61994CJ0016_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-16/94,
angaaende en anmodning, som Frankrigs Cour de cassation i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Édouard Dubois et fils SA,
Général cargo services SA
mod
Garonor exploitation SA,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 9, 12, 13 og 16 i EOEF-traktaten, nu EF-traktaten,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne P. Jann, J.C. Moitinho de Almeida, D.A.O. Edward (refererende dommer) og L. Sevón,
generaladvokat: A.M. La Pergola
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
° Édouard Dubois et fils SA og Général cargo services SA ved advokaterne P. Ricard og A. Crosson du Cormier, Paris
° Garonor exploitation SA ved advokatfirmaet SCP Guiguet-Bachellier de la Varde, Paris
° den franske regering ved secrétaire des affaires étrangères N. Eybalin, direction des affaires juridiques, Udenrigsministeriet, og sous-directeur C. de Salins, direction des affaires juridiques, Udenrigsministeriet
° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent R. Wainwright, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat H. Lehman, Paris,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 16. marts 1995 er afgivet mundtlige indlaeg af Édouard Dubois et fils SA og Général cargo services SA, af Garonor exploitation SA ved advokaterne B. Potier de la Varde og J. Dupichot, Paris, af den franske regering ved administrateur civil I. Latournarie, direction des affaires juridiques, Udenrigsministeriet, og af Kommissionen,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 18. maj 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved dom af 4. januar 1994 indgaaet til Domstolen den 17. januar 1994 har Frankrigs Cour de cassation i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 9, 12, 13 og 16 i EOEF-traktaten, nu EF-traktaten.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en tvist mellem selskabet Garonor exploitation (herefter benaevnt "Garonor"), der driver en international fragtterminal, og selskaberne Édouard Dubois et fils og Général cargo services (herefter benaevnt "Dubois og Cargo"), to af terminalens brugere, hvori der er strid om Dubois og Cargo' s manglende betaling af en aftalemaessig saakaldt "taxe de passage" ("depotafgift").
3 Garonor er et privat selskab, der i Aulnay-sous-Bois, i udkanten af Paris, driver en international fragtterminal, paa hvis omraade der tilbydes serviceydelser af saavel privat som offentlig karakter, der er noedvendige i forbindelse med vejtransport. Toldvaesenet er bl.a. til stede i fragtterminalen, saaledes at der hos toldvaesenet dér kan ske de former for toldbehandling, der normalt foretages ved statsgraenserne.
4 Dubois og Cargo driver speditionsvirksomhed og er autoriserede toldklarerere. Selskaberne transporterer paa eget ansvar og i eget navn varer for deres kunders regning og paatager sig bl.a. at varetage toldbehandling. Med henblik paa udfoerelsen af disse opgaver lejer selskaberne kontorer mv. af Garonor og benytter de vej- og jernbanefaciliteter, som fragtterminalen er forsynet med.
5 Ud over en leje har Dubois og Cargo hele tiden til Garonor betalt en fast "depotafgift" for hvert koeretoej i international transit, der ankommer eller forlader selskabernes bygninger, og som er genstand for toldbehandling inden for fragtterminalen. Denne "depotafgift", hvis naermere beregningsgrundlag har vaeret maanedlige angivelser fra speditionsfirmaerne, fremgaar af Garonor' s almindelige forretningsbetingelser.
6 I 1984 naegtede Dubois og Cargo at betale denne afgift under henvisning til, at afgiften skulle daekke Garonor' s udgifter til anlaeg og vedligeholdelse af en TIR-parkeringsplads, som toldvaesenet anvendte. Da toldvaesenet fra begyndelsen af 1981 havde indvilliget i at foretage toldbehandling i speditionsfirmaernes egne lokaler, maatte grundlaget for "depotafgiften" anses for bortfaldet.
7 Den 10. maj 1988 anlagde Garonor sag mod Dubois og Cargo ved Tribunal de commerce de Paris. Denne retsinstans udpegede en sagkyndig, der navnlig skulle undersoege Garonor' s almindelige forretningsbetingelser for saa vidt angaar "depotafgiften" i lyset af praksis i andre fragtterminaler. Den sagkyndige oplyste, at afgifter af denne art var blevet indfoert af samtlige internationale fragtterminaler oprettet foer Garonor, og at saadanne afgifter var en saedvanlig finansieringsmaade for udgifter og udlaeg, som der ikke paa anden maade blev opnaaet kompensation for. Ved dom af 12. juni 1990 fastslog Tribunal de commerce de Paris, at Dubois og Cargo var forpligtet til at betale "depotafgiften", og doemte selskaberne til at efterbetale afgiften og til at udrede en erstatning.
8 Ved dom af 27. juni 1991 stadfaestede Cour d' appel de Paris denne dom, hvorved retten traf bestemmelse om en forhoejelse af de beloeb, som Dubois og Cargo skulle betale. Dubois og Cargo har herefter anket denne dom til Cour de cassation, hvorved selskaberne alene har stoettet sig paa anbringender baseret paa national ret.
9 Cour de cassation har ex officio rejst det spoergsmaal, om der foreligger en tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 9, 12, 13 og 16. Retten har bemaerket, at "bortset fra udgifterne til vedligeholdelse af en parkeringsplads er den omtvistede 'afgift' bestemt til at daekke udgifterne ved, at Garonor paatager sig at baere de omkostninger, der er forbundet med, at toldvaesenet og veterinaertjenesten, i det offentliges interesse, udfoerer deres opgaver", hvorved retten er af den opfattelse, at denne "afgift" kan vaere udtryk for en afgift med tilsvarende virkning i henhold til de naevnte bestemmelser.
10 Under henvisning til, at Domstolen endnu ikke har udtalt sig om tilfaelde, hvor den paagaeldende oekonomiske byrde ikke er blevet paalagt af staten eller af en statslig myndighed, men foelger af en aftale mellem privatretlige juridiske personer, har Cour de cassation udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Finder artikel 9, 12, 13 og 16 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab anvendelse paa en 'depotafgift', som har til formaal at daekke en privat virksomheds omkostninger ved, at denne paatager sig at baere de udgifter, der er forbundet med, at toldvaesenet og veterinaertjenesten, i det offentliges interesse, udfoerer deres opgaver, og som ikke er blevet paalagt af staten, men foelger af en aftale, som den private virksomhed har indgaaet med sine kunder?"
11 Indledningsvis bemaerkes for det foerste, at de af den forelaeggende retsinstans naevnte bestemmelser udelukkende finder anvendelse paa varer med oprindelse i medlemsstaterne og paa varer med oprindelse i tredjelande, der allerede er i fri omsaetning.
12 For det andet bemaerkes, at da der i hovedsagen er tale om faktiske omstaendigheder efter overgangsperiodens udloeb, er det tilstraekkeligt at undersoege spoergsmaalet fra den forelaeggende retsinstans i lyset af traktatens artikel 9 og 12.
13 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at en vaesentlig del af den omtvistede afgift har til formaal at daekke de udgifter, der er forbundet med, at toldvaesenet og veterinaertjenesten, i det offentliges interesse, udfoerer deres opgaver.
14 I henhold til traktatens artikel 9 og 12 er medlemsstaterne forpligtet til at baere omkostningerne ved kontrol og formaliteter, der er forbundet med, at varer passerer graenserne. Domstolen har saaledes fastslaaet, at omkostninger til sundhedskontrol maa baeres af samfundet, der som helhed har fordel af de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet (jf. dom af 5.2.1976, sag 87/75, Bresciani, Sml. s. 129, praemis 10).
15 Det fremgaar af fast retspraksis, at en afgift, der rammer varer i anledning af, at disse passerer en graense, falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 9 og 12, saafremt afgiften er et modstykke til en konkret tjenesteydelse, der faktisk og individuelt praesteres over for den erhvervsdrivende, og staar i et rimeligt forhold til denne tjenesteydelse (jf. dom af 26.2.1975, sag 63/74, Cadsky, Sml. s. 281).
16 Der foreligger dog intet til stoette for, at den her omhandlede afgift opfylder disse kriterier.
17 For det foerste rammer afgiften generelt alle koeretoejer i international transit, hvis last toldbehandles inden for fragtterminalen.
18 For det andet indebaerer det forhold, at en toldbehandling finder sted inde i landet, ganske vist visse fordele for de erhvervsdrivende, men disse fordele er udelukkende forbundet med selve toldbehandlingen, som altid er en pligt, uanset hvor den gennemfoeres. Endvidere er disse fordele en foelge af ordningen for faellesskabsforsendelse, der blev indfoert ved Raadets forordninger (EOEF) nr. 542/69 af 18. marts 1969 (EFT 1969 I, s. 114) og (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 (EFT 1977 L 38, s. 1) med henblik paa at fremme varebevaegelserne og lette transporten inden for Faellesskabet. De lettelser i toldbehandlingen, som er indfoert for at tilgodese hensynet til det faelles marked, kan derfor ikke belastes med nogen form for afgifter (jf. domme af 17.5.1983, sag 132/82, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1649, praemis 13, og sag 133/82, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. s. 1669, praemis 14).
19 En medlemsstat tilsidesaetter herefter sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 9 og 12, saafremt den i forbindelse med samhandelen inden for Faellesskabet paalaegger de erhvervsdrivende at betale de udgifter, der er forbundet med kontrol og administrative formaliteter fra toldvaesenets side (jf. dom af 30.5.1989, sag 340/87, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1483, praemis 17).
20 Det er herved uden betydning, hvorledes der naermere traeffes bestemmelse om, at en erhvervsdrivende skal baere en del af de omkostninger, der er forbundet med, at toldvaesenet udfoerer sine opgaver. Uanset om den pengeydelse, som den erhvervsdrivende skal betale, foelger af en ensidig beslutning fra myndighedernes side eller af en raekke privatretlige aftaler, saaledes som det er tilfaeldet i hovedsagen, maa forholdet altid anses for direkte eller indirekte at vaere en foelge af den paagaeldende medlemsstats manglende opfyldelse af de oekonomiske forpligtelser, der paahviler den i henhold til traktatens artikel 9 og 12.
21 Spoergsmaalet fra den forelaeggende retsinstans maa herefter besvares med, at EF-traktatens artikel 9 og 12 finder anvendelse paa en "depotafgift", som har til formaal at daekke en privat virksomheds omkostninger ved, at denne paatager sig at baere de udgifter, der er forbundet med, at toldvaesenet og veterinaertjenesten, i det offentliges interesse, udfoerer deres opgaver, ogsaa selv om afgiften ikke er blevet paalagt af staten, men foelger af en aftale, som den private virksomhed har indgaaet med sine kunder.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Frankrigs Cour de cassation ved dom af 4. januar 1994, for ret:
EF-traktatens artikel 9 og 12 finder anvendelse paa en "depotafgift", som har til formaal at daekke en privat virksomheds omkostninger ved, at denne paatager sig at baere de udgifter, der er forbundet med, at toldvaesenet og veterinaertjenesten, i det offentliges interesse, udfoerer deres opgaver, ogsaa selv om afgiften ikke er blevet paalagt af staten, men foelger af en aftale, som den private virksomhed har indgaaet med sine kunder.