Неокончателна редакция
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
21 май 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм — Директива (ЕС) 2015/849 — Член 31 — Понятие за правни форми със „структура или функции, сходни с тези на доверителната собственост“ — Договори за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario) — Достъп на лица, които имат законен интерес, до информация относно действителните собственици — Валидност — Членове 7 и 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Зачитане на личния и семейния живот — Защита на личните данни — Принцип на правната сигурност — Понятието „законен интерес“ — Право на ефективна съдебна защита — Временна правна защита “
По съединени дела C‑684/24 и C‑685/24
с предмет две преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) с актове от 15 октомври 2024 г., постъпили в Съда на 17 октомври 2024 г., в рамките на производства по дела
Across Fiduciaria SpA (C‑684/24),
Galvani Fiduciaria Srl,
Sfo Fiduciaria Srl
срещу
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Ministero delle Imprese e del Made in Italy,
Garante per la protezione dei dati personali,
Unione italiana delle Camere di commercio, industria, artigianato e agricoltura (Unioncamere),
Infocamere Scpa,
при участието на:
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Roma,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Milano, Monza-Brianza, Lodi,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Bologna,
и
Unione Fiduciaria SpA (C‑685/24),
Assoservizi Fiduciari,
Torino Fiduciaria —
Fiditor Srl,
Ser-Fid Italiana Fiduciaria e di Revisione SpA
срещу
Ministero delle Imprese e del Made in Italy,
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Garante per la protezione dei dati personali,
Unione italiana delle Camere di commercio, industria, artigianato e agricoltura (Unioncamere),
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Milano, Monza-Brianza, Lodi,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Torino,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Roma,
Infocamere Scpa,
при участието на:
Aletti Fiduciaria SpA,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Roma,
Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Milano, Monza-Brianza, Lodi,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, I. Ziemele и A. Kumin (докладчик), съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: G. Chiapponi, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 25 септември 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за
Across Fiduciaria SpA, Galvani Fiduciaria Srl и Sfo Fiduciaria Srl, от G. Battagliese, A. Pazzaglia, и I. Valas, avvocati,
–        за Unione Fiduciaria SpA, Assoservizi Fiduciari, Torino Fiduciaria —
Fiditor Srl и Aletti Fiduciaria SpA, от C. Angelici, D. Contini, B. G. Mattarella и F. Sciaudone, avvocati,
–        за Ser-Fid Italiana Fiduciaria e di Revisione SpA, от U. Corea и G. Marini, avvocati,
–        за Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Roma, от S. Scafetta, avvocato,
–        за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от G. Aiello и F. Montanaro, avvocati dello Stato,
–        за германското правителство, от J. Möller и P. Wagner, в качеството на представители,
–        за Европейския парламент, от M. Menegatti, M. Migliorati и E. Paladini, в качеството на представители,
–        за Съвета на Европейския съюз, от Ив. Гюров, K. Pleśniak и G. Rugge, в качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от A. Bouchagiar, A. Manzaneque Valverde, P. A. Messina и G. von Rintelen, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 декември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалните запитвания се отнасят до:
–        валидността на член 31, параграф 4 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива № 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73), изменена с Директива (ЕС) 2018/843 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2018 г. (ОВ L 156, 2018 г., стр. 43) (наричана по-нататък „Директива 2015/849“), с оглед на членове 7 и 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), както и до тълкуването на член 31, параграфи 4 и 7а от Директива 2015/849, на член 47 от Хартата и на член 6 от ЕКПЧ (дело C‑684/24), и
–        валидността на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849 с оглед на член 114 и член 288, трета алинея ДФЕС, както и до тълкуването на член 5, параграф 4 ДЕС, членове 6—8 и 16 от Хартата, съображения 1, 2, 4, 5 и 12—17, член 2, член 3, точка 6 и членове 30 и 31 от Директива 2015/849 и съображения 4, 5, 16, 17 и 25—34 от Директива 2018/843 (дело C‑685/24).
2        Запитванията са отправени в рамките на два спора между, от една страна, Across Fiduciaria SpA, Galvani Fiduciaria Srl и SFO Fiduciaria Srl (дело C‑684/24), както и Unione Fiduciaria SpA, Assoservizi Fiduciari, Torino Fiduciaria —
Fiditor Srl и Ser-Fid Italiana Fiduciaria e di Revisione SpA (дело C‑685/24), а от друга страна, Presidenza del Consiglio dei ministri (Председателство на Министерския съвет, Италия), Ministero dell’Economia e delle Finanze (Министерство на икономиката и финансите, Италия), Ministero delle Imprese e del Made in Italy (Министерство на предприемачеството и на „Made in Italy“, Италия), Garante protezione dei dati personali (Надзорен орган по защита на личните данни, Италия), Unione italiana delle Camere di commercio, industria, artigianato e agricoltura (Unioncamere), Infocamere Scpa (дело C‑684/24), както и Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Milano, Monza-Brianza, Lodi, Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Torino и Camera di commercio, industria, artigianato e agricoltura di Roma (дело C‑685/24),
относно задълженията за информиране и за достъп във връзка с договори за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2015/849
3        Съображения 12, 14 и 16 от Директива 2015/849 гласят:
„(12)      Необходимо е да се идентифицира всяко физическо лице, упражняващо право на собственост или контрол върху правно образувание. За да се осигури действителна прозрачност, държавите членки следва да гарантират, че са обхванати възможно най-широк кръг от правни образувания, учредени или създадени чрез какъвто и да е друг механизъм на тяхна територия. […]
[…]
(14)      Необходимостта от точна и актуална информация за действителния собственик е ключов фактор при проследяването на престъпници, които в противен случай биха могли да скрият своята самоличност зад корпоративна структура. Ето защо държавите членки следва да гарантират, че правните образувания, учредени на тяхна територия в съответствие с националното право, получават и съхраняват подходяща, точна и актуална информация за своите действителни собственици, в допълнение към основната информация, като име и адрес на дружеството, и доказателства за учредяване и юридическа собственост. […] Държавите членки следва също така да гарантират, че други лица, които са в състояние да докажат законен интерес във връзка с изпирането на пари, финансирането на тероризма и съответните предикатни престъпления — като например корупция, данъчни престъпления и измами — получават достъп до информация за действителния собственик в съответствие с правилата за защита на данните. Лицата, които са в състояние да докажат законен интерес, следва да имат достъп до информация относно естеството и мащаба на притежаваните права и техния приблизителен дял.
[…]
(16)      Своевременният достъп до информация за действителния собственик следва да се осигури по начин, при който се избягва всякакъв риск от нерегламентирано осведомяване на съответното дружество“.
4        Член 1, параграф 1 от тази директива гласи:
„Целта на настоящата директива е предотвратяване използването на финансовата система на [Европейския съюз] за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма“.
5        Член 2 от тази директива определя нейното приложно поле.
6        Член 3 от същата директива гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
6)      „действителен собственик“ означава физическо лице или лица, което в крайна сметка притежава или контролира клиента и/или физическо лице или лица, от чието име се осъществява дадена сделка или дейност, и включва най-малко следното:
[…]
б)      по отношение на доверителна собственост — всички лица по-долу:
i)      учредителят/учредителите;
ii)      доверителният собственик/доверителните собственици;
iii)      пазителят/пазителите, ако има такъв/такива;
iv)      бенефициерите или когато физическите лица, които […] се ползват от правната форма или правното образувание, все още не са определени — категорията лица, в чийто основен интерес правната форма или правното образувание е създадена(о) или се управлява;
v)      всяко друго физическо лице, което в крайна сметка упражнява контрол над доверителната собственост посредством пряко или косвено притежаване или чрез други средства;
в)      по отношение на правни образувания като фондации и правни форми подобни на доверителна собственост — физическото лице или лица, което заема еквивалентна или сходна длъжност с посочените в буква б);
[…]“.
7        Глава III от Директива 2015/849, озаглавена „Информация относно действителните собственици“, включва по-специално членове 30 и 31 от тази директива.
8        Член 30, параграф 1, първа алинея от посочената директива предвижда:
„Държавите членки гарантират, че учредените на тяхна територия корпоративни и други правни образувания са длъжни да получават и да разполагат с подходяща, точна и актуална информация относно своите действителни собственици, включително подробни данни относно притежаваните права. […]“.
9        Член 31 от същата директива гласи:
„1.      Държавите членки гарантират, че настоящият член се прилага по отношение на доверителна собственост и други видове правни форми, като например, наред с другото, „fiducie“, някои видове „Treuhand“ или „fideicomiso“, когато структурата и функциите на тези правни форми са сходни с тези на доверителната собственост. Държавите членки установяват характеристиките, въз основа на които се определя дали правните форми имат структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост, по отношение на тези правни форми, които са уредени съгласно тяхното право.
Държавите членки изискват от доверителните собственици на доверителна собственост, управлявана в съответната държава членка, да получават и разполагат с подходяща, точна и актуална информация за действителните собственици на доверителната собственост. Тази информация включва самоличността на:
а)      учредителя (ите);
б)      доверителния (ите) собственик(ици);
в)      пазителя(ите)(ако има такъв(ива);
г)      бенефициерите или класа бенефициери;
д)      всяко друго физическо лице, което упражнява ефективен контрол върху доверителната собственост.
Държавите членки гарантират, че за нарушенията на настоящия член се прилагат ефективни, пропорционални и възпиращи мерки или санкции.
2.      Държавите членки гарантират, че доверителните собственици или лицата, заемащи еквивалентни длъжност в сходни правни форми като посочените в параграф 1 от настоящия член, разкриват своя статут и своевременно предоставят на задължените субекти информацията по параграф 1 от настоящия член, когато — в качеството си на доверителен собственик или на лице, заемащо еквивалентна позиция в сходна правна форма — установяват делови взаимоотношения или извършват случайна сделка в размер, надвишаващ прага по член 11, букви б), в) и г).
[…]
3а.      Държавите членки изискват информацията за действителните собственици на изрична доверителна собственост или сходни правни форми като посочените в параграф 1 да бъде съхранявана в централен регистър на действителните собственици, създаден от държавата членка, в която е установен или пребивава доверителният собственик на доверителната собственост или лицето, заемащо еквивалентна длъжност в сходна правна форма.
[…]
4.      Държавите членки гарантират, че информацията за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма е достъпна във всички случаи за:
a)      компетентните органи и [звената за финансово разузнаване], без никакви ограничения;
б)      задължените субекти в рамките на комплексната проверка на клиента в съответствие с глава II;
в)      всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес;
[…]
Информацията, достъпна за физическите и юридическите лица, посочени в първа алинея, букви в) и г), включва името, месеца и годината на раждане, държавата на пребиваване и гражданството на действителния собственик, а така също и характера и обема на притежаваните права.
Държавите членки могат, при определени в националното право условия, да предвидят достъп до допълнителна информация, позволяваща идентифицирането на действителния собственик. Тази допълнителна информация включва най-малко датата на раждане или данни за връзка, в съответствие с правилата за защита на данните. Държавите членки могат да предвидят по-широк достъп до информацията, съхранявана в регистъра, в съответствие със своето национално право.
[…]
4а.      Държавите членки могат да решат да обвържат предоставянето на информацията, съхранявана в техните национални регистри по параграф 3, с изискването за онлайн регистрация и заплащането на такса, която не надхвърля административните разходи по предоставянето на информацията, включително разходите за поддържането и промените на регистъра.
5.      Държавите членки изискват информацията, съхранявана в посочения в параграф 3а централен регистър, да бъде подходяща, точна и актуална, и създават механизми за тази цел. […]
[…]
7а.      При изключителни, определени в националното право обстоятелства, когато посоченият в параграф 4, първа алинея, букви б), в) и г) достъп би изложил действителния собственик на непропорционален риск, риск от измама, отвличане, шантаж, изнудване, тормоз, насилие или сплашване или когато действителният собственик е непълнолетен или неправоспособен по други причини, държавите членки могат в отделни конкретни случаи да предвидят изключение от този достъп до цялата или до част от информацията за действителните собственици. Държавите членки гарантират, че такива изключения се допускат само след подробна оценка на изключителния характер на обстоятелствата. Гарантират се правото на административен контрол върху решението за допускане на изключение и правото на ефективна съдебна защита. Държава членк[а], която е допуснала изключения, публикува годишни статистически данни за броя на допуснатите изключения и посочените основания и докладва на [Европейската] комисия тази информация.
[…]
10.      Държавите членки уведомяват Комисията за категориите, описанието на характеристиките, наименованията и когато е приложимо — правните основания на доверителната собственост и сходните правни форми, посочени в параграф 1, до 10 юли 2019 г. Комисията публикува пълния списък на тези видове доверителна собственост и сходни правни форми в Официален вестник на Европейския съюз до 10 септември 2019 г.
До 26 юни 2020 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета [на Европейския съюз] доклад, съдържащ оценка по въпроса дали всяка доверителна собственост и сходни правни форми по параграф 1, уредени в правото на държавите членки, са надлежно установени и дали за тях се прилагат задълженията, предвидени в настоящата директива. Когато е целесъобразно, Комисията предприема необходимите стъпки за действие въз основа на заключенията на посочения доклад“.
Директива 2018/843
10      Съображения 4, 27—30, 32 и 42 от Директива 2018/843 гласят:
„(4)      […] [с]ъществува ясна необходимост от допълнително повишаване на цялостната прозрачност на икономическата и на финансовата среда в Съюза. Предотвратяването на изпирането на пари и на финансирането на тероризма не може да бъде ефективно, освен когато средата е враждебна към престъпниците, търсещи убежище за своите финансови средства посредством непрозрачни структури. Целостта на финансовата система на Съюза зависи от прозрачността на корпоративните и други правни образувания, доверителна собственост и сходни правни форми. Настоящата директива има за цел не само разкриване и разследване на изпирането на пари, но също така и предотвратяване на неговата поява. Повишаването на прозрачността би могло да има силен възпиращ ефект.
[…]
(27)      Правилата, които се прилагат за доверителна собственост и сходни правни форми по отношение на достъпа до информация, свързана с техните действителни собственици, следва да бъдат съпоставими със съответните правила, които се прилагат по отношение на корпоративни и други правни образувания. Поради широкия спектър от видове доверителна собственост, които съществуват понастоящем в Съюза, както и дори по-голямото разнообразие от сходни правни форми, решението дали дадена доверителна собственост или сходна правна форма е сходна в сравнителен план с корпоративните и другите правни образувания, следва да се взема от държавите членки. Целта на националното право за транспониране на посочените разпоредби следва да бъде предотвратяването на използването на доверителна собственост или сходни правни форми за целите на изпирането на пари, финансирането на тероризма или съответните предикатни престъпления.
(28)      С оглед на различните характеристики на доверителната собственост и на сходните правните форми държавите членки следва да могат, съгласно националното право и в съответствие с правилата за защита на данните, да определят равнището на прозрачност по отношение на доверителната собственост и сходните правни форми, които не са съпоставими с корпоративни и други правни образувания. Свързаните с това рискове от изпиране на пари и финансиране на тероризма може да се различават в зависимост от характеристиките на вида доверителна собственост или сходна правна форма и разбирането за тези рискове може да се промени с течение на времето, например в резултат оценки на риска, извършени на национално или наднационално равнище. Поради това следва да е възможно държавите членки да предвидят по-широк достъп до информация за действителните собственици на доверителна собственост и сходните правни форми, ако този достъп представлява необходима и пропорционална мярка със законна цел за предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари или финансирането на тероризма. Когато се определя равнището на прозрачност на информацията за действителните собственици на такава доверителна собственост или сходни правни форми, държавите членки следва да вземат надлежно предвид защитата на основните права на лицата, в частност правото на неприкосновеност на личния живот и защита на личните данни. Достъпът до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходни правни форми следва да се предоставя на всяко лице, което може да докаже законен интерес. Достъп следва да се предоставя и на всяко лице, което подаде писмено искане във връзка с доверителна собственост или сходна правна форма, което държи или притежава контролен дял в корпоративно или друго правно образувание, регистрирано извън Съюза, чрез пряко или косвено притежаване, включително чрез акции на приносител, или посредством контрол чрез други средства. Критериите и условията за предоставяне на достъп по искания за информация за действителните собственици на доверителна собственост и сходни правни форми следва да бъдат достатъчно точни и да съответстват на целите на настоящата директива. Следва да е възможно за държавите членки да постановят отказ по писмено искане, когато са налице разумни основания да се предполага, че писменото искане не е в съответствие с целите на настоящата директива.
(29)      С цел да се осигурят правна сигурност и условия на равнопоставеност е от основно значение ясно да се определи кои правни форми, установени в рамките на Съюза, следва да се считат за сходни с доверителна собственост поради своите функции или структура. Поради това от всяка държава членка следва да се изисква да определи видовете доверителна собственост, ако са признати от националното право, и други сходни правни форми, които могат да бъдат създадени съгласно нейната национална правна уредба или обичай и които имат структура или функции, сходни с тези на доверителната собственост, като например възможност за разделяне или отделяне на законния и действителния собственик на активите. След това държавите членки следва да съобщят на Комисията категориите, описанието на характеристиките, имената и, когато е приложимо, правното основание на съответните видове доверителна собственост и сходни правни форми с оглед на тяхното публикуване в Официален вестник на Европейския съюз, за да се даде възможност за тяхното идентифициране от страна на другите държави членки. Следва да се има предвид, че видовете доверителна собственост и сходни правни форми могат да имат различни правни характеристики в рамките на Съюза. В случаите, когато характеристиките на доверителна собственост или сходна правна форма са съпоставими по структура или функции с характеристики на корпоративни и други правни образувания, публичният достъп до информация за действителните собственици би допринесъл за борбата със злоупотребите с доверителна собственост и сходни правни форми, подобно на начина, по който публичният достъп може да допринесе за предотвратяване на злоупотребите с корпоративни и други правни образувания за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
(30)      Публичният достъп до информация за действителните собственици позволява засилен контрол на информацията от страна на гражданското общество, включително от страна на печатните издания или на организациите на гражданското общество, и допринася за съхраняване на доверието в почтеността на търговските сделки и финансовата система. Той може да допринесе за борбата със злоупотребата с корпоративни и други правни образувания и правни форми за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, както чрез подпомагане на разследванията, така и чрез въздействие върху репутацията, тъй като на всяко лице, което би могло да извърши сделки с тях, ще е известна самоличността на действителните собственици. Освен това така се улеснява навременната и ефективна достъпност на информация за финансовите институции и органи, включително органите на трети държави, които участват в борбата с тези престъпления. Достъпът до тази информация би помогнал също така при разследванията във връзка с изпирането на пари, съответните предикатни престъпления и финансирането на тероризма.
[…]
(32)      Доверието на инвеститорите и широката общественост във финансовите пазари зависи до голяма степен от наличието на точен режим за разкриване на информация, който осигурява прозрачност по отношение на действителния собственик и контролните структури на корпоративните и други правни образувания, както и определени видове доверителна собственост и сходни правни форми. Поради това държавите членки следва да разрешават достъп до информация за действителните собственици по достатъчно съгласуван и координиран начин, чрез въвеждането на ясни правила за публичен достъп, така че трети лица да имат възможност да проверяват в рамките на целия Съюз кои са действителните собственици на корпоративни и други правни образувания, както и някои видове доверителна собственост и сходни правни форми.
[…]
(42)      Държавите членки следва да определят законния интерес — като общо понятие и като критерий за достъп до информация за действителните собственици — в националното си право. По-специално, тези определения следва да не ограничават понятието за законен интерес до случаите на висящо административно или съдебно производство и следва да осигуряват възможност за отчитане на превантивната дейност в областта на борбата с изпирането на пари, финансирането на тероризма и съответните предикатни престъпления, предприета от неправителствени организации и разследващи журналисти, когато е целесъобразно. […]“.
Италианското право
Законодателен декрет № 231/2007
11      Член 1, параграф 2, буква ee) от Decreto legislativo n. 231 —
Attuazione della direttiva 2005/60/CE concernente la prevenzione dell’utilizzo del sistema finanziario a scopo di riciclaggio dei proventi di attività criminose e di finanziamento del terrorismo nonchè della direttiva 2006/70/CE che ne reca misure di esecuzione (Законодателен декрет № 231 — Транспониране на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм и на Директива 2006/70/ЕО относно установяването на мерки за прилагане на тази директива)
от 21 ноември 2007 г.
(GURI
бр. 290, от 14 декември 2007 г., редовна притурка, бр. 268), в редакцията му, приложим към споровете в главните производства (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 231/2007“), определя „доставчик на услуги по доверително или дружествено управление“ като „всяко физическо или юридическо лице, което по занятие предоставя на трети лица която и да е от следните услуги: […] извършва дейност като доверителен собственик в изрична доверителна собственост или сходна правна форма или организира изпълнението на тази дейност от друго лице“.
12      Член 20 от Законодателен декрет № 231/2007 урежда идентифицирането на действителния собственик:
13      Член 21, параграфи 3 и 4 от посочения законодателен декрет предвижда:
„3.      Доверителната собственост […], както и сходните правни форми, които са установени или имат седалище на територията на Италианската република, трябва да бъдат вписани в специален раздел на Търговския регистър. Информацията по член 22, параграф 5 относно действителните собственици на тази доверителна собственост и тези сходни правни форми, които са установени или имат седалище на територията на Италианската република, се предоставя от довереника или доверениците, от друго лице от името на довереника или от лицето, разполагащо с равностойни права, правомощия и функции в сходни правни форми, на Търговския регистър с цел съхраняването ѝ. […]
4.      Достъп до информацията, посочена в член 22, параграф 5 относно действителните собственици на доверителна собственост, е разрешен на:
[…]
d bis)            […]
физически лица —
включително тези с колективен интерес —
които имат релевантен и отделен правен интерес, когато е необходимо да се знае кой е действителният собственик, за да се запази или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение, ако тези физически лица разполагат с конкретни и документирани доказателства, че действителният и юридическият собственик са отделни лица. Интересът трябва да бъде пряк, конкретен и съществуващ, а за образуванията, представляващи колективни интереси, той не трябва да съвпада с интереса на лицата, спадащи към представляваната категория. При изключителни обстоятелства, когато действителният собственик би бил изложен на непропорционален риск от измама, отвличане, шантаж, изнудване, тормоз, насилие или сплашване или когато действителният собственик е недееспособен или непълнолетен, достъп до информацията за действителните собственици може да бъде отказан изцяло или частично, за всеки отделен случай и след задълбочена оценка на изключителния характер на обстоятелствата. […]“.
14      Член 22, параграфи 5 и 5 bis от същия законодателен декрет гласи:
„5.      Управители на изрична доверителна собственост, уредени в [legge n. 364 (Закон № 364) от 16 октомври 1989 г. (GURI, бр. 261 от 8 ноември 1989 г., редовна притурка № 84)], както и лицата, упражняващи равностойни права, правомощия и функции в сходни правни форми, при условие че са установени или седалището им е на територията на Италианската република, получават и съхраняват подходяща, точна и актуална информация относно титулярите на права върху доверителната собственост или сходната правна форма, т.е. информация относно самоличността на учредителя или учредителите, управителя или управителите, пазителя или пазителите, или всяко друго лице, действащо от името на управителя, ако има такъв или такива - бенефициера или бенефициерите или категорията бенефициери, и други физически лица, упражняващи контрол върху доверителната собственост или сходната правна форма, както и всяко друго физическо лице, което в крайна сметка упражнява контрол върху имуществото, предоставено в доверителната собственост или сходната правна форма, чрез пряка или непряка собственост или по друг начин. Доверениците на изрична доверителна собственост и лицата, упражняващи равностойни права, правомощия и функции в сходни правни форми, съхраняват тази информация за срок не по-кратък от пет години след прекратяването на статута им на довереници и я предоставят незабавно на органите, посочени в член 21, параграф 2, букви а) и b). Същите довереници, които в това си качество установяват трайни или професионални отношения или инцидентно извършват услуга, декларират своя статут пред задължените субекти.
5 bis.      За целите на настоящия декрет за сходни с доверителната собственост правни форми се считат субектите и образуванията, които по своята структура и функции пораждат правни последици, равностойни на тези на изричната доверителна собственост, включително по отношение на предназначението на активите за дадена цел и под контрола на лице, различно от собственика, в интерес на един или повече бенефициери или с оглед на постигането на конкретна цел“.
Постановление № 55/2022
15      Член 1, буква g) от Decreto del Ministero dell’Economia e delle Finanze n. 55 —
Regolamento recante disposizioni in materia di comunicazione, accesso e consultazione dei dati e delle informazioni relativi alla titolarità effettiva di imprese dotate di personalità giuridica, di persone giuridiche private, di trust produttivi di effetti giuridici rilevanti ai fini fiscali e di istituti giuridici affini al trust (Постановление № 55/2022 на министерството на икономиката —
Постановление за приемане на правила и разпоредби относно съобщаване на, достъп до и справки за данни и информация за действителните собственици на предприятия, които са юридически лица, на частноправни юридически лица, на доверителна собственост, пораждащи съответни правни последици в данъчната област, и на сходни на доверителна собственост правни форми) от 11 март 2022 г. (GURI бр. 121 от 25 май 2022 г.,
стр. 1, наричано по-нататък „Постановление № 55/2022“), определя, че за сходни правни форми се считат субектите и образуванията, „които по своята структура и функции пораждат правни последици, равностойни на тези на изричната доверителна собственост, включително по отношение на предназначението на активите за дадена цел и под контрола на лице, различно от собственика, в полза на един или повече бенефициери или с оглед на постигането на конкретна цел, в съответствие с
член 22, параграф 5 bis от [Законодателен декрет
№ 231/2007]“.
16      Член 7, параграфи 2 и 3 от Министерски декрет № 55/2022 предвижда:
„2.      Данните и информацията относно действителните собственици на доверителна собственост и сходни правни форми, които трябва да бъдат вписани в специалния раздел, съобщени съгласно член 3 и съхранявани в специалния раздел на Търговския регистър, се предоставят на всяко физическо или юридическо лице, включително на тези, които имат колективен интерес и които имат право на достъп до тях в съответствие с член 21, параграф 4, буква d°bis), първо и второ изречение от [Законодателен декрет № 231/2007], въз основа на подаването пред териториално компетентната търговска палата на мотивирано заявление за достъп, от което е видно, че са изпълнени предварителните условия, посочени в същия член 21, параграф 4, буква d bis), първо и второ изречение. В двадесетдневен срок от подаването на заявлението териториално компетентната търговска палата предоставя достъп или изпраща на заявителя мотивиран отказ по сертифицирана електронна поща. Ако не е изпратено съобщение в посочения срок, достъпът се счита за отказан.
3.      […] териториално компетентната търговска палата предава заявлението за достъп, посочено в параграфи 1 и 2, на заинтересованата страна, като изпраща съобщение на адреса на сертифицирана електронна поща, съобщен в съответствие с член 4, параграф 1, буква e). В срок от десет дни от получаването на това съобщение заинтересованата страна може да подаде по сертифицирана електронна поща мотивирано възражение. Търговската палата преценява във всеки отделен случай посочените от заинтересованата страна изключителни обстоятелства по член 21, параграф 2, буква f) и параграф 4, буква d bis) от [Законодателен декрет № 231/2007], които обосновават пълния или частичен отказ на достъп, като взема предвид и принципа на пропорционалност между твърдения риск и интереса от достъпа. Териториално компетентната търговска палата може да откаже изцяло или частично достъпа до данните, посочени в параграфи 1 и 2, след като прецени изключителните обстоятелства, на които се позовава заинтересованата страна. Мотивираният отказ на достъп се съобщава на заявителя по сертифицирана електронна поща в двадесетдневен срок от подаването на заявлението за достъп. Ако не е изпратено съобщение в посочения срок, достъпът се счита за отказан“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
17      Жалбоподателите в главните производства, с изключение на Assoservizi Fiduciari, са дружества за доверително управление по италианското право. При транспонирането на член 31 от Директива 2015/849 в италианския правен ред сключените от тези дружества договори за доверително
управление са счетени за правни форми, които имат „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“ по смисъла на член 31, параграф 1, което води до задължение за предоставяне на информация за съответните действителни собственици.
18      Като изтъкват по-специално несъвместимостта с правото на Съюза на националните норми, транспониращи член 31 от Директива 2015/849, и незаконосъобразността на самия член 31, жалбоподателите в главните производства сезират Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), който отхвърля жалбите им. Впоследствие те сезират Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), който е запитващата юрисдикция.
19      Предвид изтъкнатите от жалбоподателите в главните производства основания запитващата юрисдикция счита, че споровете, с които е сезирана, изискват произнасяне по валидността и тълкуването на член 31 от Директива 2015/849.
20      На първо място, тази юрисдикция посочва, че някои от жалбоподателите в главните производства оспорват валидността на разпоредбите на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849, тъй като противоречали на член 114 и член 288, трета алинея ДФЕС, както и на принципа на полезно действие. Според тях тези разпоредби не са ясни, точни и предвидими що се отнася до техните последици и не позволяват да се постигне целта за правна сигурност, по-специално тъй като тази директива се позовава на неопределени правни понятия като понятието „сходство“, без да определя необходимите обективни общи критерии.
21      На второ място, що се отнася до включването на договорите за доверително управление в приложното поле на член 31 от Директива 2015/849 като правни форми със „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“, запитващата юрисдикция иска да се установи, първо, какъв е обхватът на понятието „istituti giuridici“ (правни форми), което фигурира в текста на италиански език на посочения член 31, параграфи 1, 2 и 10.
22      Според тази юрисдикция, като се има предвид значението, което италианската доктрина придава на термина „istituto“ в националния правен ред, това понятие би могло да се разбира в смисъл, че се отнася до наличието на органично единство на разпоредбите и принципите, уреждащи определено социално явление, но такъв подход не изглежда да е в съответствие с текстовете на останалите езици на посочения член 31, параграфи 1, 2 и 10. Възможно е също така въпросното понятие да се отнася до видове правно-икономически сделки, което обаче налага анализ във всеки отделен случай и поради това би породило съмнения от гледна точка на правната сигурност. Така тази юрисдикция е склонна да възприеме трети подход, съгласно който същото понятие трябва да се тълкува с оглед видовете правно-икономически сделки, преценени съобразно техните съществени характеристики, които във всички случаи имат „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“.
23      Второ, запитващата юрисдикция припомня, че съгласно член 31, параграфи 1 и 10 от Директива 2015/849 държавите членки трябва да определят кои правни форми имат „структура или функции, сходни с тези на доверителната собственост“, и да уведомят Комисията за „категориите, описанието на характеристиките, наименованията и когато е приложимо — правните основания на доверителната собственост и сходните правни форми“, за които Комисията публикува пълен списък в Официален вестник на Европейския съюз. Тъй като Италианската република е извършила изискваното уведомление и е включила сред тези сходни правни форми договора за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario), тази юрисдикция иска да се установи какъв е характерът —
конститутивен или декларативен — на това уведомление и на пълния списък, публикуван от Комисията на основание член 31, параграф 10.
24      Трето, запитващата юрисдикция иска да се изясни дали структурата или функциите на договорите за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право, могат да се считат за „сходни с тези на доверителна собственост“ по смисъла на посочения член 31, параграф 1. В това отношение тя уточнява, че по силата на такъв договор за доверително управление съответното дружество за доверително управление придобива правото да упражнява правата, свързани с поверените му активи или капитали, без обаче да придобива собствеността върху тях, която остава в ръцете на доверителя. Следователно се поставя въпросът дали е възможно да се приеме, че този договор за доверително управление има „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“, дори да не включва прехвърляне на собствеността върху активите или капитала, предмет на този договор.
25      Четвърто, тази юрисдикция посочва, че според жалбоподателите в главните производства решението за дружествата за доверително управление по италианското право да се прилагат задълженията, предвидени в член 31 от Директива 2015/849, що се отнася до сключените от тях договори за доверително управление, противоречи на принципа на пропорционалност. Задълженията, предвидени в правилата, които вече се прилагат към дейността на тези дружества,
били достатъчни, за да се постигнат преследваните с посочената директива цели.
26      На трето място, доколкото съгласно член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849 информацията за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма е достъпна за всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, жалбоподателите в главните производства оспорват прекомерния обхват на кръга от лица, на които е осигурен достъп, и поддържат, че ако възможността за упражняване на право на достъп е обусловена само от наличието на неопределен „законен интерес“, това би било източник на несигурност относно прилагането ѝ. Така липсата на по-строги условия, които да узаконяват достъпа на частноправните субекти до информация за тези действителни собственици, е несъвместима по-специално с основните права на зачитане на личния живот и на защита на личните данни, закрепени съответно в членове 7 и 8 от Хартата.
27      На четвърто място, запитващата юрисдикция изразява съмнения относно националната правна уредба, с която се транспонира член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849. Като се позовават по-специално на решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912), жалбоподателите в главните производства всъщност поддържат, че тази национална правна уредба не е в съответствие с правото на Съюза, тъй като разширява прекомерно достъпа до информация за действителните собственици.
28      На пето и последно място, запитващата юрисдикция поставя въпроса за тълкуването на член 31, параграф 7а от Директива 2015/849. Съгласно първото изречение от тази разпоредба в посочените в нея хипотези държавите членки могат в отделни конкретни случаи да предвидят изключение от този достъп до цялата или до част от информацията за действителните собственици. Освен това посоченият член 31, параграф 7а, трето изречение гласи, че се гарантират правото на административен контрол върху решението за допускане на изключение и правото на ефективна съдебна защита.
29      В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че макар националната правна уредба, с която се транспонира член 31, параграф 7а от Директива 2015/849, да предвижда предварителен обмен на информация между съответния действителен собственик и компетентната търговска палата — органът, който трябва да се произнесе по искане за достъп до информация за действителните собственици, тази национална правна уредба не предвижда способ за защита, който може да бъде приложен предварително. Така правната защита на действителните собственици е предвидена едва на по-късен етап, с възможността да се оспори пред административния съд решението, с което се уважава искане за достъп до тази информация. При това положение същата юрисдикция изразява съмнения относно това дали посочената национална правна уредба гарантира правата и интересите на съответните действителни собственици.
30      При тези обстоятелства по дело C‑684/24 Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Съвместим ли е член 31, параграф 4 от [Директива 2015/849], който позволява предоставянето на достъп до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, с [членове 7 и 8 от Хартата] и [член 8 от ЕКЧП], доколкото във всички случаи позволява достъп на всяко физическо или юридическо лице, „което може да докаже наличието на законен интерес“, без да уточнява и определя самото понятие „законен интерес“, като оставя неговото определяне на пълната свобода на преценка на държавите членки и по този начин създава риск от прекалено широко определяне на кръга от лица, които имат право на достъп, което на свой ред може да накърни горепосочените основни права на засегнатото лице?
2)      Съвместими ли са предвидените в член 31, параграф 7а от [Директива 2015/849] гаранции относно правото на административно обжалване на решение, с което се отказва (при наличие на изключителни обстоятелства, установени в националното право) достъпът по [този член 31,] параграф 4 (достъп, който във всички случаи е разрешен до информация относно собствеността на доверителна собственост или сходна правна форма), като се има предвид защитата, предоставена от член 47 [от Хартата], както и от член 6 от [ЕКЧП], с членове 6—7 от [Постановление № 55], доколкото те предоставят на несъдебен административен орган, като териториалната търговска палата, правомощието да се произнесе по разкриването на данните, което има необратим ефект, и доколкото предоставят право на съдебна защита на действителния собственик едва на по-късен етап?“.
31      Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и по дело C‑685/24 и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли понятието „istituti giuridici“ [„правни форми“] в член 31, параграф 1, параграф 2 и параграф 10 от [Директива 2015/849], което се съдържа в текста на италиански език, да се тълкува в смисъл, че в съответствие с произтичащото от текстовете на други основни езици, както и от контекста и целта на [тази] директива, то се отнася до съществуването на органично единство на разпоредбите и принципите, уреждащи определено социално явление, или пък до конкретна и специфична правно-икономическа сделка, или още до видове правно-икономически сделки, преценени съобразно техните съществени характеристики, които във всички случаи имат структура или функции, сходни с тези на доверителната собственост?
2)      Трябва ли член 31, параграф 10 от [Директива 2015/849] да се тълкува в смисъл, че уведомленията, извършвани от държавите членки, и докладът на Комисията до Европейския парламент
и Съвета нямат задължителна нормативна сила, а са само декларативни актове, в които се признават сходните правни форми, в различните правни системи, поради което в случай на спор националният съд и Съдът на Европейския съюз във всички случаи трябва да проверят наличието на такова сходство с доверителната собственост в структурата или функциите на тези правни форми само с оглед на разпоредбите на [тази д]иректива, тъй като тези допълващи правото [на Съюза] актове не могат да се считат за обвързващи?
3)      Трябва ли правото на Съюза, и по-конкретно съображения 1, 2, 4, 5 и 12 — 17, както и член 2, член 3, […], точка 6 и член 31 от [Директива 2015/849], а също и съображения 4, 5, 16, 17 и 25 — 34 от Директива [2018/843], да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като предвидената в член 1, параграф 2, буква ee) и членове 20, 21 и 22 от Законодателен декрет № 231/20[0]7, в частта, в която тази правна уредба включва сред правните форми със сходни на доверителната собственост структура и функции договорите за доверително управление на дружествата за доверително управление?
4)      Допуска ли правото на Съюза, и по-специално принципът на пропорционалност, както и разпоредбите на член 31, параграф 1 от [Директива 2015/849] във връзка с член 5, параграф 4 ДЕС и съображения 5 и 27 от [Директива 2018/843] национална правна уредба като предвидената в член 1, параграф 2, буква ee) и членове 20, 21 и 22 от Законодателен декрет № 231/2017, в частта, в която включва сред правните форми със сходни на доверителната собственост структура и функции договорите за доверително управление на дружествата за доверително управление, въпреки че дейността на тези дружества е обвързана с редица задължения и подлежи на надзор от страна на различни национални органи, и предвид рисковете, които могат да бъдат породени от извършваните операции?
5)      Невалидни ли са разпоредбите на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от [Директива 2015/849] поради противоречието им с разпоредбите на член 114 и член 288, [трета алинея ] ДФЕС, както и с принципа на полезното действие?
6)      Трябва ли правото на Европейския съюз, и по-конкретно съображения 1, 2, 5 и 12—17 от [Директива 2015/849], членове 30 и 31 от същата директива, съображения 4, 5, 16, 17 и 25—34 от [Директива 2018/843], членове 6[—]16 от Хартата, както и принципът на пропорционалност, предвиден в член 5, параграф 4 ДЕС, да се тълкуват — включително в светлината на решение на Съда от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912) — в смисъл, че не допускат правна уредба като предвидената в член 21, параграф 4, буква d bis) от Законодателен декрет № 231/2007 и член 7, параграф 2 от Постановление № 55/2022, която позволява достъп на частни лица, включително на такива с колективен интерес, които имат релевантен и отделен правен интерес, в случаите, когато е необходимо да се знае кой е действителният собственик, за да се гарантира или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение, когато разполагат с конкретни и документирани доказателства, че действителният и юридическият собственик са отделни лица, като освен това [тази правна уредба] изисква интересът да бъде пряк, конкретен и съществуващ, а за субекти, представляващи колективни интереси, той да не съвпада с интереса на лицата, спадащи към представляваната категория?“.
Производството пред Съда
32      С определение на председателя на Съда от 2 септември 2025 г., Across Fiduciaria и др. (C‑684/24 и
C‑685/24, EU:C:2025:727), е отхвърлено искането на запитващата юрисдикция за разглеждане на настоящите дела по реда на бързото производство, предвидено в член 105 от Процедурния правилник на Съда. Със същото
определение председателят на Съда обаче решава, че тези дела следва да се разгледат с предимство в приложение на член 53, параграф 3 от този правилник.
По допустимостта
33      Ser-Fid Italiana Fiduciaria e di Revisione счита, че поставените по дело C‑685/24 въпроси са ирелевантни и следователно недопустими. Според него запитващата юрисдикция е формулирала въпросите си относно предполагаемата законосъобразност на включването в Италия на договорите за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право, в правните форми, които имат „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“ по смисъла на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849, като е цитирала италиански правни норми за транспониране на тази директива, които в действителност не предвиждали такова включване.
34      В това отношение следва да се припомни, от една страна, че съгласно член 94 от Процедурния правилник всяко преюдициално запитване съдържа „съдържа кратко изложение на предмета на спора и на релевантните факти, така както са установени от запитващата юрисдикция, или поне изложение на фактите, на които се основават въпросите“, „възпроизвежда съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика“ и „излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
35      От друга страна, производството по член 267 ДФЕС е основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. Само националният съд е компетентен да установи и прецени фактите по спора в главните производства, както и да тълкува и прилага националното право. Също така само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да понесе отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени - предвид особеностите на делото - както необходимостта, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда (решение от 7 ноември 2024 г., Centro di Assistenza Doganale Mellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, т. 32 и цитираната съдебна практика).
36      В случая запитващата юрисдикция е изложила подробно правния и фактически контекст, както и причините, поради които има въпроси относно валидността и тълкуването на някои разпоредби от правото на Съюза, за да може да постанови решението си. Освен това въпросът дали съжденията на
запитващата юрисдикция, изложени като основание в контекста на въпросите ѝ,
не са погрешни, спада към фактическата обстановка, проверката на чиято точност не е задача на Съда (решение от 27 февруари 2025 г., Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Начин на управление на ПКИ), C‑18/23, EU:C:2025:119, т. 37 и цитираната съдебна практика).
37      При тези условия въпросите, поставени по дело C‑685/24, са допустими.
По преюдициалните въпроси
По петия въпрос по дело C‑685/24
38      Петият въпрос по дело C‑685/24, който следва да се разгледа на първо място, видно от формулировката му, се отнася до валидността на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849 с оглед на член 114 и член 288, трета алинея ДФЕС, както и с оглед на принципа на полезното действие. От предоставените от запитващата юрисдикция данни в подкрепа на този въпрос обаче ясно личи, че той се отнася по-конкретно до спазването на принципа на правната сигурност, тъй като тази юрисдикция се позовава на доводите на някои жалбоподатели в главното производство по дело C‑685/24, че тези разпоредби не са ясни, точни и предвидими що се отнася до техните последици. По-специално според нея посочената директива съдържа неопределени правни понятия като понятието „сходство“, без да определя необходимите обективни общи критерии.
39      Ето защо следва да се приеме, че с посочения въпрос запитващата юрисдикция приканва Съда да определи дали член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849 нарушава принципа на правната сигурност.
40      Съгласно постоянната съдебна практика принципът на правната сигурност изисква, от една страна, правните норми да бъдат ясни и точни, а от друга страна, прилагането им да е предвидимо за правните субекти, особено когато могат да имат неблагоприятни последици. Този принцип изисква по-специално правната уредба да позволява на заинтересованите лица да се запознаят с точния обхват на задълженията, които тя им налага, и да имат възможност да се запознаят по недвусмислен начин със своите права и задължения и да действат съобразно тях (решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 158 и цитираната съдебна практика).
41      Все пак не може да се счита, че тези изисквания не допускат при приемането на дадена норма законодателят на Съюза да използва абстрактно правно понятие, или че налагат в такава абстрактна норма да се посочват различните конкретни хипотези, при които то може да бъде приложено, доколкото е невъзможно всички такива хипотези да бъдат предварително определени от законодателя (решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 159 и цитираната съдебна практика).
42      В този смисъл не е необходимо самият законодателен акт да съдържа уточнения от техническо естество, тъй като е допустимо законодателят на Съюза да въведе обща правна уредба, която по-нататък да подлежи евентуално на уточняване (решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 160 и цитираната съдебна практика).
43      Следователно фактът, че законодателен акт предоставя свобода на преценка на органите, отговарящи за прилагането му, сам по себе си не противоречи на изискването за предвидимост, при условие че обхватът и редът за упражняване на това право са определени достатъчно точно, с оглед на преследваната законна цел, за да се осигури подходяща защита срещу произвол (решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 161 и цитираната съдебна практика).
44      Що се отнася до член 31 от Директива 2015/849, от параграф 1, първа алинея, първо изречение на този член 31 следва, че той се прилага „по отношение на доверителна собственост и други видове правни форми, като например, наред с другото, „fiducie“, някои видове „Treuhand“ или „fideicomiso“, когато структурата и функциите на тези правни форми са сходни с тези на доверителната собственост“. Член 31, параграф 1, първа алинея, второ изречение допълва, че „[д]ържавите членки установяват характеристиките, въз основа на които се определя дали правните форми имат структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост, по отношение на тези правни форми, които са уредени съгласно тяхното право“.
45      Освен това съгласно член 31, параграф 2 от Директива 2015/849 държавите членки гарантират, че доверителните собственици или лицата, заемащи еквивалентни длъжност в сходни правни форми като посочените в същия член 31, параграф 1, подават определена информация, когато са изпълнени условията по член 31, параграф 2.
46      Накрая, член 31, параграф 10, първа алинея от Директива 2015/849 предвижда, от една страна, че държавите членки уведомяват Комисията за категориите, описанието на характеристиките, наименованията и когато е приложимо — правните основания на доверителната собственост и сходните правни форми, посочени в този член 31, параграф 1, до 10 юли 2019 г. От друга страна, съгласно тази разпоредба Комисията публикува пълния списък на тези видове доверителна собственост и сходни правни форми в Официален вестник на Европейския съюз до 10 септември 2019 г.
47      Що се отнася до понятието „доверителна собственост“, към което се прилага член 31 от Директива 2015/849, следва да се отбележи, че последната не дефинира това понятие и че в текста на тази директива на различните езици има някои различия. Това понятие обаче може да бъде тълкувано достатъчно ясно, тъй като в неговия текст на повечето езици, включително на италиански, изрично се посочва „trust“. От своя страна терминът „trust“ обозначава правно понятие, широко разпространено в страните, които прилагат общото право (common law), и за което, както отбелязва генералният адвокат в точки 45 и 46 от заключението си, съществува точно определение в международното публично право.
48      Член 31 от Директива 2015/849 се прилага и по отношение на „други видове правни форми“, квалифицирани в член 31, параграфи 2 и 10 като „сходни правни форми“. Както произтича от член 31, параграф 1, второ изречение и от съображение 27 от Директива 2018/843, държавите членки следва да определят тези други видове правни форми, уредени от съответното им право.
49      При идентифцирането на тези други видове правни форми държавите членки са обвързани от условието, предвидено в член 31, параграф 1, първа алинея от Директива 2015/849, според което са обхванати само правните форми, които имат „структура или функции, сходни с тези на доверителната собственост“. В този контекст държавите членки трябва да вземат предвид присъщия на дадена правна форма риск да бъде използвана за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма. Всъщност основната цел на Директива 2015/849 е да се предотврати използването на финансовата система за такива цели (вж. в този смисъл, решение от 29 януари 2026 г., Steiermärkische Bank und Sparkasse и др., C‑291/24, EU:C:2026:52, т. 24 и цитираната съдебна практика).
50      При тези условия избраната от законодателя на Съюза законодателна техника е в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 43 от настоящото решение, доколкото обхватът и редът за упражняване на свободата на преценка, призната от Директива 2015/849 на органите, отговарящи за нейното прилагане, са определени достатъчно точно.
51      Освен това, както се посочва в съображение 29 от Директива 2018/843, именно с цел да се осигурят правна сигурност, съгласно член 31, параграф 10 от Директива 2015/849 държавите членки са длъжни да уведомят Комисията за категориите, описанието на характеристиките, наименованията и когато е приложимо — правните основания на доверителната собственост и сходните правни форми, а Комисията трябва да публикува пълния списък на посочените доверителна собственост и сходни правни форми. Така целта на тези предписания е да гарантират, че съответните лица са в състояние да се запознаят с точния обхват на задълженията, които им се налагат, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 40 от настоящото решение.
52      Важно е освен това да се вземат предвид и особеностите на урежданата материя. Всъщност в съображение 27 от Директива 2018/843 се посочва широкият спектър от видове доверителна собственост, които съществуват понастоящем в Съюза, както и дори още по-голямото разнообразие от сходни правни форми. Съдът обаче вече е постановил, че в зависимост от общия контекст и конкретните обстоятелства относно подлежащата на хармонизация материя в приложение на член114 ДФЕС на законодателя на Съюза е предоставена свобода на преценка относно техниката на сближаване, която е най-подходяща за постигане на желания резултат, особено в области, характеризиращи се със сложни технически особености (вж. в този смисъл решение от 3 декември 2019 г., Чешка република/Парламент и Съвет, C‑482/17, EU:C:2019:1035, т. 60
и цитираната съдебна практика).
53      Освен това е ирелевантен доводът на някои жалбоподатели в главното производство по дело
C‑685/24, че много държави членки са уведомили Комисията, че в техния правен ред няма правни форми, аналогични на доверителната собственост, а във всички правни системи на държавите членки съществуват правни конструкции, идентични с поръчка без представителство, или във всички случаи правни конструкции, които, causa fiduciae, разграничават действителния и законния собственик.
54      Всъщност този довод се отнася до това дали държавите членки са изпълнили задълженията си по член 31, параграфи 1 и 10 от Директива 2015/849 и не може да постави под въпрос съвместимостта на тази разпоредба с принципа на правната сигурност.
55      Ето защо член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849 не нарушава принципа на правната сигурност.
56      По изложените съображения на петия въпрос по дело C‑685/24 следва да се отговори, че при разглеждането на този въпрос не се установяват никакви обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива 2015/849.
По въпроси от първи до четвърти по дело C‑685/24
57      Със своите въпроси от първи до четвърти по дело C‑685/24, които следва да бъдат разгледани заедно и на второ място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която се счита, че договорите за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario), попадат в обхвата на понятието „други видове правни форми“ по смисъла на тази разпоредба.
58      В това отношение най-напред следва да се отбележи, че уведомяването, извършвано от държава членка в съответствие с член 31, параграф 10, първа алинея от Директива 2015/849, няма задължителна нормативна сила по въпроса дали съответната правна форма попада в обхвата на това понятие.
59      Всъщност, както личи от съображение 29 от Директива 2018/843, това уведомяване, както и публикуването от Комисията на пълния списък на доверителната собственост и сходните правни форми имат за цел да улеснят идентифицирането им от другите държави членки, за да се гарантира правната сигурност и по този начин, както следва от точка 51 от настоящото решение, да се гарантира, че съответните лица са в състояние да се запознаят с точния обхват на наложените им задължения.
60      След това пояснение следва да се припомни, че член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 се прилага „по отношение на доверителна собственост и други видове правни форми, като например, наред с другото, „fiducie“, някои видове „Treuhand“ или „fideicomiso“, когато тези правни форми имат
структура и функции, сходни с тези на доверителната собственост“.
61      Тъй като Директива 2015/849 не определя нито понятието „други видове правни форми“, нито понятието „доверителна собственост“, за което се отнася първото понятие, тяхното значението и обхват следва да се определят в съответствие с обичайното им значение в говоримия език, като се държи сметка за контекста, в който те се използват, и за целите, преследвани от правната уредба, от която те са част (вж. по аналогия решение от 1 октомври 2020 г., Entoma, C‑205/19, EU:C:2020:769, т. 29 и цитираната съдебна практика).
62      В това отношение следва да се отбележи, че както бе посочено в точка 47 от настоящото решение, що се отнася до понятието „доверителна собственост“, в текста на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 на отделните езици има някои различия, но повечето от тях изрично посочват термина „trust“, който обозначава правно понятие, широко разпространено в страните, които прилагат общото право (common law). Освен това, за да илюстрира посочените в нея „други видове правни форми“, в тази разпоредба се посочват „fiducie“, както и някои видове „Treuhand“ или „fideicomiso“.
63      Що се отнася до понятието „правни форми“ по смисъла на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849, текстът и на тази разпоредба на различните езици е различен. Всъщност, както посочва запитващата юрисдикция, в текста на италиански език на посочената разпоредба („istituti giuridici“) това понятие може да се разбира като отнасящо се до координирана правна уредба на определено явление с правно значение. За разлика от това формулировките, използвани в текста на немски език („Rechtsvereinbarungen“) или на английски език („legal arrangements“) изглежда слагат акцент върху споразумението, договорено между заинтересованите страни. Текстът на други езици, като например на испански език („instrumentos jurídicos“) или на френски език („constructions juridiques“) изглежда се отнасят до разнообразни случаи.
64      С оглед на тези несъответствия между текста на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 на различните езици, понятието „правни форми“ не може да се разбира ограничително, а именно в смисъл, че предполага наличието на специална правна уредба, уреждаща въпросния акт, тъй като това би означавало на една формулировка, използвана в текста на тази разпоредба на един от езиците, да се отдаде предимство пред текстовете на останалите езици на тази разпоредба, което би било несъвместимо с изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2026 г., Opera Laboratori Fiorentini, C‑313/24, EU:C:2026:91, т. 28 и цитираната съдебна практика). При все това, тъй като в член 31, параграф 1 на повечето му езици се говори за „видове“ правни форми, това понятие се отнася до правни сделки, които могат да бъдат категоризирани в зависимост от присъщите им характеристики. Това тълкуване се потвърждава от задачата по установяване и уведомяване, възложена на държавите членки с посочения член 31, параграф 1, първа алинея, второ изречение и параграф 10, първа алинея.
65      Освен това приложимостта на член 31 от Директива 2015/849 към „други видове правни форми“ по смисъла на член 31, параграф 1 предполага, че тези правни форми имат „структура или функции, сходни с тези на доверителна собственост“.
66      Що се отнася до контекста, в който се вписва член 31 от Директива 2015/849, и до преследваните от нея цели, следва да се отбележи, че този член 31 е част от глава III от Директивата, озаглавена „Информация относно действителните собственици“. В това отношение съображения 12 и 14 от посочената директива подчертават колко е важно, за да се осигури действителна прозрачност, да се идентифицира всяко физическо лице, упражняващо право на собственост или контрол върху правно образувание, както и необходимостта от точна и актуална информация за действителния собственик.
67      Що се отнася по-конкретно до правилата, които се прилагат за доверителната собственост и сходните правни форми, от съображение 27 от Директива 2018/843 следва, че целта на националното право за транспониране на посочените правила следва да бъде предотвратяването на използването на доверителна собственост или сходни правни форми за целите на изпирането на пари, финансирането на тероризма или съответните предикатни престъпления. В този контекст в съображение 28 от тази директива се уточнява, че рисковете от изпиране на пари и финансиране на тероризма може да се различават в зависимост от характеристиките на вида доверителна собственост или сходна правна форма.
68      В това отношение в писменото си становище пред Съда Комисията отбелязва, че в контекста на Директива 2015/849 въвеждането на понятието „други видове правни форми“ позволява в приложното поле на член 31 от тази директива да се включат категории сделки, които, макар да не са квалифицирани като „доверителна собственост“, водят до разграничаване на действителния собственик на активи и лицето, на което те са поверени и което влиза в отношения с трети лица в рамките на тяхното управление, създавайки „завоалиращ ефект“, който скрива от третите лица този действителен собственик или тези правоотношения.
69      Следователно, както бе посочено в точка 49 от настоящото решение, при идентифицирането на „други видове правни форми“ по смисъла на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 държавите членки трябва да вземат предвид присъщия на дадена правна форма риск тя да бъде използвана за изпиране на пари и финансиране на тероризма.
70      В случая запитващата юрисдикция уточнява, че договорът за доверително управление (mandato fiduciario) не е предмет на цялостна правна уредба, но че категориите икономически операции, които попадат в обхвата на института на доверителното управление, се различават напълно в зависимост от тяхната структура, функция и последици. Освен това от акта за преюдициално запитване по дело C‑685/24 е видно, че този договор за доверително управление, изглежда, има структурните и функционалните характеристики, които го доближават до доверителната собственост. Става въпрос по-конкретно за механизъм, при който нечие имущество преминава на името на друго лице с цел да бъде стопанисвано и управлявано, което предполага разграничаване между лицето, стопанисващо и управляващо въпросното имущество, и лицето, което му възлага тази задача и в чийто интерес се извършва тя на доверително основание. Освен това запитващата юрисдикция се позовава на „завоалиращия ефект“, до който води преминаването на посоченото имущество на името на довереника, изпълняващ „функция на параван“, зад който да се скрие самоличността на доверителя, което представлява релевантен елемент с оглед на основната цел, преследвана с Директива 2015/849.
71      При тези условия договорите за доверително
управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario), могат да попаднат в обхвата на понятието „други видове правни форми“ по смисъла на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849, което запитващата юрисдикция следва да провери.
72      В това отношение е без значение фактът, че според запитващата юрисдикция по силата на договор за доверително управление на името на упълномощения представител
преминават активи, без да се извършва прехвърляне на собствеността. Всъщност такова прехвърляне на собственост не бива да се счита за задължително условие, за да могат сделките да бъдат квалифицирани като „други видове правни форми“ по смисъла на член 31, параграф 1 от Директива 2015/849. Макар в този контекст съображение 29 от Директива 2018/843 да се посочва като пример „разделяне или отделяне на законния и действителния собственик на активите“, то все пак не въздига прехвърлянето на собственост в задължително условие.
73      Впрочем изложеното в точка 71 от настоящото решение съображение не се поставя под въпрос и от доводите на жалбоподателите по дело C‑685/24, че различните национални правни уредби, уреждащи дейността на дружествата за доверително управление, вече били достатъчни, за да се спазят целите на Директива 2015/849. В това отношение е достатъчно да се отбележи, както подробно посочва запитващата юрисдикция в акта си за преюдициално запитване по дело C‑685/24, че тези национални правни уредби налагат задължения, които не съответстват напълно на наложените с член 31 от тази директива, тъй като този член преследва по-широки и различни цели в областта на прозрачността и превенцията.
74      С оглед на всички изложени по-горе съображения на въпроси от първи до четвърти по дело C‑685/24 следва да се отговори, че член 31, параграф 1 от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която се счита, че договорите за доверително
управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario), попадат в обхвата на понятието „други видове правни форми“ по смисъла на тази разпоредба.
По първия въпрос по дело C‑684/24
75      С първия си въпрос по дело C‑684/24, който следва да се разгледа на трето място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849 е валиден с оглед на членове 7 и 8 от Хартата, както и на член 8 от ЕКПЧ.
76      Доколкото запитващата юрисдикция се позовава на член 8 от ЕКПЧ,
в началото следва да се припомни, че макар признатите от ЕКПЧ основни права да са част от правото на Съюза като общи принципи, както потвърждава член 6, параграф 3 ДЕС, и макар член 52, параграф 3 от Хартата да предвижда, че съдържащите се в тази харта права, съответстващи на права, гарантирани от ЕКПЧ, имат същия смисъл и обхват като дадените им в посочената конвенция, все пак, докато Съюзът не се присъедини към тази конвенция, тя не представлява юридически акт, формално интегриран в правния ред на Съюза. Затова законосъобразността на актовете на Съюза трябва да се преценява единствено от гледна точка на основните права, гарантирани с Хартата, в случая от гледна точка на членове 7 и 8 от Хартата (вж. в този смисъл, решение от 15 февруари 2016 г., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
По достъпа на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма
77      Член 7 от Хартата гарантира на всеки правото на зачитане на неговия личен и семеен живот, на неговото жилище и тайната на неговите съобщения, докато член 8, параграф 1 от Хартата изрично предоставя на всеки правото на защита на неговите лични данни.
78      Както следва от член 31, параграф 1, втора алинея, параграфи 2 и 3а от Директива 2015/849, държавите членки са длъжни да предвидят събирането и съхранението на определена информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма. За целите на прилагането на тази разпоредба понятието „действителен собственик“ е определено в член 3, точка 6, букви б) и в) от тази директива.
79      Съгласно член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849 държавите членки гарантират, че информацията за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма е достъпна във всички случаи за физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес. Достъпната информация включва, съгласно посочения член 31, параграф 4, втора алинея, името, месеца и годината на раждане, държавата на пребиваване и гражданството на действителния собственик, а така също и характера и обема на притежаваните права.
80      Член 31, параграф 4, трета алинея допълва, че държавите членки могат, при определени в националното право условия, да предвидят възможност за достъп до допълнителна информация, позволяваща идентифицирането на действителния собственик, като тази допълнителна информация включва най-малко датата на раждане или данни за връзка в съответствие с правилата за защита на данните. Освен това държавите членки могат да предвидят по-широк достъп до информацията, съхранявана в регистъра, в съответствие със своето национално право.
81      В това отношение следва да се отбележи, че тъй като данните по член 31, параграф 4, втора алинея от Директива 2015/849 съдържат информация за идентифицирани физически лица, а именно за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, достъпът до нея на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, засяга гарантираното с член 7 от Хартата основно право на зачитане на личния живот, като в това отношение е без значение фактът, че тези данни се отнасят до професионални дейности. Освен това предоставянето на споменатите данни представлява обработка на лични данни, попадаща в приложното поле на член 8 от Хартата (вж. по аналогия решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912 т. 38 и цитираната съдебна практика).
82      Следва също да се отбележи, че както личи от постоянната съдебна практика, предоставянето на лични данни на трети лица представлява намеса в предвидените в членове 7 и 8 от Хартата основни права, независимо от последващото използване на съобщената информация. В това отношение е без значение дали съответните данни за личния живот имат чувствителен характер или дали заинтересованите лица са претърпели евентуални неудобства поради тази намеса (решение от 22 ноември 2022 г.,
Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 39 и цитираната съдебна практика).
83      При това положение достъпът на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, предвиден в член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, представлява намеса в правата, гарантирани в членове 7 и 8 от Хартата.
По обосноваването на разглежданата намеса
84      Основните права по членове 7 и 8 от Хартата не са абсолютни
прерогативи, а трябва да се вземат предвид във връзка с тяхната социална функция (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 45 и цитираната съдебна практика).
85      Съгласно член 52, параграф 1, първо изречение от Хартата всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от нея, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на тези права. Съгласно член 52, параграф 1, второ изречение от Хартата при спазване на принципа на пропорционалност ограничения на тези права и свободи могат да бъдат налагани само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора. В това отношение член 8, параграф 2 от Хартата уточнява, че личните данни трябва по-специално да бъдат обработвани „за точно определени цели и въз основа на съгласието на заинтересованото лице или по силата на друго предвидено от закона легитимно основание“.
–       По спазването на принципа на законност
86      Изискването всяко ограничение
при упражняването на основните права да бъде предвидено в закон означава, че самият акт, който допуска намеса в тези права, трябва да определи обхвата на ограничението при упражняване на съответното право, като се има предвид, от една страна, че това изискване не изключва възможността предвиждащата ограничаването правна уредба да бъде формулирана достатъчно широко, за да може да се адаптира към различни хипотези и променящи се обстоятелства, и от друга страна, че Съдът би могъл при необходимост да уточни чрез тълкуване конкретния обхват на ограничаването, като вземе предвид както текста на въпросната уредба на Съюза, така и общата ѝ структура и преследваните с нея цели, тълкувани в светлината на гарантираните с Хартата основни права (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 47 и цитираната съдебна практика).
87      В това отношение следва да се отбележи, че ограничението при упражняване на гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата основни права, произтичащо от достъпа на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, е предвидено със законодателен акт на Съюза, а именно с Директива 2015/849. В този контекст член 31, параграф 1, втора алинея, параграф 2 и параграф 4, втора алинея от тази директива уточнява коя изчерпателно изброена информация трябва да се събира и до каква степен е достъпна за лица, които могат да докажат законен интерес.
88      Вярно е, че от своя страна член 31, параграф 4, трета алинея от посочената директива оставя свобода на преценка на държавите членки да предвидят достъп до допълнителна информация, позволяваща идентифицирането на действителния собственик, която включва най-малко датата на раждане или данни за връзка, или по-широк достъп до съхраняваната в регистъра информация. Тази свобода на преценка обаче е ограничена от изискването условията за този достъп до допълнителна информация да бъдат „определени в националното право“, а този по-широк достъп до съхраняваната в регистъра информация да бъде даден „в съответствие с […] национално право“.
89      Освен това, член 31 от същата директива установява в параграф 7а условията, при които държавите членки могат да предвидят изключения от изискването за достъпа на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, предвиден в този член 31, параграф 4, първа алинея, буква в).
90      При тези обстоятелства следва да се приеме, че принципът на законност е спазен.
–       По спазването на основното съдържание на гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата основни права
91      По отношение на зачитането на основното съдържание на основните права по членове 7 и 8 от Хартата следва да се отбележи, че информацията, която е изрично посочена от член 31, параграф 4, втора алинея от Директива 2015/849, може да се класира в две отделни категории: първата съдържа данни за самоличността на действителния собственик (името, месеца и годината на раждане, държавата на пребиваване, както и гражданството), а втората включва данни от икономическо естество (характера и обема на притежаваните права) (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 50).
92      Освен това, макар да е вярно, че член 31, параграф 4, трета алинея от Директива 2015/849 позволява на държавите членки да предвидят достъп до допълнителна информация, това не променя факта, че съгласно същия член 31, параграф 1, втора алинея, може да бъде получавана, съхранявана и следователно, и да бъде потенциално достъпна само „подходяща“ информация за действителните собственици и обема на притежаваните права, а това изключва по-специално информация, която не е подходящо
свързана с целите на тази директива (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 51)
93      Не е видно обаче, че предоставянето на информация с такава връзка би накърнило по някакъв начин основното съдържание на гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата основни права (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 52)
94      Във връзка с това следва също да се отбележи, че всяко събиране, съхраняване и предоставяне на информация на основание на Директива 2015/849 трябва изцяло да отговаря на изискванията на Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (OВ L 119, 2016 г., стр. 1) (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 53).
95      При това положение намесата, до която води достъпът на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес,
до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, предвиден в член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, спазва основното съдържание на основните права, закрепени в членове 7 и 8 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 54).
–       По признатата от Съюза цел от общ интерес
96      Съгласно самия текст на член 1, параграф 1 от Директива 2015/849, нейната цел е да предотврати използването на финансовата система на Съюза за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма. В това отношение в съображение 4 от Директива 2018/843 се уточнява, че преследването на тази цел не може да бъде ефективно, освен когато средата е враждебна към престъпниците, и че повишаването на цялостната прозрачност на икономическата и финансовата среда на Съюза би могло да има силен възпиращ ефект (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 55)
97      Що се отнася по-конкретно до целта на въведения с Директива 2018/843 достъп на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, от съображения 29 и 30 от тази директива следва, че публичният достъп до информация за тези действителни собственици би допринесъл за борбата със злоупотребите с доверителна собственост и сходни правни форми за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
98      В този контекст съображение 30 от посочената директива гласи, че този публичен достъп до информация позволява засилен контрол на информацията от страна на гражданското общество, включително от страна на печатните издания или на организациите на гражданското общество, и допринася за съхраняване на доверието в почтеността на търговските сделки и финансовата система. Освен това съображение 32 от Директива 2018/843 уточнява, че доверието на инвеститорите и широката общественост във финансовите пазари зависи до голяма степен от наличието на точен режим за разкриване на информация, който осигурява прозрачност по отношение на действителния собственик и контролните структури на корпоративните и други правни образувания, както и определени видове доверителна собственост и сходни правни форми.
99      От това следва, че с предвиденият достъп на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, законодателят на Съюза иска да предотврати изпирането на пари и финансирането на тероризма, като чрез по-голяма прозрачност създаде среда, която е по-малко вероятно да бъде използвана за тези цели (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 58).
100    Посочената цел е от общ интерес и може да оправдае дори и сериозна намеса в закрепените с членове 7 и 8 от Хартата основни права (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 59 и цитираната съдебна практика).
–       По подходящия, необходим и пропорционален характер на разглежданата намеса
101    Съгласно постоянната съдебна практика пропорционалността на мерки, които водят до намеса в гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата права, налага спазването на изискванията за
пригодност и необходимост, както и изискването за пропорционалност на тези мерки спрямо преследваната цел (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 63 и цитираната съдебна практика).
102    По-конкретно дерогациите и ограниченията на защитата на личните данни се въвеждат в границите на строго необходимото, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко мерки, подходящи за постигане на преследваните легитимни цели, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения. Освен това целта от общ интерес не може да се преследва, без да се отчете фактът, че тя трябва да бъде съвместена с основните права, които се засягат от мярката, и като се постигне баланс между, от една страна, целта от общ интерес и от друга страна, разглежданите права, за да се гарантира, че причинените от мярката неблагоприятни последици не са несъразмерни с преследваните цели. Следователно възможността да се оправдае ограничаване на гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата права трябва да се прецени, като се измери тежестта на намесата, до която води това ограничаване, и като се провери дали значението на преследваната с това ограничаване цел от общ интерес е съразмерно с тази тежест (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 64 и цитираната съдебна практика).
103    Освен това, за да удовлетвори изискването за пропорционалност, водещата до въпросната намеса правна уредба трябва също да предвижда ясни и точни правила, които да уреждат обхвата и прилагането на уредените с нея мерки и да установяват минимални изисквания, така че съответните лица да разполагат с достатъчни гаранции, позволяващи ефикасна защита на техните лични данни срещу рискове от злоупотреби. Тя трябва в частност да посочва обстоятелствата и условията, при които може да се приложи мярка за обработване на такива данни, като по този начин гарантира ограничаване на намесата до строго необходимото. Необходимостта от такива гаранции е още по-голяма, когато личните данни са предоставени на широката общественост и следователно на потенциално неограничен брой лица и могат да разкрият чувствителна информация относно съответните лица (решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 65 и цитираната съдебна практика).
104    В съответствие с посочената съдебна практика следва да се провери, първо, дали с достъпа на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма може да се постигне преследваната цел от общ интерес, второ, дали представляващата следствие от този достъп намеса в гарантираните с членове 7 и 8 от Хартата права е ограничена до строго необходимото, в смисъл че целта не би могла разумно да се постигне също толкова ефикасно с други средства, които засягат в по-малка степен тези основни права на съответните лица, и трето, дали намесата не е непропорционална на целта, което налага по-конкретно да се съпоставят значението на целта и тежестта на намесата (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г.,
Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 66).
105    Първо, следва да се приеме, че достъпът на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже наличието на законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма би могъл да допринесе за осъществяването на посочената в точка 99 от настоящото решение цел от общ интерес за предотвратяване на изпирането на пари и финансирането на тероризма, тъй въвеждането на този достъп и по-голямата прозрачност, до която той води, допринасят за създаването на среда, която е по-малко вероятно да бъде използвана за такива цели (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 67).
106    Второ, правна уредба като предвидената в член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, предвиждаща, че на представители на обществеността, които могат да докажат законен интерес, се предоставя достъп до информация, по принцип може да ограничи намесата в правата, гарантирани в членове 7 и 8 от Хартата, до строго необходимото.
107    За сметка на това всяко ограничаване на достъпа само до компетентните органи и задължените субекти, посочени в член 31, параграф 4, букви а) и б) от Директива 2015/849, неизбежно би попречило на постигането на целта за предотвратяване, чрез по-голяма прозрачност, на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
108    Трето, що се отнася до въпроса дали разглежданата намеса не е непропорционална на тази цел, от една страна, следва да се подчертае значението на целта, която, както бе припомнено в точка 100 от настоящото решение, може да оправдае дори сериозна намеса в основните права, закрепени в членове 7 и 8 от Хартата.
109    От друга страна, що се отнася до сериозността на намесата, вярно е, че предоставената на разположение информация, която се отнася до самоличността на действителния собственик, както и до характера и обема на притежаваните права, може да позволи да се състави профил, свързан с определени лични данни и икономическото състояние на съответното лице.
110    В решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 и
C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 41—44), Съдът постановява, че достъпът на всеки член на широката общественост и следователно на потенциално неограничен брой лица, до тази информация представлява сериозна намеса в основните права по членове 7 и 8 от Хартата.
111    От това решение обаче следва, че в сравнение с такъв режим, режим, който освен достъпа на компетентните органи и на някои правни субекти, предвижда и достъп на всички лица или организации, които могат да докажат законен интерес, засяга значително по-сериозно тези основни права (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 85).
112    Следва да се добави, че в член 31, параграф 7а от Директива 2015/849 законодателят на Съюза изрично е взел предвид различни рискове, на които би могъл да бъде изложен действителният собственик, и е разрешил на държавите членки да предвидят изключение от този достъп до цялата или до част от отнасящата се до него информация. Освен това съгласно член 31, параграфи 4а и 5 от тази директива
държавите членки могат да решат да обвържат предоставянето на съответната информация с изискването за онлайн регистрация и трябва да гарантират, че съхраняваната информация е подходяща, точна и актуална.
113    Освен това, що се отнася до съмненията на запитващата юрисдикция, че законодателят на Съюза нито е уточнил, нито е определил границите на понятието „законен интерес“, а е оставил на държавите членки да направят това, следва да се отбележи, подобно на генералния адвокат в точки 64—67 от заключението му, че общата структура и целите на Директива 2015/849 позволяват да се очертае обхватът на това понятие в смисъл, че когато едно лице иска достъп до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, то трябва да докаже законния си интерес с оглед на целта за превенция и за борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма.
114    Всъщност, както се уточнява в съображение 14 от Директива 2015/849, държавите членки следва да гарантират, че достъп до информация за действителните собственици се дава на лица, които са в състояние да докажат законен интерес във връзка с изпирането на пари, финансирането на тероризма и съответните предикатни престъпления, като например корупция, данъчни престъпления и измами.
115    Освен това, както Съдът вече е отбелязал, позовавайки се на съображение 30 от Директива 2018/843, както печатните издания, така и организациите на гражданското общество, които имат връзка с превенцията, борбата с изпирането на пари и финансирането на тероризма, имат законен интерес да получат достъп до информация за действителните собственици. Същото се отнася и за лицата, посочени в това съображение, които желаят да узнаят самоличността на действителните собственици на дружество или друго правно образувание поради намерение за сключване на сделки с тях, или за финансовите институции и органите, участващи в борбата срещу изпирането на пари или престъпленията, свързани с финансирането на тероризма, доколкото последните вече нямат достъп до въпросната информация на основание член 31, параграф 4, първа алинея, букви а) и б) от изменената Директива 2015/849 (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 74).
116    Освен това от съображение 42 от Директива 2018/843 следва, че определението на понятието „законен интерес“ в правото на държавите членки не следва да се ограничава до случаите на висящо административно или съдебно производство, а трябва да позволява евентуално и да се вземе предвид и превантивната дейност, предприета от неправителствени организации и разследващи журналисти в областта на борбата с изпирането на пари, финансирането на тероризма и съответните предикатни престъпления.
117    При това положение обхватът на понятието „законен интерес“ по смисъла на член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, както е уточнен с оглед на текста, структурата и целите на разглежданата правна уредба, отговаря на изискването за яснота и точност, припомнено в точка 103 от настоящото решение.
118    Следователно намесата
в основните права, закрепени в членове 7 и 8 от Хартата, вследствие достъпа на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже законен интерес, до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма, не е непропорционална на преследваната от законодателя на Съюза цел.
119    От всички изложени по-горе съображения следва, че при разглеждането на първия въпрос по дело C‑684/24 не се установяват никакви обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849.
По шестия въпрос по дело C‑685/24
120    С шестия си въпрос по дело C‑685/24, който следва да бъде разгледан на четвърто място, запитващата юрисдикция по същество иска да установи, дали член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която позволява достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на частноправни субекти, включително на такива, които представляват колективни интереси и обосноват релевантен и отделен правен интерес, когато е необходимо да се знае кои са действителните собственици, за да се запази или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение, и тези частноправни субекти разполагат с доказателства, че действителният собственик не е юридическият собственик, като освен това националната правна уредба изисква този правен интерес да бъде пряк, конкретен и съществуващ, а за субектите, представляващи колективни интереси, той да не съвпада с интереса на лицата, спадащи към представляваната категория.
121    Този въпрос засяга главно съмненията на запитващата юрисдикция относно съвместимостта с правото на Съюза на италианската правна уредба, с която се транспонира член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, съмнения, които са свързани с довода, че тази правна уредба позволява твърде широк достъп до информацията за действителните собственици.
122    В това отношение следва да се припомни, че държавите членки разполагат със свобода на преценка, за да определят мерките за транспониране, приспособими към различните възможни хипотези (вж. в този смисъл решение от 29 януари 2008 г., Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, т. 67).
123    При това положение при прилагането на мерките за транспониране на дадена директива органите на държавите членки са длъжни не само да тълкуват националното си право по начин, който да съответства на тази директива, но и да не допускат да се основават на тълкуване на директивата, което би влязло в конфликт с основните права, защитавани от правния ред на Съюза, или с останалите общи принципи, признати в този правен ред (вж. в този смисъл решения от 29 януари 2008 г., Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, т. 68 и от 21 юни 2022 г., Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, т. 87 и цитираната съдебна практика).
124    Следователно, както отбелязва генералният адвокат в точка 70 от заключението си, компетентните органи трябва да възприемат тълкуване на понятието „законен интерес“, което осигурява справедлив баланс между, от една страна, целта за превенция и за борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма, преследвана с Директива 2015/849, и от друга страна, правата, защитавани от членове 7 и 8 от Хартата. Тези органи не могат систематично да отказват достъп до информация за действителните собственици или, обратно, винаги да изпълняват искания за достъп.
125    В случая следва да се отбележи, както прави генералният адвокат в точка 68 от заключението си, че с националната правна уредба, предмет на шестия въпрос по дело C‑685/24, италианският законодател е уредил условията, при които частноправните субекти могат да получат достъп до информацията за действителните собственици, като е уточнил понятието „законен интерес“, а същевременно е оставил свобода на преценка на компетентните органи, които трябва да я приложат в конкретен случай.
126    В това отношение запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да тълкува националното право, уточнява, от една страна, че разглежданата в главните производства национална правна уредба изисква както наличието на релевантен и отделен правен интерес, така и достъпът да е необходим, за да се гарантира или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение. От друга страна, тази юрисдикция отбелязва, че посоченият в тази правна уредба „отделен“ характер на този интерес трябва да се разбира в смисъл, че се отнася до целите, преследвани с Директива 2015/849.
127    Що се отнася до останалото, както подчертава генералният адвокат в точка 70 от заключението си, компетентните органи трябва да се основат на тълкуване на понятието „законен интерес“, което осигурява справедлив баланс между, от една страна, целта за превенция и за борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма, и от друга страна, правата, защитавани от членове 7 и 8 от Хартата.
128    При тези условия въз основа на данните, с които разполага Съдът, като се има предвид, че окончателната преценка по този въпрос е от компетентността на запитващата юрисдикция, не е видно италианският законодател да е превишил свободата на преценка, с която разполага при транспонирането на член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849.
129    Предвид всички изложени по-горе съображения, на шестия въпрос по дело C‑685/24 следва да се отговори, че член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която позволява достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на частноправни субекти, включително на такива, които представляват колективни интереси и обосноват релевантен и отделен правен интерес, в случаите, когато е необходимо да се знае кои са тези действителни собственици, за да се запази или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение, и тези частноправни субекти разполагат с доказателства, че действителният собственик не е юридическият собственик, като освен това националната правна уредба изисква този правен интерес да бъде пряк, конкретен и съществуващ, а за субектите, представляващи колективни интереси, той да не съвпада с интереса на лицата, спадащи към представляваната категория.
По втория въпрос по дело C‑684/24
130    С втория си въпрос по дело C‑684/24, който следва да се разгледа на пето и последно място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 31, параграф 7а от Директива 2015/849 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предоставя на несъдебен административен орган правомощието да разреши изключение
относно достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на основание посочения член 31, параграф 7а, и която не предвижда, че съответният действителен собственик може да се ползва от временна правна защита, когато не бъде разрешено такова изключение.
131    От член 31, параграф 7а, първо изречение от Директива 2015/849 следва, че при изключителни, определени в националното право обстоятелства, когато достъпът на всяко физическо или юридическо лице, което може да докаже законен интерес, би изложил действителния собственик на един или някои от посочените в тази разпоредба рискове, или когато действителният собственик е непълнолетен или неправоспособен по други причини, държавите членки могат в отделни конкретни случаи да предвидят изключение от този достъп до цялата или до част от тази информация. Освен това член 31, параграф 7а, второ и трето изречения предвиждат, че държавите членки гарантират, че тези изключения се допускат само след подробна оценка на изключителния характер на обстоятелствата и че се гарантира правото на административен контрол върху решението за допускане на изключение и правото на ефективна съдебна защита.
132    Следователно, както ясно личи от текста на член 31, параграф 7а от Директива 2015/849, тази разпоредба предвижда възможността на несъдебен административен орган да бъде възложено правомощието да допуска изключения от достъпа до информация за действителните собственици.
133    При прилагането на член 31, параграф 7а обаче държавите членки трябва да вземат предвид член 47 от Хартата, който изисква решението на административен орган, което само по себе си не отговаря на наложените с последния член изисквания за независимост и безпристрастност, да подлежи на последващ контрол от страна на правораздавателен орган, който по-специално има компетентността да разгледа всички релевантни въпроси (вж. в този смисъл решения от 16 май 2017 г., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, т. 55 и от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 128 и цитираната съдебна практика).
134    Освен това, когато е сезиран със спор, който се урежда от правото на Съюза, националният съд трябва да бъде в състояние да наложи временни мерки, за да гарантира пълното действие на последващото съдебно решение относно съществуването и обхвата на правата, предявени на основание на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 19 юни 1990 г.,
Factortame и др., C‑213/89, EU:C:1990:257, т. 21; от 13 март 2007 г., Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, т. 67, и от 2 юни 2022 г., Skeyes, C‑353/20, EU:C:2022:423, т. 53).
135    В случая от акта за преюдициално запитване по дело C‑684/24 е видно, че по силата на италианската правна уредба, с която се транспонира член 31, параграф 7а от Директива 2015/849, на териториално компетентната търговска палата, а следователно
на несъдебен орган, е възложено да взема решения относно изключенията, но тези решения подлежат на последващ контрол от съдебен орган. За сметка на това, противно на изискването, произтичащо от цитираната в предходната точка от настоящото решение съдебна практика, този съдебен орган не е оправомощен да постанови временни мерки в рамките на последващия контрол. Следователно, що се отнася до последното, член 31, параграф 7а във връзка с член 47 от Хартата не допуска такава правна уредба.
136    С оглед на всички изложени по-горе съображения на втория въпрос по дело C‑684/24 следва да се отговори, че член 31, параграф 7а от Директива 2015/849 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която възлага на несъдебен административен орган правомощието да разреши изключение относно достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на основание посочения член 31, параграф 7а. Тази разпоредба обаче не допуска такава национална правна уредба, доколкото тя не предвижда възможността съответният действителен собственик да се ползва от временна правна защита, когато не бъде разрешено такова изключение.
По съдебните разноски
137    С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)      При разглеждането на петия въпрос по дело C‑685/24 не се установяват никакви обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 31, параграфи 1, 2 и 10 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива № 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията, изменена с Директива (ЕС) 2018/843 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2018 г.
2)      Член 31, параграф 1 от Директива 2015/849, изменена с Директива 2018/843,
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, съгласно която се счита, че договорите за доверително управление, сключени от дружества за доверително управление по италианското право (mandato fiduciario), попадат в обхвата на понятието „други видове правни форми“ по смисъла на тази разпоредба.
3)      При разглеждането на първия въпрос по дело C‑684/24 не се установяват никакви обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, изменена с Директива 2018/843.
4)      Член 31, параграф 4, първа алинея, буква в) от Директива 2015/849, изменена с Директива 2018/843,
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която позволява достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на частноправни субекти, включително на такива, които представляват колективни интереси и обосноват релевантен и отделен правен интерес, в случаите, когато е необходимо да се знае кои са тези действителни собственици, за да се запази или защити интерес, съответстващ на правно защитено положение, и тези частноправни субекти разполагат с доказателства, че действителният собственик не е юридическият собственик, като освен това националната правна уредба изисква този правен интерес да бъде пряк, конкретен и съществуващ, а за субектите, представляващи колективни интереси, той да не съвпада с интереса на лицата, спадащи към представляваната категория.
5)      Член 31, параграф 7а от Директива 2015/849, изменена с Директива 2018/843, във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която възлага на несъдебен административен орган правомощието да разреши изключение относно достъпа до информация за действителните собственици на доверителна собственост или сходна правна форма на основание посочения член 31, параграф 7а. Тази разпоредба обаче не допуска такава национална правна уредба, доколкото тя не предвижда възможността съответният действителен собственик да се ползва от временна правна защита, когато не бъде разрешено такова изключение.
Подписи
*      Език на производството: италиански.