62025CC0712
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 2 февруари 2026 година (
1
)
Дело C‑712/25 PPU [Растошев] (
i
)
Наказателно производство
срещу
XM,
при участието на
Софийска апелативна прокуратура
(Преюдициално запитване, отправено от Апелативен съд София (България)
„Преюдициално производство — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест — Случаи, в които може да бъде отказано предаване — Престъпления, които са извършени изцяло или частично на територията на изпълняващата държава членка“
1.
На 18 септември 2025 г. компетентният орган на Френската република изпраща на българските органи европейска заповед за арест (наричана по-нататък „ЕЗА“), издадена по отношение на български гражданин, заподозрян в извършването на редица престъпления в различни държави (включително България и Франция) като част от организирана група, която е манипулирала спортни състезания.
2.
Българският съд, който трябва да се произнесе като въззивна инстанция по предаването на издирваното лице на френските органи за целите на наказателното преследване, се съмнява как следва да тълкува член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584/ПВР (
2
), който предвижда факултативно основание да се откаже изпълнението на ЕЗА.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза: Рамково решение 2002/584
3.
Съгласно член 1 („Определение на понятието [ЕЗА] и задължение за изпълнението ѝ“):
„1.   [ЕЗА] е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване от друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2.   Държавите членки следва да изпълнят всяка [ЕЗА] въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение.
[…]“.
4.
Член 4 („Случаи, при които изпълнението на [ЕЗА] може да бъде отказано“) гласи:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни [ЕЗА]:
[…]
7. когато [ЕЗА] се свързва с престъпления, които:
а)
съгласно правото на изпълняващата държава членка са извършени изцяло или частично на нейна територия или на място, считано за такова; […]
[…]“.
Б.
Българското право: Закон за екстрадицията и Европейската заповед за арест (
3
)
5.
Съгласно член 40, алинея 1:
„Окръжният съд може да откаже изпълнение на [ЕЗА], когато:
[…]
5.
престъплението е извършено изцяло или частично на територията на Република България, или е извършено извън територията на издаващата държава членка и българското законодателство не допуска наказателно преследване за такова престъпление, извършено извън територията на Република България“.
II. Фактите, спорът и преюдициалният въпрос
6.
Хронологията на фактите, до които се отнася преюдициалното запитване, е съвсем кратка и обхваща следното:
–
Френските власти искат живеещият в България български гражданин XM да им бъде предаден с цел провеждане на наказателно преследване срещу него по обвинение в извършването на шест престъпления (
4
), свързани с манипулирането на спортни състезания, като част от организирана престъпна група.
–
Заповедта за задържане е издадена на 18 септември 2025 г. от Tribunal judiciaire de Marseille (Първоинстанционен съд Марсилия, Франция). Същия ден прокурор към този съд издава ЕЗА за целите на наказателното преследване.
7.
От текста на тази ЕЗА и особено от дадените от френското правителство сведения (
5
) се установяват също така следните факти:
–
Разследваните престъпления са извършени на територията на Френската република, както и в други държави, включително България (
6
).
–
Досъдебното наказателно производство е образувано от съдия-следовател от Tribunal judiciaire de Marseille (Първоинстанционен съд Марсилия) и поради трансграничния характер на престъпленията се провежда в сътрудничество с различни национални органи.
–
Поради естеството на разследваните деяния производството във Франция, в рамките на което е издадена ЕЗА, се провежда „при условията на задълбочено международно съдебно сътрудничество“, в резултат от което през март 2025 г. са издадени няколко европейски заповеди за разследване, изпратени на Белгия, Испания, Украйна, Румъния и България.
–
Същевременно по инициатива на френските власти започва и производство в Агенцията на Европейския съюз за сътрудничество в областта на наказателното правосъдие (наричана по-нататък „Евроюст“).
–
Под егидата на Евроюст са проведени две срещи между френските органи и органите на останалите страни, на които са изпратени европейските заповеди за разследване, в това число България.
–
На 14 октомври 2025 г. е проведена координирана операция по идентифициране и задържане на различни лица във Франция, Румъния, Испания и България. В резултат на координираната операция са издадени няколко ЕЗА, адресирани до последните три държави.
–
През този координационен период френските органи поддържат връзка с българските си колеги, за да улеснят изпълнението на европейските заповеди за разследване и на ЕЗА.
–
Българските съдебни органи вече са изпълнили една от издадените ЕЗА във връзка със същите деяния, но по отношение на друг български гражданин, който е предаден на френските органи.
8.
На 15 октомври 2025 г. Софийска градска прокуратура (България) внася в Софийски градски съд (България) искане за допускане на изпълнението на издадената ЕЗА спрямо XM.
9.
На 20 октомври 2025 г. Софийски градски съд, в качеството си на „изпълняващ съдебен орган“, констатира, че не са налице основания да откаже предаването (
7
), и постановява изпълнение на ЕЗА. Същевременно той взема спрямо издирваното лице мярка за неотклонение „задържане под стража“.
10.
XM обжалва това решение пред Апелативен съд София (България) (
8
), като поддържа, че има основания да бъде отказано предаването му. По-конкретно, в жалбата се излагат доводи, че деянията са извършени на територията на Република България, а съгласно член 3, алинея 1 и член 4, алинея 1 от българския Наказателен кодекс същият се прилага за всички престъпления, извършени на територията на Република България, както и за извършените от български граждани престъпления в чужбина.
11.
Според Апелативен съд София съществува противоречива съдебна практика в България във връзка с нормата, която транспонира член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 в националното право. За да разсее съмненията си относно тълкуването на тази разпоредба, той отправя до Съда следния преюдициален въпрос:
„Съответства ли на разпоредбата на чл. 4, пар. 7, буква „а“ от Рамково решение [2002/584] съдебната практика на изпълняваща държава, съгласно която фактът на извършване на престъпната дейност, за която е издадена ЕЗА, изцяло или частично на територията на Република България, като изпълняваща държава, е достатъчно и самостоятелно основание за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА, предвид териториалната юрисдикция на Република България да образува наказателно производство за същото престъпление?“.
III. Производството пред Съда
12.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 11 ноември 2025 г. заедно с искане да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, което Съдът уважава.
13.
Писмени становища представят XM и Европейската комисия. Съдът приканва френското правителство да представи писмено необходимите уточнения, което то прави на 11 декември 2025 г.
14.
В проведеното на 13 януари 2026 г. съдебно заседание вземат участие XM, френското правителство и Комисията.
IV. Анализ
А.
Предварителни бележки
15.
Запитващата юрисдикция иска да установи дали съответства на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 национална съдебна практика, съгласно която извършването на престъплението изцяло или частично на територията на изпълняващата държава (в случая — България) е „достатъчно и самостоятелно основание“ за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА, когато тази държава има териториална юрисдикция (
9
) да образува наказателно производство за същото престъпление.
16.
Най-напред следва да се изясни какво трябва да се разбира в този контекст под „достатъчно и самостоятелно основание“ за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА. В акта за преюдициално запитване само се посочва, че в България има „противоречива съдебна практика“ по прилагането на член 40, алинея 1, точка 5 от Закона за екстрадицията и Европейската заповед за арест. По-конкретно е отбелязано (
10
), че по този въпрос има две линии в съдебната практика:
–
„според едни съдебни актове, постановявани от апелативни съдилища, част от които са посочени в т. 14.1[ (
11
)], само по себе си, извършването на част или на цялата престъпна дейност на територията на България не е основани[е] за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА, като преимуществено значение следва да се отдаде на необходимостта от провеждане на наказателното производство в издаващата държава“, а
–
„според други съдебни актове на апелативни съдилища, част от които са посочени в т. 14.2[ (
12
)], местоизвършването на престъпната дейност на територията на Република България е достатъчно основание за отказ за изпълнение на ЕЗА, с оглед подсъдността на тази дейност на органите на българското наказателно производство“.
17.
Затова смятам, че запитващата юрисдикция иска да установи дали е налице „достатъчно и самостоятелно“ основание за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА, ако просто се констатира — и нищо повече — че са изпълнени двете посочени във въпроса ѝ кумулативни условия, а именно: а) престъплението е извършено изцяло или частично на територията на Република България; и б) българските съдебни органи имат юрисдикция да образуват наказателно производство за това престъпление.
18.
Формулировката на преюдициалния въпрос като че ли оставя настрана — за целите на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 — другите съображения, свързани с ефективността на наказателното разследване в конкретния случай (
13
).
19.
Може да се спори доколко описаните в акта за преюдициално запитване решения на българските съдилища отразяват реално „противоречие“ между две ясни и несъвместими помежду си линии в съдебната практика. Прочитът на представените откъси разкрива по-скоро спектър от становища помежду двете крайности (
14
).
20.
Задачата на Съда е не да взема отношение по (предполагаемата или реална) полемика между съдилищата на държавата членка, а да даде на запитващата юрисдикция насоки за тълкуването на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, които да са ѝ полезни.
21.
Затова ще структурирам анализа си по следния начин:
–
на първо място, ще припомня практиката на Съда по тълкуването на член 4 от Рамково решение 2002/584. Макар да се отнася до други факултативни основания за отказ на изпълнение, а не до основанието по точка 7, буква а), тази съдебна практика съдържа подходящи указания за тълкуването на последно посочената разпоредба,
–
на второ място, ще обясня защо логиката на член 4 от Рамково решение 2002/584 не допуска тълкуване на точка 7, буква а) в смисъл, че извършването на престъплението на територията на изпълняващата ЕЗА държава е „достатъчно и самостоятелно основание“ за постановяване на отказ за предаване на издирваното лице,
–
и накрая, с уговорката, че може да следва друго от проверките, които трябва да направи запитващата юрисдикция, ще предложа някои критерии, които биха могли да упътят изпълняващия съдебен орган, и ще отхвърля други, които според мен не бива да са част от преценката му.
Б.
Практиката на Съда по член 4 от Рамково решение 2002/584
22.
Освен ако не греша, до този момент Съдът не е имал повод да тълкува член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584. Той обаче е тълкувал други факултативни основания за отказ за изпълнение на ЕЗА.
23.
Член 4 от Рамково решение 2002/584 изброява изчерпателно случаите, в които — след транспонирането на тези правила в националното право — се дава възможност (на съдебния орган на изпълняващата държава) за постановяване на отказ за изпълнение на издадената от друга държава членка ЕЗА.
24.
Общо казано, Рамково решение 2002/584 „цели чрез въвеждането на опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки“ (
15
).
25.
В съзвучие с тази първостепенна цел Съдът постановява, че основанията за отказ за изпълнение на ЕЗА трябва да се тълкуват в духа на favor executionis. В съответствие с това „изпълнението на [ЕЗА] е принципът, а отказът същата да бъде изпълнена, е предвиден като изключение, което трябва да се тълкува стриктно […]“ (
16
).
26.
Когато смята да приложи някое от основанията по член 4 от Рамково решение 2002/584, изпълняващият съдебен орган трябва „да има право на преценка по въпроса дали следва да откаже или не изпълнението на [ЕЗА]“ (
17
), което да упражнява чрез индивидуално разглеждане на исканията за изпълнение в светлината на „характерните за всеки случай обстоятелства“ (
18
).
27.
Що се отнася до конкретния подход, който трябва да възприеме изпълняващият съдебен орган, съдебната практика по член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 описва проверка, която обхваща два етапа:
–
на първия етап изпълняващият съдебен орган трябва най-напред да провери дали са изпълнени условията за прилагане на конкретното обсъждано от него основание за отказ на изпълнение (
19
),
–
а на втория етап, ако резултатът от първата проверка е положителен, изпълняващият съдебен орган „трябва да прецени също“ дали има легитимен интерес, който да обосновава постановяване на отказ за предаване на лицето на съответното факултативно основание за това (
20
).
28.
За да установи „легитимен интерес“ да бъде отказано предаването, изпълняващият съдебен орган трябва да вземе предвид:
–
от една страна, „целта, която се преследва [със съответното факултативно] основание“ за отказ (
21
), и
–
от друга страна, целта на самото Рамково решение 2002/584, която, видно от член 1, параграф 1, се изразява в това „да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че […] извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде [наказателно] преследвано […]“ (
22
).
В.
Извършването на престъплението на територията на изпълняващата държава представлява ли „достатъчно и самостоятелно основание“ за постановяване на отказ за предаване?
29.
Описаната по-горе двуетапна проверка, приложима във връзка с факултативните основания за отказ на изпълнение по член 4 от Рамково решение 2002/584, трябва да се използва и за целите на правилното тълкуване на точка 7, буква а) от този член.
30.
Преценката дали престъплението е извършено (изцяло или частично) на територията на изпълняващата държава (в случая — България), съответства на първия от двата етапа. Основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 изисква съответната ЕЗА да „се свързва с престъпления, които […] съгласно правото на изпълняващата държава членка са извършени изцяло или частично на нейна територия или на място, считано за такова“.
31.
Следователно е необходимо да е налице това първо условие, за да може да се приложи основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а).
32.
Запитващата юрисдикция пита дали това условие е достатъчно. Ако се допусне, че е така, то щом като безспорно българските съдебни органи могат да образуват наказателно производство за деяния, извършени на българска територия (в съответствие с правилата на Наказателния кодекс, които определят действието му по място), би било достатъчно престъплението да е извършено изцяло или частично в България, за да се откаже предаване.
33.
По причините, които ще изложа по-нататък, смятам, че така формулирана, тази теза не е правилна и съответно отговорът на преюдициалния въпрос трябва да е отрицателен.
34.
Преди да пристъпя към този анализ, ще е уместно да разсея някои съмнения във връзка с препращането към националното право в член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 и във връзка със значението, което трябва да се отдава на суверенитета на изпълняващата държава.
1. Обхватът на препращането към националното право
35.
Член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 съдържа изрично препращане към националното право на изпълняващата държава членка. Съдебният орган на тази държава може да откаже да изпълни ЕЗА, когато тя „се свързва с престъпления, които […] съгласно правото на изпълняващата държава членка са извършени […] на нейна територия или на място, считано за такова“.
36.
По мое мнение това препращане не подкрепя тълкуване, което би позволявало на българския съдебен орган да откаже да предаде издирваното лице по единственото съображение, че съгласно националното си право България има юрисдикция за съответното (извършено на нейна територия) престъпление. Тук няма значение, че пак съгласно националното право това е правило, което не може да се дерогира.
37.
Когато в член 4 от Рамково решение 2002/584 се препраща към уреждащите юрисдикцията правила на държавите членки с цел да се определят условията за прилагане на основанията за отказ на изпълнение на ЕЗА, това личи недвусмислено от текста му. Така е например в член 4, точка 4 (
23
).
38.
За разлика от него, член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 задава по-ограничен обхват на препращането към националното право. По-точно, той предвижда по националното право да се уреждат само два специфични въпроса:
–
от една страна, кое е мястото на извършване на престъплението, за да се прецени дали това престъпление може да се смята за осъществено изцяло или частично на територията на изпълняващата държава (
24
),
–
а от друга страна, кои места се считат за част от територията на страната.
39.
Това намира потвърждение в документите от подготвителните работи по Рамково решение 2002/584 (
25
), в които се посочва, че европейският законодател е изготвил уредбата в тази област по модела на член 7, алинея 1 от Европейската конвенция за екстрадиция от 1957 г. (
26
)
40.
От обяснителния доклад към тази конвенция (
27
) личи, че препращането към националното право в член 7, алинея 1 от нея служи само за определянето на locus commissi delicti (
28
). Това препращане не е предвидено да обхваща други видове вътрешни норми, нито да изключва обстоятелства от различно естество, които трябва да се вземат предвид от органа на изпълняващата държава (
29
).
41.
По-конкретно, от препращането към националното право са изключени онези вътрешни норми, по силата на които констатацията за извършване на престъплението на територията на страната води до автоматична приложимост на наказателния кодекс на съответната държава и нейните съдебни органи са длъжни да откажат да изпълнят ЕЗА като следствие от това, че националните правила за компетентността на наказателните съдилища са от обществен ред и не могат да бъдат дерогирани (
30
).
42.
Според мен подобна теза не намира основание нито в член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, нито в направеното в тази разпоредба препращане към националното право, нито пък може да бъде обоснована с доводи относно държавния суверенитет в наказателната област, на което ще се спра непосредствено по-долу.
2. Държавният суверенитет и наказателната юрисдикция
43.
Наказателната юрисдикция на държавата и нейният ius puniendi по дефиниция имат териториално измерение. Исторически е било спорно дали държавата може да разпростира действието на законите и юрисдикцията на съдилищата си по отношение на лица, имущество и деяния извън своята територия, но никога не е имало съмнение в суверенното ѝ правомощие да осъществява превенцията, разследването и наказателното преследване за всички извършени на нейна територия престъпления.
44.
Този постулат въздига locus commissi delicti в основен критерий за разпределението на съдебната компетентност в наказателната област, възприет във всички съвременни правни системи.
45.
Държавният суверенитет в наказателната област се споменава както в българската съдебна практика, по повод на която е отправен преюдициалният въпрос, така и в писменото становище на Комисията. Общото помежду им е разбирането, че суверенитетът на изпълняващата ЕЗА държава е фундаментът на основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584. Различна е обаче оценката им дали това съображение е „достатъчно и самостоятелно“.
46.
Що се отнася до българската съдебна практика, както вече посочих, в някои от актовете на националните съдилища се приема, че като последица от суверенитета на Република България принципът за компетентността ѝ да осъществява наказателното правосъдие по отношение на извършените на нейна територия престъпления, „не може да бъде дерогиран“. Следователно тази „териториална юрисдикция“ била „достатъчно и самостоятелно“ основание да не се изпълни ЕЗА (
31
).
47.
Обратно, Комисията приема, че „член 4, параграф 7, буква а) отразява суверенното право на държавите членки да отсъ[жда]т наказателноправните последици на деяния[та], извършени на тяхна територия“, и оттам прави извод за наличието на доста широкообхватно изключение от общия принцип на favor executionis.
48.
В този дух на мисли според Комисията „изпълняващата държава членка може да прецени да откаже изпълнението на ЕЗА и да поеме наказателното преследване сама, дори ако обективно не е в най-добра позиция да го направи“, стига да са взети необходимите мерки за изключване на риска от безнаказаност (
32
).
49.
Този аргумент, който не си съответства с останалите доводи на Комисията (
33
), видимо дава превес на абстрактни съображения (основани на идеята за суверенитет) над онези, които се отнасят до сътрудничеството между държавите членки, ръководено от взаимното доверие, на което се основава пространството на свобода, сигурност и правосъдие.
50.
За създаването на пространството на свобода, сигурност и правосъдие допринася не само Рамково решение 2002/584, но и други нормативни актове, например Рамково решение 2009/948/ПВР (
34
). Последното ми се струва особено релевантно в контекста на разглежданото тук преюдициално запитване, тъй като, както ще обясня по-нататък, правният проблем зад прилагането на основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 може да се представи като „абстрактен“ спор за компетентност между изпълняващата и издаващата държава по ЕЗА.
51.
Несъмнено, след като няма хоризонтална хармонизация на равнището на Съюза по отношение на критериите, които да уреждат упражняването на (евентуално конкуриращата се) наказателна юрисдикция на държавите членки, съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси не може да игнорира общия принцип за зачитане на държавния суверенитет (
35
).
52.
Уважението към държавния суверенитет обаче трябва да се съвместява с необходимостта от координиране на действията на отделните държави членки, за да може да се осигури известна съгласуваност при осъществяването на наказателното правосъдие в Съюза (
36
).
53.
Затова националният съдебен орган, който се обосновава със суверенните правомощия на държавата в тази област, не може просто да противопостави някаква „абсолютна резерва за суверенитет“ на конкуриращите се и също толкова легитимни претенции на другите държави членки, предявявани по пътя на ЕЗА.
54.
Във връзка с Рамково решение 2002/584 Съдът е припомнял, че „задължението за лоялно сътрудничество, прогласено в член 4, параграф 3, първа алинея ДЕС, трябва да е водещо в диалога между изпълняващите и издаващите съдебни органи. От този принцип следва по-специално, че държавите членки при пълно взаимно зачитане си съдействат при изпълнението на задачите, произтичащи от Договорите […]“ (
37
).
55.
Следователно именно диалогът и лоялното сътрудничество (
38
) трябва да ръководят прилагането на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584. Държавният суверенитет в наказателната област е нормативната предпоставка, на която се опира законодателят на Съюза, за да въведе обсъжданото тук факултативно основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, но не съставлява крайната и единствена обосновка за прилагането на това основание в конкретния случай.
56.
С други думи, за да използвам израза от преюдициалното запитване, националният суверенитет не може да се окачестви като „достатъчно и самостоятелно основание за постановяване на отказ за изпълнение на ЕЗА“.
57.
Пак ще повторя, тълкуването на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 от такава абстрактна гледна точка би било несъвместимо с възприетия от Съда подход към факултативните основания за отказ на изпълнение на ЕЗА. Необходимо е, тъкмо обратното, да се извършва подробен и индивидуален анализ на конкретните обстоятелства по случая.
58.
Изложените дотук съображения вече са достатъчни, за да бъде даден отрицателен отговор на въпроса на запитващата юрисдикция, така както е зададен: извършването на престъплението (изцяло или частично) на територията на изпълняващата държава в съчетание просто с абстрактния факт на наличието на юрисдикция за тази държава да образува наказателно производство, не е, подчертавам, достатъчна причина да се откаже изпълнение на ЕЗА.
59.
Всяко друго тълкуване би превърнало основанието по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 в систематично и автоматично изключение от принципа на favor executionis, закрепен в член 1, параграф 2 от Рамковото решение.
60.
Що се отнася до систематичността на изключението, в отражение на държавния суверенитет наказателната правна система на всяка държава запазва за нея правомощието да осъществява чрез своите съдебни органи и по своя закон превенцията, разследването и наказателното преследване за извършените на територията ѝ престъпления. Да се извежда оттук някакво правило, че във всички случаи непременно е налице приоритет за териториалната компетентност (юрисдикция) на изпълняващата държава, би било равнозначно на въвеждането на доста широкообхватно изключение в нейна полза, чиято единствена цел би била да се съхрани териториалният ѝ монопол върху ius puniendi.
61.
Що се отнася до автоматичността на въпросното изключение, ако се приеме, че изпълняващият съдебен орган е длъжен да не взема предвид друго извън констатацията, че престъплението е извършено на територията на изпълняващата държава, а последната е предвидила териториална компетентност за своите съдилища да провеждат наказателното производство за това престъпление, то реално би се оказало, че този орган не разполага с никаква свобода на преценка в конкретните случаи. Така факултативното основание за отказ за изпълнение на ЕЗА би се превърнало в задължително основание.
62.
Освен това всяко тълкуване на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, което би довело до „безнаказанос[т] на издирваното лице[,] е несъвместим[о] с целта, преследвана както с Рамково решение 2002/584 […], така и с член 3, параграф 2 ДЕС […]“ (
39
).
63.
Просто абстрактният факт на наличието на териториална компетентност (юрисдикция) за изпълняващата държава да образува наказателно производство, не е достатъчен сам по себе си, за да изключи риска да се стигне до безнаказаност за съответното извършено на нейна територия престъпление, ако тази компетентност не бъде конкретно упражнена.
64.
Запитващата юрисдикция посочва, че една от изложените от нея линии в съдебната практика може би довежда именно до такъв резултат, доколкото на тази юрисдикция не е известно „след постановените [на това основание] откази образувани в Република България наказателни производства да са приключвали с внасяне на обвинителни актове в съда срещу лицата, спрямо които са били издавани ЕЗА“ (
40
). При тези обстоятелства отговорът на преюдициалния въпрос би трябвало да е отрицателен, ако отказът за изпълнение на ЕЗА води до безнаказаност за деянията, във връзка с които се иска предаване.
65.
При все това, както вече споменах, практиката на българските съдилища варира значително. Видимо проблемът е по-скоро в степента на подробност, с която се анализират конкретните случаи или се преценява рискът от безнаказаност.
66.
От преюдициалното запитване личи, че няма еднообразен подход към подбора на критериите, които трябва да използва изпълняващият съдебен орган, за да реши дали да приложи това факултативно основание за отказ по ЕЗА. Именно тях ще обсъдя по-нататък.
Г.
Критериите за прилагане на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584
67.
Всички участници в преюдициалното производство, включително издирваното лице, са съгласни, че прилагането на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 изисква индивидуален анализ на искането за изпълнение на ЕЗА в светлината на конкретните обстоятелства във всеки отделен случай. Тези участници обаче се разминават по въпроса за критериите, които би трябвало да имат повече тежест в този анализ.
68.
Някои от цитираните в преюдициалното запитване актове на българските съдилища (
41
) обвързват основанието за отказ на изпълнение по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 с проблемите, които произтичат от едновременното наличие на конкурираща се юрисдикция за различни държави.
69.
Смятам, че това е правилният подход. Всъщност въпросът за прилагането на тази разпоредба стои пред изпълняващия съдебен орган, когато:
–
още няма образувано наказателно производство в изпълняващата държава членка за престъплението, за което е издадена ЕЗА (
42
), и
–
съдебният орган на изпълняващата държава обмисля да откаже предаване, за да може самият той или друг съдебен орган на тази държава членка да упражни наказателната ѝ юрисдикция по отношение на извършеното на нейна територия престъпление.
70.
Всъщност тази ситуация е аналогична на съществуващата при (абстрактен) спор за наказателна компетентност между изпълняващата държава, чиято юрисдикция се основава на locus commissi delicti, от една страна, и издаващата държава, където има образувано производство, в което е издадена ЕЗА за целите на наказателното преследване, от друга.
71.
Съгласен съм с Комисията (
43
), че този спор би трябвало да се решава въз основа на аналогични критерии като възприетите в други актове от вторичното право на Съюза. В това отношение Комисията споменава както Насоките на Евроюст (
44
), към които препраща и Рамково решение 2009/948 (
45
), така и Регламент (ЕС) 2024/3011 относно трансфера на производства по наказателни дела (
46
).
72.
Макар да не е приложим ratione temporis по обсъжданото тук дело, Регламент 2024/3011 по правило би проявявал действието си на по-късен етап в сравнение с този, до който се отнася Рамково решение 2009/948 (
47
), доколкото предполага, наред с другото, вече да е постигнат консенсус след консултации в съответствие с посоченото рамково решение или „по друг начин“ (
48
) относно съсредоточаването на наказателните производства в „най-подходящата юрисдикция“.
73.
Що се отнася до „другите начини“ за постигане на консенсус за съсредоточаване на наказателните производства, в съображение 28 от Регламент 2024/3011 се посочва, че „[т]акива споразумения могат да бъдат постигнати в рамките на координационни срещи на [Евроюст]“ (
49
).
74.
Както показва развитието на главното производство, няма пречка координационните срещи на Евроюст да се провеждат на много ранен етап от разследването, когато още няма паралелни производства в различни държави членки. Тези срещи могат да доведат до неформален (мълчалив) консенсус за съсредоточаване на наказателните производства, така че изначално да се избегне ситуация на паралелни процеси и по този начин спорът да остане на чисто „абстрактно“ равнище.
75.
В този дух изпреварващото прилагане на критериите по Рамково решение 2009/948 или Регламент 2024/3011 към факултативното основание за отказ за изпълнение на ЕЗА:
–
би предотвратило ситуациите, при които изпълняващата държава, желаеща да осъществи наказателното преследване за извършеното на нейна територия престъпление, би била длъжна да проведе директните консултации по Рамково решение 2009/948 само за да постигне формален консенсус, когато вече има изразен мълчалив консенсус на по-ранен етап (
50
),
–
и също така би предотвратило ситуациите, при които на издаващата ЕЗА държава би се налагало в отговор на отказа за предаване да отправи искане за трансфер на цялото наказателно производство (
51
).
76.
Насоките на Евроюст може да се вземат под внимание, доколкото „са предназначени да бъдат гъвкав инструмент за ръководство и да напомняне на компетентните органи за факторите, които трябва да бъдат взети предвид“, и задават приоритет и тежест за всеки от тези фактори според конкретния случай за целите на „вземане[то] на решение за най-доброто място за наказателно преследване“. В този смисъл те отговарят на изискването за добро правораздаване в наказателната област.
77.
При изброяването на „основните фактори“, които се прилагат в такива случаи, в Насоките на Евроюст се изтъква, че „[т]рябва да се направи предварителна презумпция, че ако е възможно, [процесът] трябва да се проведе в юрисдикцията, в която е настъпила по-голямата част, или най-важната част от престъпното деяние, или в която е претърпяна по-голямата част или най-важната част от загубите“.
78.
Същевременно в основата на тази „предварителна презумпция“ стои не толкова (или не само) „суверенното право на държавите членки да отсъ[жда]т наказателноправните последици на деяния[та], извършени на тяхна територия“, колкото волята да се способства за правилно осъществяване на правосъдието.
79.
Когато се използва като критерий за определяне на подсъдността, locus commissi delicti е подходящо средство да се постигнат целите за близост и непосредствен достъп до доказателствата както по граждански и търговски (
52
), така и по наказателни дела.
80.
Рамково решение 2002/584 се опира на същата „предварителна презумпция“, когато в член 4, точка 7, буква а) овластява изпълняващия съдебен орган да преценява дали следва да допусне изключение от общия принцип за изпълнението на ЕЗА. С оглед на споменатите по-горе цели този орган може да избере провеждане на наказателното производство „на място“, ако издирваното лице се намира на територията на неговата държава и именно там е извършено (изцяло или частично) престъпното деяние, в което е обвинено това лице.
81.
В тези случаи член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 се основава на разбирането, че изпълняващата държава: а) по правило ще има юрисдикция да проведе наказателното преследване за извършените на нейна територия деяния; и б) обикновено от гледна точка на доброто наказателно правораздаване ще е в подходяща позиция да упражни тази своя компетентност поради близостта на спора и улесненото събиране на доказателства.
82.
Възможно е обаче (както ясно личи от настоящото дело) наказателното производство да се отнася до престъпления с подчертано транснационално измерение, извършени по електронен път и/или в рамките на сложна международна престъпна група или мрежа.
83.
Когато става дума за престъпления със сложно транснационално измерение:
–
критерият locus commissi delicti има присъщи ограничения. За да се предотврати некоординираното множене на паралелни производства, решаването на „спора за компетентност“ неминуемо трябва да се осъществява по пътя на лоялното сътрудничество между компетентните органи на участващите държави членки, а не може да се основава само на посочения критерий, който ще е едновременно налице за различни държави.
–
Съдебният орган, който смята да приложи член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, може да прецени дали изпълняващата държава се намира, ако не непременно в най-добрата, то поне в достатъчно подходяща позиция да осъществи наказателното преследване за престъплението, за което е издадена ЕЗА (
53
).
84.
Информацията за положението на издирваното лице и за вече извършените наказателнопроцесуални действия (в издаващата и в изпълняващата държава членка) позволява да се преценят както наличието на факторите, споменати в Насоките на Евроюст, така и приоритетът и тежестта на всеки от тези фактори.
85.
За тази цел изпълняващият съдебен орган би могъл да вземе предвид:
–
количествените („по-голямата част“) и качествените („най-важната част“) характеристики на поведението, с което са осъществени престъпленията, за които е издадена ЕЗА. В съдебното заседание Комисията и френското правителство се съгласиха, че когато издирваното лице е обвинено в извършването на престъпление в организирана престъпна група, преценката трябва да се извършва с оглед на престъплението като цяло, а не с оглед на индивидуалния принос на издирваното лице (
54
),
–
гражданството или местопребиваването на издирваното лице, а също и личните му връзки с други държави членки, и особено с издаващата държава (
55
),
–
достъпността и допустимостта на доказателствата, включително показанията на свидетели и вещи лица и на пострадалите,
–
интересите и местонахождението на пострадалите,
–
етапа, на който се намира наказателното производство в издаващата държава, както и вече извършените процесуални действия за координиране на разследването, евентуално посредством Евроюст, при които може да се е формирал консенсус (макар и мълчалив) за съсредоточаване на наказателните производства (
56
).
86.
Обратно, някои други фактори, споменати в акта за преюдициално запитване или в становищата на страните, според мен не са релевантни:
–
когато решава дали да предаде лицето, изпълняващият съдебен орган не следва да преценява степента на участие на това лице в сочената престъпна дейност, нито наличието на доказателства или достатъчно улики за вина (
57
). Тази преценка принадлежи само на издаващия ЕЗА орган.
–
При вземането на решение относно предаването нямат особена тежест езиковите затруднения, които издирваното лице би могло да срещне при упражняването на правото си на защита (
58
), право, което е гарантирано във всички случаи съгласно правото на Съюза (
59
).
–
Освен ако няма системни или общи недостатъци в осигуряваната защита в издаващата държава членка, нейна задача е да гарантира правото на заподозрените и обвиняемите на ефективно участие в наказателния процес (
60
).
Д.
Безнаказаност
87.
Решението, което следва да вземе изпълняващият орган въз основа на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, не трябва да води до риск от безнаказаност за извършеното престъпление (
61
).
88.
В съдебното заседание беше обсъден въпросът дали съгласно Рамково решение 2002/584 постановяването на отказ за изпълнение на ЕЗА трябва задължително да бъде последвано от образуване на наказателно производство от компетентния орган на изпълняващата държава на принципа aut dedere, aut iudicare.
89.
Френското правителство поддържа, че такова изискване би било в противоречие с признатия в правните системи на някои държави членки принцип на правото на преценка по целесъобразност дали да се проведе наказателно преследване. Затова държавата, която реши да откаже изпълнение на ЕЗА въз основа на член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584, имала само задължение „да предаде делото на съдебните си органи“, а те имали право на преценка във всеки отделен случай дали следва да проведат, или не, наказателното производство (
62
).
90.
Това тълкуване, което влиза в известно стълкновение с практиката на Съда (
63
), като че ли обаче намира подкрепа в документите от подготвителните работи по Рамково решение 2002/584. На етапа преди приемането на Рамковото решение е била обмисляна формула, която да обвърже прилагането на това факултативно основание за отказ с поемането на официален ангажимент от компетентния орган на изпълняващата държава да образува производство във връзка с деянието. Подобно изискване обаче не е включено в крайния текст на разпоредбата (
64
).
91.
Ако се приеме, че по този начин законодателят на Съюза е подкрепил запазването на принципа на правото на преценка по целесъобразност за провеждането на наказателното преследване (в държавите, в които е установен този принцип), ще трябва да се констатира, че той е допуснал известен практически риск от безнаказаност. Този риск би могъл да настъпи, ако прокуратурата на изпълняващата държава, която има монопол по отношение на образуването на наказателното производство, приложи принципа на преценката по целесъобразност и не повдигне обвинение на лицето, което не е било предадено на издаващата държава.
92.
За да сведе този риск до минимум, Рамково решение 2002/584 създава механизми, по които изпълняващият ЕЗА съдебен орган може да установи диалог с компетентните власти в своята държава и в издаващата държава.
93.
От властите в своята държава (включително прокуратурата) натовареният с изпълнението на ЕЗА съдебен орган може да поиска точна информация, за да вземе решение, в което да отчете риска от безнаказаност, което предполага:
–
да знае дали има разумна вероятност да бъде образувано наказателно производство,
–
да установи дали евентуално е имало предходни контакти с властите на други държави за постигането на обща позиция относно съсредоточаването на наказателните производства в изпълняващата или пък в издаващата държава.
94.
От властите на издаващата държава пък изпълняващият орган може да поиска допълнителната информация, която му е нужна, преди да вземе решението си дали да предаде издирваното лице (член 15, параграф 2 от Рамково решение 2002/584).
95.
След като се запознае с описаната по-горе информация, съдът, който се произнася по предаването на издирваното лице, ще трябва да вземе предвид следното:
–
абстрактно погледнато, не е абсолютно наложително при липсата на образувано наказателно производство в изпълняващата държава да се отдава „преимуществено значение […] на необходимостта от провеждане на наказателното производство в издаващата държава“ (
65
),
–
но когато органите на изпълняващата държава се откажат да образуват наказателно производство срещу издирваното лице, отражението на този фактор върху отговора по ЕЗА може да стане определящо, тъй като Рамково решение 2002/584 има за цел да затвори вратите към безнаказаност в съдебното сътрудничество в наказателната област.
96.
От предоставените на Съда данни по делото ясно личи, че в рамките на вече установеното съдебно сътрудничество френските съдебни органи са поддържали връзка с българските си колеги, за да улеснят изпълнението на европейските заповеди за разследване и на ЕЗА.
97.
От същите данни (и най-вече от сведенията на френското правителство) се установява, че българските съдебни органи не са заявили намерение да осъществят наказателното преследване за деянията, извършени на българска територия. Не се и установява към момента да има образувано в България досъдебно наказателно производство, въпреки че на българските власти своевременно е било съобщено за престъпленията, до които се отнася ЕЗА (
66
).
98.
Освен ако не покажат друго проверките, които трябва да направи запитващата юрисдикция, тези обстоятелства биха могли да са релевантни за допускане на предаването на издирваното лице, така че да се предотврати безнаказаността и да се даде възможност за съденето му в държавата членка, в която вече е образувано наказателно производство срещу него.
V. Заключение
99.
По изложените съображения предлагам следния отговор на въпросите на Апелативен съд София (България):
„Член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
обстоятелството, че престъплението е извършено изцяло или частично на територията на държавата, от която се иска да изпълни европейската заповед за арест, не представлява „достатъчно и самостоятелно основание“ за постановяване на отказ за изпълнение на тази заповед, включително когато съдебните органи на изпълняващата държава са компетентни съгласно нейното национално право да образуват наказателно производство за същото престъпление.
При прилагането на факултативното основание за отказ за изпълнение на европейската заповед за арест по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 изпълняващият съдебен орган следва да прецени конкретните обстоятелства по случая, за да провери дали съдебните органи на издаващата държава се намират в по-добри условия да осъществят наказателното преследване спрямо издирваното лице, като се имат предвид интересите от добро и ефективно правораздаване и предотвратяване на безнаказаността“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Рамково решение на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, и поправка в OB L 205, 2019 г., стр. 34), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24).
(
3
)	В приложимата му за делото редакция.
(
4
)	Става дума за: 1) измама, извършена в организирана престъпна група; 2) активна корупция: предложение за облага на участник в спортно състезание, свързано със залагане, с цел изменяне на нормалното и справедливо протичане на събитието; 3) присвояване в организирана престъпна група на имущество, придобито от престъпление; 4) утежнено пране на пари: съдействие в организирана престъпна група за лъжливо оправдаване на произхода на имущество или доходи на извършителя на престъпление; 5) утежнено пране на пари: участие в организирана престъпна група при извършване на операция по влагане, прикриване или преобразуване на облага от престъпление; 6) участие в организирана престъпна група с цел подготвянето на престъпление. Всяко от тези престъпления се наказва с до десет години лишаване от свобода, освен активната корупция, за която наказанието е лишаване от свобода за срок до пет години.
(
5
)	Точки 16—25 от уточненията, дадени от френското правителство в отговор на искане от Съда.
(
6
)	Освен България и Франция, като места на извършване на престъпленията в ЕЗА се споменават Румъния, Германия, Канада, Египет, Съединените щати, Испания, Италия, Мексико, Португалия, Сърбия и Турция.
(
7
)	Посоченият съд приема, че „не са налице предпоставки да се откаже изпълнение на [ЕЗА], тъй като е видно от представените справки от унифицираната информационна система на Прокуратурата на Република България, сочещи за липса на висящи досъдебни наказателни производства на исканото лице, при което се установява, че исканото лице не е привлечено като обвиняем, нито е подсъдим в Република България […]“.
(
8
)	Жалбата има суспензивен ефект по отношение на решението на Софийски градски съд да допусне изпълнението на ЕЗА, но не и по отношение на мярката за неотклонение „задържане под стража“.
(
9
)	[Б.пр. — Тази бележка под линия е без значение за българския текст.]
(
10
)	Точка 17 от акта за преюдициално запитване.
(
11
)	Прочитът на тези съдебни актове показва, че когато е преценявал дали следва да откаже изпълнение на ЕЗА по съответните дела, изпълняващият съдебен орган не се е ограничавал само с преценка дали престъпленията са извършени изцяло или частично на българска територия. Вземани са предвид и други фактори — от една страна, липсата на образувано наказателно производство за същите деяния в България, а от друга страна, обстоятелствата по всяко съответно дело, с обща и съпоставителна оценка на ефективността на разследването, за да се прецени дали издаващият орган е в подходяща и дори в по-благоприятна позиция от изпълняващата държава да проведе наказателното производство.
(
12
)	Тези съдебни актове, също както и споменатите в точка 14.3 от преюдициалното запитване, които са „в същата насока“, са доста разнородни, но общото помежду им е, че не е извършвана подробна преценка във връзка с ефективността на разследването в конкретния случай. В тях се дава предимство на общи и абстрактни съображения, съсредоточени върху териториалната юрисдикция на България да осъществява наказателното преследване за съответните деяния, често представяна като обвързан с държавния суверенитет принцип, който не може да се дерогира.
(
13
)	Тези съображения обаче са централен момент в първата от двете изложени линии в съдебната практика, както посочих по-горе.
(
14
)	Не е лесно да се намерят сред тях такива, които да се ограничават единствено с констатацията за изпълнението на двете посочени в преюдициалния въпрос условия. Като цяло в тях се обсъждат и други съображения, свързани или с държавния суверенитет в наказателната област, или с други характеристики на конкретното дело.
(
15
)	Решение от 4 септември 2025 г., C. J. (Изпълнение на осъдителна присъда след ЕЗА) (C‑305/22, EU:C:2025:665, наричано по-нататък „решение C. J.“, т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Non bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, наричано по-нататък „решение X“, т. 39). В точка 38 се посочва: „[…] принципът на взаимно признаване, който представлява […] „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество по наказателни дела, намира приложение в член 1, параграф 2 от това рамково решение, който прогласява правилото, че държавите членки са длъжни да изпълняват всяка [ЕЗА] въз основа на принципа на взаимното признаване […]“.
(
17
)	„[О]т текста на член 4 от Рамковото решение, и по-специално от използването на глагола „мога“ заедно с глагола „отказвам“, чийто подлог е „изпълняващият съдебен орган“, следва, че самият този орган трябва да има право на преценка по въпроса дали следва да откаже или не изпълнението на [ЕЗА] в случаите, посочени в този член 4“ (решение X, т. 43). За наличието на несъмнена „свобода на преценка“ вж. също решение от 6 октомври 2009 г., Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:616, т. 60 и 61).
(
18
)	Решение X, точка 59.
(
19
)	Решение C. J., точка 43, и решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 49). При тази проверка той разполага със свобода на преценка с по-голям или по-малък обхват в зависимост от формулировката на съответното основание: когато са използвани понятия, които подлежат на еднакво тълкуване във всички държави членки, може да се наложи изпълняващият съдебен орган да направи обща преценка на съвкупност от фактически обстоятелства (за термините „се намира“ и „пребиваващ“ по член 4, точка 6 вж. решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 43, 46, 48, 49 и 54).
(
20
)	Решение C. J. (т. 44).
(
21
)	Решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 99).
(
22
)	Решение от 6 декември 2018 г., IK (Изпълнение на допълващо наказание) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, т. 39). Вж. също решение X (т. 57 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Изпълняващият съдебен орган може да откаже предаване, „когато възможността за възбуждане на наказателно преследване срещу издирваното лице или изтърпяване на наказание е погасена по давност съгласно правото на изпълняващата държава членка, а деянията попадат в юрисдикцията ѝ съгласно собствения ѝ наказателен закон“ (курсивът е мой).
(
24
)	Другояче казано, препраща се не към нормите на наказателното (материално или процесуално) право, които задават пространствените граници на наказателната юрисдикция на държавата въз основа на критерия locus commissi delicti, а по-скоро към онези правила, които определят — било по законодателен път, било по пътя на съдебната практика — кое е locus commissi delicti за различните видове престъпления. По тези правила се определя географската точка, в която даденото престъпление трябва да се смята за извършено, като в зависимост от случая се прилага принципът на местоизвършването на дейността, принципът на местонастъпването на последиците или универсалният принцип.
(
25
)	Вж. Документ 2001/0215 (CNS) от 4 декември 2001 г., който може да се намери на адрес https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑14867‑2001-INIT/en/pdf, стр. 13, бележка под линия 2.
(
26
)	Европейска конвенция за екстрадиция, съставена в Париж на 13 декември 1957 г. (ETS № 24).
(
27
)	Може да се намери на адрес https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list?module=treaty-detail&treatynum= 024.
(
28
)	За член 7, алинея 1 от Конвенцията въпросният доклад посочва, че „[u]nder this paragraph it is for the requested Party to determine in accordance with its law whether the act was committed in whole or in part within its territory or in a place considered as its territory. Thus, for example, offences committed on a ship or aircraft of the nationality of the requested Party may be considered as offences committed on the territory of that Party“.
(
29
)	В обяснителните бележки към Конвенцията (които могат да се намерят на адрес https://rm.coe.int/168048bd42) се уточнява, че „[Article 7, paragraph 1] should not however be invoked in the case where proceedings and judgment in the territory of the requesting State are warranted in order to arrive at the truth, or by the possibility of applying an appropriate sanction or of effecting the social rehabilitation of the person concerned […]“.
(
30
)	Това съображение е изтъкнато в решение № 88/29.1.2025 г. на Софийски градски съд, споменато в точка 14.3 от акта за преюдициално запитване: „Териториалният принцип предвижда, че Наказателния[т] кодекс на Република България се прилага за всички престъпления, извършени на територията на Република България, като не съществува уговорка това правило да се дерогира в случай на международноправен акт или договор, ратифициран от българската държава. Това е фундаментален основополагащ принцип за осъществяване на наказателното правосъдие на Република България, който не може да бъде дерогиран и съдът винаги служебно следи за него във всяко едно съдебно производство, като тази норма засяга обществения ред и съставлява интегрална част от суверенитета на Република България […]“. (курсивът е мой).
(
31
)	Вж. решение № 88/29.1.2025 г. на Софийски градски съд, посочено в бележка под линия 30.
(
32
)	Точка 8 от писменото становище на Комисията.
(
33
)	В същата точка 8, както и в точка 16 от писменото си становище, Комисията посочва, че член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584 изисква изпълняващият орган да преценява въз основа на обективни критерии и при отчитане на интересите на ефективното правораздаване и предотвратяването на безнаказаността „коя държава е в по-добра позиция“ да осъществи наказателното преследване спрямо издирваното лице. В съдебното заседание Комисията потвърди тази теза, като посочи, че не е изключено, и дори може да е неизбежно преценката по този въпрос да включва известна субективност от страна на изпълняващия съдебен орган.
(
34
)	Рамково решение на Съвета от 30 ноември 2009 година относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства (ОВ L 328, 2009 г. стр. 42). Рамково решение 2009/948 урежда конкретните спорове за компетентност, които възникват, „[к]огато компетентен орган в дадена държава членка има разумни основания да смята, че в друга държава членка се провежда паралелно наказателно производство по отношение на същите факти и по отношение на същото лице“ (съображение 5). За целите на предотвратяването или решаването на тези спорове Рамково решение 2009/948 не установява строги критерии за определяне на компетентната държава, а просто възлага „задължение за преки консултации“ между компетентните органи на съответните държави членки (съображение 10) с цел „да постигнат консенсус по […] ефективно решение, целящо избягване на неблагоприятните последици, произтичащи от паралелни производства, провеждани в две или повече държави членки“ (съображение 9). За тази цел се препраща изрично към „насоките, публикувани в годишния доклад на Евроюст за 2003 г.“, преработени през 2016 г. и посочени в бележка под линия 44 от настоящото заключение.
(
35
)	Като израз на този принцип вж. например съображение 11 от Рамково решение 2009/948: „[н]ито една държава членка не следва да бъде задължена да се въздържа от или да упражнява компетентност, освен ако не желае това […]“.
(
36
)	Видно от съображения 2 и 12, „същинската цел“ на Рамково решение 2009/948 е „предотвратяването на ненужни паралелни наказателни производства, които могат да доведат до нарушаване на принципа „ne bis in idem“, така че „да се повиши ефективността на наказателните преследвания, като същевременно се гарантира добро правораздаване, с което да се допълни цялостната програма от мерки за прилагане на принципа за взаимно признаване на съдебни решения по наказателноправни въпроси“.
(
37
)	Решение C. J. (т. 68 и цитираната съдебна практика).
(
38
)	По отношение на Рамково решение 2009/948 вж. членове 5 и 6 от него, които възлагат на компетентните органи на съответните държави членки „задължение за установяване на контакт“ и „задължение за отговор“.
(
39
)	Решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 82).
(
40
)	Акт за преюдициално запитване, точка 17, последно изречение.
(
41
)	Този начин на мислене е изрично възприет в решение № 267/29.7.2024 г. на Апелативен съд София.
(
42
)	Текущото наличие на образувано наказателно производство (срещу издирваното лице) в изпълняващата държава членка за същото деяние, за което е издадена ЕЗА, било то извършено на нейна територия, или не, също би било основание да се откаже изпълнение на ЕЗА — съгласно член 4, точка 2 от Рамково решение 2002/584. В съдебното заседание Комисията посочи, че разликата между посоченото в предходното изречение факултативно основание за отказ и основанието по точка 7, буква а) се състои в това, че второто предполага все още да няма образувано наказателно производство в изпълняващата държава.
(
43
)	Точка 9 от писменото становище на Комисията.
(
44
)	Евроюст, „Насоки за вземане на решение „Коя юрисдикция трябва да води следствие?“., публикувани на всички официални езици на Съюза на адрес https://www.eurojust.europa.eu/publication/guidelines-deciding-which-jurisdiction-should-prosecute (наричани по-нататък „Насоките на Евроюст“).
(
45
)	Вж. бележка под линия 34 по-горе.
(
46
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 27 ноември 2024 г. (ОВ L, 2024/3011). Този регламент ще започне да се прилага от 1 февруари 2027 г. Предвидените в член 5, параграф 2 от този регламент „критерии за искане на трансфера на наказателно производство“ са фактори, които в голямата си част са съдържателно еквивалентни на възприетите в Насоките на Евроюст.
(
47
)	Съгласно предложението на Комисията от 5 април 2023 г. (COM(2023) 185 final) новият регламент би следвало да допълва Рамково решение 2009/948 и другите подобни нормативни актове, които улесняват постигането на съгласие по съсредоточаването на наказателното производство в една държава членка, но не уреждат „процедурата за трансфер на наказателни производства, което може да бъде необходимо решение в такива случаи“. Отношението на допълване понастоящем личи от съображение 8 от Регламент 2024/3011.
(
48
)	Вж. член 5, параграф 2, буква к).
(
49
)	В същото съображение се уточнява, че „[т]рансфер на наказателно производство може да бъде обоснован […] например в случаи на наказателно преследване на трансгранични престъпни организации, когато различни съобвиняеми могат да бъдат преследвани в различни държави членки […]“.
(
50
)	Вж. точки 96 и 97 по-нататък.
(
51
)	В съображение 4 от Регламент 2024/3011 се посочва, че „[о]свен това тези общи правила [за трансфера на наказателни производства] имат за цел да се гарантира, че […] трансфер на наказателно производство може да се осъществи, ако предаването на лице за целите на наказателно преследване въз основа на [ЕЗА] съгласно Рамково решение [2002/584] е забавено или отказано по причини като например, че в другата държава членка е в ход паралелно наказателно производство за същото престъпление, за да се избегне безнаказаността на наказателно преследваното лице“ (курсивът е мой).
(
52
)	Както личи от трайната практика на Съда във връзка с използването на locus commissi delicti като привързващ фактор по член 7, точка 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1): вж., измежду много други, решение от 10 март 2022 г., BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173, т. 29 и 30 и цитираната съдебна практика).
(
53
)	Според Комисията (т. 8 от писменото ѝ становище) поради суверенитета си в наказателната област изпълняващата държава може да откаже изпълнение на ЕЗА и сама да проведе наказателното преследване „дори ако обективно не е в най-добра позиция да го направи“. Не съм съвсем съгласен. По мое мнение не може да се отказва предаване, ако връзката между изпълняващата държава и престъплението е много слаба. Това би било така, ако само малка част от престъпната дейност е извършена на нейна територия, а останалите фактори ясно поставят центъра на тежестта на престъплението в друга държава.
(
54
)	Според XM (т. 5 от писменото му становище) твърдяната престъпна дейност се изразява в пет парични превода към различни лица в Френската република. Както обаче изясни френското правителство в съдебното заседание, престъпната дейност, във връзка с която е обвинен XM, е част от по-широка организирана престъпна мрежа и не се свежда до споменатите от защитата пет парични превода.
(
55
)	Според XM (т. 15 от писменото му становище) „френските съдебни власти са предоставили гаранции, че след приключване на производството XM ще бъде върнат в Република България“. В съдебното заседание обаче френското правителство посочи, че не му е известно френските власти да са давали гаранцията по член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584. Ако е дадена, тази гаранция би намалила тежестта на фактора „гражданство“ при преценката по член 4, точка 7, буква а) от Рамково решение 2002/584.
(
56
)	Както изтъква френското правителство (вж. т. 7 от настоящото заключение), воденото във Франция производство — което не е неизвестно на българските органи, участвали в координационните срещи на Евроюст — се намира на напреднал етап. Затова не е учудващо, че българската прокуратура е поискала от Софийски градски съд да допусне изпълнението на ЕЗА.
(
57
)	Според XM (т. 12 и 14 от писменото му становище) в България е образувано производство, в което да се провери кой е извършил въпросните пет парични превода, споменати в бележка под линия 54, и автентичен ли е подписът на наредителя. Той добавя, че за момента само за един от преводите е доказано, че е нареден от издирваното лице.
(
58
)	Според XM (т. 16 от писменото му становище) обстоятелството, че издирваното лице не владее езика на издаващата държава, е аргумент в подкрепа на постановяването на отказ за предаването му.
(
59
)	Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство (ОВ L 280, 2010 г., стр. 1) установява общи минимални правила в областта на устния и писмения превод в наказателното производство, за „да гарантира, че съществува безплатна и достатъчна езикова помощ, позволяваща на заподозрените лица или обвиняемите, които не говорят или не разбират езика на наказателното производство, пълноценно да упражняват правото си на защита, с цел осигуряване на справедливо производство“ (съображение 17).
(
60
)	„[В]исоката степен на доверие между държавите членки, на която почива механизмът на [ЕЗА], се основава на предположението, че наказателните юрисдикции на другите държави членки, които след изпълнението на [ЕЗА] ще трябва да проведат досъдебното [и] съдебното производство […], отговарят на изискванията за ефективна съдебна защита […]“ (решение от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебна система), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, т. 58).
(
61
)	Решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 82). Погледнато от обратния ъгъл, това решение не бива и да води до дублиране на наказателния отговор (ne bis in idem), както се посочва в съображение 4 от Регламент 2024/3011.
(
62
)	Според френското правителство, за да се изключи рискът от безнаказаност, е достатъчно изпълняващата държава да се ангажира да прецени целесъобразността на образуването на производство. Комисията пък поддържа, че изпълняващата държава може най-напред да даде възможност на съдебните си органи да преценят целесъобразността на образуването на наказателно производство „на място“. Ако обаче тези органи решат да не провеждат наказателно производство спрямо издирваното лице, според Комисията издаващият съдебен орган ще може отново да отправи искане за изпълнение на ЕЗА и то вече няма да може да бъде отхвърлено. Както обаче изтъкна френското правителство в съдебното заседание, това (бездруго спорно) тълкуване само по себе си не позволява да се предотврати рискът от безнаказаност, тъй като изпълняващата държава ще има възможността пак да откаже изпълнение на ЕЗА, като се позове на член 4, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
(
63
)	Решение от 6 декември 2018 г., IK (Изпълнение на допълващо наказание) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, т. 39): „съгласно член 1, параграф 1 от Рамков[о] решение [2002/584] целта на механизма на [ЕЗА] е да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че — в светлината на целта, преследвана с въпросното рамково решение — извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде [наказателно] преследвано“ (курсивът е мой).
(
64
)	Вж. документа, посочен в бележка под линия 25.
(
65
)	За да използвам израза, с който запитващата юрисдикция описва първата спомената линия в съдебната практика в точка 17 от акта за преюдициално запитване.
(
66
)	Писмено становище на френското правителство, точки 22—25. XM твърди, че в България има образувано производство. В съдебното заседание обаче се изясни, че то е с различен предмет от воденото във Франция, тъй като се отнася до престъплението документна измама, евентуално извършена от трети лица, във връзка с което XM би се явявал пострадал, а не извършител. В образуваното във Франция наказателно производство се решава въпросът за евентуалната наказателна отговорност на XM за всички престъпления, посочени в европейската заповед за арест, с която се иска предаването му.