62015CC0127
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
E. SHARPSTON
представено на 21 юли 2016 година (
1
)
Дело C‑127/15
Verein für Konsumenteninformation
срещу
INKO, Inkasso GmbH
(Преюдициално запитване, отправено от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия)
„Защита на потребителите — Договори за потребителски кредити — Директива 2008/48/ЕО — Тълкуване на член 3, буква е) — Изразът „кредитен посредник“ — Дали споразумения за плащане чрез вноски, уговорени от бюро за събиране на задължения от името на кредитодатели, представляват „договори за кредит, които се отнасят до разсрочено плащане на съществуващ дълг, за което не се начисляват разходи“, по смисъла на член 2, параграф 2, буква й)“
1.
Когато пълномощник, извършващ събиране на задължения, е натоварен от кредитодателите да търси неиздължени вземания от кредитополучатели в неизпълнение по договор за кредит (наричан по-нататък „първоначалният договор“), като им предлага договори за разсрочване на погасяването, действа ли той като кредитен посредник по смисъла на Директива 2008/48/ЕО (
2
)? При утвърдителен отговор, попадат ли постигнатите от него споразумения извън приложното поле на тази директива, когато начисляваните от него възнаграждения за услугите му не са по-големи от предвидения в първоначалния договор за кредит размер, който кредитополучателят трябва да плати на кредитодателя при всички положения? С това преюдициално запитване Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) иска разяснения от Съда относно приложното поле на Директива 2008/48, уреждаща договорите за потребителски кредити.
Правна уредба
Директива 2008/48
2.
Директива 2008/48 има няколко цели. Първо, нейните общи цели включват хармонизиране на нормативната уредба в редица ключови области, „[з]а да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити“ (
3
); да се „предл[ожи] достатъчна степен на защита на потребителите, за да се гарантира доверието на потребителите“ (
4
); и „да се осигури на всички потребители […] високо и равностойно ниво на защита на техните интереси и […] да се създаде реален вътрешен пазар“ (
5
). Второ, информация следва да бъде разкривана от кредиторите на потребителите, за да бъдат последните защитени от нелоялни или подвеждащи практики и за да се даде възможност на потребителите да взимат своите решения при пълно знание за фактите, като им се осигури адекватна информация относно условията и стойността на кредита и относно техните задължения, преди да бъде сключен договорът за кредит, която те могат да вземат със себе си и да обмислят (
6
). Трето, Директивата е предназначена да регулира определени задължения на кредитните посредници и да гарантира, че по правило изискванията за предоставяне на преддоговорна информация следва да се прилагат и за тях (
7
). Четвърто, Директивата способства за това държавите членки да „предприемат подходящи мерки за насърчаване на отговорното поведение на всички етапи от кредитното правоотношение, като вземат предвид специфичните особености на своя кредитен пазар. Тези мерки могат да включват например предоставяне на информация и образоване на потребителите, включително предупреждения относно рисковете от просрочените плащания и свръхзадължеността (
8
).
3.
Член 1 гласи, че целта на Директива 2008/48 е да хармонизира някои аспекти на законите, подзаконовите актове и административните процедури на държавите членки, отнасящи се до договорите за потребителски кредит.
4.
Съгласно член 2 Директива 2008/48 се прилага за договорите за кредит, освен ако те не са изрично изключени. В член 2, параграф 2 са изброени 12 вида договори за кредит, включително свързаните с жилищни и недвижими имоти (
9
), които не попадат в приложното поле на Директивата. Те включват:
„е)
договори за кредит, при които кредитът се отпуска, без да се начислява лихва, нито други разходи, и договори за кредит, съгласно чиито условия кредитът следва да бъде погасен в срок до три месеца и за които се дължат незначителни по размер разходи;
[…]
й)
договори за кредит, които се отнасят до разсрочено плащане на съществуващ дълг, за което не се начисляват разходи;
[…]“.
5.
Член 2, параграф 6 гласи:
„Държавите членки могат да определят, че само членове 1—4, 6, 7, 9, член 10, параграф 1, параграф 2, букви от a) до и), л) и р) и параграф 4, членове 11, 13, 16 и 18—32 се прилагат за договори за кредит, в които се предвижда постигането на споразумения между кредитора и потребителя за разсрочено плащане или други начини на погасяване, когато потребителят вече е в неизпълнение на първоначалния договор за кредит, и ако (
10
):
a)
тези споразумения биха могли да предотвратят възможността за съдебно производство относно такова неизпълнение; както и
б)
в резултат потребителят няма да бъде подложен на условия, по-неблагоприятни от тези от първоначалния договор за кредит.
[…]“.
6.
Релевантни са следните определения в член 3:
„a)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което при сделки, попадащи в приложното поле на [Директива 2008/48], действа извън рамките на своята търговска, стопанска или професионална дейност;
б)
„кредитор“ означава всяко физическо или юридическо лице, което предоставя или обещава да предостави кредит в рамките на своята търговска, стопанска или професионална дейност;
в)
„договор за кредит“ означава договор, въз основа на който кредитор предоставя или обещава да предостави на потребител кредит под формата на разсрочено плащане, заем или друга подобна форма на улеснение за плащане, с изключение на договори с продължително изпълнение за предоставяне на услуги или за доставка на стоки от един и същи вид, при които потребителят заплаща за услугите или стоките чрез вноски през целия срок на предоставянето им;
[…]
е)
„кредитен посредник“ означава физическо или юридическо лице, което не действа като кредитор и което при извършване на своята търговска, стопанска или професионална дейност срещу заплащане, било в парична форма или в друга уговорена форма на финансово възнаграждение:
(i)
представя или предлага договори за кредит на потребители,
(ii)
съдейства на потребители, като извършва подготвителната работа по договори за кредит, различни от посочените в подточка i), или
(iii)
сключва договори за кредит с потребители от името на кредитора;
ж)
„общи разходи по кредита за потребителя“ означава всички разходи, включително лихва, комисиони, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора […]“.
7.
Член 5, параграф 1 урежда задължителната преддоговорна информация, която следва да се предостави на потребителите (
11
). Той гласи: „Достатъчно време преди потребителят да бъде обвързан с договор или предложение за кредит, кредиторът и, ако е приложимо, кредитният посредник въз основа на предложените от кредитора условия по кредита, както и, ако е приложимо, на изразените предпочитания и предоставената от потребителя информация предоставя на потребителя информацията, необходима за сравняване на различните предложения за сключване на договор и вземането на информирано решение за сключване на договор за кредит. […]
Тази информация посочва:
a)
вида на кредита;
б)
идентификационните данни и адреса на кредитора, както и, ако е приложимо, идентификационните данни и адреса на участващия кредитен посредник;
в)
общия размер на кредита и условията за усвояването му;
г)
срока на договора за кредит;
[…]
л)
лихвения процент за забавени плащания, механизмите за регулирането ѝ и, когато е приложимо, разходите, дължими за просрочие;
м)
предупреждение относно последиците от пропуснати вноски;
[…]“.
8.
Съгласно член 5, параграф 6 държавите членки трябва да гарантират, че кредиторите и когато е приложимо, кредитните посредници дават подходящи пояснения на потребителя, за да бъде потребителят в състояние да оцени дали предлаганият договор за кредит е адаптиран към нуждите му и финансовото му състояние, ако е необходимо чрез разясняване, в частност на последиците от просрочените от него плащания (
12
).
9.
Член 21 налага някои специфични задължения за кредитните посредници. Държавите членки трябва да гарантират, че кредитният посредник посочва по-специално дали работи само с един или с повече кредитори, или дали е независим брокер (
13
). Кредитните посредници трябва също да информират потребителите относно възнаграждението, ако се дължи такова, платимо за техните услуги, и да съобщят на кредиторите данните относно това възнаграждение (
14
).
Директива 2009/22
10.
Целта на Директива 2009/22/ЕО (
15
) е да се хармонизират националните правила по отношение на производствата за преустановяване на нарушения, целящи защита на колективните интереси на потребителите, с оглед осигуряване безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар. В приложното ѝ поле попадат нарушения на националните правила относно колективните интереси на потребителите, въвеждащи някоя от изброените в приложение I към нея директиви (
16
). Списъкът включва Директива 87/102/ЕИО (
17
), която понастоящем е заменена с Директива 2008/48. „Компетентна структура“ може да инициира образуването на производство в защита на колективните интереси на потребителите (
18
). „Компетентна структура“ означава орган или организация, които, след като са надлежно създадени в съответствие с правото на държава членка, имат законен интерес да гарантират спазването на разпоредбите, посочени в член 1 (
19
).
Директива 2014/17
11.
Директива 2014/17/ЕС (
20
) цели създаването на пазар на ипотечни кредити в ЕС с високо равнище на защита на потребителите (
21
). Определението за „кредитен посредник“ в член 4, точка 5 е сходно с това по член 3, буква е) от Директива 2008/48. Глава 11, членове 29—34 въвежда различни изисквания за установяване и надзор върху кредитните посредници и назначените представители (
22
).
Националното право
12.
Директива 2008/48 е транспонирана в Австрия с Verbraucherkreditgesetz (Закон за потребителските кредити, наричан по-нататък „VKrG“). Член 6 от VKrG урежда задължението за предоставяне на преддоговорна информация, предвидено в член 5 от Директива 2008/48. Това задължение се отнася и до договорите за кредит, при които плащането е или разсрочено, или на вноски (член 25 от VKrG). Този закон не възприема по-ограниченото прилагане, възможността за което е предвидена в член 2, параграф 6 от Директива 2008/48.
13.
Последиците от неизпълнение на кредитополучателя във връзка с неговия заем се уреждат от Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (австрийския Граждански кодекс, наричан по-нататък „ABGB“). Член 1333 гласи:
„(1)
За вредите, които длъжникът е причинил на кредитора поради забавено плащане на парично вземане, се дължи законната лихва […].
(2)
Кредиторът може да търси наред със законната лихва и обезщетение за други виновно причинени от длъжника вреди, и по-специално за необходимите разходи за извънсъдебно принудително изпълнение или събиране, стига да са разумно съразмерни на събираното вземане (
23
)“.
Фактически обстоятелства, производство и преюдициални въпроси
14.
Verein für Konsumenteninformation (Сдружение за информиране на потребителите, Виена; наричано по-нататък „Verein“) е сдружение, което има право да предявява искове за преустановяване на нарушения в защита на колективните интереси на потребителите по смисъла на Директива 2009/22. То предявява иск за преустановяване на нарушение, целящ да се забрани на INKO, Inkasso GmbH, Линц (наричано по-нататък „Inko“) да сключва споразумения за разсрочване на плащането („споразумения за погасяване“), за което това дружество начислява възнаграждение, без преди това да е предоставило на потребителите преддоговорната информация, изисквана съгласно членове 6 и 25 от VKrG (
24
).
15.
Inko предлага на кредитодатели услуга за събиране на вземания, когато даден кредитополучател не е изпълнил задълженията си по договора за кредит. Inko се свързва с такива длъжници от името на кредитодателя, като им предлага споразумение за погасяване. На кредитополучателя се предоставя тридневен срок за избор дали да заплати пълния размер на неиздълженото вземане или да попълни бланка с предварително формулиран текст („споразумение за плащане чрез вноски“), която трябва да бъде изпратена обратно на Inko. Съгласно това споразумение кредитополучателят: (i) признава неиздълженото вземане ведно с разходите, произтичащи от просрочието по първоначалния договор; (ii) приема предложения погасителен план; (iii) се задължава да плати дълга чрез месечни вноски и (iv) се съгласява с извършените от него плащания първо да се погасяват начисляваните от Inko възнаграждения, а след това вземането на кредитора и лихвите. Възнагражденията и лихвите („разходи по събирането“) представляват общото заплащане на Inko за неговите услуги.
16.
Verein твърди, че преди сключването на подобни споразумения Inko следва да предоставя на кредитополучателите задължителната преддоговорна информация. Inko оспорва това твърдение. Според него споразуменията за погасяване се сключват между кредитодателя и кредитополучателя. Inko не било страна по тези споразумения и затова не било длъжно да предоставя преддоговорна информация. При всички положения, тъй като споразуменията, които Inko сключва от името на възложителите си, не водели до възмездно разсрочване на плащането за възнаграждение, то дейността му попадала извън приложното поле на Директива 2008/48.
17.
Според запитващата юрисдикция Verein не е доказало, че Inko начислява лихви и възнаграждения, чийто размер надхвърля сумата, която би се полагала на съответните кредитори съгласно австрийското право, ако самите кредитори, без намесата на Inko, биха приели погасяването да става чрез вноски. Искът на Verein е уважен на първа инстанция. Жалбата на Inko е уважена частично в производството по обжалване. И двете страни подават жалби до запитващата юрисдикция, която иска да провери дали споразуменията на Inko попадат в приложното поле на Директива 2008/48, като за тази цел тя отправя следните преюдициални въпроси до Съда:
„1.
Действа ли бюро за събиране на задължения, което във връзка с търговската си дейност по събиране на вземания предлага сключването на споразумения за плащане чрез вноски от името на своите възложители, начислявайки за дейността си разходи, които в крайна сметка се поемат от [кредитополучателите], като „кредитен посредник“ по смисъла на член 3, буква е) от [Директива 2008/48]?
2.
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
Споразумението за плащане чрез вноски, сключено между [кредитополучател] и неговия [кредитодател] с посредничеството на бюро за събиране на задължения, представлява ли „разсрочено плащане […], за което не се начисляват разходи“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48/ЕО, когато с него [кредитополучателят] поема задължение единствено за плащане на неиздължено вземане, както и на такива лихви и разходи, които в резултат на неизпълнението си и без това щеше да е длъжен да заплати по силата на закона — т.е. и без такова споразумение?“.
18.
Писмени становища представят Verein, Inko, френското, германското и литовското правителство, както и Европейската комисия. В съдебното заседание на 25 февруари 2016 г. устни становища представят същите страни, с изключение на френското и литовското правителство.
Съображения
Предварителни бележки
19.
Главното производство е по колективен иск, предявен общо от Verein от името на потребителите. Затова не е налице конкретен първоначален договор, който да бъде разгледан, и нищо не показва дали някой конкретен първоначален договор попада или не в приложното поле на Директива 2008/48. Няма и данни, свидетелстващи за това дали събиращите задължения лица като Inko доставят стоки или услуги, действайки в спомагателно качество по смисъла на член 7 от Директива 2008/48.
20.
Класификацията на споразуменията между кредитодателите, кредитополучателите в неизпълнение и бюрата за събиране на задължения, както и правилата, които се прилагат спрямо тези споразумения, са различни в отделните държави членки. Положението съгласно австрийското право не е напълно ясно. Така Verein посочва, че когато кредитополучател сключи споразумение за плащане чрез вноски с бюро за събиране на задължения, това споразумение премахва неизпълнението му по първоначалния договор, тъй като вече не е налице забавено плащане. Inko не взема отношение по този конкретен въпрос. То смята, че съгласно австрийското право събиращите задължения лица не могат от името на кредитодателите да предприемат правни действия, насочени към събирането на неиздължени вземания. Те не са страна по първоначалния договор и нямат право да придобият неиздълженото вземане по него. Според Inko субектите, които събират неиздължени вземания, действат само като представители на кредитодателите.
21.
Това са въпроси на националното право от компетентността на националните юрисдикции. И без тези въпроси да бъдат изяснени, Съдът може да се произнесе по настоящото дело, което се отнася до въпроса дали споразумения за плащане чрез вноски като уговаряните от Inko представляват договори за кредит по смисъла на Директива 2008/48. Струва ми се, че подобни споразумения попадат в обхвата на определението за „договор за кредит“ съгласно член 3, буква в) от Директивата. Споразумението за плащане чрез вноски представлява „разсрочено плащане“ или „друга подобна форма на улеснение за плащане“ по смисъла на тази разпоредба, тъй като чрез подобни споразумения за погасяване кредитодателят (по първоначалния договор) предоставя на кредитополучателя допълнителен или нов кредит под такава форма.
22.
В член 6 са изброени подробните изисквания за преддоговорната информация по договорите за кредит под формата на овърдрафт и за някои специфични договори за кредит. Актът за преюдициално запитване не съдържа информация дали разглежданите договори за кредит попадат в обхвата на тази разпоредба, а запитващата юрисдикция не е поискала разяснения в това отношение. Въпреки това разпоредбите на член 5 са отразени в член 6 и виждането ми по първия член се прилага по аналогия и към втория (
25
).
Първи въпрос
23.
С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се изясни дали бюро за събиране на задължения, което от името на кредитодатели предлага сключването на споразумения за плащане чрез вноски на кредитополучатели в неизпълнение с цел да събере неиздължени вземания срещу заплащане, попада в обхвата на определението за „кредитен посредник“ по смисъла на член 3, буква е) от Директива 2008/48.
24.
Според мен бюро за събиране на задължения, предоставящо такава услуга, попада в обхвата на тази разпоредба.
25.
Първо, текстът на член 3, буква е) подкрепя това тълкуване (
26
). Съгласно този текст трябва да са изпълнени четири условия, за да може едно лице да се приеме за кредитен посредник по смисъла на Директива 2008/48. Съответният субект трябва: i) да бъде физическо или юридическо лице; ii) да не действа като кредитор; iii) да действа във връзка със своята търговска, стопанска или професионална дейност (и да предоставя услугите, посочени в подточки i)—iii) на член 3, буква е) и iv) да предоставя услугите си срещу заплащане (
27
).
26.
Без да се засяга преценката на запитващата юрисдикция относно фактическите обстоятелства, видно от акта за преюдициално запитване и от приложения към преписката на националната юрисдикция образец на споразумението за погасяване на Inko, дейността на Inko включва предлагането на споразумения за плащане чрез вноски на кредитополучатели, които са в неизпълнение по първоначалния договор. Член 3, буква е) обхваща следните дейности на кредитните посредници: „i) представя или предлага договори за кредит на потребители, ii) съдейства на потребители, като извършва подготвителната работа по договори за кредит, различни от посочените в подточка i), или iii) сключва договори за кредит с потребители от името на кредитора“. Тази формулировка е достатъчно широка, за да обхване дейността на Inko (
28
).
27.
Второ, според мен такова тълкуване е в съответствие с двете предвидени в Директива 2008/48 цели за защита на потребителите и за създаване на реален вътрешен пазар (
29
).
28.
Кредитодателите и ако е приложимо, кредитните посредници трябва да предоставят изброените в член 5, параграф 1 19 вида задължителна преддоговорна информация достатъчно време, преди кредитополучателят да бъде обвързан с договора или предложението за кредит. Този списък включва информация относно положението на кредитополучателя, ако забави или не изпълни задължението си за погасяване на дълга (
30
). Когато сключват договор за кредит, повечето кредитополучатели не очакват да се стигне до неизпълнение от тяхна страна; освен това е известно, че не всички кредитополучатели се запознават или напълно осъзнават посочените в преддоговорната информация последици от неизпълнението. Предвидените в образеца на споразумението на Inko три дни представляват неподходящ срок за преценка от кредитополучателя на неговото положение. Когато кредитополучателят е изправен пред избора или да погаси пълния размер на неиздълженото вземане, или да сключи споразумение за плащане чрез вноски, то е малко вероятно той да има действителен избор. Ако той имаше готовност да погаси неиздължената сума (което е по-евтиният вариант, тъй като задължението му за допълнителни разходи би се намалило), то вероятно въобще нямаше да е налице неизпълнение от негова страна. Освен това три дни не са достатъчни за кредитополучателя да сравни разходите, произтичащи от приемането на споразумението за плащане чрез вноски, с алтернативни решения, предлагани от други кредитодатели.
29.
Затова ми се струва, че повече съответства на целта за гарантиране на високо равнище на защита на потребителите кредитният посредник да трябва да предоставя посочената в член 5, параграф 1 информация, по-специално ако тази информация не се предоставя от кредитодателя. В противен случай кредитополучателят би бил лишен от същата тази защита, която Директива 2008/48 е предназначена да предоставя (
31
). За да се изпълни задължението по член 5, параграф 1, информацията следва да се предостави на кредитополучателя достатъчно време, преди споразумението за плащане чрез вноски да стане обвързващо (
32
). Причината за това е, че събиращите задължения лица са тези, които: i) представят или предлагат споразуменията за плащане чрез вноски на кредитополучателя или ii) извършват подготвителната работа по такива споразумения или iii) сключват споразумения за плащане чрез вноски от името на кредитодателите по смисъла на член 3, буква е). Очевидно е, че за изпълнението на това задължение е необходим срок, който е по-дълъг от предоставяните от Inko три дни. Съгласно член 5, параграф 1 задължението за предоставяне на преддоговорна информация е в тежест на „кредитор[а] и, ако е приложимо, кредитния[…] посредник“. Така информацията може теоретично да се предоставя от кредитодателя, преди кредитополучателят да е приел споразумението за плащане чрез вноски. Нищо не показва обаче, че кредитодателите действително предоставят такава преддоговорна информация. (Дори да го правеха, това не променя принципното положение, че кредитните посредници имат същото задължение.)
30.
Това тълкуване се подкрепя от член 5, параграф 6, който изисква държавите членки да гарантират, че кредитодателите и кредитните посредници дават подходящи пояснения на кредитополучателите, позволяващи на последните преди сключването на споразумението да оценят фактори като последиците от просрочените плащания. То съответства и на целта за насърчаване на отговорното поведение на всички етапи от кредитното правоотношение (
33
).
31.
Това тълкуване е съвместимо и с целта за създаване на реален вътрешен пазар, тъй като понятието „кредитен посредник“ следва да има еднакво значение в отделните държави членки. Така задължението за предоставяне на преддоговорна информация следва да се прилага спрямо всички субекти, предоставящи услуги по събиране на задължения като предлаганите от Inko.
32.
Inko поддържа, че кредитният посредник осъществява връзка между кредитодателите и кредитополучателите. Според него събиращите задължения лица не могат да бъдат кредитни посредници, понеже дейността им се отнася до договори за кредит, които вече съществуват, преди събиращото задължения лице да представи споразумение на кредитополучателя. Следователно задълженията по член 21 от Директива 2008/48 (озаглавен „Някои задължения на кредитните посредници по отношение на потребителите“) не били приложими спрямо бюрата за събиране на задължения. Inko допълва, че определението за кредитен посредник в член 4, точка 5 от Директива 2014/17 е сходно с това по Директива 2008/48, като двете разпоредби следва да се тълкуват безпротиворечиво. От контекста на Директива 2014/17 следвало ясно, че дейността на бюрата за събиране на задължения не се обхваща от разпоредбите в тази директива относно дейността на кредитните посредници. Накрая, Inko посочва, че обхватът на член 3, буква е) би бил прекалено широк, ако тази разпоредба се тълкува като приложима по отношение на събиращите задължения лица. Според Inko при това положение тази разпоредба би обхващала професионални дейности, за които никога не се е предвиждало да бъдат уредени от Директива 2008/48, и по-специално тези на адвокатите, на които е разрешено да действат като събиращи вземания пълномощници в Австрия.
33.
Струва ми се, че „кредитен посредник“ е общ термин, който обхваща различни видове дейност (
34
). Различните държави членки определят този термин по различен начин и го прилагат спрямо различни видове стопанска дейност (
35
). Вярно е, че събирането на задължения не е дейност, осъществявана от по-конвенционален вид кредитни посредници (например брокери по потребителски кредити). Такива брокери обаче са само един от видовете кредитни посредници, посочени в член 21 от Директива 2008/48. Съгласно тази разпоредба кредитният посредник трябва да посочи дали работи само с един или с повече кредитодатели, или е независим; да разкрие възнаграждението (ако се дължи такова), платимо за неговите услуги; и да уведоми кредитодателя относно това възнаграждение за целите на изчисляването на годишния процент на разходите (наричан по-нататък „ГПР“). Логично е тези задължения да се отнасят и за събиращите задължения лица, когато предлагат споразумения за плащане чрез вноски, тъй като те работят за възложители и начисляват възнаграждение за предоставяните от тях услуги (
36
).
34.
Директива 2014/17 въвежда обща рамка за договорите, включващи в обхвата си обезпечени с ипотека или по друг начин потребителски кредити за жилищни имоти. Тя създава специален режим за кредитните посредници в този контекст (
37
). Въпреки сходството на определенията за „кредитен посредник“ в член 4, точка 5 от Директива 2014/17 и в член 3, буква е) от Директива 2008/48 това не означава, че първата директива ограничава приложното поле на втората. Директива 2008/48 не се прилага за обезпечените с ипотека договори за кредит или за договорите, чиято цел е придобиване или запазване на права на собственост (член 2, параграф 2, букви а) и б) от нея). Според мен въпросът дали бюро за събиране на задължения е способно да изпълни изискванията например по глава 11 от Директива 2014/17, не може да бъде релевантен за определянето на значението на член 3, буква е) от Директива 2008/48. Inko посочва, че едно широко тълкуване би означавало, че адвокати, които не предоставят услуги по събиране на задължения, въпреки това ще попаднат в приложното поле на Директива 2008/48. Очевидният отговор обаче е, че когато адвокатите дават правни съвети, те не изпълняват функциите, изброени в член 3, буква е), подточки i)—iii) (
38
).
35.
Накрая, литовското правителство (което предлага отговор само на първия въпрос) счита, че за целите на член 3, буква е) дейността на кредитния посредник трябва да се осъществява преди сключването на договора за кредит. Управлението на неиздълженото вземане не било свързано с предлагането или подготвянето на първоначалния договор.
36.
Не съм съгласна с това мнение. Първо, член 3, буква е) не предвижда, че действията на кредитните посредници трябва да се извършат преди сключването на договора за кредит. В по-голямо съответствие с текста и целите на Директива 2008/48 е понятието „кредитен посредник“ да не се ограничава по този начин. По-скоро задължението за предоставяне на информация съществува през целия период на действие на договора, и по-специално когато на кредитополучателя е предложено финансово споразумение, което попада в обхвата на определението за договор за кредит по член 3, буква в) от Директива 2008/48 (
39
). Второ, релевантното споразумение в настоящия случай не е първоначалният договор между кредитодател и кредитополучател. Фокусът е върху споразумението за плащане чрез вноски, договорено от събиращото задължения лице (
40
). Тъй като нищо не показва дали първоначалните договори попадат в приложното поле на Директива 2008/48, не може да се предполага, че кредитополучателите са получили преддоговорна информация, преди тези договори да станат обвързващи. Ако субекти като Inko не са кредитни посредници по смисъла на член 3, буква е), то не съществува задължение за предоставяне на информация, преди споразумението за плащане чрез вноски да стане обвързващо. Така кредитополучателите не биха могли да се ползват от защитата съгласно Директива 2008/48, тъй като не би им била предоставена преддоговорна информация на никой етап от процеса, и по-специално когато сключват договор за кредит за разсрочване на погасяването. При всички положения от обясненията на запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване изглежда, че дейността на Inko започва, преди кредитополучателят да сключи тези споразумения (
41
).
37.
Затова заключението ми е, че бюро за събиране на задължения, което предлага споразумения за плащане чрез вноски на потребители от името на техните кредитори с цел да събере неиздължените им вземания срещу заплащане, е кредитен посредник по смисъла на член 3, буква е) от Директива 2008/48.
Втори въпрос
38.
Когато кредитополучател сключи споразумение за плащане чрез вноски и се задължи да плати неиздълженото вземане ведно с всички разходи и лихви за забава, произтичащи от неизпълнение на задължението му за погасяване по първоначалния договор (или от релевантните национални разпоредби), попада ли такова споразумение извън приложното поле на Директива 2008/48, понеже представлява договор за кредит, който се отнася до „разсрочено плащане на съществуващ дълг, за което не се начисляват разходи“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква й)?
39.
Според германското правителство не може да се приеме, че не се начисляват разходи по смисъла на член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48 при споразумение, съгласно което кредитополучателят заплаща възнаграждение дори когато разходите по събирането съгласно споразумението за плащане чрез вноски не са по-големи от тези по първоначалния договор. Предвидените в първоначалния договор разходи представлявали разходи по смисъла на член 2, параграф 2, буква й). Според френското правителство (което дава отговор само на втория въпрос) споразуменията за плащане чрез вноски водят до допълнителни разходи за кредитополучателите, когато: i) кредитополучателят плаща по такива споразумения повече, отколкото би платил, ако погасяването беше организирано по друг начин, и ii) разходите на събиращото задължения лице се понасят пряко или непряко от кредитополучателя. Комисията поддържа, че е необходимо да се определи дали кредитополучателят заплаща по-високи разходи съгласно споразумението за плащане чрез вноски отколкото при липсата на такова споразумение.
40.
Какво се има предвид с израза „за което не се начисляват разходи“ в член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48? Попадат ли споразуменията на Inko в обхвата на тази разпоредба?
41.
Изразът „за което не се начисляват разходи“ в член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48 не е дефиниран. Изглежда в съответствие със законодателната рамка той да се тълкува безпротиворечиво с израза „без да се начислява лихва, нито други разходи“ в член 2, параграф 2, буква е) (
42
). Освен това думата „разходи“ трябва да се тълкува безпротиворечиво с определението за „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж). Това определение е формулирано широко, тъй като обхваща „всички разходи, включително лихва, комисиони, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора“. Това е достатъчно широко, за да включи направените разходи по събирането, когато кредитополучателят е в неизпълнение на първоначалния договор, независимо дали тези разходи са начислявани от самия кредитодател, или от събиращо задължения лице, което действа от негово име.
42.
Целта на член 2, параграф 2, буква й) е извън приложното поле на Директива 2008/48 да се изведат договорите за кредит, при които кредитополучателят не понася допълнителни разходи за предоставения кредит. Изразът „за което не се начисляват разходи“ следва да се тълкува, като се прибегне до обичайното му значение и като се държи сметка за правния контекст и за целите, преследвани от правната уредба, от която е част (
43
). Така по мое мнение въпросът е дали разглежданите споразумения за плащане чрез вноски не създават разходи за кредитополучателя. Казано по-елементарно: безплатни ли са подобни споразумения?
43.
Разходите по събирането при неизпълнение следва да се определят в първоначалния договор за кредит (
44
). Не е необичайно за кредитодателите да делегират действията по събиране на трето лице, защото за тях е по-ефективно да направят това, вместо сами да търсят неиздължените вземания. Тъй като събирането е свързано с разходи, за които кредитополучателят в неизпълнение отговаря съгласно първоначалния договор, този процес не може да се определи като безплатен за кредитополучателите. Inko не отрича, че начислява възнаграждение за услугите си. Следователно тези услуги също не могат да бъдат определени като безвъзмездни. Първият въпрос е дали споразуменията, които Inko сключва с кредитополучателите от името на кредитодателите, водят до разходи за кредитополучателя по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48. От образеца на споразумението за погасяване, приложен по делото пред националната юрисдикция, личи, че кредитополучателят действително понася разходите за събирането (
45
).
44.
Видно е, че формулярът образец съдържа следната информация: i) вземането и разходите, дължими на кредитодателя (98,75 EUR); ii) начисляваните от Inko възнаграждения, когато приема да действа от името на кредитодателя, включващи: 15,65 EUR (обработка); 14,28 EUR (първо напомняне); 9,36 EUR (документация) — междинен сбор: 39,29 EUR; и iii) размер на новия дълг -138,04 EUR (равен на сбора от 39,29 EUR и 98,75 EUR). Освен това съществуват допълнителни разходи: лихва: 0 EUR (
46
); месечни разходи за водене на документацията (3,12 EUR месечно); 15,96 EUR за всяко напомняне; и 45 EUR разходи по събирането — общо 64,08 EUR (
47
).
45.
Inko не предлага споразумение, за което не се начисляват разходи. Съществуват финансови последици, поради което кредитополучателите следва да имат възможност да направят информиран избор.
46.
Има ли значение за целите на член 2, параграф 2, буква й) дали кредитополучателят заплаща разходите по споразумението за плащане чрез вноски на кредитодателя, който след това плаща на събиращия задълженията субект, или последният получава плащане директно от кредитополучателя?
47.
Според мен не.
48.
От акта за преюдициално запитване и от информацията по делото пред националната юрисдикция ясно личи, че в главното производство кредитополучателят всъщност отговаря за това плащане по първоначалния договор за кредит (поне непряко) (
48
).
49.
Трябва ли разглежданите разходи да бъдат по-големи от тези, които са платими съгласно първоначалния договор за кредит от кредитополучателя в неизпълнение, за да попадне споразумението извън обхвата на член 2, параграф 2, буква й) (
49
)?
50.
Според мен отговорът на този въпрос е отрицателен.
51.
Подобно условие, което всъщност не присъства в текста на член 2, параграф 2, буква й), ми се струва несъвместимо с целта за защита на потребителите на Директива 2008/48. Съгласно използваната в тази директива законодателна техника потребителят, който е надлежно и напълно информиран, е в по-добро положение да поеме отговорност във връзка с кредитните си споразумения (
50
).
52.
Запитващата юрисдикция иска да установи дали тълкуването на член 2, параграф 2, буква й) има отражение върху действието на член 2, параграф 6 от Директива 2008/48.
53.
Според мен не. Двете разпоредби създават различни режими. Член 2, параграф 2, буква й) не е диспозитивна норма, а изключва от приложното поле на Директива 2008/48 споразумения, при които кредитополучателите получават кредит, за който не се начисляват разходи.
54.
За сметка на това държавите членки имат избор дали да приложат по-лекия регулаторен режим, създаден с член 2, параграф 6 (
51
). Съгласно тази разпоредба те могат да решат само определени членове от Директива 2008/48 да се прилагат спрямо договорите за кредит, в които се предвижда постигането на споразумения между кредитодатели и кредитополучатели за разсрочено плащане или други начини на погасяване (
52
), когато кредитополучателят вече е в неизпълнение на първоначалния договор за кредит, и ако тези споразумения биха могли да предотвратят съдебното производство относно неизпълнението, както и ако в резултат кредитополучателят няма да бъде подложен на по-неблагоприятни условия от тези по първоначалния договор за кредит. Член 6 (който се прилага по-специално спрямо „договор или предложение за сключване на договор за кредит“ по смисъла конкретно на член 2, параграф 6) съдържа списък със задължителна информация, която кредиторът и ако е приложимо, кредитният посредник трябва да предостави на потребителя достатъчно време, преди последният да бъде обвързан. Въпреки това, тъй като Австрия е избрала да не се възползва от възможността по член 2, параграф 6, то само член 5 остава релевантен по отношение на спора в главното производство (
53
).
55.
Затова заключението ми е, че когато съгласно първоначалния договор за кредит кредитополучателят е длъжен да поеме разходите по събирането в случай на неизпълнение от негова страна и впоследствие той сключи с кредитодателя споразумение за плащане чрез вноски по силата на договор, сключен с помощта на събиращо задължения лице, последният не представлява договор за кредит, който се отнася до разсрочено плащане на съществуващ дълг, за което не се начисляват разходи по смисъла на член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48, дори когато кредитополучателят вече отговаря за заплащането на предвидените в първоначалния договор за кредит разходи по събирането или е длъжен да поеме тези разходи съгласно националната правна уредба.
Заключение
56.
Поради всички изложени съображения смятам, че Съдът следва да отговори на поставените от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) въпроси по следния начин:
—
„Бюро за събиране на задължения, което предлага споразумения за плащане чрез вноски на потребители от името на техните кредитори с цел да събере неиздължените вземания срещу заплащане, е кредитен посредник по смисъла на член 3, буква е) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета.
—
Когато съгласно първоначалния договор за кредит кредитополучателят е длъжен да поеме разходите по събирането в случай на неизпълнение от негова страна и впоследствие той сключи с кредитодателя споразумение за плащане чрез вноски по силата на договор, сключен с помощта на събиращо задължения лице, последният не представлява договор за кредит, който се отнася до разсрочено плащане на съществуващ дълг, за което не се начисляват разходи по смисъла на член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2008/48, дори когато кредитополучателят вече отговаря за заплащането на предвидените в първоначалния договор за кредит разходи по събирането или е длъжен да поеме тези разходи съгласно националната правна уредба“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (OB L 133, 2008 г., стр. 66), наричана по-нататък „Директивата“. Директивата е изменена с Директива 2011/90/ЕС на Комисията от 14 ноември 2011 година (ОВ L 296, 2011 г., стр. 35) и Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година (ОВ L 60, 2014 г., стр. 34): вж. също точка 11 по-долу. При тези изменения не се променя текстът на релевантните разпоредби.
(
3
)	Съображение 7.
(
4
)	Съображение 8.
(
5
)	Съображение 9.
(
6
)	Съображения 18 и 19.
(
7
)	Съображения 13, 16, 17 и 24.
(
8
)	Съображение 26.
(
9
)	Вж. член 2, параграф 2, букви а) и б).
(
10
)	Членове 1—3 уреждат предмета, приложното поле и определенията (глава I). Членове 4—7 се отнасят до информацията и стъпките, предхождащи сключването на договора за кредит (глава II). Член 5 относно преддоговорната информация (вж. точки 7 и 8 по-долу) не е посочен в член 2, параграф 6. Член 9 гарантира, че при презгранично кредитиране кредиторите от държави членки, различни от държавата, където се оценява кредитоспособността на потребителя, ще имат достъп до използваните в тази държава бази данни (глава III). Членове 10, 11, 13, 16 и 18 уреждат информацията и правата, отнасящи се до договорите за кредит (глава IV). Член 19 урежда изчисляването на годишния процент на разходите (глава V), а членове 20 и 21 се отнасят до кредиторите и кредитните посредници (глава VI). Накрая, членове 22—28 и 29—32 съдържат съответно мерки за изпълнение (глава VII) и преходни и заключителни разпоредби (глава VIII).
(
11
)	Тази информация се предоставя на хартиен или друг траен носител. Смята се, че кредиторите са изпълнили задължението по член 5, параграф 1 за предоставяне на задължителна преддоговорна информация, ако информацията е предоставена посредством формуляра за „Стандартна европейска информация относно потребителски кредит“ в приложение II към Директива 2008/48. Вж. също моето заключение по дело Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:431, т. 24—29).
(
12
)	Член 6 урежда изискванията за преддоговорната информация за някои договори за кредит под формата на овърдрафт и за някои специфични договори за кредит. Член 7 предвижда, че членове 5 и 6 не се прилагат за доставчици на стоки или услуги, действащи като кредитни посредници в спомагателно качество. Тези два члена не са относими към разглеждания спор.
(
13
)	Член 21, буква а).
(
14
)	Член 21, букви б) и в) съответно.
(
15
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година относно исковете за преустановяване на нарушения с цел защита на интересите на потребителите (ОВ L 110, 2009 г., стр. 30).
(
16
)	Член 1.
(
17
)	Директива на Съвета от 22 декември 1986 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно потребителския кредит (ОВ L 42, 1987 г., стр. 48; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 252).
(
18
)	Член 2.
(
19
)	Член 3. Такива органи са по-специално независимите обществени органи за защита на интересите на потребителите и организациите, чиято цел (съгласно критериите, предвидени в националното право) е защитата на тези интереси.
(
20
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 60, 2014 г., стр. 34).
(
21
)	Съображения 5—8 и 15.
(
22
)	Настоящото преюдициално запитване не се отнася до договор за кредит за жилищни недвижими имоти. Въпреки това ответникът в главното производство се позовава на Директива 2014/17 в писменото си становище.
(
23
)	Размерът на законната лихва е посочен в член 1000, параграф 1 от ABGB. Понастоящем той е 4 %.
(
24
)	В преюдициалното запитване запитващата юрисдикция е посочила, че спорните суми са 30500 EUR и 5500 EUR.
(
25
)	Вж. също точка 54 по-долу.
(
26
)	Вж. също съображения 16 и 17.
(
27
)	Вж. точка 6 по-горе.
(
28
)	Вж. точки 14 и 15 по-горе. Образецът на споразумението за плащане чрез вноски е представен от Inko в главното производство. Съгласно този образец кредитополучателят се съгласява, че ако пропусне да направи вноска, Inko ще има право да се обърне към неговия работодател с цел да получи плащане направо от трудовото му възнаграждение. Кредитополучателят също се приканва да приеме да извършва погасяването на дълга към Inko чрез директен дебит.
(
29
)	Съображения 7 и 8 от Директива 2008/48.
(
30
)	Видовете задължителна преддоговорна информация, изброени в член 5, параграф 1 от Директива 2008/48, включват и: лихвения процент за забавени плащания, механизмите за регулирането му, както и разходите, дължими за просрочие (член 5, параграф 1, буква л), и предупреждение относно последиците от пропуснати вноски (член 5, параграф 1, буква м).
(
31
)	Вж. например общите цели съгласно съображения 7—9.
(
32
)	Вж. съображения 18 и 19.
(
33
)	Вж. съображение 26.
(
34
)	Вж. Предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета за хармонизиране на законовите, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки относно договорите за потребителски кредити, COM(2002) 443 окончателен (ОВ C 331 E, 2002 г., стр. 200), наричано по-нататък „първоначалното предложение“. В него понятието за кредитен посредник е описано като: „общо понятие, което би могло да обхваща различни видове дейности и различни категории посредници“ [неофициален превод] (стр. 8).
(
35
)	Вж. документ от 15 януари 2009 г., изготвен от името на ГД „Вътрешен пазар и услуги“ и озаглавен „Study on Credit Intermediaries in the Internal Market“, т. 3.20—3.23.
(
36
)	Вж. член 21, съответно букви а) и б). Съгласно член 3, буква и) от Директива 2008/48 ГПР се определя като общите разходи по кредита.
(
37
)	Вж. по-специално глава 11, членове 29—34 от Директива 2014/17.
(
38
)	Вж. също стр. 9 от първоначалното предложение, което гласи: „По принцип адвокатите и нотариусите не се обхващат, дори ако потребител се обърне към тях за съвет относно обхвата на договор за кредит или ако съдействат при изготвянето на договор или го удостоверяват, стига ролята им да се ограничава до предоставянето на правни съвети и да не насочват клиентите си към конкретни кредитори“. [неофициален превод]
(
39
)	Вж. съображение 24.
(
40
)	Вж. точка 21 по-горе.
(
41
)	Вж. точка 15 по-горе.
(
42
)	Съгласно съображение 13 Директива 2008/48 не следва да се прилага към определени видове договори за кредит, при които има само незначителни разходи или няма разходи за кредитополучателя. Първоначалното предложение включва изключения за споразуменията за разсрочване на плащането или друга подобна форма на улеснение за плащане, с възможност да се използва платежна или дебитна карта, когато тези сделки са безвъзмездни и задълженията по тях се изпълнят в тримесечен срок. В това предложение няма равностойна разпоредба на член 2, параграф 2, буква й), която е добавена в измененото предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно договорите за потребителски кредити и за изменение на Директива 93/13/ЕО (COM(2005) 483 окончателен).
(
43
)	Вж. решение от 5 юли 2012 г., Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, т. 32).
(
44
)	Вж. например член 5, параграф 1, буква л) от Директива 2008/48.
(
45
)	Вж. точки 16 и 27 по-горе.
(
46
)	Очевидно тази величина може да се увеличава в хода на правоотношението.
(
47
)	Следва да се има предвид, че разходите могат да нараснат. Положението зависи от броя на изпратените напомняния. Накратко, първата група разходи са в размер на около 40 % от вземането на кредитодателя. В примера, посочен във формуляра образец, при който вземането на кредитодателя и разходите възлизат на 98,75 EUR, последващите разходи достигат до приблизително 65 % от вземането на кредитодателя. Посочените стойности са пояснителни. Връзката на възнаграждението на Inko с неиздълженото вземане очевидно зависи от размера на неиздълженото вземане във всеки отделен случай.
(
48
)	Вж. точка 44 по-горе.
(
49
)	Вж. точка 17 по-горе.
(
50
)	Вж. съображения 24 и 26. Вж. също решение от 18 декември 2014 г., CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, т. 21).
(
51
)	Член 2, параграф 6 от Директива 2008/48 е въведен, докато по Директивата се водят преговори в Съвета; вж. стр. 3 от Съобщението на Комисията до Европейския парламент в съответствие с втората алинея от член 251, параграф 2 от Договора за създаване на ЕО относно общата позиция, приета от Съвета с оглед приемането на директива на Европейския парламент и на Съвета относно договорите за потребителски кредити, COM(2007) 546 окончателен от 21 септември 2007 г.
(
52
)	Вж. точка 5 по-горе.
(
53
)	Вж. точка 22 по-горе.