62022CJ0512
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
19. rujna 2024. (
*1
)
„Žalba – Ekonomska i monetarna politika – Bonitetni nadzor nad kreditnim institucijama – Direktiva 2013/36/EU – Uredba (EU) br. 1024/2013 – Posebne nadzorne zadaće povjerene Europskoj središnjoj banci (ESB) – Procjena stjecanjâ kvalificiranih udjela – Protivljenje stjecanju kvalificiranog udjela”
U spojenim predmetima C‑512/22 P i C‑513/22 P,
povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 26. odnosno 27. srpnja 2022.,
Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), sa sjedištem u Rimu (Italija), koji zastupaju A. Baldaccini, M. Carpinelli, A. Saccucci i R. Vaccarella, avvocati,
žalitelj u predmetu C‑512/22 P,
a druge stranke u postupku su:
Silvio Berlusconi,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Europska središnja banka (ESB), koju zastupaju G. Buono i C. Hernández Saseta, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Lamandinija, avvocato,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Europska komisija, koju su zastupali V. Di Bucci, A. Nijenhuis, A. Steiblytė i D. Triantafyllou, zatim P. A. Messina, A. Nijenhuis, A. Steiblytė i D. Triantafyllou i naposljetku P. A. Messina, A. Steiblytė i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
i
Marina Elvira Berlusconi,
Pier Silvio Berlusconi,
Barbara Berlusconi,
Eleonora Berlusconi,
Luigi Berlusconi,
u svojstvu pravnih sljednika Silvija Berlusconija, koje su zastupali A. Di Porto, N. Ghedini, B. Nascimbene i G. Perroni, avvocati, a zatim A. Di Porto, B. Nascimbene i G. Perroni, avvocati,
žalitelji u predmetu C‑513/22 P,
a druge stranke u postupku su:
Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), sa sjedištem u Rimu,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Europska središnja banka (ESB), koju zastupaju G. Buono i C. Hernández Saseta, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Lamandinija, avvocato,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Europska komisija, koju su zastupali V. Di Bucci, A. Nijenhuis, A. Steiblytė i D. Triantafyllou, zatim P. A. Messina, A. Nijenhuis, A. Steiblytė i D. Triantafyllou i naposljetku P. A. Messina, A. Steiblytė i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), S. Rodin i L. S. Rossi, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojim žalbama Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), s jedne strane, i Marina Elvira Berlusconi, Pier Silvio Berlusconi, Barbara Berlusconi, Eleonora Berlusconi i Luigi Berlusconi, u svojstvu pravnih sljednika Silvija Berlusconija, s druge strane, zahtijevaju od Suda da ukine presudu Općeg suda Europske unije od 11. svibnja 2022., Fininvest i Berlusconi/ESB (T‑913/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2022:279), kojom je taj sud odbio tužbu Fininvesta i S. Berlusconija za poništenje odluke ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4 Europske središnje banke (ESB) od 25. listopada 2016., kojom se ESB odlučio usprotiviti tomu da Fininvest i S. Berlusconi steknu kvalificirani udio u društvu Banca Mediolanum SpA (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
I. Pravni okvir
A. Direktiva CRD IV
2
Članak 3. Direktive 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ (SL 2013., L 176, str. 338.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105. i ispravci SL 2017., L 20, str. 1. i SL 2020., L 212, str. 20.). (u daljnjem tekstu: Direktiva CRD IV), naslovljen „Definicije”, predviđa:
„1.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(33)
‚kvalificirani udio’ znači kvalificirani udio definiran člankom 4. stavkom 1. točkom (36) Uredbe (EU) br. 575/2013 [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3. i ispravci SL 2016., L 332, str. 31., SL 2017., L 20, str. 2., SL 2017., L 60, str. 64., SL 2020., L 335, str. 20., SL 2020., L 405, str. 79., SL 2021., L 65, str. 61. i SL 2021., L 398, str. 42.).”
3
U skladu s člankom 22., naslovljenim „Obavješćivanje o predloženim stjecanjima i njihova procjena”, te direktive:
„1.   Države članice od svake fizičke ili pravne osobe ili od takvih osoba koje zajednički djeluju (‚predloženi stjecatelj’), a koje su donijele odluku ili o stjecanju, bilo izravnom ili neizravnom, kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji, ili o daljnjem povećanju, bilo izravnom ili neizravnom, takvog kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji zbog čega bi udio u pravima glasa ili u kapitalu dosegnuo ili premašio 20 %, 30 % ili 50 % ili bi kreditna institucija postala njihovo društvo kći (‚predloženo stjecanje’), zahtijevaju da prije stjecanja pisanim putem obavijeste nadležna tijela kreditne institucije u kojoj žele steći ili povećati kvalificirani ud[io], navodeći veličinu planiranog udjela i relevantne informacije, kao što je navedeno u članku 23. stavku 4. […]
[…]
6.   Ako se nadležna tijela pisanim putem ne usprotive predloženom stjecanju unutar razdoblja procjene, smatra se da je stjecanje odobreno.
[…]
8.   Države članice ne smiju propisivati zahtjeve za obavješćivanje nadležnih tijela o izravnim i neizravnim stjecanjima prava glasa ili kapitala, kao ni zahtjeve za odobravanje takvih stjecanja koji su stroži od onih navedenih u ovoj Direktivi.
[…]”
4
Člankom 23. Direktive CRD IV, naslovljenim „Kriteriji procjene”, određuje se:
„1.   Da bi osigurala dobro i razborito upravljanje kreditnom institucijom u kojoj je predloženo stjecanje te uzimajući u obzir vjerojatan utjecaj predloženog stjecatelja na kreditnu instituciju, nadležna tijela pri procjeni obavijesti iz članka 22. stavka 1. i informacija iz članka 22. stavka 3. procjenjuju primjerenost predloženog stjecatelja i financijsku sigurnost predloženog stjecanja prema sljedećim kriterijima:
(a)
ugled predloženog stjecatelja;
(b)
ugled, znanje, vještine i iskustvo, kako je navedeno u članku 91. stavku 1., svakog člana upravljačkog tijela koje će voditi poslovanje kreditne institucije nakon predloženog stjecanja;
(c)
financijsko stanje predloženog stjecatelja, posebno s obzirom na vrstu poslova koji se obavljaju i planiranih poslova u kreditnoj instituciji u kojoj se predlaže stjecanje;
[…]
2.   Nadležna se tijela mogu usprotiviti predloženom stjecanju samo ako za to postoje opravdani razlozi na temelju kriterija navedenih u stavku 1. ili ako su informacije koje je dostavio predloženi stjecatelj nepotpune.
[…]”
B. Uredba br. 575/2013
5
U skladu s uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 575/2013:
„Zajedno, ova Uredba i Direktiva 2013/36/EU trebaju činiti pravni okvir kojim se uređuju pristup djelatnosti, nadzorni okvir i bonitetna pravila za kreditne institucije i investicijska društva […]. Ovu Uredbu stoga treba tumačiti zajedno s navedenom Direktivom.”
6
Članak 4. te uredbe, naslovljen „Definicije”, određuje:
„1.   Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(36)
‚kvalificirani udio’ znači izravno ili neizravno ulaganje u društvo koje predstavlja 10 % ili više kapitala ili glasačkih prava ili koje omogućava ostvarivanje značajnog utjecaja na upravljanje tim društvom;
[…]”
C. Uredba o SSM‑u
7
U skladu s uvodnom izjavom 11. Uredbe Vijeća (EU) br. 1024/2013 od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.) (u daljnjem tekstu: Uredba o SSM‑u):
„Trebalo bi […] uspostaviti bankovnu uniju unutar [Europske u]nije, na temelju sveobuhvatnih i detaljnih jedinstvenih pravila za financijske usluge na unutarnjem tržištu kao cjelini koja bi se sastojala od jedinstvenog nadzornog mehanizma i novih okvira za osiguranje depozita i sanaciju. […]”
8
U skladu s uvodnom izjavom 22. te uredbe:
„Procjena prikladnosti svakog novog vlasnika prije kupnje značajnog udjela u kreditnoj instituciji neophodna je za osiguravanje kontinuirane prikladnosti i financijske snage vlasnikâ kreditnih institucija. ESB, kao jedna od institucija Unije, u dobroj je poziciji za provođenje takve procjene bez nepotrebnog ograničavanja unutarnjeg tržišta. ESB bi trebao imati zadaću procjenjivati stjecanje i raspolaganje značajnim udjelima u kreditnim institucijama, osim u kontekstu sanacije banaka.”
9
Člankom 1. navedene uredbe, naslovljenim „Predmet i područje primjene”, određuje se:
„Ova Uredba dodjeljuje ESB‑u posebne zadaće koje se odnose na politike bonitetnog nadzora kreditnih institucija s ciljem unapređenja sigurnosti i pouzdanosti kreditnih institucija i stabilnosti financijskog sustava unutar Unije i u svakoj državi članici, uz puno poštovanje i dužnu pažnju prema jedinstvu i cjelovitosti unutarnjeg tržišta utemeljenog na jednakom postupanju prema kreditnim institucijama kako bi se spriječila regulatorna arbitraža.
[…]”
10
Članak 4. iste uredbe glasi kako slijedi:
„1.   U okviru članka 6., ESB, sukladno stavku 3. tog članka, ima isključivu nadležnost provođenja, u svrhu bonitetnog nadzora, sljedećih zadaća u odnosu na sve kreditne institucije sa sjedištem u državama članicama sudionicama:
[…]
(c)
procijeniti obavijesti o stjecanju i raspolaganju kvalificiranim udjelima u kreditnim institucijama, osim u slučaju sanacije banke, i podložno članku 15.;
[…]
3.   U provođenju zadaća dodijeljenih mu ovom Uredbom, i s ciljem osiguravanja visokih standarda nadzora, ESB primjenjuje relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, primjenjuje nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive. Kada se relevantno pravo Unije sastoji od uredaba, i kada te uredbe izričito dopuštaju više različitih mogućnosti državama članicama, ESB primjenjuje i nacionalno pravo za provođenje tih mogućnosti.
[…]”
11
Člankom 15. Uredbe o SSM‑u, naslovljenim „Procjena stjecanja kvalificiranih udjela”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje iznimke iz članka 4. stavka 1. točke (c), obavijesti o stjecanju kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji sa sjedištem u državi članici sudionici ili svaka s tim povezana informacija dostavljaju se nacionalnim nadležnim tijelima države članice u kojoj kreditna institucija ima sjedište u skladu sa zahtjevima iz relevantnog nacionalnog prava na temelju akata navedenih u članku 4. stavku 3. prvom podstavku.
2.   Nacionalno nadležno tijelo procjenjuje predloženo stjecanje i šalje ESB‑u obavijest i prijedlog za odluku o protivljenju ili slaganju sa stjecanjem, na temelju kriterija iz akata navedenih u članku 4. stavku 3. prvom podstavku […] te pomaže ESB‑u u skladu s člankom 6.
3.   ESB odlučuje hoće li se protiviti stjecanju na temelju kriterija za procjenu iz relevantnog prava Unije i u skladu s postupkom i u okviru razdoblja procjene koji su tamo navedeni.”
II. Okolnosti spora i sporna odluka
12
Fininvest je holding društvo talijanskog prava koje je u vlasništvu Silvija Berlusconija u visini od 61,21 %. Fininvest je bio vlasnik 30,1 % temeljnog kapitala društva Mediolanum, mješovitog financijskog holdinga koji kotira na burzi i čijih je 26,5 % kapitala u vlasništvu društva Fin. Prog. Italia. Do 30. prosinca 2015. Mediolanum je bio vlasnik 100 % kapitala Banca Mediolanuma, kreditne institucije.
13
Nakon presude br. 35729/13 Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), koja je postala konačna 1. kolovoza 2013. i kojom je S. Berlusconi proglašen krivim za utaju poreza, Banca d’Italia (Banka Italije) utvrdila je odlukom od 7. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: odluka Banke Italije od 7. listopada 2014.), da on više ne ispunjava zahtjev u pogledu dobrog ugleda predviđen zakonodavstvom kojim se prenosi članak 23. stavak 1. točka (a) Direktive CRD IV. Tom je odlukom Banka Italije naložila posljedično raspolaganje Fininvestovim udjelom u Mediolanumu koji premašuje 9,99 %, u roku od 30 mjeseci od osnivanja zaklade zadužene za prodaju te je suspendirala Fininivestova prava glasa koja odgovaraju udjelima kojima se treba raspolagati tijekom razdoblja potrebnog za provedbu takvog raspolaganja.
14
Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučujući u postupku koji su pokrenuli S. Berlusconi i Fininvest, naložio je 4. prosinca 2015., suspenziju primjene navedene odluke, a zatim i njezino poništenje presudom od 3. ožujka 2016. (u daljnjem tekstu: presuda Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016.).
15
U međuvremenu 30. prosinca 2015. Mediolanum je preuzelo njegovo društvo kći Banca Mediolanum.
16
Banka Italije i ESB smatrali su nakon tog pripajanja i presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. da su Fininvest i S. Berlusconi stekli kvalificirani udio u kapitalu Banca Mediolanuma te su ih pozvali da obavijeste o tom stjecanju, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom kojim su preneseni članak 22. i sljedeći Direktive CRD IV.
17
Budući da nije bilo odgovora na taj poziv, Banka Italije je 3. kolovoza 2016. odlučila po službenoj dužnosti pokrenuti postupak procjene navedenog stjecanja.
18
Dana 15. listopada 2016. Banka Italije je ESB‑u, na temelju članka 15. stavka 2. Uredbe o SSM‑u, dostavila prijedlog odluke koji je sadržavao nepovoljno mišljenje kad je riječ o dobrom ugledu stjecateljâ kvalificiranog udjela o kojem je riječ i poziv ESB‑u da se usprotivi stjecanju.
19
Spornom se odlukom ESB usprotivio tomu da Fininvest i S. Berlusconi steknu taj kvalificirani udio u kapitalu Banca Mediolanuma.
III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
20
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. prosinca 2016. Fininvest i S. Berlusconi pokrenuli su postupak za poništenje sporne odluke.
21
Opći je sud pobijanom presudom odbio njihovu tužbu.
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
22
Svojim žalbama koje imaju gotovo isti tekst Fininvest (predmet C‑512/22 P) i S. Berlusconi (predmet C‑513/22 P) od Suda su zahtijevali da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
posljedično, poništi spornu odluku;
–
podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet drugom vijeću Općeg suda;
–
naloži ESB‑u snošenje troškova postupka, uključujući i troškove prvostupanjskog postupka, i
–
kao mjeru izvođenja dokaza, ako Sud to smatra potrebnim, naredi da se u spis uvrsti zapisnik s rasprave održane 16. rujna 2021. pred Općim sudom i zvučni zapis rasprave na način koji Sud smatra primjerenim.
23
Odlukom od 29. kolovoza 2022. predmeti C‑512/22 P i C‑513/22 P spojeni su radi usmenog dijela postupka i donošenja presude.
24
Nakon smrti S. Berlusconija, M. E. Berlusconi, P. S. Berlusconi, B. Berlusconi, E. Berlusconi i L. Berlusconi dopisom su od 6. studenoga 2023. izjavili da nastavljaju postupak C‑513/22 P u svojstvu pravnih sljednika preminuloga.
V. Zahtjevi za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
25
Dopisom podnesenim tajništvu Suda 13. lipnja 2024. ESB je zahtijevao ponovno otvaranje usmenog dijela postupka na temelju članka 83. Poslovnika Suda.
26
S tim u vezi, valja podsjetiti na to da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. njegova poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama (presuda od 6. ožujka 2018., Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 28. i navedena sudska praksa).
27
U potporu svojem zahtjevu ESB tvrdi da se nezavisni odvjetnik u svojem mišljenju oslonio na novi element o kojem stranke nisu raspravljale, to jest na postojanje neizravnog kvalificiranog udjela kao autonomnog pojma prava Unije.
28
U ovom slučaju o predmetu se ne smije odlučiti na temelju argumenta o kojem stranke nisu raspravljale. Naime, i u prvostupanjskom postupku pred Općim sudom i u okviru prvih žalbenih razloga stranke su se mogle očitovati o pojmu „kvalificiranog udjela” u smislu prava Unije i izravnoj ili neizravnoj prirodi udjela Fininvesta i S. Berlusconija u Banca Mediolanumu.
29
Stoga valja, s obzirom na to da je saslušan nezavisni odvjetnik, odbiti zahtjev kojim se tražilo ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
30
Dopisom podnesenim tajništvu Suda 15. srpnja 2024. pravni sljednici S. Berlusconija i Fininvest su isto tako zahtijevali ponovno otvaranje usmenog dijela postupka kako bi se mogli izjasniti o zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je podnio ESB te o novim argumentima koje je ta institucija navela u tom zahtjevu.
31
Međutim, budući da je zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je podnio ESB odbijen, valja, s obzirom na to da je saslušan nezavisni odvjetnik, odbiti i zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji su podnijeli pravni sljednici S. Berlusconija i Fininvest.
VI. O žalbama
A. Dopuštenost žalbi
1.
Argumentacija stranaka
32
ESB ističe, kao prvo, da je S. Berlusconi, zbog svoje rehabilitacije do koje je došlo 2018., mogao zahtijevati ponovnu procjenu svojeg dobrog ugleda u okviru novog zahtjeva kojim se traži da mu se odobri držanje kvalificiranog udjela u kapitalu Banca Mediolanuma. Slijedom toga, ta rehabilitacija žaliteljima oduzima interes za poništenje sporne odluke i ukidanje pobijane presude, a njihove žalbe čini nedopuštenima.
33
Kao drugo, ESB smatra da su žalbe u kojima žalitelji samo ponavljaju argumente koje je Opći sud već odbio također nedopuštene zbog tog razloga.
34
Žalitelji zahtijevaju da se ti argumenti o postojanju zapreke vođenju postupka odbiju.
2.
Ocjena Suda
35
Kao prvo, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, tužiteljev pravni interes mora, s obzirom na predmet tužbe, postojati u fazi njezina podnošenja, inače će tužba biti nedopuštena. Taj predmet spora mora, isto kao i pravni interes, nastaviti postojati do donošenja sudske odluke, inače će postupak biti obustavljen, što pretpostavlja da tužba ili, ovisno o slučaju žalba, može, zbog svojeg ishoda, donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presuda od 7. rujna 2023., Versobank/ESB, C‑803/21 P, EU:C:2023:630, t. 159. i navedena sudska praksa).
36
S tim u vezi ESB tvrdi da rehabilitacija S. Berlusconija, do koje je došlo 2018., omogućuje žaliteljima da zahtijevaju ponovnu procjenu njegova dobrog ugleda u okviru novog zahtjeva kojim traže da im se dopusti da imaju kvalificirani udio u kapitalu Banca Mediolanuma te da im je, slijedom toga, oduzela interes za poništenje sporne odluke. Budući da je do te rehabilitacije došlo prije podnošenja žalbi, one su stoga nedopuštene na temelju sudske prakse navedene u prethodnoj točki.
37
Međutim, suprotno onomu što tvrdi ESB, rehabilitacija S. Berlusconija žaliteljima ne donosi istu korist kao i poništenje sporne odluke.
38
Naime, s jedne strane, čak i pod pretpostavkom da rehabilitacija S. Berlusconija otklanja razlog zbog kojeg se ESB spornom odlukom protivi tomu da žalitelji steknu kvalificirani udio u kapitalu Banca Mediolanuma, ona ipak ne otklanja tu odluku, za razliku od slučaja kada bi tu odluku poništio Sud.
39
S druge strane, ako bi se pobijanu odluku poništilo, smatralo bi se da ona nikada nije ni postojala, a rehabilitacija S. Berlusconija pak proizvodi učinke tek nakon datuma njezina donošenja, to jest tijekom 2018.
40
Iz prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na tome da su rehabilitacijom S. Berlusconija žalitelji ostali bez pravnog interesa protiv sporne odluke.
41
Kao drugo, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, žalba koja je zapravo zahtjev za puko preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu nije u nadležnosti Suda na temelju članka 56. njegova statuta (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
42
Međutim, o pravnim pitanjima razmatranima u prvostupanjskom postupku može se ponovno raspravljati tijekom žalbenog postupka ako žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koje je dao Opći sud. Naime, ako se žalitelj u svojoj žalbi ne bi mogao u tom smislu pozvati na razloge i argumente već iznesene pred Općim sudom, žalbeni bi postupak dijelom izgubio smisao. Usto, žalitelj ima pravo podnijeti žalbu u kojoj će istaknuti žalbene razloge koji proizlaze iz pobijane presude i kojima je cilj pravno osporavanje njezine osnovanosti (presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 28. i 29. i navedena sudska praksa).
43
U predmetnom slučaju, suprotno onomu što ESB uostalom navodi bez pojašnjenja, žalitelji precizno ističu kritizirane elemente pobijane presude i razloge zbog kojih ona, prema njihovu mišljenju, sadržava pogreške koje se tiču prava i stoga nije točno da samo puko ponavljaju argumente koje su istaknuli pred Općim sudom.
44
Stoga valja odbiti i drugi argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ESB.
B. Meritum
45
U potporu svojim žalbama, koje imaju gotovo isti tekst, žalitelji ističu jedanaest žalbenih razloga, koji se temelje, kad je riječ o prvom do šestog žalbenog razloga, na pogreškama koje se tiču prava koje je počinio Opći sud prilikom ocjene sporne odluke, kad je riječ o sedmom i osmom žalbenom razlogu, na pogreškama koje se tiču prava koje su sadržane u ocjeni Općeg suda regularnosti postupka donošenja te odluke i, kad je riječ o devetom, desetom i jedanaestom žalbenom razlogu, na pogreškama u ocjeni koje je počinio Opći sud kada je određene istaknute tužbene razloge i dio dokumenata koji su mu podneseni proglasio nedopuštenima.
1.
Prvi žalbeni razlozi
a)
Dopuštenost
46
ESB tvrdi da su prvi žalbeni razlozi – koji se u bitnome temelje na tome da je Opći sud pogrešno smatrao da su žalitelji stekli kvalificirani udio u kapitalu Banca Mediolanuma 2016. – nedopušteni jer se odnose na dovođenje u pitanje ocjene jedne činjenice koju je proveo Opći sud kao i kvalifikacije te činjenice s obzirom na mjerodavno nacionalno pravo.
47
Točno je da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ocjena činjenica i dokaza nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 28. rujna 2023., Changmao Biochemical Engineering/Komisija, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, t. 121. i navedena sudska praksa). Nije sporno ni to da, osim isto tako u slučaju njihova iskrivljavanja, ni kvalifikacija činjenica s obzirom na nacionalno pravo koja podrazumijeva tumačenje tog prava isto tako nije obuhvaćena nadležnošću Suda (presuda od 18. siječnja 2024., Jenkinson/Vijeće i dr.C‑46/22 P, EU:C:2024:50, t. 107. i navedena sudska praksa).
48
Međutim, kao što je Opći sud s pravom istaknuo u točki 49. pobijane presude, pojam stjecanja kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji autonoman je pojam prava Unije. To proizlazi iz činjenice da ni definicija „kvalificiranog udjela” iz članka 4. stavka 1. točke 36. Uredbe br. 575/2013, ni članak 15. Uredbe o SSM‑u, ni članak 22. Direktive CRD IV kojim se utvrđuju načini kontrole stjecanja takvog udjela ne sadržavaju upućivanje na nacionalno pravo. To isto tako proizlazi i iz cilja koji zakonodavac Unije nastoji postići, kao što osobito proizlazi iz uvodne izjave 11. i članka 1. Uredbe o SSM‑u, a koji se sastoji u uspostavi usklađenog bonitetnog nadzora financijskog sustava, a osobito, kako je predviđeno uvodnom izjavom 22. te uredbe, stjecanja značajnih udjela koji su „kvalificirani”, u kreditnoj instituciji.
49
Slijedom toga, utvrđenje Općeg suda prema kojem su žalitelji stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu 2016. nije kvalifikacija navedene činjenice s obzirom na mjerodavno nacionalno pravo niti je to činjenična ocjena, nego je to kvalifikacija navedene činjenice s obzirom na pojam prava Unije, kako ga je protumačio Opći sud.
50
U okviru žalbenog postupka Sud nije nadležan samo za nadzor načina na koji je Opći sud protumačio neki pojam prava Unije, poput pojma „kvalificirani udio” u smislu Direktive CRD IV, kao i načina na koji je taj sud kvalificirao određenu transakciju s obzirom na taj pojam, nego i, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 47. ove presude, za provjeru toga je li Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze na kojima počiva ta kvalifikacija, kao što uostalom žalitelji tvrde u više navrata u okviru prvih žalbenih razloga.
51
Argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ESB stoga valja odbiti.
b)
Meritum
1) Argumentacija stranaka
52
U okviru prvog dijela svojih prvih žalbenih razloga žalitelji tvrde da je Opći sud morao zaključiti da nije mogao biti pokrenut postupak odobrenja, s obzirom na to da je u točki 81. pobijane presude utvrđeno da su Fininvest i posredstvom tog društva S. Berlusconi, izvršavali zajedničku kontrolu nad Banca Mediolanumom preko međudioničarskog ugovora sklopljenog s društvom Fin. Prog. Italia.
53
U okviru drugog dijela svojih prvih žalbenih razloga žalitelji ističu da je, time što je smatrao da je udio Fininvesta od 30,16 % u Banca Mediolanumu smanjen na 9,99 % odlukom Banke Italije od 7. listopada 2014. i da je ponovno postao kvalificirani udio nakon presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016., Opći sud u pobijanoj presudi iskrivio činjenice te počinio više pogrešaka koje se tiču prava.
54
Prvo, Opći je sud u točki 72. pobijane presude pogrešno presudio da je odlukom Banke Italije od 7. listopada 2014. kvalificirani udio od 30,16 % koji drži Fininvest u Banca Mediolanumu smanjen na 9,99 %. Premda je taj kvalificirani udio od 30,16 %, privremeno bio predmet naloga za raspolaganje te je istodobno u odnosu na njega vrijedila zabrana ostvarivanja prava glasa, on je ostao kvalificirani udio.
55
Kad je riječ o nalogu za raspolaganje, očito je da, sve dok ne dođe do raspolaganja, taj nalog ne mijenja opseg kvalificiranog udjela koji drži Fininvest. Međutim, do tog raspolaganja nikada nije došlo.
56
Kad je riječ o pravima glasa, ni ograničenje tih prava isto tako nije utjecalo na činjenicu da žalitelji drže kvalificirani udio u Banca Mediolanumu.
57
Drugo, ta je prva greška navela Opći sud da počini drugu grešku, u točki 73. pobijane presude. Naime, premda je nakon odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. i do trenutka pripajanja Mediolanuma Banca Mediolanumu, Fininvest držao kvalificirani udio od 30,16 % u Mediolanumu, žalitelji smatraju da Fininvest nije mogao postati izravni imatelj samo 9,99 % dionica Banca Mediolanuma nakon tog pripajanja. Naprotiv, Fininvest je nastavio držati isti kvalificirani udio od 30,16 % koji je imao i ranije i nikada njime nije raspolagao.
58
Treće, budući da odluka Banke Italije od 7. listopada 2014. nije izmijenila kvalificirani udio Fininvesta od 30,16 % u nekvalificirani udio od 9,99 % i da navedeno pripajanje nije izmijenilo taj udio, Opći je sud također pogriješio u točki 76. pobijane presude, time što je smatrao da je zbog presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016., Fininvest povratio kvalificirani udio od 30,16 % u Banca Mediolanumu. Potonja presuda nije utjecala na opseg udjela. U svakom slučaju, presuda kojom se poništava nezakonita odluka ne može imati učinak stjecanja. Stoga presuda Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. nije stvorila nikakvo pravo, nego je samo poništila nalog za raspolaganje.
59
U okviru trećeg dijela svojih prvih žalbenih razloga žalitelji tvrde da je Opći sud nezakonito zamijenio svoje obrazloženje obrazloženjem autora sporne odluke, kao što proizlazi iz argumenata navedenih u nastavku.
60
U okviru četvrtog dijela svojih prvih žalbenih razloga žalitelji ističu da je, time što je isključio postojanje „izravnog upućivanja” na nacionalno pravo i time što je, slijedom toga, odbio primjenu talijanskog prava za potrebe tumačenja pojma „stjecanje kvalificiranog udjela”, Opći sud povrijedio članak 4. stavak 3. Uredbe o SSM‑u, članak 19. decreta legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (Zakonodavna uredba br. 385 o jedinstvenom tekstu zakonâ o bankama i kreditnom poslovanju), od 1. rujna 1993. (redovni dodatak GURI‑ju br. 230 od 30. rujna 1993.), kako je izmijenjen decretom legislativo no 72 (Zakonodavna uredba br. 72), od 12. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: TUB), te opće načelo lojalne suradnje sadržano u članku 4. stavku 3. UEU‑a.
61
Ta pogreška koja se tiče prava čini pobijanu presudu pobojnom jer, da je Opći sud primijenio talijansko pravo, on ne bi mogao „promjenu pravne strukture” udjela smatrati stjecanjem.
62
Usto, budući da je ESB u spornoj odluci izričito zaključio da je talijansko pravo pravna osnova za potrebe definicije pojma „stjecanje kvalificiranog udjela”, Opći je sud svoje obrazloženje zamijenio obrazloženjem autora sporne odluke te je u tom smisli povrijedio načelo kontradiktornosti.
63
U okviru petog dijela prvih žalbenih razloga tumačenje pojma „stjecanje kvalificiranog udjela” na način da isključuje „promjenu pravne strukture udjela” nema temelja ni u tekstu Direktive CRD IV, ni u tekstu Uredbe o SSM‑u, ni u svakodnevnom govoru ni u ciljevima koje nastoji postići zakonodavac o kojem je riječ. Naime, Direktiva CRD IV i Uredba o SSM‑u ustanovile su prethodnu procjenu primjerenosti svake osobe koja želi steći udio u kreditnoj instituciji. Eventualne „promjene pravne strukture” već držanog udjela ipak ne impliciraju, kao u predmetnom slučaju, nikakvu promjenu vlasništva nad tim udjelom.
64
Usto, novi pojam, koji je skovao Opći sud, „promjene pravne strukture” udjela u suprotnosti je s načelom pravne sigurnosti, s obzirom na to da taj pojam nema nikakvo definirano značenje u pravu Unije i da ga se, prema mišljenju Općeg suda, ne može tumačiti oslanjanjem na prava država članica.
65
Naposljetku, budući da pojam „stjecanje kvalificiranog udjela” koji je upotrijebio Opći sud nije isti kao i pojam iz sporne odluke, stranke nisu imale mogućnost raspravljati o njemu.
66
U okviru šestog dijela svojih prvih žalbenih razloga žalitelji tvrde da je Opći sud povrijedio članak 22. Direktive CRD IV i članak 22. TUB‑a time što je smatrao da je Fininvest stekao kvalificirani udio podložan odobrenju zbog toga što je njegov neizravni kvalificirani udio u Banca Mediolanumu postao izravan.
67
Naime, propisi koji uređuju bonitetni nadzor banaka kako u pravu Unije, u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive CRD IV, tako i u nacionalnom pravu, u skladu s člankom 22. TUB‑a, ne pridaju nikakvu važnost razlikovanju koje pobijana presuda uspostavlja između izravnog i neizravnog kvalificiranog udjela, s obzirom na to da je cilj tih propisa doći do krajnjeg držatelja kvalificiranog udjela, neovisno o postojanju posrednika.
68
Usto, razlikovanje koje je Opći sud proveo između izravnog i neizravnog udjela u potpunosti je irelevantno kad je riječ o S. Berlusconiju. Naime, on je i prije i nakon presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016., držao neizravni udio u Banca Mediolanumu.
69
ESB smatra da je prvi dio prvih žalbenih razloga neosnovan. On smatra da je Opći sud u točki 81. pobijane presude samo podsjetio na element konteksta.
70
U odgovoru na drugi dio prvih žalbenih razloga ESB tvrdi da žalitelji u svakom slučaju nisu držali kvalificirani udio nakon odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. te da su oni stekli taj kvalificirani udio zbog pripajanja i presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. Osim toga, na temelju mjerodavnog nacionalnog prava, udio žalitelja u Mediolanumu nije bio neizravni kvalificirani udio u Banca Mediolanumu jer Mediolanum nije bio pod isključivom kontrolom žalitelja.
71
Kad je riječ o trećem dijelu prvih žalbenih razloga, Opći sud nije zamijenio svoje obrazloženje obrazloženjem autora sporne odluke. Jedina razlika između stajališta ESB‑a i stajališta Općeg suda sastoji se u opisu konteksta, bez utjecaja na ratio decidendi.
72
Četvrti dio prvih žalbenih razloga isto je tako neosnovan. Naime, na temelju kako tekstualnog tako i kontekstualnog tumačenja pojam „stjecanje” nužno ima autonomno značenje u pravu Unije, isto kao i složen pojam „stjecanje kvalificiranih udjela”. U svakom slučaju, da je Opći sud primijenio talijansko zakonodavstvo, on bi isto tako utvrdio da su žalitelji stekli kvalificirani udio.
73
U odgovoru na peti dio prvih žalbenih razloga ESB ističe da je Opći sud objasnio da nakon pripajanja Mediolanum više posredovao između žalitelja i Banca Mediolanuma i da je stoga izmijenjen „stupanj neizravne kontrole nad tim udjelom”. Slijedom toga, time što je istaknuo promjenu „pravne strukture” udjela, Opći je sud želio razlikovati odnos između žalitelja i Banca Mediolanum preko Mediolanuma, s jedne strane, i njihov odnos nakon pripajanja Mediolanuma Banca Mediolanumu, s druge strane.
74
Valja odbiti i šesti dio prvih žalbenih razloga jer se on oslanja na pogrešnu pretpostavku da je S. Berlusconi još uvijek držatelj neizravnog kvalificiranog udjela u Banca Mediolanumu.
75
Europska komisija smatra da prvi dio prvih žalbenih razloga – u okviru kojih žalitelji tvrde da je Opći sud s pravom presudio da su S. Berlusconi i Fininvest već prije pripajanja imali zajedničku kontrolu nad Banca Mediolanumom zahvaljujući međudioničarskom ugovoru – valja odbiti jer nije riječ o kritici pobijane presude. U svakom slučaju ta okolnost nije relevantna za donošenje odluke o tome je li pripajanje dovelo do novog udjela o kojem je potrebno obavijestiti. Važno je to da udio Fininvesta i S. Berlusconija u Banca Mediolanumu ranije nikada nije bio podložan ocjeni nadzornog tijela, kao što je navedeno u prilogu 5. spornoj odluci.
76
Prigovori istaknuti u okviru drugog dijela prvih žalbenih razloga bespredmetni su jer se odnose na razloge na kojima se ne temelji izreka pobijane presude. Oni usto nisu ni relevantni. Podredno, ako Sud utvrdi iskrivljavanje činjenica, on bi mogao odlučiti poništiti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud smatrao da, nakon odluke Banke Italije od 7. listopada 2014., neizravni udio žaliteljâ u Banca Mediolanumu više nije kvalificirani udio i, odlučujući o tužbi u prvostupanjskom postupku, odbiti prvi tužbeni razlog presudivši da su, nakon pripajanja i presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016., Fininvest i S. Berlusconi po prvi put imatelji izravnog udjela u Banca Mediolanumu.
77
Treći dio prvih žalbenih razloga, koji se temelji na tome da je Opći sud zamijenio svoje obrazloženje sporne odluke kad je riječ o tumačenju pojma „stjecanje kvalificiranog udjela”, sadržava pogreške koje se tiču činjenica.
78
Četvrti dio prvih žalbenih razloga miješa dva vrlo različita pitanja: prvo, pitanje prava koje je ESB bio dužan primijeniti, to jest na temelju članka 4. stavka 3. Uredbe o SSM‑u, „relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, […] nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive”; drugo, pitanje tumačenja pojma „stjecanje kvalificiranog udjela” u smislu članka 15. Uredbe o SSM‑u.
79
U skladu s ustaljenom sudskom praksom navedenom u točki 44. pobijane presude, pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje. Puko čitanje gore navedenih odredaba Uredbe o SSM‑u i Direktive CRD IV potvrđuje ono što je pravilno primijećeno u točki 45. pobijane presude, to jest to da te odredbe ne sadržavaju nikakvo upućivanje na prava država članica. Iz toga slijedi da je pojam „stjecanje kvalificiranog udjela” autonoman pojam prava Unije koji valja tumačiti ujednačeno u svim državama članicama.
80
Što se tiče pogrešnog tumačenja pojma „stjecanje kvalificiranog udjela” koje je navodno proveo Opći sud, prigovori žaliteljâ se pogrešno usredotočuju na upotrebu, od strane Općeg suda, izraza „promjena pravne strukture”. Više strukturirano i preciznije rasuđivanje Općeg suda odnosi se, konkretnije, na izmjenu neizravnog kvalificiranog udjela u izravan kvalificirani udio, kao što proizlazi iz objektivnog tumačenja točaka 78. do 81. pobijane presude. Prigovor prema kojem je tumačenje koje je proveo Opći sud u suprotnosti s načelom pravne sigurnosti stoga nije osnovano.
81
U najboljem slučaju moglo bi se priznati da se, uz poštovanje načela proporcionalnosti, na transakcije provedene unutar postojeće grupe dioničara koje ne podrazumijevaju stvarnu ili suštinsku promjenu izravnog ili neizravnog vlasništva financijske institucije, ne primjenjuje obveza obavještavanja i kontrole nadzornog tijela ali samo pod uvjetom da je ranije već provedena barem jedna procjena. Zajedničke smjernice europskih nadzornih tijela iz 2008. (CEBS/2008/214; CEIOPS 3L 3 19/08; CESR/08 543b) sastavljene su u tom smislu. U predmetnom slučaju udio Fininvesta i S. Berlusconija u Banca Mediolanumu nikada nije bio predmet procjene.
82
U okviru šestog dijela prvih žalbenih razloga žalitelji kritiziraju razlikovanje između izravnog i neizravnog udjela ističući da ono ne utječe na postojanje kvalificiranog udjela.
83
Točno je da europski i talijanski propisi predviđaju kontrolu stjecanjâ kako izravnih tako i neizravnih kvalificiranih udjela. Međutim, to ne znači da priroda i oblici udjela nisu relevantni. Naime, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Direktive CRD IV, prilikom procjene trebalo bi uzeti u obzir, među ostalim, vjerojatan utjecaj predloženog stjecatelja i sigurnost predloženog stjecanja, s obzirom na to da na te kriterije mogu utjecati priroda i pravna struktura udjela.
84
Ni činjenica da je udio S. Berlusconija ostao neizravan nije relevantna. On je također promijenio prirodu i pravnu strukturu zbog toga što je udio Fininvesta postao izravan udio.
2) Ocjena Suda
85
Uvodno valja podsjetiti na to da Direktiva CRD IV, kojom je uređen bonitetni nadzor kreditnih institucija i investicijskih društava, među ostalim predviđa kontrolu stjecanja kvalificiranih udjela u kreditnim institucijama.
86
Članak 4. stavak 1. točka 36. Uredbe br. 575/2013, na koji upućuje članak 3. stavak 1. točka 33. Direktive CRD IV, definira kvalificirani udio kao „izravno ili neizravno ulaganje u društvo koje predstavlja 10 % ili više kapitala ili glasačkih prava ili koje omogućava ostvarivanje značajnog utjecaja na upravljanje tim društvom”.
87
Članak 22. stavak 1. Direktive CRD IV nameće državama članicama da zahtijevaju „od svake fizičke ili pravne osobe […] koje su donijele odluku ili o stjecanju, bilo izravnom ili neizravnom, kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji, ili o daljnjem povećanju, bilo izravnom ili neizravnom, takvog kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji […] da prije stjecanja pisanim putem obavijeste [o toj odluci] nadležna tijela”.
88
Članak 15. stavak 2. Uredbe o SSM‑u predviđa da zahtjev za stjecanje kvalificiranog udjela procjenjuje nadležno nacionalno tijelo, koje šalje ESB‑u prijedlog odluke. ESB ima ovlast protivljenja ili neprotivljenja stjecanju kvalificiranog udjela na temelju članka 15. stavka 3. te uredbe.
89
Na temelju članka 23. stavka 1. Direktive CRD IV, da bi se osiguralo dobro i razborito upravljanje kreditnom institucijom o kojoj je riječ, prilikom procjene primjerenosti predloženog stjecatelja i financijske sigurnosti predloženog stjecanja valja uzeti u obzir više kriterija, među kojima je i „dobar ugled predloženog stjecatelja”.
90
Odlučujući o zahtjevu Banka Italije, ESB se spornom odlukom usprotivio tomu da Finininvest i S. Berlusconi steknu kvalificirani udio u Banca Mediolanumu zbog toga što S. Berlusconi nije ispunjavao kriterij dobrog ugleda.
91
U okviru svojeg prvog tužbenog razloga žalitelji su osporavali da su 2016. stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu. Opći je sud odbio taj tužbeni razlog na temelju razloga koje žalitelji osporavaju u okviru svojih prvih žalbenih razloga.
92
U okviru svojih prvih žalbenih razloga žalitelji tvrde da je Opći sud pogriješio kada je presudio da su oni 2016. stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu.
93
U okviru drugog dijela svojih prvih žalbenih razloga, koje valja najprije ispitati, žalitelji tvrde da je Opći sud, time što je u točkama 72., 73. i 76. pobijane presude, presudio da se njihov udio u Banca Mediolanumu povećao tijekom 2016., iskrivio činjenice spora i počinio pogreške koje se tiču prava.
94
Kako je navedeno u točki 47. ove presude, Opći je sud jedini nadležan za utvrđenje i ocjenu činjenica. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja tih dokaza, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda koji odlučuje u žalbenom postupku. Iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., CSUE/KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, t. 104. i 105. i navedenu sudsku praksu).
95
Opći je sud u točki 72. pobijane presude smatrao da je nakon odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. – kojom je potonja naložila žaliteljima da raspolažu svojim udjelima u Mediolanumu koji premašuju 9,99 % te je suspendirala njihova prava glasa povezana s tim udjelima – neizravni udio žaliteljâ u Banca Mediolanumu vraćen na 9,99 % te su oni slijedom toga izgubili kvalificirani udio koji su ranije držali u toj kreditnoj instituciji. U točki 73. pobijane presude Opći je sud posljedično smatrao da je, nakon pripajanja Mediolanuma Banca Mediolanumu, do kojeg je došlo 30. prosinca 2015., Fininvest postao izravan imatelj samo 9,99 % dionica Banca Mediolanuma. Opći je sud u točki 76. pobijane presude zaključio da je zbog poništenja odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. presudom Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016., Fininvest postao izravan imatelj 30,16 % dionica Banca Mediolanuma te je stoga stekao kvalificirani udio.
96
Međutim, valja primijetiti da odluka Banke Italije od 7. listopada 2014. kojom je potonja naložila raspolaganje udjelom žaliteljâ u Mediolanumu koji premašuje 9,99 % sama po sebi nije dovela do smanjenja tog udjela. Naime, tom je odlukom bilo predviđeno da se raspolaganje mora provesti u roku od 30 mjeseci posredstvom zaklade zadužene za prodaju. Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojega mišljenja, na datum poništenja odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. presudom Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. dionice koje su predstavljale udio od 30,16 % Fininvesta u Banca Mediolanumu još su uvijek bile u rukama prvoga društva te još uvijek nisu bile prenesene nekom drugom stjecatelju. Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 44. svojega mišljenja, jedini učinak odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. do njezina poništenja bio je suspenzija pravâ glasa povezanih sa dionicama na koje se odnosila obveza raspolaganja.
97
Iz toga slijedi da je Opći sud iskrivio doseg odluke Banke Italije od 7. listopada 2014.
98
Naime, Opći je sud očito povrijedio doseg odluke odluka Banke Italije od 7. listopada 2014. time što je pobrkao svoje nalaganje žaliteljima da raspolažu sa svojim udjelima u Mediolanumu koji premašuju 9,99 % sa samim raspolaganjem tim udjelima, koje je jedino moglo dovesti do smanjenja njihova udjela, premda je na datum njegova poništenja od strane Consiglija di Stato (Državno vijeće) taj nalog ostao bez učinka.
99
Iz toga proizlazi, kao što to tvrde žalitelji, da je Opći sud iskrivio činjeničnu ocjenu sadržanu u točki 72. pobijane presude, u skladu s kojom je odluka Banke Italije od 7. listopada 2014. smanjila udio žaliteljâ u Mediolanumu na 9,99 %.
100
Slijedom toga, iskrivljeni su i zaključci koje je Opći sud izvukao iz te ocjene u točkama 73., 76. i 77. pobijane presude, to jest, s jedne strane, to da je Fininvest postao izravan imatelj samo 9,99 % dionica Banca Mediolanuma nakon pripajanja Mediolanuma Banca Mediolanumu i, s druge strane, da je poništenje odluke Banke Italije od 7. listopada 2014. presudom Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. dovelo do toga da je on ponovno stekao kvalificirani udio, u Banca Mediolanumu u visini od 30,16 %.
101
Ocjena Općeg suda dosega presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. sadržana u točki 76. pobijane presude usto sadržava pogrešku koja se tiče prava. Naime, koji god da je doseg odluke Banke Italije od 7. listopada 2014., poništenje te odluke presudom Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016. dovelo je do toga, kao što ističu žalitelji, da su oni dovedeni u situaciju u kojoj su se nalazili prije donošenja navedene odluke, to jest, kako je i sam Opći sud priznao u točki 71. pobijane presude, da su imatelji kvalificiranog udjela u Banca Mediolanumu, a ne da su stekli takav udio.
102
Iz prethodno navedenog proizlazi da žalitelji osnovano tvrde da je Opći sud iskrivio činjenice spora te je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da se njihov udio u Banca Mediolanumu povećao nakon presude Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016.
103
Stoga drugi dio prvih žalbenih razloga valja prihvatiti.
104
U okviru petog i šestog dijela prvih žalbenih razloga, koje nadalje valja ispitati zajedno, žalitelji tvrde da je u točkama 75. do 81. pobijane presude, Opći sud pogrešno protumačio pojam „stjecanje kvalificiranog udjela” time što je smatrao da je takvo stjecanje moglo proizaći iz puke promjene pravne strukture kvalificiranog udjela a osobito iz izmjene neizravnog kvalificiranog udjela u izravan kvalificirani udio.
105
Najprije valja istaknuti, kako je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 61. svojega mišljenja, da tumačenje koje je primijenio Opći sud, navedeno u prethodnoj točki, nema nikakve osnove u tekstu Direktive CRD IV ni u tekstu Uredbe o SSM‑u.
106
Što se tiče, osobito, izravnosti ili neizravnosti kvalificiranog udjela koji je predmet stjecanja, članak 22. stavak 1. Direktive CRD IV izričito navodi da nije bitno je li taj dio stečen „izravno ili neizravno”.
107
Nebitnost pravne strukture kvalificiranog udjela općenitije proizlazi iz članka 4. stavka 1. točke 36. Uredbe br. 575/2013, koji definira kvalificirani udio alternativno, kao „izravno ili neizravno ulaganje u društvo koje predstavlja 10 % ili više kapitala ili glasačkih prava ili koje omogućava ostvarivanje značajnog utjecaja na upravljanje tim društvom”.
108
Stoga nije pravna struktura udjela, osobito njegova izravnost ili neizravnost, ta koja je odlučna za postojanje kvalificiranog udjela, nego, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 73. svojega mišljenja, činjenica da se tim udjelom ostvaruje određena razina kontrole ili utjecaja nad kreditnom institucijom.
109
To je tumačenje potvrđeno ciljem koji nastoji postići zakonodavac Unije uspostavom nadzora nad stjecanjem kvalificiranih udjela u kreditnim institucijama, a taj nadzor postoji, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Direktive CRD IV, „da bi [se] osigura[lo] dobro i razborito upravljanje kreditnom institucijom u kojoj je predloženo stjecanje […] uzimajući u obzir vjerojatan utjecaj predloženog stjecatelja na kreditnu instituciju”.
110
Slijedom toga, time što je u točki 80. pobijane presude presudio da se promjena pravne strukture kvalificiranog udjela mogla kvalificirati kao stjecanje takvog udjela, premda količina navedenog udjela nije bila izmijenjena, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava.
111
Nadalje, Opći je sud također pogriješio kada je u točkama 75. do 81. pobijane presude smatrao da se na temelju okolnosti – s jedne strane, da nakon što je Mediolanum pripojen Banca Mediolanumu, ranije neizravan udio Fininvesta u Banca Mediolanumu postao izravan i, s druge strane, da je neizravan udio S. Berlusconija u Banca Mediolanumu, prethodno posredstvom Fininvesta i Mediolanuma, postao neizravan samo posredstvom Fininvesta – može smatrati da su žalitelji stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu.
112
Stoga valja prihvatiti peti i šesti dio prvih žalbenih razloga.
113
Iz prethodno navedenog proizlazi da, a da pritom nije potrebno odlučiti o ostalim dijelovima prvih žalbenih razloga, valja prihvatiti te prve žalbene razloge.
2.
Drugi žalbeni razlozi
a)
Argumentacija stranaka
114
Žalitelji smatraju da, iako je Opći sud priznao neretroaktivnost Direktive CRD IV u točkama 95. do 99. pobijane presude, ipak ju je u točki 100. te presude retroaktivno primijenio, s obzirom na to da je primijenio tu direktivu na kvalificirani udio koji su držali Fininvest i S. Berlusconi od 1996.
115
ESB i Komisija smatraju da Opći sud nije retroaktivno primijenio Direktivu CRD IV, s obzirom na to da je utvrdio da S. Berlusconi, na temelju odluke Banke Italije od 7. listopada 2014., više ne drži neizravni kvalificirani udio na datum kada je uspostavljen jedinstveni nadzorni mehanizam na temelju Uredbe o SSM‑u i da je on postao imatelj takvog udjela tek nakon što je Mediolanum pripojen Banca Mediolanumu 2015. i nakon što je donesena presuda Consiglija di Stato (Državno vijeće) od 3. ožujka 2016.
b)
Ocjena Suda
116
Valja podsjetiti na to da članak 22. Direktive CRD IV predviđa da države članice od svake osobe koja je donijela odluku o stjecanju, bilo izravnom ili neizravnom, kvalificiranog udjela u kreditnoj instituciji zahtijevaju da prije stjecanja pisanim putem obavijeste nadležna tijela i da je, u skladu s člankom 23. te direktive, takvo stjecanje dopušteno samo ako ta osoba ispunjava kriterije navedene u toj potonjoj odredbi.
117
Iz prethodno navedenog proizlazi – kao što je Opći sud to u biti istaknuo u točki 98. pobijane presude – da su članci 22. i 23. Direktive CRD IV primjenjivi samo na stjecanja kvalificiranih udjela koja su nastupila nakon datuma stupanja na snagu odredaba koje države članice moraju donijeti na temelju tih članaka, a koji je datum utvrđen na najkasnije 31. prosinca 2013. člankom 162. te direktive.
118
U predmetnom slučaju žalitelji tvrde, a da im se pritom to ne osporava, da su 1996. stekli udio u Banca Mediolanumu u visini od 30,16 %, to jest kvalificirani udio u smislu Direktive CRD IV. Kao što proizlazi iz točaka 71. i 72. pobijane presude, Opći je sud osim toga priznao da žalitelji još uvijek drže takav udio na datum odluke Banke Italije od 7. listopada 2014.
119
Međutim, s jedne strane, iz točke 102. ove presude proizlazi da, suprotno onomu što je presudio Opći sud, potonjom odlukom nije izmijenjena količina udjela žaliteljâ u Banca Mediolanumu.
120
S druge strane, iz točaka 108. i 110. ove presude proizlazi da promjena pravne strukture tog udjela koja je uslijedila nakon pripajanja Mediolanuma Banca Mediolanumu nije ni na koji način utjecala na držanje kvalificiranog udjela u Banca Mediolanumu od strane žaliteljâ.
121
Iz toga slijedi da žalitelji nisu stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu nakon datuma stupanja na snagu odredaba kojima se prenosi Direktiva CRD IV, nego da su oni samo zadržali takav ranije stečen udio.
122
Iz točke 117. ove presude proizlazi da članci 22. i 23. te direktive, koji se ne primjenjuju retroaktivno, nisu primjenjivi na kvalificirane udjele stečene prije tog datuma. Stoga žalitelji osnovano tvrde da je ESB, time što se usprotivio tomu da oni drže kvalificirani udio u Banca Mediolanumu, nezakonito retroaktivno primijenio te članke.
123
Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da ESB nije retroaktivno primijenio navedene članke time što se u spornoj odluci usprotivio tomu da žalitelji drže kvalificirani udio u Banca Mediolanumu.
124
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da, osim prvih, valja prihvatiti i druge žalbene razloge.
125
Slijedom toga, valja ukinuti pobijanu presudu, a da pritom nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge.
VII. Tužba pred Općim sudom
126
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu ili sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
127
U ovom slučaju Sud može konačno odlučiti o ovom sporu jer stanje postupka to dopušta.
128
U okviru svojeg prvog tužbenog razloga žalitelji osporavaju to da su 2016. stekli kvalificirani udio u Banca Mediolanumu.
129
Iz točke 121. ove presude proizlazi da 2016. žalitelji nisu stekli takav udio u Banca Mediolanumu.
130
Stoga se ESB nije mogao spornom odlukom zakonito usprotiviti navodnom stjecanju kvalificiranog udjela žalitelja u Banca Mediolanumu 2016.
131
Stoga valja prihvatiti taj prvi tužbeni razlog i poništiti spornu odluku, a pritom da nije potrebno ispitati druge tužbene razloge.
VIII. Troškovi
132
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
133
Članak 138. stavak 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
134
Budući da žalitelji zahtijevaju da se ESB‑u naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, njemu valja naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove koje su žalitelji imali u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
135
Na temelju članka 184. stavka 4. Poslovnika, stranci koja je bila intervenijent u prvostupanjskom postupku, a nije sama podnijela žalbu, ne može se naložiti snošenje troškova žalbenog postupka, osim ako je sudjelovala u pisanom ili usmenom dijelu tog postupka pred Sudom. Kad je takva stranka sudjelovala u žalbenom postupku, Sud može odlučiti da sama snosi vlastite troškove.
136
U predmetnom slučaju, budući da je Komisija, intervenijent u prvostupanjskom postupku, iako nije sama podnijela žalbu, sudjelovala u postupku pred Sudom u potporu zahtjeva ESB‑a, valja odlučiti da će ona snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 11. svibnja 2022., Fininvest i Berlusconi/ESB (T‑913/16, EU:T:2022:279).
2.
Poništava se odluka ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4 Europske središnje banke (ESB), od 25. listopada 2016.
3.
Europska središnja banka (ESB) će, osim vlastitih, snositi i troškove društva Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), Silvija Berlusconija te Marine Elvire Berlusconi, Pier Silvija Berlusconija, Barbare Berlusconi, Eleonore Berlusconi i Luigija Berlusconija, u svojstvu pravnih sljednika Silvija Berlusconija, koji su nastali kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku.
4.
Europska komisija snosi vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski