62024CJ0063
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
30 април 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Директива 2011/95/ЕС — Член 12, параграф 2, буква б) — Член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Изключване на статута на бежанец — Основания — Извършване на тежко престъпление от неполитически характер извън държавата на убежище, преди съответното лице да бъде прието като бежанец — Значение на факта, че наказанието е изтърпяно“
По дело C‑63/24 [Galte] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва) с акт от 24 януари 2024 г., постъпил в Съда на 26 януари 2024 г., в рамките на производство по дело
K. L.
срещу
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: C. Lycourgos (докладчик), председател на състава, S. Rodin, N. Piçarra, O. Spineanu-Matei и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за литовското правителство, от V. Kazlauskaitė-Švenčionienė и E. Kurelaitytė, в качеството на представители,
–
за белгийското правителство, от M. Jacobs и M. Van Regemorter, в качеството на представители,
–
за германското правителство, от J. Möller и R. Kanitz, в качеството на представители,
–
за френското правителство, от R. Bénard и O. Duprat-Mazaré, в качеството на представители,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и A. Hanje, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc, M. Debieuvre и J. Jokubauskaitė, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9), във връзка с член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между K. L. и Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (дирекция „Миграция“ към Министерството на вътрешните работи на Република Литва) (наричана по-нататък „дирекция „Миграция“) по повод отказа на последната да му предостави статут на бежанец.
Правна уредба
Международното право
3
Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), влиза в сила на 22 април 1954 г. Тя е допълнена и изменена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. и влязъл в сила от своя страна на 4 октомври 1967 г. (наричана по-нататък „Женевската конвенция“).
4
Съгласно член 1, раздел F от Женевската конвенция:
„Тази конвенция не се прилага по отношение на лицата, за които има сериозни основания да се предполага, че:
[…]
b) са извършили тежко престъпление от неполитически характер извън страната, която им е дала убежище, преди да бъдат допуснати в тази страна като бежанци;
[…]“.
5
Член 33 от тази конвенция предвижда:
„1.   Никоя договаряща държава няма по какъвто и да е начин да експулсира или връща („refouler“) бежанец до границата на територията, където са били застрашени животът или свободата му по причина на неговата раса, религия, националност, принадлежност към дадена социална група или политически възгледи.
2.   От облагите от тази разпоредба обаче не може да се възползва бежанец, за който има [сериозни] основания да се смята, че представлява опасност за сигурността на страната, в която се намира, или който, веднъж осъждан с окончателна присъда за особено тежко престъпление, представлява опасност за обществото на тази страна“.
Правото на Съюза
6
Съображение 4 от Директива 2011/95 гласи:
„Женевската конвенция […] [представлява] крайъгълен камък на международноправния режим за закрила на бежанците“.
7
Член 12, параграф 2 от тази директива гласи:
„Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключва от кръга на бежанците, когато има сериозни основания да се счита, че съответното лице:
[…]
б) е извършило тежко престъпление, което няма политически характер, извън територията на държавата на своето убежище, преди да бъде прието като бежанец, което означава преди издаването на разрешението за пребиваване, въз основа на факта, че му е предоставен статут на бежанец; особено жестоките действия, дори и да се твърди, че са извършени с политическа цел, биха могли да бъдат квалифицирани като тежки престъпления, които нямат политически характер;
[…]“.
8
Член 21, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки спазват принципа за забрана на връщането в съответствие със своите международни задължения“.
Литовското право
9
Съгласно член 86, параграф 1 от Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (Закон на Република Литва № IX-2206 за правния статут на чужденците) от 29 април 2004 г. (Žin., 2004 г., бр. 73‑2539), в приложимата му към спора по главното производство редакция:
„Статут на бежанец се предоставя на търсещо убежище лице, което поради основателни опасения от преследване заради своята раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или политически възгледи се намира извън държавата, чийто гражданин е, и не може или се страхува да се обърне за закрила към тази държава, или на търсещо убежище лице, което не е гражданин на нито една чужда държава, намира се извън държавата на обичайното си местопребиваване и поради горепосочените причини не може или се страхува да се завърне там, при условие че не попада в обхвата на основанията за изключване, предвидени в член 88, параграфи 1 и 2 от настоящия закон“.
10
Член 88, параграф 2, точка 3 от този закон гласи:
„Статут на бежанец не се предоставя на търсещо убежище лице, което отговаря на критериите по член 86, параграф 1 от настоящия закон, ако има сериозни основания да се предполага, че преди да влезе в Република Литва, то е извършило тежко престъпление от неполитически характер (особено жестоките действия, дори да се твърди, че са извършени с политическа цел, биха могли да бъдат квалифицирани като тежки престъпления от неполитически характер) или е било признато за виновно в извършването на деяния, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации, или е подбуждало или по друг начин е участвало в извършването на такива престъпления или деяния“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
11
На 17 февруари 2022 г., след като незаконно преминава границата между Беларус и Литва, K. L., гражданин на трета държава, подава молба за убежище и за издаване на разрешение за временно пребиваване в тази държава членка. Според него властите в държавата му на произход три пъти са го осъждали неправилно, като истинската причина за тези осъждания била опозиционната му дейност. K. L. напуснал държавата си на произход, тъй като правоприлагащите ѝ органи започнали да разпитват други лица, което според него било знак за опит да се изфабрикува ново наказателно дело срещу него заради разпространяването на политическа информация и организирането на протести.
12
Дирекция „Миграция“ преценява, че K. L. отговаря на условията да получи статут на бежанец в Литва. Всъщност тази дирекция приема, че причина за преследването на заинтересованото лице може да е неговата публична критика на властите в държавата му на произход. Според посочената дирекция е много вероятно K. L. да бъде арестуван в тази държава и да бъде наказателно преследван заради публикациите си в социалните медии.
13
Предвид обаче миналите наказателни производства срещу K. L. и размера на определените наказания същата дирекция приема, че той е извършил деяния, които трябва да бъдат квалифицирани като „тежко престъпление от неполитически характер“ по смисъла на член 88, параграф 2, точка 3 от Закон на Република Литва № IX-2206 за правния статут на чужденците, в приложимата му към спора по главното производство редакция.
14
Поради това с решение от 16 януари 2023 г. дирекция „Миграция“ отхвърля молбата за международна закрила на K. L. Тази дирекция обаче му издава разрешение за временно пребиваване поради забраната да бъде връщан в държавата си на произход, където може да бъде преследван заради политическите си възгледи.
15
С решение от 30 март 2023 г. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) отхвърля жалбата, подадена от K. L. срещу решението от 16 януари 2023 г. K. L. обжалва въззивното решение пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва), който е запитващата юрисдикция.
16
Пред тази юрисдикция K. L. изтъква, че вече е изтърпял наказанието, наложено му за престъплението, заради което дирекция „Миграция“ е отказала да му признае статут на бежанец. Позовавайки се на публикации на Върховния комисариат за бежанците на Организацията на обединените нации (ВКБООН), той съответно поддържа, че съдържащата се в член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 клауза за изключване от кръга на бежанците вече не е приложима.
17
Преценявайки, че от Директива 2011/95 и от литовското законодателство не може да се изведе ясна дефиниция на понятието „тежко престъпление от неполитически характер“, дирекция „Миграция“ се основава от своя страна, първо, на документа на Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (EASO) от октомври 2021 г., озаглавен „Практическо ръководство на EASO относно изключването на основание тежки (неполитически) престъпления“, за да квалифицира едно от извършените от заинтересованото лице престъпления като „тежко неполитическо престъпление“, и второ, на страница 35 от документа на EASO от януари 2017 г., озаглавен „Практическо ръководство: Изключване“, за да приеме, че когато подалото молба за международна закрила лице е изтърпяло наказанието си, компетентният орган има право на преценка относно прилагането на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95.
18
Според запитващата юрисдикция значението на това обстоятелство до момента не е изяснено нито в решения на Съда от 9 ноември 2010 г., B и D (C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661), и от 13 септември 2018 г., Ahmed (C‑369/17, EU:C:2018:713), в които се уточнява обхватът на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95, нито в документите на EASO. Документът от януари 2016 г., озаглавен „Изключване: членове 12 и 17 от Директивата за определяне (2011/95/ЕС)“, не съдържал гледище по въпроса, а този от октомври 2021 г., озаглавен „Практическо ръководство относно изключването на основание тежки (неполитически) престъпления“, не установявал изчерпателен списък на критериите за тежко престъпление.
19
Освен това, приемайки, че изпълнението на определеното наказание по естеството си няма връзка с тежестта на деянието, извършено от подалото молба за международна закрила лице, или с индивидуалната му отговорност, тази юрисдикция същевременно се пита какво е значението на това обстоятелство за приложимостта на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 предвид точка 157 от документ HCR/1P/4/FRE/REV.4 на ВКБООН от февруари 2019 г., озаглавен „Наръчник за процедурите и критериите за определяне на статут на бежанец и насоки относно международната закрила в съответствие с Женевската конвенция от 1951 г. и Протокола към нея за статута на бежанците от 1967 г.“, както и предвид страница 35 от документа на EASO от януари 2017 г., озаглавен „Практическо ръководство: Изключване“, от които според нея следва, че фактът, че подалото молба за международна закрила лице вече е изтърпяло наказанието си или е било помилвано или амнистирано, може да бъде релевантен за целите на прилагането на тази разпоредба.
20
От друга страна, запитващата юрисдикция припомня, че съгласно член 18 от Хартата правото на убежище се гарантира при спазване на правилата на Женевската конвенция в съответствие с Договора за ЕС и Договора за функционирането на ЕС. В точка 50 от решение от 2 май 2018 г., K. и H. F. (Право на пребиваване и твърдения за извършване на военни престъпления) (C‑331/16 и C‑366/16, EU:C:2018:296), Съдът приел, че предвидените в член 1, раздел F от Женевската конвенция и в член 12, параграф 2 от Директива 2011/95 основания за изключване от кръга на бежанците са установени с цел от кръга на бежанците да се изключват лица, приети за недостойни за свързаната със статута на бежанец закрила.
21
Според запитващата юрисдикция би могло да е в разрез с тази цел при прилагането на член 12, параграф 2, буква б) от тази директива задължително да се отчита фактът на изпълнение на определеното наказание, на помилване или на амнистия. Всъщност отчитането на такъв факт би могло да остави на втори план преценката на тежестта на престъплението или на индивидуалната отговорност на търсещото убежище лице.
22
При това положение според тази юрисдикция основанията за изключване, като изключения или ограничения спрямо прилагането на хуманитарни норми, трябва да се тълкуват особено предпазливо. В това отношение в точка 18 от документ ЕС/47/SC/CRP.29 на Изпълнителния комитет на ВКБООН от 30 май 1997 г., озаглавен „Обяснителна записка относно клаузите за изключване“, се споменавало изискването за претегляне на извършеното престъпление спрямо сериозността на преследването, на което заинтересованото лице вероятно би било изложено в държавата си на произход. Посочената юрисдикция счита, че това изискване е изпълнено, когато, както в случая, принципът на забрана за връщане е гарантиран по отношение на молителя дори в хипотезата, в която не му е предоставено убежище.
23
При тези обстоятелства Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 12, параграф 2, буква б) от Директива [2011/95] във връзка с член 18 от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че съществува задължение да се вземе предвид вече изтърпяното от съответното лице наказание, помилването или амнистирането му или друго обстоятелство от подобен характер, когато се преценява дали действията на това лице, което иначе отговаря на критериите за предоставяне на статут на бежанец, са обхванати от основанието за изключване от кръга на бежанците, предвидено в този член 12, параграф 2, буква б)?“.
По преюдициалния въпрос
24
Като начало следва да се отбележи, че видно от акта за преюдициално запитване, в случая по главното производство подалото молба за международна закрила лице твърди, че е изтърпяло наказанието за престъплението, заради което дирекция „Миграция“ му е отказала статут на бежанец. Предвид предоставените от запитващата юрисдикция данни, в случая няма помилване или амнистия.
25
Следователно, що се отнася до тези обстоятелства, отговор на Съда на поставения въпрос не е необходим за разрешаването на спора в главното производство.
26
Ето защо следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 във връзка с член 18 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато преценяват дали деянията, извършени от подало молба за международна закрила лице, което иначе отговаря на критериите за получаване на статут на бежанец, са обхванати от предвиденото в този член 12, параграф 2, буква б) основание за изключване от кръга на бежанците, административните органи и евентуално, компетентните съдилища на съответната държава членка трябва да вземат предвид факта, че това лице е изтърпяло наказанието, на което е било осъдено за извършените от него деяния.
27
Следва да се припомни, че съгласно член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключва от кръга на бежанците, когато има сериозни основания да се счита, че съответното лице е извършило тежко престъпление от неполитически характер извън територията на държавата на своето убежище, преди да бъде прието като бежанец.
28
Постоянна съдебна практика е, че в съответствие с изискванията както на еднаквото прилагане на правото на Съюза, така и на принципа на равенство понятията от разпоредба от това право, която, подобно на посочения член 12, параграф 2, буква б), не препраща изрично към правото на държавите членки за определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получат самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление), C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 23 и цитираната съдебна практика).
29
В това отношение, след като нито посоченият член 12, параграф 2, буква б), нито друга разпоредба от Директива 2011/95 го определя, изразът „тежко престъпление“ трябва да се тълкува в съответствие с обичайното си значение в общоупотребимия език, като се държи сметка и за контекста, в който е използван, и за целите на правната уредба, от която е част (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление), C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 24 и цитираната съдебна практика).
30
На първо място, съгласно текста на същия член 12, параграф 2, буква б) целта на посоченото в него основание за изключване е да се санкционират минали деяния (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 103).
31
Що се отнася до обичайното значение на използвания израз, ако думата „престъпление“ препраща към окончателно установени в миналото фактически обстоятелства, а именно към момента на извършване на това престъпление, то прилагателното „тежко“ добавя оценъчен елемент, който с времето може да се променя. В този смисъл не е изключено преценката за тежестта на дадено престъпление да е различна към момента на извършването му и към момента на разглеждането на молбата за международна закрила.
32
На второ място, що се отнася до систематичното тълкуване, следва да се отбележи, че съгласно член 18 от Хартата правото на убежище се гарантира при спазване по-специално на правилата на Женевската конвенция.
33
Както се посочва по-конкретно в съображение 4 от Директива 2011/95, Женевската конвенция представлява крайъгълен камък на международноправния режим за закрила на бежанците. От това следва, че разпоредбите на тази директива трябва да се тълкуват не само в светлината на общия ѝ разум и цели, но и при зачитане на посочената конвенция (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 2024 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Последваща промяна на религията), C‑222/22, EU:C:2024:192, т. 27 и цитираната съдебна практика).
34
В този контекст, с оглед на ролята, която Женевската конвенция възлага на ВКБООН, изготвяните от него документи са от особено значение (решение от 16 януари 2024 г., Интервюиращ орган на ДАБ при МС (Жени — жертви на домашно насилие), C‑621/21, EU:C:2024:47, т. 38 и цитираната съдебна практика).
35
По отношение на член 1, раздел F, буква b) от тази конвенция, чийто текст е аналогичен с този на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95, точка 157 от документ HCR/1P/4/FRE/REV.4 на ВКБООН от февруари 2019 г., озаглавен „Наръчник за процедурите и критериите за определяне на статут на бежанец и насоки относно международната закрила в съответствие с Женевската конвенция от 1951 г. и Протокола към нея за статута на бежанците от 1967 г.“, гласи, че „[з]начение има и фактът, че лицето, осъдено за тежко неполитическо престъпление, вече е изтърпяло наказанието си, или е било помилвано или пък амнистирано“.
36
На трето място, целта на установените с Директива 2011/95 основания за изключване е да се запази доверието в предвидената от нея при спазване на Женевската конвенция система на закрила (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 115).
37
В това отношение, първо, член 12, параграф 2, буква б) от тази директива преследва двойна цел, а именно от кръга на бежанците да се изключват лица, приети за недостойни за свързаната със статута на бежанец закрила, и да се избегне вероятността предоставянето на този статут да позволи на извършителите на определени тежки престъпления да избегнат наказателна отговорност (вж. в този смисъл решение от 2 май 2018 г., K. и H. F. (Право на пребиваване и твърдения за извършване на военни престъпления), C‑331/16 и C‑366/16, EU:C:2018:296, т. 50 и цитираната съдебна практика).
38
Да се вземе предвид обстоятелството, че подалото молба за международна закрила лице е изтърпяло наказанието, на което е осъдено за извършените от него деяния, не е в разрез с тази двойна цел. Всъщност, от една страна, изключването от кръга на бежанците на лице, което вече е изтърпяло наложено му за съответното престъпление наказание, няма как да се обоснове с целта да се осуети опасността то да избегне наказателната си отговорност за това престъпление. От друга страна, що се отнася до целта да се изключат от кръга на бежанците лицата, за които е прието, че са недостойни за свързаната със статута на бежанец закрила, извършването на тежки деяния в определен момент от живота на дадено лице не означава непременно, че това лице завинаги става недостойно за международната закрила и че не може да се вземе предвид по-специално евентуалната му реабилитация.
39
Второ, изключването от кръга на бежанците на основанието по член 12, параграф 2, буква б) е свързано с тежестта на извършените деяния, която трябва да е толкова голяма, че съответното лице да не може законосъобразно да иска да се ползва от закрилата, свързана със статута на бежанец (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 108).
40
Съгласно постоянната съдебна практика компетентният орган на съответната държава членка може да се позове на основанието за изключване по член 12, параграф 2, буква б) от тази директива само след като прецени за всеки отделен случай конкретните факти, които са му известни, с цел да определи дали съществуват сериозни основания да се счита, че деянията, извършени от съответното лице, което извън това отговаря на критериите за получаване на поискания статут, представляват такова основание за изключване, като определянето на тежестта на съответното престъпление изисква цялостна преценка на всички обстоятелства в отделния случай (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление), C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 30 и цитираната съдебна практика).
41
При това положение решението за изключване на дадено лице от кръга на бежанците не може да се взема автоматично (вж. в този смисъл решения от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 91 и 93, и от 13 септември 2018 г., Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, т. 49).
42
В това отношение следва да се отбележи, че обстоятелството, че Съдът е приел, че изключването от кръга на бежанците на основание член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 не е обусловено нито от наличието в лицето на заинтересованото лице на настояща опасност за приемащата държава членка (вж. в този смисъл решение от 2 май 2018 г., K. и H. F. (Право на пребиваване и твърдения за извършване на военни престъпления), C‑331/16 и C‑366/16, EU:C:2018:296, т. 50 и цитираната съдебна практика), нито от осъществяването на проверка за пропорционалност, предполагаща нова преценка на тежестта на извършените деяния (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 109), не е пречка, когато се преценява дали спрямо заинтересованото лице е приложимо това основание за изключване, да се вземе предвид това, че то е изтърпяло наказанието си.
43
От тези съображения следва, че фактът, че подалото молба за международна закрила лице е изтърпяло наказанието си, е нещо, което компетентният орган на съответната държава членка непременно трябва да вземе предвид, когато преценява всички обстоятелства по конкретния случай.
44
Следва да се уточни обаче, че както по същество отбелязват в писмените си становища литовското, френското и нидерландското правителство, както и Европейската комисия, това обстоятелство само по себе си изобщо не е пречка за прилагането на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95.
45
Всъщност фактът, че подалото молба за международна закрила лице е изтърпяло наказанието си, е само едно от обстоятелствата, които трябва да се вземат предвид, за да се определи дали спрямо него е приложимо предвиденото в тази разпоредба основание за изключване. За да установи тежестта на съответното престъпление, компетентният орган ще трябва по-специално да прецени вида на съответното деяние, предвиденото и наложеното наказание, изминалото време от престъпното поведение, поведението на заинтересованото лице през това време и евентуално изразеното от него разкаяние.
46
От друга страна, следва да се припомни, че изключването на дадено лице от кръга на бежанците съгласно член 12, параграф 2 от Директива 2011/95 не предполага изразяване на становище по въпроса — който е различен — дали това лице може да бъде изведено към държавата си на произход (вж. по аналогия решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 110).
47
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 във връзка с член 18 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато преценяват дали деянията, извършени от подало молба за международна закрила лице, което иначе отговаря на критериите за получаване на статут на бежанец, са обхванати от предвиденото в този член 12, параграф 2, буква б) основание за изключване от кръга на бежанците, административните органи и евентуално, компетентните съдилища на съответната държава членка трябва да вземат предвид факта, че това лице е изтърпяло наказанието, на което е било осъдено за извършените от него деяния, без обаче това обстоятелство само по себе си да е пречка въпросното лице да бъде изключено от кръга на бежанците по силата на тази разпоредба.
По съдебните разноски
48
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
Член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила, във връзка с член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато преценяват дали деянията, извършени от подало молба за международна закрила лице, което иначе отговаря на критериите за получаване на статут на бежанец, са обхванати от предвиденото в този член 12, параграф 2, буква б) основание за изключване от кръга на бежанците, административните органи и евентуално, компетентните съдилища на съответната държава членка трябва да вземат предвид факта, че това лице е изтърпяло наказанието, на което е било осъдено за извършените от него деяния, без обаче това обстоятелство само по себе си да е пречка въпросното лице да бъде изключено от кръга на бежанците по силата на тази разпоредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.