ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 11 декември 2025 година(1)
Дело C‑655/24 [Латранов](i)
Районна прокуратура — гр. Велики Преслав (България)
срещу
EZ
(Преюдициално запитване, отправено от
Районен съд
Велики Преслав, България)
„ Преюдициално производство — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Рамково решение 2005/212/ПВР — Член 2 — Директива 2014/42/ЕС — Членове 3
и
14 — Приложно поле — Директива (ЕС) 2024/1260 — Член 38 — Приложимост — Конфискация на средства на престъплението — Управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол — Конфискация на моторното превозно средство или на неговата равностойност, ако то не е собственост на извършителя на престъплението — Моторно превозно средство като средство на престъплението “
1.        Български полицейски орган спира водача на моторно превозно средство, за да извърши проверка дали същият е употребил алкохол. Тъй като концентрацията на алкохол в кръвта на това лице е над допустимата от закона, със съдебен акт то е признато за виновно за това, че е управлявало моторно превозно средство след употреба на алкохол.
2.        В резултат от това осъждане възниква въпросът дали превозното средство, или пък неговата равностойност, когато то не е собственост на осъдения, подлежи на конфискация. В настоящия случай превозното средство е било собственост (в режим на съпружеска имуществена общност) на водача и на неговата съпруга.
3.        Съдебният орган, който трябва да се произнесе по конфискацията, отправя няколко преюдициални въпроса до Съда. С първите два
той по същество иска
да се установи:
–        дали престъплението, което се състои в управлението на моторно превозно средство след употреба на алкохол,
попада в приложното поле на Директива (ЕС) 2024/1260(2), на Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) или на Рамково решение 2005/212/ПВР(3);
–        в случай че е приложима някоя от горепосочените норми, дали използваното моторно превозно средство може да бъде квалифицирано като средство за извършване на престъплението.
I.      Правна уредба
А.      Правото на Съюза
1.      Рамково решение 2005/212
4.        Член 2 („Конфискация“) предвижда:
„1.      Всяка държава членка взема необходимите мерки, за да направи възможно конфискуването, изцяло или частично, на средства на престъплението и облаги от престъпление, за които се предвижда наказание лишаване от свобода над една година, или на имущество, чиято стойност отговаря на тези облаги.
[…]“.
5.        Съгласно член 4 („Правни средства за защита“):
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че заинтересованите страни, които са засегнати от мерките по членове 2 и 3, разполагат с ефективни правни средства за защита на правата си“.
6.        Член 5 („Гаранции“) гласи:
„Настоящото рамково решение няма действие за промяна на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, включително по-специално презумпцията за невиновност, които са заложени в член 6 от Договора за Европейския съюз“.
2.      Директива 2014/42/EC(4)
7.        Съгласно член 2 („Определения“):
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3)      „средства на престъплението“ означава всяко имущество, което е използвано или се е предвиждало да бъде използвано, по какъвто и да е начин, изцяло или частично, за извършване на престъпление или престъпления;
[…]“.
8.        Член 3 („Обхват“) гласи:
„Настоящата директива се прилага за престъпления, попадащи в обхвата на:
а)      Конвенция, съставена въз основа на член К.3, параграф 2, буква в) от Договора за Европейския съюз, относно борбата с корупцията, в която са замесени длъжностни лица на Европейските общности или длъжностни лица на държавите — членки на Европейския съюз („Конвенция относно борбата с корупцията, в която участват длъжностни лица“);
б)      Рамково решение 2000/383/ПВР на Съвета от 29 май 2000 г. за повишаване на защитата чрез наказателни и други санкции срещу подправянето във връзка с въвеждането на еврото;
в)      Рамково решение 2001/413/ПВР на Съвета от 28 май 2001 г. относно борбата с измамата и подправянето на платежни средства, различни от парите в брой;
г)      Рамково решение 2001/500/ПВР на Съвета от 26 юни 2001 г. относно прането на пари, идентифицирането, проследяването, замразяването, изземването и конфискацията на средствата и приходите от престъпна дейност;
д)      Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 г. относно борбата срещу тероризма;
е)      Рамково решение 2003/568/ПВР на Съвета от 22 юли 2003 г. относно борбата с корупцията в частния сектор;
ж)      Рамково решение 2004/757/ПВР на Съвета от 25 октомври 2004 г. за установяване на минималните разпоредби относно съставните елементи на наказуемите деяния и прилаганите наказания в областта на трафика на наркотици;
з)      Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 г. относно борбата с организираната престъпност;
и)      Директива 2011/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 г. относно предотвратяването и борбата с трафика на хора и защитата на жертвите от него и за замяна на Рамково решение 2002/629/ПВР на Съвета;
й)      Директива 2011/93/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 г. относно борбата със сексуалното насилие и със сексуалната експлоатация на деца, както и с детската порнография и за замяна на Рамково решение 2004/68/ПВР на Съвета;
к)      Директива 2013/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 12 август 2013 г. относно атаките срещу информационните системи и за замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета,
както и всички други правни инструменти, ако в тези инструменти изрично се предвижда настоящата директива да се прилага към престъпления, хармонизирани с тях“.
9.        Съгласно член 14 („Замяна на Съвместно действие 98/699/ПВР и на някои разпоредби от рамкови решения 2001/500/ПВР и 2005/212/ПВР“):
„1.      […] първите четири тирета от член 1, както и член 3 от Рамково решение 2005/212/ПВР се заменят с настоящата директива по отношение на държавите членки, обвързани с настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки, свързани с крайния срок за транспониране на рамковите решения в националното право.
[…]“.
3.      Директива 2024/1260
10.      Член 33 („Транспониране“) гласи:
„1.      Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 23 ноември 2026 г. Те незабавно информират Комисията за това.
[…]“.
11.      В съответствие с член 36 („Замяна на Съвместно действие 98/699/ПВР, рамкови решения 2001/500/ПВР и 2005/212/ПВР, Решение 2007/845/ПВР и Директива 2014/42/ЕС“):
„1.      […]
[Рамково решение] 2005/212/ПВР […] се заменя[…]
по отношение на държавите членки, обвързани от настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки по отношение на датата на транспониране на тези инструменти в националното право.
[…]“.
Б.      Българското право. Наказателният кодекс
12.      Член 53 гласи:
„(1)      Независимо от наказателната отговорност отнемат се в полза на държавата:
а)      […] вещите, които принадлежат на виновния и са били предназначени или са послужили за извършване на умишлено престъпление; когато вещите липсват или са отчуждени, присъжда се тяхната равностойност;
[…]“.
13.      Съгласно член 343б, в редакцията му, приложима към фактите по делото:
„(1)      […] Който управлява моторно превозно средство с концентрация на алкохол в кръвта си над 1,2 на хиляда, установено по надлежния ред, се наказва с лишаване от свобода от една до три години и с глоба от двеста до хиляда лева.
(2)      […] Който управлява моторно превозно средство с концентрация на алкохол в кръвта си над 0,5 на хиляда, установено по надлежния ред, след като е осъден с влязла в сила присъда за деянието по ал. 1, се наказва с лишаване от свобода от една до пет години и с глоба от петстотин до хиляда и петстотин лева.
(3)      […] Който управлява моторно превозно средство след употреба на наркотични вещества или техни аналози, установена по надлежния ред, се наказва с лишаване от свобода от една до три години и с глоба от петстотин до хиляда и петстотин лева.
(4)      […] Ако деянието по ал. 3 е извършено повторно, наказанието е лишаване от свобода от една до пет години и глоба от петстотин до хиляда и петстотин лева.
(5)      […] В случаите по ал. 1–4 съдът отнема в полза на държавата моторното превозно средство, послужило за извършване на престъплението и е собственост на дееца, а когато деецът не е собственик — да присъди равностойността му.
[…]“.
II.    Фактите, спорът и преюдициалните въпроси
14.      На 27 юли 2024 г. г‑н EZ управлява в град Велики Преслав (България) моторно превозно средство с концентрация на алкохол в кръвта 3,23 на хиляда(5).
15.      На 15 август 2024 г. водачът сключва споразумение с прокуратурата. В съответствие със споразумението, утвърдено със съдебно решение(6), което е влязло в сила на същата дата, му е наложено:
–        наказание лишаване от свобода за срок от една година с изпитателен срок от три години,
–        глоба в размер на 500 лева,
–        наказание лишаване от право на управление на
моторно превозно средство за срок от една година и осем месеца.
16.      Моторното превозно средство, управлявано от г‑н EZ, е част от съпружеската имуществена общност на него и съпругата му. Същата не е участвала в производството, защото действалите тогава национални процесуални норми не допускат такава възможност(7).
17.      Преди да бъде прието решение относно конфискацията,
е наложено обезпечение върху
½ идеална част, т.е. върху собствеността на EZ върху превозното средство(8).
18.      За да се произнесе относно конфискацията на равностойността на превозното средство, Районен съд Велики Преслав (България) счита за необходимо да отправи четири преюдициални въпроса; след даденото указание от Съда, в заключението си ще разгледам първите два от тях. Текстът им е следният:
„1.      Приложими ли са Директива [2024/1260], [Хартата] или Рамково решение [2005/212] в случаи на извършени престъпления по транспорта, след употреба на алкохол и/или наркотични вещества?
2.      При евентуален положителен отговор на първия въпрос, представлява ли МПС-то, средство за извършване на престъплението, съобразно дефиницията на чл. 3, ал.3 от Директива [2024/1260]?“.
III. Производството пред Съда
19.      Преюдициално запитване постъпва в секретариата на Съда на 9 октомври 2024 г.
20.      Писмени становища представят полското правителство и Европейската комисия.
21.      В проведеното на 1 октомври 2025 г. съдебно заседание се явяват българското правителство и Комисията.
IV.    Анализ
А.      Предварителни бележки
22.      Съгласно българското право извършването на престъплението управление на моторно превозно средство след
употреба на алкохол води,
ако превозното средство е собственост на извършителя на това престъпление, до отнемане на това превозно средство в полза на държавата или, ако това не е възможно, до присъждане на държавата на неговата равностойност(9).
23.      Видно от акта за преюдициално запитване и от становищата на всички участници в настоящото производство, в случаи като настоящия задължението да се разпореди конфискация на моторното превозно средство (или да се плати неговата равностойност, ако то не е собственост на извършителя на престъплението) е абсолютно(10).
Б.      По първия преюдициален въпрос
24.      На първо място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали приложимата към спора правна уредба на Съюза включва Директива 2024/1260, Хартата или Рамково решение 2005/212.
25.      Съгласно член 33, параграф 1 от Директива 2024/1260 „[д]ържавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 23 ноември 2026 г. Те незабавно информират Комисията за това“.
26.      Комисията поддържа(11), че Република България не я е уведомила за транспонирането на Директива 2024/1260(12).
27.      При тези условия, и доколкото
моторното превозно средство е било управлявано на 27 юли 2024 г. след употреба на алкохол, Директива 2024/1260 е неприложима ratione temporis.
28.      Спорът трябва да се реши от гледна точка на правото на Съюза, като се изходи от Рамково решение 2005/212. Въпреки че то не е споменато в акта за преюдициално запитване, следва да се провери дали Директива 2014/42, която е в сила към момента на фактите, също би могла да бъде приложима.
29.      Както е известно, Съдът може да предостави на запитващата юрисдикция насоки за тълкуването на правни норми на Съюза, на които тя не се е позовала в преюдициалното запитване(13).
30.      Следователно отговорът на преюдициалните въпроси би
трябвало не да се ограничи само до член 2, параграф 1 от Рамково решение 2005/212, а да се прецени и евентуалната релевантност на Директива 2014/42.
31.      С оглед на възникналите съмнения дали Рамково решение 2005/212 се прилага към престъпленията по управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол, е важно най-напред да се разгледа правното основание на това рамково решение.
1.      Правното основание на Рамково решение 2005/212
32.      Наред с член 34, параграф 2, буква б) ЕС, Рамково решение 2005/212 посочва като правно основание член 29 ЕС и член 31, параграф 1, буква в) ЕС.
33.      В съдебното заседание българското правителство поддържа не само че Рамково решение 2005/212 е неприложимо в случая(14), но и че, ако се прилага към престъпления като процесното, то може да не е в съответствие с първичното право на Съюза.
34.      Според мен Комисията правилно възразява срещу тази теза.
35.      Член 29 ЕС предвижда, че целта „да [се] предоставя на гражданите високо равнище на закрила в рамките на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, чрез изработване на съвместна дейност между държавите членки за сътрудничество в областта на […] съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси“,
„се осъществява
чрез превенция и борба с организираната или друга престъпност“.
36.      Съгласно член 31, параграф 1, буква в) ЕС съвместното действие в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси цели „осигуряване на съвместимост на нормите, прилагани в държавите членки, доколкото това е необходимо за подобряване на това сътрудничество“.
37.      Тези две разпоредби от първичното право на Съюза предоставят достатъчен обхват на Рамково решение 2005/212, за да се прилага то спрямо престъпления с определена тежест, а именно наказуемите с лишаване от свобода над една година, без обаче те да се ограничават до конкретен списък или категория (каквато
би могла да бъде
организираната престъпност).
38.      Всъщност съгласно Договора за ЕС, в редакцията му преди Договора от Лисабон, правното основание на Рамково решение 2005/212 е пряко свързано със съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, за което свидетелстват двете горепосочени разпоредби:
–        В член 29 ЕС изрично се посочва съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси с оглед борба с организираната или друга престъпност.
–        Член 31, параграф 1, буква в) ЕС(15) има отворена
формулировка, т.е. позволява приемането на разпоредби на вторичното право, които благоприятстват съвместимостта на приложимите в държавите членки правила, доколкото това е необходимо за подобряване на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси(16).
39.      В крайна сметка разпоредбите на първичното право, споменати в Рамково решение 2005/212 като правно основание, предоставят достатъчен обхват, за да може член 2 от него да обхване хоризонтално и престъпленията, които европейският законодател е счел за релевантни, без да ги свежда до определена област на престъпната дейност.
40.      Съгласно член 9 от Протокол № 36 за преходните разпоредби на Договора от Лисабон(17) относно актовете, приети въз основа на дялове V и VI от Договора за Европейския съюз, „[п]равните
последици от актовете на институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, приети въз основа на Договора за Европейския съюз преди влизането в сила на Договора от Лисабон, се запазват дотогава, докато тези актове не бъдат отменени, обявени за нищожни или изменени в приложение на Договорите“.
41.      Съдът е постановил, че:
–        „член 9 от Протокола относно преходните разпоредби трябва да се схваща като целящ по-специално да гарантира, че приетите в рамките на [съдебното] сътрудничество актове ще могат да продължат да се прилагат ефективно, независимо от промяната на институционалната рамка на посоченото сътрудничество“, и(18)
–        „като се има предвид, че законосъобразността на акт на Съюза трябва да се преценява с оглед на фактическите и правните обстоятелства към датата на приемане на акта […], законосъобразността на член 18, параграф 2 от Решение 2008/633 трябва да се прецени с оглед на разпоредбите, които към датата на приемане на това решение са уреждали приемането на мярка като обжалваното решение […]“(19).
42.      Следователно при оценката на разпоредбите на Рамково решение 2005/212 трябва да се отчете действащият към момента на приемането на това решение нормативен контекст, така че позоваванията на първичното право остават позоваванията на Договора за ЕС относно съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси.
43.      Приемането на Директива 2014/42, която заменя само част от разпоредбите на Рамково решение 2005/212, не поставя под въпрос този извод, защото разпоредбите, които остават в сила, в това отношение са съставна част на Рамковото решение. В противен случай те щяха да са включени в текста на Директива 2014/42(20).
44.      Във всеки случай, ако целта е Рамково решение 2005/212 да се тълкува в съзвучие с нормите на Договора за функционирането на ЕС относно съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, би следвало да се отчете
подходът на законодателя на Съюза, според който член 82 ДФЕС не се свежда до особено тежките престъпления с трансгранично измерение.
45.      Законодателят на Съюза е посочил (именно досежно признаването и изпълнението на актове за конфискация, издадени от друга държава членка в рамките на наказателни производства), че „престъпленията, попадащи в обхвата на [Регламент (ЕС) 2018/1805](21), не следва да се ограничават до особено тежките престъпления с трансгранично измерение, тъй като член 82 [ДФЕС] не изисква такова ограничение за мерките за установяване на правила и процедури за осигуряване на взаимното признаване на съдебни решения по наказателноправни въпроси“(22).
2.      Тълкуването на Рамково решение 2005/212
46.      Съгласно член 2, параграф 1 от Рамково решение 2005/212 всяка държава членка „взема необходимите мерки, за да направи възможно конфискуването, изцяло или частично, на средства на престъплението и облаги от престъпление, за които се предвижда наказание лишаване от свобода над една година, или на имущество, чиято стойност отговаря на тези облаги“.
47.      Тъй като съгласно българското право процесното
престъпление се наказва с лишаване от свобода до три години, текстуално погледнато, то попада в приложното поле на член 2, параграф 1 от Рамково решение 2005/212.
48.      Възможно е обаче да се възприеме по-ограничително тълкуване на Рамково решение 2005/212 (както поддържат българското и полското правителство) в смисъл, че то е приложимо само в рамките на борбата с организираната престъпност.
49.      Този довод съвсем не е пренебрежим. Преамбюлът на Рамково решение 2005/212 съдържа насоки, които, взети поотделно, биха могли да наведат на мисълта за ограничаване на приложното му поле до тази форма на престъпност. Различни негови
разпоредби са в същата посока, която се подкрепя от критерия за контекстуално тълкуване.
50.      При все това според мен в настоящия случай:
–        Следва да се отдаде предпочитание на ясната (и конкретна) формулировка на член 2 от Рамково решение 2005/212, който изключва свеждането
на прилагането му до престъпленията, свързани с организираната престъпност.
–        Този член следва да се тълкува през призмата на правните основания на самото Рамково решение 2005/212, и в частност на член 29 ЕС и член 31, параграф 1, буква в) ЕС, които, както вече посочих, подкрепят разширяването на прилагането му извън рамките на организираната престъпност.
–        Следва да се отчете целта на Рамково решение 2005/212, а именно в обхвата на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси да се включат деяния с определена тежест, дефинирани от европейския законодател, който е решил да счита за такива деянията, за които се предвижда наказание лишаване от свобода над една година.
51.      Доколкото в
съображения 1, 2, 4, 5 и 6 от Рамково решение 2005/212 се говори за организираната престъпност, това е направено, за да се изрази загрижеността за нейното предотвратяване и борба с нея. Подобни опасения оправдават мерки, насочени например към облекчаване на тежестта на доказване по отношение на произхода на имуществото на дадено лице в случаите на престъпления, свързани с особено тежки престъпни прояви.
52.      За сметка на това съображение 10 от Рамково решение 2005/212 внася повече яснота: „[ц]елта на настоящото рамково решение е да гарантира, че всички държави
членки разполагат с достатъчно ефективни норми относно конфискацията на облагите от престъпление, също и по отношение на доказателствената тежест относно произхода на имуществото на лице, което е осъдено за престъпление, което е свързано с организираната престъпност“
(курсивът е мой).
53.      Следователно факторът „организирана престъпност“ не е определящ за тълкуването на член 2 от Рамково решение 2005/212, въпреки че може да окаже влияние върху тежестта на доказване, що се отнася до произхода на конфискуваното имущество.
54.      Повтарям, целта на член 2 от Рамково решение 2005/212 е в държавите да съществуват минимални правила (с хоризонтален обхват) за уреждане на конфискацията, така че съответните национални решения да могат да бъдат изпълнени в други държави членки в рамките на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси.
55.      Съдът недвусмислено свързва целите на Рамково решение 2005/212 с целите на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси.
56.      По-специално той подчертава, че „Рамково решение 2005/212 се основава на разпоредбите от Договора за ЕС в редакцията му преди Договора от Лисабон […] от дял VI, озаглавен „Разпоредби относно полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси“, и че целта на това решение, „посочена в съображение 10 от същото, е да гарантира, че всички държави членки разполагат с достатъчно ефективни норми относно конфискацията на облагите от престъпление“(23).
57.      Освен че припомня
връзката между Рамково решение 2005/212 и Рамково решение 2006/783/ПВР(24), Съдът изтъква, че „като се имат предвид целите и текстът на разпоредбите на Рамково решение 2005/212, както и контекстът, в който то е прието, […] посоченото рамково решение е акт, който има за цел да задължи държавите членки да въведат общи минимални правила за конфискация на средства и приходи, свързани с престъпления, с оглед на улесняване на взаимното признаване на решения за конфискация по наказателни дела“(25).
58.      Следователно на този етап,
изглежда,
няма причина посочените
общи минимални правила за конфискация да се сведат до случаите на организирана престъпност (сред които логично не би попадало престъплението управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол).
59.      Директива 2014/42 изоставя общия подход на Рамково решение 2005/212 и го заменя със специален списък с престъпления, залегнал в член 3 от него. Става въпрос за каталог от деяния с общоизвестна тежест, много от които се характеризират с наличието на организационен елемент (организирана престъпност).
60.      Списъкът на престъпленията по член 3 от Директива 2014/42, който е изчерпателен(26), не обхваща престъплението
управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол.
61.      Разпоредбите на Директива 2014/42 обаче не изключват Рамково решение 2005/212 от правния ред на Съюза(27). Всъщност с оглед на контекста, в който е приета, Директива 2014/42 трябва да се разбира в смисъл, че има за цел да разшири приложното поле на разпоредбите на Рамково решение 2005/212(28).
62.      Критерият, залегнал в основата на член 2 от Рамково решение 2005/212 (който не се свежда само до престъпленията, извършени от престъпни организации, а
обхваща всяко престъпление, за което се предвижда наказание лишаване от свобода над една година), е възпроизведен в последващи актове относно взаимното признаване на актове за конфискация.
63.      Така,
видно от съображение 14 от Регламент 2018/1805,
същият „следва да обхваща
[…] актовете за конфискация, свързани с престъпления от приложното поле на Директива 2014/42/ЕС, както и
[…]
актове за конфискация, свързани
с други престъпления“ (курсивът е мой).
64.      Следователно е логично, че Съдът е тълкувал разпоредбите на Рамково решение 2005/212 във връзка с деяния, които не се отнасят непременно до дейността на престъпни организации. Възприетият критерий за преценка дали Рамково решение 2005/212 е приложимо, е строго този за срока на наказанието лишаване от свобода, предвидено за престъплението.(29)
65.      Според мен няма основание за отклонение от тази позиция на Съда. Ето защо конфискацията, следствие от управлението на моторно превозно средство след употреба на алкохол, попада в приложното поле на член 2, параграф 1 от Рамково решение 2005/212, ако наказанието лишаване от свобода, предвидено
за това престъпление, е над една година.
66.      Освен това прилагането на Рамково решение 2005/212 има благоприятни последици по отношение на процесуалните гаранции на лицата, от които се конфискуват средствата на престъплението. Именно тези гаранции благоприятстват несъздаването на пречки за съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси.
67.      Съгласно член 4
от Рамково решение 2005/212, във връзка с конфискацията, постановена за кое да е от (широко)
дефинираните престъпления в член 2 от него, всяка държава членка трябва да предприеме
„необходимите мерки, за да гарантира, че заинтересованите страни, които са засегнати от мерките по [член 2], разполагат с ефективни правни средства за защита на правата си“. Също така
гаранциите, за които се говори в член 5
от Рамково решение 2005/212,
продължават да действат в пълен обем.
68.      Този начин на свързване с вторичното право на Съюза дава възможност,
в съответствие с член 51 от Хартата, тя да се приложи
спрямо мерките за конфискация, залегнали в Рамково решение 2005/212.
69.      С оглед на това Съдът е постановил, че правото на собственост, залегнало в член 17 от Хартата,
трябва да бъде защитено срещу конфискация на имущество, собственост на трети добросъвестни лица(30). Съдът също така е направил връзка между член 47 от Хартата (право на ефективни правни средства за защита) и член 4 от Рамково решение 2005/212(31).
70.      От гледна точка на защитата на основните права разпоредбите, уреждащи конфискацията в държавите членки, които очевидно не зачитат тези права, могат да доведат до отказ за признаване на съдебни решения, като така това признаване би било възпрепятствано(32).
71.      Въз основа на последните разсъждения може да се даде отговор на частта от първия преюдициален въпрос, с която запитващата юрисдикция иска да се установи дали Хартата (по принцип, без да се уточнява кои от нейните членове) е приложима.
72.      Освен това считам, че не е необходимо да се анализира отражението, което би могла да има за спора Директива 2024/1260, на която се позовава запитващата юрисдикция, защото, както вече посочих, тя е неприложима ratione temporis към фактите по делото.
73.      Ако трябва да бъде направен такъв анализ,
би следвало да се определи дали Директива 2024/1260 ретроактивно има
отражение за тълкуването на Рамково решение 2005/212;
не виждам достатъчно основания за това.
74.      Проблемът, който вероятно ще се постави пред Съда в бъдеще, е, че за
да определи приложното си поле, Директива 2024/1260, изглежда, следва техника, подобна на
използваната в Директива 2014/42 формулировка (визират се само особено тежки престъпления, без да се отчита
наказанието, предвидено за всяко престъпление), но за разлика от Директива 2014/42(33) тя заменя изцяло съдържанието на Рамково решение 2005/212(34).
В.      По втория преюдициален въпрос
75.      Въпреки че актът за преюдициално запитване се позовава на член 1 от Рамково решение 2005/212, към момента на фактите залегналото в това рамково решение определение за „средство на престъплението“ е заменено с определението в Директива 2014/42.
76.      Ето защо
се налага вторият преюдициален въпрос
да бъде преформулиран, в смисъл че
трябва да се провери дали моторното превозно средство, управлявано след употреба на алкохол, попада в обхвата на определението „средство на престъплението“ в член 2, точка 3 от Директива 2014/42 („всяко имущество, което е използвано или се е предвиждало да бъде използвано, по какъвто и да е начин, изцяло или частично, за извършване на престъпление или престъпления“)(35).
77.      Споделям мнението на Комисията, доколкото тя посочва, че понятието „средство на престъплението“ в Директива 2014/42 е много широко и подчертава концептуалната самостоятелност
на това понятие
в правото на Съюза(36).
78.      Съдът вече е приел, че моторно превозно средство може да бъде квалифицирано като (подлежащо на конфискация) средство за извършване на престъплението данъчна измама(37).
Може ли същата квалификация да се приложи в случаите на управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол?
79.      Специфичното средство, което служи за придвижването на контрабандни стоки, трафик на наркотици или всякакво друго незаконно преместване на вещи, ще бъде средство на престъплението, доколкото се използва „по какъвто и да е начин“ за извършване на тези престъпления. Няма значение дали се касае за моторно превозно средство или за друго средство за транспорт.
80.      От друга страна, за извършването на престъпление, което се състои в управлението на моторно превозно средство след употреба на алкохол, използването на моторното превозно средство е необходим елемент от самото престъпление.
81.      Губи ли моторното превозно средство характера си на средство
на престъплението, когато то е елемент от състава на престъплението? Възможно ли е по-скоро да се приеме, че това превозно средство е предмет на посоченото престъпление?
82.      Отговорът, който правните системи на държавите членки (обикновено чрез наказателните си кодекси, в които са възприети различни подходи)(38) са дали на тези въпроси, не е еднакъв.
83.      В някои държави членки законодателството предвижда, че моторното превозно средство се счита за средство на престъплението
в рамките на престъпленията срещу безопасността на движението по пътищата като цяло, или в частност при управление след употреба на алкохол или наркотични вещества(39).
84.      Други държави членки
пък
приемат, че превозното средство е средство на престъплението в случай на безразсъдно шофиране, докато
в случаите на управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол или наркотични вещества е материален предмет на престъплението. В същия смисъл, за последния вид престъпление в някои законодателства се приема, че управляваното превозно средство е абсолютно необходим
предмет
за извършването на престъплението(40).
85.      Според мен използваното в член 2, точка 3 от Директива 2014/42 широко определение за средство на престъплението допуска националният законодател да квалифицира като такова превозното средство, управлявано от дадено лице след употреба на алкохол.
86.      Ако дадено моторно превозно средство може да се счита за средство на престъплението като незадължителен елемент на престъпление, не виждам защо от гледна точка на правото на Съюза това да не е така, когато се касае за определящ фактор за извършването на престъплението.
87.      Този избор на националния законодател може да отговаря на съображения за наказателна политика, които не е задължително да бъдат споделяни от всички държави членки. Положението е различно, по-конкретно
ако дадено национално законодателство надхвърля пределите на принципа на пропорционалност при уреждането на условията, при които моторното превозно средство задължително трябва да бъде конфискувано, което е предмет на друг преюдициален въпрос.
V.      Заключение
88.      С оглед на изложеното дотук предлагам на първите два преюдициални въпроса на Районен съд
Велики Преслав (България) да се отговори, както следва:
„Рамково решение 2005/212/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления и Директива 2014/42/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година
за обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–        Член 2 от Рамково решение 2005/212 е приложим към конфискацията на моторно превозно средство, управлявано след употреба на алкохол или наркотични вещества, когато това деяние представлява престъпление, за което се предвижда наказание лишаване от свобода над една година.
–        Хартата на основните права на Европейския съюз е приложима в същата степен към конфискацията.
–        Няма пречка моторно превозно средство да бъде квалифицирано като средство на престъплението, по смисъла на член 2, точка 3 от Директива 2014/42, за извършването на престъпление, което се състои в управлението на моторно превозно средство
след употреба на алкохол“.
1      Език на оригиналния текст: испански.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 24 април 2024 година относно възстановяването и конфискацията на активи (ОВ L 2024/1260).
3      Рамково решение на Съвета от 24 февруари 2005 година относно конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления (ОВ L 68, 2005 г., стр. 49; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 147).
4      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз (ОВ L 127, 2014 г., стр. 39).
5      Член 343б от българския Наказателен кодекс определя като престъпление управлението на моторно превозно средство с концентрация на алкохол в кръвта над 1,2 на хиляда. Допустимото равнище се намалява до 0,5 на хиляда, ако водачът е извършил това престъпление при условията на повторност.
6      В преюдициалното запитване не се уточнява кой съд е постановил това решение.
7      В съдебното заседание българското правителство посочва, че последващо законодателно изменение вече прави възможно
такова участие.
8      Българското правителство пояснява в съдебното заседание, че целта на обезпечителната мярка е спиране от движение и задържане на превозното средство до постановяването на окончателно решение за конфискация. За да се изпълни това решение, превозното средство се продава на публична продан, а продажната цена се разпределя между българската държава и собственика, който не е участвал в деянията, съставляващи престъплението.
9      Според Комисията (т. 6 от писменото ѝ становище) новата редакция от 2023 г. на член 343б, алинея 5 от Наказателния кодекс е била предмет на две искания за установяване на противоконституционност пред Конституционния съд (България). В съдебното заседание българското правителство посочва, че с решение
(№ 8/2025) от 17 юли 2025 г. е постановено, че нормата е в съответствие с българската конституция.
10      В съдебното заседание, на отправения до българското правителство въпрос дали в системата на наказателното му право
престъплението управление на моторно превозно средство след употреба на алкохол автоматично води до отнемане в полза на държавата, то отговаря утвърдително. То добавя, че автоматизмът е следствие от дадената от законодателя предварителна оценка, което следователно във всички случаи налага отнемане в полза на държавата, предвид създадения риск. Наказателните съдилища могат да преценят дали е извършено престъпление,
или не, но в първия случай е задължително да се постанови отнемане в полза на държавата.
11      Точка 9 от писменото ѝ становище.
12      Задължението за уведомяване на Комисията произтича от член 33, параграф 2 от Директива 2024/1260. В съдебното заседание българското правителство, което не е представило писмено становище, не оспорва твърдението на Комисията. Ето защо трябва да се предположи, че не е извършено транспониране.
13      Решение от 18 септември 2019 г., VIPA (C‑222/18, EU:C:2019:751, т. 50 и цитираната съдебна практика).
14      С което споделя гледната точка, изразена от полското правителство в писменото му становище.
15      Както бе подчертано в съдебното заседание, съзнателно е избрана буква в). Ако целта беше Рамково решение 2005/212 да се ограничи до минималните правила за борба с организираната престъпност, щеше да се използва член 31, параграф 1, буква д) ЕС.
16      В съдебното заседание възникна спор относно степента на „необходимост“ от подобряване на съвместимостта между законодателствата на държавите членки в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси. Според мен законодателят на Съюза трябва да прецени кога е налице тази необходимост, както е направил в Рамково решение 2005/212.
17      ОВ L 115, 2008 г., стр. 322.
18      Решение от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет (C‑540/13, EU:C:2015:224, т. 44). Що се отнася до общите позиции,
„обстоятелството, че Договорът за ЕС вече не предвижда приемането на общи позиции, а на решения в областта на ОВППС, не заличава приетите преди влизане в сила на Договора от Лисабон общи позиции, тъй като в противен случай член 9 от Протокол (№ 36) би се оказал до голяма степен лишен от полезно действие. […] При тези условия, макар правният контекст на тези две категории правни актове да не е един и същ, общите позиции, които не са били отменени, обявени за нищожни или изменени след влизането в сила на Договора от Лисабон, за целите на прилагането на член 215 ДФЕС могат да се считат за съответстващи на посочените в същия член решения, приети съгласно глава 2 от дял V на Договора за ЕС“ (решение от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет, C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 109 и 110).
19      Решение от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет (C‑540/13, EU:C:2015:224, т. 35).
20      Запазването на някои разпоредби от Рамково решение 2005/212 е преценено в рамките на законодателната процедура след Лисабон в контекста на Договора за функционирането на ЕС.
21      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 година относно взаимното признаване на актове за обезпечаване и конфискация (ОВ L 303 2018 г., стр. 1).
22      Съображение 14 от Регламент 2018/1805. Вж. и решение от 13 юни 2019 г., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, т. 32—37).
23      Решение от 19 март 2020 г., Агро Ин 2001 (C‑234/18, EU:C:2020:221, т. 52 и 53). Наричано по-нататък „решение Агро Ин 2001“.
24      Рамково решение на Съвета от 6 октомври 2006 година за прилагане на принципа за взаимно признаване на решения за конфискация (ОВ L 328, 2006 г., стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 9, стр. 44). В точка 55 от решение Агро Ин 2001 Съдът изтъква, че „Рамково решение 2005/212 […] е свързано с предложение на Кралство Дания, довело до приемането на Рамково решение [2006/783]. Целта на последното рамково решение е, както се предвижда в съображение 8 от него, улесняване на сътрудничеството между държавите членки по отношение на взаимното признаване и изпълнението на решения за конфискация на собственост, както и задължаване на държавите членки да признават и изпълняват на своята територия решения за конфискация, издадени от съд, компетентен по наказателни дела, в друга държава членка“.
25      Решение Агро Ин 2001, точка 56.
26      Решение Агро Ин 2001, точка 47.
27      Решение Агро Ин 2001, точка 48: „[…] от член 14, параграф 1 от Директива 2014/42 следва, че тази директива заменя само първите четири тирета от член 1, както и член 3 от Рамково решение 2005/212 по отношение на обвързаните с нея държави членки, вследствие на което, както по същество посочва генералният адвокат в точки 48 и 49 от заключението си, членове 2, 4 и 5 от споменатото рамково решение остават в сила след приемането на Директива 2014/42“.
28      Решение от 28 октомври 2021 г., Комисия за противодействие на корупцията и за отнемане на незаконно придобитото имущество (C‑319/19, EU:C:2021:883), т. 36: „[…] като се имат предвид целите и текстът на разпоредбите на Директива 2014/42, както и контекстът, в който тя е приета, следва да се приеме, че тази директива — точно както Рамково решение 2005/212, чиито разпоредби тя цели да разшири, в съответствие със съображение 9 от нея — е акт, който има за цел да задължи държавите членки да въведат общи минимални правила за конфискация на средства и облаги, свързани с престъпления, с оглед по-конкретно да се улесни взаимното признаване на съдебни решения за конфискация по наказателни дела“. Вж. и решения Агро Ин 2001, точка 56, и от 14 януари 2021 г., Окръжна прокуратура Хасково и Апелативна прокуратура Пловдив (C‑393/19, EU:C:2021:8, т. 36).
29      В решение
от 14 януари 2021 г., Окръжна прокуратура Хасково и Апелативна прокуратура Пловдив (C‑393/19, EU:C:2021:8), става дума за престъплението квалифицирана контрабанда, за което се предвижда наказание лишаване от свобода от три до десет години, а в решение Агро Ин 2001 —
за престъплението присвояване, за което се предвижда наказание лишаване от свобода от десет до двадесет години.
30      Решение от 25 януари 2024 г., Софийски градски съд (C‑722/22, EU:C:2024:80, т. 28).
31      Решение
от 14 януари 2021 г., Окръжна прокуратура Хасково и Апелативна прокуратура Пловдив (C‑393/19, EU:C:2021:8, т. 2 от диспозитива).
32      Съгласно член 19, параграф 1 от Регламент 2018/1805 „[и]зпълняващият орган може да реши да не признае или да не изпълни акт за конфискация само ако: […] з) в извънредни ситуации, когато има сериозни основания да се счита, на базата на конкретни и обективни доказателства, че изпълнението на акта за конфискация, поради конкретните обстоятелства по случая, би довело до явно нарушение на относимо основно право, предвидено в Хартата, и по-специално правото на ефективни правни средства за защита, правото на справедлив съдебен процес и правото на защита“. Курсивът е мой.
33      Считам, че като запазва действието на членове 2, 4 и 5 от Рамково решение 2005/212 и свързаните с тях гаранции, Директива 2014/42 цели да бъде съобразена с разпоредбите на член 52, параграф 1 от Хартата.
34      В съответствие със съображение 62 от Директива
2024/1260, „[т]ъй като в настоящата директива се предвижда изчерпателен набор от правила, които биха се припокривали с вече съществуващи правни инструменти, тя следва да замени […] Рамково решение [2005/212]“. Пълната замяна с Директива
2024/1260 на съдържанието на Рамково решение 2005/212 все пак повдига немалко въпроси за прилагането на актовете за съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси в посочената област, защото оставя някои празноти в действалата дотогава система.
35      Видно от разполагаемата информация, има държави членки, чието законодателство предвижда, че управлението на моторно превозно средство след употреба на алкохол или наркотични вещества води до конфискуване на превозното средство (Белгия, Испания, Франция, Хърватия, Италия, Латвия, Нидерландия, Полша или Словакия). В други държави членки конфискацията по-скоро е разработена от съдебната практика (Унгария, Португалия и Румъния).
36      Точки 13 и 14 от писменото становище на Комисията.
37      Решение от 25 януари 2024 г., Софийски градски съд (C‑722/22, EU:C:2024:80, т. 22): „след като е използвано „по някакъв начин“, за да се извърши […] престъпление[то данъчна измама], превозното средство попада в обхвата на понятието „средства на престъплението“ по смисъла на член 1, трето тире от посоченото рамково решение, без да е необходимо да се прави разграничение според това дали превозното средство е използвано като средство за транспорт или като средство за държане или складиране на стоките, предмет на съответното престъпление“. Съгласно правилата, които уреждат това престъпление, се налага наказание на държателя на акцизни стоки без бандерол
38      Някои държави членки запазват мярката за конфискация само за случаите на безразсъдно шофиране, повторно управляване на превозно средство без свидетелство за правоуправление или пак в случаите на повторност,
при употреба на алкохол или наркотични вещества. Други оставят на съда отговорността да прецени, без автоматизъм и въз основа на съображения ad casum, при какви условия превозното средство ще бъде конфискувано. На последно място, трети
отчитат естеството на извършеното престъпление или опасността, която поведението предизвиква конкретно за лицата.
39      Според разполагаемата информация това, изглежда, е така в Белгия, Испания, Франция, Хърватия, Италия, Нидерландия, Румъния и Словакия.
40      Според разполагаемата информация това, изглежда, е така в Латвия, Унгария, Полша и Португалия.