62024CC0134
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 27. veljače 2025. (
1
)
Predmet C‑134/24 [Tomann] (
i
)
UR, u svojstvu stečajnog upravitelja društva V GmbH
protiv
DF
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 98/59/EZ – Kolektivno otkazivanje – Članak 4. stavak 1. – Nedostavljanje prethodnog priopćenja nadležnom tijelu – Posljedice za valjanost otkazivanja – Datum isteka zabrane provođenja otkazivanja koji utvrđuje nadležno tijelo”
I. Uvod
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku, čiji pravni okvir čini Direktiva 98/59/EZ (
2
), slijedi put koji je utrla presuda Junk (
3
), u kojoj je Sud utvrdio da se člancima 3. i 4. te direktive ne protivi to da se ugovori o radu raskinu tijekom postupka koji se tim člancima utvrđuje, pod uvjetom da do tog raskida dođe nakon što se nadležnom tijelu javne vlasti priopći planirano kolektivno otkazivanje.
2.
Taj zahtjev proizlazi iz spora između upravitelja u slučaju nesolventnosti društva osnovanog u skladu s njemačkim pravom i zaposlenika tog društva povodom valjanosti raskida ugovora o radu potonjeg zaposlenika do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja.
3.
Na temelju pitanja koja je u ovom predmetu postavilo drugo vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud, Njemačka) Sud će ponovno razmotriti postupak prethodnog priopćavanja o kolektivnom otkazivanju predviđen Direktivom 98/59, u konkretnom kontekstu raskida ugovorâ o radu koji je proveo poslodavac bez takvog priopćavanja. Konkretno, ta se pitanja odnose, među ostalim, s jedne strane, na doseg obveze priopćavanja na temelju članka 3. stavka 1. te direktive i na doseg učinaka roka predviđenog člankom 4. stavkom 1. navedene direktive i, s druge strane, na mogućnost i uvjete naknadnog ispravljanja situacije koja je nastala zbog toga što je poslodavac povrijedio takvu obvezu priopćavanja.
4.
Budući da je sud koji je uputio zahtjev pokrenuo postupak pred Sudom u okviru postupka unutarnjeg savjetovanja s ciljem uklanjanja razlika u tumačenju između različitih vijeća Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud), u ovom se predmetu najprije postavlja pitanje dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
5.
Člankom 2. Direktive 98/59, koji je dio njezina odjeljka II., naslovljenog „Obavješćivanje i savjetovanje”, u stavcima 1. i 3. određuje se:
„1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
[…]
3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su im dužni pravodobno tijekom savjetovanja:
(a)
dati sve potrebne podatke; i
(b)
u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:
i.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
ii.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
iii.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
iv.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
v.
predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;
[…]
Poslodavac je dužan dostaviti nadležnom tijelu javne vlasti primjerak pisanog priopćenja koje barem sadrži podatke iz prvog podstavka, točke (b), podtočke i. do v.”
6.
U članku 3. te direktive, koji je dio njezina odjeljka III., naslovljenog „Postupak kolektivnog otkazivanja”, u stavku 1. prvom i trećem podstavku navodi se:
„1.   Poslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje.
[…]
Ovo priopćenje sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno kolektivno otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje.”
7.
Člankom 4. navedene direktive, koji je također dio njezina odjeljka III., u stavcima 1. do 3. predviđa se:
„1.   Planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječu na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu.
Države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da skrati rok iz prethodnog podstavka.
2.   Rok iz stavka 1. nadležno tijelo javne vlasti koristi za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.
3.   Kada je početni rok iz stavka 1. kraći od 60 dana, države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da produlji početni rok na 60 dana od primitka priopćenja ako nije izgledno da će problemi nastali predviđenim kolektivnim otkazivanjem biti riješeni unutar početnog roka.
Države članice mogu nadležnom tijelu javne vlasti dati šire ovlasti za produljenje.
Poslodavac mora biti obaviješten o produljenju i njegovim razlozima prije isteka početnog roka iz stavka 1.”
B. Njemačko pravo
8.
Člankom 134. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: BGB), predviđa se:
„Pravni akt kojim se povređuje zakonska zabrana ništavan je, osim ako iz zakona ne proizlazi drukčije.”
9.
Članak 615. BGB‑a glasi kako slijedi:
„Ako primatelj usluga prihvati potonje sa zakašnjenjem, njihov pružatelj može zahtijevati isplatu dogovorene naknade za usluge neizvršene zbog zakašnjenja, bez obveze njihova naknadnog izvršavanja […]”
10.
Člankom 17. Kündigungsschutzgesetza (Zakon o zaštiti od neopravdanog otkaza), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: KSchG), određuje se:
„(1)   Poslodavac je dužan agenciji za zapošljavanje unaprijed priopćiti otpuštanje
1.
više od 5 radnika u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20 i manje od 60 radnika,
[…]
u roku od 30 kalendarskih dana. […]
[…]
(3)   […] Priopćenje predviđeno stavkom 1. treba podnijeti u pisanom obliku s priloženim mišljenjem radničkog vijeća o otkazivanjima. Ako ne postoji mišljenje radničkog vijeća, priopćenje proizvodi učinke kad poslodavac podnese dokaze na temelju kojih se može smatrati da je radničko vijeće obavijestio najmanje dva tjedna prije priopćenja u skladu sa stavkom 2. prvom rečenicom i ako prikaže stanje savjetovanjâ. Priopćenje mora sadržavati podatke o imenu poslodavca, sjedištu i vrsti pogona, zatim razloge planiranih otkazivanja, broj i kategorije zanimanja radnika kojima se otkazuje te onih koji su inače zaposleni, razdoblje tijekom kojeg će se provesti planirana otkazivanja i predložene kriterije za odabir radnika kojima se otkazuje. U dogovoru s radničkim vijećem, službi za posredovanje pri zapošljavanju u priopćenju također treba navesti podatke o spolu, dobi, zanimanju i državljanstvu radnika kojima se otkazuje […]”
11.
Članak 18. stavci 1. i 2. KSchG‑a glase kako slijedi:
„(1)   Otkazivanja koja se priopćavaju u skladu s člankom 17. proizvode učinke prije isteka razdoblja od jednog mjeseca od priopćavanja agenciji za zapošljavanje samo uz njezino odobrenje, s obzirom na to da se navedeno odobrenje može dati i retroaktivno do dana podnošenja zahtjeva.
(2)   Agencija za zapošljavanje može u određenim slučajevima odlučiti da otkazivanja ne proizvode učinke prije isteka razdoblja od najviše dva mjeseca od priopćavanja.”
12.
Člankom 45. Arbeitsgerichtsgesetza (Zakon o sudovima za radne sporove), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: ArbGG), određuje se:
„(1)   Pri Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud) uspostavlja se veliko vijeće.
(2)   Veliko vijeće odlučuje u slučajevima kad neko vijeće u pogledu određenog pravnog pitanja želi odstupiti od odluke nekog drugog vijeća ili velikog vijeća.
(3)   Upućivanje predmeta velikom vijeću dopušteno je samo ako je vijeće od čije se odluke želi odstupiti, na upit vijeća koje odlučuje o predmetu, navelo da ostaje pri svojem pravnom stajalištu […] O upitu i odgovoru odlučuje odgovarajuće vijeće rješenjem u sastavu potrebnom za donošenje presuda.
[…]”
III. Činjenice u glavnom postupku, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
13.
Osoba DF bila je zaposlena kod društva V Handelsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: V) od 1994. Nad imovinom tog društva 1. prosinca 2020. pokrenut je postupak u slučaju nesolventnosti i osoba UR imenovana je njegovim upraviteljem u slučaju nesolventnosti.
14.
Osoba UR raskinula je 2. prosinca 2020. ugovor o radu s osobom DF s učinkom od 31. ožujka 2021. te je, do 29. prosinca 2020., okončala svaki od 22 radna odnosa društva dužnika koji su još postojali u listopadu 2020. Pritom je u razdoblju od 30 kalendarskih dana otpustila više od pet zaposlenika.
15.
Slijedom toga, osoba DF podnijela je tužbu radi zaštite od svojeg otkaza Arbeitsgerichtu Hamburg (Radni sud u Hamburgu, Njemačka) kojom traži, s jedne strane, da se utvrdi da se radni odnos nastavlja i, s druge strane, da se osobi UR naloži da zadrži radno mjesto osobe DF do pravomoćnog okončanja postupka protiv otkaza. U potporu svojoj tužbi osoba DF tvrdi da je raskid njezina ugovora o radu ništavan jer osoba UR nije prethodno dostavila priopćenje o kolektivnom otkazivanju u smislu članka 17. stavka 1. KSchG‑a.
16.
Osoba UR zahtijeva da se odbije tužba osobe DF, pri čemu tvrdi da propisi o kolektivnom otkazivanju nisu primjenjivi jer je u trenutku pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti društvo V zapošljavalo samo 19 radnika. Stoga nije dostignut prag kojim se zahtijeva dostava navedenog priopćenja predviđenog člankom 17. stavkom 1. KSchG‑a. Takvo priopćenje dostavljeno je tek nakon 31. ožujka 2021.
17.
Presudom od 20. travnja 2021. Arbeitsgericht Hamburg (Radni sud u Hamburgu) prihvatio je tužbu osobe DF.
18.
Presudom od 3. veljače 2022. Landesarbeitsgericht Hamburg (Zemaljski radni sud u Hamburgu, Njemačka) odbio je žalbu koju je osoba UR podnijela protiv te presude.
19.
Nadalje, osoba UR podnijela je protiv te presude reviziju Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu je ta tužba dodijeljena šestom vijeću (Sechster Senat) tog suda (u daljnjem tekstu: šesto vijeće).
20.
Rješenjem od 11. svibnja 2023. to je vijeće utvrdilo da je društvo V „inače” zapošljavalo više od 20 radnika u trenutku otkazivanja o kojem je riječ, tako da je osoba UR trebala dostaviti priopćenje o kolektivnom otkazivanju na temelju članka 17. stavka 1. točke 1. KSchG‑a prije nego što je raskinula ugovor o radu s osobom DF.
21.
U drugom rješenju od 14. prosinca 2023. navedeno je vijeće navelo da dvoji u pogledu izricanja sankcije u slučaju nepostojanja takvog priopćenja, kao i u slučaju postojanja drugih mogućih povreda u okviru postupka priopćavanja na temelju KSchG‑a. Protivno svojoj ranijoj sudskoj praksi, isto je vijeće smatralo da ta sankcija ne može biti razlog za proglašenje ništavosti raskida ugovora na temelju članka 134. BGB‑a. S jedne strane, članak 17. stavci 1. i 3. KSchG‑a, kojim se predviđa obveza prethodnog priopćavanja o kolektivnom otkazivanju, ne može se smatrati zakonskom zabranom u smislu članka 134. BGB‑a. S druge strane, sankcija ništavosti isto se tako ne predviđa člankom 4. stavkom 1. Direktive 98/59.
22.
Šesto vijeće stoga smatra da sankcija za pogreške u postupku priopćavanja ili izostanak priopćenja o kolektivnom otkazivanju ne mogu biti razlog za proglašenje ništavosti raskida ugovora o radu. Na samom je nacionalnom zakonodavcu da predvidi takvu sankciju.
23.
Međutim, to vijeće smatra da u ovom predmetu ne može odlučiti u tom smislu jer mu sudska praksa drugog vijeća (Zweiter Senat) Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) (u daljnjem tekstu: drugo vijeće) o izricanju sankcija u slučaju povreda počinjenih u okviru postupka priopćavanja ne omogućuje da samo odstupi od vlastite ranije sudske prakse jer se člankom 45. stavkom 3. ArbGG‑a predviđa postupak unutarnjeg savjetovanja s ciljem uklanjanja razlika u tumačenju između različitih vijeća tog suda.
24.
Stoga je na temelju te odredbe šesto vijeće svojim rješenjem od 14. prosinca 2023. drugom vijeću postavilo pitanje hoće li „zadržati analizu prema kojoj se raskidom ugovora o radu, kao pravnim aktom, povrijedila zakonska zabrana u smislu članka 134. BGB‑a, što je dovelo do ništavosti raskida, ako prilikom tog [raskida] nije dostavljeno valjano priopćenje na temelju članka 17. stavaka 1. i 3. KSchG‑a”. Naime, drugo vijeće dosad je smatralo da je raskid ugovora o radu proveden bez takvog prethodnog priopćenja ništavan i da navedeni radni odnos zbog toga ne može prestati.
25.
Međutim, uzimajući u obzir pitanje koje mu je postavljeno, drugo vijeće zapravo također smatra mogućim da je neproporcionalno proglasiti ništavim, osobito na temelju obveza utvrđenih pravom Unije, takav raskid ugovora o radu, koji je proveden bez prethodnog priopćenja o kolektivnom otkazivanju.
26.
U tim je okolnostima drugo vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) odlukom od 1. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 20. veljače 2024., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 4. stavak 1. [Direktive 98/59] tumačiti na način da, u slučaju raskida ugovora o radu do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja za koje postoji obveza priopćavanja, radni odnos radnika o kojem je riječ može prestati tek nakon isteka blokade otkazivanja?
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
2.
Treba li smatrati da istek blokade otkazivanja ne zahtijeva samo priopćenje o kolektivnom otkazivanju, nego i da to priopćenje mora ispunjavati zahtjeve iz članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka Direktive 98/59?
3.
Može li poslodavac koji je raskinuo ugovore o radu za koje postoji obveza priopćavanja bez (pravilnog) priopćenja o kolektivnom otkazivanju naknadno dostaviti to priopćenje s posljedicom da nakon isteka blokade otkazivanja radni odnosi radnika o kojima je riječ mogu prestati na temelju već prethodno provedenih raskida ugovora o radu?
U slučaju potvrdnog odgovora na [prva dva] pitanj[a]:
4.
Je li u skladu s člankom 6. Direktive 98/59 ako se na temelju nacionalnog prava nadležnom tijelu prepušta da aktom protiv kojeg nije dopušten pravni lijek radnika i koji je obvezujuć za radne sudove utvrdi točan datuma isteka blokade otkazivanja ili radnik treba nužno imati pristup sudskom postupku radi nadzora osnovanosti utvrđenja koje provodi tijelo?”
27.
Pisana očitovanja Sudu podnijeli su osoba UR i Europska komisija. Sud je odlučio da u ovom predmetu neće održati raspravu.
IV. Analiza
28.
Kao što sam to naveo u uvodu ovog mišljenja, prije nego što analiziram osnovanost zahtjeva za prethodnu odluku (dio B), i iako nijedna od zainteresiranih osoba koje su podnijele pisana očitovanja nije dovela u pitanje dopuštenost tog zahtjeva, čini mi se prikladnim, uzimajući u obzir osobitosti postupka u okviru kojeg je drugo vijeće pokrenulo postupak pred Sudom, razmotriti taj aspekt kako bi se otklonile eventualne dvojbe u pogledu dopuštenosti navedenog zahtjeva (dio A).
A. Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
29.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se člankom 45. ArbGG‑a predviđa poseban postupak u slučaju razlika u tumačenju vijećâ Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud). Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da na temelju članka 45. stavaka 2. i 3. ArbGG‑a vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) može odstupiti od sudske prakse nekog drugog vijeća tog suda samo ako je odustalo od svoje analize u odgovoru na zahtjev u tom smislu ili, u protivnom, ako je veliko vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) donijelo odluku o točnom odgovoru koji treba dati na pravno pitanje koje čini srž razlike. Stoga je riječ o postupku unutarnjeg savjetovanja s ciljem uklanjanja razlika u tumačenju između različitih vijeća tog suda, čija je provedba uvjet dopuštenosti za obraćanje velikom vijeću (
4
). U okviru tog postupka šesto vijeće je rješenjem od 14. prosinca 2023. drugom vijeću uputilo pitanje na temelju članka 45. stavka 3. prve rečenice ArbGG‑a.
30.
Uzimajući u obzir osobitosti navedenog postupka, može se postaviti pitanje predstavlja li drugo vijeće sud u smislu članka 267. UFEU‑a. Međutim, smatram da se pri usvajanju pristupa u tim okolnostima treba voditi sljedećim razmatranjima.
31.
Kao prvo, već je uvriježeno da mehanizam zahtjeva za prethodnu odluku predstavlja sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova. U skladu s člankom 267. UFEU‑a, svi sudovi država članica ovlašteni su podnijeti zahtjev za prethodnu odluku. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi odredio je li tijelo koje je uputilo zahtjev za prethodnu odluku o kojem je riječ „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, a što je pitanje koje je isključivo obuhvaćeno pravom Unije, Sud uzima u obzir sve elemente, primjerice, je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li ono stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li kontradiktorni postupak, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (
5
).
32.
U tom je pogledu jasno da drugo vijeće, na institucionalnoj razini, ispunjava sve te kriterije. Naime, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, spis kojim raspolaže Sud ne sadržava nijedan element kojim bi se moglo dovesti u pitanje svojstvo suda u smislu članka 267. UFEU‑a (
6
).
33.
Kao drugo, važno je podsjetiti na to da su okolnosti u kojima Sud obavlja svoju funkciju u prethodnim postupcima neovisne o prirodi i cilju sporova pokrenutih pred nacionalnim sudovima. Članak 267. UFEU‑a upućuje na presudu koju nacionalni sud mora donijeti, a da ne predviđa poseban sustav ovisno o njezinoj prirodi (
7
). U tom kontekstu u sudskoj praksi Suda osobita važnost pridaje se tomu je li pred nacionalnim sudovima u tijeku spor i trebaju li ti sudovi odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske prirode. Ti su sudovi ovlašteni obratiti se Sudu samo ako su ispunjena ta dva uvjeta (
8
).
34.
Usto, Sud u sudskoj praksi naglašava da smisao zahtjeva za prethodnu odluku nije davanje savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora. Kao što to proizlazi iz samog teksta članka 267. UFEU‑a, zahtijevana prethodna odluka treba biti „potrebna” kako bi sudu koji je uputio zahtjev omogućila „[da] don[ese] presudu” u predmetu o kojem odlučuje (
9
). Sud je tako u više navrata podsjetio na to da taj sud treba donijeti odluku koja može uzimati u obzir presudu donesenu u prethodnom postupku (
10
).
35.
Točno je da se pred drugim vijećem ne vodi nikakav spor jer se konkretan spor među strankama glavnog postupka vodi pred šestim vijećem. Stoga se predmetnim zahtjevom za prethodnu odluku nastoji odgovoriti na pravna pitanja koja čine srž razlike u tumačenju između tih dvaju vijeća. Međutim, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, drugo vijeće pokrenulo je postupak pred Sudom u okviru postupka unutarnjeg savjetovanja koji je obvezan pri Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud) i koji, prema mojem shvaćanju članka 45. ArbGG‑a, ima obilježje incidentalnog postupka. Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ta je postupovna faza stoga sastavni dio njemačkog sudskog postupka koji se vodi pred tim sudom koji, razmatran u cjelini, može omogućiti rješenje spora između osoba UR i DF. Drugim riječima, mehanizam unutarnjeg savjetovanja predviđen člankom 45. ArbGG‑a dio je, kao središnja faza, njemačkog sudskog postupka razmatranog u cjelini, koji dovodi do presude šestog vijeća (
11
). Slijedom toga, odgovor drugog vijeća na temelju članka 45. stavka 3. ArbGG‑a, s obzirom na činjenice spora koji se vodi pred šestim vijećem, koji će se dati uzimajući u obzir presudu koju Sud donese u prethodnom postupku, omogućit će šestom vijeću da odluči o meritumu spora u glavnom postupku koji se pred njim vodi.
36.
Stoga postupak koji se odnosi na unutarnje savjetovanje, koji je sastavni dio ukupnog pravnog postupka koji je u tijeku pred Bundesarbeitsgerichtom (Savezni radni sud), odgovara objektivnoj potrebi, odnosno tomu da se uklone razlike u tumačenju između različitih vijeća tog suda (
12
), te se time omogućuje rješenje spora koji je u tijeku (
13
).
37.
Čini mi se da bi drukčiji pristup od onog navedenog u točki 35. ovog mišljenja mogao u konačnici dovesti do „fiktivne rascjepkanosti” te vrste nacionalnih postupaka, iako je riječ o jednom sporu jer se temelji na istim činjenicama. Takva fiktivna rascjepkanost njemačkog sudskog postupka spriječila bi Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) da pokrene postupak pred Sudom u okviru mehanizma zahtjeva za prethodnu odluku tijekom faze unutarnjeg savjetovanja između njegovih vijeća, iako ta mogućnost postoji u drugim fazama istog postupka (
14
). Prema mojem mišljenju, takav rezultat ne bi bio dosljedan jer bi taj sud zbog ekonomičnosti postupka trebao moći pokrenuti postupak pred Sudom nakon što se pokaže da je pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije nužno, i to čak i ako se to pitanje postavlja u okviru faze unutarnjeg savjetovanja između njegovih vijeća.
38.
U tom pogledu podsjećam, s jedne strane, na to da je Sud već smatrao da pojam „donijeti presudu” u smislu članka 267. drugog stavka UFEU‑a „treba široko tumačiti” i da taj pojam „treba tumačiti na način da obuhvaća cijeli postupak koji dovodi do presude suda koji je uputio zahtjev” (
15
). Prema mišljenju Suda, taj pojam stoga obuhvaća „cijeli postupak stvaranja presude” (
16
).
39.
S druge strane, u presudi Garofalo i dr. (
17
) Sud je već odlučio da je dopušten zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji se odnosi na pitanja koja je uputio najviši nacionalni sud u pogledu tumačenja tog članka i Direktive 86/457/EEZ (
18
) i koja su istaknuta u okviru nekoliko izvanrednih pravnih lijekova koje su podnijeli M. A. Garofalo i desetero drugih liječnika. Nezavisni odvjetnik D. Ruiz‑Jarabo Colomer u svojem je mišljenju smatrao da to tijelo „može zadržati svoju sudsku prirodu čak i ako ne odlučuje samo, nego daje mišljenja u okviru postupka za osporavanje upravnih akata koji je poseban kao i izvanredan pravni lijek” (
19
). Stoga je Sud, time što je utvrdio da je „[t]o mišljenje, koje istodobno sadržava obrazloženje i izreku, sastavni dio postupka koji […] jedini može omogućiti rješenje sukoba između
pojedinaca i uprave”, priznao dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku, pri čemu je naveo da „[navedeno tijelo], kada daje mišljenje u okviru izvanrednog pravnog lijeka, predstavlja sud u smislu članka [267. UFEU‑a]” (
20
).
40.
U ovom slučaju ističem da će na temelju članka 45. stavka 3. ArbGG‑a faza unutarnjeg savjetovanja čiji je cilj uklanjanje razlika u tumačenju između različitih vijeća Bundesarbeitsgerichta (Vrhovni radni sud) dovesti do donošenja odluke sudske prirode, odnosno rješenja koje ima obrazloženje i izreku (
21
).
41.
Kao treće i posljednje, valja podsjetiti na to da je Sud presudio da sud koji ne odlučuje u posljednjem stupnju mora biti slobodan obratiti se Sudu s pitanjima o kojima dvoji (
22
). Slijedom toga, nacionalni sud koji je nadležan za rješavanje predmeta, kada smatra da se u okviru tog predmeta postavlja pitanje tumačenja prava Unije, ima mogućnost ili obvezu, ovisno o slučaju, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku i pritom ta mogućnost ili obveza ne može biti otežana nacionalnim pravilima koja proizlaze iz zakonodavstva ili sudske prakse (
23
).
42.
Slijedom toga, valja smatrati da drugo vijeće, u kontekstu faze unutarnjeg savjetovanja čiji je cilj uklanjanje razlika u tumačenju između različitih vijeća Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud), zbog razloga navedenih u prethodnim točkama ovog mišljenja, ispunjava uvjete koje je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi (
24
) i da je stoga ovlašteno pokrenuti postupak pred njim u okviru predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku.
43.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da zahtjev za prethodnu odluku treba proglasiti dopuštenim.
B. O prethodnim pitanjima
44.
U nastavku ovog mišljenja ispitat ću, kao prvo, uzimajući u obzir argumente koje su u tom pogledu iznijele osoba UR i Komisija, jesu li drugo i četvrto pitanje nedopuštena. Budući da jesu, analizirat ću, kao drugo, osnovanost prvog i trećeg pitanja.
1.
Dopuštenost
45.
U svojim pisanim očitovanjima osoba UR ističe nedopuštenost drugog i četvrtog pitanja. U tom pogledu tvrdi da sud koji je uputio zahtjev nije konkretno naveo razloge zbog kojih su ta pitanja relevantna za rješavanje spora. Naime, poslodavac nije dostavio nikakvo priopćenje o kolektivnom otkazivanju i stoga navedena pitanja nisu odlučujuća.
46.
Komisija pak smatra da je četvrto pitanje nedopušteno. Naime, glavni postupak ne odnosi se na usklađenost priopćenja s Direktivom 98/59, nego na posljedice toga što, na temelju te direktive, poslodavac nije dostavio prethodno priopćenje o kolektivnom otkazivanju.
47.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da je već uvriježeno da je postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova na temelju kojeg Sud nacionalnim sudovima pruža elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (
25
). Cilj je tog postupka izravno i uzajamno pridonijeti donošenju odluke radi osiguranja ujednačene primjene prava Unije u svim državama članicama (
26
).
48.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru te pravosudne suradnje samo su nacionalni sudovi, koji odlučuju o sporu i moraju preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja treba biti donesena, nadležni ocjenjivati, uzimajući u obzir posebnosti svakog pojedinog predmeta, kako postojanje potrebe za donošenje prethodne odluke radi donošenja presude tako i važnost pitanja koja postavljaju Sudu (
27
). Prema tome, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (
28
).
49.
Iako je točno da se na prethodna pitanja koja se odnose na pravo Unije primjenjuje pretpostavka relevantnosti, valja naglasiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (
29
).
50.
Kad je riječ o drugom pitanju, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, članak 4. stavak 1. Direktive 98/59 tumačiti na način da istek blokade otkazivanja od 30 dana (u daljnjem tekstu: blokada otkazivanja) iz te odredbe zahtijeva ne samo priopćenje o kolektivnom otkazivanju, nego i to da to priopćenje bude u skladu s člankom 3. stavkom 1. četvrtim podstavkom te direktive.
51.
U ovom slučaju smatram da je to pitanje obuhvaćeno prethodno navedenim situacijama u kojima se pretpostavka relevantnosti prethodnog pitanja može oboriti (
30
). Naime, tim se pitanjem žele utvrditi posljedice eventualnog prethodnog priopćenja o kolektivnom otkazivanju nadležnom tijelu javne vlasti koje nije dostavljeno u skladu sa zahtjevima iz članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka Direktive 98/59. Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li kolektivno otkazivanje proizvoditi učinke nakon isteka blokade otkazivanja unatoč tomu što priopćenje koje dostavlja poslodavac nije u skladu s tom odredbom. Stoga zatraženo tumačenje prava Unije u okviru navedenog pitanja nije izravno povezano s predmetom glavnog postupka.
52.
U tom pogledu iz spisa kojim raspolaže Sud jasno proizlazi da, u okviru glavnog postupka, poslodavac o kojem je riječ prije raskidanja ugovora o radu o kojem je riječ nije ispunio obvezu dostave takvog prethodnog priopćenja predviđenog člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59. Okolnost da se to pitanje može pokazati relevantnim u okviru postupka unutarnjeg savjetovanja na temelju članka 45. ArbGG‑a ne može navedenom pitanju oduzeti njegovu hipotetsku prirodu (
31
).
53.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da smatra da je to pitanje nedopušteno.
54.
Kad je riječ o četvrtom pitanju, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li, u slučaju potvrdnog odgovora na prva dva pitanja, članak 6. Direktive 98/59 tumačiti na način da se na temelju nacionalnog prava nadležnom tijelu javne vlasti prepušta da aktom protiv kojeg nije dopušten pravni lijek radnika i koji je obvezujuć za radne sudove utvrdi točan datum isteka blokade otkazivanja ili da radnik treba nužno imati pristup sudskom postupku radi nadzora osnovanosti utvrđenja koje provodi navedeno tijelo.
55.
Želim napomenuti da, s obzirom na izostanak prethodnog priopćenja o kolektivnom otkazivanju u okolnostima glavnog postupka, ni iz jednog elementa spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da nadležno tijelo javne vlasti nije stvarno utvrdilo, na konačan i obvezujuć način za radnike, datum isteka blokade otkazivanja predviđene člankom 4. stavkom 1. Direktive 98/59. Slijedom toga, problem koji se ističe tim pitanjem je hipotetski i stoga nije relevantan za rješavanje spora u glavnom postupku. U tim se okolnostima obara pretpostavka relevantnosti tog pitanja koje se prethodno navodi (
32
).
56.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da četvrto pitanje proglasi nedopuštenim.
2.
Meritum
57.
U nastavku ovog mišljenja razmotrit ću, kao prvo, pravne posljedice nepoštovanja obveze priopćavanja nadležnom tijelu javne vlasti na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 98/59 i, konkretno, učinke roka predviđenog člankom 4. stavkom 1. te direktive, prije nego što ispitam, kao drugo, mogućnost i uvjete naknadnog ispravljanja situacije koja je nastala zbog izostanka tog prvotnog priopćavanja.
a)
Doseg obveze priopćavanja nadležnom tijelu javne vlasti: učinci roka predviđenog člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59
58.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Direktive 98/59 tumačiti na način da u slučaju raskida ugovora o radu do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja, o kojem se mora dostaviti prethodno priopćenje nadležnom tijelu javne vlasti na temelju članka 3. stavka 1. te direktive, radni odnos zaposlenika može prestati tek nakon isteka blokade otkazivanja predviđene tim člankom.
59.
U tom pogledu taj sud smatra da je odlučujuće razlikovati situaciju potpunog izostanka priopćenja o kolektivnom otkazivanju od situacije u kojoj priopćenje ne ispunjava formalne ili materijalne uvjete predviđene nacionalnim pravom ili pravom Unije (
33
).
60.
U ovom slučaju, kao što sam već naveo, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da poslodavac prije raskidanja ugovora o radu s osobom DF nije poštovao obvezu prethodnog priopćavanja predviđenu člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59 (
34
). Stoga je riječ o situaciji potpunog izostanka prethodnog priopćenja o kolektivnom otkazivanju u pogledu kojeg taj sud pojašnjava da se u nacionalnom pravu radni odnos na koji se odnosi raskid ugovora nastavlja, u skladu s člankom 18. stavkom 1. KSchG‑a, do isteka blokade otkazivanja od jednog mjeseca.
61.
U tom se kontekstu stoga postavlja pitanje koje su pravne posljedice toga što poslodavac nije poštovao obveze predviđene člancima 3. i 4. Direktive 98/59.
62.
Osoba UR i Komisija podijeljene su u pogledu tumačenja te odredbe.
63.
U tom pogledu najprije podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir ne samo tekst te odredbe nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio. Povijest nastanka navedene odredbe može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (
35
). Stoga ću najprije ukratko ispitati tekst predmetne odredbe.
1) Tekst
64.
U skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, „[p]lanirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječe na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu”.
65.
U tom pogledu, kao što to tvrdi Komisija, nema nikakve dvojbe da u slučaju raskida ugovora o radu radni odnos prestaje tek nakon isteka roka predviđenog člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59 (
36
).
66.
Prema mojem mišljenju, to tumačenje ne proizlazi samo iz jasnog teksta članka 4. stavka 1. prvog podstavka Direktive 98/59, nego i iz konteksta i opće strukture u kojoj se nalazi ta odredba.
2) Kontekst i opća struktura
67.
Najprije valja podsjetiti na to da se, čim se ispune kvantitativni i vremenski uvjeti za primjenu Direktive 98/59 utvrđeni u njezinu članku 1., moraju poštovati dva niza postupovnih obveza koji se nalažu poslodavcu koji namjerava provesti kolektivna otkazivanja (
37
).
68.
Kao prvo, kad je riječ o obvezama utvrđenima u okviru postupka obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima (
38
) predviđenog člankom 2. Direktive 98/59, valja naglasiti da se u članku 2. stavku 2. prvom podstavku te direktive navodi da savjetovanja obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom (
39
). Konkretno, na temelju članka 2. stavka 3. prvog podstavka navedene direktive poslodavac je dužan predstavnicima radnika dati sve potrebne podatke i u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o podacima navedenima u članku 2. stavku 3. drugom podstavku iste direktive. Stoga se dostava podataka iz navedene odredbe nadležnom tijelu javne vlasti odvija isključivo u informativne i pripremne svrhe kako bi nadležno tijelo javne vlasti moglo, gdje je to prikladno, učinkovito izvršavati svoje ovlasti iz članka 4. Direktive 98/59 (
40
).
69.
Kao drugo, kad je riječ o obvezama predviđenima u okviru postupka priopćavanja koji je zakonodavac Unije predvidio člancima 3 i 4. Direktive 98/59, valja podsjetiti na to da na temelju članka 3. stavka 1. te direktive „[p]oslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje” (
41
). Napominjem da ta odredba sadržava materijalno pravilo koje uključuje obvezu poslodavca da dostavi prethodno priopćenje o svakom planiranom kolektivnom otkazivanju.
70.
U tom se pogledu ne smije zanemariti da činjenica da je ta obveza dio postupka prethodnog priopćavanja nadležnom tijelu javne vlasti podrazumijeva, suprotno obvezama predviđenima u okviru postupka obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima, da su radnici na koje će se odnositi kolektivno otkazivanje već određeni i da će do njega sigurno doći. Slijedom toga, iako očito postoji veza između obveza predviđenih, s jedne strane, člankom 2. stavkom 3. i, s druge strane, člankom 3. stavkom 1. Direktive 98/59, riječ je o različitim obvezama koje se nalažu u okviru dvaju različitih postupaka tijekom postupka kolektivnog otkazivanja i stoga njihovo neizvršenje ima drukčije pravne posljedice. Čini se da je ta razlika izvor dvojbi suda koji je uputio zahtjev.
71.
Nakon što je to pojašnjeno, moram podsjetiti na to da je Sud smatrao da članci 3. i 4. Direktive 98/59 propisuju da se planirano kolektivno otkazivanje mora priopćiti nadležnom tijelu javne vlasti i da proizvodi učinke tek nakon isteka određenog roka koji to tijelo mora odrediti radi traženja rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem (
42
). Naime, to je traženje rješenja, u skladu s člankom 4. stavkom 2. te direktive, cilj postupka priopćavanja.
72.
Konkretnije, kao što je to Sud već objasnio, takvom obvezom priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti treba omogućiti da na temelju svih informacija koje mu je dostavio poslodavac istraži mogućnosti da se negativne posljedice kolektivnog otkazivanja ograniče mjerama prilagođenima podacima o tržištu rada i gospodarskoj djelatnosti u kojima se provode ta kolektivna otkazivanja (
43
). U tu svrhu, rok od 30 dana predviđen člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59 za slučajeve u kojima je poslodavac ispunio obvezu priopćavanja predviđenu člankom 3. stavkom 1. te direktive odgovara, prema mišljenju Suda, „minimalnom razdoblju” kojim nadležno tijelo javne vlasti treba moći raspolagati (
44
). U tom je pogledu Sud već naveo, pri čemu je izričito utvrdio odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu, da se članak 4. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive nužno odnosi na pretpostavku već provedenih raskida ugovora, od kojih počinje teći takav rok (
45
).
73.
Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da je pravna posljedica blokade otkazivanja odgoda učinaka prestanka radnog odnosa za svakog radnika obuhvaćenog kolektivnim otkazivanjem čiji je ugovor o radu raskinut kako bi se u konačnici omogućilo nadležnom tijelu javne vlasti da istraži moguća rješenja u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 98/59. Stoga to tijelo ima pravo smatrati da radni odnosi radnika o kojima je riječ ne prestaju prije isteka blokade otkazivanja. Stoga smatram da u slučaju raskida ugovora o radu radni odnos može prestati tek nakon isteka roka predviđenog člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive.
74.
Tom tumačenju u prilog idu i ciljevi koji se nastoje postići navedenom direktivom te povijest njezina nastanka.
3) Ciljevi i povijest nastanka Direktive 98/59
75.
Najprije podsjećam na to da iz uvodne izjave 2. Direktive 98/59 proizlazi da se njome nastoji radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Europske unije. Konkretnije, u skladu s uvodnim izjavama 3. i 7. te direktive, predmet usklađivanja zakonodavstava moraju osobito biti razlike između odredaba koje su na snazi u državama članicama u pogledu mjera određenih za ublažavanje posljedica kolektivnih otkazivanja (
46
). Osim toga, u skladu s uvodnom izjavom 4. navedene direktive, razlike u razinama zaštite koje su u području kolektivnog otkazivanja osigurane u nacionalnim zakonodavstvima mogu imati izravni učinak na funkcioniranje unutarnjeg tržišta (
47
).
76.
Nadalje, ističem da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je glavni cilj Direktive 98/59 podvrgavanje kolektivnog otkazivanja savjetovanju s predstavnicima radnika i obavještavanju nadležnog javnog tijela (
48
). Naime, ta direktiva osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, odnosno utvrđuje postupak koji se mora slijediti prilikom takvih otkazivanja (
49
).
77.
Tako je Sud već pojasnio u okviru postupka savjetovanja i obavješćivanja, među ostalim, da, s obzirom na svrhu obvezu dostave informacija i činjenicu da se do nje dolazi u fazi u kojoj se kolektivno otpuštanje poslodavca samo planira, postupanje nadležnog tijela javne vlasti nije namijenjeno rješavanju individualne situacije svakog od radnika već ima za cilj sveobuhvatno sagledavanje planiranog kolektivnog otkazivanja (
50
).
78.
Isto tako, može se tvrditi da svrha obveze prethodnog priopćavanja o kolektivnom otkazivanju također nije dodjeljivanje individualne zaštite radnicima na koje se odnosi to kolektivno otkazivanje (
51
). U tom je pogledu dovoljno podsjetiti na to da cilj Direktive 98/59 nije uspostaviti mehanizam opće financijske naknade na razini Unije u slučaju gubitka zaposlenja (
52
). Naime, načini zaštite koje treba pružiti radniku koji je bio otpušten u okviru kolektivnog otkazivanja koje je nezakonito zbog povrede kriterija na temelju kojih je poslodavac dužan utvrditi radnike koji će biti otpušteni očito su nepovezani s obvezama obavještavanja i savjetovanja koje proizlaze iz te direktive. Prema mišljenju Suda, ni ti načini ni navedeni kriteriji odabira nisu obuhvaćeni područjem primjene navedene direktive. Oni dakle ostaju u nadležnosti država članica (
53
).
79.
S obzirom na navedeno, glavni cilj Direktive 98/59 da se prije kolektivnog otkazivanja provede savjetovanje s predstavnicima radnika te da se o tome obavijesti nadležno tijelo javne vlasti bio bi ugrožen ako, suprotno onomu što se predviđa člankom 4. stavkom 1. te direktive, poslodavac može okončati radni odnos zaposlenika prije priopćavanja i stoga
prije isteka blokade otkazivanja koja počinje teći od tog priopćenja, čime se sprečava nadležno tijelo javne vlasti da traži bilo kakva rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem, kako se to zahtijeva u članku 4. stavku 2. navedene direktive.
80.
Naposljetku moram naglasiti, suprotno razmatranjima osobe UR, da tom tumačenju u prilog ide i povijest nastanka Direktive 98/59. Naime, tom je direktivom preinačena Direktiva 75/129/EEZ (
54
) koja u svojim člancima 3. i 4. preuzima članke 3. i 4. potonje direktive a da se ne uvodi nijedna bitna izmjena (
55
). Stoga činjenica da ti članci nisu izmijenjeni potvrđuje, prema mojem mišljenju, odlučnost zakonodavca Unije da se u tim odredbama utvrdi obveza prethodnog priopćavanja pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svakog planiranog kolektivnog otkazivanja, pri čemu to otkazivanje proizvodi učinke najranije 30 dana nakon tog priopćavanja te se tako taj rok utvrđuje u korist tog tijela.
81.
Točno je, kao što to tvrdi osoba UR, da se u prvotnom Komisijinu Prijedlogu direktive 75/129 predviđalo unošenje obveze država članica da osiguraju „da predstavnicima radnika i radnicima budu dostupni sudski postupci u svrhu ispunjavanja obveza predviđenih ovom direktivom […], među ostalim, postupci za poništenje kolektivnog otkazivanja o kojem je riječ, neovisno o mogućnosti pokretanja drugih postupaka” (
56
). Osoba UR iz toga zaključuje da zakonodavac Unije nije slijedio Komisijin prijedlog da se uključi obveza proglašenja kolektivnog otkazivanja neučinkovitim u slučaju nepoštovanja Direktive 98/59. Stoga tvrdi da te pravne posljedice ne proizlaze iz te direktive i da se stoga mogu predvidjeti propisima država članica.
82.
Međutim, smatram da se tim argumentom osobe UR ne dovodi u pitanje prethodno navedeno tumačenje prema kojem poslodavac ne može okončati radni odnos zaposlenika prije priopćavanja i stoga prije isteka blokade otkazivanja koja počinje teći od tog priopćenja (
57
). Štoviše, u navedenom argumentu miješaju se, s jedne strane, (neprihvaćeni) Komisijin prijedlog da se u državama članicama predvide posebni sudski postupci u svrhu ispunjavanja obveza predviđenih budućom direktivom i, s druge strane, pravne posljedice nepoštovanja Direktive 98/59. Naime, iako nedostatak valjanosti kolektivnog otkazivanja o kojem je riječ izričito ne proizlazi iz teksta odredbi te direktive, on ipak proizlazi iz teksta članka 4. stavka 1. prvog podstavka, kao i iz sustava i strukture navedene direktive. Dovoljno je samo napomenuti, u skladu s tom odredbom, ako se tumači a contrario, da planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti ne može proizvoditi učinke prije isteka roka od 30 dana nakon priopćenja, tako da se ta pravna posljedica implicitno predviđa navedenom odredbom (
58
).
83.
Stoga bi tumačenje prema kojem države članice mogu predvidjeti različite pravne posljedice, osobito upravne sankcije, kao što je to predložila osoba UR, bilo protivno, s jedne strane, glavnom cilju Direktive 98/59 koji uključuje utvrđivanje postupka kolektivnog otkazivanja, odnosno da se prije tog otkazivanja provede savjetovanje s predstavnicima radnika te da se o tome obavijesti nadležno tijelo javne vlasti i, s druge strane, cilju jačanja zaštite radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja (
59
). Osim toga, takvo tumačenje ne jamči pošteno tržišno natjecanje (
60
).
84.
Ukratko, jasno mi je da činjenica da poslodavac o kojem je riječ ne poštuje obveze predviđene člancima 3. i 4. Direktive 98/59 ne može biti bez posljedica, osim ako se ne ugrozi ne samo cilj te direktive, nego i njezin koristan učinak.
85.
Stoga smatram da na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da u slučaju raskida ugovora o radu do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja, o kojem se mora dostaviti prethodno priopćenje nadležnom tijelu javne vlasti na temelju članka 3. stavka 1. te direktive, radni odnos zaposlenika može prestati tek nakon isteka blokade otkazivanja predviđene tim člankom.
b)
Mogućnost i uvjeti naknadnog ispravljanja prethodnog priopćenja
86.
Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Direktive 98/59 tumačiti na način da poslodavac koji je raskinuo ugovore o radu a da nadležnom tijelu javne vlasti nije dostavio prethodno priopćenje o kolektivnom otkazivanju u smislu članka 3. stavka 1. prvog podstavka te direktive može naknadno dostaviti takvo priopćenje s posljedicom da nakon isteka blokade otkazivanja predviđene člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive radni odnosi mogu prestati na temelju prethodno provedenih raskida ugovora o radu.
87.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da raskid ugovora u okviru kolektivnog otkazivanja za koje postoji obveza prethodnog priopćavanja može proizvoditi učinke tek nakon što je takva obveza priopćavanja ispunjena. Prema mišljenju tog suda, učinci takvog raskida ugovora „odgođeni” su na temelju članka 18. stavka 1. KSchG‑a dok se ne dostavi priopćenje koje je prvotno izostavljeno kako bi se nadležnoj agenciji za zapošljavanje omogućilo da pripremi zapošljavanje radnika na koje se odnosi kolektivno otkazivanje. U tom pogledu navedeni sud smatra da se početkom istjecanja blokade otkazivanja tek nakon naknadnog dostavljanja priopćenja osigurava da nadležno tijelo javne vlasti na raspolaganju ima minimalni rok, odnosno blokadu otkazivanja kako bi moglo tražiti rješenja problema nastalih kolektivnim otkazivanjem u skladu s člankom 4. stavcima 2. i 3. Direktive 98/59. Prema njegovu mišljenju, to se ne protivi odluci u predmetu Junk.
88.
Osoba UR i Komisija ne slažu se u pogledu pitanja može li poslodavac koji je raskinuo ugovore o radu bez prethodnog priopćenja naknadno dostaviti priopćenje s posljedicom da raskidi predmetnih ugovora o radu proizvode učinke nakon isteka blokade otkazivanja a da pritom nije potrebno ponovno raskinuti ugovore o radu.
89.
Suprotno onomu što tvrdi osoba UR, prema kojoj se valjanost kolektivnog otkazivanja ne smije ugroziti u slučaju nepoštovanja Direktive 98/59 i radni odnos treba prestati s istekom otkaznog roka, iz moje analize prvog prethodnog pitanja proizlazi da, s obzirom na to da u slučaju raskida ugovora o radu do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja, o kojem se mora dostaviti priopćenje, radni odnos zaposlenika može prestati tek nakon isteka blokade otkazivanja predviđene tom direktivom, tumačenje prema kojem raskidi ugovora mogu proizvoditi učinke prije prethodnog priopćenja nije moguće s obzirom na tekst, strukturu i ciljeve navedene direktive. Takvo tumačenje ne proizlazi ni iz presude Junk.
90.
Kao prvo, kad je riječ o važnosti postupovnih obveza predviđenih Direktivom 98/59, valja još jednom podsjetiti na to da se djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja predviđeno Direktivom 98/59 odnosi na postupak koji se mora slijediti prilikom takvih otkazivanja (
61
). To znači da poslodavac koji namjerava provesti kolektivno otkazivanje, da bi raskinuo ugovore o radu, treba poštovati obveze koje se nalažu tom direktivom, koje se temelje na dvama različitim i uzastopnim postupcima koji se odnose, kao prvo, na obavješćivanje i savjetovanje (članak 2. te direktive) i, kao drugo, na priopćavanje (članci 3. i 4. navedene direktive) (
62
). Drugim riječima, ta dva postupka čine niz od dviju faza u kojem je, s jedne strane, zakonodavac Unije osmislio okvir koji se odnosi na poslodavčevo obavješćivanje predstavnika radnika o kolektivnom otkazivanju koje namjerava provesti i na savjetovanje s njima prije dostavljanja prethodnog priopćenja nadležnom tijelu javne vlasti o planiranom kolektivnom otkazivanju i u kojem se, s druge strane, smatra da to obvezno priopćenje prethodi raskidu radnih odnosa
predviđenih u navedenom planu.
91.
U tom pogledu želim naglasiti da doslovno, sustavno i teleološko tumačenje ne potkrepljuje mogućnost promjene redoslijeda obveza predviđenih člancima 2., 3. i 4. Direktive 98/59 za koje je nadležan poslodavac ni njihovo izostavljanje (
63
). Valja osobito podsjetiti na to da na temelju članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka te direktive priopćenje „sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno […] otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje” (
64
).
92.
Drugim riječima, iz povezanosti koja postoji između tih dvaju postupaka predviđenih Direktivom 98/59 proizlazi da, u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., uloga nadležnog tijela javne vlasti ovisi o odvijanju i ishodu postupka obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima. Naime, cilj je obveze poslodavca da predstavnicima radnika pisanim putem dostavi informacije, predviđene u članku 2. stavku 3. prvom podstavku te direktive, sveobuhvatno sagledavanje planiranog kolektivnog otkazivanja. Stoga bi uskraćivanje dostave informacija nadležnom tijelu javne vlasti iz članka 2. stavka 3. drugog podstavka navedene direktive spriječilo to tijelo da učinkovito izvršava svoje ovlasti iz članka 4. iste direktive (
65
).
93.
Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da, kako bi se ocijenila važnost poštovanja postupovnih obveza predviđenih tom direktivom, valja podsjetiti na to da je te postupke osmislio zakonodavac Unije kako bi pridonio zaštiti radnika i kako bi se stoga najprije zajamčilo da se prilikom kolektivnog otkazivanja poslodavac savjetuje s predstavnicima radnika i obavijesti ih o tome, a zatim da pisanim putem obavijesti nadležno tijelo javne vlasti o svakom planiranom kolektivnom otkazivanju, tako da se očuva pravna sigurnost tih radnika tijekom cijelog postupka kolektivnog otkazivanja.
94.
Kao drugo, kad je riječ o sudskoj praksi Suda, kao što sam to već naveo, iz presude Junk jasno proizlazi da poslodavac ne može raskinuti ugovore o radu prije nego što pokrene te postupke (
66
). Zbog toga je Sud podsjetio na to da, u skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, raskidi ugovora o radu proizvode učinke tek nakon isteka roka od 30 dana nakon priopćenja, pri čemu taj rok odgovara minimalnom razdoblju kojim nadležno tijelo javne vlasti treba moći raspolagati kako bi pronašlo rješenja za radnike o kojima je riječ (
67
). Stoga je ustrajao na činjenici da otkazni rok istječe samo ako se poštuje navedeni roka nakon priopćenja i da to utvrđenje isteka otkaznog roka koji se razlikuje od roka predviđenog tom direktivom nema smisla ako nije počeo teći nikakav otkazni rok (
68
). U tim je okolnostima Sud utvrdio da se člancima 3. i 4. navedene direktive ne protivi to da se ugovori o radu raskinu tijekom postupka koji se tim člancima utvrđuje, pod uvjetom da do tog raskida dođe nakon što se nadležnom tijelu javne vlasti priopći planirano kolektivno otkazivanje (
69
).
95.
Kao treće i posljednje, slažem se s Komisijinim mišljenjem prema kojem se tim tumačenjem, s jedne strane, ne jamči samo da nadležno tijelo javne vlasti raspolaže djelotvornom blokadom otkazivanja kako bi tražilo rješenja za radnike o kojima je riječ, nego i da ti radnici mogu pretpostaviti da će raskid njihova ugovora o radu proizvoditi učinke u odnosu na njih. S druge strane, takvo tumačenje omogućuje dotičnim radnicima da iskoriste navedeno razdoblje kako bi provjerili je li priopćenje dostavljeno u skladu sa zahtjevima primjenjivima na kolektivno otkazivanje na temelju Direktive 98/59. Navedeno tumačenje stoga jamči zaštitu radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, pri čemu se izbjegavaju negativni učinci koji proizlaze iz toga što poslodavac nije poštovao postupovne obveze predviđene tom direktivom, odnosno, s jedne strane, nepostojanje obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima i, s druge strane, nesigurnost tih radnika u pogledu trenutka u kojem će raskid njihovih ugovora o radu početi proizvoditi učinke, kako bi se očuvala njihova pravna sigurnost (
70
).
96.
Prema tome, za razliku od suda koji je uputio zahtjev, ne smatram da se pravne posljedice u slučaju zakašnjele dostave pravilnog priopćenja mogu sastojati od privremene odgode pravnih učinaka navedenog raskida ugovorâ o radu. Naime, niz postupaka i, u skladu s time, obveza predviđenih u okviru tih postupaka, kako ih je osmislio zakonodavac Unije, dovodi se u pitanje ako je poslodavac mogao dostaviti priopćenje nakon raskida predmetnih ugovora o radu u okviru takve privremene odgode. Prema mojem mišljenju, kad bi se smatralo da radni odnosi, nakon isteka blokade otkazivanja predviđene člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, mogu prestati na temelju prethodno provedenih raskida ugovora o radu, to bi bilo protivno korisnom učinku te direktive.
97.
U ovom slučaju, s obzirom na to da su sporni raskidi ugovora o radu provedeni bez priopćenja o kolektivnom otkazivanju, iz članka 4. stavka 1. prvog podstavka Direktive 98/59 proizlazi da ti raskidi nikad nisu proizveli učinke jer zbog izostanka tog priopćenja rok od 30 dana nikad nije počeo teći.
98.
Stoga smatram da članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da poslodavac koji je raskinuo ugovore o radu a da nadležnom tijelu javne vlasti nije dostavio prethodno priopćenje o kolektivnom otkazivanju u smislu članka 3. stavka 1. prvog podstavka te direktive ne može naknadno dostaviti takvo priopćenje, tako da nakon isteka blokade otkazivanja predviđene člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive radni odnosi mogu prestati na temelju prethodno provedenih raskida ugovora o radu. Kako bi se ispravila situacija koja proizlazi iz priopćenja koje je prvotno izostavljeno, poslodavac najprije mora nadležnom tijelu javne vlasti pravilno priopćiti planirano kolektivno otkazivanje, a zatim ponovno raskinuti ugovore o radu o kojima je riječ, s obzirom na to da ti ugovori proizvode učinke, u skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, najranije 30 dana nakon dostave priopćenja (
71
).
V. Zaključak
99.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da drugom vijeću Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2015/1794 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 2015.,
treba tumačiti na način da:
u slučaju raskida ugovora o radu do kojeg je došlo u okviru kolektivnog otkazivanja, o kojem se mora dostaviti prethodno priopćenje nadležnom tijelu javne vlasti na temelju članka 3. stavka 1. te direktive, radni odnos zaposlenika može prestati tek nakon isteka blokade otkazivanja predviđene tim člankom.
2.
Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Direktive 98/59, kako je izmijenjena Direktivom 2015/1794,
treba tumačiti na način da:
poslodavac koji je raskinuo ugovore o radu a da nadležnom tijelu javne vlasti nije dostavio prethodno priopćenje o kolektivnom otkazivanju u smislu članka 3. stavka 1. prvog podstavka te direktive 1. ne može naknadno dostaviti takvo priopćenje jer ono ima za posljedicu da, nakon isteka blokade otkazivanja predviđene člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive, radni odnosi mogu prestati na temelju već prethodno provedenih raskida ugovora o radu.
Kako bi se ispravila situacija koja proizlazi iz priopćenja koje je prvotno izostavljeno, poslodavac najprije mora nadležnom tijelu javne vlasti pravilno priopćiti planirano kolektivno otkazivanje, a zatim ponovno raskinuti ugovore o radu o kojima je riječ, s obzirom na to da ti ugovori proizvode učinke, u skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, kako je izmijenjena Direktivom 2015/1794, najranije 30 dana nakon dostave priopćenja.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Direktiva Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1998., L 225, str 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2015/1794 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 2015. (SL 2015., L 263, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/59)
(
3
)	Presuda od 27. siječnja 2005. (C‑188/03, u daljnjem tekstu: presuda Junk, EU:C:2005:59, t. 53.)
(
4
)	U pogledu sastava velikog vijeća vidjeti BeckOK ArbR/Wullenkord, 73. izd. 1.9.2024., ArbGG, § 45 t. 1.
(
5
)	Vidjeti osobito presude od 30. lipnja 1966., Vaassen‑Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, t. 395.); od 17. rujna 1997., Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, t. 23.); od 31. svibnja 2005., Syfait i dr. (C‑53/03, EU:C:2005:333, t. 29.) i od 26. rujna 2024., Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, t. 35. i navedena sudsku praksa). Sud je kriterij nepristranosti dodao u presudi od 19. rujna 2006., Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 48.).
(
6
)	Suprotno tomu, taj je aspekt istaknut u predmetu C‑402/24, Sewel, koji je trenutačno u tijeku pred Sudom, a koji je uputilo šesto vijeće u okviru drugog glavnog postupka i odnosi se na situacije i činjenice koje su različite, ali povezane s onima u ovom predmetu (vidjeti u tom smislu bilješku 33. ovog mišljenja). To vijeće izražava dvojbe o kontradiktornosti postupka iz članka 45. ArbGG‑a i, prema tome, o tome je li drugo vijeće „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a. U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 267. UFEU‑a pokretanje postupka pred Sudom ne uvjetuje postojanjem kontradiktornog postupka. U toj je fazi dovoljno podsjetiti na to da je Sud već odlučio da zahtjev kontradiktornosti postupka nije apsolutni kriterij za utvrđenje nekog tijela sudom u smislu tog članka. Međutim, mora postojati mogućnost da stranke budu saslušane, bez potrebe za kontradiktornom raspravom [vidjeti osobito presude od 17. rujna 1997., Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, t. 31.); od 16. prosinca 2008., Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 63.) i od 31. siječnja 2013., D. i A. (C‑175/11, EU:C:2013:45, t. 88.)]. U svakom slučaju, čak i ako se u postupku savjetovanja u glavnom postupku pred drugim vijećem stranke ne trebaju službeno suprotstaviti jedna drugoj kao tužitelj i tuženik, očito je da te stranke ipak mogu podnijeti pisana i usmena očitovanja. Naime, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je rasprava pred šestim vijećem odgođena do donošenja odluke drugog vijeća. Osim toga, autori njemačke pravne teorije komentiraju članak 45. ArbGG‑a i pritom u tom pogledu objašnjavaju da stranke mogu podnijeti očitovanja u okviru eventualnog upućivanja predmeta velikom vijeću Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud). Nadalje, ako je za rješavanje spora koji se vodi pred vijećem koje odlučuje o predmetu (u ovom slučaju šesto vijeće) nužna nova rasprava, odluka koju donosi veliko vijeće priopćava se strankama i tada se održava rasprava. Suprotno tomu, kada u toj fazi rasprava više nije nužna, stranke treba saslušati (vidjeti Zimmermann, B. „ArbGG § 45 Großer Senat”, Natter/Gross, Arbeitsgerichtsgezetz, 2. izdanje, 2013., t. 1.–27., § 23–24).
(
7
)	Presude od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, EU:C:1981:302, t. 33.) i od 6. listopada 2021., W. Ż. (Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove pri Vrhovnom sudu – Imenovanje) (C‑487/19, u daljnjem tekstu: presuda W. Ż., EU:C:2021:798, t. 83.)
(
8
)	Vidjeti osobito presude od 31. svibnja 2005., Syfait i dr. (C‑53/03, EU:C:2005:333, t. 29.); od 31. siječnja 2013., Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, t. 39.), W. Ż. (t. 84. i navedena sudska praksa) i od 26. rujna 2024., Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, t. 36. i navedena sudska praksa).
(
9
)	Vidjeti u tom smislu presude od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 44. i 45.); od 23. studenoga 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo) (C‑374/22, EU:C:2023:902, t. 15.) i od 16. svibnja 2024., Toplofikacija Sofija (Pojam domicila tuženika) (C‑222/23, EU:C:2024:405, t. 40. i navedena sudska praksa).
(
10
)	Vidjeti presudu od 16. svibnja 2024., Toplofikacija Sofija (Pojam domicila tuženika) (C‑222/23, EU:C:2024:405, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Prema mojem shvaćanju članka 45. ArbGG‑a, i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, njemački sudski postupak koji je u tijeku u ovom predmetu sastoji se od više faza, odnosno spora koji se vodi pred vijećem koje odlučuje o predmetu (u ovom slučaju šesto vijeće), savjetovanja s nekim drugim vijećem u slučaju razlike u tumačenju (u ovom slučaju drugo vijeće), obraćanja velikom vijeću ako vijeće koje odlučuje o sporu navodi da ostaje pri svojem stajalištu i presude koju donosi vijeće nadležno za rješavanje spora koji se pred njim vodi.
(
12
)	Želim naglasiti da je Sud u presudi W. Ż. (t. 94. i navedena sudska praksa) utvrdio da su dopušteni zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće), Poljska), koji zasjeda u sastavu od sedam sudaca, s ciljem da mu se omogući da riješi pitanja koja in limine litis postavlja Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji zasjeda u sastavu od troje sudaca, kako bi potonji sud mogao, ovisno o okolnostima, odlučiti o meritumu spora u glavnom postupku koji se pred njim vodi.
(
13
)	U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud već ispitao meritum zahtjeva za prethodnu odluku u kojem se postavljalo deklaratorno pitanje jer je taj zahtjev bio dopušten u skladu s nacionalnim pravom i jer je to pitanje odgovaralo objektivnoj potrebi za rješavanjem spora koji je pravilno podnesen sudu koji je uputio zahtjev. Vidjeti presudu od 10. prosinca 2018., Wightman i dr. (C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 31. i navedena sudska praksa).
(
14
)	Vidjeti bilješku 6. ovog mišljenja. Vidjeti i Wullenkord, S.: ArbGG § 45, u Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P., Beck’scher Online‑Kommentar, t. 1., op. cit.
(
15
)	Vidjeti po analogiji presudu od 11. lipnja 2015., Fahnenbrock i dr. (C‑226/13, C‑245/13 i C‑247/13, EU:C:2015:383, t. 42. i navedena sudska praksa). Moje isticanje. U tim spojenim predmetima riječ je o pitanjima tumačenja postupovnih odredbi prava Unije koje se na glavne predmete odnose samo neizravno.
(
16
)	Vidjeti po analogiji presudu od 17. veljače 2011., Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, t. 30.).
(
17
)	Presuda od 16. listopada 1997. (C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:492)
(
18
)	Direktiva Vijeća 86/457/EEZ od 15. rujna 1986. o posebnom usavršavanju iz opće medicine (SL 1986., L 267, str. 26.)
(
19
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jarabo Colomera u spojenim predmetima Garofalo i dr. (C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:330, t. 27.)
(
20
)	Presuda od 16. listopada 1997., Garofalo i dr. (C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:492, t. 24. i 27.). Moje isticanje.
(
21
)	Točno je da je Sud u rješenju od 9. siječnja 2024., Sąd Najwyższy (C‑658/22, EU:C:2024:38, t. 35.), proglasio očito nedopuštenim zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio puni sastav Građanskog vijeća Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud). Naime, kada potonjem sudu njegov prvi predsjednik uputi pravna pitanja kako bi se otklonila razilaženja u tumačenju sudova koji odlučuju o meritumu, taj sastav suda odlučuje općenitom odlukom koja postaje pravno načelo, a da pritom ne treba riješiti ikakav spor između stranaka. Međutim, kao što sam to već istaknuo, u ovom je predmetu situacija drukčija jer će rješenje drugog vijeća koje će se donijeti u okviru faze unutarnjeg savjetovanja i u kojem će se uzeti u obzir presuda koju će Sud donijeti omogućiti šestom vijeću da odluči o meritumu spora koji se pred njim vodi (vidjeti u tom pogledu točke 35. i 40. ovog mišljenja).
(
22
)	Presude od 16. siječnja 1974., Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, t. 4.); od 9. ožujka 2010., ERG i dr. (C‑378/08, EU:C:2010:126, t. 32.); od 15. studenoga 2012., Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, t. 55.) i od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, t. 27.). Vidjeti i presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, EU:C:2021:393, t. 133.).
(
23
)	Vidjeti osobito presude od 5. travnja 2016., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 34.) i od 23. studenoga 2021., IS (Nezakonitost rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje) (C‑564/19, EU:C:2021:949, t. 70.).
(
24
)	Vidjeti točke 33. i 34. ovog mišljenja.
(
25
)	Rješenje od 26. siječnja 1990., Falciola (C‑286/88, EU:C:1990:33, t. 7). Vidjeti i presude od 16. srpnja 1992., Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, t. 22.); od 27. studenoga 2012., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 83.) i od 24. listopada 2024., Kwantum Nederland i Kwantum België (C‑227/23, EU:C:2024:914, t. 33.).
(
26
)	Vidjeti presudu od 1. prosinca 1965., Schwarze (16/65, EU:C:1965:117) i rješenje od 5. ožujka 1986., Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, t. 12.).
(
27
)	Presude od 29. studenoga 1978., Redmond (83/78, EU:C:1978:214, t. 25.); od 21. travnja 1988., Pardini (338/85, EU:C:1988:194, t. 8.); od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 41.) i od 14. rujna 2023., Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, t. 28.)
(
28
)	Vidjeti presude od 18. listopada 1990., Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 35.); od 15. prosinca 1995., Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 59.); od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 35.) i od 6. listopada 2022., Contship Italia (C‑433/21 i C‑434/21, EU:C:2022:760, t. 23.).
(
29
)	Vidjeti presudu od 7. studenoga 2024., Adusbef (Pont Morandi) (C‑683/22, EU:C:2024:936, t. 38. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Vidjeti točku 49. ovog mišljenja.
(
31
)	Vidjeti po analogiji presudu od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 58.).
(
32
)	Vidjeti točku 49. ovog mišljenja.
(
33
)	Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se ovaj predmet odnosi na potpun izostanak priopćenja o kolektivnom otkazivanju. Suprotno tomu, u predmetu C‑402/24, Sewel, koji je trenutačno u tijeku pred Sudom, sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu pitanje, među ostalim, o mogućnosti ispravljanja ili dopunjavanja nepravilnog priopćenja na temelju članka 3. Direktive 98/59.
(
34
)	Vidjeti točku 51. ovog mišljenja.
(
35
)	Vidjeti osobito presudu od 13. srpnja 2023., G GmbH (C‑134/22, u daljnjem tekstu: presuda G GmbH, EU:C:2023:567, t. 25. i navedena sudska praksa).
(
36
)	Presuda Junk (t. 50.)
(
37
)	Iako članci 2. i 3. Direktive 98/59 upućuju jedan na drugi, valja razlikovati dva postupka koji se predviđaju tom direktivom. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik A. Tizzano u svojem mišljenju u predmetu Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, t. 57. i 61.), navedena direktiva sadržava „postupovni niz koji se sastoji od dviju različitih i uzastopnih faza”. Kad je riječ o postupku priopćavanja, „poslodavac u priopćenju mora izvijestiti o fazi [savjetovanja i obavješćivanja] (članak 3. stavak 1. treći podstavak [te] direktive)”.
(
38
)	Taj postupak prethodi svakom raskidu ugovora o radu. Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, t. 58.).
(
39
)	Vidjeti presudu od 17. ožujka 2021., Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, t. 40. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Presuda G GmbH (t. 36.)
(
41
)	Moje isticanje. U tom je pogledu prikladno navesti da obveze poslodavca utvrđene Direktivom 98/59 u okviru postupka obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima i one predviđene u okviru postupka prethodnog priopćavanja nadležnom tijelu javne vlasti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik P. Pikamäe u predmetu G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, t. 38. do 41.), „obje pridonose zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja” i „nisu strogo odvojene. Naprotiv, te su dvije obveze međusobno povezane, iz čega proizlazi da uloga nadležnog tijela javne vlasti ovisi o odvijanju i ishodu postupka obavješćivanja predstavnika radnika i savjetovanja s njima. Ta je povezanost osobito utvrđena […] u […] članku 3. stavku 1. [te direktive]”.
(
42
)	Kad je riječ o tumačenju članka 2. stavka 3., vidjeti presude G GmbH (t. 35.) i od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 40.).
(
43
)	U tom pogledu valja podsjetiti na to da se tim člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Direktive 98/59 državama članicama omogućuje da „ovlast[e] nadležno tijelo javne vlasti da produlji [taj] rok na 60 dana od primitka priopćenja” o planiranom kolektivnom otkazivanju „ako nije izgledno da će problemi nastali predviđenim kolektivnim otkazivanjem biti riješeni unutar početnog roka”. U skladu s time, države članice na temelju članka 4. stavka 1. drugog podstavka te direktive mogu skratiti taj rok od 30 dana.
(
44
)	Vidjeti u tom smislu presudu Junk (t. 51.).
(
45
)	Vidjeti u tom smislu presudu Junk (t. 52.). Prema mišljenju Suda, utvrđenje isteka otkaznog roka koji se razlikuje od roka predviđenog Direktivom nema smisla ako nije počeo teći nikakav otkazni rok.
(
46
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 27.).
(
47
)	Kao što je to Sud već istaknuo, cilj pravila zaštite utvrđenih Direktivom 98/59 također je uskladiti terete koje ta pravila uzrokuju poduzetnicima Unije. Vidjeti u tom smislu presude od 13. svibnja 2015., Lyttle i dr. (C‑182/13, EU:C:2015:317, t. 43. i navedena sudska praksa) i od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 41.).
(
48
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2021., Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, t. 40. i navedena sudska praksa).
(
49
)	Vidjeti u tom pogledu t. 67. i 69. ovog mišljenja. U tom smislu, kao što je to nezavisni odvjetnik P. Pikamäe naveo u svojem mišljenju u predmetu G GMBH, ta direktiva pridonosi jamčenju poštenog tržišnog natjecanja time što se njome smanjuje opasnost od toga da poslodavac odluči iskoristiti činjenicu da u određenim državama članicama postoje zakonodavstva o zapošljavanju kojima se pruža manja zaštita (C‑134/22, EU:C:2023:268, t. 23.).
(
50
)	Vidjeti presudu G GmbH (t. 37.).
(
51
)	U tom se pogledu u pravnoj teoriji navodi da se Direktiva 98/59 razlikuje od brojnih drugih direktiva Unije o radnom pravu na način da se njome radnicima ne pruža bitna socijalna zaštita u pogledu posebnih prava, vidjeti osobito Pieter van der Mei, A., „Collective redundancies: judicial fine‑tuning of a classic concept of EU labour law”, European Law Review, 2017., sv. 42(1), str. 82. do 91., osobito str. 82. i 91.
(
52
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 17. ožujka 2021., Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, t. 41. i navedena sudska praksa). Radi iscrpnosti prikladno je podsjetiti na to da je Sud u točki 65. presude od 30. travnja 2015., USDAW i Wilson (C‑80/14, EU:C:2015:291) isto tako naveo da članak 5. te direktive daje pravo državama članicama da primijene ili donesu zakonodavne, regulatorne ili upravne odredbe koje su povoljnije za radnike ili da omoguće ili promiču primjenu ugovornih odredaba koje su povoljnije za radnike. Međutim, pojasnio je i da država članica ne može, među ostalim, donijeti nacionalnu mjeru koja bi, iako jamči pojačanu razinu zaštite prava radnika protiv kolektivnog otkazivanja, imala za posljedicu oduzimanje korisnog učinka člancima 2. do 4. navedene direktive. To bi bilo tako u slučaju postojanja nacionalnog propisa koji kolektivno otkazivanje podvrgava prethodnom odobrenju tijela javne vlasti ako bi u praksi bila isključena svaka stvarna mogućnost da poslodavac provede takvo kolektivno otkazivanje zbog, primjerice, kriterija u odnosu na koje je navedeno tijelo pozvano donijeti odluku odnosno zbog načina na koji ih ono tumači i konkretno primjenjuje (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 35. do 38.)].
(
53
)	Presuda od 17. ožujka 2021., Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, t. 42.)
(
54
)	Direktiva Vijeća od 17. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1975., L 48, str. 29.). Ta je direktiva izmijenjena Direktivom Vijeća 92/56/EEZ od 24. lipnja 1992. o izmjeni Direktive 75/29/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1992., L 245, str. 3.), prije nego što je preinačena Direktivom 98/59.
(
55
)	Vidjeti u tom pogledu prijedlog Direktive Vijeća o izmjeni Direktive 75/129, [COM(91) 292 final] od 13. studenoga 1991., str. 14. i izmijenjeni prijedlog Direktive Vijeća [COM(92) 127 final] od 31. ožujka 1992., str. 2. i 3. Obveze slične onima iz članaka 3. i 4. Direktive 98/59 već su bile predviđene člankom 1. stavkom 1. i člankom 2. prvotnog Prijedloga direktive 75/129 (vidjeti prijedlog koji je Komisija uputila Vijeću od 8. studenoga 1972., COM(72) 1400, str. 5. i 6.).
(
56
)	Vidjeti prijedlog članka 5.a u prijedlogu Direktive Vijeća o izmjeni Direktive 75/129, [COM(91) 292 final] od 13. studenoga 1991., str. 20. i izmijenjeni prijedlog Direktive Vijeća o izmjeni Direktive 75/129 [COM(92) 127 final], str. 14. Moje isticanje.
(
57
)	Vidjeti osobito točku 79. ovog mišljenja.
(
58
)	Vidjeti članak 18. stavke 1. i 2. KSchG‑a.
(
59
)	Vidjeti uvodnu izjavu 2. Direktive 98/59 i točku 75. ovog mišljenja.
(
60
)	Konkretno, poslodavcu bi moglo biti privlačnije platiti novčanu kaznu nego nastaviti isplaćivati radnicima plaću tijekom 30 dana. Vidjeti u tom pogledu bilješku 49. ovog mišljenja.
(
61
)	Vidjeti točku 76. ovog mišljenja.
(
62
)	Vidjeti točke 67. do 69. ovog mišljenja.
(
63
)	Za glavni cilj Direktive 98/59 vidjeti točku 76. ovog mišljenja.
(
64
)	Moje isticanje. U tom pogledu, kao što to naglašavaju određeni autori pravne teorije, prethodno priopćenje može se pravilno dostaviti tek nakon što se u potpunosti završi postupak obavješćivanja i savjetovanja. Vidjeti osobito u tom smislu, Dorssemont, F., „Case C‑55/02, Commission v. Portuguese Republic; Case C‑188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel”, Common Market Law Review, sv. 43., 2006., str. 225. do 241., osobito str. 240.
(
65
)	Vidjeti točke 68. i 70. ovog mišljenja i navedenu sudsku praksu.
(
66
)	Presuda Junk (t. 41.)
(
67
)	Vidjeti u tom smislu presudu Junk (t. 50. i 51.). Vidjeti točke 67. do 69. ovog mišljenja.
(
68
)	Vidjeti u tom smislu presudu Junk (t. 52.). Vidjeti točku 72. ovog mišljenja.
(
69
)	Presuda Junk (t. 53.)
(
70
)	Vidjeti točku 93. ovog mišljenja.
(
71
)	Kao što to napominje Komisija, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da raskid ugovora o radu osobe DF, koji je proveden u dopisu od 2. prosinca 2020., nikad nije proizveo učinke zbog izostanka priopćenja. Kako bi se ispravila ta situacija, poslodavac je nakon otkaznog roka, odnosno 31. ožujka 2021., najprije dostavio priopćenje nadležnom tijelu javne vlasti, potom je 21. travnja 2021. ponovno raskinuo ugovor o radu čiji je otkazni rok istekao 31. srpnja 2021.