РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
11 юли 2024 година(*)
„Преюдициално запитване — Свободно движение на капитали — Платежни услуги във вътрешния пазар — Директива 2007/64/ЕО — Понятие за платежен инструмент — Пълномощно, с което пълномощник извършва действия от името на титуляря на сметката — Препис на пълномощно с апостил — Членове 54 и 59 — Съгласие за изпълнението на платежна транзакция — Понятие за установяване на автентичност — Неразрешени платежни транзакции — Отговорност на доставчика на платежни услуги за тези транзакции — Тежест на доказване“
По дело C‑409/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Апелативен съд София (България) с акт от 9 юни 2022 г., постъпил в Съда на 21 юни 2022 г., в рамките на производство по дело
UA
срещу
„Юробанк България“ АД
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: E. Regan, председател на състава, Z. Csehi (докладчик), M. Ilešič, I. Jarukaitis и D. Gratsias, съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: Р. Стефанова-Камишева, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 28 септември 2023 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за UA, от В. Б. Хамбарджиев и И. С. Велинова, адвокати,
–        за „Юробанк България“ АД, от K. С. Чутуркова, адвокат,
–        за българското правителство, от Цв. Митова, Р. Стоянов и Л. Захариева, в качеството на представители,
–        за чешкото правителство, от M. Smolek, J. Očková и J. Vláčil, в качеството на представители,
–        за италианското правителство, от G. Palmieri, качеството на представител, подпомагана от P. Pucciariello, avvocato dello Stato,
–        за Европейската комисия, от Г. Колева и H. Tserepa-Lacombe, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 ноември 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, точки 19 и 23 във връзка с член 59, параграф 1 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО (OВ L 319, 2007 г., стр. 1).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между UA, италиански гражданин, и „Юробанк България“ АД, установена в България банка (наричана по-нататък „Юробанк“), относно плащането на парични суми, съответстващи на неразрешени банкови транзакции с авоари от банковата сметка на ищеца по главното производство, както и на обезщетение за имуществени вреди, причинени вследствие на тези банкови транзакции, и на приложимата законна мораторна лихва.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Съгласно съображение 33, трето изречение от Директива 2007/64:
„Договорните условия по предоставянето и използването на платежни инструменти, водещи до увеличаването на доказателствената тежест за потребителя или до намаляване на доказателствената тежест за издателя, се считат за нищожни“.
4        Член 2 от тази директива, със заглавие „Приложно поле“, гласи в параграф 1:
„Настоящата директива се прилага за платежни услуги, предоставяни в [Европейската] [о]бщност[…]. […]“.
5        Член 4 от посочената директива e озаглавен „Определения“ и има следния текст:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3.      „платежна услуга“ означава всяка една от стопанските дейности, изброени в приложението;
[…]
5.      „платежна транзакция“ означава действие от страна на платеца или получателя по внасяне, прехвърляне или теглене на средства, независимо от съответните задължения по основното правоотношение между платеца и получателя;
[…]
16.      „платежно нареждане“ означава всяко нареждане от платеца или получателя към доставчика на платежни услуги, с което се иска изпълнението на платежна транзакция;
[…]
19.      „установяване на автентичността“ означава процедурата, която позволява на доставчика на платежна услуга да провери използването на конкретен платежен инструмент, включително неговите персонализирани защитни характеристики;
[…]
23.      „платежен инструмент“ означава персонализирано(и) устройство(ва) и/или набор от процедури, договорени между ползвателя на платежни услуги и доставчика на платежни услуги и използвани от ползвателя на платежни услуги с цел подаване на платежно нареждане;
[…]“.
6        Член 54 от същата директива, озаглавен „Съгласие и оттегляне на съгласието“, предвижда:
„1.      Държавите членки гарантират, че платежната транзакция се счита за разрешена само ако платецът е дал съгласие за изпълнение на платежната транзакция. Платежната транзакция може да бъде разрешена от платеца преди или ако е уговорено между платеца и неговия доставчик на платежни услуги, след изпълнението на платежната транзакция.
2.      Съгласието за изпълнение на платежната транзакция или на поредица от платежни транзакции се дава по уговорения между платеца и неговия доставчик на платежни услуги начин.
При липса на такова съгласие платежната транзакция се счита за неразрешена.
3.      Съгласието може да бъде оттеглено от платеца по всяко време, но не по-късно от датата, на която платежната транзакция става неотменима съгласно член 66. Съгласието за изпълнение на поредица от платежни транзакции също може да бъде оттеглено, в резултат на което всички бъдещи платежни транзакции трябва да се считат за неразрешени.
4.      Редът за даване на съгласие се уговаря между платеца и доставчика на платежни услуги“.
7        Член 55 от Директива 2007/64, озаглавен „Лимити при употребата на платежни инструменти“, гласи в параграф 1:
„В случаи, когато за даване на съгласие се използва конкретен платежен инструмент, платецът и неговият доставчик на платежни услуги могат да уговорят лимити на платежни транзакции, изпълнени чрез платежния инструмент“.
8        Съгласно член 58 от тази директива, озаглавен „Уведомяване за неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции“:
„Доставчикът на платежни услуги коригира платежната транзакция единствено ако ползвателят на платежни услуги го уведоми своевременно, че е установил неразрешена или неточно изпълнена платежна транзакция, която поражда възможност за предявяване на правата му, включително и по смисъла на член 75, и не по-късно от 13 месеца след датата на задължаване на сметката, освен ако, когато е приложимо, доставчикът на платежни услуги не е предоставил или осигурил на разположение информацията за тази платежна транзакция в съответствие с дял III“.
9        Член 59 от посочената директива, със заглавие „Доказване на установяване на автентичност и изпълнение на платежни транзакции“, има следния текст:
„1.      Когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция или твърди, че платежна транзакция не е изпълнена точно, държавите членки изискват от неговия доставчик на платежни услуги да докаже, че автентичността на платежната транзакцията е установена, точно регистрирана, осчетоводена и не е засегната от техническа повреда или от друг недостатък.
2.      Когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция, използването на платежен инструмент, регистрирано от доставчика на платежни услуги само по себе си не е достатъчно доказателство, че платежна транзакция е била разрешена от платеца или че платецът е действал чрез измама или не е изпълнил умишлено или поради груба небрежност едно или повече от задълженията си по член 56“.
10      Член 60 от същата директива е със заглавие „Отговорност на доставчика на платежни услуги за неразрешени платежни транзакции“ и гласи:
„1.      Без да се засягат разпоредбите на член 58, държавите членки гарантират, че в случай на неразрешена платежна транзакция доставчикът на платежни услуги на платеца незабавно възстановява на платеца сумата на неразрешената платежна транзакция и, където е приложимо, възстановява задължената платежна сметка в положението, в което тя би била, ако не е била изпълнена неразрешената платежна транзакция.
2.      Допълнително парично обезщетение може да бъде определено в съответствие с правото, приложимо към договора, сключен между платеца и неговия доставчик на платежни услуги“.
11      Член 86 от Директива 2007/64 е озаглавен „Пълна хармонизация“ и предвижда:
„1.      Без да се засягат разпоредбите на член 30, параграф 2, член 33, член 34, параграф 2, член 45, параграф 6, член 47, параграф 3, член 48, параграф 3, член 51, параграф 2, член 52, параграф 3, член 53, параграф 2, член 61, параграф 3 и членове 72 и 88, доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки не могат да запазят или въвеждат в действие разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива.
[…]
3.      Държавите членки гарантират, че доставчиците на платежни услуги не нарушават във вреда на ползвателите на платежни услуги разпоредбите на националното законодателство за прилагане на разпоредбите на настоящата директива или съответстващите на тях, освен когато това е изрично предвидено в директивата.
Въпреки това доставчиците на платежни услуги могат да решат да предоставят по-благоприятни условия на ползвателите на платежни услуги“.
Българското право
12      Съгласно член 51 от Закона за платежните услуги и платежните системи от 2009 г. (ДВ, бр. 23 от 27 март 2009 г.), в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „ЗПУПС“):
„(1)      Платежната операция е разрешена, ако платецът я е наредил или е дал съгласие за изпълнението ѝ. При липса на съгласие платежната операция е неразрешена.
(2)      Разрешението от платеца се дава преди изпълнението на платежната операция или ако е уговорено между платеца и неговия доставчик на платежни услуги — след изпълнението на операцията“.
13      Член 56 от ЗПУПС има следния текст:
„(1)      Когато ползвателят на платежна услуга твърди, че не е разрешавал изпълнението на платежна операция или че е налице неточно изпълнена платежна операция, доставчикът на платежната услуга носи доказателствената тежест при установяване автентичността на платежната операция, нейното точно регистриране, осчетоводяването, както и за това, че операцията не е засегната от техническа повреда или друг недостатък.
(2)      Установяването на автентичността е процедура, която позволява на доставчика на платежна услуга да провери правомерното използване на конкретен платежен инструмент, включително неговите персонализирани защитни характеристики. […]“.
14      Член 57, алинея 1 от ЗПУПС гласи:
„В случай на неразрешена платежна операция доставчикът на платежни услуги на платеца му възстановява незабавно стойността на неразрешената платежна операция и, когато е необходимо, възстановява платежната сметка на платеца в състоянието, в което тя би се намирала преди изпълнението на неразрешената платежна операция“.
15      Член 58, алинея 2 от ЗПУПС предвижда:
„Платецът понася всички загуби, свързани с неразрешени платежни операции, ако ги е причинил чрез измама или с неизпълнението на едно или повече от задълженията си по чл. 53 умишлено или поради груба небрежност. В тези случаи платецът понася вредите независимо от размера им“.
16      Член 75 от Закона за задълженията и договорите (ДВ, бр. 275 от 22 ноември 1950 г.), в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „ЗЗД“), гласи:
„(1)      Изпълнението на задължението трябва да бъде направено на кредитора или на овластено от него, от съда или от закона лице. В противен случай то е действително само ако кредиторът го е потвърдил или се е възползувал от него.
(2)      Длъжникът се освобождава, ако добросъвестно е изпълнил задължението си към лице, което въз основа на недвусмислени обстоятелства, се явява овластено да получи изпълнението. Истинският кредитор има право на иск срещу лицето, което е получило изпълнението. Изпълнението към недееспособен кредитор освобождава длъжника, ако то е отишло в полза на кредитора.
[…]“
17      Член 422, алинея 3 от Търговския закон (ДВ, бр. 48 от 18 юни 1991 г.), в редакцията му, приложима към спора по главното производство, предвижда:
„При загубване, унищожаване или открадване на издадения влогов документ влогодателят е длъжен незабавно писмено да уведоми банката. Банката не носи отговорност, ако преди получаване на уведомлението добросъвестно е платила сума на лице, което въз основа на недвусмислени обстоятелства се явява овластено да получи сумата“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
18      На 22 ноември 2017 г. ищецът по главното производство и Юробанк сключват договор за откриване на разплащателна сметка, с който последната поема задължение да открие и води безсрочна разплащателна сметка на името на титуляря и да му предоставя платежни услуги. Ищецът по главното производство поддържа, че в рамките на инвестиционните си проекти е направил общо дванадесет парични превода по своята банкова сметка, която е кредитирана с обща сума от 999 860 евро.
19      Ищецът по главното производство твърди, че когато на 6 февруари 2018 г. е посетил банковия офис на Юробанк с намерение да осъществи банкова операция с активите си, служител на засегнатата банка го уведомява, че салдото по сметката му възлиза едва на 16 000 евро, и му предоставя извлечение от неговата банкова сметка за периода от откриването на тази сметка, т.е. 22 ноември 2017 г., до 6 февруари 2018 г. Според ищеца по главното производство тогава той установил, че непознато за него лице на име „MK“ е извършило банкови транзакции в сметката му чрез шест отделни преводни нареждания за сумата общо от 982 000 евро, като е представило препис от пълномощно от 1 декември 2017 г., за което се твърди, че е издадено от италиански нотариус, вписан в Нотариална колегия Милано (Италия) (наричано по-нататък „разглежданото по главното производство пълномощно“).
20      От акта за преюдициално запитване е видно, че този препис от разглежданото по главното производство пълномощно не е подписан от ищеца по главното производство.
21      При тези условия ищецът по главното производство, от една страна, на 6 март 2018 г. подава сигнал до Юробанк за неправомерно разпореждане с авоара му от МК, като иска претендираната сума да му бъде възстановена по неговата банкова сметка. От друга страна, на 8 март 2018 г. той изпраща копие от този сигнал до Българска народна банка (БНБ). Накрая той отправя писмено запитване до въпросния италиански нотариус, с което иска информация за разглежданото по главното производство пълномощно. Този нотариус отговаря, че нито е съставял, нито е заверявал каквото и да било пълномощно на името на МК, което да овластява същия да извършва транзакции по банковите сметки на ищеца по главното производство, като допълва, че разглежданото по главното производство пълномощно „със сигурност е „фалшиво“. Посоченият нотариус уведомява също така ищеца по главното производство, че на 20 февруари 2018 г. е получил по електронна поща от служител на Юробанк искане за потвърждаване на валидността на разглежданото по главното производство пълномощно. В отговора си на това електронно писмо той подчертава, че въпросното пълномощно трябва да се счита за „фалшиво“, и на следващия ден уведомява Нотариална колегия Милано за използването на „фалшиво пълномощно“.
22      Ищецът по главното производство изтъква, че служителите на Юробанк са проявили груба небрежност, като са позволили на МК да се разпореди с наличните в банковата му сметка средства въз основа на представено нередовно пълномощно, като се има предвид липсата на подпис на ищеца по главното производство върху същото.
23      Юробанк твърди, че на 22 ноември 2017 г., при откриването от ищеца по главното производство на разплащателната му сметка в един от офисите на банката, банковият служителят разбрал, че същият има намерение да управлява тази сметка чрез пълномощник. Предвид очакваните международни транзакции по посочената сметка и за осигуряване на дистанционен достъп и контрол върху движението на парични суми по същата сметка, на ищеца по главното производство са предложени интернет банкиране, система за есемес (SMS) известяване и дебитна карта, но той отказва да се ползва от тези услуги.
24      Юробанк не оспорва фактическите обстоятелства, описани от ищеца по главното производство. Тя обаче посочва, че MK е представил на съответния банков служител, най-напред на 15 декември 2017 г., а след това — при извършване на всяко платежно нареждане, преписа от пълномощно от 1 декември 2017 г., заверен за вярност с оригинала от италиански нотариус на 5 декември 2017 г. На този препис е положен апостил, издаден от компетентния орган, а именно Sostituto Procuratore della Repubblica Italiana (заместник-прокурор на Италианската република), и всичко това е преведено от заклет преводач от италиански на български език.
25      Юробанк признава, че на 20 февруари 2018 г. е отправила запитване до този нотариус дали разглежданото по главното производство пълномощно е редовно изпълнено и регистрирано в неговия нотариален регистър, дали нотариално завереното копие на това пълномощно има същата правна сила като самото пълномощно и дали е стандартна практика издаването на такива копия, като му е изпратено сканирано копие от въпросното пълномощно. Без да дава точен и ясен отговор на така поставените му въпроси, посоченият нотариус е отговорил, че представеният на Юробанк документ е „фалшив“.
26      На 27 февруари 2018 г. Юробанк отправя писмено запитване по електронна поща до Sostituto Procuratore della Repubblica Italiana (заместник-прокурор на Италианската република), който с подписа си е заверил разглежданото по главното производство пълномощно чрез апостил. В отговор на това запитване Юробанк получава официалното потвърждение на Procura di Monza (Прокуратура Монца, Италия), че апостилът, положен върху преписа на това пълномощно и издаден на 12 декември 2017 г., е действителен.
27      Софийски градски съд (България) уважава претенциите на ищеца по главното производство, като прилага ЗПУПС. Този съд постановява, че отговорността за неразрешени операции се понася по правило от банката, освен ако изпълнението им е в резултат от умишлено или при груба небрежност неизпълнение на задължения на титуляря на сметката, в който случай на последния не се възстановява стойността на разглежданата операция, независимо от размера на тази операция. Според посочения съд, тъй като ответникът по главното производство не твърди и не доказва наличието на такова поведение на ищеца по главното производство, не е необходимо да се разглеждат твърденията на ответника по главното производство за възможна негова добросъвестност.
28      Юробанк обжалва решението на първата инстанция пред Апелативен съд — София (България), който е запитващата юрисдикция.
29      С оглед на член 86 от Директива 2007/64, който определя степента, в която тази директива извършва пълна хармонизация, запитващата юрисдикция иска да се установи възможността, в хипотезата, при която доставчикът на платежни услуги е действал добросъвестно и представеният пред него платежен инструмент е редовен от формална страна, да приложи член 75, алинея 2 от ЗЗД при обстоятелствата по делото в главното производство. Според последната разпоредба длъжникът се освобождава, ако добросъвестно е изпълнил задължението си към лице, което въз основа на недвусмислени обстоятелства се явява овластено да получи изпълнението.
30      По-нататък, запитващата юрисдикция отбелязва, че разглежданото по главното производство пълномощно представлява копие от оригинала на въпросното пълномощно, съдържащо нотариална заверка на подписа на упълномощителя, върху което е положен апостил. По силата на член 2 от Конвенцията за премахване на изискването за легализация на чуждестранни публични актове, сключена на 5 октомври 1961 г. в Хага (наричана по-нататък „Хагската конвенция“), легализацията на документа чрез апостил представлява формална процедура, чрез която се удостоверяват истинността на подписа и качеството, в което е действало лицето, подписало документа, а именно, в случая, нотариуса.
31      Запитващата юрисдикция впрочем счита, че доколкото такова пълномощно овластява пълномощника да извършва разпоредителни действия с авоара в съответната банкова сметка, то може да се квалифицира като „платежен инструмент“ по смисъла на член 4, точка 23 от Директива 2007/64, тъй като това пълномощно било част от процедура, която получателят на платежни услуги може да използва, с цел подаване на платежно нареждане.
32      Тази юрисдикция подчертава и че за да бъде разрешена една платежна транзакция, тя трябва да е извършена въз основа на съгласието на платеца в съответствие с член 54, параграф 1 от тази директива. Според посочената юрисдикция това изискване за съгласие предполага доказване на авторството на волеизявлението, удостоверено в платежното нареждане, което доказване е свързано с установяването на автентичността на платежната транзакция, а именно процедура, която позволява на доставчика на платежни услуги да провери използването на конкретен платежен инструмент, включително неговите персонализирани защитни характеристики.
33      По-нататък, същата юрисдикция отбелязва, че по силата на член 59 от посочената директива доказателствената тежест за установяване на автентичността на платежна транзакция е възложена на съответния доставчик на платежни услуги. В настоящия случай, ако Юробанк докаже, че е установила автентичността на въпросния платежен инструмент, доказвайки редовността на разглежданото по главното производство пълномощно, ще бъде доказано съгласието на платеца и извършените с този инструмент платежни транзакции ще се считат за „разрешени“ по смисъла на член 54 от същата директива.
34      При тези условия Апелативен съд София (България) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Представлява ли пълномощното, с което от името на платеца пълномощникът извършва акт на имуществено разпореждане чрез платежно нареждане, платежен инструмент по смисъла на член 4, точка 23 от Директива [2007/64/EO]?
2)      Част ли е положеният от компетентен чуждестранен държавен орган по [Хагската конвенция] апостил от процедурата по установяване [на] автентичността както на платежния инструмент, така и на платежната транзакция по смисъла на член 4, точка 19 във връзка с член 59, [параграф] 1 от Директива 2007/64?
3)      Когато платежният инструмент (включително такъв, който овластява трето лице да извърши разпоредителните действия от името на платеца) е редовен от формална (външна) страна, може ли националният съд да приеме, че платежната транзакция е разрешена, а именно че платецът е дал съгласие за нейното извършване?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
35      С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, точка 23 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че пълномощно, с което титулярят на банкова сметка овластява пълномощник да извърши акт на имуществено разпореждане по тази сметка чрез платежно нареждане, представлява „платежен инструмент“ по смисъла на тази разпоредба.
36      За да се отговори на този въпрос, следва най-напред да се припомни, че в съответствие с постоянната съдебна практика, за да се определи обхватът на разпоредба от правото на Съюза, следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 13 юли 2023 г., G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, т. 25 и цитираната съдебна практика).
37      Член 4, точка 23 от Директива 2007/64 определя понятието „платежен инструмент“ по смисъла на тази директива като „персонализирано(и) устройство(ва) и/или набор от процедури, договорени между ползвателя на платежни услуги и доставчика на платежни услуги и използвани от ползвателя на платежни услуги с цел подаване на платежно нареждане“.
38      От текста на тази разпоредба произтича, че тя разграничава две категории платежни инструменти. От една страна, става въпрос за персонализирани устройства. Според съдебната практика, за да бъде квалифициран като персонализиран, платежният инструмент трябва да позволява на доставчика на платежните услуги да провери дали платежното нареждане е направено по искане на овластен да направи това ползвател (решения от 9 април 2014 г., T-Mobile Austria, C‑616/11, EU:C:2014:242, т. 33, и от 11 ноември 2020 г., DenizBank, C‑287/19, EU:C:2020:897, т. 70).
39      От друга страна, понятието „платежен инструмент“ обхваща и всеки набор от процедури, договорени между ползвателя на платежни услуги и доставчика на платежни услуги.
40      По-нататък, важно е да се подчертае, че въвеждането на това персонализирано устройство и/или на този набор от процедури трябва от своя страна да позволява да се подаде платежно нареждане. В това отношение от текста на членове 55—57 от Директива 2007/64 е видно, че „платежен инструмент“ се издава и предоставя на ползвателя на платежни услуги от неговия доставчик на платежни услуги. Впрочем в съответствие с член 2, параграф 1 от тази директива във връзка с член 4, точка 3, както и с точка 5 от приложението към нея посочената директива се прилага за платежните услуги, които включват всяка една от стопанските дейности, изброени в това приложение, и в частност за издаване и/или придобиване на платежни инструменти.
41      В конкретния случай специално и изрично пълномощно, съставено от титуляря на банкова сметка в полза на пълномощник, овластяващо последния да извършва транзакции по тази сметка и следователно създаващо изключително правоотношение между титуляря на тази сметка и неговия пълномощник, като разглежданото по главното производство пълномощно, не може само по себе си да се приеме като годно за подаване, по изолиран начин, на платежно нареждане по смисъла на член 4, точка 23 от Директива 2007/64.
42      Вследствие на това пълномощно като разглежданото по главното производство пълномощно, с което титулярят на банкова сметка едностранно овластява пълномощника си да извърши акт на имуществено разпореждане за негова сметка, не представлява, взето изолирано, „платежен инструмент“ по смисъла на член 4, точка 23 от Директива 2007/64.
43      При това положение от направените от запитващата юрисдикция уточнения произтича, че при обстоятелствата на спора по главното производство Общите условия по договора за откриване на разплащателна сметка, сключен на 22 ноември 2017 г. между Юробанк и ищеца по главното производство, изрично предвиждат възможността за разпореждане с тази сметка посредством пълномощник, овластен с нотариално заверено пълномощно, съдържащо изрично волеизявление да се извършват разпоредителни действия със средствата по посочената сметка.
44      Следователно, при условие запитващата юрисдикция да извърши необходимите проверки, се оказва, че при обстоятелства като разглежданите по спора в главното производство, съвместното използване на такова пълномощно и на платежно нареждане, издадено от пълномощника, определен в това пълномощно, би могло да е част от „набор от процедури“, договорени между ползвателя на платежни услуги и доставчика на платежни услуги, които този ползвател може да използва, за да подаде платежно нареждане по смисъла на член 4, точка 23 от Директива 2007/64.
45      Поради това следва да се констатира, както отбелязва по същество генералният адвокат в точки 49—51 от своето заключение, че пълномощно, издадено от титуляря на банкова сметка, съчетано с платежно нареждане, издадено от пълномощника, определен в това пълномощно, би могло да представлява елемент от набора от процедури, договорени между доставчика на платежни услуги и ползвателя на тези услуги, за подаване на платежно нареждане по смисъла на горепосочената разпоредба.
46      Следва също да се подчертае в това отношение, че договорна клауза, която позволява използването на пълномощно в рамките на набор от процедури, представляващ платежен инструмент, не може да намалява завишеното ниво на контрола за разрешаването на платежната транзакция, което доставчикът на платежни услуги дължи. При този контрол от доставчика може по-конкретно да се изисква да провери, с оглед на приложимите национални правила, доказателствената стойност на пълномощното, както и самоличността на лицето, което се представя като пълномощник, като се позовава на това пълномощно, за да подаде платежно нареждане.
47      С оглед на гореизложеното на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 4, точка 23 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че пълномощно, с което титулярят на банкова сметка овластява пълномощник да извърши акт на имуществено разпореждане по тази сметка чрез платежно нареждане, не представлява само по себе си „платежен инструмент“ по смисъла на тази разпоредба. Може обаче да се квалифицира като „платежен инструмент“ наборът от процедури, договорени между титуляря на сметката и доставчика на платежни услуги, позволяващ на пълномощника, определен в такова пълномощно, да подаде платежно нареждане от посочената сметка.
По втория и третия въпрос
48      В самото начало следва да се припомни, че в рамките на производството за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът следва да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 25 януари 2024 г., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova и др., C‑58/22, EU:C:2024:70, т. 44 и цитираната съдебна практика). Освен това на Съда може да се наложи да тълкува разпоредби от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си, като изведе по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване разпоредбите от правото на Съюза, които се нуждаят от тълкуване предвид предмета на спора (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2023 г., Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, т. 99 и цитираната съдебна практика).
49      В случая следва да се отбележи, че в текста на втория въпрос се споменава по-специално Хагската конвенция, по която Европейският съюз не е страна и която не съдържа клауза, предоставяща компетентност на Съда.
50      Според постоянната съдебна практика обаче произтичащото от член 267 ДФЕС правомощие за преюдициално тълкуване се простира само по отношение на нормите, които са част от правото на Съюза. По-конкретно, когато става въпрос за международни споразумения, безспорно е, че сключените от Съюза споразумения са неразделна част от неговия правен ред и следователно могат да бъдат предмет на преюдициално запитване. За сметка на това Съдът по принцип не е компетентен да тълкува в рамките на преюдициално производство международни споразумения, сключени между държавите членки и трети страни (решение от 17 юли 2014 г., Qurbani, C‑481/13, EU:C:2014:2101, т. 21 и 22 и цитираната съдебна практика).
51      Само когато и доколкото Съюзът е поел правомощията, упражнявани по-рано от държавите членки в областта на приложение на международна конвенция, която не е сключена от самия Съюз, и когато поради това разпоредбите на тази конвенция водят до обвързване на Съюза, Съдът е компетентен да тълкува такава конвенция (решение от 17 юли 2014 г., Qurbani, C‑481/13, EU:C:2014:2101, т. 23 и цитираната съдебна практика).
52      В настоящия случай, както отбелязва генералният адвокат в точка 72 от заключението си, правото на Съюза не съдържа специална разпоредба, приложима за легализацията на пълномощно за извършване на разпоредителни действия с платежна сметка. Следователно Съдът не е компетентен да тълкува пряко правилата относно апостила, положен върху такова пълномощно от компетентен чуждестранен орган съгласно Хагската конвенция. Няма пречка обаче при тълкуването на разпоредбите на Директива 2007/64 Съдът да уточни дали платежна транзакция, изпълнена от доставчика на платежни услуги въз основа на нотариално заверено пълномощно, върху което е положен предвиденият в Хагската конвенция апостил, трябва да се счита за разрешена или не.
53      В това отношение, както е видно от точка 44 от настоящото решение, пълномощно като разглежданото по главното производство е само един елемент от набора от процедури, договорени между ползвателя на платежни услуги и доставчика на тези услуги, и които този ползвател на платежни услуги може да използва, за да подаде платежно нареждане. Същевременно от поясненията на запитващата юрисдикция следва, че с втория и третия си въпрос тя иска да се установи при какви условия съвместното използване на такова пълномощно и на платежно нареждане, издадено от пълномощника, може да удостовери „съгласието“ на титуляря на съответната банковата сметка.
54      Следователно обхватът на тези въпроси трябва да се разшири, за да обхване и тълкуването на член 54, параграфи 1 и 2 от Директива 2007/64, чиито разпоредби уреждат въпроса за съгласието за платежна транзакция. По-нататък, щом като с третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали формалната редовност на платежния инструмент е достатъчна, за да се докаже съгласието на платеца за платежната транзакция, тълкуването на член 59, параграф 2 от тази директива, който създава правило за изискваната степен на доказване, за да се установи наличието на такова съгласие, също е необходимо. Накрая, тъй като — както е изложено в точки 57—59 от настоящото решение, разпоредбите на посочената директива, до които се отнасят тези въпроси, по силата на член 86, параграф 1 от същата са предмет на пълна хармонизация, следва да се приеме, че поставените въпроси се отнасят и до последната разпоредба.
55      Поради това следва да се приеме, че с втория и третия си въпрос, които трябва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 54, параграфи 1 и 2, член 59, параграфи 1 и 2 и член 86, параграф 1 от Директива 2007/64 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато платежна транзакция е изпълнена въз основа на нотариално заверено пълномощно от титуляря на банковата сметка, върху което е положен апостил, и титулярят на сметката оспорва валидността на това пълномощно и следователно че е дал съгласието си за тази платежна транзакция, фактът, че посоченото пълномощно изглежда редовно от формална страна, е достатъчен, за да се приеме, че посочената платежна транзакция е била разрешена.
56      На първо място, следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция, изглежда, счита, че в зависимост от отговорите, които Съдът даде на поставените въпроси, тя ще може да направи изводи с оглед на преценката на отговорността на доставчика на платежни услуги, що се отнася до прилагането на член 75, алинея 2 от ЗЗД, който създава общия режим на отговорност за изпълнението, основан на принципа на добросъвестност на длъжника, според който последният се освобождава, ако добросъвестно е изпълнил задължението си към лице, което въз основа на недвусмислени обстоятелства се явява овластено да получи съответното изпълнение.
57      Важно е обаче да се припомни, че режимът на отговорност на доставчиците на платежни услуги за неразрешени или неточно изпълнени транзакции, предвиден в член 60, параграф 1 от Директива 2007/64, както и в членове 58 и 59 от нея, е предмет на пълна хармонизация по силата на член 86, параграф 1 от тази директива. Последицата от това е, че са несъвместими с посочената директива както режим на паралелна отговорност за същия правопораждащ факт, така и режим на конкурентна отговорност, който допуска ползвателят на платежни услуги да ангажира тази отговорност въз основа на други правопораждащи факти. Така установеният с Директива 2007/64 режим на отговорност на доставчиците на платежни услуги за неразрешени или неточно изпълнени транзакции може да се конкурира с режим на алтернативна отговорност, предвиден в националното право, който се основава на същите факти и същото основание, само при условие че с този режим на алтернативна отговорност не се засяга така хармонизирания режим и не се накърняват целите и полезното действие на тази директива (вж. в този смисъл решение от 16 март 2023 г., Beobank, C‑351/21, EU:C:2023:215, т. 37 и 38).
58      Следователно, както отбелязва генералният адвокат в точка 99 от заключението си, не е възможно държава членка да облекчава установения от Директива 2007/64 хармонизиран режим на отговорност на доставчиците на платежни услуги за неразрешени или неточно изпълнени транзакции, като прилага национални правила, предвиждащи смекчена отговорност на тези доставчици.
59      Същият извод се налага по отношение на разпоредбите относно съгласието и оттеглянето на съгласието на платеца за платежната транзакция, предвидени в член 54 от Директива 2007/64. Всъщност, както членове 58—60 от тази директива, член 54 от нея не е сред разпоредбите, по отношение на които член 86, параграф 1 от посочената директива предоставя на държавите членки свобода на действие при тяхното прилагане (вж. по аналогия решение от 2 септември 2021 г., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 41).
60      На второ място, следва да се припомни, че от член 59, параграф 1 от Директива 2007/64, озаглавен „Доказване на установяване на автентичност и изпълнение на платежни транзакции“, е видно, че когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция или твърди, че тази платежна транзакция не е изпълнена точно, неговият доставчик на платежни услуги трябва да докаже, че автентичността на посочената платежна транзакция е установена, точно регистрирана и осчетоводена.
61      По-нататък, от член 59, параграф 2 от Директива 2007/64 произтича, че когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция, използването на платежен инструмент, регистрирано от доставчика на платежни услуги, само по себе си не е непременно достатъчно доказателство, че тази платежна транзакция е била разрешена от платеца.
62      Накрая, от член 54, параграфи 1 и 2 от Директива 2007/64 следва, че при липса на съгласие на платеца за изпълнение на платежната транзакция, което трябва да бъде дадено по уговорения между него и неговия доставчик на платежни услуги начин, платежната транзакция се счита за неразрешена.
63      От тези разпоредби следва, че доставчикът на платежни услуги трябва да докаже, че ползвателят на платежните услуги е разрешил платежната транзакция, като е дал своето съгласие за тази транзакция по уговорения между страните начин.
64      Това възлагане на тежестта на доказване на доставчика на платежни услуги се потвърждава от задължението, което този доставчик има, за установяване на автентичността на платежната транзакция. Всъщност понятието „установяване на автентичността“ е определено в член 4, точка 19 от Директива 2007/64 като процедурата, която позволява на доставчика на платежни услуги да провери „използването на конкретен платежен инструмент, включително неговите персонализирани защитни характеристики“.
65      Що се отнася до понятието „използване на конкретен платежен инструмент“, следва да се констатира, че от член 55, параграф 1 от Директива 2007/64 е видно, че платежен инструмент може да се използва за даване на съгласие за изпълнението на платежна транзакция от ползвателя на платежни услуги.
66      При тези условия, както отбелязва Европейската комисия, от съвместния прочит на всички тези разпоредби произтича, че целта на задължението за установяване на автентичността на платежна транзакция, което има доставчикът на платежни услуги, е да се провери използването на платежния инструмент, за да се докаже, че ползвателят на тези услуги е дал съгласието си за изпълнението на тази платежна транзакция, която вследствие на това може да се счита за разрешена.
67      В настоящия случай запитващата юрисдикция изпитва съмнения дали представянето на препис от разглежданото по главното производство пълномощно, върху който е положен апостил от компетентния орган на друга държава — страна по Хагската конвенция, и който при това положение тя счита за редовен от формална страна, само по себе си е достатъчно, за да се приеме, че доставчикът на платежни услуги е доказал — за да не бъде ангажирана неговата отговорност — че въпросната платежна транзакция е била разрешена, а именно че ползвателят на тези платежни услуги е дал своето съгласие същата да бъде изпълнена.
68      В това отношение е важно да се отбележи, както по същество прави генералният адвокат в точка 87 от заключението си, че хармонизираният режим на отговорност на доставчиците на платежни услуги за неразрешени или неточно изпълнени транзакции, предвиден в член 60, параграф 1 и в членове 58 и 59 от Директива 2007/64, почива на три основни елемента, свързани помежду си, а именно: задължение за уведомяване в тежест на ползвателя на платежни услуги, възлагане на доказателствената тежест на доставчика на тези услуги и накрая, при липса на доказване, отговорност на този доставчик според това дали въпросната транзакция е била неразрешена, или неточно изпълнена.
69      Член 59 от Директива 2007/64 включва в този хармонизиран режим на отговорност за неразрешени или неточно изпълнени транзакции механизъм на доказателствена тежест, който благоприятства ползвателя на платежни услуги. По същество тежестта на доказване се носи от доставчика на платежни услуги, който трябва да докаже, че платежната транзакция е установена, точно регистрирана и осчетоводена. На практика, при условие че уведомлението по член 58 от тази директива е направено в предвидения за него срок, режимът на доказване по член 59 води до задължение за този доставчик да възстанови незабавно сумите в съответствие с член 60, параграф 1 от посочената директива (решение от 2 септември 2021 г., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 40).
70      Както беше припомнено в точка 63 от настоящото решение, от член 54, параграфи 1 и 2 и от член 59, параграф 1 от Директива 2007/64 следва, че посоченият доставчик трябва да докаже, че действително е установил автентичността на въпросната платежна транзакция и че ползвателят на платежните услуги е дал съгласието си за тази платежна транзакция по уговорения между страните начин. Следователно, както подчертава генералният адвокат в точка 98 от своето заключение, произтичащата от това доказателствена тежест за същия доставчик е много голяма.
71      Впрочем трябва да се констатира, както прави генералният адвокат в точка 63 от заключението си, че пълномощното е един от правните актове, чрез които ползвателят на платежни услуги може да изрази съгласието си за изпълнението на платежни транзакции от неговата сметка, извършени от неговия пълномощник в рамките на предоставената му представителна власт. Така проверката на формалната редовност на такова пълномощно може, ако е необходимо, да бъде част от процедурата за установяване на автентичността на платежен инструмент, елемент от който е това пълномощно, и следователно да представлява един от елементите, позволяващи на доставчик на платежни услуги да докаже, че ползвателят действително е дал съгласието си за платежна транзакция, която същият твърди, че е оспорил.
72      Несъмнено, както правилно изтъкват българското правителство и Комисията, доказателствените средства, позволяващи да се установи, че въпросната платежна транзакция е била „разрешена“ от ползвателя на платежни услуги по смисъла на членове 54 и 59 от Директива 2007/64, и по-специално процедурата, позволяваща да се провери установяването на автентичността на пълномощно, не са хармонизирани от тази директива, поради което се уреждат от националното право.
73      Първо, както беше припомнено в точка 61 от настоящото решение, по силата на член 59, параграф 2 от Директива 2007/64, когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция, какъвто е случаят по делото в главното производство, използването на платежен инструмент, регистрирано от доставчика на платежни услуги, само по себе си не е непременно достатъчно доказателство, че тази платежна транзакция е била разрешена от платеца.
74      Второ, както беше припомнено в точки 57—59 от настоящото решение, тъй като Директива 2007/64 извършва пълна хармонизация по регламентираните от нея въпроси, трябва да се приеме, че условието съгласието за изпълнение на платежна транзакция да е дадено по уговорения между ползвателя на платежни услуги и неговия доставчик на платежни услуги начин, предвидено в член 54, параграф 2 от тази директива, представлява по необходимост изискване, което държавите членки трябва да приведат в изпълнение, без да могат да го дерогират. Впрочем нищо в структурата на член 54 не позволява да се приеме, че като е предвидил по толкова точен начин това изискване, съгласно което при липса на такова съгласие въпросната платежна транзакция се счита за неразрешена, законодателят на Съюза е целял единствено установяването на разрешението за плащане да се ограничи до проверка на формалната редовност на правните актове, използвани за даването на това съгласие.
75      Трето, по силата на член 86, параграф 3 от Директива 2007/64 държавите членки гарантират, че доставчиците на платежни услуги не нарушават във вреда на ползвателите на платежни услуги разпоредбите на националното законодателство за прилагане на разпоредбите на настоящата директива или съответстващите на тях.
76      Освен това е важно да се подчертае, че според съображение 33, трето изречение от Директива 2007/64 всички договорни условия по предоставянето и използването на платежни инструменти, водещи до намаляване на доказателствената тежест за издателя, се считат за нищожни.
77      С оглед на гореизложените съображения обстоятелството, че въпросните платежни операции са предприети от пълномощник, който има пълномощно с положен върху него от компетентния чуждестранен държавен орган апостил, не може успешно да се изтъква от доставчика на тези услуги с цел той да облекчи задължението си да докаже, че платежната операция е била разрешена.
78      От това следва, че когато, както по делото в главното производство, ползвателят на платежни услуги оспорва автентичността на пълномощното, което му е противопоставено, и отрича да е разрешавал изпълнените платежни транзакции, обикновената проверка за формална редовност на пълномощното не е достатъчна, за да се докаже, че тези транзакции са били разрешени и следователно — за освобождаване на този доставчик на платежни услуги от по-голямата му отговорност, без посоченият доставчик на платежни услуги да е доказал, че посредством това пълномощно този ползвател на платежни услуги е дал надлежно съгласието си за посочените операции по уговорения с него ред за даване на съгласие.
79      Преследваните с Директива 2007/64 цели са в подкрепа на тази констатация. Както следва по-конкретно от съображения 1 и 4 от тази директива, волята на законодателя на Съюза е била да създаде единен пазар на платежните услуги, като замени действащите национални системи, чието едновременно съществуване е източник на объркване и липса на правна сигурност, с хармонизирана правна уредба, която определя правата и задълженията на ползвателите и на доставчиците на платежни услуги (решение от 2 септември 2021 г., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 44). По-нататък, това тълкуване съответства на обявените в съображения 21 и 22 от посочената директива цели, а именно защитата на ползвателите на платежни услуги, и в частност на потребителите (вж. по аналогия решение от 25 януари 2017 г., BAWAG (C‑375/15, EU:C:2017:38, т. 45).
80      Всъщност изискването за установяване на автентичността на платежните инструменти, което взема предвид реда, договорен между ползвателя на платежни услуги и неговия доставчик на платежни услуги, за даване на съгласие от този ползвател, и следователно не може да се ограничи до проверка на чисто формалната редовност на правните актове, използвани за даването на това съгласие, е императивно, за да се гарантира правилното функциониране на единния пазар на платежните услуги, тъй като това изискване гарантира адекватно равнище на правна сигурност и на защита на ползвателите на платежни услуги.
81      При тези условия запитващата юрисдикция трябва да провери дали съответният доставчик на платежни услуги е доказал — предвид доказателствената тежест, която той носи по силата на член 59, параграф 1 от Директива 2007/64 — че ползвателят на платежни услуги е дал съгласието си за изпълнението на разглежданите по главното производство платежни транзакции по уговорения с него начин.
82      В това отношение, при условие запитващата юрисдикция да извърши необходимите проверки, клаузи V.22 и V.25 от рамковия договор, сключен между съответния ползвател на платежни услуги и неговия доставчик на платежни услуги, изглежда, налагат, когато дадено разпоредително действие се извършва посредством пълномощник, последният да представи оригинала на пълномощното, което му е било издадено, и същото да е подписано, тъй като този доставчик на платежни услуги е длъжен да извърши проверка от формална страна на пълномощните, които му се представят, както и на положените върху тях подписи.
83      В настоящия случай разглежданото по главното производство пълномощно, изглежда, не отговаря на тези договорни изисквания, тъй като от акта за преюдициално запитване е видно, че то е само препис и че не съдържа подписа на упълномощителя, а именно ползвателя на въпросните платежни услуги, което обаче запитващата юрисдикция ще трябва да определи.
84      Впрочем във всички случаи, както произтича от точка 78 от настоящото решение, представянето на специално пълномощно от титуляря на разплащателна сметка в полза на пълномощник, овластяващо последния да извършва транзакции по банкова сметка, чието използване е било уговорено в рамков договор, не освобождава доставчика на платежните услуги от задължението му да провери използването на платежен инструмент и удостоверяването на автентичността на платежна транзакция според реда за даване на съгласие, уговорен между съответния платец и този доставчик на платежни услуги. Затова, а и както беше посочено в точка 46 от настоящото решение, договорна клауза, която позволява използването на пълномощно в рамките на набор от процедури, представляващ персонализиран платежен инструмент, не може да намалява завишеното ниво на контрола за разрешаването на платежната транзакция, което посоченият доставчик на платежни услуги дължи.
85      Накрая, следва да се припомни, че в съответствие с член 61, параграф 2 от Директива 2007/64 платецът понася всички загуби, свързани с неразрешени платежни трансакции, ако е действал чрез измама или не е изпълнил умишлено или поради груба небрежност едно или повече от задълженията си по член 56 от тази директива.
86      От тази разпоредба следва, че доставчикът на платежни услуги може да се освободи от своята отговорност в случай на неразрешена платежна транзакция, ако докаже, че платецът е действал чрез измама или не е изпълнил умишлено или поради груба небрежност едно или повече от задълженията си по член 56 от посочената директива.
87      С оглед на всичко гореизложено на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 54, параграфи 1 и 2, член 59, параграфи 1 и 2 и член 86, параграф 1 от Директива 2007/64 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато платежна транзакция е изпълнена въз основа на нотариално заверено пълномощно от титуляря на банковата сметка, върху което е положен апостил, и титулярят на сметката оспорва валидността на това пълномощно и следователно че е дал съгласието си за тази платежна транзакция, фактът, че това пълномощно е редовно от формална страна, не е достатъчен, за да се приеме, че тази транзакция е била разрешена, а доставчикът на платежни услуги трябва да докаже, че посредством посоченото пълномощно ползвателят на платежни услуги е изразил надлежно своето съгласие за въпросната платежна транзакция според реда за даване на съгласие, уговорен със същия.
По съдебните разноски
88      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)      Член 4, точка 23 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО
трябва да се тълкува в смисъл, че
пълномощно, с което титулярят на банкова сметка овластява пълномощник да извърши акт на имуществено разпореждане по тази сметка чрез платежно нареждане, не представлява само по себе си „платежен инструмент“ по смисъла на тази разпоредба. Може обаче да се квалифицира като „платежен инструмент“ наборът от процедури, договорени между титуляря на тази сметка и доставчика на платежни услуги, позволяващ на пълномощника, определен в такова пълномощно, да подаде платежно нареждане от посочената сметка.
2)      Член 54, параграфи 1 и 2, член 59, параграфи 1 и 2 и член 86, параграф 1 от Директива 2007/64
трябва да се тълкуват в смисъл, че
когато платежна транзакция е изпълнена въз основа на нотариално заверено пълномощно от титуляря на банковата сметка, върху което е положен апостил, и титулярят на сметката оспорва валидността на това пълномощно и следователно че е дал съгласието си за тази платежна транзакция, фактът, че това пълномощно е редовно от формална страна, не е достатъчен, за да се приеме, че тази транзакция е била разрешена, а доставчикът на платежни услуги трябва да докаже, че посредством посоченото пълномощно ползвателят на платежни услуги е изразил надлежно своето съгласие за въпросната платежна транзакция според реда за даване на съгласие, уговорен със същия.
Подписи
*      Език на производството: български.