziva dužniku na izvršenje.”
10
Na temelju članka 498. stavaka 1. i 2. Građanskog zakonika:
„1.   Kad su dvije osobe jedna drugoj istovremeno dužnici i vjerovnici, svaka od njih može prebiti svoju tražbinu s tražbinom druge strane ako je predmet obiju tražbina novac ili stvari iste kakvoće određene samo na temelju njihove vrste, a obje su tražbine dospjele i mogu se potraživati pred sudom ili drugim državnim tijelom.
2.   Prijebojem se oba potraživanja kompenziraju do iznosa nižeg potraživanja.”
11
Članak 499. tog zakonika glasi kako slijedi:
„Prijeboj se izvršava izjavom podnesenom drugoj strani. Izjava ima retroaktivni učinak od trenutka u kojem je prijeboj postao moguć.”
Zakonik o građanskom postupku
12
Člankom 98. stavkom 1. ustawa Kodeks postępowania cywilnego (Zakonik o građanskom postupku), od 17. studenoga 1964. (Dz. U. iz 1964., br. 43, poz. 296.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku) propisuje se:
„Stranka koja nije uspjela u postupku dužna je drugoj stranci, na njezin zahtjev, nadoknaditi troškove potrebne za učinkovito ostvarenje njezinih prava ili za učinkovitu obranu (troškovi), ako je tako odlučeno.”
13
Člankom 100. Zakonika o građanskom postupku određuje se:
„U slučaju djelomičnog prihvaćanja zahtjevâ troškovi će se međusobno poništiti ili proporcionalno podijeliti. Međutim, sud može naložiti jednoj stranci obvezu povrata svih troškova ako protivna stranka nije uspjela samo u neznatnom dijelu svojeg zahtjeva ili ako je utvrđivanje iznosa koji joj pripada ovisilo o međusobnom obračunu ili ocjeni suda.”
14
U skladu s člankom 102. tog zakonika:
„U posebno opravdanim slučajevima sud može naložiti stranci koja nije uspjela u postupku da snosi samo dio troškova ili da uopće ne snosi troškove.”
15
Na temelju članka 203. stavka 1. navedenog zakonika:
„Tužba se može povući bez tuženikova pristanka do početka rasprave ili, u slučaju odricanja od tužbenog zahtjeva, do donošenja presude.”
16
Članak 203.1 istog zakonika glasi kako slijedi:
„1.   Prigovor radi prijeboja može se temeljiti samo na tražbini:
1.)
tuženika koja proizlazi iz istog pravnog odnosa kao i tražbina na koju se poziva tužitelj, osim ako je tražbina nesporna, utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom, odlukom arbitražnog suda, nagodbom sklopljenom pred sudom ili arbitražnim sudom, nagodbom sklopljenom pred miriteljem i koju je potvrdio sud ili ako je ta tražbina vjerojatna na temelju dokumenta kojim ju tužitelj priznaje;
2.)
koja se odnosi na povrat činidbe na koju jedan od solidarnih dužnika ima pravo protiv drugih sudužnika.
2.   Tuženik može podnijeti prigovor radi prijeboja najkasnije prilikom upuštanja u spor u pogledu merituma ili u roku od dva tjedna od dana nastupanja dospjelosti njegove tražbine.
3.   Prigovor radi prijeboja može se podnijeti samo pisanim podneskom. Na taj podnesak odgovarajuće se primjenjuju odredbe o tužbi, osim odredbi o pristojbama.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
17
Osobe RM i EM sklopile su 28. kolovoza 2008. s društvom SBP ugovor o hipotekarnom kreditu izražen u švicarskim francima na temelju kojeg im je potonje odobrilo zajam u iznosu od 360000 poljskih zlota (PLN) (oko 84634 eura), s rokom otplate od 360 mjeseci (u daljnjem tekstu: ugovor o kojem je riječ).
18
Ugovor o kojem je riječ sadržavao je nekoliko klauzula o načinima konverzije između švicarskog franka i poljskog zlota (u daljnjem tekstu: klauzule o konverziji).
19
Između 5. rujna 2008. i 15. ožujka 2022. društvo SBP je od osoba RM i EM primilo ukupan iznos od 327338 poljskih zlota (oko 76956 eura) na ime mjesečnih obroka otplate tog kredita.
20
Osobe RM i EM podnijele su 17. studenoga 2022. Sądu Okręgowom w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska), sudu koji je uputio zahtjev, tužbu kojom su tražile da proglasi ništavost ugovora o kojem je riječ na temelju navodne nepoštenosti klauzula o konverziji, da utvrdi da taj ugovor ne može nastaviti važiti bez tih klauzula i da društvu SBP naloži da im vrati iznos od 327338 poljskih zlota (oko 76956 eura), iznos koji odgovara mjesečnim obrocima plaćenima na temelju izvršenja navedenog ugovora, uvećan za zatezne kamate po zakonskoj stopi, počevši od 7. rujna 2022., kao i snošenje troškova.
21
Društvo SBP pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdilo je da je ugovor o kojem je riječ valjan te je zahtijevalo da se tužba odbije, kao i da se osobama RM i EM naloži snošenje troškova.
22
Društvo SBP pozvalo je 18. srpnja 2024. osobe RM i EM da izvrše svoju činidbu i da mu najkasnije do 5. kolovoza 2024. vrate iznos od 360000 poljskih zlota (oko 84634 eura) koji su primili na temelju predmetnog ugovora.
23
Društvo SBP dostavilo je 9. kolovoza 2024. osobama RM i EM izjavu kojom ih je obavijestilo da namjerava izvršiti prijeboj svoje tražbine u iznosu od 360000 poljskih zlota (oko 84634 eura) s tražbinom koju su oni istaknuli pred sudom koji je uputio zahtjev.
24
Društvo SBP 14. kolovoza 2024. pred tim je sudom istaknulo prigovor radi prijeboja između tih dvaju tražbina, kojem su se osobe RM i EM protivile.
25
Sud koji je uputio zahtjev donio je 19. prosinca 2024. djelomičnu presudu u kojoj je utvrdio ništavost predmetnog ugovora na temelju članka 58. stavka 1. Građanskog zakonika jer su klauzule o konverziji bile nepoštene i jer taj ugovor nije mogao nastaviti važiti bez njih.
26
U preostalom dijelu, kad je riječ o prigovoru radi prijeboja društva SBP i posljedicama odluke kojom bi se taj prigovor prihvatio, sud koji je uputio zahtjev pita se je li tumačenje odredbi nacionalnog prava koje bi dovelo do donošenja takve odluke u skladu s pravom Unije.
27
Prema mišljenju tog suda, proglašenje ništavosti ugovora podrazumijeva da je, na temelju članka 405. Građanskog zakonika, u vezi s njegovim člankom 410., svaka strana dužna drugoj strani vratiti sve činidbe izvršene na temelju tog ugovora, činidbe koje treba smatrati neosnovanim plaćanjima zbog tog proglašenja ništavosti.
28
Navedeni sud pojašnjava da svaka strana ima tražbinu prema drugoj strani radi povrata neosnovano plaćenih iznosa. Konkretno, prema tzv. teoriji „dvaju zahtjeva”, koja se uobičajeno primjenjuje u poljskoj sudskoj praksi, tražbine obiju strana koje proizlaze iz ništavosti ugovora postoje neovisno jedna o drugoj. Stoga bi svaka strana mogla ostvariti svoju tražbinu prema drugoj strani u okviru zasebnog postupka. Nasuprot tomu, sud kojem je jedna od strana podnijela tužbu za plaćanje ne može po službenoj dužnosti prebiti njihove uzajamne tražbine. Međutim, strana koja želi izvršiti prijeboj tih tražbina mogla bi istaknuti prigovor radi prijeboja pod uvjetima predviđenima u članku 203.1 Zakonika o građanskom postupku.
29
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju prigovor radi prijeboja koji je istaknulo društvo SBP ispunjava te uvjete te se temelji na izjavi o prijeboju koja je u skladu s onime što je utvrđeno u člancima 498. i 499. Građanskog zakonika. Stoga taj prigovor radi prijeboja treba prihvatiti.
30
Dakle, taj sud smatra da bi trebao samo djelomično prihvatiti zahtjev za povrat osoba RM i EM, tako da od iznosa koji im treba vratiti odbije iznos koji je predmet prijeboja koji zahtijeva društvo SBP. U ovom slučaju iznos koji potonje društvo treba vratiti osobama RM i EM je 401195 poljskih zlota (oko 94263 eura), odnosno 327338 poljskih zlota (oko 76956 eura) na ime povrata plaćenih mjesečnih obroka, uvećan za kamate dospjele između 7. rujna 2022. i 5. kolovoza 2024., odnosno 73857 poljskih zlota (oko 17363 eura). Stoga, nakon prijeboja s tražbinom od 360000 poljskih zlota (oko 84634 eura), društvu SBP treba naložiti da osobama RM i EM plate iznos od 41195 poljskih zlota (oko 9685 eura), uvećan za zatezne kamate po zakonskoj stopi od 6. kolovoza 2024. do dana plaćanja. Kad je riječ o troškovima, navedeni sud smatra da ih treba raspodijeliti proporcionalno uzimajući u obzir dio u kojem svaka od stranaka nije uspjela u postupku.
31
Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti takve odluke s pravom Unije.
32
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev navodi da bi, s jedne strane, odbijanje zahtjeva osoba RM i EM moglo u znatnoj mjeri ugroziti restitucijski i odvraćajući učinak koji, u skladu s presudom od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 62. i 63.), članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 namjeravaju pridati utvrđenju nepoštenosti odredbi sadržanih u potrošačkim ugovorima.
33
S druge strane, potpuno uskraćivanje prodavatelju robe ili pružatelju usluga mogućnosti isticanja prigovora radi prijeboja moglo bi povrijediti načela ekvivalentnosti, proporcionalnosti i pravne sigurnosti, kao i pravo tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga na djelotvornu sudsku zaštitu. Naime, to uskraćivanje dovelo bi do znatnog ograničenja njegove sposobnosti da se brani pred sudom, tim više što mu odredbe Građanskog zakonika i Zakonika o građanskom postupku omogućuju da istakne takav prigovor. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud, osobito u presudi od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat) (C‑28/22, EU:C:2023:992, t. 87.), isključio mogućnost da se prodavatelj robe ili pružatelj usluga može pozvati na prigovor zadržavanja u okolnostima koje mu se čine sličnima onima u ovom slučaju.
34
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da poljska sudska praksa priznaje mogućnost da prodavatelj robe ili pružatelj usluga podredno istakne prigovor radi prijeboja kada, kao glavno, ističe da tražbina na koju se poziva potrošač nije opravdana u pogledu njezine osnove ili iznosa.
35
U tom pogledu taj sud ističe da takav prigovor stavlja potrošača u postupovnu situaciju koja bi mogla biti neusklađena s člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13 i načelom djelotvornosti. Naime, potrošač, suočen s prigovorom radi prijeboja koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga valjano podnio, u načelu bi morao povući svoj zahtjev za plaćanje na temelju članka 203. stavka 1. Zakonika o građanskom postupku. Međutim, u praksi bi potrošaču bilo teško povući taj zahtjev za plaćanje jer je on dio tužbe za proglašenje ništavosti ugovora sklopljenog s prodavateljem robe ili pružateljem usluga. Međutim, ako ne povuče taj zahtjev, postojala bi opasnost da se njegova tužba djelomično odbije i da mu se, slijedom toga, naloži snošenje dijela troškova.
36
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, postupovna situacija potrošača bila bi manje složena ako bi prodavatelj robe ili pružatelj usluga istaknuo prigovor radi prijeboja, pri čemu bi bezuvjetno priznao ništavost ugovora o kreditu sklopljenog s tim potrošačem i postojanje tražbine potonjeg prema njemu u iznosu jednakom mjesečnim obrocima kredita. Međutim, taj se sud pita može li se isključenjem mogućnosti da prodavatelj robe ili pružatelj usluga podredno istakne prigovor radi prijeboja povrijediti načela ekvivalentnosti, proporcionalnosti i pravne sigurnosti, kao i njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
37
Osim toga, navedeni sud ističe da je točno da, prema poljskoj sudskoj praksi, iz članka 455. Građanskog zakonika proizlazi da tražbina koja proizlazi iz obveze vraćanja neosnovane činidbe izvršene u okviru ništavog ugovora postaje dospjela, u smislu članka 498. stavka 1. tog zakonika, nakon poziva na plaćanje određenog iznosa. Međutim, takva tražbina pretpostavlja ništavost tog ugovora.
38
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita se o usklađenosti s pravom Unije roka za povrat koji je vrlo kratak, odnosno samo dva tjedna, a koji je društvo SBP istaknulo u svojem pozivu na plaćanje. U tom pogledu, iz poljske sudske prakse proizlazi da pojam „odmah” iz članka 455. Građanskog zakonika treba shvatiti na način da, u uobičajenim situacijama, činidbu treba izvršiti u roku od četrnaest dana nakon poziva na izvršenje. Budući da je društvo SBP postupilo u skladu s tom sudskom praksom, treba smatrati da je njegova tražbina dospjela.
39
Konkretno, taj se sud pita protivi li se članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 i načelu djelotvornosti to da prodavatelj robe ili pružatelj usluga pozove potrošača da u kratkom roku plati iznos koji je očito visok s obzirom na sredstva kojima potonji raspolaže. Međutim, taj sud navodi da je u ovom slučaju prethodno obavijestilo osobe RM i EM o posljedicama ništavosti predmetnog ugovora, osobito o obvezi vraćanja iznosa koji je jednak pozajmljenoj glavnici.
40
Kao četvrto i posljednje, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da su osobe RM i EM već uspjele u postupku koji se odnosio na ništavost predmetnog ugovora. Stoga, u slučaju da odbije prigovor radi prijeboja koji je istaknulo društvo SBP i da osobama RM i EM dodijeli ukupan iznos koji zahtijevaju, društvo SBP u cijelosti ne bi uspjelo u postupku i stoga bi moralo snositi sve troškove, u skladu s člankom 98. stavkom 1. Zakonika o građanskom postupku.
41
Suprotno tomu, ako bi prihvatio taj prigovor radi prijeboja, ne bi mogao naložiti snošenje svih troškova društvu SBP, nego bi njihovo snošenje morao djelomično naložiti osobama RM i EM, s obzirom na to da su pogrešno tvrdile da taj prigovor treba odbiti. Nakon takve raspodjele troškova, u skladu s člankom 100. prvom rečenicom Zakonika o građanskom postupku, osobama RM i EM dodijelio bi se samo iznos od 5504 poljskih zlota (oko 1293 eura) na ime troškova čiju je naknadu moguće tražiti, dok su njihovi troškovi zapravo iznosili 17334 poljskih zlota (oko 4071 eura).
42
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome je li takav rezultat u skladu s člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13, kao i s načelom djelotvornosti. Međutim, on ipak može donijeti povoljniju odluku o troškovima za osobe RM i EM na temelju članka 102. Zakonika o građanskom postupku.
43
U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li, u kontekstu proglašenja ništavim u cijelosti ugovora o hipotekarnom kreditu zbog toga što on ne može nastaviti važiti nakon uklanjanja nepoštenih odredbi, članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća [93/13] od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima te načela djelotvornosti, ekvivalentnosti, proporcionalnosti i pravne sigurnosti tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnih odredbi prema kojem:
–
u postupku povodom potrošačeve tužbe protiv banke za povrat protuvrijednosti obrokâ kredita banka može podnijeti djelotvorni prigovor o prijeboju svoje tražbine za povrat protuvrijednosti glavnice kredita s potrošačevom tražbinom,
–
banka može podnijeti navedeni prigovor o prijeboju i kao podredni prigovor, dok u postupku načelno prigovara da je ugovor o kreditu valjan i ne sadržava nepoštene ugovorne odredbe,
–
banka može djelotvorno pozvati potrošača na povrat protuvrijednosti glavnice kredita isplaćene u izvršenju ništavog ugovora (slijedom toga to bankino potraživanje postaje izvršivo), dok banka u postupku načelno prigovara da je ugovor o kreditu valjan i ne sadržava nepoštene ugovorne odredbe,
–
banka može odrediti potrošaču rok od dva tjedna za povrat protuvrijednosti cijele glavnice kredita (slijedom toga bankina tražbina za povrat protuvrijednosti cijele glavnice kredita postaje izvršiva), [i]
–
potrošač će morati snositi dio troškova postupka u dijelu u kojem je tužba radi isplate odbijena zbog prihvaćanja bankina prigovora o prijeboju?”
Nadležnost Suda
44
Portugalska vlada ističe da Sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku jer njime sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da protumači nacionalno pravo.
45
Međutim, iz teksta prethodnog pitanja proizlazi da se ono odnosi na tumačenje odredbi i načela prava Unije.
46
Slijedom toga, s obzirom na to da je Sud nadležan za tumačenje odredbi i načela prava Unije, on je nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku i za davanje odgovora na pitanje koje mu je postavio sud koji je uputio zahtjev.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
47
Poljska vlada ističe da je nedopušten dio prethodnog pitanja koji se odnosi na mogućnost prodavatelja robe ili pružatelja usluga da, u okviru spora između njega i potrošača koji zahtijeva proglašenje ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu koji su sklopili, podredno ističe prigovor radi prijeboja, pri čemu, kao glavno, tvrdi da je taj ugovor valjan. Naime, sud koji je uputio zahtjev već je djelomičnom presudom, navedenom u točki 25. ove presude, odlučio da je ugovor o kojem je riječ ništav.
48
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti presude od 16. prosinca 1981., Foglia_244/80, EU:C:1981:302, t. 18. i od 11. rujna 2025., Banco Santander (Sanacija banke Banco Popular III), C‑687/23, EU:C:2025:687, t. 35.).
49
U ovom je slučaju točno da je sud koji je uputio zahtjev djelomičnom presudom proglasio ništavost ugovora o kojem je riječ. Međutim, istodobno je odlučio uputiti Sudu ovaj zahtjev za prethodnu odluku, smatrajući da mu je potrebno tumačenje odredaba i načela prava Unije kako bi u istom postupku u kojem je donio tu djelomičnu presudu mogao odlučiti o preostalom dijelu tužbe osoba RM i EM, s obzirom na prigovor radi prijeboja koji je, kad je podnesen, bio podredna obrana u odnosu na pozivanje na valjanost tog ugovora.
50
U tim okolnostima, nije očito da bi odgovor na taj dio prethodnog pitanja bio hipotetski. Naime, taj je odgovor nužan za rješavanje spora u glavnom postupku i osobito kako bi se ocijenila usklađenost nacionalnog prava s odredbama prava Unije čije se tumačenje traži.
51
Stoga je zahtjev za prethodnu odluku u cijelosti dopušten.
O prethodnom pitanju
52
Najprije valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. U tu svrhu on može iz svih podataka koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti dijelove prava Unije koje valja tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, t. 26. i od 25. veljače 2025., Alphabet i dr., C‑233/23, EU:C:2025:110, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
53
U ovom slučaju zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava objašnjenje na temelju kojeg bi se moglo razumjeti na koji je način relevantno načelo ekvivalentnosti, iako je navedeno u upućenom pitanju.
54
Stoga valja smatrati da svojim jedinim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 te načelu djelotvornosti, u vezi s načelima pravne sigurnosti i proporcionalnosti te pravom na djelotvornu sudsku zaštitu, tumačenje nacionalnog prava iz sudske prakse prema kojem se, u okviru postupka koji je potrošač pokrenuo kako bi ishodio proglašenje ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu koji je sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, kao i povrat mjesečnih obroka plaćenih na temelju izvršenja tog ugovora, dopušta da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, iako, kao glavno, tvrdi da je navedeni ugovor valjan, podredno ističe prigovor radi prijeboja koji se temelji na tražbini koja odgovara iznosu tog hipotekarnog kredita, s obzirom na to da treba smatrati da je ta tražbina dospjela jer je rok od dva tjedna iz poziva na plaćanje tom potrošaču istekao i jer prihvaćanje tog prigovora, zbog neuspjelog protivljenja potrošača, dovodi do raspodjele troškova proporcionalno mjeri u kojoj je svaka stranka izgubila spor.
55
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom.
56
Usto, uzimajući u obzir prirodu i važnost javnog interesa koji se temelji na zaštiti potrošača koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, Direktiva 93/13 državama članicama nalaže, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1., u vezi s njezinom dvadeset i četvrtom uvodnom izjavom, da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva „za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima” (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
57
Stoga je nacionalni sud dužan izuzeti iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu kojom se nalaže plaćanje iznosa za koje se utvrdi da su neosnovani. Takva obveza ima, u načelu, odgovarajući restitucijski učinak u odnosu na te iznose, s obzirom na to da bi nepostojanje takvog učinka moglo dovesti u pitanje preventivni učinak koji se člankom 6. stavkom 1. navedene direktive, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 1., želi pridati utvrđenju nepoštenosti odredaba sadržanih u ugovorima koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge sklopio s potrošačima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora)C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
58
Međutim, Direktiva 93/13 ne uređuje izričito posljedice nevaljanosti ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača nakon uklanjanja nepoštenih odredbi koje sadržava. Stoga je na državama članicama da odrede posljedice takvog utvrđenja, pri čemu pravila koja one utvrde u tom pogledu moraju biti u skladu s pravom Unije, a osobito sa zadanim ciljevima te direktive (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 64. i navedena sudska praksa).
59
U ovom slučaju, kao prvo, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da situacija koja je navela sud koji je uputio zahtjev da Sudu uputi prethodno pitanje proizlazi iz tzv. teorije „dvaju zahtjeva”, na temelju koje ništavost takvog ugovora dovodi do nastanka dviju tražbina koje se mogu naplatiti neovisno jedna o drugoj.
60
U tom pogledu, prije svega, Sud je već presudio da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj, kada odredba ugovora o kreditu, koja se smatra nepoštenom, dovede do nevaljanosti tog ugovora, prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima pravo od potrošača zahtijevati povrat ukupnog nominalnog iznosa dobivenog kredita, neovisno o iznosu otplata koje je potrošač izvršio na temelju tog ugovora i neovisno o preostalom iznosu koji se duguje (presuda od 19. lipnja 2025., Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, t. 44.).
61
Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da prihvaćanje prigovora radi prijeboja, koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge istaknuo kao odgovor na zahtjev potrošača za povrat činidbi koje je on izvršio na temelju ugovora o hipotekarnom kreditu koji je proglašen ništavim, dovodi do situacije u kojoj samo strana koja ima najveću tražbinu nastavlja biti vjerovnik druge strane. Stoga se u takvoj situaciji u obzir uzima iznos povrata koji je potrošač izvršio na temelju ništavog ugovora i preostali dugovani iznos, tako da taj potrošač nije dužan vratiti cjelokupni nominalni iznos dobivenog kredita.
62
Stoga se načelima na koja se podsjeća u točki 60. ove presude ne protivi tumačenje relevantnih pravila nacionalnog prava koje omogućuje nastanak situacije u kojoj se, nakon prijeboja između dvaju uzajamnih tražbina čiji iznosi nisu istovjetni, samo strani koja ostane dužnik iznosa koji nije pokriven njezinim vlastitim potraživanjem prema drugoj strani nalaže da potonjoj plati taj iznos.
63
Nadalje, točno je da se, prema sudskoj praksi, članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, protivi tumačenje nacionalnog prava iz sudske prakse prema kojem, ako se ugovor o hipotekarnom kreditu koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem više ne može održati na snazi nakon uklanjanja nepoštenih odredbi u tom ugovoru, taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga može istaknuti pravo zadržavanja koje mu omogućuje da povrat činidbi koje je primio od tog potrošača uvjetuje time da mu potonji podnese ponudu za povrat činidbi koje je sam primio od navedenog prodavatelja robe ili pružatelja usluga ili jamstvo povrata tih potonjih činidbi ako ostvarivanje tog prava zadržavanja od strane istog prodavatelja robe ili pružatelja usluga za navedenog potrošača znači gubitak prava na zatezne kamate (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat), C‑28/22, EU:C:2023:992, t. 87. i rješenje od 8. svibnja 2024., Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, t. 38.).
64
Međutim, pravo zadržavanja o kojem je riječ u predmetima u kojima je donesena ta sudska praksa sastojalo se od toga da prva strana uvjetuje povrat činidbe koju duguje u odnosu na drugu stranu time da se potonja obveže vratiti činidbu koju mu je ta prva strana izvršila. Usto, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da bi, kad bi se prihvatio prigovor radi prijeboja koji je istaknulo društvo SBP, iznos glavne tražbine osoba RM i EM u svakom slučaju bio uvećan za zatezne kamate.
65
S druge strane, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da u poljskom pravu prijeboj ima učinak koji je istovjetan onomu do kojeg dolazi kada obije strane ispune svoje obveze.
66
Stoga u takvim okolnostima, za razliku od ostvarivanja prava zadržavanja o kojem je bila riječ u predmetima navedenima u točki 63. ove presude, prijeboj između tražbina prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača načelno ne može ugroziti zaštitu koja je potonjem zajamčena Direktivom 93/13.
67
Naposljetku, u svrhu ocjene posljedica na situaciju potrošača koje su uzrokovane proglašenjem ništavosti ugovora u cijelosti, odlučujuća je volja koju izrazi taj potrošač. Naime, sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 ne primjenjuje se ako se potrošač tomu protivi. Taj potonji može, nakon što ga je nacionalni sud o tome podučio, ne isticati nepoštenost i neobvezujuću prirodu odredbe, čime daje slobodan i informiran pristanak na predmetnu odredbu te ujedno odustaje od poništenja ugovora. Kako bi potrošač mogao dati svoj slobodan i informiran pristanak, na nacionalnom je sudu da u okviru nacionalnih postupovnih pravila i s obzirom na načelo pravičnosti u građanskim postupcima strankama na objektivan i precizan način navede pravne posljedice do kojih može doći zbog uklanjanja nepoštene odredbe. Takva je informacija osobito važna kada neprimjena nepoštene odredbe može dovesti do poništenja cijelog ugovora, čime potrošača može izložiti restitucijskim zahtjevima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 2023., M. B. i dr. (Učinci poništenja ugovora), C‑6/22, EU:C:2023:216, t. 38. do 41. i navedenu sudsku praksu).
68
S obzirom na navedeno, kada potrošač, iako je od nadležnog suda dobio informacije o posljedicama koje mogu proizaći iz proglašenja ništavosti ugovora kojeg je sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, odluči da se neće protiviti tomu da taj sud proglasi ništavim predmetni ugovor, valja smatrati da činjenica da je navedeni sud prihvatio zahtjev tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga da se međusobno prebiju tražbine obiju strana koje proizlaze iz tog proglašenja ništavosti nije protivna zaštiti koja je potrošaču zajamčena Direktivom 93/13. Naime, takav prijeboj jedan je od načina za prodavatelja robe ili pružatelja usluga da dobije povrat pozajmljene glavnice na što ima pravo nakon proglašenja ništavosti navedenog ugovora.
69
Osim toga, takav mehanizam prijeboja omogućuje da se izbjegne to da prodavatelj robe ili pružatelj usluga odluči podnijeti zasebnu tužbu kako bi istaknuo svoju tražbinu prema potrošaču, što bi dovelo do umnožavanja postupaka i, prema tome, dodatnih troškova, što nije u interesu potrošača.
70
Kao drugo, valja istaknuti da, iako se navodne žrtve povrede prava Unije mogu pozvati na pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, to pravo također štiti tuženika, uključujući kada je prethodno utvrđeno da je potonji povrijedio Direktivu 93/13. Naime, pravo na pošteno suđenje štiti svaku pravnu osobu posebno. Stoga potrošački sporovi nisu izuzeti iz postupovnih jamstava koja proizlaze iz tog članka (vidjeti po analogiji s člankom 101. UFEU‑a presudu od 11. srpnja 2024., Volvo (Dostava pismena u sjedište tuženikova društva kćeri), C‑632/22, EU:C:2024:601, t. 54.).
71
Međutim, ako bi prodavatelj robe ili pružatelj usluga bio lišen mogućnosti, koja je predviđena primjenjivim nacionalnim pravom, da protiv potrošača ističe prigovor radi prijeboja, njegovo bi pravo na djelotvornu sudsku zaštitu bilo neproporcionalno ugroženo jer on ne bi mogao isticati tu obranu.
72
Stoga, budući da potrošač može od nadležnog suda zahtijevati da, ako potonji proglasi ništavim ugovor koji je taj potrošač sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, tom prodavatelju robe ili pružatelju usluga naloži povrat činidbi koje mu je navedeni potrošač izvršio na temelju tog ugovora, načelo jednakosti oružja, koje proizlazi iz samog pojma pravičnog suđenja (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 128. i navedenu sudsku praksu) zahtijeva da navedeni prodavatelj robe ili pružatelj usluga isto tako ima mogućnost zahtijevati povrat činidbi koje je izvršio tom istom potrošaču, uključujući putem podredno istaknutog prigovora radi prijeboja, u slučaju da se odbije glavna obrana tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga koja se temelji na valjanosti navedenog ugovora.
73
Međutim, u tom kontekstu valja pojasniti da iz sudske prakse proizlazi da se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 protivi sudsko tumačenje prava države članice prema kojem, nakon proglašenja ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu, banka ima pravo od potrošača zahtijevati iznos koji premašuje povrat glavnice isplaćene na ime ispunjenja tog ugovora i plaćanje zateznih kamata po zakonskoj stopi od dana poziva na plaćanje. Podložno tom uvjetu koji se odnosi na zatezne kamate po zakonskoj stopi, banka nema pravo na naknadu za potrošačevo korištenje te glavnice (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2023., mBank (Izjava potrošača), C‑140/22, EU:C:2023:965, t. 62. i 63. i navedenu sudsku praksu).
74
U okviru podredno istaknutog prigovora radi prijeboja, navedeni uvjet dovodi do toga da, sve dok prodavatelj robe ili pružatelj usluga tvrdi da je ugovor sklopljen s potrošačem valjan, svaki poziv na plaćanje koji on potrošaču dostavi radi povrata pozajmljene glavnice ne može proizvoditi učinke, osobito u svrhu plaćanja zateznih kamata, sve do konačnog proglašenja ništavosti tog ugovora.
75
Kao treće, kad je riječ o duljini roka za plaćanje koji prodavatelj robe ili pružatelj usluga može odrediti u pozivu na plaćanje koji upućuje potrošaču, valja smatrati da je duljina tog roka obuhvaćena svim informacijama koje se odnose na posljedice proglašenja ništavosti ugovora koje nadležni sud mora pružiti tom potrošaču, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 67. ove presude, a prije nego što taj sud proglasi takvu ništavost. Iako određivanje duljine trajanja roka ovisi o nacionalnom pravu, taj sud ipak mora paziti na to da, s obzirom na sve relevantne okolnosti, ta duljina roka nije takve prirode da odvrati ili čak spriječi potrošača da se pozove na zaštitu koja mu je dodijeljena Direktivom 93/13.
76
Kao četvrto i posljednje, kad je riječ o posljedicama koje prihvaćanje prigovora radi prijeboja koji je istaknuo prodavatelj robe ili pružatelj usluga može imati na troškove postupka, valja istaknuti da raspodjela troškova sudskog postupka pred nacionalnim sudovima ulazi u postupovnu autonomiju država članica pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 34. i navedena sudska praksa).
77
Kad je riječ o načelu djelotvornosti, koje je jedino obuhvaćeno navodima suda koji je uputio zahtjev, valja istaknuti da svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje onemogućuje li nacionalna postupovna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su zaštita pravâ obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (presuda od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 35. i navedena sudska praksa).
78
Iako se načelu djelotvornosti općenito ne protivi to da potrošač snosi određene sudske troškove kada podnese tužbu radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe (presuda od 7. travnja 2022., Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, t. 51.), također valja primijetiti da Direktiva 93/13 potrošaču daje pravo da se obrati sudu kako bi se utvrdila nepoštenost ugovorne odredbe i kako se ona ne bi primijenila, koje je pravo čija se djelotvornost mora sačuvati. Stoga, sustav raspodjele troškova takvog postupka ne smije odvratiti potrošača od ostvarivanja tog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
79
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatra da, ako prihvati prigovor o prijeboju koji je istaknulo društvo SBP, ne može primijeniti članak 98. stavak 1. Zakonika o građanskom postupku kako bi tom društvu naložio snošenje svih troškova postupka, s obzirom na to da osobe RM i EM ne bi uspjele u dijelu svojeg zahtjeva za povrat iznosa koje su platile društvu SBP na temelju ugovora o kojem je riječ jer iznos tog povrata treba umanjiti za iznos koji odgovara iznosu tražbine društva SBP prema njima. Pojašnjava da bi se mogao osloniti na tu odredbu da se osobe RM i EM nisu protivile prigovoru radi prijeboja koji je istaknulo društvo SBP i da su djelomično povukle svoj zahtjev. U tim okolnostima taj sud smatra da je dužan primijeniti članak 100. prvu rečenicu tog zakonika i raspodijeliti troškove uzimajući u obzir udio u kojem svaka stranka nije uspjela u postupku. Međutim, navedeni sud navodi mogućnost pozivanja na članak 102. Zakonika o građanskom postupku koji mu omogućuje da stranci koja nije uspjela u postupku naloži snošenje samo dijela troškova ili da joj uopće ne naloži snošenje troškova, kako bi tako donio odluku o troškovima koja je povoljnija za navedene tužitelje.
80
U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Unije zahtijeva da nacionalni sudovi, poštujući osobito zabranu contra legem tumačenja nacionalnog prava, učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, kako bi se zajamčila puna djelotvornost predmetne odredbe prava Unije i došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome želi postići (vidjeti u tom smislu presude od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 118. i 119. i od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
81
Poljska vlada u svojim pisanim očitovanjima navodi da nacionalni sudovi raspolažu dostatnim pravnim aktima za osiguranje djelotvornosti prava koja potrošači imaju na temelju Direktive 93/13. Konkretno, ti sudovi mogu naložiti nadoknadu troškova na temelju članka 102. Zakonika o građanskom postupku, u kojem se navodi načelo pravičnosti. Na temelju načela usklađenog tumačenja, navedeni sudovi mogu odstupiti od uskog tumačenja tog članka.
82
U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da razmotri može li se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku tumačiti u skladu s Direktivom 93/13 i, u slučaju potvrdnog odgovora, da iz toga izvede pravne posljedice.
83
Konkretno, taj sud mora, s jedne strane, osigurati djelotvornost prava osoba RM i EM da ishode proglašenje ništavosti ugovora o kojem je riječ i koji sadržava nepoštene odredbe te povrat činidbi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano primio, pri tome izbjegavajući da sustav raspodjele troškova odvraća potrošače od toga da se pozivaju na prava koja im dodjeljuje Direktiva 93/13.
84
S druge strane, navedeni sud također mora biti u mogućnosti ocijeniti sve okolnosti predmeta koji se pred njim vodi kako bi se uzela u obzir, prema potrebi, eventualna zla vjera potrošača koji se, unatoč informacijama koje prime od suda, pogrešno protive prijeboju uzajamnih potraživanja između tih potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 42. i 43.).
85
S obzirom na prethodno navedeno, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i načelo djelotvornosti, u vezi s načelima pravne sigurnosti i proporcionalnosti te pravom na djelotvornu sudsku zaštitu, treba tumačiti na način da im se ne protivi tumačenje nacionalnog prava iz sudske prakse koje, u okviru postupka koji je potrošač pokrenuo radi proglašenja ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu koji je sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, kao i povrata mjesečnih obroka plaćenih na temelju izvršenja tog ugovora, dopušta da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, iako, kao glavno, tvrdi da je navedeni ugovor valjan, podredno ističe prigovor radi prijeboja koji se temelji na tražbini koja odgovara iznosu tog hipotekarnog kredita, pod uvjetom, s jedne strane, da se potonja tražbina ne smatra dospjelom prije nego što je nadležni sud proglasio ništavost navedenog ugovora i, s druge strane, da činjenica prihvaćanja tog prigovora ne dovodi do odluke o troškovima postupka koja bi potrošača mogla odvratiti od ostvarivanja prava koja su mu dodijeljena tom direktivom.
Troškovi
86
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima te načelo djelotvornosti, u vezi s načelima pravne sigurnosti i proporcionalnosti te pravom na djelotvornu sudsku zaštitu,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi tumačenje nacionalnog prava iz sudske prakse koje, u okviru postupka koji je potrošač pokrenuo radi proglašenja ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu koji je sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, kao i povrata mjesečnih obroka plaćenih na temelju izvršenja tog ugovora, dopušta da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, iako, kao glavno, tvrdi da je navedeni ugovor valjan, podredno ističe prigovor radi prijeboja koji se temelji na tražbini koja odgovara iznosu tog hipotekarnog kredita, pod uvjetom, s jedne strane, da se potonja tražbina ne smatra dospjelom prije nego što je nadležni sud proglasio ništavost navedenog ugovora i, s druge strane, da činjenica prihvaćanja tog prigovora ne dovodi do odluke o troškovima postupka koja bi potrošača mogla odvratiti od ostvarivanja prava koja su mu dodijeljena tom direktivom.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.