Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 15 май 2025 година(1)
Дело C‑209/23
FT,
RRC Sports GmbH
срещу
Fédération internationale de football association (FIFA)
(Преюдициално запитване, отправено от
Landgericht Mainz (Окръжен съд Майнц, Германия)
„ Преюдициално запитване — Конкуренция — Вътрешен пазар — Правна уредба, приета от международни спортни федерации — Професионален футбол — Световна спортна федерация — Правилник за дейността на футболните агенти — Член 101, параграф 1 ДФЕС — Понятие за антиконкурентна „цел“ — Съдебна практика по дело Meca-Medina — Член 101, параграф 3 ДФЕС — Член 102 ДФЕС — Злоупотреба с господстващо положение — Злоупотреба чрез експлоатация — Злоупотреба чрез отстраняване — Член 56 ДФЕС — Ограничения на свободното предоставяне на услуги — Защита на личните данни — Член 6, параграф 1, буква е) от Регламент (ЕС) 2016/679 “
I.      Въведение
1.        В редица решения по неотдавнашни дела — а именно решения ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) и FIFA(5) — Съдът трябва да провери съвместимостта на някои правила, приети от международни или национални спортни федерации, с разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията и вътрешния пазар.
2.        Настоящото дело e естествено продължение на тези дела. Всъщност спорът в главното производство се отнася до правилника на международна спортна федерация (наричан по-нататък „спорният правилник“), уреждащ дейността на футболните агенти (наричани по-нататък „агентите“). С въпросите си запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да даде допълнителни насоки по различни тълкувателни въпроси, произтичащи от разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията, вътрешния пазар и защитата на данните.
3.        До голяма степен сходни или свързани правни въпроси се повдигат и в други две преюдициални запитвания — по дела C‑428/23, ROGON и др.(6), и C‑133/24, CD Tondela и др.(7) — по които ще представя заключението си днес. Поради това настоящото заключение следва да се чете заедно с тези други заключения. С оглед процесуална икономия и за да помогна на читателите, ще се опитам да избегна ненужните повторения в трите заключения и за тази цел ще направя редица препратки между тях.
II.    Правна уредба
4.        Член 6 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните, наричан по-нататък „ОРЗД“)(8) е озаглавен „Законосъобразност на обработването“ и предвижда:
„1. Обработването е законосъобразно, само ако и доколкото е приложимо поне едно от следните условия:
[…]
е)      обработването е необходимо за целите на легитимните интереси на администратора или на трета страна, освен когато пред такива интереси преимущество имат интересите или основните права и свободи на субекта на данните, които изискват защита на личните данни […]
[…]“.
III. Фактите, производството и преюдициалните въпроси
5.        Ищците в главното производство са FT, който е футболен агент и вицепрезидент на асоциацията на футболните агенти The Football Forum, и RRC Sports, дружество със седалище в Германия, което също упражнява дейност като футболен агент и чийто управител е FT. Ответникът, Fédération internationale de football association (FIFA) (Международна футболна федерация, наричана по-нататък „ФИФА“), е сдружение с нестопанска цел, учредено съгласно швейцарското право, чието седалище е в Цюрих (Швейцария). Той е и световна футболна федерация, която ръководи 211 национални федерации от целия свят, сред които и Deutscher Fußball-Bund (Германски футболен съюз, наричан по-нататък „DFB“).
6.        Съгласно член 11, параграф 4
и член 14 от Устава на FIFA членуващите федерации са длъжни да спазват правилниците на ФИФА и да признават нейните решения.
7.        На 16 декември 2022 г. Съветът на ФИФА приема Правилник на ФИФА за дейността на футболните агенти (наричан по-нататък „FFAR“), който впоследствие е публикуван на 6 януари 2023 г. Този правилник предоставя рамката, която урежда по-специално възнагражденията, дейността и поведението на футболните агенти. Членове 1—10 и 22—27 от FFAR влизат в сила на 9 януари 2023 г. Останалите разпоредби са планирани да влязат в сила на 1 октомври 2023 г. С тези разпоредби FFAR налага ограничения върху възнагражденията на футболните агенти и въвежда други правила относно конфликт на интереси и договорните условия.
8.        Ищците в главното производство подават пред Landgericht Mainz (Окръжен съд Майнц, Германия) иск за преустановяване на прилагането на някои разпоредби на FFAR(9) (наричани по-нататък „спорните разпоредби“), тъй като те нарушават член 56 ДФЕС, членове 101 и 102 ДФЕС и член 6 от ОРЗД. От своя страна ФИФА твърди, че правилата, съдържащи се във FFAR, са както законосъобразни, така и необходими за гарантиране на почтеността на футбола, за насърчаване на солидарността между професионалния и масовия футбол и за осигуряване на прозрачност и етични стандарти.
9.        Тъй като има съмнения относно правилното тълкуване на съответните разпоредби от правото на Съюза, Landgericht Mainz (Окръжен съд Майнц) решава да спре производството и да постави следния преюдициален въпрос на Съда:
„Трябва ли член 101 [ДФЕС] (картелна забрана), член 102 ДФЕС (забраната за злоупотреба с господстващо положение) и член 56 ДФЕС (свободно предоставяне на услуги), както и член 6 от [ОРЗД] да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба, приета от световна спортна федерация (в случая: [ФИФА]), към която принадлежат 211 национални спортни федерации по съответния спорт (в случая: футбол) и чиито правила следователно са задължителни поне за по-голямата част от участниците в съответните национални професионални лиги по този спорт (в случая: клубове (което означава и футболни клубове, регистрирани като капиталови дружества), играчи (които са членове на клубове) и футболни агенти), със следното съдържание:
1)      забранено е по отношение на футболни агенти да се договарят или плащат възнаграждения, които надвишават горна граница, изчислена като процент от трансферната сума или годишното възнаграждение на съответния играч,
както е предвидено в член 15, параграф 2 от [FFAR];
2)      на трети лица е забранено да плащат дължимо по договора за представителство с футболния агент възнаграждение от името на договорния партньор на футболния агент,
както е предвидено в член 14, параграфи 2 и 3 от FFAR;
3)      на клубове е забранено да плащат повече от 50 % от общото възнаграждение, дължимо от играча и клуба за услугите на футболния агент, в случаите, когато футболен агент работи за приемащия клуб и за играча,
както е предвидено в член 14, параграф 10 от FFAR;
4)      за издаването на лиценз за футболен агент, което е условие за получаване на разрешение за предоставяне на услуги по футболно агентство, се изисква кандидатът да се подчинява на вътрешните правила на световната спортна федерация (в случая: FFAR, Устава на ФИФА, Дисциплинарния правилник на ФИФА, Етичния правилник на ФИФА, [ПСТИ на ФИФА], както и уставите, правилниците, предписанията и решенията на органите и комисиите), както и на нейната юрисдикция и на юрисдикцията на конфедерациите и асоциациите членки,
както е предвидено в член 4, параграф 2, член 16, параграф 2, буква b), член 20 от FFAR във връзка с член 8, параграф 3, член 57, параграф 1, член 58, параграфи 1 и 2 от Устава на ФИФА, член 5, буква a), член 49, член 53, параграф 3 от Дисциплинарния правилник на ФИФА, член 4, параграф 2, член 82, параграф 1 от Етичния правилник на ФИФА;
5)      установяват сe условия за издаване на лиценз за футболен агент, съгласно които издаването на лиценз се изключва окончателно, без възможност за последващото му издаване, в случай на присъда или споразумение в наказателно производство, или на забрана за дейност за срок от най-малко две години, спиране на действието или отнемане на разрешение, или друго лишаване от права от страна на орган или спортна асоциация,
както е предвидено в член 5, параграф 1, буква a), подточки ii) и iii) от FFAR;
6)      на футболни агенти е забранено, във връзка със сключването на споразумение за трансфер и/или трудов договор, да предоставят услуги по футболно агентство или други услуги на и да получават възнаграждение за тези услуги от
а)      прехвърлящия клуб и приемащия клуб,
б)      прехвърлящия клуб и играча,
в)      всички участващи страни (прехвърлящ клуб, приемащ клуб и играч),
както съответно е предвидено в член 12, параграфи 8 и 9 от FFAR; и
6а)      на футболни агенти е забранено, във връзка със сключването на споразумение за трансфер и/или трудов договор съвместно със свързан футболен агент, да предоставят услуги по футболно агентство или други услуги на и да получават възнаграждение за тези услуги от
а)      прехвърлящия клуб и приемащия клуб,
б)      прехвърлящия клуб и играча,
в)      всички участващи страни (прехвърлящ клуб, приемащ клуб и играч),
ако терминът „свързан футболен агент“ включва сътрудничество в съответствие с определението за „свързан футболен агент“ („Connected Football Agent“), предвидено във FFAR (стр. 6, точка (iv) от FFAR),
както е предвидено в член 12, параграф 10 от FFAR във връзка с определението „свързан футболен агент“, стр. 6, точка (iv) от FFAR;
7)      на футболни агенти е забранено да установяват контакт или да сключват договор за представителство с клуб, играч, асоциация — членка на световна спортна федерация, или с юридическо лице, управляващо т.нар. single entity league, на които е разрешено да ангажират футболни агенти и които са сключили договор за изключителни права с друг футболен агент,
както е предвидено в член 16, параграф 1, букви b) и c) от FFAR;
8)      имената и подробна информация за всички футболни агенти, имената на клиентите, които те представляват, услугите, които футболните агенти предоставят на всеки отделен възложител, и/или подробностите за всички сделки с участието на футболни агенти, включително размерът на възнаграждението, което се изплаща на футболните агенти, трябва да бъдат качени на платформа на световната спортна федерация, като до тази информация се предоставя частичен достъп на други клубове, играчи или футболни агенти,
както е предвидено в член 19 от FFAR;
9)      забранено е да се договаря възнаграждение за услуги по футболно агентство по друг начин освен изключително въз основа на възнаграждението на играча или трансферната сума,
както е предвидено в член 15, параграф 1 от FFAR;
10)      съществува презумпция, че други услуги, предоставени от футболен агент или свързан с него футболен агент 24 месеца преди или след предоставянето на услуга по футболно агентство на клиент, включен в сделката, за която са предоставени услугите по футболно агентство, представляват част от услугите по футболно агентство, и доколкото презумпцията не може да бъде оборена, възнаграждението за другите услуги се счита за част от възнаграждението за услугата по футболно агентство,
както е предвидено в член 15, параграфи 3 и 4 от FFAR;
11)      размерът на възнаграждението на футболния агент се изчислява като процент само от действително изплатената на играча заплата,
както е предвидено в член 14, параграфи 7 и 12 от FFAR;
12)      футболните агентите са длъжни да оповестяват на световната спортна федерация следната информация:
а)      в срок от 14 дни след сключването: всяко споразумение с клиент, което не е споразумение за представителство, включително, но не само, други услуги, и поисканата на платформата информация;
б)      в срок от 14 дни след изплащане на възнаграждение: поисканата на платформата информация;
в)      в срок от 14 дни след изплащане на възнаграждение по всеки договор с клиент, различен от договор за представителство: поисканата на платформата информация;
г)      в срок от 14 дни от датата на възникване: всяко договорно или друг вид споразумение между футболни агенти за сътрудничество при предоставянето на каквито и да било услуги или за споделяне на приходите или печалбите от която и да е част от техните услуги по футболно агентство;
д)      при условие че извършват дейността си чрез агенция, в срок от 14 дни след първата сделка с участието на агенцията: броя на футболните агенти, които извършват дейност чрез същата агенция, и имената на всички служители,
както е предвидено в член 16, параграф 2, буква й), подточки ii)—v) и буква к), подточка ii) от FFAR;
13)      на клубовете е забранено да договарят с футболни агенти възнаграждения или компоненти на възнаграждения за трансфер на играч или да плащат на футболни агенти възнаграждения или компоненти на възнаграждения, чиято основа на изчисление зависи (и) от бъдеща компенсация, която клубът получава от следващ трансфер на играча,
както е предвидено в член 18б, параграф 1, първа хипотеза от ПСТИ на ФИФА и в член 16, параграф 3, буква e) от FFAR“.
10.      Писмени становища представят FT, ФИФА, гръцкото, френското и унгарското правителство, както и Европейската комисия.
11.      С писмо от 5 март 2024 г. Съдът приканва заинтересованите страни, на основание член 62, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, да представят становищата си относно въздействието на решения ISU, Superleague и Royal Antwerp върху отговора, който трябва да се даде на въпроса, поставен по настоящото дело. FT, ФИФА, гръцкото, френското и унгарското правителство, както и Комисията отговарят на това искане.
12.      FT, ФИФА, унгарското правителство и Комисията представят и устни становища в съдебното заседание, проведено на 12 февруари 2025 г.
IV.    Анализ
13.      Със своя въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да прецени съвместимостта с правото на Съюза на правилник като FFAR, което е приет от световна спортна федерация и се отнася до дейността на агентите на спортистите. Преюдициалното запитване се отнася до правилното тълкуване на четири разпоредби от правото на Съюза и като такова повдига множество правни въпроси, които следва да бъдат разгледани поотделно.
14.      Преди да пристъпя към анализа на тези въпроси (В, Г, Д и Е), бих искал първо да направя някои предварителни бележки от системно (А) и методологическо естество (Б).
А.      Предварителни бележки (I) — системни
15.      В самото начало считам за полезно да направя три предварителни бележки, за да опиша контекста за читателите на настоящото заключение (които могат да бъдат от значение и за читателите на другите две заключения, посочени в точка 3 по-горе).
16.      Първо, бих искал да припомня, че съгласно установената съдебна практика, доколкото упражняването на спорт представлява икономическа дейност, то попада в обхвата на разпоредбите на правото на Съюза, които се прилагат при наличието на такава дейност(10). Следователно правилата на спортните сдружения, приети с цел да регламентират труда на наетите лица или на извършването на услуги, какъвто е случаят с полупрофесионалните и професионалните спортисти, и по-общо, правилата, които, макар формално да не уреждат този труд или това предоставяне на услуги, имат пряко отражение върху тях, могат да попаднат в приложното поле на разпоредбите на Съюза относно свободното движение. Освен това тези правила, и по-общо поведението на сдруженията, които са ги приели, попадат в приложното поле на разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията, когато са изпълнени съответните условия, доколкото тези федерации могат да бъдат квалифицирани като „сдружения на предприятия“, а разглежданите правила — като „решения на сдружения на предприятия“ по смисъла на членове 101 и/или 102 ДФЕС(11).
17.      Въпреки това Съдът последователно е заявявал, че някои специални правила, които, от една страна, са приети изключително по неикономически съображения, и от друга страна, се отнасят до въпроси, които засягат единствено спорта като такъв, трябва да се считат, че не са свързани с каквато и да е икономическа дейност. Такъв е случаят по-специално с изключването на чуждестранните играчи от състава на отборите, участващи в първенствата между националните представителни отбори на страните им, или с определянето на критериите за класиране, използвани при подбора на спортистите, които участват в индивидуални състезания(12)
18.      Според мен това „спортно изключение“, което води началото си от основополагащото решение Walrave(13) и е често критикувано в правната литература(14), трябва да се тълкува стеснително(15). Съдът последователно приема, че фактът, че дадено правило има изцяло спортен характер или се прилага единствено в спорта, не означава, че това правило и a fortiori дейността, за която се отнася, са a priori изключени от приложното поле на Договора(16).
19.      Всъщност „спортното изключение“ в никакъв случай не е истинско изключение от прилагането на въпросните разпоредби на Съюза, а представлява прилагане на два утвърдени принципа.
20.      Първият такъв принцип е, че разпоредбите на Съюза относно свободното движение и конкуренцията по принцип се отнасят до икономическите дейности и търговията в рамките на Съюза(17). Така например съгласно установената съдебна практика дейностите, които са свързани с упражняването на властнически правомощия на публичен орган, нямат икономически характер(18), или които се предоставят на основата на солидарност и не се състоят в предлагане на стоки или услуги на пазара срещу заплащане, могат да попаднат извън приложното поле на разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията(19). Това е така, независимо от факта, че от тях може да произтече известно инцидентно ограничаване на конкуренцията(20). По същия начин Съдът е уточнил, че мерките, които засягат само неикономически аспекти от живота на гражданите на Съюза, по правило не попадат в обхвата на разпоредбите за вътрешния пазар(21).
21.      Вторият принцип е, че дори когато a priori не може да се изключи наличието на някакво непряко въздействие върху упражняването на икономическа дейност или търговията в Съюза, то остава без значение, ако може да се счита за de minimis. Съдът последователно приема, че мерки, чието въздействие върху търговията в Съюза е твърде несигурно, непряко, неясно, отдалечено, спекулативно или хипотетично по своя характер, не могат да се разглеждат като представляващи „ограничения“ по смисъла на разпоредбите на Съюза относно свободното движение(22). Несъмнено понятието „ограничение“ е широко, но то не може да обхваща всяко дребно неудобство, засягащо начина, по който функционират предприятията(23). По същия начин е установено, че формите на поведение на предприятията, които нямат значителни последици за пазара(24), например поради това че всяко влияние върху параметрите, при които се осъществява конкуренцията, е незначително и непряко(25), не попадат в обхвата на забраните, предвидени в антитръстовите правила на Съюза.
22.      Според мен „спортното изключение“ обхваща като цяло основните „правила на играта“ и някои организационни аспекти от неикономически характер: например начина на провеждане на мачовете (брой играчи, продължителност на мача, позволени или забранени форми на поведение на терена, изисквания за облеклото на спортистите и т.н.) и начина на структуриране на турнирите (брой участващи отбори, брой мачове в турнира, график на мачовете и т.н.)(26).
23.      Не може да се отрече, че прилагането на тези правила може хипотетично да окаже някакво въздействие върху търговията и/или конкуренцията между предприятията в рамките на вътрешния пазар(27).
24.      Ще посоча само няколко, очевидно крайни, примера: не може да се твърди, че фактът, че футболните отбори могат да играят мачове само с 11 играчи от всеки отбор (а не например с по 12 или 15 играчи), не оказва никакво влияние върху свободното движение на работници. Може да се предположи, че допускането на повече играчи на терена би увеличило мобилността на футболистите в рамките на Съюза(28). По същия начин може да се твърди, че забраната играчите да носят опасни предмети (например бижута) или зрителите на футболни мачове да влизат на стадиона в нетрезво състояние и да носят и палят пиротехнически изделия може да възпре някои хора да купуват тези стоки и по този начин да повлияе отрицателно на вноса от други държави членки(29).
25.      По същия начин решенията за ограничаване на броя на отборите, които участват в дадена футболна лига, до един предварително определен брой (например 18 отбора в Бундеслигата), както и за това, че само няколко нови отбора могат да се присъединят към първата дивизия в края на сезона въз основа на система за преминаване в по-горна дивизия и изпадане в по-долна дивизия, де факто създават изключително високи бариери за навлизане на пазарите, на които тези отбори извършват дейност. На свой ред правилата за максималния брой играчи, с които даден отбор може да подпише договор (понастоящем 25 за отборите в Бундеслигата), могат потенциално да ощетят някои отбори (например отборите, разполагащи с повече финансови ресурси или по-развити младежки академии) и по този начин да ограничат способността им да се конкурират с други отбори. Също така може да се твърди, че подобна мярка може да представлява ограничение на свободното движение на капитали.
26.      Това обаче не са видовете ограничения, за които се отнасят разпоредбите на Съюза в областта на свободното движение и конкуренцията(30). Тези разпоредби нямат за цел да защитават безпрепятственото осъществяване на търговска дейност от икономическите оператори или общото дерегулиране на пазарите(31). Те по-скоро имат за цел да гарантират, че вътрешният пазар функционира в съответствие с принципа на отворената пазарна икономика, в която свободният и безпрепятствен поток на продукти, услуги и производствени фактори осигурява ефективно разпределение на ресурсите(32), като по този начин допринася за благосъстоянието на хората, живеещи в Европейския съюз(33).
27.      Когато не е налице осезаемо въздействие върху области, уредени от правото на Съюза —
в случая търговията и/или конкуренцията в рамките на Съюза — не може да има основание правото на Съюза да се намесва в правилниците, издавани от професионални или спортни федерации(34) (често наричани lex sportiva(35)), които следва да се ползват с известна степен на вътрешна автономия(36) и защита на своите дейности съгласно член 12, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), в който е закрепена свободата на събранията и сдруженията(37).
28.      Въпреки това, както беше обяснено по-горе, само твърдението, че дадено правило има изцяло спортен характер — т.е. че е прието по свързани със спорта съображения и урежда неикономически аспекти на дейността — не е достатъчно, за да го предпази от контрол. Възможното прилагане на релевантните разпоредби на Съюза в областта на свободното движение и конкуренцията към тези правила следва съответно да се преценява във всеки отделен случай.
29.      Второ, разбирам, че за някои наблюдатели може да е странно, че както разпоредбите на Съюза в областта на свободното движение, така и тези относно конкуренцията се прилагат, вероятно кумулативно, към едни и същи мерки. Всъщност, поне по принцип, първите се отнасят до ограниченията на търговията, произтичащи от държавна намеса, докато правилата в областта на конкуренцията са насочени към нарушения на пазара, произтичащи от поведението на частноправни предприятия(38).
30.      Тази необичайна ситуация обаче се дължи на факта, че в някои области органите (на Съюза и/или националните органи) могат да решат да се въздържат от регулиране на някои аспекти на дадена икономическа дейност и да оставят на съответните пазарни оператори — действащи чрез самоуправляващи се органи, търговски федерации или представителни сдружения — да установят необходимите правила и, когато е необходимо, да ги прилагат и да решават евентуални спорове(39). Това е задължително в спорта: трябва да има някакъв самоуправляващ се орган, който по-специално определя общите спортни правила, определя кога да се провеждат турнири и ги организира. Немислимо е една държава или политическа организация като Европейския съюз да взема решения относно детайли, свързани с различните спортове, като например подробностите относно правилото за засада във футбола, височината на баскетболните кошове или дали точкуването при волейбола трябва да се извършва по системата „side-out“ или по системата „грешка—точка“.
31.      При тези обстоятелства пазарните оператори могат да имат двойнствено качество: на предприятие (конкуриращо се с другите предприятия, действащи на пазара) и на регулатор (определящ правилата, по които се осъществява конкуренцията). В такъв случай съвместимостта с правото на Съюза на мерките, приети от тези пазарни оператори, може да бъде разгледана, когато е уместно, от двойна гледна точка — от гледна точка на правото в областта на вътрешния пазар и на правото в областта на конкуренцията(40).
32.      Трето, в своето решение Superleague Съдът пояснява, че член 165 ДФЕС, който се отнася до действията на Европейския съюз в областта на спорта, не е разпоредба, въз основа на която могат да се обосновават мерки, които са в нарушение на разпоредбите на Съюза в областта на свободното движение или конкуренцията. Същевременно той добавя, че особеностите на спорта, които член 165 ДФЕС отчита, „могат евентуално да бъдат взети предвид, наред с други фактори и ако се окажат от значение при прилагането на [разпоредбите на Съюза относно свободното движение и конкуренцията]“(41).
33.      Това означава, че член 165 ДФЕС сам по себе си не може да представлява основание за позоваване на изключение от тези разпоредби на правото на Съюза. Независимо от това, интересите, залегнали в тази разпоредба, безспорно могат да бъдат взети предвид, когато са изпълнени условията, посочени в други разпоредби на правото на Съюза, предвиждащи изключения или дерогации: например тези, които се отнасят до обосновката на ограниченията на свободното движение, законните цели от общ интерес по смисъла на съдебната практика по дело Meca-Medina или хипотезите, в които може да бъде предоставено изключение по член 101, параграф 3 ДФЕС. В края на краищата, ако това са ценностите, които действията на Европейския съюз в тази област трябва да насърчават, би било абсурдно да се счита, че те не са от значение за целите на правото на Съюза, когато самите спортни федерации правят това.
34.      След като изясних гореизложеното, сега мога да обясня методологията, която ще използвам при правния анализ на темите, повдигнати от преюдициалния въпрос по настоящото дело. В това отношение правя три бележки.
Б.      Предварителни бележки (II) — методология
35.      Първо, в настоящото дело запитващата юрисдикция иска от Съда да даде насоки относно тълкуването на четири различни разпоредби от правото на Съюза във връзка с относително подробен набор от правила, приети от световна спортна федерация, от които са изтъкнати четиринадесет конкретни правила.
36.      Като се има предвид доста сложният правен и икономически контекст, който е в основата на тези правила, бих се поколебал да дам ясна и окончателна оценка на съвместимостта на тези мерки с правото на Съюза. Струва ми се, че редица правни и фактически елементи трябва да бъдат допълнително изяснени от страните пред запитващата юрисдикция, за да може да се разберат в пълна степен правните механизми, създадени от FFAR, и тяхното въздействие върху икономическите дейности на засегнатите пазарни оператори (in primis, футболни агенти и футболни клубове).
37.      В тази връзка искам да припомня, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС, което се основава на ясно разделение на функциите между националните съдилища и Съда, ролята на последния по принцип се ограничава до тълкуване на разпоредбите от правото на Съюза, с които е сезиран. Поради това по принцип не Съдът, а запитващата юрисдикция трябва да приложи тези разпоредби към висящия пред нея спор.
38.      При все това, когато се произнася по преюдициално запитване, въз основа на наличната информация Съдът безспорно може да предостави разяснения, целящи да дадат на националния съд насоки за тълкуване, за да може той да реши спора, с който е сезиран. Фактът, че в някои случаи Съдът е склонен да упражнява функцията си по член 267 ДФЕС в по-широки граници, за да подпомогне максимално запитващите юрисдикции или просто защото счита, че е необходимо да постанови знаково решение, като по този начин приема да даде отговор, съобразен с фактите по делото, не може да се възприема като индикация, че Съдът обикновено ще направи това, а още по-малко че трябва да го направи(42). Иначе казано, Съдът може, но не е длъжен да дава отговори относно изхода на конкретни дела. Както беше обяснено, според мен настоящият случай не може да се определи като „outcome case“ (дело, в което Съдът се произнася относно изхода на спора)(43).
39.      Второ, струва ми се, че за да се улесни правния анализ, правила като посочените в преюдициалния въпрос могат да бъдат групирани в следните пет категории въз основа на техния предмет и цел:
–        тези, които се отнасят до възнагражденията на агентите, като например правилото за „горна граница на възнаграждението за услуги“, правилото „клиентът плаща“, правилото за „плащане на 50 %“, правилото за „изчисляване на горната граница“, правилото за „презумпцията“, правилото за „действително изплатената заплата“ и правилото за „бъдещ трансфер“ (т. 1, 2, 3, 9, 10, 11 и 13 от преюдициалния въпрос);
–        тези, които се отнасят до лиценза за футболен агент, като например правилото за „съответствие“ и правилото за „изискванията“ (т. 4 и 5 от преюдициалния въпрос);
–        тези, които се отнасят до многостранно представителство (т. 6 и 6а от преюдициалния въпрос);
–        относно реда за установяване на контакт (т. 7 от преюдициалния въпрос); и
–        тези, които се отнасят до предоставянето и оповестяването на информация, като например правилата за „прозрачност“ и „оповестяване“ (т. 8 и 12 от преюдициалния въпрос).
40.      Трето, от съображения за процесуална икономия няма да се спирам на въпроси, които според мен са доста ясни въз основа на утвърдената съдебна практика. По-специално смятам, че разпоредби като разглежданите i) не могат да се считат за попадащи в обхвата на горепосоченото „спортно изключение“, предвид техния предмет, цели и последици за икономическата дейност на агентите, клубовете и играчите(44); ii) представляват „решения на сдружения на предприятия“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС(45); и iii) могат да окажат въздействие върху търговията в рамките на Съюза по смисъла на разпоредбите на Съюза относно свободното движение и конкуренцията(46).
41.      Освен това някои от страните повдигат в становищата си някои въпроси от доста сложно естество, макар те да не се повдигат в преюдициалното запитване и/или да не са от съществено значение за решаването на спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция. По отношение на тези въпроси ще изложа някои съображения, които според мен биха могли да бъдат полезни за запитващата юрисдикция, без обаче да се разпростирам в задълбочено обсъждане, което би надхвърлило обхвата на настоящото дело.
42.      Именно в светлината на горните съображения сега ще анализирам съвместимостта на разпоредби като разглежданите с разпоредбите на Съюза, посочени в отправения в преюдициалното запитване въпрос.
В.      Член 101 ДФЕС
43.      Първата разпоредба, която запитващата юрисдикция разглежда в своя акт за преюдициално запитване, е член 101 ДФЕС. Запитващата юрисдикция отбелязва, че някои от разпоредбите на FFAR изглеждат prima facie способни да ограничат конкуренцията между агентите или между футболните клубове и като такива изглежда попадат в обхвата на тази разпоредба на Договора.
44.      Съгласен съм. Според мен е доста ясно, че редица от тези правила (например тези за възнагражденията или за изискванията за издаване на лиценз) по принцип могат да породят някои ограничителни последици за съответните пазари, като пречат на агентите и/или на футболните клубове да се конкурират свободно в някои отношения.
45.      Следователно, за да определи дали тези правила са забранени съгласно член 101 ДФЕС, запитващата юрисдикция ще трябва да разгледа накратко следните въпроси.
1.      Структура на анализа
46.      Първо, запитващата юрисдикция следва да провери дали тези правила водят до ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“. Ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че това е така, не е необходимо да разглежда действителните или потенциалните последици от тези правила за пазара. Всъщност тези правила биха били забранени, освен ако попадат в обхвата на освобождаването по член 101, параграф 3 ДФЕС.
47.      В точки 23—45 от заключението ми по дело CD Tondela разгледах подробно понятието за ограничение „с оглед на целта“ и начина, по който трябва да се установи наличието на такова ограничение (а именно елементите, които са от значение за анализа, и подхода, който трябва да се възприеме в това отношение). С оглед на процесуална икономия ще препратя към тези пасажи.
48.      Второ, ако въпросните правила нямат антиконкурентна цел, запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали те все пак имат антиконкурентни последици и ако това е така, дали тези последици могат да бъдат обосновани въз основа на съдебната практика по дело
Meca-Medina.
49.      Да припомним, че това е практиката на Съда, която, водейки началото си от решение Wouters, след това е приложена към дейности, свързани със спорта, първо в решение Meca-Medina, а впоследствие неотдавна е посочена в решения ISU, Superleague и Royal Antwerp, както и в някои последващи решения(47). По същество съдебната практика по дело
Meca-Medina изяснява, че споразуменията, които ограничават свободата на действие на участващите предприятия, не попадат в обхвата на забраната, установена в член 101, параграф 1 ДФЕС, ако: i) те са обосновани от преследването на една или повече законни цели от общ интерес, които сами по себе си нямат антиконкурентен характер, ii) конкретните средства, които се използват за постигането на тези цели, са действително необходими за постигането им и iii) дори да се окаже, че тези средства имат за присъщ резултат ограничаването или нарушаването, поне потенциално, на конкуренцията, този присъщ резултат не надхвърля необходимото, по-специално като премахва всякаква конкуренция.
50.      В точки 21—53 от заключението ми по дело ROGON разгледах подробно генезиса, логиката и обхвата на тази съдебна практика. С оглед на процесуална икономия ще препратя и по този въпрос към тези пасажи.
51.      Трето, ако разглежданите правила представляват ограничение „с оглед на целта“ или, при условията на евентуалност, ако не могат да бъдат обосновани въз основа на съдебната практика по дело
Meca-Medina, запитващата юрисдикция следва да провери дали тези правила могат да се ползват от освобождаването по член 101, параграф 3 ДФЕС. Съгласно тази разпоредба забраната, предвидена в член 101, параграф 1 ДФЕС, може да бъде обявена за неприложима по отношение на форми на поведение, които допринасят за подобряване на производството или разпространението на стоки или за развитието на техническия или икономическия прогрес, като при това предоставят на потребителите справедлив дял от получените ползи, при условие че са изпълнени определени условия.
52.      Както е посочено в точки 35—37 по-горе, тази преценка трябва да се направи от запитващата юрисдикция. Въпреки това, за да ѝ помогна, ще разгледам всеки от тези етапи на анализа по отношение на разглежданите правила.
2.      Правилата за възнагражденията на агентите
53.      Петте правила за възнагражденията на агентите, посочени в акта за преюдициално запитване, по същество създават система, съгласно която: i) за услуги, свързани с трансфер на играчи, агентите не могат да получават възнаграждение, надвишаващо горна граница, която се изчислява като процент от трансферната сума или от действително изплатената годишна заплата на играча; ii) агентите трябва да получават възнаграждение само от играчите или клубовете, които ги ангажират; iii) клубовете не могат да плащат повече от 50 % от общото възнаграждение, дължимо от играча и клуба, в случаите, когато футболен агент работи за приемащия клуб и за играча; iv) презумира се (iuris tantum), че други услуги, предоставени от същия агент или свързан с него агент, през 24‑те месеца преди или след предоставянето на основните услуги, представляват част от тези основни услуги и следователно възнаграждението за другите услуги е част от възнаграждението, платено за основните услуги на агента.
54.      В самото начало трябва да отбележа, че сред посочените в преюдициалното запитване правила тези, които се отнасят до възнаграждението на агентите, може би са правилата, които изискват най-внимателен и задълбочен анализ от запитващата юрисдикция. Сега ще обясня защо.
55.      Първо, ще разгледам дали разглежданите правила следва да се считат за създаващи ограничения „с оглед на целта“ по смисъла на член 101 ДФЕС.
56.      Добре известно е, че споразуменията между конкуренти(48), които се отнасят до цените, обикновено се считат за едни от най-вредните от гледна точка на конкуренцията. Въпреки това освен очевидния факт, че — както добре илюстрират решения като DLG, Budapest Bank и Super Bock(49) — дори когато дадено споразумение попада в тази (доста широка) категория, за да бъде квалифицирано като такова с антиконкурентен характер, е необходимо да се извърши конкретен анализ на това споразумение с оглед на неговото съдържание, правен и икономически контекст и цели, в настоящия случай има още нещо, което трябва да се вземе предвид. Всъщност, въпреки че въпросните правила биха могли да имат двойно въздействие — върху конкуренцията между агентите и върху конкуренцията между футболните клубове, естеството и мащабът на това въздействие не са очевидни в нито един от двата случая. Съществуват няколко съображения в подкрепа на това становище.
57.      Първо, едва ли е необходимо да изтъквам, че споразуменията относно цени между конкуренти не могат да се считат за достатъчно хомогенна категория за целите на член 101, параграф 1 ДФЕС(50). Подобна категоризация би била твърде широка и би включвала различни споразумения, чието въздействие върху конкуренцията в никакъв случай не е сходно. В това отношение е важно да се подчертае, че разглежданите правила не установяват, не препоръчват и във всеки случай не се отнасят до фиксирани или минимални цени(51). Всъщност те въвеждат механизъм, който влияе върху изчисляването на максималния размер на възнагражденията, които могат да бъдат начислявани от агентите за определени видове услуги.
58.      Това е важен елемент. По-специално вредата за потребителите не е толкова очевидна, тъй като конкуренцията между агентите чрез намаляване на цените (със сигурност една от най-ефективните форми на конкуренция) в голяма степен продължава да бъде възможна(52). Освен това една система, която позволява да се изчислят максималните възнаграждения, дължими за дадена услуга, би могла в някои случаи да коригира ситуация, при която съществува значителна асиметрия на експертни познания и информация между страните по сложен договор за услуга(53). Всъщност забелязвам, че административната и съдебната практика(54), както и правната и икономическата литература(55) са разнопосочни по отношение на присъщия увреждащ характер на споразуменията, засягащи максималните цени.
59.      Вярно е, че може да има случаи, в които подобен тип споразумения могат да накарат доставчика на услуги да ограничи дейността си и/или инвестициите си в научни изследвания, иновации или подобряване на качеството. Освен това не може да се изключи възможността, че споразуменията за максимални цени могат де факто да доведат до (изрично или мълчаливо) съгласуване на минимални или фиксирани цени. Въпреки това не може да се презумира, че тези ситуации могат да възникнат в повечето, а още по-малко във всички случаи. В настоящия случай в преписката по делото не виждам нищо, което на този етап може да подкрепи подобна констатация по отношение на агентите.
60.      Освен това бих имал колебания да се присъединя към мнението на Комисията, че тези правила са равностойни на „картел на купувачите“ от страна на футболните клубове. За да бъда ясен: очевидно не оспорвам факта, че някои споразумения между конкуренти, които, притежавайки значителна пазарна сила, решават да се координират, за да експлоатират своите (обикновено по-малки или финансово по-слаби) доставчици, могат да имат антиконкурентна цел. Това следва от самата формулировка на членове 101 и 102 ДФЕС(56). Това становище се подкрепя от добре установената съдебна практика както на съдилищата на Съюза(57), така и на чуждестранни съдилища(58).
61.      Въпреки това, в повечето случаи това не е задължително. Всъщност при някои обстоятелства „антитръстовата общност“ (ако мога да използвам този израз) счита, че споразуменията между купувачите са „полезни за обществото, [например когато] споразумения за съвместни покупки между по-малки купувачи [им позволяват] да се възползват от икономии на разходи, които прехвърлят на потребителите чрез по-ниски цени“(59). В по-общ план в неотдавнашна бележка на ОИСР по тази тема се отбелязва, че „има известен скептицизъм [от страна на правоприлагащите органи] по отношение на това, че [покупателната способност] вреди на потребителите или на икономическата ефективност“, че „понякога се твърди, че покупателната способност е в полза на конкуренцията, особено в контекста на контрола върху концентрациите“, и че „понастоящем се обсъжда подходящото равнище на прилагане на мерки срещу покупателната способност“(60).
62.      Още по-важно е, че типичният „картел на купувачи“ — поне този, който Комисията счита за ограничение с оглед на целта — е споразумение, което има за цел да „притисне“ доставчиците, които преговарят индивидуално с различните купувачи, като по принцип не знаят, че преговорите не се водят независимо и добросъвестно, а са манипулирани чрез съгласуване от страна на купувачите(61). В настоящия случай разглежданите правила са публични и прозрачни и нямат за цел да осуетят индивидуалните преговори, които се провеждат на пазара. В този смисъл разглежданите правила изглеждат до известна степен по-близки до типичната „договореност за съвместно закупуване“, при която на доставчиците е „ясно, че договарянето се извършва от името на членовете на обединението и те се задължават да спазват договорените условия при своите индивидуални покупки“(62). Всъщност, както разбирам, редица агенти и сдружения на агенти са били изслушани от ФИФА в процеса, довел до приемането на FFASR. В зависимост от конкретните обстоятелства на случая договореностите за съвместно закупуване могат да бъдат или да не бъдат проблемни от гледна точка на конкурентното право(63).
63.      Освен това — и това за мен е от първостепенно значение — разглежданите правила не определят конкретен задължителен максимален размер на възнагражденията. Всъщност няма определен таван, който да не може да бъде надхвърлен от възнагражденията на агентите. Разглежданите правила изискват единствено възнагражденията да бъдат обвързани с разходите по трансфера или със заплатата на подпомагания от агента играч чрез определен процент от тях. Въпреки това, доколкото не съществува максимален размер на тези два параметъра и футболните клубове могат да се конкурират и се конкурират за привличането на нови играчи, като предлагат по-високи трансферни суми на прехвърлящите клубове и по-високи заплати на въпросните играчи, следователно и възнагражденията на агентите могат да се увеличават без горна граница, която да действа като ограничение. Ето защо в рамките на настоящото производство някои страни разглеждат горната граница, определена във FFAR, като динамична максимална цена.
64.      Ето защо считам, че въпросните правила не могат с лекота да се приемат за ограничаващи с оглед на целта, свързвайки ги с категория споразумения, които въз основа на опита обикновено се считат за вредни за конкуренцията. Подобна констатация би изисквала, ако е целесъобразно, по-задълбочен анализ на особеностите на правилата, на правния и икономическия контекст, в който те действат, и — не на последно място — на самите цели, преследвани с тези правила(64). Ако са налични съответните (публични или вътрешни) документи на ФИФА или на нейните членове, те може би също биха могли да хвърлят повече светлина както върху икономическата обосновка на въпросните правила, така и върху субективните намерения, преследвани с тях(65). По-специално целта да се избегнат възнаграждения, които ФИФА или нейните членове считат за несправедливи или необосновани(66), сама по себе си би изглеждала
prima facie проблематична. За разлика от това една истинска цел за избягване на конфликти на интереси или на злоупотреби от страна на агенти по-скоро би изключила наличието на антиконкурентна цел.
65.      Що се отнася до действителните или потенциалните последици от тези правила, предварителното ми мнение е, че не могат да се изключат някои последици за конкуренцията между клубовете и/или между агентите. Поради това запитващата юрисдикция ще трябва да направи съпоставителен анализ: по същество следва да се прецени дали при отсъствието на разглежданите правила конкуренцията между агентите и/или между футболните клубове би била по-интензивна. Иначе казано, ограничават ли тези правила в значителна степен способността и стимула на тези пазарни оператори да се конкурират със своите конкуренти?
66.      Що се отнася до конкуренцията между агентите, съдът може да иска да провери по-специално дали има вероятност поради разглежданите правила значителен брой агенти да бъдат подтикнати да ограничат услугите си (например да избягват да представляват играчи, които не са достатъчно печеливши поради по-ниска трансферна сума или възнаграждение) или да намалят инвестициите в дейности по проучване и иновации, които могат да бъдат от значение за тяхната професия. В този контекст смятам, че е важно да се има предвид, че разглежданите правила се прилагат само по отношение на един вид услуги, предоставяни от агентите. Всъщност възнаграждението за услугите, свързани с други дейности по консултиране и представителство, предоставяни от агентите, може да бъде свободно договорено между двете страни, тъй като то не попада в приложното поле на FFAR. Струва ми се, че правилото за презумпцията, установено в член 15, параграфи 3 и 4 от него, не представлява някаква реална пречка в това отношение, тъй като в светлината на обясненията, предоставени от ФИФА, тази презумпция е лесно оборима.
67.      Що се отнася до конкуренцията между футболните клубове, запитващата юрисдикция може да поиска да провери дали обстоятелството, че поради разглежданите правила клубовете не могат например i) да предложат по-високи възнаграждения на агента на играча или ii) ако агентът работи както за клуба, така и за играча, да предложат да платят част от възнагражденията над 50 %, представлява елемент, който може да има съществено въздействие върху конкуренцията(67).
68.      Ако този съд приеме, че посочените правила могат да имат действителни или потенциални антиконкурентни последици за конкуренцията между клубовете и/или агентите, той ще трябва да провери дали те могат да бъдат обосновани въз основа на съдебната практика по дело
Meca-Medina. Всъщност с оглед на мотивите, които обясних в заключението си по дело ROGON, считам, че национална или международна спортна федерация (като ФИФА) следва да се счита по принцип за оправомощена да приема правилници, които могат да засегнат дейността на агентите, при условие че те преследват цел от общ интерес(68). При все това запитващата юрисдикция очевидно следва да провери дали в конкретния случай условията, предвидени в тази съдебна практика, са изпълнени за всяко правило или съвкупност от правила.
69.      В рамките на първия етап от проверката запитващата юрисдикция трябва да провери по-специално какви са конкретните цели, преследвани от разглежданите правила, и дали тези цели заслужават защита съгласно правото на Съюза. В това отношение трябва да отбележа, че в настоящото производство ФИФА се позовава на множество интереси, за които се твърди, че са защитени от FFAR. От значение обаче е действителният принос на всяко правило или на съвкупност от правила за защитата на един или повече конкретни интереси сред посочените.
70.      Освен това, докато някои от посочените интереси ясно попадат в обхвата на понятието „законни цели от общ интерес“, за други картината според мен не е толкова ясна. Съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina наличието само на икономически интерес за пазарните оператори (самата федерация, футболните клубове, спортистите или агентите) не може да обоснове ограниченията на конкуренцията. Трябва да съществува някакъв общ неикономически интерес, който или съвпада с частния икономически интерес на пазарните оператори, или е защитен заедно с последния. Например опазването на здравето на спортистите или предотвратяването на злоупотреби, измами или неетични практики (включително конфликт на интереси) по отношение на спортистите (по-специално на младите) несъмнено е цел от общ интерес.
71.      Освен това, доколкото интересите, за които се твърди, че са защитени, позволяват на спортната „екосистема“ да функционира в съответствие с принципите, залегнали в член 165 ДФЕС, може да се признае и наличието на цел от общ интерес. Например при определени обстоятелства такава цел може да бъде запазването на договорната стабилност(69). Най-вероятно обаче ще се нуждая от подробно обяснение защо цели, които са формулирани донякъде неясно (като „да се гарантира качеството на услугите, които футболните агенти предоставят на своите клиенти“) или които могат да бъдат проблематични в някои отношения (като „да се подобрява финансовата и административната прозрачност“(70)), трябва да бъдат признати за такива от общ интерес.
72.      В рамките на втория етап от проверката запитващата юрисдикция следва да провери по-специално дали разглежданите правила са действително необходими за защита на посочения общ интерес. Това означава да се проверят основно три строго свързани аспекта, а именно дали разглежданите правила i) са приети в отговор на обективна необходимост да се преследват определени цели; ii) действително отразяват загриженост да се осигури постигането на тези цели по съгласуван начин; и iii) са подходящи за постигането на тези цели, което означава изглеждат в състояние да допринесат значително за тяхното постигане.
73.      Например, ако разглежданите правила са разумно необходими(71), за да се гарантира, че агентите предоставят услугите си в най-добрия интерес на своите клиенти (и следователно не са неправомерно повлияни от предложения, които са финансово интересни за тях, но не непременно в интерес на техните клиенти), или за да се гарантира известна степен на равнопоставеност между отборите при подписването на договори с нови играчи (като по този начин се избягва прекомерната „покупателна“ сила на най-богатите отбори), разглежданите правила според мен биха били приемливи. Това естествено не е така, ако тези правила имат за цел преди всичко да ограничат разходите, които клубовете трябва да поемат във връзка с услугите на агентите.
74.      При прилагането на третия и последен етап от теста Meca-Medina е възможно запитващата юрисдикция да трябва да се съсредоточи по-специално върху два аспекта, а именно: i) дали съществуват други мерки, които, макар и да са еднакво способни да постигнат преследваната цел, ограничават конкуренцията в по-малка степен; и ii) дали разглежданите правила оказват прекомерно въздействие върху икономическите свободи на агентите.
75.      Ако запитващата юрисдикция прецени, че разглежданите правила преследват антиконкурентна цел или имат ограничаващи последици и не отговарят на условията на теста Meca-Medina, възниква въпросът дали по отношение на някои или всички тези правила може да се приложи освобождаването съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС. Съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС трябва да са изпълнени четири кумулативни условия(72).
76.      Първо, трябва да се установи с достатъчна степен на вероятност, че разглежданото споразумение трябва да позволява да се постигне повишаване на ефективността, като допринася за подобряване на производството или разпространението на съответните стоки или услуги или за развитието на техническия или икономическия прогрес. Второ, трябва да се установи в същата степен на вероятност, че на потребителите се предоставя справедлив дял от получените в резултат на повишаването на ефективността ползи. Трето, разглежданото споразумение не трябва да налага на участващите предприятия ограничения, които не са абсолютно необходими за постигането на такова повишаване на ефективността. Четвърто, това споразумение не трябва да дава възможност на участващите предприятия да премахнат всяка ефективна конкуренция по отношение на значителна част от съответните стоки или услуги.
77.      Тъй като запитващата юрисдикция не повдига конкретен въпрос по член 101, параграф 3 ДФЕС, ще го разгледам накратко, като посоча две бележки.
78.      Първата ми бележка се отнася до различните условия, на които трябва да отговаря споразумението съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina и съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС. Пълноценното обсъждане на тази интересна — макар и сложна — тема би изисквало продължителна дискусия, която изглежда ненужна в настоящия случай. Затова ще споделя само следните съображения.
79.      От една страна, материалното приложно поле на съдебната практика по дело
Meca-Medina е по-тясно от това на член 101, параграф 3 ДФЕС: докато едно споразумение може да бъде обосновано по силата на посочената съдебна практика само доколкото преследва законна цел от общ интерес и е договорено в рамките на професионални или спортни сдружения, чиито саморегулиращи се дейности са признати от публичните органи, тези условия не фигурират в член 101, параграф 3 ДФЕС. Следователно тази разпоредба е приложима и към споразумения между предприятия, които преследват цели само от икономически и частноправен характер(73).
80.      Това обяснява защо, от друга страна, са налице по-строги условия, които трябва да бъдат изпълнени съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС, като свързаните с тях изисквания за доказване в някои отношения са по-високи(74). Тъй като разглежданото споразумение не е свързано с общ интерес, отслабването на конкуренцията на даден пазар не може да бъде обосновано, освен ако засегнатите предприятия не докажат съгласно изискуемия стандарт на доказване по-специално повишаване на ефективността и че част от така получените ползи се прехвърлят на потребителите.
81.      В настоящия случай горепосоченото означава, че ФИФА може да се позове на член 101, параграф 3 ДФЕС по отношение на правилата на FFAR, които — както е обяснено в точка 70 по-горе — не попадат в обхвата на изключението по решение Meca-Medina, тъй като преследваните цели са единствено в интерес на съответните пазарни оператори.
82.      Втората ми бележка се отнася до някои условия, предвидени в член 101, параграф 3 ДФЕС, по отношение на които не мога да споделя изцяло мнението на Комисията.
83.      Първо, тази разпоредба гласи, че освобождаване може да бъде предоставено, когато споразумението „[допринася] за подобряване на производството или разпространението на стоки или за развитието на техническия или икономическия прогрес“. В конкретния случай това означава, че запитващата юрисдикция следва да провери дали разглежданите правила i) водят до повишаване на ефективността на пазара, като например позволяват на футболните клубове да реализират синергии или да спестят разходи, справедлив дял от които след това се прехвърля на потребителите, или ii) осигуряват правилното провеждане на турнирите и мачовете в пряка полза на потребителите, които могат да се насладят на спортни събития с по-високо качество(75).
84.      Комисията обаче изразява известни съмнения дали някои ползи от повишаването на ефективността, до които разглежданите правила могат да доведат, могат да бъдат взети предвид съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС, доколкото те трудно биха били „количествено измерими“, както се изисква в точка 196 от решение Superleague. В това отношение Комисията се позовава и на своите Насоки от 2004 г., които отбелязват известна промяна в тълкуването на тази институция относно видовете ползи, които могат да обосноват освобождаване по член 101, параграф 3 ДФЕС. Докато преди „модернизацията“ на процесуалните правила в областта на конкуренцията Комисията последователно приема, че тази разпоредба може да обхваща и неикономически ползи(76), през 2004 г. тя решава, че това вече не е възможно и — доколкото разбирам — допустими са само преки икономически ползи.
85.      В това отношение считам, че i) Комисията тълкува погрешно точка 196 от решение Superleague и ii) подходът, възприет в нейните Насоки от 2004 г., може би е твърде строг.
86.       Първо, струва ми се, че Комисията тълкува понятието „количествено измерим“ извън неговия контекст. Тази точка от решението не предвижда, че предприятията, които се позовават на повишаване на ефективността, трябва да могат да представят точна количествена оценка (например под формата на парична стойност). Това често може да бъде трудно, ако не и невъзможно. Всъщност оценката на бъдещата икономическа стойност на дадено подобрение в производството или разпространението на стоки или услуги понякога може да бъде трудно предвидима и следователно спекулативна. Още повече че когато повишаването на ефективността произтича от мерки за развитието на техническия или икономическия прогрес, може да се окаже напълно невъзможно този прогрес да се изрази в точна парична стойност.
87.      Според мен в тази точка от решение Superleague Съдът е имал предвид, че не могат да се приемат неясни, необосновани или просто спекулативни твърдения за наличие на повишаване на ефективността. Страните трябва да определят с достатъчна степен на точност вида на повишаването на ефективността, да обяснят как то ще подобри пазара и да установят чрез подходящи доводи и/или доказателства, че това повишаване е реално и значимо(77). Всъщност по този въпрос има постоянна съдебна практика(78) и самата Комисия посочва в своите насоки, че съответните предприятия трябва да докажат, че ползите от ефикасността, на които се позовават, трябва да бъдат „обективни, конкретни и проверими“(79). В противен случай не виждам как компетентните органи биха могли да извършат балансирането, изисквано от член 101, параграф 3 ДФЕС. Макар че това балансиране не е чисто аритметично или финансово, то все пак изисква претегляне на различни ползи, които — най-общо казано — имат някакъв аспект от икономически характер
88.      Не съм убеден и в позицията на Комисията относно видовете ползи, които могат да бъдат приети съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС. Струва ми се, че този подход противоречи не само на нейната предишна практика, но и — което е по-важно — на буквата на Договора и на дългогодишната практика на Съда по този въпрос.
89.      Всъщност в член 101, параграф 3 ДФЕС се прави разлика между „подобряване на производството или разпространението на стоки“ и „развитието на техническия или икономическия прогрес“. Понятието „икономически прогрес“ в член 101, параграф 3 ДФЕС не може да се тълкува като синоним на „икономически растеж“ или на „благосъстояние“. В член 3, параграф 3 ДЕС се посочва целта на Съюза е да „[установи] вътрешен пазар[, който следва да] работи за устойчивото развитие на Европа, основаващо се на балансиран икономически растеж и ценова стабилност, силно конкурентна социална пазарна икономика, която има за цел пълна заетост и социален прогрес, и високо равнище на защита и подобряване качеството на околната среда. Той насърчава научния и техническия прогрес“(80). Използвайки една основна метафора, бих казал, че „прогресът“ — от гледна точка на вътрешния пазар и конкуренцията —
означава не само, че се увеличава размерът на тортата, но и че се подобрява качеството на тортата, тортата се разпределя по-справедливо или се гарантира, че в обозримо бъдеще ще може също да се изпече толкова вкусна торта.
90.      Освен това подходът на Комисията е несъвместим с подхода, възприет от съставителите на Договорите по отношение на свободното движение(81) и тълкуването, дадено на тези разпоредби от Съда(82). Докато ограниченията на свободното движение, които по принцип са забранени, могат да бъдат обосновани с неикономически съображения, не би било логично ограниченията на конкуренцията никога да не могат да бъдат обосновани със същите съображения. В това отношение не бива да се пренебрегва фактът, че както е посочено в Протокол (№ 27) относно вътрешния пазар и конкуренцията, вътрешният пазар, така както е определен в член 3 ДЕС, включва система, която гарантира, че няма нарушаване на конкуренцията. По този начин, въпреки че всяка от тези две групи норми има своя собствена цел и свои специфични условия на прилагане(83), те са два компонента на един и същ правен проект(84) и следователно би било логично да се използва сходна рамка за анализ, така че в конкретни случаи да се избегнат парадоксални резултати(85).
91.      Напълно съм съгласен с тези, които твърдят, че анализът в областта на конкурентното право не трябва да бъде манипулиран с оглед постигане на политически цели (например цели на индустриалната политика) или да бъде замърсяван с неикономически съображения (например справедливост на поведението на предприятията). Това би означавало да се пренебрегне смисълът на тази правна уредба и правният анализ да се направи непредсказуем, неприложим и непрозрачен, ако не и напълно необективен. Съвсем различно е обаче да се признае, че целта за осигуряване на свободна и ненарушена конкуренция съществува паралелно с други цели, които имат еднаква стойност в правния ред на Съюза, и трябва да се съчетаят с тези други цели. Когато са изпълнени строгите условия, посочени в член 101, параграф 3 ДФЕС — едно от които изисква, както беше обяснено, наличието на положително икономическо отражение на съответния пазар (или на свързаните пазари) — органите следва да могат да извършват балансиране, независимо от естеството на въпросната полза.
92.      Стеснителният подход на Комисията изглежда и несъвместим с установената съдебна практика. В известното решение Metro Съдът доста ясно заявява, че „правомощията, предоставени на Комисията съгласно [член 101, параграф 3 ДФЕС], показват, че изискванията за поддържане на работеща конкуренция могат да бъдат съчетани с опазването на цели от различно естество и че с оглед на това са допустими някои ограничения на конкуренцията […]“.(86). Не откривам по-нова практика на Съда, която да отменя това ясно изразено принципно положение(87).
93.      За целите на настоящото заключение отново не е необходимо подробно обсъждане на този въпрос. С гореизложените съображения целя да обясня защо считам, че ползите от неикономически характер също могат да бъдат релевантни по смисъла на член 101, параграф 3 ДФЕС, при условие че имат осезаемо положително отражение върху съответните пазари или върху пазари, които са строго свързани с тях(88).
94.      Съответно считам, че например целите за избягване на измами, конфликти на интереси или злоупотреба с млади спортисти несъмнено допринасят за подобряване на цялостното функциониране на футболната екосистема, с положително отражение върху съответните пазари на стоки или услуги. Съвсем ясно е, че почтеността и отчетността напоследък се превърнаха в основен проблем за спортната индустрия(89) и че многобройните скандали сериозно урониха имиджа на спортните федерации(90). Би било наивно да се мисли, че тези събития не оказват влияние върху интереса и готовността на потребителите, феновете и телевизионните и радиооператори да финансират спорта(91).
95.      И накрая, що се отнася до понятието „потребители“, използвано в член 101, параграф 3 ДФЕС, в настоящия случай това понятие естествено трябва да обхваща преди всичко на феновете: тези, които в крайна сметка финансират системата по-специално чрез закупуване на билети за мачове, официални стоки или други услуги, предоставяни от футболните клубове, и услуги по радио- и телевизионно разпръскване. Това понятие обаче не може да се тълкува твърде стеснително, като отнасящо се само до крайните потребители(92). Всъщност в практиката си по член 101, параграф 3 ДФЕС Съдът често говори за „ползватели“, например когато подчертава необходимостта страните, които се позовават на тази разпоредба, да установят, че въпросните мерки водят до значителни обективни предимства за различните категории съответни ползватели, като по този начин компенсират отрицателните последици за конкуренцията на съответните пазари. Така например в решение Superleague Съдът посочва, че ползвателите „са по-специално националните футболни асоциации, професионалните или любителските клубове, професионалните играчи или любителите, младите играчи, както и, по-общо, потребителите, независимо дали са зрители по трибуните или телевизионни зрители“(93). С оглед на това ползите за различните видове ползватели могат да се разглеждат в съвкупност, когато се те се претеглят спрямо породените ограничаващи последици(94).
3.      Правилата за издаване на лиценз за агент
96.      Що се отнася до анализа на правилата за издаване на лиценз за агент по отношение на член 101 ДФЕС, имам следните съображения.
97.      Първо, безспорно е, че в днешно време за упражняването на много различни професии се изисква доставчиците на услуги да получат лиценз или удостоверение от (обикновено) органа на самоуправление на професията (който може да бъде публичен или частноправен). За тази цел кандидатът трябва да покаже, че отговаря на определени критерии и/или да премине някакво ad hoc обучение и/или да положи определен изпит или тест. Съвсем нормално е също така в този контекст доставчикът на услуги да се задължава да спазва правилата, издадени от сдружението, и да подлежи на определени санкции в случай на неспазване на тези правила(95). Това е така, при условие че тези санкции са обективни, пропорционални и недискриминационни и че тяхното налагане подлежи на ефективен съдебен контрол(96).
98.      В неотдавнашен програмен документ на ОИСР се посочва, че наборът от професии, за които се изисква лиценз, наскоро се е увеличил и в някои юрисдикции може да представлява до 30 % от общата заетост. Често изискванията за лиценз се установяват чрез закони или други публични подзаконови нормативни актове. Въпреки това саморегулиращата дейност на самите частноправни сдружения също играе важна роля в тази област. Съображенията, които обосновават наличието на такива системи, са свързани главно с информационната асиметрия (т.е. клиентите в повечето случаи не са в състояние да оценят качеството на услугата, поискана от доставчика), външните последици (т.е. предоставянето на въпросната услуга може да породи отрицателни външни последици за трети страни, които трябва да бъдат избегнати или сведени до минимум) или защитата на обществените блага (т.е. услугите създават или засягат някакъв обществен интерес, който изисква да се осигури определено ниво на качество и количество на предлагането)(97).
99.      Доколкото изискванията за издаване на лиценз произтичат от разпоредби, приети от професионални или спортни сдружения от частноправен характер (и следователно не могат да бъдат приписани на държавата), за мен е относително ясно, че тези изисквания могат в някои случаи да доведат до ограничаващи последици за конкуренцията, тъй като ограничават навлизането на пазара. Това е така, освен ако разпоредбите не изискват минимални усилия и разходи за получаване на лиценз и се прилагат по открит, прозрачен и недискриминационен начин. Всъщност в такива случаи може да се твърди, че последиците за конкуренцията не са значителни.
100. Въпреки това, може ли да се счита, че подобни разпоредби също имат антиконкурентна цел? Според мен този въпрос е по-сложен, главно поради две причини: i) както беше обяснено по-горе, обосновката на подобни разпоредби често е да се коригират някои пазарни недостатъци с оглед защита на потребителите, обществената безопасност или някои общи блага; и ii) способността им да оказват съществено въздействие върху достъпа до пазара (и степента, до която това може да се случи) варира значително в зависимост най-вече от това какви са изискванията за издаване на лиценз и как функционира процесът по получаване на лиценз(98).
101. В своя доклад за конкуренцията в областта на професионалните услуги от 2004 г. Комисията посочва по-специално: i) „качествените ограничения за навлизане на пазара, съчетани със запазени права, гарантират, че само практикуващи специалисти с подходяща квалификация и компетентност могат да изпълняват определени функции [и] по този начин те могат да допринесат значително за гарантиране на качеството на професионалните услуги“; ii) „прекомерното регулиране с лицензионни режими вероятно ще намали предлагането на доставчици на услуги, което ще има отрицателни последици за конкуренцията и качеството на услугите“; iii) „в някои случаи лицензионните режими могат да бъдат прекомерно ограничителни и […]потребителите могат да получат ползи от облекчаване на съществуващите правила; и iv) „може да има възможност за намаляване на изискванията за навлизане на пазара в случаите, когато те изглеждат непропорционални на сложността на функциите на професията“(99).
102. Смятам, че тези съображения, които изглеждат съвсем разумни, до голяма степен съответстват на констатациите, направени от съдилищата на Съюза при осъществяван съдебен контрол върху частноправни разпоредби, които чрез изисквания за получаване на лиценз или други равностойни мерки биха могли да ограничат достъпа до пазара на услуги(100). Съдебната практика показва, че антиконкурентният характер на такива режими зависи главно от тяхната конкретна цел и дизайн. Има ли реална и обективна (а не per se антиконкурентна) причина, поради която е необходимо въвеждането на лицензионен режим за упражняването на дадена професия? Действа ли режимът по начин, който е открит, прозрачен и недискриминационен? Очевидно ли е, че режимът надхвърля необходимото за защита на засегнатите интереси? Това са въпросите, върху които съдилищата на Съюза най-вече са се фокусирали в тези случаи. Очевидно е, че е необходима по-голяма предпазливост при преценката, когато самото сдружение предлага стоки или услуги на пазара, на който действа като „пазач на входа“. В този случай разпоредбите на сдруженията могат да доведат до запазване за тях на значителна част от пазара или да дискриминират действителните или потенциалните конкуренти, като по този начин защитават своя фактически монопол(101).
103. Ето защо не смятам, че всеки набор от частноправни правила, налагащи издаването на лиценз за упражняване на дадена професия, може да се разглежда prima facie като имащ антиконкурентна цел. Всичко зависи от съдържанието, контекста и целите на установения режим. Иначе казано, не виждам ясна и добре дефинирана категория разпоредби относно лицензирането, чийто вреден характер е добре известен или общоприет. Или, във всеки случай, не съм в състояние да причисля разглежданите правила към конкретна и хомогенна категория поведение, по отношение на което опитът ни казва, че има изначално антиконкурентен характер. Ето защо предварителното ми мнение е, че разглежданите правила нямат антиконкурентна цел.
104. Различно би било обаче, ако запитващата юрисдикция установи, че тези правила са явно ненужни, тъй като не е засегнат никакъв общ интерес, който действително да изисква такова ниво на защита(102), и че тяхното приемане се обяснява (единствено или главно) с желанието на засегнатите пазарни субекти (футболни клубове и/или самите агенти) да ограничат броя на професионалистите, действащи на пазара на услуги по футболно агентство.
105. С оглед на гореизложеното, ако запитващата юрисдикция стигне до заключението, че разглежданите правила нямат антиконкурентна цел, но могат да породят някои ограничаващи последици на определен съответен пазар, тази юрисдикция ще трябва да провери дали тези правила могат да бъдат обосновани съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina. Независимо от това разглежданите правила могат да бъдат анализирани и съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС.
106. По отношение на тези два етапа от анализа нямам какво да добавя към това, което изложих по-горе. Ще припомня само, че една от разпоредбите на (действащия тогава) Правилник на ФИФА за дейността на футболните агенти, които Общият съд трябва да разгледа в решение Piau, изисква агентите да получат лиценз, издаден от компетентната национална федерация. В това отношение Общият съд по същество приема, че i) това правило е довело до ограничаване на конкуренцията „с оглед на резултата“ по смисъла на (настоящия) член 101, параграф 1 ДФЕС и ii) Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, като е счела, че то отговаря на условията за ползване на освобождаване по член 101, параграф 3 ДФЕС. По-конкретно Общият съд приема, че лицензионният режим не е премахнал конкуренцията на съответния пазар. Според Общия съд този режим въвежда механизъм, който „води до качествен подбор, подходящ за постигане на целта за повишаване на професионалните стандарти по отношение на професията на футболния агент, а не до количествено ограничение на достъпа до тази професия“(103). Въз основа на данните от преписката по делото не бих отхвърлил възможността подобни съображения да са съответно приложими  и в настоящия случай.
4.      Правилата за многостранното представителство
107. Доколкото разбирам, правилата за многостранното представителство, които изключват тройното представителство от страна на агентите (на играча, приемащия клуб и прехвърлящия клуб) и някои двойни представителства (на играча и на прехвърлящия клуб или на прехвърлящия клуб и на приемащия клуб) в сделките, изглежда имат за цел да избегнат наличието на конфликт на интереси, който би могъл да навреди на участващите страни, и по-специално на спортистите, които може да са по-малко информирани и бдителни от футболните клубове. Това навежда на мисълта, че разглежданите правила prima facie не ограничават конкуренцията с оглед на целта и — ако те са ограничаващи с оглед на резултата, което наистина е възможно(104) — те вероятно биха могли да бъдат обосновани съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina или освободени съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС, ако съответните условия са изпълнени.
108. Смятам, че и в двата случая основният въпрос, който трябва да реши запитващата юрисдикция, е да провери дали съществуват алтернативни мерки, които са по-малко ограничаващи конкуренцията (като например задължения за агентите за прозрачност и информиране и за получаване на писмено съгласие от съответните страни) и същевременно са еднакво ефективни. Този въпрос изглежда дискусионен(105). Ако доводите на двете страни се окажат, общо взето, с еднаква тежест, бих бил склонен да оставя известна свобода на действие на спортните федерации поради причините, посочени в точки 35—37 от заключението ми по дело ROGON (относно съдебната практика по дело
Meca-Medina) и точки 83—94 по-горе (относно член 101, параграф 3 ДФЕС).
5.      Правилото относно реда за установяване на контакт
109. Що се отнася до правилото относно реда за установяване на контакт, струва ми се, че — както твърдят както ищците в главното производство, така и Комисията — то е антиконкурентно по своята същност. Всъщност то има за цел да попречи на агентите да предлагат услугите си на определени категории потенциални нови клиенти: тези, които вече са ангажирани с друг агент на изключителна основа, освен ако не са в последните два месеца от текущ договор.
110. Не мисля, че може да има много съмнения, че както целта, така и резултатът от подобно правило са антиконкурентни. Освен това не чух от страните никакво убедително обяснение защо това правило би могло да бъде обосновано съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina или освободено съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС.
111. Във всеки случай не виждам никаква законна цел от общ интерес, която да се преследва с разглежданото правило. За да обоснове това правило, ФИФА се позовава на необходимостта от укрепване на договорната стабилност. Това обаче ми се струва интерес от икономическо и изцяло частно естество. Докато наличието на известна стабилност на договорите между играчите и клубовете е от съществено значение за осигуряване на редовността на турнирите(106), съмнявам се, че същата логика може да се приложи и по отношение на договорите между агентите и играчите или клубовете. По същия начин за мен не е ясно какво би било повишаването на ефективността, което разглежданото правило би породило на пазара и което би могло да компенсира предизвиканите антиконкурентни последици.
6.      Правилата за предоставяне и оповестяване на информация
112. Сами по себе си правилата за предоставяне и оповестяване на информация не изглеждат особено проблематични от гледна точка на конкуренцията, освен ако запитващата юрисдикция не установи — както е обяснено в точки 171 и 187 по-долу — че поради естеството на търговската информация, която се споделя между агентите, които са действителни или потенциални конкуренти, това може да доведе до някаква форма на съгласуване между тях(107).
113. В заключение относно член 101 ДФЕС от гореизложеното следва, че съвместимостта на разглежданите правила с тази разпоредба ще зависи главно от това дали евентуалните значителни антиконкурентни последици от тези правила могат да бъдат обосновани съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina или освободени съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС.
Г.      Член 102 ДФЕС
114. Вторият въпрос, повдигнат в преюдициалното запитване, се отнася до съвместимостта на правилник като FFAR с член 102 ДФЕС.
115. В решение Superleague Съдът припомня установената съдебна практика, според която член 102 ДФЕС е „[приложим] към всяко образувание, което извършва икономическа дейност и което в това си качество трябва да бъде квалифицирано като предприятие, независимо от неговата правна форма и начин на финансиране“. Следователно тази разпоредба е приложима и „за образувания, които са учредени под формата на сдружения, чиято цел съгласно устава им е организирането и контрола на даден спорт, доколкото тези образувания упражняват икономическа дейност във връзка с този спорт, предлагайки стоки или услуги, и поради това трябва да бъдат квалифицирани като „предприятия“(108). След това Съдът установява, че ФИФА „има господстващо положение на пазара на организирането и използването с търговска цел на клубните състезания по футбол на територията на Съюза, както и на упражняването на различните свързани с тези състезания права“ (наричани по-нататък „пазарите, на които е притежавано господстващото положение“)(109).
116. От решение Superleague, както и от установената съдебна практика, следва също така, че член 102 ДФЕС забранява на предприятията да упражняват пазарната си сила по неправомерен начин не само на пазарите, на които е притежавано господстващото положение, или на другите пазари, на които те могат да извършват дейност, но и на други свързани или съседни пазари, на които те не извършват дейност(110), като например тези, които са нагоре или надолу по веригата от пазарите, на които е притежавано господстващото положение(111).
117. В този контекст според мен е ясно, че чрез приемането на правилник като FFAR ФИФА изглежда в състояние да използва пазарната си мощ на пазарите, на които е притежавано господстващото положение, за да влияе върху начина, по който се осъществява конкуренцията на два пазара, които са свързани с тях: пазара на услугите по футболно агентство (на който се конкурират агентите) и пазара на трансфери на играчи (на който се конкурират футболните клубове) (наричани по-нататък „свързаните пазари“).
118. По-конкретно FFAR определя кой да навлезе на пазара на услугите по футболно агентство (чрез правилата за издаване на лицензи) и как агентите могат и не могат да се конкурират помежду си (например кога могат да установяват контакт, за да набират нови клиенти). Освен това регулирането на дейността на агентите неизбежно засяга пазара надолу по веригата на трансфери на играчи, тъй като агентите са ключов участник на този пазар и могат да оказват значително влияние върху това дали и как играчите преминават от един клуб в друг.
119. При все това, дали разглежданите правила водят до твърдените злоупотреби? Според мен окончателен отговор на този въпрос трябва да даде по принцип запитващата юрисдикция. Въпреки това, за да подпомогна тази юрисдикция в преценката ѝ, сега ще изложа някои съображения по този въпрос.
120. Най-напред трябва да заявя, че ми е малко трудно да направя сравнително подробен анализ дали различните разглеждани разпоредби могат да доведат до злоупотреба с господстващо положение, тъй като теорията за вредата, която се крие зад твърдените злоупотреби, остава понякога до известна степен неясна. По същество въпросите, поставени по отношение на член 102 ДФЕС в акта за преюдициално запитване, както и тези, обсъдени от страните в техните писмени и устни становища, съответстват на въпросите, поставени и обсъдени по отношение на член 101 ДФЕС. Това ме кара да се запитам и каква би могла да бъде добавената стойност на анализа на разглежданите правила съгласно член 102 ДФЕС.
121. Във всеки случай, струва ми се, че ищците в главното производство смятат, че разглежданите разпоредби имат както някои експлоатиращи, така и някои отстраняващи ефекти. Ако разбирам правилно доводите им, твърдените антиконкурентни последици на разглежданите правила от гледна точка на член 102 ДФЕС биха били следните.
122. Експлоатиращите ефекти биха се дължали на факта, че някои от разглежданите правила (като например тези за възнагражденията и за предоставянето и оповестяването на информация) налагат несправедливи търговски условия. По-конкретно те твърдят, че при нормални условия на конкуренция агентите ще могат да начисляват на клиентите си по-високи възнаграждения или да изчисляват тези възнаграждения въз основа на различни параметри. Според тях разглежданите правила са прекалено санкциониращи за агентите, тъй като не отчитат в достатъчна степен качеството и значението на предоставяните от тях услуги.
123.  Отстраняващите ефекти, от своя страна, биха били следствие от факта, че някои от разглежданите правила ограничават начина, по който агентите могат да получат достъп до пазара на своите услуги и след това да се конкурират на него (като например правилата за издаване на лиценз, за многостранното представителство и за реда за установяване на контакт), а други правила ограничават начина, по който клубовете се конкурират на пазара на трансфери (като например правилата за възнагражденията на агентите).
124.  Злоупотребите чрез експлоатация и чрез отстраняване се различават в известна степен по своето естество и по начина, по който увреждат потребителите.
1.      Злоупотреби чрез експлоатация
125. Що се отнася до злоупотребите чрез експлоатация, първо искам да подчертая, че те изискват особено внимателен анализ(112). Всъщност на свободните и отворени пазари подобни злоупотреби изглеждат много малко вероятни, тъй като тези пазари обикновено се саморегулират. Възможно е обаче да е различно, когато има високи бариери за навлизане на пазара или господстващото предприятие действа в ситуация на де юре или де факто монопол(113).
126. Основавайки се на съществуващата практика на Съда, бих казал, че основният критерий по отношение на злоупотребите чрез експлоатация е дали господстващото предприятие налага на своите клиенти или доставчици търговски условия, които нямат разумна връзка с естеството на сделката и/или стойността на търгуваната стока или услуга(114). Тази преценка включва два основни етапа на анализ.
127. Първо трябва да се провери дали има разлика между търговските условия, наложени от господстващото предприятие, и условията, които биха били приложими, ако на пазара съществуваше ефективна конкуренция. Тази разлика трябва да е до известна степен съществена и да влияе отрицателно на съответните клиенти или доставчици(115).
128. Ако това е така, втората стъпка от анализа е да се определи дали търговските условия, прилагани от господстващите предприятия, са „несправедливи“ сами по себе си или в сравнение с конкурентните стоки или услуги, които се търгуват. Именно на този втори етап от анализа се откроява значението на необходимостта да се провери дали съществува разумна икономическа връзка между въпросните търговски условия и основната икономическа сделка. Било ли е необходимо (или разумно) включването на това условие за господстващото предприятие, за да се преследва някакъв законен търговски интерес? Дали условието е било справедливо, в смисъл че въздействието му върху положението на съответния клиент или доставчик е пропорционално на целта, преследвана от господстващото предприятие? Това обикновено са някои от въпросите, които могат да бъдат разгледани в този контекст(116). В много опростен вид може да се приеме, че когато не може да бъде намерено легитимно и рационално обяснение за включването на търговски условия, които са прекомерно тежки или прекомерно обременителни за клиентите или доставчиците на господстващото предприятие, тези условия могат да бъдат квалифицирани като „несправедливи“ и следователно като злоупотреба съгласно член 102 ДФЕС(117).
129. Що се отнася до настоящото дело, искам да направя две бележки.
130. От една страна, едва ли може да се оспори, че разглежданата в главното производство ситуация показва две характеристики, които, както беше посочено по-горе, по принцип се считат за такива, които правят възможни злоупотребите чрез експлоатация(118). Първо, съществуват особено високи бариери за навлизане на пазарите, на които действат спортните федерации (като ФИФА)(119). Освен това техният фактически монополен статут на тези пазари е само в ограничена степен резултат от по-голяма ефективност, инвестиции или иновации. Всъщност той се дължи главно на пирамидалната структура на спортната индустрия в Европейския съюз. Този монополен статут се засилва допълнително от ролята на фактически регулатор на цялата екосистема (в чийто център са пазарите, на които е притежавано господстващо положение(120)), изпълнявана от федерациите, която става възможна благодарение на изричното или мълчаливото съгласие на Съюза и националните органи(121).
131. От друга страна обаче, като се има предвид по-скоро изключителният характер на злоупотребите чрез експлоатация, летвата за обявяване на договорна клауза, наложена от предприятие с господстващо положение, за несправедлива по смисъла на член 102 ДФЕС следва да бъде поставена сравнително високо. Една клауза не е несправедлива само защото клиентите или доставчиците на господстващото предприятие не биха я приели, ако последното не беше в състояние да я наложи благодарение на монополното си положение. Не всяко ограничаване на договорната свобода е антиконкурентно. Изисква се нещо повече, както е обяснено по-горе. Въз основа на (ограничената) информация, съдържаща се в преписката по делото, не съм сигурен, че някое от разглежданите правила е явно прекалено тежко или прекомерно обременително за агентите, имайки предвид основната им логика. Във всеки случай това е въпрос, по който запитващата юрисдикция трябва да се произнесе.
2.      Злоупотреби чрез отстраняване
132. Решение Superleague(122) заедно с други решения, постановени по същото време (като например по-специално решения SEN, Unilever, Google Shopping и Alphabet(123)), внасят повече яснота и по отношение на понятието „злоупотреба чрез отстраняване“ за целите на член 102 ДФЕС. По-специално Съдът е поставил акцент върху два елемента на анализа, свързани с поведението на господстващото предприятие: дали това поведение съответства на „основаната на качествата конкуренция“ (или „методи, различни от управляващите нормалната конкуренция между предприятията“) и дали то е способно да породи отстраняващия ефект.
133. Подробно обсъждане на точното естество на тези елементи и тяхната връзка би било извън обхвата на настоящото заключение. За целите на настоящото дело е достатъчно да се посочи, че правомощието на спортните федерации да приемат правила, които засягат конкуренцията на някои съответни пазари, трудно може да се разглежда като израз на „основана на качествата конкуренция“. Всъщност, както беше обяснено по-горе, това правомощие произтича главно от статута на фактически монополист на спортните федерации на пазарите, на които е притежавано господстващо положение, и от ролята им на фактически регулатор на цялата екосистема, в чийто център са пазарите, на които е притежавано господстващо положение.
134. Очевидно това не означава, че правилниците, издадени от спортните федерации, трябва да се смятат за подозрителни, а още по-малко да се предполага, че са израз на злоупотреба. Това само означава, че тяхната съвместимост с член 102 ДФЕС следва да се преценява във всеки отделен случай, както и при другите форми на (едностранно) поведение от страна на господстващи предприятия. Както в случая с формите на многостранно поведение, попадащи в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС, така и по отношение на формите на едностранно поведение техният антиконкурентен характер може да бъде установен чрез разглеждане на целта на поведението или на неговите последици(124).
135. Вярно е, че за разлика от разгледания в решение Superleague случай, когато регулира свързаните пазари, спортната федерация не действа в ситуация на потенциален конфликт на интереси. Съвсем ясно е, че правилата на FFAR не дават никакво предимство на ФИФА пред предприятията, които са действителни или потенциални конкуренти.
136. Въпреки това фактът, че ФИФА не (и не възнамерява да) извършва дейност на нито един от свързаните пазари(125) и че тя е субект, който не се стреми да реализира печалба(126), е без значение в настоящия случай. Освен това не е точно да се каже, че ФИФА няма икономически интерес. Всъщност ФИФА може да има непряк интерес от регулирането на конкуренцията на тези пазари, тъй като е федерация, в която членуват национални футболни федерации, които от своя страна имат за членове или свързани лица субекти като футболни клубове(127). Както обясних, футболните клубове са предприятията, които се конкурират на един от свързаните пазари, и са купувачите на другия свързан пазар.
137. Според мен, когато едно предприятие може де юре или де факто да упражнява регулаторна роля, определяйки условията, при които предприятията могат да получат достъп до даден пазар, и оформяйки условията, при които тези предприятия могат да се конкурират, това правомощие трябва да бъде строго определено и внимателно упражнявано, независимо дали самото предприятие извършва дейност на този пазар или не(128).
138. След като изясних гореизложеното, като се има предвид, че — както бе посочено в точка 120 по-горе — въпросите, повдигнати относно член 102 ДФЕС в акта за преюдициално запитване и въпросите, обсъдени от страните в техните писмени и устни становища, по същество съответстват на въпросите, повдигнати и обсъдени относно член 101 ДФЕС, съображенията, развити в настоящото заключение във връзка с последната разпоредба, могат да бъдат съответно релевантни  за преценката във връзка с първата разпоредба.
139. Както Съдът припомня в решение Superleague, едно и също поведение може да доведе до нарушение както на член 101 ДФЕС, така и на член 102 ДФЕС, макар те да преследват допълващи се цели и да имат различно приложно поле. Следователно членове 101 и 102 ДФЕС могат да се приложат едновременно, когато съответните условия за прилагането им са изпълнени. При все това Съдът подчертава също, че тези разпоредби трябва да се тълкуват и прилагат непротиворечиво, като обаче се отчитат особеностите, характерни за всяка от тези разпоредби(129).
140. Във връзка с това бих добавил един важен елемент: в точки 182—209 и 231—240 от решение Superleague Съдът уточнява, че различните обосновки за и освобождавания от забраните, предвидени в член 101, параграф 1 ДФЕС и член 102 ДФЕС, следва да се тълкуват в хармония, доколкото е възможно. В крайна сметка обратното би било безсмислено от правна и икономическа гледна точка. Ето защо, ако запитващата юрисдикция установи, че някои от разглежданите правила не попадат в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС (защото например се прилага съдебната практика по дело
Meca-Medina) или могат да бъдат освободени по силата на член 101, параграф 3 ДФЕС, тя ще трябва да вземе това предвид и да направи съответните изводи от него, когато преценява дали същото поведение може да се счита за обосновано съгласно член 102 ДФЕС.
141. Всъщност съгласно установената съдебна практика предприятие с господстващо положение има възможност да обоснове действия, които могат да попаднат в обхвата на предвидената в член 102 ДФЕС забрана. По-специално такова предприятие може да докаже за тази цел или че неговото поведение е обективно необходимо, или че ефектът на отстраняване, до който води то, може да бъде неутрализиран и дори преодолян от повишаването на ефективността, което е от полза и за потребителите(130).
142. Следователно, що се отнася до съвместимостта на разглежданите правила с член 102 ДФЕС, един от основните въпроси при преценката, която запитващата юрисдикция ще трябва да извърши, е дали тези правила действително преследват законна цел и са необходими и пропорционални на тази цел, или дали предизвиканите антиконкурентни последици са неутрализирани и дори преодолени от повишаването на ефективността на засегнатите пазари, което е от полза и за потребителите.
Д.      Член 56 ДФЕС
143. Третият въпрос, повдигнат в преюдициалното запитване, се отнася до съвместимостта на правилник като FFAR с член 56 ДФЕС.
144. Тази разпоредба прогласява свободата на предоставяне на услуги в полза както на доставчиците, така и на получателите на такива услуги. В това отношение тя не допуска прилагането на всяка национална мярка, дори тя да се прилага без да се прави разлика, която може да възпрепятства упражняването на тази свобода, като забранява, смущава или прави по-непривлекателно упражняването дейността на тези доставчици в държава членка, различна от тази, в която са се установили(131).
145. Съдът е постановил, че тази забрана е приложима и в случаите, когато група или организация разполага с известни правомощия спрямо частноправни субекти и може да им налага условия, които възпрепятстват упражняването на гарантираните от Договора основни свободи(132). В това отношение забраната се прилага не само към национални мерки, но и към частноправни правила или практики, включително такива, приети от спортни федерации(133).
146. Независимо от това, частноправните правила могат да бъдат допуснати, дори и да ограничават свободата на предоставяне на услуги, ако се установи, че приемането им е обосновано от законна цел от общ интерес, която не е чисто икономическа, и че те зачитат принципа на пропорционалност, което означава, че те са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и че не надхвърлят необходимото за постигането ѝ. Авторът на мярката трябва да докаже, че тези условия са изпълнени(134).
147. По принцип запитващата юрисдикция трябва да прецени дали разглежданите в главното производство правила ограничават търговията в рамките на Съюза и ако това е така, дали те могат да бъдат обосновани с оглед на представените от страните доводи и доказателства(135). При все това искам да отбележа следното.
148. Първо, вярно е, че до известна степен разглежданите правила водят до хармонизиране на равнище на Съюза на изискванията за упражняване на дейността на футболен агент. В известен смисъл тази съвкупност от правила благоприятства свободното движение на услуги, тъй като футболните агенти, установени в една държава членка, могат почти автоматично да предоставят услугите си по футболно агентство във всяка друга държава членка(136). Всъщност, въпреки че някои държави членки са приели законодателство, което се отклонява от FFAR (и което следователно задължава съответните национални футболни федерации да приемат правила, които частично допълват или заместват FFAR)(137), разбирам, че основните правила на FFAR са приложими в целия Европейски съюз.
149. Все пак не може да се отрече, че някои от разглежданите правила, когато са били приети, са затруднили извършването на дейност в чужбина от агентите, установени в някои държави членки (където дейността на агентите не е била регулирана или е била регулирана в минимална степен). Всъщност под страх от санкции тези агенти сега трябва да получат лиценз и да спазват редица правила (които уреждат по-специално кого могат да представляват и как могат да набират нови клиенти).
150. Следователно струва ми се, че правила на спортна федерация като разглежданите относно издаването на лиценз, многостранното представителство и реда за установяване на контакт могат да представляват ограничение на свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.
151. За разлика от това не съм сигурен, че подобно заключение може да се направи по отношение на правилата за възнагражденията на агентите и за предоставянето и оповестяването на информация. Що се отнася до тази категория, констатациите на Съда по отношение на италианското законодателство относно максималните адвокатски възнаграждения ми се струват съответно приложими към спора в главното производство(138). Що се отнася до правилата относно информацията, предварителното ми мнение е, че евентуалното отрицателно въздействие, което тези правила биха могли да окажат върху способността и стимула на агентите да упражняват дейността си в чужбина, би било твърде несигурно и твърде косвено, за да се приложи член 56 ДФЕС(139).
152. Що се отнася до обосновката, вече обясних защо някои цели, на които се позовава ФИФА, по принцип могат да се считат за законни и в общ интерес. Въпреки това ситуацията не е толкова ясна по отношение на други цели, на които се позовава ФИФА. Съображенията ми по този въпрос са валидни и в настоящия контекст.
153. Запитващата юрисдикция обаче трябва да провери дали разглежданите правила са подходящи за постигане на поставените цели. По-специално тя следва да прецени дали тези правила действително отговарят на грижата за съгласувано и систематично постигане на тези цели(140).
154. Според мен това е особено важна стъпка в анализа. Всъщност запитващата юрисдикция следва да провери дали разглежданите правила наистина са предназначени за постигане на целите, на които се позовава ФИФА, и следователно дали зад тяхното приемане не стои скрит мотив. Както посочих в точка 50 от заключението ми по дело ROGON, наистина подозирам, че за почти всяка мярка, приета от спортна федерация, може да бъде измислен набързо някакъв интерес от общ характер, за който се твърди, че се преследва, впоследствие, когато възникне необходимост да се обоснове мярката. Освен това не е необходимо да се споменава, че една мярка едва ли може да се счита за действително преследваща някакъв общ интерес, освен ако не допринася значително за насърчаването на този интерес.
155. На последно място, запитващата юрисдикция трябва да провери дали разглежданите правила не надхвърлят необходимото за постигане на въпросните цели. Тази стъпка включва преди всичко проверка дали същото ниво на защита на въпросния интерес не може да бъде постигнато с мерки, които в по-малка степен биха ограничили икономическите свободи на субектите. Накрая, запитващата юрисдикция следва също така да се увери, че разглежданите правила са пропорционални stricto sensu, в смисъл че те постигат справедлив баланс между интересите, които ФИФА иска да защити, и тези на агентите, които са засегнати от тях. Това няма да бъде така например, когато дадено правило действително преследва законен и валиден интерес, но независимо от наличието на алтернативни мерки, тежестта, наложена на агентите за тази цел, при всички случаи би била неразумна и прекомерна.
156. Следователно съгласно член 56 ДФЕС запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали правилата, които водят до ограничаване на свободното предоставяне на услуги, са обосновани от законна цел от общ интерес, която не е чисто икономическа, и дали зачитат принципа на пропорционалност, което означава да са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и да не надхвърлят необходимото за постигането ѝ.
Е.      Член 6 от ОРЗД
157. Четвъртият и последен въпрос, повдигнат в преюдициалното запитване, се отнася до съвместимостта на правилник като FFAR с      член 6 от ОРЗД. В акта си за преюдициално запитване запитващата юрисдикция посочва обработването на данни, предвидено в член 16, параграф 2, буква й), подточки ii)-v) и буква к), подточка ii) от FFAR и член 19 от FFAR.
158. По същество член 16, параграф 2, буква й), подточки ii)-v) и буква к), подточка ii) от FFAR изискват от агентите да качват в платформа, управлявана от ФИФА, в срок от 14 дни подробна информация за договорите с клиенти, възнагражденията и сътрудничеството. Член 19 от FFAR освен това задължава агентите да оповестяват на ФИФА лични данни, включително информация за клиенти, услуги и транзакции, които след това се предоставят на определени заинтересовани страни с цел наблюдение на спазването на материалноправните разпоредби на FFAR.
159. В член 6, параграф 1 от ОРЗД се съдържа изчерпателен и ограничителен списък на случаите, в които обработването на лични данни може да се счита за законосъобразно. Макар запитващата юрисдикция да не е уточнила кой случай по тази разпоредба счита за релевантен за спора в главното производство, от данните в акта за преюдициално запитване и от естеството на разглежданите правила на FFAR следва, че член 6, параграф 1, буква е) е релевантен в този контекст.
160. В член 6, параграф 1, буква е) от ОРЗД се предвижда, че обработването на лични данни е законосъобразно, ако е „необходимо за целите на легитимните интереси на администратора или на трета страна, освен когато пред такива интереси преимущество имат интересите или основните права и свободи на субекта на данните, които изискват защита на личните данни […]“.
161. Съгласно постоянната съдебна практика тази разпоредба предвижда три кумулативни условия, за да бъде посоченото в нея обработване на лични данни законосъобразно. Първо, администраторът или третата страна трябва да преследва легитимен интерес. Второ, обработването на личните данни трябва да е необходимо за постигането на този интерес. Трето, интересите или основните права и свободи на лицето, чиито лични данни са засегнати, не трябва да имат преимущество пред легитимния интерес на администратора или на трета страна(141).
162. Въпреки че в крайна сметка запитващата юрисдикция трябва да прецени дали по отношение на разглежданото в главното производство обработване на лични данни са изпълнени горепосочените три условия, когато се произнася по преюдициалното запитване, Съдът може в решението си да даде пояснения с цел да насочи тази юрисдикция при произнасянето ѝ(142). В съответствие с това в следващите точки ще се опитам да дам някои насоки относно начина, по който запитващата юрисдикция следва да провери дали трите кумулативни условия, посочени в предходната точка, могат да бъдат приложени към правилник като FFAR.
163. Преди да продължа обаче, искам да обърна внимание, че съгласно член 1, параграф 1 от ОРЗД този регламент осигурява защита във връзка с обработването на данни, отнасящи се само до физически лица. Ето защо, както става ясно от съображение 14 от него, ОРЗД не се прилага за „обработването на лични данни, които засягат юридически лица, и по-специално предприятия, установени като юридически лица, включително наименованието и правната форма на юридическото лице и данните за връзка на юридическото лице“. Следователно, ако запитващата юрисдикция приеме, че разглежданите разпоредби са несъвместими с член 6 от ОРЗД, тази констатация би се отнасяла само до (лични) данни, отнасящи се до агенти, които са физически лица, и футболисти или — когато е приложимо — други физически лица (като например персонала на съответните футболни клубове или на агенциите, чрез които агентите могат да осъществяват своята стопанска дейност).
1.      FFAR и легитимните интереси
164. Що се отнася до първото условие, свързано с преследването на легитимен интерес, следва да се припомни, че съгласно член 13, параграф 1, буква г) от ОРЗД администраторът е длъжен в момента, в който се събират лични данни, свързани с дадено лице, да го информира за преследваните легитимни интереси, когато това обработване се извършва въз основа на член 6, параграф 1, буква е) от посочения регламент. Съответно запитващата юрисдикция следва да провери поначало дали ФИФА е изпълнила това задължение, като е информирала пряко агентите за преследвания легитимен интерес към момента на събирането на данните.
165. Ако това задължение не е изпълнено, събирането не може да бъде обосновано въз основа на член 6, параграф 1, буква е) от ОРЗД.
166. При все това следва да се отбележи, че поради липсата на определение на понятието „легитимен интерес“ в ОРЗД, по принцип широк кръг от интереси могат да се считат за легитимни. Както е видно от съображение 47 от ОРЗД, това понятие не се ограничава само до интереси, които са залегнали в закона и са определени от него, а интересите от икономическо естество също могат да бъдат легитимни. Легитимен интерес може да е налице например, когато между субекта на данните и администратора съществува релевантна и подходяща връзка, например когато субектът на данните е клиент или е служител на администратора, или дори в контекста на директния маркетинг(143).
167. В настоящия случай отношенията между ФИФА и футболните агенти не приличат на класическите отношения клиент-услуга, посочени в съображение 47 от ОРЗД. Въпреки това дейностите на агентите са — както е обяснено и в точки 57, 58 и 65 от заключението ми по дело ROGON —
тясно свързани с регулаторната рамка на ФИФА. Всъщност футболните агенти са акредитирани професионалисти, регистрирани от ФИФА и упълномощени да представляват и консултират заинтересованите страни в екосистемата на футболната индустрия, при спазване на правилата, установени от този ръководен орган. Следователно между двете страни изглежда е налице релевантна и подходяща връзка на близост.
168. Освен това, което е от особена важност за разглеждания въпрос, в член 1, параграф 2 от FFAR се посочва, че неговите правила имат за цел да гарантират, че поведението на агентите е в съответствие с основните цели на системата за футболни трансфери и с други цели, които включват — според ФИФА — поддържане на качеството на услугите, предоставяни от агентите на клиентите при справедливи и разумни такси, ограничаване на конфликтите на интереси, повишаване на финансовата и административната прозрачност и предотвратяване на злоупотреби. В писменото си становище ФИФА обяснява още, че член 16, параграф 2, буква й), подточки ii)-v) и буква к), подточка ii) от FFAR и член 19 от FFAR преди всичко гарантират прозрачност, осигуряват контрол и налагат спазването на материалноправните разпоредби на FFAR.
169. Имам три бележки в това отношение.
170. Първо, според мен ограничаването на конфликтите на интереси и предотвратяването на злоупотреби са съвсем ясно интереси, които са легитимни по смисъла на член 6 от ОРЗД. По подобен начин даването на възможност на ФИФА да наблюдава и налага спазването на материалноправните правила на FFAR по принцип също е приемлива цел, при условие че — едва ли е необходимо да добавям — въпросните материалноправни правила не нарушават никоя разпоредба на правото на Съюза.
171. Второ, трябва да кажа, че „прозрачността“ със сигурност може да се счита за ценност, която заслужава защита сама по себе си, когато се отнася до дейността на публичните органи, тъй като съществува очевидна връзка между демокрацията и прозрачността (или откритостта) в публичната администрация(144). Що се отнася до икономическата дейност на частноправните лица обаче, ситуацията не е толкова ясна. Всъщност прозрачността трябва да се съчетава с неприкосновеността на личния живот. Освен това прозрачността по отношение на икономическата и финансовата информация за дадено лице може да има някои неблагоприятни последици — въпрос, към който ще се върна по-късно — като например благоприятстване на тайно споразумение между конкуренти или допускане на действия на нелоялна конкуренция. В това отношение считам, че запитващата юрисдикция следва за всеки вид информация, която трябва да бъде предоставена на основание (предполагаема) прозрачност, да постави въпроса: с каква цел трябва да се осигури прозрачност?
172. Трето, аз изпитвам и известно недоумение по отношение на целта за „поддържане на качеството на услугите, предоставяни от агентите на клиентите, при справедливи и разумни възнаграждения“(145). „Справедливи“ и „разумни“ са две прилагателни, които неизбежно изискват субективна оценка. Дали някои възнаграждения са „справедливи и разумни“ или не, несъмнено зависи от гледната точка, от която тези възнаграждения се разглеждат. Сигурен съм, че футболните отбори и агентите често не могат да постигнат съгласие в това отношение. Освен това се чудя дали едно сдружение на предприятия (в случая ФИФА) може основателно да твърди, че преследва легитимен интерес, когато изисква от определени търговски партньори (в случая  футболните агенти) да оповестяват икономическа и финансова информация с поверителен характер, за да може от тях да „извлече по-добра сделка“ (в случая при по-ниски възнаграждения), отколкото при нормални условия на конкуренция. Възможно е обаче да е различно, ако — както е обяснено по-горе — определен механизъм за определяне на възнагражденията се счита за необходим, за да се гарантира минимална степен на конкурентоспособност и справедливост в турнирите или за да се защитят другите участващи пазарни оператори (като спортистите, и по-специално младите) от конфликти на интереси или злоупотреби или измами.
2.      FFAR и необходимостта
173. Що се отнася до второто условие, свързано с необходимостта, запитващата юрисдикция следва да определи дали преследваният легитимен интерес от обработването на данните не може логично да се постигне също толкова ефикасно с други средства, които засягат в по-малка степен основните права и свободи на субектите на данни, и по-специално правата на зачитане на личния живот и на защита на личните данни, гарантирани с членове 7 и 8 от Хартата(146).
174. Следва също така да се припомни, че условието обработването да е необходимо, трябва да се разглежда заедно с т.нар. принцип за „свеждане на данните до минимум“, прогласен в член 5, параграф 1, буква в) от ОРЗД, съгласно който личните данни трябва да бъдат „подходящи, свързани със и ограничени до необходимото във връзка с целите, за които се обработват“(147).
175. С оглед на това, за да се определи дали дадено обработване на данни е „необходимо“ по смисъла на член 6, параграф 1, буква е) от ОРЗД, трябва по-специално да се провери дали мерките, предвиждащи такова обработване: i) действително защитават посочения общ интерес (в смисъл, че зад тях не стои скрит мотив); ii) са приети в отговор на обективна необходимост за постигане на въпросните цели; iii) са подходящи за постигането на тези цели (което означава, че изглеждат в състояние да допринесат значително за тяхното постигане); и iv) могат да бъдат заменени с алтернативни мерки, които в по-малка степен засягат личния живот на засегнатите физически лица.
176. В настоящия случай ФИФА твърди, че тези разпоредби изискват предоставянето само на съществена информация и гарантират нейната наличност за страните, за които достъпът до такива данни е от съществено значение за осъществяването на техните икономически дейности.
177. Все пак отбелязвам, че разглежданите разпоредби на FFAR изискват от агентите да предоставят на ФИФА доста значителен обем данни (както по вид, така и по количество(148)). Това включва не само лична информация, свързана с профила на агента, списъка с клиенти и предоставените услуги, но и подробности за договорни споразумения, финансови сделки и възнаграждения. Тези разпоредби също така налагат част от тази информация да бъде предоставена на потенциално доста голям брой физически и юридически лица: други клубове, играчи и футболни агенти.
178. Ако това е така, един от ключовите въпроси, на които запитващата юрисдикция ще трябва да отговори, според мен е дали обемът на данните, които трябва да бъдат предоставени на ФИФА, и на данните, които трябва да бъдат оповестени на трети лица, може да бъде надеждно ограничен и/или дали са налице алтернативи, които са също толкова ефективни и при които намесата е по-слаба.
179. За тази цел считам, че ФИФА трябва да обясни на запитващата юрисдикция по отношение на всеки вид информация защо е абсолютно необходимо тя да се предостави от агентите и, когато е приложимо, оповестяването ѝ на заинтересованите страни, тъй като това би направило невъзможно или прекалено трудно за ФИФА да защити въпросните законни интереси.
3.      FFAR и преимуществените интереси на субектите на данни
180. Накрая, по отношение на третото условие трябва да се определи дали интересите или основните права и свободи на субекта на данните имат преимущество пред законните интереси на администратора или на третата страна. В това отношение Съдът е приел, че посоченото условие предполага претегляне на съответните противоположни права и интереси, което по принцип зависи от конкретните обстоятелства в отделния случай.
181. Макар че запитващата юрисдикция трябва да извърши това претегляне, което изисква сравнително задълбочено познаване на конкуриращите се интереси(149), за да подпомогна тази юрисдикция в нейната преценка, ще направя следните бележки.
182. Това условие се състои основно в проверка на следното: ако приемем, че обработването на данни действително преследва интерес, който е легитимен, и е необходимо за тази цел, дали обработването все пак не отива твърде далеч, тъй като налага непоносима тежест на субектите на данни? С други думи дали жертването на интересите на субектите на данни е просто прекомерно с оглед на причините, поради които се извършва обработването на данни, и на начина, по който се извършва?
183. В тази връзка Съдът е постановил, че при претеглянето на противоположните права трябва да се обърне специално внимание на основателните очаквания на субекта на данни, както и на обхвата на съответното обработване и отражението му върху този субект(150). Всъщност от съображение 47 от ОРЗД следва, че интересите и основните права на субекта на данни могат по-конкретно да имат преимущество пред интереса на администратора, когато личните данни се обработват при обстоятелства, при които субектите на данни основателно не очакват такова обработване.
184. При конкретните обстоятелства в настоящия случай, в който футболните агенти извършват дейност в рамките на регулаторна рамка като FFAR, изглежда основателно да се очаква, че регулаторният орган, който е определил тази рамка, ще обработва техните данни. По-специално ефективният мониторинг и налагането на спазването на изискванията от страна на ФИФА не биха били осъществими без достъп до съответната информация относно агентите и техните услуги.
185. В този контекст обаче могат да възникнат и въпроси дали агентите могат основателно да очакват, че всички или някои аспекти на тези данни ще бъдат оповестени на страни, различни от управляващия орган, регулиращ футбола. Всъщност не е ясно как оповестяването на данните на агентите пред клубове, играчи и други агенти е в съответствие с легитимния интерес, поради който ФИФА обработва данните, а именно — да упражнява регулаторните си правомощия в изпълнение на целите на FFAR.
186. Агентите извършват дейност на силно конкурентен пазар, където информацията за тяхната клиентска база и договорни споразумения е ценна търговска информация. Ако тези данни станат достъпни за конкуренти (конкурентни агенти) или потенциални клиенти (играчи и клубове), това може, от една страна, да повлияе на конкурентната структура на пазара, а от друга —
и да причини сериозни финансови вреди на агентите.
187. Както бе посочено в точка 171 по-горе, разкриването на икономически и финансови данни на агентите пред конкурентите може да благоприятства тайните споразумения на пазара. То може да доведе и до нелоялни конкурентни практики, като позволи на конкурентни агенти да се намесват в бъдещи преговори. Освен това то може да подкопае доверието в отношенията между агентите и клиентите, тъй като рискът от разкриване на чувствителни договорни и финансови данни може да възпрепятства прозрачните преговори и в крайна сметка да подкопае доверието в регулаторната рамка. Доколкото ФИФА упражнява регулаторни действия по отношение на агентите, те следва да имат известно доверие, че този орган е в състояние да вземе предвид техните легитимни интереси, свързани с неприкосновеността на личния живот и поверителността. Правната рамка не може да бъде насочена изключително към интересите на клубовете и играчите, колкото и легитимни да са тези интереси.
188. Следователно едно широкообхватно задължение за предоставяне на данни и възможността за достъп на трети лица до тези данни може не само да наруши правото на агентите на зачитане на личния живот и на защита на личните данни (членове 7 и 8 от Хартата), но и евентуално да наруши свободата им да извършват стопанска дейност (член 16 от Хартата).
189. С оглед на гореизложените съображения не може да се изключи, че обработването на разглежданите в главното производство лични данни може поне отчасти да не е обосновано като необходимо за целите на легитимните интереси по смисъла на член 6, параграф 1, буква е) от ОРЗД, доколкото по-специално определена информация от икономическо и финансово естество се предоставя на страни, различни от ФИФА и нейните органи и структури.
190. С оглед на това на четвъртата част от преюдициалния въпрос следва да се отговори, че правилник, издаден от спортни федерации, който се отнася до предоставянето на лични данни на физически лица и оповестяването им на трети лица, е в съответствие с член 6, параграф 1 от ОРЗД, когато по-специално този правилник i) действително преследва интерес, който заслужава защита; ii) е ограничен до строго необходимото за постигането на тази цел; и iii) не налага непоносима тежест върху субектите на данни по отношение на правото им на неприкосновеност на личния живот и финансовите им интереси.
V.      Заключение
191. В заключение, предлагам на Съда да отговори на преюдициалното запитване, отправено от Landgericht Mainz (Окръжен съд Майнц, Германия), в смисъл, че правилата, предвидени в издаден от спортни федерации правилник, които се отнасят до дейността на футболните агенти, не са забранени
–        от член 101 ДФЕС, ако значителните антиконкурентни последици, които тези правила могат да породят, могат да бъдат обосновани съгласно съдебната практика по дело
Meca-Medina или освободени съгласно член 101, параграф 3 ДФЕС;
–        от член 102 ДФЕС, ако тези правила действително преследват законна цел и са необходими и пропорционални на тази цел, или ако предизвиканите антиконкурентни последици са неутрализирани или преодолени от преимущества, свързани с ефективността на засегнатите пазари, които са от полза и за потребителите;
–        от член 56 ДФЕС, ако тези правила, когато водят до ограничаване на свободното предоставяне на услуги, са обосновани от законна цел от общ интерес, която не е чисто икономическа, и зачитат принципа на пропорционалност, което означава да са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и да не надхвърлят необходимото за постигането ѝ; и
–        от член 6 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните), ако тези правила, които се отнасят до предоставянето на лични данни на физически лица и оповестяването им на трети страни, действително преследват интереси, които заслужават защита, отнасят се само до данни, които са строго необходими за постигането на тази цел, и не налагат непоносима тежест върху субектите на данни по отношение на правото им на неприкосновеност на личния живот и финансовите им интереси.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Решение от 21 декември 2023 г., International Skating Union/Комисия (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, наричано по-нататък „решение ISU“).
3      Решение от 21 декември 2023 г., European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, наричано по-нататък „решение Superleague“).
4      Решение от 21 декември 2023 г., Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010, наричано по-нататък „решение Royal Antwerp“).
5      Решение от 4 октомври 2024 г., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, наричано по-нататък „решение FIFA“).
6      C‑428/23 (наричано по-нататък „заключението по дело ROGON“).
7      EU:C:2025:., C‑133/24
(наричано по-нататък „заключението по дело CD Tondela“).
8      ОВ L 119, 2016 г., стр. 1.
9      Където е приложимо, както се прилага в комбинация с други правила, издадени от ФИФА, като например член 18б
от Правилника на ФИФА за статута и трансфера на играчи (наричан по-нататък „ПСТИ на ФИФА“), член 7 от Правилника на ФИФА за работа с посредници, членове 8, 14, 57 и 58 от Устава на ФИФА за 2021 г., членове 5, 49 и 53 от Етичния кодекс на ФИФА за 2019 г. и членове 4 и 82 от Етичния кодекс на ФИФА за 2020 г.
10      Вж. решение
Superleague, точка 83 и цитираната съдебна практика.
11      Пак там, точки 85—87 и цитираната съдебна практика.
12      Пак там, точка 84.
13      Решение от 12 декември 1974 г., Walrave и Koch (36/74, EU:C:1974:140, т. 8, наричано по-нататък „решение Walrave“). Впоследствие потвърдено по-специално в решения от 15 декември 1995 г., Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, т. 76, наричано по-нататък „решение Bosman“), и от 11 април 2000 г., Deliège (C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 43, наричано по-нататък „решение Dèliege“).
14      Вж. с допълнителни препратки Parrish, R. и
Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, TMC Asser Press, 2008; и
Weatherill, S., ‘The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law’, International Sports Law Journal, Vol. 23, 2023, p. 414.
15      Вж. например решение
Walrave, т. 9 и решения от 14 юли 1976 г., Donà (13/76, EU:C:1976:115, т. 15), от 8 май 2003 г., Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255, т. 54—56), и от 18 юли 2006 г., Meca-Medina и Majcen/Комисия (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, т. 26, наричано по-нататък „решение Meca-Medina“). Вж. в литературата
и Ibáñez Colomo, P., ‘Competition law and sports governance: Disentangling a complex relationship’, World Competition, Vol. 45, Issue 3, 2022, pp. 331 to 334.
16      Вж. по-специално решения от 13 юни 2019 г., TopFit и Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, т. 49 и 53, наричано по-нататък „решение TopFit“), и решение FIFA, т. 79.
17      Вж. в този смисъл решение от 19 февруари 2002 г., Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2002:98, т. 57 и цитираната съдебна практика, наричано по-нататък „решение Wouters“). Вж. в по-общ план и заключението на генерален адвокат Poiares Maduro по дело FENIN/Комисия (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, т. 15 и цитираната съдебна практика).
18      Вж. например решения от 1 юли 2008 г., MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, т. 24. наричано по-нататък „решение MOTOE“), и от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 61 и цитираната съдебна практика).
19      Вж. по-специално
решение Комисия и Словашка република/Dôvera zdravotná poist'ovňa (C‑262/18 P и C‑271/18 P, EU:C:2020:450, т. 26—52 и цитираната съдебна практика).
20      Вж. по-специално решение от 21 септември 1999 г., Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430, т. 59 и 60). Вж. и заключенията на генерален адвокат Jacobs по дело Albany (C‑67/96, EU:C:1999:28, т. 182) и на генерален адвокат Wahl по дело FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2215, т. 31—35).
21      Вж. например решения от 5 октомври 1988 г., Steymann (196/87, EU:C:1988:475, т. 9), и от 31 май 1989 г., Bettray (344/87, EU:C:1989:226, т. 17—20).
22      Вж. по-специално решения от 7 март 1990 г., Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, т. 11), от 16 декември 1992 г., B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, т. 15), от 14 юли 1994 г., Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, т. 24), и от 26 май 2005 г., Burmanjer и др. (C‑20/03, EU:C:2005:307, т. 31).
23      Вж. заключението ми по дело Fastweb и др. (Срок за фактуриране) (C‑468/20, EU:C:2022:996, т. 50).
24      Вж. наскоро в този смисъл решения от 5 декември 2024 г., Tallinna Kaubamaja Grupp и KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, т. 28 и 32—34), както и решение ISU, т. 109. Вж. и
решение от 13 декември 2012 г., Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, т. 16 и 17).
25      Вж. например решение от 12 септември 2000 г., Pavlov и др. (C‑180/98—C‑184/98, EU:C:2000:428, т. 90—97).
26      По този въпрос вж. Report from the Commission to the European Council with a view to safeguarding current sports structures and maintaining the social function of sport within the Community framework of 10 December 1999 (The Helsinki Report on Sport) (COM(1999) 644 final), point 4.2.1.1.
27      Точно както обстоятелството дали един играч има право да играе и/или е избран да играе в националния отбор може да окаже известно влияние върху кариерата на играчите и следователно върху публичния имидж на техните футболни клубове.
28      Вж. например довода, посочен в решение от 23 ноември 1989 г., B & Q (C‑145/88, EU:C:1989:593, т. 7).
29      Вж., mutatis mutandis, заключението на генерален адвокат Kokott по дело Mickelsson и Roos (C‑142/05, EU:C:2006:782, т. 45).
30      Вж. по подобен начин решение
Deliège, точки 64—66, в които Съдът се позовава на правилата на спортните федерации, които „неизбежно водят до ограничаване на броя на участниците в турнира“, но тази последица „е присъща на провеждането на международно спортно събитие на високо равнище, което неизбежно включва приемането на определени правила или критерии за подбор“. Курсивът е мой.
31      Вж. например заключенията на генерален адвокат Tesauro по дело Hünermund и други (C‑292/92, EU:C:1993:863, т. 1 и 28) и на генералния адвокат Tizzano по дело CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:187, т. 63).
32      Вж. членове 120 и 199 ДФЕС и Протокол (№ 27) относно вътрешния пазар и конкуренцията. Вж. и заключенията на генералния адвокат Gulmann по дело Schindler (C‑275/92, EU:C:1993:944, т. 123) и на генерален адвокат Szpunar по съединени дела X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2017:397, т. 1).
33      Вж. по-конкретно член 3, параграфи 1 и 3 ДЕС. Вж. и заключението на генерален адвокат Wahl по дело AC-Treuhand/Комисия (C‑194/14 P, EU:C:2015:350, т. 45).
34      Вж. в този смисъл решения
Deliège, точки 67 и 68, и TopFit, точка 60.
35      Относно понятието „lex sportiva“ вж. например Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart Publishing, 2010, pp. 20 to 23; и
Parrish, R., Lex Sportiva and EU Sports Law, European Law Review, Vol. 37, Issue 6, 2012, 37, p. 716.
36      Вж. например член 4 от Revised European Sports Charter (Преработена
Европейска спортна харта) на Съвета на Европа (2022 г.): „Организациите за спортни състезания се ползват изцяло от свободата на сдружаване, закрепена в Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи [(наричана по-нататък „ЕКПЧ“)]. Те се ползват от автономни процеси на вземане на решения и следва да избират своите ръководители по демократичен начин в съответствие с принципите на доброто управление“.
37      Съдът е посочил, че член 12, параграф 1 от Хартата, който съответства на член 11, параграф 1 от ЕКПЧ, „е една от основите на демократичното и плуралистичното общество, тъй като позволява на гражданите да обединят действията си в области от общ интерес и да допринесат така за доброто функциониране на обществения живот“. Това право обхваща не само възможност за учредяване или прекратяване на сдружение, но и за съществуването и функционирането му в периода между тези два момента без необоснована държавна намеса. Вж. с препратки към относимата практика на Европейския съд по правата на човека решение от 18 юни 2020 г., Комисия/Унгария (Прозрачност при
сдружаването) (C‑78/18, EU:C:2020:476, т. 110—113).
38      Вж. например решение от 5 април 1984 г., van de Haar и Kaveka De Meern (177/82 и 178/82, EU:C:1984:144, т. 11 и 12).
39      Вж. например решение от 19 февруари 2002 г., Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97, т. 43).
40      По тази тема вж. и някои допълнителни съображения в заключението на генерален адвокат Szpunar по дело FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, т. 31—34).
41      Вж. решение
Superleague, точки 95—106 и цитираната съдебна практика.
42      Вж. заключението ми по дело KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, т. 104 и 105 и цитираната съдебна практика).
43      За този израз в правната литература вж. например Tridimas, T., ‘Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction’, International Journal of Constitutional Law, Vol. 9, Issue 3‑4, 2011, pp. 737 to 756.
44      Вж. в този смисъл решение от 26 януари 2005 г., Piau/Комисия (T‑193/02, EU:T:2005:22, т. 73, наричано по-нататък „решение Piau“).
45      Вж. по-специално решения Piau, точки 69—75, и FIFA, точки 117—120. Вж. и по-горе
точка 16 от настоящото заключение.
46      Вж. в този смисъл решение FIFA, точки 122 и 123 и цитираната съдебна практика.
47      Вж. решения от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 97‑105), и от 25 януари 2024 г., Ем акаунт БГ (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 21—35 и 42—54).
48      С понятието „споразумения“ ще обознача всички форми на поведение, които попадат в обхвата на член 101 ДФЕС: „споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики“.
49      Решения от 15 декември 1994 г., DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), от 2 април 2020 г., Budapest Bank and Others (C‑228/18, EU:C:2020:265), и от 29 юни 2023 г., Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
50      Вж. в тази връзка точки 41 и 42 от заключението ми по дело CD Tondela.
51      Що се отнася до тези споразумения, вж. по-специално решения от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 91 и цитираната съдебна практика), и от 25 януари 2024 г., Ем акаунт БГ (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 50—53).
52      От гледна точка на благосъстоянието на потребителите правилата за максималните цени на пазарите нагоре по веригата могат дори да бъдат полезни, тъй като конкурирането за предлагане на продукти или услуги под максималната цена може да доведе до намаляване на общите разходи за продукта или услугата, предлагани надолу по веригата. В конкретния случай, ако футболните клубове плащат по-ниски възнаграждения на агентите, те биха могли хипотетично да насочат повече средства към други области и да спестят средства, които след това да прехвърлят частично на потребителите (например чрез намаляване на цените на билетите за мачовете). В тази връзка отбелязвам, че в своето съобщение
Communication from the Commission - Report on Competition in Professional Services (COM/2004/83 final), Комисията посочва: i) „фиксираните или минималните цени са регулаторните инструменти, които е вероятно да имат най-вредно въздействие върху конкуренцията, като премахват или сериозно намаляват ползите, които конкурентните пазари осигуряват на потребителите“ (т. 31); и ii) „възможно е максималните цени да защитават потребителите от прекомерни такси на пазари с високи бариери за навлизане и липса на ефективна конкуренция. Това обаче не изглежда да е вярно за повечето професии в Европейския съюз“ (т. 35). Курсивът е мой.
53      Вж. в този смисъл решение от 4 юли 2019 г., Комисия/Германия (C‑377/17, EU:C:2019:562, т. 77, 80 и 94), и заключението на генерален адвокат Mazák по дело Комисия/Италия (C‑565/08, EU:C:2010:403, т. 34).
54      Намирам за особено интересна в това отношение практиката на съдилищата в Съединените щати. Например в решение
State Oil Co. v. Khan (522 U.S. 3, 1997) Върховният съд на САЩ, променяйки предишната съдебна практика, приема по същество, че фиксирането на максимални цени не следва да се разглежда като изначално незаконно и следователно следва да се преценява съгласно „правилото
за разумност“, което включва анализ на действителните конкурентни последици от практиката в нейния специален пазарен контекст. Освен това в решение
NCAA v. Alston and Others (375, F. Supp.3d 1058, District Court, 2019) Апелативният съд на САЩ за Девети окръг разглежда въведените от National Collegiate Athletic Association (Национално
сдружение по колежански спортове) ограничения на възнагражденията за студентите
спортисти, които трябва да бъдат прилагани от училищата, членуващи в него. По този начин правилата фиксират цената на пазара на труда от страна на купувача, като понижават
възнагражденията за поне някои студенти
спортисти под равнището, което би се получило на конкурентен пазар. Въпреки това този съд разглежда ограниченията в съответствие с правилото за разумност, като обосновава по-специално, че на съответния пазар е необходима известна степен на сътрудничество.
Решението на районния съд е потвърдено от Върховния съд на САЩ в решението му от 21 юни 2021 г. (141 S. Ct. 2141 (2021).
По отношение на това решение вж. също заключението ми по дело ROGON, бележка под линия 61.
55      Вж. с допълнителни препратки Easterbrook, F.H., ‘Maximum Price Fixing’, University of Chicago Law Review, 1981, Vol. 48(4), pp. 886 to 910; и
Whish, R. и
Bailey, D., ‘Horizontal Guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions — Final Report’, published by the European Commission in 2022.
56      В член 101, параграф 1, букви а) и в) ДФЕС като примери за забранени видове споразумения се посочват тези, които „пряко или косвено определят покупни или продажни цени или други условия на търговията“, и тези, които „осъществяват подялба на пазари или на доставчици“. На свой ред злоупотребите по член 102 ДФЕС включват по-специално „пряко или косвено налагане на нелоялни покупни или продажни цени или на други несправедливи условия за търговия“. Курсивът е мой.
57      Вж. например решения от 4 юни 2009 г., T-Mobile Netherlands и др. (C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 37), и от 7 ноември 2019 г., Campine и Campine Recycling/Комисия (T‑240/17, EU:T:2019:778, т. 297).
58      Вж. като само един пример решение на Върховния съд на САЩ Mandeville Island Farms, Inc. v. American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948).
59      Вж. ОИСР, ‘Purchasing power and buyers’ cartels — OECD competition policy roundtable background note’, Paris, 2022, pp. 6 and 7.
60      Пак там. Вж. и ОИСР, ‘Purchasing Power and Buyers Cartels —
Summaries of contributions’, Paris, 20 June 2022; и
Khemani, R.S., United Nations Conference on Trade and Development, ‘Application of Competition Law: Exemptions and Exceptions’, 2002, p. 29.
61      В този контекст отбелязвам мимоходом, че съдилищата в САЩ по принцип са постановили, че спортните лиги не трябва да бъдат разглеждани като „картели“. Мненията в американската литература обаче са разнопосочни по отношение на най-удачния начин, по който действията на спортните федерации следва да се разглеждат в рамките на антитръстовото законодателство. Вж. с препратки към съдебната практика и литературата: Roberts, G.R., ‘The Antitrust Status of Sports Leagues Revisited’, Tulane Law Review, Vol. 64, Issue 1, 1989, p. 117; Ross, S.F. и
Szymanski, S., ‘Antitrust and Inefficient Joint Ventures: Why Sports Leagues Should Look More Like McDonald’s and Less Like the United Nations’, Marquette Sports Law Review, Vol. 16, Issue 2, 2006, p. 213; и
Dabscheck, B., ‘The Sporting Cartel in History’, Sport in History, Vol. 28, Issue 2, 2008, p. 329.
62      Съобщение на Комисията — Насоки относно приложимостта на член 101 от Договора за функционирането на Европейския съюз по отношение на споразуменията за хоризонтално сътрудничество (ОВ C 259, 2023 г., стр. 1), точки 278—304.
63      Вж. решение от 15 декември 1994 г., DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413, т. 28—45).
64      Вж. заключението ми по дело CD Tondela, точки 43—45.
65      Пак там, точки 29 и 38.
66      Вж. в тази връзка член 1, параграф 2, буква б) от FFAR.
67      Бих искал да добавя мимоходом, че ако и доколкото подобни правила имат за цел да гарантират, че агентите действат в най-добрия интерес на своите клиенти, избягвайки ситуации на конфликт на интереси, тези правила биха могли да бъдат обосновани съгласно съдебната практика по дело Meca-Medina или да бъдат освободени съгласно член 101, параграф 3
ДФЕС.
Вж. повече информация по-долу.
68      Вж. точки 56—74 от посоченото заключение.
69      Вж. решение FIFA, точки 100—102 и цитираната съдебна практика.
70      Вж. в тази връзка точка 171 по-долу.
71      Вж. в тази връзка заключението ми по дело ROGON, точки 35—37.
72      Вж. по-специално
решение FIFA, точки 154 и 155 и цитираната съдебна практика.
73      По този въпрос вж. Monti, G., ‘Article 81 EC and Public Policy’, Common Market Law Review, Vol. 39, Issue 5, 2002, p. 1057.
74      Вж. в този смисъл решение FIFA, точка 153 и цитираната съдебна практика.
75      Вж. в тази връзка Съобщение на Комисията, Известие, Насоки за прилагане на член 81, параграф 3 от Договора (ОВ C 101, 2004 г., стр. 97; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 165, наричани по-нататък „Насоките от 2004 г.“), точки 102—104.
76      Вж. обстойно Brook, O., ‘Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five Competition Authorities’, Common Market Law Review, Vol. 56, Issue 1, 2019, pp. 121 to 156.
77      Вж. например решение
Superleague, точки 237 и 238.
78      Вж. решение Royal Antwerp, точка 120 и цитираната съдебна практика.
79      Вж. например точки 341 и 559 от Насоките, посочени в бележка под линия 62 по-горе и точка 56 от Насоките от 2004 г.
80      Курсивът е мой.
81      Вж. по-конкретно член 36, член 45, параграф 3, член 52, параграф 1 и член 65, параграф 1
ДФЕС.
82      В това отношение едва ли е необходимо да се позовавам на утвърдената съдебна практика относно „задължителните изисквания“ или „императивните съображения“ от общ интерес, които могат да обосноват ограниченията на правилата за свободно движение, водеща своето начало от основополагащото решение Cassis de Dijon: Решение от 20 февруари 1979 г., Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, т. 8).
83      Вж. решение
FIFA, точка 83.
84      В този смисъл вж. например решение от 12 май 2022 г., Servizio Elettrico Nazionale и др. (C‑377/20, EU:C:2022:379, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика, наричано по-нататък „SEN“).
85      Вж. примера, представен в заключението на генерален адвокат Szpunar по дело FIFA (С‑650/22, EU:C:2024:375, т. 35).
86      Вж. по-специално решение от 25 октомври 1977 г., Metro SB-Großmärkte/Комисия (26/76, EU:C:1977:167, т. 21) (курсивът е мой). В литературата вж. по-специално
Lugard, P., Hancher и L. ‘Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty, European Competition Law Review, Vol. 25, Issue 7, 2004, p. 410; и
Bourgeois, J._H._J. и
Bocken, J., ‘Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction’, Legal Issues of Economic Integration, Vol. 32, Issue 2, 2005, pp. 111 to 121.
87      Трябва да се признае, че през последните години няма много съдебна практика по член 101, параграф 3
ДФЕС. Струва ми се, че ключовите решения в тази област са решенията от 6 октомври 2009 г., GlaxoSmithKline Services и др./Комисия и др. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P и C‑519/06 P, EU:C:2009:610, наричано по-нататък „решение GlaxoSmithKline“), и от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, наричано по-нататък „решение MasterCard“).
88      В екосистемата на футбола, където предоставянето на различни услуги е взаимосвързано, при оценката на получените ползи е необходимо да се вземе предвид цялостната система, от която въпросните правила са част, включително, когато е уместно, всички обективни предимства, произтичащи от тях, не само на пазарите, по отношение на които е установено наличието на ограничение (в случая тези, на които се конкурират агентите и/или клубовете), но и на другите пазари, с които първите си взаимодействат. Вж. в този смисъл решение
MasterCard, точки 236 и 237.
89      Вж. например съобщението на Комисията „Развиване на европейското измерение в спорта“ от 18 януари 2011 г., COM(2011) 12 окончателен, точка 4.1.
90      Вж. например Службата на ООН за наркотиците и престъпността, „Глобален доклад за корупцията в спорта“, 2022 г. (достъпен онлайн), стр. 3.
91      Вж. и
заключението ми по дело ROGON, точка 49.
92      Вж. по-конкретно решение от 23 ноември 2006 г., Asnef-Equifax и Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, т. 64—71).
93      Точка 195 от решението. Вж. и
решения
GlaxoSmithKline, точка 92, Royal Antwerp, точки 121 и 122, и FIFA, точка 154.
94      Вж. в този смисъл решение
MasterCard, точка 241.
95      Вж. по аналогия решение
Superleague, точки 144—146. Вж. и
решение
Piau, точка 92.
96      Вж. в този смисъл решения ISU, точки 133—139,
Superleague, точки 146—152, и FIFA, точка 111.
97      Вж. в по-общ план Европейска комисия, Report on Competition in Professional Services, посочен в бележка 52 по-горе, особено стр. 9 и 10; „Communication on Professional Services —
Scope for more reform —
Follow-up to the Report on Competition in Professional Services“ (COM(2005) 405 final), особено точки 10—13 и 33; и ОИСР, ‘Competition and regulation in professions and occupations — OECD roundtables on competition policy papers’, 2024, особено стр. 6, 13, 14, 29, 31 и 47.
98      Вж. документите, посочени в предходните бележки под линия. Вж. и — в други юрисдикции — Канадско бюро за защита на конкуренцията, ‘Self-regulated professions, balancing competition and regulation’, Report, 11 December 2007, и Австралийска комисия за защита на конкуренцията и потребителите, ‘Regulation, competition and the professions’, 13 July 2001. И двата документа са достъпни онлайн.
99      Посочено в бележки под линия 52 и 97 по-горе, точки 49—53.
100      Вж. например решение от 28 февруари 2013 г., Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, т. 68, 69 и 82, наричано по-нататък „решение OTOC“).
101      Вж. в този смисъл решения
MOTOE, точки 51 и 52, OTOC, точки 62 и 88—92, ISU, точки 144—146, и Superleague, точка 176. Вж. и
определение от 23 февруари 2006 г., Piau/Комисия (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, т. 38).
102      В тази връзка може би е интересно да се отбележи, че в някои доклади, поръчани от Комисията през последните години, изглежда се намеква, че може да е необходимо въвеждането на лицензионен режим, за да се гарантира доброто управление в сектора на футболните агенти. Вж. например ‘Study on Sports Agents in the European Union’, November 2009, pp. 7, 84‑91 и 107‑132; и
Parrish, R., et al., ‘Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry —
Final Report’, 2019, pp. 56 to 70 (наричан по-нататък„докладът Parrish“). Освен това в своята резолюция от 17 юни 2010 г. относно футболните агенти в спорта (2011/C 236 E/14) Европейският парламент също посочва, че е необходимо въвеждането на
лицензионен режим
за футболните агенти.
103      Вж. точки 100—104 от решение
Piau. По жалба, вж. определение от 23 февруари 2006 г., Piau/Комисия (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, т. 38).
104      Например, при липсата на
разглежданите правила агентите биха могли да предложат на страните пропорционално по-ниски възнаграждения, ако бъдат избрани да представляват повече от една страна по сделката.
105      Вж. в тази връзка доклада Parrish, стр. 78—84.
106      Вж. в тази връзка и с препратки към съдебната практика заключението ми по дело CD Tondela, точки 58 и 79.
107      За утвърдените принципи по този въпрос вж. по-специално решение от 12 януари 2023 г., HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, EU:C:2023:11, т. 113 и 114 и цитираната съдебна практика).
108      Точки 112 и 113 от решение
Superleague.
109      Пак там, точка 117.
110      Вж. например решения Superleague, точка 129, и по-скорошното решение от 25 февруари 2025 г., Alphabet и др. (C‑233/23, EU:C:2025:110, т. 54 и цитираната съдебна практика, наричано по-нататък „решение Alphabet“).
111      Вж. например решение от 19 април 2018 г., MEO —
Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑525/16, EU:C:2018:270, т. 24 и цитираната съдебна практика).
112      Вж. например заключението на генерален адвокат Wahl по дело Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra —
Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:286, т. 36—54, наричано по-нататък „заключението по дело AKKA-LAA“).
113      Пак там, точки 3 и 4. Вж. и заключението на генерален адвокат Pitruzzella по дело SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:598, т. 23—25).
114      Вж. в този смисъл решения от 14 февруари 1978 г., United Brands и United Brands Continentaal/Комисия (27/76, EU:C:1978:22), от 14 септември 2017 г., Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689., т. 35, наричано по-нататък „решение AKKA-LAA“), и от 25 ноември 2020 г., SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:959, т. 28,
наричано по-нататък „решение SABAM“).
115      Вж. в този смисъл точки 56—58 от решение AKKA-LAA.
116      Вж. например решения от 30 януари 1974 г., BRT и Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, т. 10—15), от 6 октомври 1994 г., Tetra Pak/Комисия (T‑83/91, EU:T:1994:246, т. 140), и от 22 ноември 2001 г., AAMS/Комисия (T‑139/98, EU:T:2001:272, т. 79).
117      За тази цел вж. решение AKKA-LAA, точка 36, решение SABAM, точка 31 и заключението на генерален адвокат Wahl по дело AKKA-LAA, точка 131.
118      В доктрината вж. с допълнителни препратки: Lianos, I., Korah, V. и
Siciliani, P., Competition Law —
Analysis, Cases, &
Materials, Oxford University Press, 2019 г., стр. 1228; и O'Donoghue, R. и
Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, 3-то издание, Hart Publishing, 2020 г., стр. 294‑315.
119      Вж. параграф 36 от решение
Superleague.
120      Вж. в тази връзка точка 149 от решение
Superleague.
121      Вж. и
точка 80 от заключението ми по дело CD Tondela.
122      Вж. по-специално точки 124—126 и 131 от решението.
123      Решения SEN, точки 44—48 и 65—77, от 19 януари 2023 г., Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, т. 39), от 10 септември 2024 г., Google и Alphabet/Комисия (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, т. 165—167, наричано по-нататък „решение Google Shopping“), и Alphabet, точки 37, 38 и 54—58.
124      Вж. в този смисъл решения Superleague, точка 131, и Google Shopping, точка 167. Вж. и
заключението ми по съединени дела Illumina и Grail/Комисия (C‑611/22 P и C‑625/22 P, EU:C:2024:264, т. 230).
125      Това следва от съдебната практика, посочена в точка 116 по-горе. Вж. по аналогия и решение от 22 октомври 2015 г., AC-Treuhand/Комисия (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, т. 27 и 34—36).
126      Това е още един елемент без значение. Вж. в този смисъл решения MOTOE, точка 27, и OTOC, точка 56, както и цитираната съдебна практика.
127      Вж. решение FIFA, точка 118 и цитираната съдебна практика.
128      Вж. в този смисъл решение
Superleague, точки 135—137 и цитираната съдебна практика.
129      Точка 119 от решението.
130      Вж. наскоро решение
Alphabet, точки 70 и 71, и цитираната съдебна практика.
131      Вж. по-специално
решение
Superleague, точка 247 и цитираната съдебна практика.
132      Вж. например Решение
TopFit, точка 39 и цитираната съдебна практика.
133      Пак там, параграф 49.
134      Вж. решение
Superleague, точки 251 и 252 и цитираната съдебна практика.
135      Вж. в този смисъл решение Royal Antwerp, точка 143.
136      Вж. по-специално член 2 от FFAR.
137      Вж. член 3, параграф 3 от FFAR.
138      Решение от 29 март 2011 г., Комисия/Италия (C‑565/08, EU:C:2011:188, т. 47—54).
139      Вж. по аналогия решение от 22 декември 2022 г., Airbnb Ireland and Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, т. 45, 50 и 51).
140      Вж. в този смисъл решение FIFA, точка 95 и цитираната съдебна практика.
141      Решение от 9 януари 2025 г., Mousse (C‑394/23, EU:C:2025:2, т. 45 и цитираната съдебна практика) (наричано по-нататък „решение Mousse“).
142      Пак там, точка 51 и цитираната съдебна практика.
143      Пак там, точки 46 и 47 и цитираната съдебна практика. Вж. и съображение 47 от ОРЗД.
144      Вж. по-специално член 15, параграф 1
ДФЕС, в който се посочва, че „за да се насърчи доброто управление и да се осигури участието на гражданското общество, институциите, органите, службите и агенциите на Съюза работят при възможно най-голямо зачитане на принципа на откритост“ (курсивът е мой). Вж. и
член 15, параграфи 2 и 3 ДФЕС и член 11, параграфи 1—3 ДЕС.
145      Курсивът е мой.
146      Решение от 4 октомври 2024 г., Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C‑621/22, EU:C:2024:858, т. 42 и цитираната съдебна практика).
147      Пак там, точка 43 и цитираната съдебна практика.
148      Между другото отбелязвам, че според Доклада на ФИФА за футболните агенти за 2024 г. към 5 декември 2024 г. общо 7558 лица са били лицензирани като футболни агенти. Това предполага значителен мащаб на потенциалното обработване на данни, съответстващ на понятието „широкомащабно“ съгласно съображение 91 от ОРЗД, което се отнася до обработването на „значителен обем“ лични данни с потенциал да засегне голям брой субекти на данни. Тази квалификация има определени последици съгласно разпоредбите на ОРЗД.
149      Решение
Mousse, точка 50 и цитираната съдебна практика.
150      Вж. по-специално решение от 4 юли 2023 г., Meta Platforms и др. (Общи условия за използване на социална мрежа) (C‑252/21, EU:C:2023:537, т. 116).