62006CC0353
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА ELEANOR SHARPSTON
представено на 24 април 2008 година (
1
)
Дело C-353/06
Производство, образувано по инициатива на
Stefan Grunkin и Dorothee Regina Paul
„Право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки — Международно частно право, уреждащо фамилното име — Гражданството като единствен критерий на привързване при определянето на приложимия закон — Ненавършило пълнолетие дете, което е родено и пребивава в една държава членка, а е гражданин на друга държава членка — Непризнаване в държавата членка, чийто гражданин е детето, на името, което му е дадено в държавата членка по месторождение и местопребиваване“
1.
Преюдициалното запитване на Amtsgericht (Районен съд) Flensburg (Германия) се отнася до съвместимостта на германска стълкновителна норма със забраната на дискриминацията и с произтичащите от гражданството права, установени в Договора за ЕС. Съгласно посочената норма фамилното име на лице, което има само германско гражданство, се определя единствено от германското право. Следователно дори лицето да е родено и да пребивава обичайно в друга държава членка (в случая Дания), чието право се прилага по отношение на това лице по силата на съдържащите се в него стълкновителни норми, фамилното му име, което е образувано и регистрирано съгласно това право, не може да бъде регистрирано в Германия, освен ако не съответства и на германското материално право.
Правна уредба
Разпоредби на Договора
2.
Член 12, параграф 1 ЕО гласи следното:
„В обхвата на приложение на настоящия договор и без да се нарушават специалните разпоредби, съдържащи се в него, се забранява всякаква дискриминация на основание гражданство.“
3.
Член 17 ЕО предвижда:
„1.   Създава се гражданство на Съюза. Всяко лице, което притежава гражданство на държава членка, е гражданин на Съюза. Гражданството на Съюза допълва, а не замества националното гражданство.
2.   Гражданите на Съюза се ползват от правата и изпълняват задълженията, предвидени в настоящия договор.“
4.
Съгласно член 18, параграф 1 ЕО:
„Всеки гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в настоящия договор, и на мерките, приети за неговото осъществяване.“
5.
Съгласно член 65 ЕО (във връзка с член 61, буква в) ЕО и с член 67 ЕО) общностният законодател трябва да приеме „[м]ерките в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично значение“, включително мерките, с които се цели „б) подпомагане на съвместимостта на разпоредбите, прилагани в държавите членки, отнасящи се до колизия на закони и на юрисдикции“. Такива мерки все още не са приети по отношение на определянето на имената (
2
).
Материалноправни норми, уреждащи определянето на фамилните имена
6.
В точки 5—22 от заключението на генералния адвокат Jacobs по дело García Avello (
3
) се съдържа преглед на приложимите към онзи момент (2003 г.) правни норми, уреждащи определянето на фамилните имена в държави членки. Оттогава настъпват промени и понастоящем материалноправните норми в някои държави членки позволяват по-широк избор. На този етап обаче е достатъчно да се отбележи, че съществува значително разнообразие не само с оглед на начините на определяне на фамилните имена, но и по отношение на възможностите за избор съгласно закона. По-конкретно, съставните фамилни имена (които представляват съчетание от фамилните имена на двамата родители) са забранени в някои държави членки, позволени в други и правило в трети.
Стълкновителни правни норми относно определянето на фамилните имена
7.
За определянето на приложимото право за образуването на фамилното име на дадено лице в случаите, когато съществуват връзки с повече от една правна система, някои правни уредби препращат към правото на държавата по обичайното местопребиваване на лицето (
4
), въпреки че най-често се прави препращане към правото на държавата на неговото гражданство (
5
). Този подход е утвърден от някои държави членки в международни споразумения в контекста на МКГС (Международна комисия по гражданско състояние) — междуправителствена организация, в която членуват 13 държави членки, като други три имат статут на наблюдателки. Германия е член на МКГС. Дания не е нито членка, нито наблюдателка.
8.
Някои конвенции на МКГС (
6
) се отнасят до имената, но нито една от тях не е ратифицирана от повече от седем държави членки. Накратко, те предвиждат, че по принцип имената трябва да се определят съгласно правото на държавата, на която са граждани съответните лица, и че дадена договаряща държава не допуска промяна на фамилните имена на гражданите на друга договаряща държава, освен ако не са граждани и на първата държава, но при нужда издава удостоверения за идентичност на лице с различни фамилни имена. Съгласно една по-нова конвенция (
7
), която все още не е влязла в сила, когато дете е гражданин на повече от една договаряща държава, даденото му фамилно име в държавата по месторождение се признава в другите договарящи държави, като по същия начин се признава и фамилното име, дадено по искане на родителите в друга договаряща държава, на която детето е гражданин.
Правната уредба относно правата на детето
9.
Член 3, параграф 1 от Конвенцията на ООН за правата на детето (
8
) предвижда: „[в]исшите интереси на детето са първостепенно съображение във всички действия, отнасящи се до децата, независимо дали са предприети от обществени или частни институции за социално подпомагане, от съдилищата, административните или законодателните органи“. Еднаква по същество е разпоредбата на член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
9
).
10.
Член 7, параграф 1 от Конвенцията за правата на детето предвижда в частност, че детето „следва да бъде регистрирано незабавно след раждането му и от рождение има право на име“. Еднаква по същество е разпоредбата на член 24, параграф 2 от Международния пакт за граждански и политически права (
10
).
Приложимото национално право
11.
Съгласно датските норми на международно частно право въпросите относно определянето на фамилното име се уреждат от правото по местожителството на съответното лице (тоест обичайното местопребиваване), така както е определено от датското право. Следователно датското право се прилага при определянето на фамилното име на лице с обичайно местопребиваване в Дания.
12.
Към момента на осъществяване на фактите по това дело определянето на фамилните имена в Дания се урежда от членове 1—9 от Закон № 193 от 29 април 1981 г. (Lov om personnavne — Закон за имената на лицата) (
11
).
13.
Съгласно член 1 от този закон когато родителите използват едно фамилно име, на детето се дава това име. В случай че родителите не използват едно и също фамилно име, може да се избере фамилното име на единия от тях. Член 9 обаче допуска промяна по административен ред на фамилното име, за да се образува фамилно име, съставено от фамилните имена на двамата родители, свързани с тире.
14.
Съществува и друга (обичайна) практика, при която когато детето носи фамилното име на единия родител, фамилното име на другия родител се използва като презиме (mellemnavn). Така на практика се прави съчетание от двете фамилни имена (без тире). Съгласно Закона от 1981 г. обаче в този случай само втората част (фамилното име) от съставното име може да се предава на следващите поколения.
15.
Съгласно член 10, алинея 1 от Въвеждащия закон към Гражданския кодекс (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch, наричан по-нататък „EGBGB“) в Германия името на лицето се урежда от правото на държавата, на която това лице е гражданин. Съгласно член 10, алинея 3 фамилното име на детето може да се определи в съответствие с правото на друга държава само когато родителят (или другото лице, което дава името) е гражданин на тази държава. Германското право обаче се прилага и в случаи, когато нито един от родителите не е германски гражданин, но поне единият от тях пребивава в Германия.
16.
Съгласно § 1616 от Bürgerliches Gesetzbuch (Гражданския кодекс, наричан по-нататък „BGB“) когато родителите използват едно фамилно име (
12
), на детето се дава това име, както в Дания. § 1617 предвижда:
„(1)
Ако не носят съпружеско фамилно име и упражняват съвместно родителските права върху детето, родителите избират, с декларация пред длъжностното лице по гражданското състояние, като рождено фамилно име на детето фамилното име, което носи бащата или майката към момента на подаването на декларацията. […] Изборът на родителите се прилага и за бъдещите им деца.
(2)
Ако родителите не подадат декларацията в едномесечен срок от раждането на детето, Familiengericht[ (
13
)] предоставя на единия от родителите правото да избере фамилното име. Алинея 1 се прилага mutatis mutandis. Съдът може да определи срок, в който родителят да упражни това право. Ако правото да се избере фамилното име не е упражнено до изтичането на срока, детето взема фамилното име на родителя, на когото е предоставено това право.
(3)
Когато детето не е родено на територията на страната, съдът предоставя на единия от родителите правото да избере фамилното му име съгласно алинея 2 само ако единият от тях или детето поиска това или ако е необходимо фамилното име на детето да се впише в германски акт за гражданско състояние или в германски документ за самоличност.“
17.
Следователно § 1617, алинея 1 не допуска съчетание от фамилните имена на двамата родители, за да се образува ново съставно име. Тази разпоредба обаче не изключва предаването на съществуващо съставно име, което вече се носи от единия от родителите (
14
).
Практиката на Съда
18.
Въпроси относно определянето на фамилни имена не се поставят често в контекста на общностното право. Все пак съществуват две предишни решения на Съда в тази област — Решение по дело Konstantinidis (
15
) и Решение по дело García Avello (
16
) — както и предходно запитване по настоящото дело (
17
).
19.
В Решение по дело Konstantinidis Съдът приема, че задължаването на гръцки гражданин да използва при извършване на дейност в друга държава членка транслитерация на своето име, която изменя неговото произнасяне, противоречи на забраната на дискриминацията, основана на гражданство, ако по този начин се създава опасност потенциалните клиенти да го объркат с друго лице.
20.
В Решение по дело García Avello Съдът приема, че членове 12 ЕО и 17 ЕО забраняват на белгийските власти да отхвърлят искане, направено от името на малолетно дете, което пребивава в Белгия и има двойно гражданство, белгийско и испанско, за промяна на фамилното му име в съответствие с испанското право и традиции.
Фактите и производството
21.
Детето Leonhard Matthias е родено в Дания през 1998 г., като негови родители са Stefan Grunkin и Dorothee Paul. Детето и родителите имат само германско гражданство (със самото раждане в Дания не се придобива автоматично датско гражданство). През по-голямата част от живота си Leonhard Matthias живее главно в Дания, където родителите му първоначално живеят заедно. Няколко месеца в периода 2001—2002 г. той живее заедно с тях в Niebüll, Германия. След това Leonhard Matthias живее основно с майка си в Tønder, Дания, но редовно гостува на баща си в Niebüll, на разстояние едва 20 km.
22.
При раждането си Leonhard Matthias първоначално е регистриран в Дания с фамилното име „Paul“ и с „Grunkin“ като „mellemnavn“. По искане на родителите му няколко месеца по-късно фамилното име е променено на „Grunkin-Paul“ c административно удостоверение („navnebevis“) и е издаден акт за раждане, посочващ това фамилно име (
18
). Това е било възможно, тъй като той има местожителство в Дания, поради което по силата на датското международно частно право при определянето на фамилното му име се прилага датското материално право.
23.
Родителите искат да регистрират Leonhard Matthias пред германските власти в Niebüll с фамилното име „Grunkin-Paul“, дадено му в Дания. Като се основават на посоченото по-горе (
19
) германско законодателство, посочените власти отказват да признаят това фамилно име, като настояват, че за фамилно име трябва да се избере „Grunkin“ или „Paul“.
24.
Родителите обжалват този отказ пред германските юрисдикции, но жалбата им е отхвърлена от последната инстанция през 2003 г.
25.
Впоследствие съгласно § 1617, алинея 2 от BGB компетентната Standesamt (Служба по гражданското състояние) отнася въпроса до Amtsgericht Niebüll. Ролята на тази юрисдикция, действаща в качеството на Familiengericht, е да определи родителя, който е оправомощен да избере фамилното име на детето или чието фамилно име следва да се даде на детето, ако не бъде направен такъв избор.
26.
Тази юрисдикция обаче иска да установи дали стълкновителната норма на член 10 от EGBGB е действителна от гледна точка на членове 12 ЕО и 18 ЕО, доколкото предвижда, че фамилното име се определя единствено с оглед на гражданството. Ето защо тя отправя преюдициално запитване до Съда за тълкуване на Договора за ЕО във връзка със съвместимостта на член 10 от EGBGB с този договор (
20
).
27.
В производството пред Съда са изразени съмнения относно допустимостта на преюдициалното запитване, тъй като препращащата юрисдикция изглежда действа в качеството на административен, а не на съдебен орган.
28.
В своето заключение от 30 юни 2005 г. генералният адвокат Jacobs приема тези съмнения, но счита, че Съдът въпреки това следва да отговори на отправеното запитване (
21
). Според него случаят попада в обхвата на общностното право и макар да не е налице дискриминация, основана на гражданството, е „напълно несъвместимо със статута и с правата на гражданин на Европейския съюз […] изискването да се носят различни фамилни имена в зависимост от правото на отделните държави членки“ (
22
).
29.
С Решение от 27 април 2006 г. Съдът постановява, че не е компетентен да отговори на отправеното запитване, тъй като препращащата юрисдикция не може да се приеме за упражняваща правораздавателна функция.
30.
На 30 април 2006 г. родителите отново подават искане до Standesamt за регистриране на сина им с фамилното име Grunkin-Paul, с което е регистриран в Дания. Standesamt отново отказва регистрацията, тъй като не е допустима по германското право.
31.
В съответствие с германските процесуални правила жалбата на родителите срещу новия отказ се разглежда от друг Amtsgericht, а именно Amtsgericht Flensburg. Тази юрисдикция отбелязва, че германското право не допуска да се разпореди на службата по гражданско състояние да впише съставно фамилно име, но изразява съмнения, сходни на тези на Amtsgericht Niebüll.
32.
Ето защо тази юрисдикция поставя следния въпрос:
„С оглед на принципа на недопускане на дискриминация, прогласен в член 12 ЕО, и предвид свободното движение, гарантирано на всеки гражданин на Съюза съгласно член 18 ЕО, допустима ли е германската стълкновителна норма, съдържаща се в член 10 от EGBGB, доколкото тя посочва гражданството като единствен критерий на привързване при определяне на приложимото право, уреждащо имената?“
33.
Писмени становища представят Stefan Grunkin, белгийското, френското, германското, гръцкото, литовското, нидерландското, полското и испанското правителство, както и Комисията. Германското, гръцкото, литовското и испанското правителство, както и Комисията са представлявани в съдебното заседание.
Допустимост
34.
Допустимостта на настоящото запитване не е формално оспорена, въпреки че белгийското правителство поставя въпроса а) дали препращащата юрисдикция е компетентна да разпореди регистриране на съставно фамилно име, особено след като предходно производство е приключило с окончателно решение, и б) дали настоящото производство е свързано с действителен спор.
35.
Тези съмнения обаче не се споделят от германското правителство, което подробно обяснява, че с оглед на германското право настоящото главно производство е допустимо и действително е спорно. Родителите на Leonhard Matthias по същество подават жалба (като възможността за това не е преклудирана от изхода на предходното обжалване през 2003 г.) срещу службата по гражданското състояние, като искат да се постанови решение, с което последната да бъде задължена да впише името „Grunkin-Paul“ като фамилно име на детето. За да се произнесе по въпроса дали подобни задължителни указания могат да бъдат отправени, препращащата юрисдикция, която в този контекст безспорно действа в качеството си на съдебен орган, се нуждае от тълкуването на общностното право.
36.
С оглед на гореизложеното считам, че не е необходимо Съдът да разглежда по-задълбочено допустимостта на настоящото преюдициално запитване.
По същество
Уводни бележки
37.
Въпреки наименованието си международното частно право не е международно право. То е част от националното право на всяка правна система. Международното частно право съдържа механизъм, или по-точно поредица от взаимно свързани механизми, чрез които в случаите на правни положения или правоотношения с международен елемент се определя кой е компетентният съд или орган и кое е приложимото материално право, както и какви са правните последици и доколко се признават решенията и правните действия, приети в съответствие с други правни системи.
38.
Тъй като разглежданите положения и отношения по дефиниция са свързани с различни юрисдикции, механизмите на отделните правни системи по необходимост влизат във взаимодействие помежду си. Понякога механизмите сработват, в други случаи заяждат. Когато механизмите сработят (което е за предпочитане), това може да се дължи на обстоятелството, че нормите на съответните правни системи са били поначало съвместими или че съвместимостта им е резултат от сътрудничество в рамките на организации като МКГС или Хагската конференция по международно частно право (
23
) или е наложена (в рамките на Европейския съюз) от общностното законодателство. Остават обаче много области, в които съвместимостта или хармонизацията е непълна.
39.
Следователно общото впечатление е, че е налице сложна организация от сложни механизми, които взаимодействат по сложен, но невинаги хармоничен начин. Изменението на някой от механизмите може да засегне голям брой взаимодействия. Изменението на уреждащите имената норми на международното частно право на една правна система може да се отрази не само върху начина на взаимодействие между тези норми и съответстващите им норми от друга система, но и върху действието на собствените ѝ норми на международното частно право в области, свързани със статута на лицата или със семейното право (със следващото от това изменение на взаимодействието между тези норми и нормите на други системи) и върху релевантните материалноправни норми.
40.
Ето защо не е изненадващо, че повечето от представилите становища държави членки настояват Съдът да не засяга разглежданата германска стълкновителна норма. Освен това някои представители на академичната общност критикуват решението на Съда по дело García Avello и заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Standesamt Stadt Niebüll, тъй като според тях не били отчетени последиците от възприетия подход (
24
).
41.
Това несъмнено е област, в която Съдът трябва да действа предпазливо и внимателно. Необходимостта от предпазливост обаче не означава, че Съдът следва да се въздържа от каквато и да било намеса.
42.
Както подчертават някои държави членки, това е област, в която Общността има правомощия да установява правила — по същия начин, както на основание член 61, буква в) ЕО и член 67, параграф 1 ЕО тя вече е установила правила във връзка с компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и дела, свързани с родителската отговорност (
25
), и възнамерява да установи правила относно приложимото право по брачни дела (
26
).
43.
Това положение потвърждава още повече извода — както Съдът постановява в Решение по дело García Avello (
27
) — че „[м]акар съгласно действащото общностно право правилата относно фамилното име на едно лице да са въпроси от компетентността на държавите членки, при упражняването на тази компетентност последните все пак трябва да спазват общностното право […], и по-специално разпоредбите на Договора относно свободата на всеки гражданин на Съюза на движение и пребиваване на територията на държавите членки“.
44.
Следователно Съдът не може да се освободи от задължението си да тълкува общностното право по начин, който да е полезен за националните юрисдикции, като Amtsgericht Flensburg в настоящия случай, който има задачата да реши дали определени национални норми действително съответстват на това право.
45.
Несъмнено е вярно, че положението би било много по-ясно, ако съществуваше общоностно законодателство, което да урежда тези случаи (или ако всички държави членки бяха членки на МКГС и бяха ратифицирали всичките ѝ конвенции). Освен това в тази област би било подходящо разрешение по законодателен път или посредством приемането на конвенция. Разискванията преди приемането на общностно законодателство или на многостранни споразумения задължително са по-продължителни, по-задълбочени и по-изчерпателни от разискванията в рамките на преюдициално производство пред Съда. Предвид нарастващата мобилност на гражданите на територията на Европейския съюз, който е не само единен пазар, но и общо пространство на свобода, сигурност и правосъдие, е ясно, че е възможно все по-често да възникват (и вероятно ще възникват) конфликти на интереси при определянето и използването на имената на лицата, освен ако и докато не се намери подходящо разрешение. Това разрешение предполага цялостен и систематичен анализ и следва да отчита надлежно всички възможни последици за съответните правни системи.
46.
Такова разрешение обаче все още не съществува. При настоящото положение Съдът трябва да тълкува действащото общностно право относно правото на гражданите свободно да се движат и да пребивават на територията на държавите членки, без да допуска дискриминация, основана на гражданство. Съдът трябва да направи това с оглед на особеното положение в главното производство. Той следва да внимава да не навлезе ненужно в сферата на компетентност на държавите членки в областта на международното частно право. Същевременно той не трябва да размива или отслабва понятието за гражданство на Съюза — „основния статут на гражданите на държавите членки“ (
28
) — или да лишава произтичащите от този статут права от действителното им съдържание.
47.
Изглежда обхватът на въпроса, който в случая следва да се разреши, за да се даде възможност на националната юрисдикция да се произнесе по спора в главното производство, е по-ограничен, отколкото изглежда на пръв поглед.
48.
На първо място, не се оспорва самата германска материалноправна норма, според която фамилното име на детето трябва да бъде това на единия от родителите, без възможност за съчетаване на фамилните имена на двамата. Не съществуват общностни материалноправни норми, които да се прилагат в тази област (нито изглежда, че съществува правно основание за приемането на такива норми), и не изглежда, че сами по себе си националните норми, които предписват или забраняват определени начини на образуване на имената, могат да нарушат правото на гражданите свободно да се движат или пребивават или да не бъдат дискриминирани. Проблеми могат да възникнат само когато по отношение на определено лице подобна норма влиза в стълкновение с норма на друга държава членка.
49.
На второ място, макар формулировката на въпроса на националната юрисдикция да се свежда до съвместимостта с общностното право на съдържащата се в член 10 от EGBGB стълкновителна норма, според мен не е необходимо да се разглежда действителността на тази разпоредба като цяло, а само действителността на правните последици, които тя поражда във връзка с § 1617 от BGB, а именно недопускане на регистрация на фамилно име, което вече е регистрирано законосъобразно в Дания.
50.
Следователно представените пред Съда становища на някои държави членки, които с известна настойчивост защитават предимството на гражданството пред обичайното местопребиваване като критерий на привързване по дела относно статута на лицата (тъй като този критерий е по-стабилен и по-лесно проверим), според мен не са пряко относими, независимо дали са обосновани или не. Не е необходимо и не трябва Съдът да избира измежду тези два критерия — също както по дело García Avello той не е направил избор между белгийските и испанските правни норми за определяне на фамилното име на дете (
29
). Неговата роля по това дело е по-скоро да разгледа отказа да се признае определено име от гледна точка на правилата на общностното право.
51.
На последно място, намирам за важно обстоятелството, че главното производство се отнася до положение, в което при раждането фамилното име е определено и регистрирано в съответствие с датското право и малко след раждането е променено и отново регистрирано в съответствие със същото приложимо право, преди да се отправи искане за регистрация до германските власти. Следователно не става въпрос за промяна в държавата по обичайното местопребиваване на име, което е определено съгласно правото на държавата членка, на която лицето е гражданин. Обстоятелството, че първоначално регистрираното фамилно име е съвместимо с германските правни норми, докато промененото фамилно име не е, не означава, че първото фамилно име е било образувано съгласно германското право. Двете фамилни имена са образувани съгласно датските норми и родителите на Leonhard Matthias са имали право да се възползват от предоставените им от датското право възможности за избор, тъй като са пребивавали обичайно в Дания. Това, което в случая те искат, не е регистрирането на дете, което все още няма фамилно име, а записването в германския регистър на името, което детето вече носи в съответствие с правото на държавата по неговото месторождение и постоянно пребиваване. Макар съгласно член 7, параграф 1 от Конвенцията за правата на детето фамилното име на Leonhard Matthias да е трябвало да бъде регистрирано непосредствено след раждането му, от § 1617, алинея 3 от BGB ясно личи, че не съществува изискване името му да бъде незабавно вписано в германски регистър или документ за самоличност.
52.
Ето защо ще възприема по-ограничен подход към делото, като ще разгледам, първо, дали положението попада в обхвата на общностното право, второ, дали то води до дискриминация, основана на гражданството, или до засягане на правото на свободно движение и пребиваване, и трето, в случай че съществува такава дискриминация или такова засягане на право, дали те могат да бъдат обосновани.
Приложимост на общностното право
53.
В своето заключение по дело Standesamt Stadt Niebüll (
30
) генералният адвокат Jacobs отбелязва, че в Решение по дело García Avello Съдът е установил съществуването на връзка с общностното право в случая с децата, до които се отнася това дело, „ които са граждани на една държава членка и законно пребивават на територията на друга държава членка“ (
31
), и приема, че същото важи и за случая на Leonhard Matthias.
54.
Той се позовава и на установеното в Решение по дело Zhu и Chen (
32
), според което положението на гражданин на държава членка, който е роден в друга държава членка и все още не е упражнил правото на свободно движение, не може да се приравни на чисто вътрешно положение и по този начин това лице да е лишено от възможността да се позове на разпоредбите на общностното право относно свободата на пребиваване и на движение. По-нататък Съдът уточнява (
33
), че детето може да се ползва от правата си по тези разпоредби, преди да навърши възрастта за придобиване на дееспособност, за да упражни лично тези права.
55.
Струва ми се, че случаят в главното производство попада в приложното поле на общностното право поради наличието на сходни и дори по-силни основания.
56.
На първо място, Leonhard Mathias е роден и пребивава обичайно в една държава членка, а е гражданин (само) на друга държава членка.
57.
На второ място, като гражданин на Съюза Leonhard Matthias има право на свободно движение и пребиваване съгласно общностното право. Освен това, за разлика от децата по дело García Avello или по дело Zhu и Chen, той е упражнил и продължава да упражнява посоченото право, като пребивава последователно във въпросните две държави членки и често преминава от едната в другата държава членка, което е принуден да прави поради семейно положение извън неговия контрол.
58.
На трето място, при това положение той е изправен пред противоречие между правило, приложимо спрямо него по силата на правото на едната държава членка, и възможност за избор, предоставена и законосъобразно упражнена от негово име от неговите родители в съответствие с правото на другата държава членка.
59.
Такова положение несъмнено попада — ratione personae и ratione materiae — в приложното поле на общностното право, и по-конкретно на нормите, уреждащи упражняването от страна на гражданите на правото им да се движат свободно и да не бъдат дискриминирани.
Съществува ли дискриминация?
60.
В своето заключение по дело Standesamt Stadt Niebüll (
34
) генералният адвокат Jacobs отбелязва, че съгласно спорната норма всички лица, които имат само германско гражданство, се третират по един и същ начин и всички лица, които имат (или чиито родители имат) повече от едно гражданство, се третират различно, но без дискриминация поради тяхното гражданство.
61.
Нито една от представилите становище по настоящото производство страни не изразява несъгласие с тази забележка. Аз също я приемам.
62.
Наистина нормата на § 10 от EGBGB прави разграничение между лицата според тяхното гражданство, но това разграничение е неизбежно, когато гражданството служи като критерий на привързване към определена правна система. За сметка на това тази норма не създава дискриминация, основана на гражданство. Целта на забраната на дискриминацията не е да заличи различията, които по необходимост произтичат от притежаването на гражданство на една държава членка, а не на друга (второто изречение на член 17, параграф 1 ЕО очевидно запазва тези различия), а да препятства други разлики в третирането, които са основани на гражданството и са в ущърб на гражданите на Съюза.
63.
Съгласно германската правна уредба всеки гражданин на Съюза, който има само едно гражданство, се третира в съответствие с правото на държавата членка, на която е гражданин, докато тези, които имат повече от едно гражданство (съгласно установеното в Решение по дело García Avello (
35
)), се третират различно от лицата с едно гражданство, но отново в съответствие с правните системи на държавите членки, на които са граждани. Освен това германското материално право се прилага за всяко лице, независимо от неговото гражданство, което пребивава обичайно в Германия и което е пожелало това, така че пребиваващите в Германия граждани на други държави членки се ползват с всички предимства, предоставени на германските граждани.
64.
При все това забраната на дискриминацията — принципът на равно третиране — в общностното право не се ограничава до въпросите на гражданството. Тя често се изразява като общо изискване да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (
36
).
65.
Макар да е ясно, че спорната норма третира по един и същи начин всички положения, в които по отношение на лицето критерият за привързване към определена правна система е гражданството, тя не налага това равно третиране и в случаите, в които критерият за привързване е обичайното местопребиваване. Правните системи в Общността се позовават на единия или на другия критерий (
37
). Следователно може да се постави въпросът дали принципът на равно третиране не изисква да се придаде еднаква тежест на критерия за обичайно местопребиваване, който се прилага по датското право, и на този за гражданството, прилаган в германското право.
66.
Струва ми се, че отговорът трябва да е утвърдителен. Друг отговор би означавал да се посочи кой критерий е „по-добър“ и следва да получи по-голяма тежест. Подобно решение — ако следва да бъде прието — е задача на общностния законодател, а не на Съда. Докато липсват общи правила, държавите членки решават кой критерий на привързване ще използват при определяне на приложимото право относно имената на лицата, при условие че упражнявайки тази компетентност, те спазват общностното право.
67.
Макар обстоятелството, че като критерий на привързване е избрано гражданството, а не обичайното пребиваване (или обратно), само по себе си да не нарушава изискването за равно третиране на общностното право, отказът да се признаят последиците от мерки, които са действителни съгласно друга правна система, използваща друг критерий, изглежда представлява такова нарушение.
68.
Пример за това може да бъде обстоятелството, че ако бе роден не в Дания, а в държава членка, която прилага (по-силно изразена форма на) jus soli (
38
), Leonhard Matthias щеше да придобие гражданството на тази държава членка и германското право щеше да признае име, определено в съответствие с нейното право. Следователно германски граждани, които са родени в друга държава членка и са регистрирани с имена, образувани съгласно правото на тази държава като държава на обичайното им пребиваване, се третират различно в зависимост от това дали въпросната държава им позволява да придобият нейното гражданство — въпрос, който не е непременно свързан с критерия, прилаган от тази държава за определяне на приложимото право относно имената.
69.
Ето защо когато стълкновителна норма на дадена държава членка систематично води до отказ да се признае фамилното име, дадено на гражданин на тази държава членка в съответствие с правото на държавата членка по неговото месторождение и обичайно пребиваване, което се прилага по силата на собствените стълкновителни норми на последната държава членка, този отказ не съставлява забранена с член 12 ЕО дискриминация, основана на гражданство. Според мен обаче той противоречи на общия принцип на равно третиране. Този принцип изисква, когато положението не е чисто вътрешно за държавата членка, а включва и упражняването на гарантирано от Договора за ЕО право, връзката с правото на друга държава членка да не се третира различно според това дали (съгласно правото на тази друга държава членка) се основава на гражданството или на обичайното пребиваване.
70.
Друго нарушение на общия принцип може да се открие в обстоятелството, че германските норми третират еднакво различното положение на германски граждани, чието име не е регистрирано преди това в друга държава членка, от една страна, и на германските граждани, чието име е било регистрирано по такъв начин, от друга страна.
71.
При все това, подобно на забраната на дискриминацията, основана на гражданство, принципът на равно третиране не съдържа забрана за разграничаване, независимо от обстоятелствата. Ето защо изглежда необходимо да се изясни дали правата на Leonhard Matthias на свободно движение и пребиваване са засегнати.
Налице ли е засягане на свободата на движение и/или на пребиваване?
72.
В Решение по дело García Avello Съдът отбелязва, че „наличието на различни фамилни имена може да причини сериозно неудобство на засегнатите лица както в професионален, така и в личен план, което произтича в частност от трудностите за тези лица да се ползват в държавата членка, на която са граждани, от правните последици на дипломи или други документи, съставени с фамилното име, признато в друга държава членка, на която също са граждани“ (
39
).
73.
Това неудобство не се смекчава от обстоятелството, че лицето е гражданин само на едната от съответните държави членки. На практика то произтича не от притежаването на повече от едно гражданство, а от движението — в качеството на гражданин на Съюза — между държавите членки и последователното пребиваване, обучение, полагане на труд, получаване на обезщетения, изпълнение на административни формалности, откриване на банкови сметки и извършване на множество други действия от всекидневния живот във всяка една от тези държави членки.
74.
Според заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Standesamt Stadt Niebüll тези практически трудности „очевидно съставляват пречка за правото на [Leonhard Matthias] като гражданин да се движи и да пребивава свободно на територията на държави членки (
40
)“. Споделям това мнение.
75.
Няколко държави членки обаче поддържат, че разглежданите стълкновителни норми и прилагането им към настоящия случай по никакъв начин не могат сами по себе си да затруднят или да направят по-малко привлекателно упражняването на правото на свободно движение и пребиваване (
41
). Родителите на Leonhard Matthias са можели да изберат в Дания фамилно име, което е напълно съвместимо с германското право, и така детето е щяло да получи това име, ако те съзнателно не бяха решили друго. Родителите няма да бъдат разубедени да се преместят в друга държава членка, ако знаят, че ще бъдат третирани по същия начин, както ако не бяха упражнили това право.
76.
Сам по себе си този анализ не може да бъде поставен под въпрос и вероятно е вярно, че няма държава членка, в която фамилното име на Leonhard Matthias, ако същият бе роден в тази държава, щеше да е необходимо да бъде регистрирано по несъвместим с германското материално право начин.
77.
Струва ми се обаче, че този довод е неотносим. Въпросът не е дали родителите могат да бъдат разубедени да упражнят правото си на движение и пребиваване или да бъдат възпрепятствани при упражняването на тези права от нормите, приложими при определянето на фамилното име на тяхното родено или неродено дете. Става въпрос за това дали дете, което при раждането му е регистрирано законосъобразно с определено име в съответствие с правото на държавата членка по месторождение и което самò не е направило никакъв избор във връзка с тази регистрация, понася неудобства или трудности при упражняването на собствените си права като гражданин на Съюза (
42
), ако държавата членка, на която е гражданин, откаже да признае така регистрираното име.
78.
Отговорът следва да бъде утвърдителен. Най-малкото ще е налице несъответствие между неговия акт за раждане и документите му за пътуване. За лице, което подобно на Leonhard Matthias продължава да живее основно в държавата членка, в която е родено, като при това запазва силна връзка с държавата членка, на която е гражданин, проблемите неизбежно ще се увеличават. През своя живот това лице ще получи различни документи с името, вписано в акта му за раждане, но ще може да получи и други — с името, признато в държавата членка, на която е гражданин. То би могло да учи и да получи дипломи и в двете държави. Би могло да се включи в социалноосигурителните схеми и на двете държави. Възможно е да отиде в трета държава, където да срещне административни трудности, поради това че в различни документи имената му са различни. Не може да се пренебрегне и обстоятелството, че през последните години както публичните власти, така и частноправните организации са все по-мнителни към всяко положение, което им изглежда необичайно, а това често води до значителни неудобства за лицата, които са обект на техните съмнения.
79.
Ето защо според мен е ясно, че отказът на държавата членка, на която лицето е гражданин, да признае законосъобразно даденото му име, неизбежно прави много по-трудно упражняването на неговото право като гражданин на Съюза да се движи и да пребивава свободно на територията на държавите членки. Обстоятелството, че всъщност Leonhard Matthias все още не е бил възпрепятстван или разубеден да се придвижва между Дания и Германия, както подчертава Френската република в настоящото производство, не означава, че правото му да направи това не е ограничено.
Възможно ли е обосноваване?
80.
Ако по принцип начинът, по който е приложено германското право в случай като този на Leonhard Matthias — като отново подчертавам, че става въпрос за отказ да се регистрира фамилното име, което му е дадено законосъобразно в Дания, — е несъвместим с изискването за равно третиране и едновременно с това може да засегне правата, от които Leonhard Matthias се ползва като гражданин на Съюза, възможно ли е разглежданият отказ да бъде обоснован?
81.
Възможните основания могат да се разделят на основания със систематичен характер, които могат да оправдаят автоматичен отказ за признаване или записване, когато са изпълнени определени критерии, и основания, които са по-тясно свързани с индивидуалното положение, които могат да обосноват отказ след преценка на всеки отделен случай.
82.
Във връзка с първата категория Федерална република Германия посочва предимствата от недопускането на съставни фамилни имена, образувани от фамилните имена на двамата родители (тъй като ако тази практика била позволена, бъдещите поколения можели да се окажат с невъобразимо дълги фамилни имена (
43
), образувани от вече съставни имена), и от използването само на гражданството като критерий за определянето на приложимото право по отношение на името на определено лице (доколкото той е по-стабилен и по-лесно проверим критерий от обичайното местопребиваване).
83.
Както вече посочих, не считам за необходимо да вземам становище във връзка с преимуществата на различните материалноправни и стълкновителни норми в тази област. Струва ми се обаче, че във всички случаи Германия не може да се основава на подобни доводи, доколкото германското право не изключва напълно нито съставните фамилни имена за собствените си граждани (например ако в приложение на член 10, алинея 3 от EGBGB името е определено в съответствие с националното право на родител, който има друго гражданство), нито използването на обичайното местопребиваване като критерий на привързване (отново съгласно член 10, алинея 3 от EGBGB германското право намира приложение дори когато липсва германско гражданство, но единият от родителите пребивава в Германия (
44
)). Ето защо признаването на съставното фамилно име на Leonhard Matthias, дадено му законосъобразно в държавата членка, където е роден и където пребивава обичайно, изглежда не нарушава нито едно принципно правило на германското право (
45
).
84.
Все във връзка с категорията на основанията със систематичен характер, литовското правителство (което от друга страна счита, че правните последици на германските норми не противоречат на общностното право) твърди, че от държавите членки не може да се изисква да признават имена, дадени на техните граждани по силата на чуждо право, ако тези имена са несъвместими със структурата на националния им език — основна част от националното им наследство. Литовските фамилни имена приемат различни форми, според това дали се носят от мъж или жена, а в последния случай в зависимост от това дали жената е омъжена или не. Тези различия са неразделна част от структурата на езика и отклоняващи се от тях форми са недопустими по съображения, свързани с националната политика.
85.
Според мен не е необходимо да разглеждам този довод в контекста на настоящото дело. Няма основание да се предположи, че съставно фамилно име като „Grunkin-Paul“ е в разрез с основни ценности на немския език. При все това ще отбележа, че Европейският съд по правата на човека подчертава значението на съображенията, свързани с националния език, в областта на имената на лицата и приема, че налагането на лингвистични правила може да бъде обосновано (
46
).
86.
Що се отнася до обстоятелствата, които в конкретен случай биха могли да обосноват отказ за признаване или записване, съществуват редица възможности. Ясно е, че отказът да се регистрира фамилно име, което по някакъв начин е осмиващо или обидно, изглежда обоснован. Ако националното право изключва напълно възможността братята и сестрите да имат различни фамилни имена, отказът да се регистрира определено име би могъл да бъде обоснован, когато тази регистрация би довела именно до такова положение. Отказът да се признае име, дадено в съответствие с правото на държава членка, с която детето е свързано чрез раждането, но на която не е гражданин, може да бъде обоснован, ако се установи, че мястото на раждане е избрано единствено с цел да се заобиколят нормите на държавата членка, на която детето е гражданин, без действително да съществува друга връзка с това място (
47
).
87.
В настоящото дело обаче няма основания да се предполага, че е налице някоя от тези хипотези. По-конкретно изглежда, че връзката на Leonhard Matthias с Дания, където той живее през повечето време и където — както може да се предположи — има приятели и е пуснал корени, е действителна и стабилна. В това отношение ще припомня — като това важи за всеки отказ да се регистрира име при сходни обстоятелства, въз основа на специфични за конкретния случай особености — че за германските власти и юрисдикции, както и за тези на всяка една държава членка върховният интерес на детето трябва да бъде първостепенно съображение (
48
). Според мен по всяка вероятност е в интерес на Leonhard Matthias, който скоро ще навърши десет години, властите на държавата членка, на която е гражданин, да признаят фамилното име, носено от него почти през целия му живот в държавата членка, в която обичайно и трайно пребивава.
Заключителни бележки
88.
Ето защо стигам до извода, че с оглед на правото на гражданите да се движат и да пребивават свободно в рамките на Европейския съюз и да не бъдат дискриминирани при упражняването на тези права, Съдът следва да тълкува общностното право в смисъл че — в главното производство — законосъобразно регистрираното в Дания преди повече от девет години фамилно име на Leonhard Matthias, а именно Grunkin-Paul, трябва да бъде регистрирано в Германия.
89.
Несъмнено е вярно, че ролята на Съда в преюдициалното производство е да тълкува, а не да прилага общностното право към фактите по главното производство, и че целта на това производство е да се обезпечи еднакво тълкуване и прилагане на общностното право във всички държави членки. С други думи, Съдът не може сам да реши конкретното дело, висящо пред препращащата юрисдикция, но неговото решение ще предопредели изхода както на това дело, така и на сходни дела пред националните съдилища.
90.
Именно с оглед на последния аспект подчертавам необходимостта от известна предпазливост в настоящото дело. Макар да се съгласявам изцяло с генералния адвокат Jacobs относно това, че „е напълно несъвместимо със статута и с правата на гражданин на Европейския съюз — които според използвания от Съда израз „са предназначени да бъдат основния статут на гражданите на държавите членки“ — изискването да се носят различни фамилни имена в зависимост от правото на отделните държави членки“ (
49
). Признавам също така широко изразената загриженост да не се стигне до пълно объркване в крехката структура на разпоредбите на международното частно право относно статута на лицата в Европейския съюз.
91.
Ето защо подчертавам, че моят подход не предполага големи промени на германските материалноправни и стълкновителни норми относно имената, а ще изисква само да се разширят възможностите за признаване на първоначалния избор на име, надлежно направен в съответствие с правото на друга държава членка. В този смисъл подходът не предполага нищо повече от прилагането на принципа на взаимно признаване, стоящ в основата на голяма част от общностните норми, не само в икономическата област, но и във връзка с гражданскоправните въпроси.
92.
Освен това в случая предлагам на Съда да приеме решение, което да не се ограничава само до специфичния случай на Leonhard Matthias, а да даде възможност за изключения, обосновани по съображения за обществен ред (макар да не намирам, че в настоящото производство са изтъкнати обосновани изключения във връзка с начина, по който релевантните германски норми се прилагат понастоящем).
93.
Накрая ще посоча, че макар определянето на имената на лицата да изисква прилагане на законите, уреждащи личния статут на лицата, то е специфичен въпрос в тази област. То включва идентифицирането, което е отделен въпрос от статута и правоспособността на лицата. Ето защо не считам, че решение на Съда относно имената задължително би било приложимо по отношение на такива други въпроси.
Заключение
94.
С оглед на гореизложените съображения считам, че Съдът трябва да отговори на поставения от Amtsgericht Flensburg въпрос следното:
—
Сама по себе си стълкновителната норма, съгласно която името на лицето се определя в съответствие с правото на държавата, на която то е гражданин, не противоречи на членове 12 ЕО, 17 ЕО и 18 ЕО.
—
Такава норма обаче трябва да се прилага така, че да не се нарушава правото на всеки гражданин на Съюза свободно да се движи и да пребивава на територията на държавите членки.
—
Това право е нарушено, ако посоченият гражданин е бил регистриран с едно име в съответствие с приложимото право на държавата по неговото месторождение, преди да е възникнала необходимост името му да бъде регистрирано на друго място, и впоследствие от него се изисква да регистрира различно име в друга държава членка.
—
Следователно когато регистрират името на гражданин на Съюза, органите на държава членка не могат автоматично да откажат да признаят име, с което този гражданин вече е законосъобразно регистриран в съответствие с нормите на друга държава членка, освен ако признаването на това име противоречи на императивни съображения от обществен интерес, които не допускат изключение.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Към настоящия момент мерките по член 65 ЕО се приемат „доколкото са необходими за правилното функциониране на вътрешния пазар“. Това ограничение вече не се съдържа в член 81 от Договора за функционирането на Европейския съюз, който е предназначен да замени член 65 ЕО и съдържа специална разпоредба относно мерките с трансгранично значение, свързани със семейното право.
(
3
)	Решение от 2 октомври 2003 г. (C-148/02, Recueil, стр. I-11613).
(
4
)	Измежду държавите членки Дания, Финландия и Литва използват критерия за местожителство (тоест по-скоро в смисъл на обичайно местопребиваване, различно от понятието „domicile“, използвано в системите на „common-law“), докато гръцкото право посочва в някои случаи последното общо местопребиваване на родителите.
(
5
)	Такова изглежда е положението в по-голямата част от останалите държави членки. Ирландия и Обединеното кралство обаче нямат специални стълкновителни норми — на практика националното им право е достатъчно гъвкаво, за да допусне имена, образувани в съответствие с която и да е друга правна система.
(
6
)	Конвенция № 4 на МКГС от 4 септември 1958 г. относно промяната на фамилните и собствените имена; Конвенция № 19 на МКГС от относно приложимото право за фамилните и собствените имена; Конвенция № 21 на МКГС от относно издаването на удостоверения за идентичност на лице с различни фамилни имена.
(
7
)	Конвенция № 31 на МКГС от 16 септември 2005 г. относно признаването на фамилните имена.
(
8
)	Конвенция от 20 ноември 1989 г., ратифицирана от всички държави членки.
(
9
)	ОВ C 364, 2000 г., стр. 1 (по-късно в ОВ C 303, 2007 г., стр. 1).
(
10
)	От 16 декември 1966 г. също ратифициран от всички държави членки.
(
11
)	По-късно заменен, считано от 1 април 2006 г., със Закон № 524 от (Navnelov — Закон за имената), който допуска широк избор.
(
12
)	Съгласно § 1355 това може да бъде само фамилното име на единия от двамата съпрузи, а не съчетание от двете фамилни имена.
(
13
)	 Така се обозначава Amtsgericht, когато разглежда семейноправни въпроси.
(
14
)	Bundesverfassungsgericht (Конституционен съд) постановява, че не е противоконституционна забраната по § 1616 и § 1617 детето да носи съставно фамилно име, представляващо съчетание от фамилните имена на двамата му родители (Решение от 30 януари 2002 г., 1 BvL 23/96, BVerfGE 104, стр. 373).
(
15
)	Решение от 30 март 1993 г. (C-168/91, Recueil, стр. I-1191).
(
16
)	Посочено по-горе в бележка под линия 3.
(
17
)	Решение от 27 април 2006 г. по дело Standesamt Stadt Niebüll (C-96/04, Recueil, стр. I-3561 (вж. точки 21—29 по-долу).
(
18
)	Според Stefan Grunkin родителите първоначално декларирали като фамилно име на Leonhard Matthias „Grunkin-Paul“ и промяната била извършена, за да се съобрази актът за раждане с тази декларация. Така от имената на двамата родители се образувало фамилното име на детето, като нито едно от тези две имена не било просто „mellemnavn“ (вж. бележка под линия 14). Какъвто и да е случаят обаче, за отправна точка следва да се приеме обстоятелството, че съгласно датското право родителите са можели да изберат фамилното име „Grunkin-Paul“.
(
19
)	Точки 15 и 16.
(
20
)	Дело C-96/04, посочено в бележка под линия 17.
(
21
)	Точки 30—44 от заключението му.
(
22
)	Точки 45—56.
(
23
)	Членове на която са всички държави членки и самата Общност (вж. Решение 2006/719/ЕО на Съвета от 5 октомври 2006 г., ОВ L 297, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8, стр. 87).
(
24
)	Вж. например коментарите във връзка с Решение по дело García Avello на Mathias Audit, в Recueil Dalloz 2004, стр. 1476, в точка 20, и на Thomas Ackermann, в Common Market Law Review 2007, стр. 141, по-специално стр. 153, и коментарите във връзка със Заключението на генералния адвокат по дело Standesamt Stadt Niebüll на Dieter Henrich, в Praxis des internationalen Privat- und Verfahrensrechts 2005, стр. 422.
(
25
)	Понастоящем чрез Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).
(
26
)	Предложение (COM(2006) 399 окончателен) на Комисията от 17 юли 2006 г. за регламент на Съвета за изменение на Регламент № 2201/2003 по отношение на компетентността и за установяване на правила относно приложимия закон по брачни дела. В мотивите на предложението се изтъква „нарастващата мобилност на гражданите в рамките на Европейския съюз [водеща] до увеличаване на броя на браковете с международен елемент, тоест съпрузи с различно гражданство, съпрузи, които живеят в различни държави членки, или съпрузи, които живеят в държава членка, на която единият или двамата не са граждани“ — какъвто е случаят по настоящото дело.
(
27
)	В точка 25.
(
28
)	Решение от 20 септември 2001 г. по дело Grzelczyk (C-184/99, Recueil, стр. I-6193, точка 31). Оттогава тази формулировка често е възпроизвеждана — неотдавна в Решение от по дело Eind (C-291/05, Сборник, стр. I-10719, точка 32).
(
29
)	Наистина, в точка 42 от решението Съдът обсъжда причините за съществуването на двете системи и начина, по който всяка от тях е съобразена с тези причини, но не прави извод относно съответните им преимущества.
(
30
)	В точки 48 и 49.
(
31
)	Точка 27 от решението.
(
32
)	Решение от 19 октомври 2004 г. (C-200/02, Recueil, стр. I-9925, точка 19).
(
33
)	В точка 20.
(
34
)	В точка 53.
(
35
)	Точки 32—35.
(
36
)	Вж. Решение по дело García Avello, точка 31 и цитираната съдебна практика. Съдът е критикуван (вж. коментара на Ackermann, посочен в бележка под линия 24 по-горе, точка 149) за това, че в Решение по дело García Avello с общото „аристотелово“ понятие за равно третиране е обхванал и съдържащата се в член 12 ЕО специфична забрана на дискриминацията, основана на гражданство. Независимо дали тази критика е основателна, тук се позовавам на общия принцип като отделен въпрос.
(
37
)	Всъщност Регламент № 2201/2003 (посочен по-горе в бележка под линия 25, член 3) позволява избор между двата критерия при определянето на съдебната компетентност по отношение на прекратяването на брака, а предложението на Комисията за допълнение на този регламент (посочено по-горе, в бележка под линия 26, предложен нов член 20а) допуска избор при определянето на приложимото право.
(
38
)	Например Ирландия — вж. Решение по дело Zhu и Chen, точка 9.
(
39
)	Точка 36 от съдебното решение.
(
40
)	Точка 54 от заключението.
(
41
)	Вж. по аналогия, като пример, Решение от 31 март 1993 г. по дело Kraus (C-19/92, Recueil, стр. I-1663, точка 32), Решение от по дело Burbaud (C-285/01, Recueil, стр. I-8219, точка 95).
(
42
)	Вж. Решение по дело Garcia Avello и Решение по дело Zhu и Chen, в които Съдът подчертава правата на детето.
(
43
)	Изглежда, че най-дългото име, регистрирано в Обединеното кралство, е Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, което се носи от херцозите на Бъкингам и Чандос в периода 1822—1889 г., когато титлата изчезва — може би поради прекомерния брой на фамилните имена. При все това повечето семейства успяват да избегнат подобни крайности.
(
44
)	Интересно е да се отбележи едно дело, посочено от генералния секретар на МКГС по време на Общото събрание в Единбург на 15 септември 2004 г. На административният съд на Люксембург отменя решение на люксембургските власти, с което се отказва детето на съпрузи — люксембургски граждани, пребиваващи в Германия, да бъде регистрирано в Люксембург с фамилното име на майка му. Съпрузите са избрали това име за единствено фамилно име (вж. точка 16 и бележка под линия 12 по-горе) и детето, родено в Германия, е регистрирано там с това име, в съответствие с германския закон, който е намерил приложение съгласно стълкновителните норми на тази държава като закон по местопребиваването. Люксембургският съд е приел, че подобно положение не трябва да се счита за противоречащо на обществения ред в Люксембург.
(
45
)	В сравнение с точка 44 от Решение по дело García Avello, където Съдът приема, че систематичният отказ на белгийските власти да допуснат промяна на фамилно име е явно непропорционален, тъй като в други сходни положения са възможни отклонения.
(
46
)	Вж. Решение по дело Bulgakov с/у Украйна (№ 59894/00 от 11 септември 2007 г.), точка 43 и цитираната съдебна практика.
(
47
)	Признавам, че допускането на подобна обосновка създава известно противоречие с решението на Съда по дело Zhu и Chen, посочено по-горе в бележка под линия 32, точка 34 и сл., в което Съдът отхвърля довода, че не е възможно позоваване на гражданството на държава членка, придобито по месторождение, което е съзнателно избрано само за тази цел. При все това анализът на Съда по това дело почива на правото на всяка държава членка да определя условията за придобиване на гражданство и не се отнася до използването на гражданството или на друг критерий на привързване за целите на международното частно право. Вж. също Решение от 7 юли 1992 г. по дело Singh (C-370/90, Recueil, стр. I-4265, точка 24 и цитираната съдебна практика).
(
48
)	Вж. точка 9 по-горе.
(
49
)	Заключение по дело Standesamt Stadt Niebüll, точка 56, в което се цитира Решение от 15 март 2005 г. по дело Bidar (C-209/03, Recueil, стр. I-2119, точка 31).