62024TJ0351
RETTENS DOM (Sjette Afdeling)
29. oktober 2025 (
*1
)
»EU-varemærker – ugyldighedssag – EU-ordmærket DEVIN – absolutte registreringshindringer – beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 207/2009 – ret til at blive hørt efter Rettens afsigelse af dom om annullation – fornødent særpræg opnået ved brug – artikel 7, stk. 3, og artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 207/2009«
I sag T-351/24,
Devin EAD, Devin (Bulgarien), ved advokaterne B. Van Asbroeck, G. de Villegas og R. Meys,
sagsøger,
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved T. Klee, som befuldmægtiget,
sagsøgt,
den anden part i sagen for appelkammeret ved EUIPO og intervenient ved Retten
Haskovo Chamber of Commerce and Industry, Haskovo (Bulgarien), ved advokaterne D. Dimitrova og I. Pakidanska,
har
RETTEN (Sjette Afdeling),
sammensat under rådslagningen af afdelingsformanden, M.J. Costeira, og dommerne U. Öberg (refererende dommer) og P. Zilgalvis,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af den skriftlige forhandling
og under henvisning til, at ingen af parterne har anmodet om afholdelse af retsmøde inden for fristen på tre uger efter, at det er forkyndt, at retsforhandlingernes skriftlige del er afsluttet, og at Retten i henhold til artikel 106, stk. 3, i Rettens procesreglement har besluttet at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del,
afsagt følgende
Dom
1
Sagsøgeren, Devin EAD, har med sit søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF nedlagt påstand om ændring af afgørelsen truffet den 7. maj 2024 af Fjerde Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 2535/2019-4) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Tvistens baggrund
2
Den 11. juli 2014 indgav intervenienten, Haskovo Chamber of Commerce and Industry (HCCI, industri- og handelskammeret i Haskovo, Bulgarien), en begæring til EUIPO om, at det EU-varemærke, der var blevet registreret den 21. januar 2011 efter en ansøgning indgivet den 29. september 2010 vedrørende ordmærket DEVIN, blev erklæret ugyldigt.
3
Det omtvistede varemærke betegner varer, der henhører under klasse 32 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer til følgende beskrivelse: »ikke-alkoholholdige drikke; mineralvand; seltersvand; drikke med frugtsmag; saft; saft og andre præparater til fremstilling af drikke; aperitiffer, ikke[-]alkoholiske drikke; kildevand; vand med smagsstoffer; ikke-alkoholholdige frugtekstrakter; [i]kke-alkoholholdige frugtdrikke; bordvand; vande (drikkevarer); seltersvand; grøntsagssafter (drikke); isotoniske drikke; cocktails, ikke-alkoholholdige; ikke-alkoholholdig frugtnektar; sodavand (kulsyreholdig drik)«.
4
De grunde, der blev påberåbt til støtte for ugyldighedsbegæringen, var dem, der er omhandlet i artikel 52, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1), sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), f) og g), for så vidt som det omtvistede varemærke var beskrivende for de varer, der var omfattet heraf, var i strid med den offentlige orden eller sædelighed og ville kunne vildlede offentligheden.
5
Den 29. januar 2016 tog annullationsafdelingen ugyldighedsbegæringen til følge på grundlag af artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c). Den var navnlig af den opfattelse, at det geografiske navn Devin var omfattet af disse bestemmelser, eftersom det af den brede offentlighed i Bulgarien og af en del af offentligheden i nabolandene blev opfattet som en beskrivelse af de omhandlede varers geografiske oprindelse.
6
Den 24. marts 2016 indgav sagsøgeren en klage til EUIPO over annullationsafdelingens afgørelse.
7
Ved afgørelse af 2. december 2016 gav Andet Appelkammer afslag på sagsøgerens klage.
8
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. februar 2017 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af appelkammerets afgørelse af 2. december 2016, der blev registreret under sagsnr. T-122/17.
9
Ved dom af 25. oktober 2018, Devin mod EUIPO – Haskovo (DEVIN) (T-122/17, EU:T:2018:719), annullerede Retten appelkammerets afgørelse af 2. december 2016. Retten fastslog, at appelkammeret havde anlagt et urigtigt skøn ved at konkludere, at det omtvistede varemærke var beskrivende for en geografisk oprindelse for så vidt angik gennemsnitsforbrugeren i Bulgariens nabolande, dvs. Grækenland og Rumænien, samt gennemsnitsforbrugeren i alle de øvrige medlemsstater i Den Europæiske Union, med undtagelse af Bulgarien, og at appelkammeret således havde tilsidesat artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c).
10
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. december 2018 appellerede intervenienten dommen af 25. oktober 2018, DEVIN (T-122/17, EU:T:2018:719).
11
Ved kendelse af 11. juli 2019, Haskovo mod Devin (C-800/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:606, præmis 37), forkastede Domstolen denne appel.
12
Den 11. november 2019 henviste formanden for appelkamrene sagen til Første Appelkammer.
13
Ved afgørelse af 28. maj 2020 annullerede appelkammeret annullationsafdelingens afgørelse, for så vidt som det omtvistede varemærke var blevet erklæret ugyldigt for »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water« (herefter »den beskyttede geografiske betegnelse«) i klasse 32. Hvad angår de øvrige varer stadfæstede appelkammeret annullationsafdelingens afgørelse og erklærede det omtvistede varemærke ugyldigt.
14
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. august 2020 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af appelkammerets afgørelse af 28. maj 2020, der blev registreret under sagsnr. T-526/20.
15
Ved dom af 14. december 2022, Devin mod EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), annullerede Retten delvist afgørelsen af 28. maj 2020 truffet af Første Appelkammer ved EUIPO, for så vidt som appelkammeret havde konkluderet, at det omtvistede varemærke skulle erklæres ugyldigt for alle varer med undtagelse af »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water«. Retten fastslog, at appelkammeret havde begået en retlig fejl, idet det ikke havde vurderet, om der i den relevante kundekreds’ øjne var en forbindelse mellem det geografiske navn Devin, der udgør det omtvistede varemærke, og de varer, der henhører under klasse 32, med undtagelse af »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water«.
16
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. februar 2023 appellerede intervenienten dommen af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816).
17
Ved kendelse af 27. juni 2023, Haskovo Chamber of Commerce and Industry mod EUIPO og Devin (C-77/23 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:519), admitterede Domstolen ikke appellen.
18
Den 20. oktober 2023 henviste formanden for appelkamrene sagen til Fjerde Appelkammer.
19
Ved den anfægtede afgørelse stadfæstede appelkammeret gyldigheden af det omtvistede varemærke for to varer i klasse 32, nemlig »mineralvand [og] seltersmineralvand«, og erklærede varemærket ugyldigt for de resterende varer på grundlag af artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
20
Appelkammeret undersøgte for det første de absolutte ugyldighedsgrunde i artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra f) og g). Hvad angår disse grunde bekræftede appelkammeret begrundelsen i den afgørelse, der var truffet af annullationsafdelingen, som havde fastslået, at det ikke var godtgjort, at det omtvistede varemærke stred mod den offentlige orden, og at det kunne vildlede den relevante kundekreds, hvorefter den afslog ugyldighedsbegæringen, for så vidt som denne var støttet på disse grunde.
21
Appelkammeret undersøgte for det andet de absolutte ugyldighedsgrunde i artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c). I overensstemmelse med dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), efterprøvede appelkammeret, om den relevante kundekreds opfattede eller i fremtiden ville kunne opfatte det omtvistede varemærke som en geografisk oprindelsesangivelse for andre varer, der er omfattet af det nævnte varemærke end »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water«. Appelkammeret konstaterede i denne henseende, at den relevante kundekreds på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om det omtvistede varemærke kunne opfatte dette varemærke, hvad angår samtlige de heraf omfattede varer som en henvisning til deres geografiske oprindelse og eventuelt til de sundhedsmæssige fordele, der var forbundet med brugen af mineralvand og kildevand fra byen Devin. På tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen var det omtvistede varemærke derfor beskrivende som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009.
22
Hvad angår det fornødne særpræg opnået ved brug fandt appelkammeret, at sagsøgeren havde gjort gældende, at der var opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, uden at påberåbe sig et sådant særpræg med hensyn til de andre varer, der var omfattet af det omtvistede varemærke. Under henvisning til de beviser, der var fremlagt i sagen, konstaterede appelkammeret således, at det nævnte varemærke på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen herom og fortsat på tidspunktet for ugyldighedsbegæringen havde opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand« henhørende under klasse 32.
Parternes påstande
23
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse ændres, således at annullationsafdelingens afgørelse af 29. januar 2016 annulleres, og begæringen om, at det omtvistede varemærke erklæres ugyldigt, forkastes i sin helhed (subsidiært delvis), og det fastslås følgelig, at registreringen af det omtvistede varemærke opretholdes for følgende varer:
–
principalt samtlige varer henhørende under klasse 32, der er omfattet af det nævnte varemærke
–
subsidiært varerne »mineralvand; seltersvand; kildevand; bordvand; vand med smagsstoffer; drikke med frugtsmag; vande (drikkevarer); seltersvand; seltersvand; sodavand (kulsyreholdig drik)« henhørende under klasse 32, der er omfattet af dette varemærke.
–
EUIPO tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger, og intervenienten tilpligtes at bære sine egne omkostninger.
24
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne i tilfælde af indkaldelse til et retsmøde.
25
Intervenienten har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
26
Henset til datoen for indgivelsen af den omhandlede registreringsansøgning, dvs. den 29. september 2010, som er afgørende for fastlæggelsen af den materielle ret, der finder anvendelse med henblik på behandlingen af en ugyldighedsbegæring, er de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag reguleret af de materielle bestemmelser i forordning nr. 207/2009 (jf. i denne retning dom af 23.4.2020, Gugler France mod Gugler og EUIPO, C-736/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:308, præmis 3 og den deri nævnte retspraksis). Herefter vil Retten for så vidt angår de materielle regler anvende de relevante materielle bestemmelser i forordning nr. 207/2009.
27
Hvad angår processuelle regler, for så vidt som disse regler i henhold til fast retspraksis almindeligvis antages at finde anvendelse fra deres ikrafttrædelsestidspunkt (jf. dom af 11.12.2012, Kommissionen mod Spanien, C-610/10, EU:C:2012:781, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis), er tvisten omfattet af de processuelle regler i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1). Idet klagen til appelkammeret blev indgivet den 24. marts 2016, finder procedurebestemmelserne i afsnit V i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5. marts 2018 om supplerende regler til forordning 2017/1001 og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1) desuden ikke anvendelse i den foreliggende sag, hvorfor det er bestemmelserne i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1), som ændret ved forordning nr. 1041/2005 (EUT 2005, L 172, s. 4), der finder anvendelse på klagesagen for appelkammeret.
Om formaliteten for så vidt angår de beviser, der er blevet fremlagt for første gang for Retten
28
Det skal indledningsvis undersøges, om de beviser, som sagsøgeren har fremlagt for Retten, og som EUIPO og intervenienten har bestridt, kan antages til realitetsbehandling. Disse sidstnævnte har nemlig gjort gældende, at de beviser, der fremgår af bilag A.9.a-A.9.g til stævningen, ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom de er blevet fremlagt for første gang for Retten.
29
I denne henseende har sagsøgeren gjort gældende, at de nævnte supplerende beviser kan antages til realitetsbehandling, eftersom de tilsigter at anfægte appelkammerets vurdering, hvorefter det omtvistede varemærke udelukkende har opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, og at denne vurdering blev foretaget ex officio uden fuldt ud at tage hensyn til sagsøgerens argument om, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug.
30
Bilag A.9.a viser salgsmængderne af kildevand og mineralvand i perioden 2011-2013. Bilag A.9.b vedrører en Market Links-undersøgelse af det omtvistede varemærkes resultater i Bulgarien, dateret 2010. Bilag A.9.c og A.9.d, der vedrører henholdsvis perioden 2007-2011 og perioden 2010-2014, indeholder rapporter med titlen »Oversigt over markedet for alkoholfrie drikkevarer i Bulgarien«, som er udarbejdet af Canadean. Bilag A.9.e vedrører en rapport fra Nielsen Bulgaria fra 2014 om salgsmængderne for vand. Bilag A.9.f indeholder en skrivelse fra generaldirektøren for det bulgarske forbund for alkoholfrie drikkevarer dateret den 1. juli 2024, og bilag A.9.g indeholder en kopi af etiketterne på aromatiseret og kulsyreholdigt vand med det omtvistede varemærke.
31
Det bemærkes, at de beviser, der er nævnt i præmis 30 ovenfor, er blevet fremlagt for første gang for Retten.
32
I denne forbindelse bemærkes, at artikel 188 i Rettens procesreglement med overskriften »Sagsgenstanden for Retten« fastlægger rækkevidden af den kontrol, som Retten udøver af de afgørelser, der vedtages af EUIPO. I henhold til denne bestemmelse må der ikke i de processkrifter, som parterne har indgivet under sagen for Retten, foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret.
33
I denne henseende afhænger antageligheden af parternes argumenter og af de beviser, der gyldigt kan forelægges Retten til bedømmelse, af sagsgenstanden for appelkammeret.
34
Det fremgår af Domstolens praksis, at en sagsøger har ret til at anfægte appelkammerets konklusioner for Retten, eftersom en sagsøger i henhold til artikel 263 TEUF, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal være i stand til for Unionens retsinstanser at anfægte hvert eneste faktiske og retlige forhold, som et EU-organ lægger til grund for sine afgørelser (dom af 18.6.2020, Primart mod EUIPO, C-702/18 P, EU:C:2020:489, præmis 46).
35
En sagsøger er endvidere berettiget til for Retten at fremlægge dokumenter med henblik på enten at underbygge eller anfægte rigtigheden af en velkendt kendsgerning (dom af 12.12.2014, Ludwig Schokolade mod KHIM – Immergut (TrinkFix), T-105/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:1070, præmis 128).
36
Anvendeligheden af den retspraksis, hvorefter et bevis, der ikke tidligere er blevet fremlagt for appelkammeret, skal afvises, uden at det er nødvendigt at undersøge dets beviskraft, afhænger således af spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, der bekræftes af disse nye beviser, henhører under de faktiske omstændigheder i sagen, således som denne er fastlagt af parterne for appelkammeret, eller om de tværtimod tilsigter at modsige en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som appelkammeret har foretaget ex officio, og som for første gang fremgår af den anfægtede afgørelse, i hvilket tilfælde denne retspraksis ikke finder anvendelse (jf. i denne retning dom af 2.4.2018, Convivo mod EUIPO – Porcesadora Nacional de Alimentos (M'Cooky), T-288/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:231, præmis 22-26 og den deri nævnte retspraksis).
37
Da det i det foreliggende tilfælde inden for rammerne af sagen for EUIPO påhvilede sagsøgeren om nødvendigt at fremlægge alle sine beviser til støtte for sit anbringende om, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug for samtlige de omfattede varer, skal det fastslås, at de faktiske omstændigheder, der er dokumenteret i bilag A.9.a-A.9.g til stævningen, indgår i de faktiske omstændigheder i sagen for appelkammeret, og at disse hverken har til formål at modsige appelkammerets vurdering af de faktiske omstændigheder eller til formål at underbygge eller anfægte rigtigheden af en velkendt kendsgerning som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 34 og 35 ovenfor. Følgelig skal disse bilag afvises, uden at det et fornødent at undersøge deres beviskraft.
Søgsmålets genstand
38
Med den første påstand har sagsøgeren nedlagt påstand om ændring af den anfægtede afgørelse. Det følger i denne henseende af artikel 72, stk. 4, i forordning 2017/1001, at »[e]nhver part i sagen ved appelkammeret har adgang til at indbringe en klage, for så vidt den pågældende ikke har fået medhold«.
39
Med punkt 1 og 2 i den anfægtede afgørelses konklusion tog appelkammeret delvist sagsøgerens klage til følge, idet det annullerede annullationsafdelingens afgørelse, for så vidt som denne havde erklæret det omtvistede varemærke ugyldigt for »mineralvand [og] seltersmineralvand« i klasse 32.
40
Sagsøgeren har således med sit søgsmål i det væsentlige nedlagt påstand om ændring af punkt 3 i den anfægtede afgørelses konklusion, dvs. for så vidt som appelkammeret afslog klagen over annullationsafdelingens afgørelse, i den udstrækning den vedrørte de øvrige varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke (jf. i denne retning dom af 26.2.2015, 9Flats mod KHIM – Tibesoca (9flats.com), T-713/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:114, præmis 16-19, og af 4.5.2018, Bernard Krone Holding mod EUIPO (Mega Liner), T-187/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:254, præmis 15-18).
41
Henset til stævningens indhold skal påstanden om ændring af punkt 3 i den anfægtede afgørelses konklusion fortolkes således, at den nødvendigvis omfatter en påstand om annullation af den nævnte afgørelse, for så vidt som den vedrører dette punkt (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, Advance Magazine Publishers mod KHIM – Nanso Group (TEEN VOGUE), T-509/12, EU:T:2014:89, præmis 15 og 16 samt den deri nævnte retspraksis).
Realiteten
42
Sagsøgeren har fremsat fire anbringender til støtte for søgsmålet. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), for så vidt som appelkammeret begik en retlig fejl ved ex officio at erklære, at det omtvistede varemærke var beskrivende for »kildevand«. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med nævnte forordnings artikel 7, stk. 3, eller artikel 59, stk. 2, i forordning 2017/1001, for så vidt som appelkammeret anlagde et urigtigt skøn med hensyn til det fornødne særpræg opnået ved brug af det omtvistede varemærke. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af retten til forsvar og af princippet om procesøkonomi, for så vidt som appelkammeret vedtog den anfægtede afgørelse uden at opfordre parterne til at fremsætte deres bemærkninger. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, for så vidt som appelkammeret vurderede samme beviser forskelligt hvad angår mineralvand og de øvrige varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke.
Det første anbringende om en retlig fejl, for så vidt som appelkammeret ex officio traf afgørelse om det omtvistede varemærkes beskrivende karakter for »kildevand« i klasse 32
43
Med det første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), ved ex officio at undersøge, om det omtvistede varemærke er beskrivende for »kildevand« i klasse 32, og ved at fastslå, at dette varemærke er beskrivende for denne vare. Sagsøgeren har anført, at et EU-varemærke er omfattet af en formodning om gyldighed i henhold til artikel 59 og 62 i forordning 2017/1001.
44
Det tilkommer derfor den person, der har indgivet begæringen om ugyldighed, at påberåbe sig de faktiske omstændigheder, beviser og argumenter, der kan rejse tvivl om det pågældende varemærkes gyldighed. Intervenienten har imidlertid, i det mindste implicit, begrænset sit anbringende om, at det omtvistede varemærke er beskrivende, således, at det er rettet mod de andre varer, der er omfattet af det pågældende varemærke, bortset fra »kildevand«. Ved ikke desto mindre at fastslå, at det omtvistede varemærke er beskrivende for denne vare, har appelkammeret truffet afgørelse uden at tage hensyn til de fremførte faktiske omstændigheder, beviser og argumenter.
45
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
46
Det skal indledningsvis bemærkes, at selv om sagsøgeren har påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), skal sagsøgerens argumenter fortolkes således, at de vedrører en tilsidesættelse af artikel 95 i forordning 2017/1001.
47
I denne henseende bemærkes, at artikel 95 i forordning 2017/1001 med overskriften »Kontorets ex officio prøvelse af de faktiske omstændigheder« i stk. 1 bestemmer, at EUIPO under sagsbehandlingen ex officio prøver de faktiske omstændigheder. I ugyldighedssager, der er indledt i henhold til samme forordnings artikel 59, begrænser EUIPO sin behandling til de grunde og argumenter, som parterne har fremsat.
48
I det foreliggende tilfælde har intervenienten i sin ugyldighedsbegæring gjort gældende, at »[d]et omtvistede varemærke [vil] blive opfattet af den relevante kundekreds i forhold til de varer, som det betegner som værende det geografiske navn på landsbyen Devin, navnet på mineralforekomsten Devin og den registrerede geografiske betegnelse for naturligt mineralvand«, og at »[d]et [følger heraf], at der efter den relevante kundekreds’ opfattelse [er] en tilstrækkelig direkte og specifik forbindelse mellem tegnet og alle varerne i klasse 32«.
49
I modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, gjorde intervenienten således i sin ugyldighedsbegæring gældende, at der i den relevante kundekreds’ bevidsthed er en forbindelse mellem det geografiske navn Devin og alle de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, og påberåbte sig følgelig en ugyldighedsgrund baseret på dette varemærkes beskrivende karakter for samtlige de varer, som det omfatter, herunder »kildevand«.
50
Denne konklusion drages ikke i tvivl af sagsøgerens argument om, at intervenienten ved forelæggelsen af de faktiske omstændigheder, beviserne og de specifikke argumenter vedrørende samtlige de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, bortset fra »kildevand«, i det mindste implicit har begrænset sit anbringende vedrørende dette varemærkes beskrivende karakter. Som EUIPO med rette har anført, var disse specifikke faktiske omstændigheder, beviser og argumenter blot et supplement til intervenientens argumenter og beviser vedrørende samtlige de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke.
51
Det følger heraf, at appelkammeret ved undersøgelsen af det omtvistede varemærkes beskrivende karakter for »kildevand« begrænsede sin undersøgelse til de faktiske omstændigheder, beviser og argumenter, som parterne havde fremlagt. Det var derfor uden at begå en retlig fejl, at appelkammeret kunne tage stilling til, hvorvidt det omtvistede varemærke var beskrivende for »kildevand«.
52
Det første anbringende skal derfor forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende om en urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, for så vidt som appelkammeret med urette fandt, at sagsøgeren alene havde påberåbt sig fornødent særpræg opnået ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand« i klasse 32
53
Med det andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret med urette fandt, at sagsøgeren alene havde påberåbt sig fornødent særpræg opnået ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand« i klasse 32. Sagsøgeren har udtrykkeligt, eller i det mindste implicit, men nødvendigvis for annullationsafdelingen gjort gældende, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug i Bulgarien for samtlige de varer, der er omfattet af det, og fremlagt bevis herfor. Det er endvidere sagsøgerens opfattelse, at eftersom appelkammeret konkluderede, at de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt, var tilstrækkelige til at fastslå, at der forelå fornødent særpræg opnået ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, burde det have draget den samme konklusion hvad angår de øvrige varer, der er omfattet af det nævnte varemærke.
54
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
55
I den anfægtede afgørelses punkt 80 fandt appelkammeret indledningsvis, at sagsøgeren havde gjort gældende, at der var opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand« og for »kulsyreholdigt mineralvand eller seltersvand«, men ikke for de andre varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke. Appelkammeret foretog dernæst en analyse af de beviser, der var tilført sagsakterne, og konkluderede i den nævnte afgørelses punkt 88, at det omtvistede varemærke på ansøgningsdatoen og igen på datoen for ugyldighedsbegæringen i den relevante kundekreds havde opnået fornødent særpræg ved brug for disse samme varer.
56
Det skal bemærkes, at bevisbyrden for det fornødne særpræg opnået ved brug i henhold til artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 og denne forordnings artikel 52, stk. 2, påhviler indehaveren af det omhandlede varemærke (dom af 22.3.2023, Beauty Biosciences mod EUIPO – Société de Recherche Cosmétique (BIO-BEAUTÉ), T-750/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:147, præmis 43). Det er navnlig blevet fastslået, at når en sagsøger påberåber sig et varemærkes særpræg, tilkommer det sagsøger at fremlægge konkrete og velunderbyggede indicier, der godtgør, at det pågældende varemærke er i besiddelse af fornødent særpræg (dom af 25.10.2007, Develey mod KHIM, C-238/06 P, EU:C:2007:635, præmis 50).
57
Det følger heraf, at når et varemærke er blevet registreret i strid med artikel 7, stk. 1, litra b), c) eller d), i forordning nr. 207/2009, kan registreringen af det omtvistede varemærke kun opretholdes for de varer og tjenesteydelser, for hvilke det er godtgjort, at det pågældende varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug.
58
Det skal således undersøges, om det var med rette, at appelkammeret begrænsede sin undersøgelse af det særpræg, der er opnået ved brug af det omtvistede varemærke, til »mineralvand [og] seltersmineralvand«.
59
Det skal indledningsvis bemærkes, at intervenienten i det væsentlige har gjort gældende, at alle sagsøgerens argumenter for appelkammeret vedrørende det fornødne særpræg opnået ved brug af det omtvistede varemærke for andre varer end »mineralvand [og] seltersmineralvand«, skal afvises. Intervenienten har i denne forbindelse støttet sig på annullationsafdelingens angivelige konstatering, hvorefter sagsøgeren alene gjorde gældende, at der var opnået fornødent særpræg ved brug for mineralvand, hvilken konstatering har fået retskraft.
60
Hvad angår princippet om retskraft, hvorefter der ikke må sættes spørgsmålstegn ved den endelige karakter af en retsafgørelse, skal det indledningsvis bemærkes, at det ikke finder anvendelse på EUIPO’s afgørelser, der er af administrativ og ikke af retslig karakter (jf. i denne retning dom af 12.2.2025, Alberts mod EUIPO – Techtex (Papkasser (emballage)), T-245/24, ikke trykt i Sml., EU:T:2025:145, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
61
Selv om intervenientens argument skal forstås således, at annullationsafdelingen fastslog, at sagsøgeren havde gjort gældende, at der alene var opnået fornødent særpræg ved brug for mineralvand, og at denne konstatering, for så vidt som den ikke er blevet anfægtet i sagsøgerens klage for appelkammeret, blev endelig og fik retskraft, må det under alle omstændigheder konstateres, at intervenienten synes at henvise til annullationsafdelingens sammenfatning af sagsøgerens argumenter, hvilke argumenter sagsøgeren ikke har bestridt under sagen for EUIPO. En sammenfatning af en af parternes argumenter udgør imidlertid ikke en faktisk eller retlig omstændighed, som annullationsafdelingen har truffet afgørelse om, og kan derfor ikke tillægges retskraft (jf. i denne retning og analogt kendelse af 28.11.1996, Lenz mod Kommissionen, C-277/95 P, EU:C:1996:456, præmis 50).
62
I det foreliggende tilfælde anførte sagsøgeren flere gange i sine bemærkninger for annullationsafdelingen, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg »for varer i klasse 32, dvs. mineralvand«. I sine efterfølgende bemærkninger for annullationsafdelingen påberåbte sagsøgeren sig på ny det fornødne særpræg opnået ved brug af det omtvistede varemærke, hvilken brug var begrænset til mineralvand.
63
I denne henseende bemærkes, at de generelle udsagn, som sagsøgeren er fremkommet med i sine bemærkninger for annullationsafdelingen, hvorefter det omtvistede varemærke er et vitterlig kendt varemærke i Bulgarien, og at det derfor har opnået fornødent særpræg ved brug, uden at sammenkæde disse udsagn med de af det nævnte varemærke omfattede varer, ikke kan anses for et anbringende om særpræg opnået ved brug som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
64
Det skal endvidere bemærkes, at sagsøgerens argumenter vedrørende fornødent særpræg opnået ved brug i den administrative procedure for EUIPO og de beviser, som sagsøgeren fremlagde i denne henseende, næsten udelukkende vedrørte »mineralvand [og] seltersmineralvand«.
65
Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 56 ovenfor, påhviler det sagsøgeren at fremlægge konkrete og velunderbyggede indicier for, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug.
66
Sagsøgerens genelle bemærkninger med hensyn til anerkendelsen af det omtvistede varemærke og den omstændighed, at de beviser, som sagsøgeren fremlagde for annullationsafdelingen, ikke udelukkende vedrørte »mineralvand [og] seltersmineralvand«, gjorde det således ikke muligt for appelkammeret at udlede, at påberåbelsen skulle anses for at omfatte samtlige varer i klasse 32, i modsætning til sagsøgerens udtrykkelige udsagn i denne henseende.
67
Følgelig skal sagsøgerens argument om, at selskabet har gjort gældende, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug for samtlige de varer, der er omfattet heraf, forkastes.
68
Sagsøgerens argumenter drager ikke denne konklusion i tvivl.
69
Hvad for det første angår sagsøgerens argument om, at sammenfatningen af sagsøgerens argumenter i appelkammerets afgørelse af 2. december 2016 viser, at sagsøgeren påberåbte sig fornødent særpræg opnået ved brug for samtlige de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, er det tilstrækkeligt at konstatere, at appelkammerets afgørelse af 2. december 2016 blev fjernet fra retsordenen med tilbagevirkende kraft ved dom af 25. oktober 2018, DEVIN (T-122/17, EU:T:2018:719) (jf. analogt dom af 1.9.2021, Gruppe Nymphenburg Consult mod EUIPO (Limbic® Types), T-96/20, EU:T:2021:527, præmis 28).
70
Hvad for det andet angår sagsøgerens argument om, at selskabet i stævningen i den sag, der gav anledning til dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), gentog sit anbringende om fornødent særpræg opnået ved brug for samtlige de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, skal det bemærkes, at i henhold til procesreglementets artikel 188 må der ikke i de processkrifter, som parterne har indgivet under sagen for Retten, foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret.
71
Hvad for det tredje angår sagsøgerens argument om, at Retten i sin dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), udtrykkeligt bekræftede rækkevidden af sagsøgerens anbringende om, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug, skal det i lighed med det af EUIPO anførte fastslås, at Retten i denne sag ikke tog stilling til, i hvilket omfang det nævnte varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug.
72
Hvad endelig angår de yderligere beviser, som sagsøgeren har påberåbt sig for at godtgøre, at der er opnået fornødent særpræg ved brug af det omtvistede varemærke for andre varer end mineralvand (bilag A.9.a-A.9.g til stævningen), kan disse beviser, som anført i præmis 37 ovenfor, ikke antages til realitetsbehandling.
73
Henset til det ovenstående skal det andet anbringende forkastes.
Det tredje anbringende om en tilsidesættelse af retten til forsvar, af retten til at blive hørt og af princippet om procesøkonomi
74
Sagsøgerens tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 94, stk. 1, i forordning 2017/1001, af samme forordnings artikel 70, stk. 2, og af artikel 27, stk. 2, i delegeret forordning 2018/625. Dette anbringende består af to led. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar ved at annullere annullationsafdelingens afgørelse uden at opfordre parterne til at fremsætte deres bemærkninger. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat princippet om procesøkonomi ved ex officio at vedtage den anfægtede afgørelse og uden at give parterne mulighed for at fremsætte deres bemærkninger efter dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816).
– Det tredje anbringendes første led om en tilsidesættelse af retten til forsvar
75
Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar ved at annullere annullationsafdelingens afgørelse uden at opfordre parterne til at fremsætte deres bemærkninger efter dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816). Ifølge sagsøgeren kunne vurderingen i den anfægtede afgørelse af det særpræg, der er opnået ved brug af det omtvistede varemærke, have ført til et andet resultat end det, der i sidste ende blev fastlagt, hvis sagsøgeren havde haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger.
76
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
77
I henhold til artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001 må EUIPO’s afgørelser kun støttes på grunde, som de berørte parter har haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger om. Denne bestemmelse udgør en særlig anvendelse af det generelle princip om beskyttelse af retten til forsvar, der i øvrigt er fastsat i artikel 41, stk. 2, litra a), i chartret om grundlæggende rettigheder, hvorefter personer, hvis interesser påvirkes af offentlige myndigheders afgørelser, skal have mulighed for effektiv at gøre deres synspunkter gældende (dom af 13.12.2016, Guiral Broto mod EUIPO – Gastro & Soul (Café del Sol), T-548/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:720, præmis 30).
78
Retten til at blive hørt omfatter alle forhold af faktisk eller retlig art, som danner grundlag for beslutningsprocessen, men ikke det endelige standpunkt, som administrationen agter at indtage (jf. dom af 3.12.2003, Audi mod KHIM (TDI), T-16/02, EU:T:2003:327, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
79
I denne sammenhæng følger det af fast retspraksis, at artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001 på ingen måde kræver, at sagsøgeren efter genoptagelse af sagen ved EUIPO som følge af Rettens annullation af appelkamrenes afgørelse på ny skal opfordres til at fremsætte sine bemærkninger til de retlige og faktiske omstændigheder, som sagsøgeren allerede har haft mulighed for at udtale sig om i forbindelse med den tidligere afholdte skriftlige procedure, idet sagsakterne i denne forbindelse er blevet overtaget af appelkammeret (jf. dom af 25.11.2020, Group mod EUIPO – Iliev (GROUP Company TOURISM & TRAVEL), T-57/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:559, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
80
Desuden fastsætter artikel 70, stk. 2, i forordning 2017/1001, at under behandlingen af klagen opfordrer appelkammeret om fornødent parterne til inden for en af kammeret fastsat frist at fremkomme med deres bemærkninger til dets meddelelser eller til indlæg fra de øvrige parter.
81
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at appelkammeret ikke opfordrede parterne til at fremkomme med yderligere bemærkninger vedrørende det fornødne særpræg opnået ved brug af det omtvistede varemærke for andre varer end »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water« efter dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816).
82
Det skal imidlertid bemærkes, at sagsøgeren i løbet af den administrative procedure ved EUIPO havde mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til aspekterne af intervenientens ugyldighedssag, herunder det særpræg, der var opnået ved brug af det omtvistede varemærke.
83
Følgelig var appelkammeret i det foreliggende tilfælde ikke forpligtet til på ny at høre sagsøgeren om det fornødne særpræg, der var opnået ved brug af det omtvistede varemærke, og nærmere bestemt om opnåelsen af dette særpræg for andre varer end »mineralvand, der opfylder specifikationerne for den [beskyttede geografiske betegnelse] Devin Natural Mineral Water«, inden appelkammeret foretog sin egen vurdering i den anfægtede afgørelse.
84
Det tredje anbringendes første led skal derfor forkastes.
– Det tredje anbringendes andet led om en tilsidesættelse af princippet om procesøkonomi
85
Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret ved ex officio at vedtage den anfægtede afgørelse og uden at give parterne mulighed for at fremsætte deres bemærkninger efter dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), har tilsidesat princippet om procesøkonomi. Appelkammeret efterlod således ikke sagsøgeren andet valg end at anlægge et tredje søgsmål ved Retten.
86
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
87
Indledningsvis skal det bemærkes, at appelkammeret, som anført i præmis 83 ovenfor, i den foreliggende sag ikke var forpligtet til på ny at høre sagsøgeren om det særpræg, der er opnået ved brug af det omtvistede varemærke, før det foretog sin egen vurdering i den anfægtede afgørelse.
88
Selv om det i Domstolens praksis anerkendes, at princippet om procesøkonomi finder anvendelse under administrative procedurer ved EUIPO, synes denne retspraksis at være begrænset til visse situationer. Domstolen har bl.a. fastslået, at det ville det være i strid med dette princip, at den part, der har fremsat et modkrav, tvinges til at indlede en sag ved EUIPO, i tilfælde af at sagsøgeren i hovedsagen frafalder sagen (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 56).
89
Domstolen har endvidere fastslået, at det ville være i strid med princippet om procesøkonomi at antage, at et modkrav, der er støttet på en ugyldighedsgrund som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra a)-m), i forordning 2017/1001, som vedrører alle de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af registreringen af det pågældende varemærke, kun kan føre til en erklæring om delvis ugyldighed af det varemærke, som den pågældende krænkelsessag vedrører (dom af 8.6.2023, LM (Modkrav med påstand om varemærkets ugyldighed), C-654/21, EU:C:2023:462, præmis 44).
90
Selv om sagsøgeren i den foreliggende sag har henvist til dom af 8. juni 2023, LM (Modkrav med påstand om varemærkets ugyldighed) (C-654/21, EU:C:2023:462), må det konstateres, at selskabets påstand ikke er et modkrav som omhandlet i forordning 2017/1001, men at sagsøgeren har gjort gældende, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug. Følgelig kan den retspraksis, som sagsøgeren støtter sig på, hverken direkte eller analogt overføres på den foreliggende sag.
91
Det følger heraf, at appelkammeret i den foreliggende sag ikke har tilsidesat princippet om procesøkonomi ved at vedtage den anfægtede afgørelse uden at give parterne mulighed for at fremsætte deres bemærkninger efter dom af 14. december 2022, DEVIN (T-526/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:816), og dette så meget desto mere som de ikke var forhindret i at fremsætte sådanne bemærkninger på eget initiativ.
92
På baggrund af ovenstående betragtninger må det tredje anbringendes andet led og dermed det tredje anbringende i sin helhed forkastes.
Det fjerde anbringende om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og retssikkerhedsprincippet
93
Sagsøgerens fjerde anbringende om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og retssikkerhedsprincippet består af to led. For det første har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, idet det har behandlet sammenlignelige situationer forskelligt. For det andet har sagsøgeren kritiseret appelkammeret for at have tilsidesat retssikkerhedsprincippet og det hermed sammenhængende princip om beskyttelse af den berettigede forventning, idet det fandt, at de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt, var tilstrækkelige til at godtgøre det fornødne særpræg opnået ved brug af det omtvistede varemærke for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, men ikke for de andre varer, der er omfattet af det nævnte varemærke.
– Det fjerde anbringendes første led om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
94
Sagsøgeren har påberåbt sig ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i artikel 20 og 21 i chartret om grundlæggende rettigheder. Sagsøgeren har i den forbindelse anført, at selskabet har påberåbt sig fornødent særpræg opnået ved brug for samtlige de varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, og har fremlagt beviser herfor. Idet appelkammeret konkluderede, at det omtvistede varemærke kun havde opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand« og ikke for de andre varer, der er omfattet af det omtvistede varemærke, behandlede det sammenlignelige situationer forskelligt uden at give en objektiv begrundelse herfor. Appelkammeret fandt nærmere bestemt, at de samme beviser, som indeholdt tilsvarende oplysninger om det særpræg, der var opnået ved brug af det omtvistede varemærke i Bulgarien, var tilstrækkelige til at bevise særpræg for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, men ikke for de andre varer, der er omfattet af det nævnte varemærke.
95
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
96
Ligebehandlingsprincippet kræver, at ensartede forhold ikke behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke behandles ensartet, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. dom af 15.7.2021, DK mod EU-Udenrigstjenesten, C-851/19 P, EU:C:2021:607, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
97
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret tilsidesatte ligebehandlingsprincippet ved at fastslå, at »de samme beviser, som indeholdt tilsvarende oplysninger vedrørende det [omtvistede] varemærkes særpræg opnået ved brug i Bulgarien for alle de varer, som [det nævnte varemærke] omfatte[de]«, udelukkende var tilstrækkelige til at bevise fornødent særpræg for »mineralvand [og] seltersmineralvand« og ikke for de andre varer, der er omfattet af samme varemærke.
98
Det skal indledningsvis bemærkes, således som det er blevet fastslået i præmis 56-73 ovenfor, at sagsøgeren hverken har gjort gældende eller a fortiori bevist, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug for andre varer end »mineralvand [og] seltersmineralvand«.
99
Det skal endvidere og under alle omstændigheder fastslås, at sagsøgeren ikke har forklaret, hvilke beviser eller oplysninger vedkommende henviser til med dette anbringende. Sagsøgeren har i denne forbindelse alene henvist til stævningens punkt 41-47, hvori sagsøgeren har anført, at selskabet har fremlagt bevis for, at der er opnået fornødent særpræg ved brug.
100
Selv om det er korrekt, at sagsøgeren i stævningens punkt 41 har påberåbt sig visse beviser, som sagsøgeren fremlagde sammen med sine bemærkninger for annullationsafdelingen, heriblandt vedrørende kildevand og drikkevand på flaske, har sagsøgeren imidlertid ikke godtgjort, at der er tale om »samme beviser, [der indeholder] tilsvarende oplysninger« som de beviser, på grundlag af hvilke appelkammeret fastslog, at der var opnået fornødent særpræg ved brug for »mineralvand [og] seltersmineralvand«.
101
Selv om sagsøgerens klagepunkt fremgår af stævningen, indeholder stævningen ingen argumentation til støtte herfor. Stævningen indeholder således ikke tilstrækkeligt præcise oplysninger til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret, og at EUIPO kan tilrettelægge sit forsvar.
102
Det følger for det første heraf, at det ikke tilkommer Retten i bilagene at søge efter, hvad sagsøgerens argumentation vedrørende det pågældende klagepunkt kunne være (jf. dom af 22.6.2017, Biogena Naturprodukte mod EUIPO (ZUM wohl), T-236/16, EU:T:2017:416, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis), og for det andet, at dette klagepunkt skal afvises i henhold til procesreglementets artikel 177, stk. 1, litra d), for så vidt som det ikke indeholder de oplysninger, der er nødvendige for, at Retten kan udøve sin prøvelsesret, og for, at sagsøgte kan varetage sit forsvar.
103
Det fjerde anbringendes første led skal derfor forkastes.
– Det fjerde anbringendes andet led om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og det hermed sammenhængende princip om beskyttelse af den berettigede forventning
104
Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret ved i den anfægtede afgørelses punkt 85 at fastslå, at de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt, var tilstrækkelige til at godtgøre, at der var opnået fornødent særpræg ved brug af det omtvistede varemærke for varer i klasse 32, hos sagsøgeren skabte en berettiget forventning om, at det nævnte varemærke ville blive opretholdt, ikke alene for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, men også for de andre varer i klasse 32, der er omfattet af det omtvistede varemærke. Appelkammeret har tilsidesat denne berettigede forventning i strid med retssikkerhedsprincippet.
105
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumenter.
106
Retssikkerhedsprincippet, der hører til EU-rettens almindelige grundsætninger, kræver, at retsreglerne skal være klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, således at de berørte kan orientere sig i situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (dom af 8.12.2011, France Télécom mod Kommissionen, C-81/10 P, EU:C:2011:811, præmis 100, og af 9.10.2014, Traum, C-492/13, EU:C:2014:2267, præmis 28).
107
Det følger heraf, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at EU-administrationen ved at afgive præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse, har givet anledning til begrundede forventninger hos den pågældende (jf. i denne retning dom af 9.7.2008, Reber mod KHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, EU:T:2008:268, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
108
Sagsøgeren har bl.a. gjort gældende, at appelkammeret tilsidesatte retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved i den anfægtede afgørelses punkt 88 at fastslå, at det omtvistede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug, men udelukkende for »mineralvand [og] seltersmineralvand«, selv om appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 85 havde fundet, at det nævnte varemærke havde opnået fornødent særpræg ved brug, uden at begrænse denne konstatering til en af de varer, der var omfattet af varemærket.
109
I denne henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at den anfægtede afgørelses punkt 85 ikke indeholder nogen forsikring, og slet ikke præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 107 ovenfor, om, at det omtvistede varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug for alle de varer, som det omfatter.
110
Det fjerde anbringendes andet led skal derfor forkastes, og følgelig skal det fjerde anbringende forkastes i det hele.
111
Det følger af det ovenstående, at ingen af sagsøgerens anbringender kan tages til følge, og at EUIPO derfor skal frifindes i det hele.
Sagsomkostninger
112
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
113
Sagsøgeren har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale intervenientens omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom. Da EUIPO kun har nedlagt påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne i tilfælde af indkaldelse til et retsmøde, bør EUIPO i mangel af afholdelse af et retsmøde pålægges at bære sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.
2)
Devin EAD bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Haskovo Chamber of Commerce and Industry.
3)
EUIPO bærer sine egne omkostninger.
Costeira
Öberg
Zilgalvis
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 29. oktober 2025.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.