61987CC0323_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . I denne sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at Den Italienske Republiks afgiftsordning for visse varer, herunder rom, er i strid med EOEF-Traktatens artikel 95 . Sagen er saaledes endnu en i den raekke sager, hvorunder Domstolen har beskaeftiget sig med forskellige sider af den gaeldende afgiftsordning for spiritus i Italien . Paa mange maader er disse tidligere domme stadig af betydning for afgoerelsen af denne sag, skoent de maaske vedroerte andre forhold ved afgiftsordningen end dem, det her drejer sig om, og den italienske afgiftslovgivning er blevet aendret meget gennem aarene .
2 . Naervaerende sag vedroerer "produktionsafgiften" paa spiritus fremstillet i Italien og den tilsvarende "importtillaegsafgift", som opkraeves for den spiritus, der indfoeres til Italien . Andre forhold ved den italienske afgiftsordning, som Domstolen har maattet tage stilling til, var statsafgifterne ( der nu er ophaevet ) paa spiritus, ordningen med afgiftsbanderoler paa beholdere, der indeholder spiritus, og moms opkraevet ved salg af spiritus .
3 . Sag 169/78, Kommissionen mod Italien ( Sml . 1980, s . 385 ) omhandlede ordningen med afgiftsbanderoler paa beholdere indeholdende spiritus til detailsalg . Den i sagen omtvistede italienske lovgivning bestemte, at banderoleafgiften skulle betales efter forskellige afgiftssatser, som for spiritus paa basis af korn og sukkerroers vedkommende laa flere gange hoejere end satserne for spiritus paa basis af vin og druekvas . Domstolen fandt, at afgiftsordningen var karakteriseret ved, at de mest typiske indenlandske varer, nemlig spiritus paa basis af vin og druekvas, befandt sig i den gunstigste afgiftskategori, medens de to varetyper, som naesten udelukkende indfoertes fra andre medlemsstater, nemlig spiritus paa basis af korn og rom, var paalagt en tungere afgiftsbyrde ( dommens praemis 35 ). Domstolen statuerede derfor, at Italiens differentierede afgiftsordning, for saa vidt angik spiritus fremstillet ved destillation af korn og sukkerroer paa den ene side og spiritus fremstillet af vin og druekvas paa den anden side, var uforenelig med Traktatens artikel 95 .
4 . De forenede sager 142 og 143/80, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Essevi og Salengo ( Sml . 1981, s . 1413 ) vedroerte en italiensk afgift, der senere er blevet ophaevet, nemlig den almindelige statsafgift . Sagen opstod i forbindelse med en strid om betaling af afgift for cognac med oprindelse i Frankrig, der var indfoert til Italien . Det fremgik af forelaeggelseskendelserne, at indfoert spiritus var paalagt fuld afgift, mens indenlandsk fremstillet spiritus var fritaget for afgift, idet alene spiritus, hvis fremstilling kunne kontrolleres paa produktionsstadiet paa italiensk omraade, var fritaget for afgift ( dommens praemis 20 ). Eftersom afgiftsnedsaettelsen kun kunne indroemmes overfor indenlandske produkter, fandt Domstolen, at den var diskriminerende og som saadan i strid med Traktatens artikel 95 ( dommens praemis 22 ). Domstolen kendte for ret : "Et spiritusafgiftssystem udformet saaledes, at afgiftsfritagelser eller - nedsaettelser forbeholdes den indenlandske produktion, udgoer en forskelsbehandling, som er forbudt ved EOEF-Traktatens artikel 95 ."
5 . Medens Essevi og Salengo vedroerte indfoersel af spiritus fremstillet af vin ( cognac ), vedroerte sag 216/81 Cogis mod Amministrazione delle finanze dello Stato ( Sml . 1982, s . 2701 ) indfoersel af spiritus af korn ( whisky ) til Italien, hvilket bringer sagen naermere til de spoergsmaal, naervaerende sag omhandler . Efter den dagaeldende italienske afgiftsordning var den whisky, som sagsoegeren indfoerte fra Det Forenede Kongerige paalagt saavel fuld statsafgift ( hvorimod indenlandsk spiritus var fritaget ) som importtillaegsafgift (( hvorimod indenlandsk spiritus af vin, der var belagt med den tilsvarende produktionsafgift, opfyldte betingelserne for at faa en betragtelig nedsaettelse ( s . 2703-2704 ) )). Domstolen kendte ogsaa denne afgiftsordning i strid med artikel 95 .
6 . Da tvisten i naevnte sag og det af den nationale ret forelagte spoergsmaal alene vedroerte whiskey, tog Domstolen alene stilling til spoergsmaalet vedroerende whisky . Domstolen kendte for ret : "Artikel 95 er til hinder for en afgiftsordning, der beskatter whisky og anden spiritus forskelligt ." I dommens praemisser fremkom Domstolen dog, under henvisning til den naevnte sag 169/78, Kommissionen mod Italien, med nogle mere generelle udtalelser, der ikke alene vedroerte whisky, men ogsaa rom . Domstolen udtalte saaledes i praemis 10 og 11, at "spiritus fremstillet af korn og rom som destillerede produkter har tilstraekkelig mange faelles traek med spiritus fremstillet af vin og druekvas til i hvert fald under visse omstaendigheder at give forbrugeren en valgmulighed . Dette giver tilstraekkelig baggrund for at antage, at varerne konkurrerer indbyrdes, og at beskatningen af varerne ikke maa beskytte den indenlandske produktion ... . Med hensyn til beskatningssystemets beskyttende karakter fastslog Domstolen i dommen i sag 169/78, at systemet var kendetegnet ved, at de mest typiske indenlandske varer, nemlig spiritus paa basis af vin og druekvas, befinder sig i den gunstigste afgiftskategori, mens de to varetyper, som naesten udelukkende indfoeres fra andre medlemsstater, nemlig spiritus paa basis af korn og rom, er paalagt en tungere afgiftsbyrde . Den omstaendighed, at der ligeledes findes en indenlandsk produktion af disse spiritusprodukter, kan ikke aendre denne bedoemmelse, da det er ubestridt, at det kun drejer sig om minimale maengder . Den differentierede beskatning paavirker markedet for de paagaeldende varer ved at nedsaette det potentielle forbrug af de indfoerte varer ."
7 . AAret efter tog Domstolen i sag 319/81, Kommissionen mod Italien ( Sml . 1983, s . 601 ) stilling til et andet forhold ved den italienske afgiftsordning for spiritus, nemlig mervaerdiafgiften . Efter den dagaeldende italienske lovgivning var spiritus med oprindelsesbetegnelse eller herkomstbenaevnelse, der paa produktionsstedet var reguleret eller beskyttet, paalagt en hoejere moms, mens andre former for spiritus var paalagt en lavere moms . Da der ikke i Italien fandtes bestemmelser til beskyttelse af oprindelsesbetegnelse eller herkomstbenaevnelse, for saa vidt angaar indenlandsk fremstillet spiritus, var foelgen heraf, at stoerstedelen af den indfoerte spiritus blev beskattet efter den hoeje sats, mens stoerstedelen af den indenlandsk fremstillede spiritus blev beskattet efter den lave sats ( dommens praemisser 4 og 18 ). Domstolen fandt, at afgiftsordningerne var i strid med artikel 95 ved at diskriminere varer indfoert fra andre medlemsstater . Foelgeligt statuerede den, at Den Italienske Republik, for saa vidt angik varer importeret fra andre medlemsstater, havde undladt at opfylde sine forpligtelser efter EOEF-Traktatens artikel 95 ved for spiritus at anvende et differentieret afgiftssystem paa grundlag af oprindelsesbetegnelse eller herkomstbenaevnelse .
8 . I forbindelse med gennemfoerelsen af Domstolens domme i de sidste to sager ( hvortil der henvises i aendringsloven ) ophaevede Italien ved lovdekret nr . 232 af 15 . juni 1984 statsafgiften og fastsatte produktionsafgiften paa italiensk fremstillet spiritus og den tilsvarende importtillaegsafgift paa indfoert spiritus til 350 000 LIT pr . hl ren alkohol . Som foelge heraf ville indenlandsk og indfoert spiritus vaere blevet paalagt den samme afgift . Da lovdekretet blev vedtaget som lov, lov nr . 408 af 28 . juli 1984, blev produktions - og importtillaegsafgiften imidlertid haevet til 420 000 LIT . Som en undtagelse herfra blev der samtidig indsat en bestemmelse, hvorved indtil 31 . december 1988 produktionsafgiften og importtillaegsafgiften paa alkohol udvundet ved destillation af vin og druekvas, samt af kartofler, frugt, sorgho, figner, johannesbroed og korn blev fastsat til 340 000 LIT pr . hl ren alkohol ( dvs . 80 000 LIT lavere ). Efter at naervaerende sag er anlagt, har Italien forlaenget bestemmelsens gyldighedsperiode til 31 . december 1992 og forhoejet den fulde og nedsatte afgift til henholdsvis 546 000 LIT og 442 000 LIT pr . hl ren alkohol ved artikel 4 i lovdekret nr . 9 af 15 . januar 1988 og artikel 8, stk . 19 og stk . 20, i lov nr . 67 af 11 . marts 1988 . ( Kommissionens staevning vedroerer derfor kun den lovgivning, der var gaeldende paa tidspunktet for staevningens indgivelse, men det retlige spoergsmaal bestaar uaendret .)
9 . Skoent bestemmelsen om en nedsat afgift var udformet som en undtagelse, omfattede den spiritus fremstillet af en langt mere omfattende raekke produkter end den bestemmelse, der fastsatte den normale afgift ( dvs . den hoeje afgift ). Det fremgaar nemlig, at den hoejere afgift kun finder anvendelse paa syntetisk alkohol eller alkohol udvundet af sukker, enten raasukker eller sukkerroer . Kommissionen lagde til grund, at den differentierede afgiftsordning i henhold til lov nr . 408 stillede alkohol udvundet af de fleste landbrugsvarer bedre end alkohol udvundet af sukkerroer og varer, der indeholder saadan alkohol, f.eks . rom . Den haevder, at der ikke er en indenlandsk produktion af rom ( skoent Domstolen i Cogis-sagen konstaterede, at der var en indenlandsk produktion af rom, omend i meget begraensede maengder ). Kommissionen fandt, at Italien tilsidesatte Traktatens artikel 95 ved at laegge en hoejere afgift paa alkohol udvundet af sukkerroer og varer, der indeholder saadan alkohol, end paa indenlandske varer . Kommissionen sendte den 3 . april 1986 en skrivelse til den italienske regering med dette indhold . Paa tilsvarende maade redegjorde den for det paastaaede traktatbrud i den begrundede udtalelse af 4 . marts 1987, hvori den gjorde gaeldende, at den italienske lovgivning var i strid med bestemmelserne i artikel 95, fordi den paalaegger en hoejere afgift paa alkohol udvundet af sukkerroer og af varer, der indeholder saadan alkohol, f.eks . rom, der ikke produceres i Italien, end lignende eller konkurrerende indenlandske varer . Ved staevning indgivet til Domstolen den 16 . oktober 1987 har Kommissionen anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til EOEF-Traktatens artikel 95, idet den har indfoert en afgiftsordning, hvorefter alkohol udvundet af sukkerroer og varer, der indeholder alkohol udvundet af sukkerroer, paalaegges hoejere afgifter end alkohol udvundet af andre landbrugsvarer og varer med indhold af alkohol udvundet af andre landbrugsvarer .
10 . Det er saaledes klart, at staevningen ikke alene vedroerer rom, men alle former for alkohol udvundet ved destillation af sukkerroer og alle varer, der indeholder saadan alkohol ( for saa vidt de indfoeres fra andre medlemsstater ). Bortset fra en enkelt undtagelse, har Kommissionen kun henvist til rom som et eksempel paa en vare, der indeholder alkohol udvundet af sukkerroer . Den undtagelse, jeg henviser til, er en enkeltstaaende passage i staevningen, hvoraf fremgaar, at det hovedsageligt er rom, der er paalagt den fulde afgift . Denne paastand har Kommissionen dog ikke godtgjort . Tvaertimod fremgaar det af de indlaeg og beviser, som efterfoelgende er fremfoert for retten, at rom kun udgoer en mindre del af den samlede produktion, som er paalagt den fulde afgift . Der boer derfor ses bort fra denne paastand, og sagen boer behandles saaledes, som den er fremstillet i den begrundede udtalelse og Kommissionens indlaeg, isaer i staevningen, dvs . at den italienske afgiftsordning haevdes at vaere i strid med Traktatens artikel 95, under henvisning til, at de omhandlede italienske foranstaltninger paalaegger alkohol udvundet af sukkerroer og varer, der indeholder saadan alkohol, en hoejere afgift end lignende eller konkurrerende indenlandske varer .
11 . En raekke varer falder inden for den katagori, der haevdes at blive afgiftsmaessigt forskelsbehandlet i strid med artikel 95 . Rom er en af disse varer og er lige fra sagens begyndelse blevet saerlig fremhaevet . Derfor vil jeg foerst beskaeftige mig med rom .
12 . Kommissionen goer gaeldende, at rom og anden spiritus er lignende varer i Traktatens artikel 95' s forstand . Subsidiaert goer den gaeldende, at de under alle omstaendigheder er indbyrdes konkurrerende varer i henhold til artikel 95, stk . 2 . Italien bestrider, at rom kan betragtes som en lignende vare i forhold til spiritus fremstillet af vin og korn under henvisning til varernes respektive organoleptiske kendetegn . Italien goer gaeldende, at rom og anden spiritus hoejst kan vaere indbyrdes konkurrerende varer i henhold til artikel 95, stk . 2 . Denne tvist rejser vanskelige spoergsmaal, som Domstolen bl.a . har behandlet i praemis 11-13 i dommen i sag 169/78, Kommissionen mod Italien ( s . 401-402 ). I de sager, der indtil dato er afgjort, har Domstolen afstaaet fra at afgoere, om rom og anden spiritus er lignende varer i artikel 95, stk . 1' s forstand . Domstolen lod udtrykkeligt spoergsmaalet staa aabent i sag 169/78 Kommissionen mod Italien ( dommens praemis 33, s . 407-408 ) med den begrundelse, at det ikke var noedvendigt at traeffe afgoerelse af spoergsmaalet, "idet det ikke med rimelighed kan bestrides, at (( de omhandlede alkoholholdige drikke, dvs . spiritus udvundet af korn og af sukkerroer )) uden undtagelse i det mindste konkurrerer med de indenlandske varer, som er omfattet af denne sag (( dvs . spiritus udvundet af vin og af druekvas ))". Domstolen tilfoejede ( i dommens praemis 34 paa s . 408 ) at "spiritus paa basis af korn og rom som destillerede produkter (( har )) tilstraekkelig mange faelles traek med spiritus paa basis af vin og druekvas til i hvert fald under visse omstaendigheder at udgoere et alternativt valg for forbrugeren ". I sagen Essevi mod Salengo opstod spoergsmaalet ikke, fordi den indfoerte vare, cognac, ogsaa var fremstillet ved destillation af vin, og det blev derfor ikke bestridt, at der var tale om lignende varer i artikel 95, stk . 1' s forstand . I Cogis-sagen ( dommens praemis 10, s . 2713 ) og i sag 319/81 Kommissionen mod Italien ( dommens praemis 16&17, s . 621 ) afgjorde Domstolen derimod spoergsmaalet paa samme maade som i sag 169/78 Kommisonen mod Italien, dvs . Domstolen traf ikke afgoerelse, om de omhandlede former for spiritus var lignende varer, men konstaterede blot, at de under alle omstaendigheder var indbyrdes konkurrerende, saaledes at de faldt ind under stk . 2 i artikel 95 .
13 . Hvis Domstolen anvender denne fremgangsmaade her, er det ikke noedvendigt at afgoere, om rom er en lignende vare i forhold til de former for spiritus, der er beskattet efter den lave sats ( isaer spiritus udvundet af vin og druekvas samt korn ). Det er tilstraekkeligt blot at fastslaa, at disse former for spiritus og rom er konkurrerende produkter i henhold til artikel 95, stk . 2 . Jeg mener ikke, at der paa baggrund af Domstolens udtalelser herom i praemisserne 33 og 34 i sag 169/78 Kommissionen mod Italien og i praemis 10 i Cogis-sagen kan vaere nogen tvivl om, at rom og de andre former for spiritus i det mindste maa betragtes som konkurrerende varer efter artikel 95, stk . 2 .
14 . Artikel 95, stk . 2, bestemmer, at "ingen medlemsstat (( maa )) paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter ." Jeg skal derfor nu undersoege, om den italienske afgiftsordning indirekte beskytter konkurrerende indenlandske produkter . Efter min mening er der ingen tvivl om, at den italienske afgiftsordning virker beskyttende . Italien har endog udtrykkeligt erklaeret, at formaalet med den differentierede afgiftsordning er at beskytte den italienske produktion af spiritus af vin .
15 . Italien har oplyst, at det gennemsnitligt koster 50 000-60 000 LIT mere pr . hl ren alkohol at producere alkohol af vin eller frugt, end det koster at producere alkohol af melasse . Hvis afgiften paa de to former for alkohol blev ens fastsat, ville det blive umuligt at saelge alkohol udvundet af vin . Destillationsfabrikkerne ville lukke og vinmarkedet ville bryde sammen, fordi det hovedsagelig er afhaengigt af destillation . Derfor var det, uanset at den italienske lovgiver har som endeligt maal at paalaegge alle former for alkohol den samme afgift, noedvendigt at traeffe en midlertidig foranstaltning, der fortsat kunne udligne omkostningerne . Kommissionen har anfoert, at selv om den italienske regering vurderer omkostningsforskellen paa de to former for alkohol til at vaere mellem 50 000 og 60 000 LIT, var afgiftsforskellen 80 000 LIT pr . hl ren alkohol . Under sagens behandling er denne oeget til 104 000 LIT . Det ser derfor ud til, at den omhandlede foranstaltning, selv naar der tages hoejde for inflationen, ikke blot sidestiller omkostningerne ved de to former for alkohol, men faktisk stiller alkohol udvundet af sukker konkurrencemaessigt svagere .
16 . Eftersom det er erkendt og aabenbart, at de differentierede afgiftsordninger virker beskyttende, er det klart, at ordningerne er i strid med artikel 95, stk . 2 for saa vidt angaar rom . Efter min mening kan en raekke af de argumenter, som Italien har fremfoert til sit forsvar, ikke tages til foelge . Jeg vil gennemgaa disse argumenter enkeltvis .
17 . Den italienske regering har anfoert, at for at godtgoere en overtraedelse af artikel 95, stk . 2, er det ikke tilstraekkeligt blot at sammenligne de afgifter, som respektivt er paalagt de omhandlede produkter, men det skal konkret godtgoeres, at forskellen mellem afgifterne kan medfoere beskyttelsesvirkninger . Det argument er allerede gjort gaeldende for Domstolen, men blev ikke taget til foelge . Jfr . navnlig sag 170/78, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige ( mellemdom, Sml . 1980, s . 417 ), hvorunder Det Forenede Kongerige havde gjort gaeldende, at det, for at et sagsforhold kan vaere omfattet af artikel 95, stk . 2, ikke var tilstraekkeligt at bevise forskelle i afgiftsbelastningen, men at Traktaten forudsatte, at det bevises, at det paagaeldende afgiftssystem faktisk virker beskyttende ( dommens praemis 8, s . 433 ). Domstolen forkastede udtrykkeligt dette argument ( dommens praemis 10, s . 433 ), idet den udtalte : "Det boer imidlertid understreges, at (( artikel 95, stk . 2 )) omfatter tilfaelde, hvor det paagaeldende afgiftssystem 'vil kunne' beskytte andre produkter, hvorfor det ikke i hvert enkelt tilfaelde kan kraeves, at der foeres statistisk bevis for nogen beskyttelsesvirkning . Det er for anvendelsen af artikel 95, stk . 2, tilstraekkeligt, at det fastslaas, at et naermere bestemt afgiftssystem paa grund af sin udformning maa antages at kunne indebaere den beskyttelsesvirkning, som Traktaten sigter til . Uden at betydningen af de kriterier, der kan udledes gennem statistiske oplysninger, paa grundlag af hvilke virkningerne af en given afgiftsordning kan maales, herved skal underkendes, kan det ikke kraeves af Kommissionen, at den fremlaegger tal for, hvori den omtvistede afgiftsordnings beskyttelsesvirkning naermere bestaar ". Italien fremfoerte et tilsvarende argument i sag 169/78, Kommissionen mod Italien ( jfr . s . 395 ), hvilket Domstolen implicit forkastede i dommen ( se isaer praemis 35, s . 408 ); Domstolen indtog en tilsvarende holdning i Cogis-sagen ( se isaer dommens praemis 10 og 11, s . 2713 ). Derfor kan den italienske regerings argument om, at det skal bevises, at afgiftsforskellen har konkrete beskyttelsesvirkninger, ikke tages til foelge .
18 . Den italienske regering har ogsaa paaberaabt sig en raekke af Domstolens afgoerelser, hvori Domstolen har statueret foelgende : "Faellesskabsretten (( er )) ikke paa sit nuvaerende udviklingstrin til hinder for, at den enkelte medlemsstat for visse produkters vedkommende kan indfoere en differentieret afgiftsordning efter objektive kriterier f.eks . vedroerende de anvendte raastoffer eller de anvendte fremstillingsmetoder . En saadan afgiftsmaessig differentiering er forenelig med faellesskabsretten, saafremt den forfoelger et oekonomisk politisk maal, der paa sin side opfylder de krav, Traktaten og den afledede ret opstiller, og saafremt de naermere regler herfor er saaledes udformet, at enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling af produkter indfoert fra de andre medlemsstater eller beskyttelse af indenlandsk konkurrerende produkter er helt udelukket" ( jfr . f.eks . sag 140/79, Chemial Farmaceutici mod DAF Sml . 1981, s . 1, isaer paa s . 15; sag 46/80, Vinal mod Orbat, Sml . 1981, s . 77, isaer paa s . 93; og sag 196/85, Kommissionen mod Frankrig, Sml . 1987, s . 1597, isaer paa s . 1615 ). Den italienske regering har anfoert, at den differentierede afgiftsordning opfylder de ovennaevnte betingelser . Differentieringen sker efter et objektivt kriterium, nemlig det raamateriale, som alkoholen er udvundet af; den forfoelger et oekonomisk politisk maal, der er foreneligt med EF-retten, nemlig at stoette markedet for vindyrkning og vinproduktion; og de naermere regler for anvendelsen af afgiftsordningen indebaerer ikke beskyttelse af indenlandsk konkurrerende produkter . Jeg mener ikke, at denne retspraksis kan paaberaabes i relation til rom i naervaerende sag . Domstolen har allerede truffet en raekke afgoerelser om problemet, der er af langt mere direkte relevans for denne sag : sag 169/78, Kommissionen mod Italien, Essevi og Salengo, sag 319/81, Kommissionen mod Italien og navnlig Cogis-sagen . Disse sager behandler direkte problemet med hensyn til rom, og jeg mener ikke, at anden retspraksis kan komme paa tale .
19 . Denne anden retspraksis udgoer under alle omstaendigheder en undtagelse fra hovedreglen i Traktatens artikel 95, fordi den paa visse betingelser giver medlemsstaterne ret til i deres interne afgiftsordning at forskelsbehandle produkter fra andre medlemsstater til fordel for indenlandske produkter . Jeg mener ikke, at undtagelsen uden videre kan forenes med artikel 95' s ordlyd eller den sammenhaeng, hvori den indgaar i Traktaten, dvs . som et supplement til artiklerne 9 og 16, som altid er blevet fortolket saaledes, at de har opnaaet deres fulde virkning . Domstolen har understreget, at i Traktatens system udgoer bestemmelserne i artikel 95 et supplement til reglerne om afskaffelse af told og afgifter med tilsvarende virkning; at bestemmelserne har til formaal at sikre varernes frie bevaegelighed mellem medlemsstaterne paa normale konkurrencevilkaar gennem fjernelse af enhver form for beskyttelse som foelge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater; og at artikel 95 skal sikre, at interne afgifter virker fuldstaendigt neutralt i forhold til konkurrencen mellem indenlandske og indfoerte varer : jfr . f.eks . ovennaevnte sag 169/78, Kommissionen mod Italien, s . 399 . Da denne undtagelse ( som jeg vil kalde "retspraksisundtagelsen ") under alle omstaendigheder fraviger Traktaten, maa den ikke fortolkes udvidende . ( Paa dette punkt er jeg af samme holdning som generaladvokat Reischl i Cogis-sagen, s . 2720 ). Det foelger heraf, at selv om der skulle traeffes et valg mellem undtagelsen og den almindelige retspraksis ( jfr . navnlig sag 169/78 Kommissionen mod Italien og Cogis ), burde valget ikke falde ud til fordel for undtagelsen .
20 . Det skal ogsaa bemaerkes, at i den raekke sager, hvor Domstolen har henvist til den naevnte passage, har den ikke bragt undtagelsen i anvendelse ( jfr . f.eks . Essevi mod Salengo, sag 319/82, Kommissionen mod Italien og sag 106/84 Kommissionen mod Danmark ( 1986 ) Sml . s . 833 ). Endvidere skal det understreges, at den omtalte passage henviser til faellesskabsretten "paa sit nuvaerende udviklingstrin ". Jeg mener, at efterhaanden som der opnaaes en hoejere grad af europaeisk integration, boer faellesskabsretten udvikles saaledes, at denne undtagelse i retspraksis falder bort . Denne betragtning er saa meget mere relevant nu, hvor Faellesskabet tilstraeber at gennemfoere det indre marked fra 1992 .
21 . Under henvisning hertil finder jeg det ikke noedvendigt at afgoere, om betingelserne for at anvende undtagelsen, der er opstillet i retspraksis, er opfyldt i denne sag . Jeg skal i den forbindelse kun bemaerke, at det er tvivlsomt om betingelserne faktisk er opfyldt . Det kan navnlig diskuteres, om de oekonomiske maal, som den italienske regering forfoelger med de foranstaltninger, som den har truffet som en ensidigt handlende medlemsstat, ikke snarere henhoerer under Faellesskabets kompetence eventuelt inden for rammerne af den relevante markedsordning .
22 . Den italienske regering har navnlig henvist til sag 243/84, Walker mod Ministeriet for Skatter og Afgifter ( Sml . 1986 s . 875, isaer paa s . 884 og 885 ), hvor Domstolen statuerede foelgende : "Paa sit nuvaerende udviklingstrin er faellesskabsretten, jfr . navnlig EOEF-Traktatens artikel 95, stk . 2, ikke til hinder for, at der opretholdes en differentieret afgiftsordning for visse drikkevarer efter objektive kriterier . En saadan ordning indebaerer ikke nogen beskyttelse af indenlandsk fremstillede varer, saafremt der inden for hver afgiftskategori er en vaesentlig indenlandsk produktion af de paagaeldende alkoholholdige drikkevarer ."
23 . Denne afgoerelse udgoer et saerligt udviklingstrin for det, jeg har kaldt "retspraksisundtagelsen ". Italien proever at bringe sagen ind under afgoerelsen ved at goere gaeldende, at en vaesentlig indenlandsk produktion ogsaa er paalagt den omtvistede hoejere afgift . Det drejer sig imidlertid om en indenlandsk produktion af ren alkohol udvundet af melasse . Selv om denne kan anvendes til fremstilling af drikkevarer, er ren alkohol ikke en drikkevare i sig selv . Jeg mener derfor ikke, at ren alkohol staar i et konkurrenceforhold til rom, eller i det mindste ikke i et saa direkte konkurrenceforhold som andre alkoholholdige drikke, herunder navnlig saadanne fremstillet paa basis af vin og druekvas . Jeg mener derfor, at denne sag ikke falder ind under denne paaberaabte dom .
24 . Ud fra praemis 21 i sag 106/84 Kommissionen mod Danmark ( s . 872 ), mener jeg under alle omstaendigheder ikke, at den regel, der er formuleret i den paaberaabte afgoerelse, kan finde anvendelse paa naervaerende sag . I denne sag statuerede Domstolen paa ny, at faellesskabsretten paa sit davaerende udviklingstrin tillod differentierede afgiftsordninger for visse produkter, naar disse var baseret paa objektive kriterier, og saafremt de fulgte formaal i den oekonomiske politik, der var forenelige med kravene i faellesskabsretten, og de naermere regler var udformet saaledes, at der ikke skete nogen form for forskelsbehandling, men udtalte dog i praemis 21 : "En saadan differentieret afgiftsordning er imidlertid uforenelig med faellesskabsretten, saafremt de varer, der beskattes haardere, efter deres art er importerede, saaledes som det er tilfaeldet i naervaerende sag ". Jeg mener, at rom ogsaa kan betragtes som et produkt, som "efter sin art er importeret", selv om der maatte blive fremstillet minimale maengder rom i Italien . Efter min mening er den differentierede afgiftsordning for rom i denne sag derfor uforenelig med faellesskabsretten .
25 . Skoent meget af diskussionen, isaer under sagens indledende stadier, vedroerte rom, omfatter den dom, som Kommissionen soeger at opnaa, en raekke andre produkter foruden rom . Det fremgik af Kommissionens svar paa Domstolens skriftlige spoergsmaal, at Kommissionen ikke alene anser de italienske afgiftsordninger for at vaere i strid med artikel 95 for saa vidt angaar rom, men ogsaa med hensyn til tre andre varekategorier : ren alkohol udvundet af sukkerroer ( herunder alkohol udvundet af sukkerroersmelasse og -sirup ); aromatiseret alkohol ( f.eks . gin og vodka ) for saa vidt, den er fremstillet paa basis af alkohol udvundet af sukkerroer, og i samme omfang "likoerer og anden spiritus ".
26 . Af bekvemmelighedshensyn vil jeg gennemgaa de varekategorier, som Kommissionen haevder er udsat for forskelsbehandling, i modsat raekkefoelge . Det maa for det foerste med hensyn til den varekategori, som Kommissionen definerer som "likoerer og anden spiritus", antages, at Kommissionen mener "likoerer og anden spiritus af samme type", da udtrykket ellers ville omfatte enhver anden form for spiritus, hvorved Kommissionens klasssificering ville blive gjort meningsloes . Kommissionen har for Domstolen fremlagt et talmateriale vedroerende denne kategori, hvoraf de samlede indfoersler til Italien fra de oevrige medlemsstater fremgaar . I 1987 var tallet 2 077 300 liter ren alkohol eller omtrent 1,5% af den samlede maengde af varer, som var paalagt den hoeje afgift . Kommissionen kan dog ikke fremlaegge noget tal for maengden af varer i den katagori, der er fremstillet paa basis af eller indeholder alkohol udvundet af sukkerroer . Kommissionen har blot anfoert, at saadanne varer "ofte" indeholder alkohol udvundet af sukkerroer .
27 . Dette gaelder ogsaa for "aromatiseret spiritus" ( gin og vodka ). Kommissionen har fremlagt tal for de maengder af denne type alkohol, der er indfoert til Italien fra de oevrige medlemsstater ( i 1987 652 700 liter ren alkohol, eller cirka o_5% af den samlede maengde alkohol, som var paalagt den omtvistede hoeje afgift ), men kan ikke oplyse i hvilket omfang denne alkohol, om overhovedet, var udvundet af sukkerroer .
28 . Kommissionen har anfoert, at saavel likoerer som "aromatiseret spiritus" kan fremstilles af alkohol udvundet af enhver landbrugsvare, og har tilfoejet, at det ikke fremgaar af de foreliggende statistiske oplysninger, i hvilket omfang de er fremstillet paa basis alkohol af sukkerroer . Som sagens parter er enige om, er omfanget vanskeligt at fastlaegge, da det ikke laengere er muligt at fastslaa, af hvilket raamateriale alkoholen er udvundet, naar renhedsgraden overstiger et vist niveau .
29 . Baade for saa vidt angaar likoerer som "aromatiseret spiritus", har Kommissionen gjort gaeldende, at den italienske afgiftsordning i strid med artikel 95 forskelsbehandler indfoerslerne fra de oevrige medlemsstater, naar disse er fremstillet af alkohol udvundet af sukkerroer . Men Kommissionen omtalte foerst disse varekategorier paa et meget sent tidspunkt under sagsforberedelsen, nemlig efter skriftvekslingens afslutning i forbindelse med besvarelsen af et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen . Derfor er de vigtigste spoergsmaal vedroerende de faktiske omstaendigheder ikke blevet tilstraekkeligt undersoegt . Der er ikke alene usikkerhed om, i hvilket omfang, hvis overhovedet, disse varer indeholder alkohol af sukkerroer; det er heller ikke blevet godtgjort om, og i bekraeftende fald hvorledes, den italienske lovgivning faktisk paalaegger saadanne varer en hoejere afgift . Kommissionen har ikke foert noget bevis for disse forhold, og den italienske regering har ikke haft lejlighed til at tage skriftlig stilling hertil . Da der saavel mangler bevis, som parterne ikke har haft lejlighed til fyldestgoerende at fremsaette deres bemaerkninger til disse grundliggende forhold, mener jeg, at sagen boer afvises med hensyn til disse to varekategorier .
30 . Situationen er anderledes med hensyn til ren alkohol af sukkerroer ( herunder alkohol af sukkerroersmelasse og -sirup ). Ren alkohol er ikke i sig selv en drikkevare . Derfor opstaar spoergsmaalet, om den i forhold til spiritus kan betragtes som en lignende eller konkurrerende vare . Ren alkohol kan anvendes til at fremstille drikkevarer, som, man i det mindste kan paavise, staar i et indirekte konkurrenceforhold til spiritus . Paa den anden side kan ren alkohol vaere denatureret med henblik paa industriel anvendelse, og ud fra det synspunkt kan det blive vanskeligere at paavise et konkurrenceforhold til spiritus . Hvis forholdet havde vaeret undersoegt til bunds, kunne resultatet heraf have vaeret, at ren alkohol af sukkerroer i forhold til spiritus hverken er en tilsvarende eller en konkurrerende vare i henhold til artikel 95, men derimod maa anses for en saadan vare i forhold til ren alkohol udvundet af andre landbrugsvarer eller syntetisk alkohol . Dette vanskelige spoergsmaal er naeppe blevet behandlet under forhandlingerne for Domstolen .
31 . Det fremgaar af duplikken og besvarelserne af Domstolens skriftlige ( men ikke foer i sagen ), at den stoerste maengde af en enkelt vare, som er paalagt den hoeje afgift, er indenlandsk produceret alkohol af melasse ( om det drejer sig om melasse af roer eller sukkerroer er ikke oplyst, men Kommissionen skoenner, at forholdet er fifty-fifty ). Ud af de ca . 130 000 000 liter alkohol, der ialt var paalagt den hoeje afgift i 1987, fremgaar det, at 87 000 000 liter ( dvs . over halvdelen ) var indenlandsk fremstillet alkohol af melasse . Hvis denne type alkohol sammenlaegges med mindre maengder af anden indenlandsk produceret alkohol, fremgaar det, at Italiens indenlandske produktion udgjorde godt 2/3 af den samlede maengde alkohol, der var paalagt fuld afgift i 1987 . I det omfang tal vedroerende 1986 foreligger, fremgaar dette moenster ogsaa af det for Domstolen fremlagte talmateriale : I 1986 var omkring 83 mio . liter ren alkohol af melasse og omkring 11 mio . liter ren alkohol af andre raamaterialer paalagt den fulde afgift . Tallene synes derfor at bekraefte den italienske regerings paastand om, at den kategori af alkohol, der er paalagt den fulde afgift, hovedsageligt bestaar af indenlandske varer, navnlig alkohol af melasse .
32 . Kommissionen har imidlertid under domsforhandlingen anfoert, at en stor del af den alkohol, som tilsyneladende er paalagt den fulde afgift i realiteten ikke er det, fordi den er denatureret med henblik paa industriel anvendelse, eller fordi den indgaar i drikkevarer til eksport . I begge tilfaelde er alkoholen fritaget for den omtvistede afgift . Kommissionen skoennede, at 80% af den spiritus, der tilsyneladende er paalagt den fulde afgift, var fritaget herfor . Den italienske regering erkendte, at en del af varerne var fritaget for afgift, men kunne ikke acceptere tallet 80%, der i oevrigt ikke var bevist . Disse anbringender blev foerst gjort gaeldende i besvarelsen af de skriftlige spoergsmaal fra Domstolen, dvs . efter skriftvekslingens afslutning . Anbringenderne er kun delvis undersoegt, og der er ikke foert bevis herfor . Under henvisning hertil mener jeg ikke, at Domstolen kan laegge disse af Kommissionen haevdede faktiske omstaendigheder til grund . Paa den anden side er det stadig uafklaret, i hvilket omfang indenlandsk fremstillet alkohol af melasse er paalagt den hoeje afgift .
33 . Da disse spoergsmaal foerst er blevet rejst sent under sagens behandling, har parterne ikke haft tilstraekkelig anledning til at undersoege dem . Der er efter min mening hverken blevet foert saadant bevis eller fremfoert saadanne argumenter, at Domstolen kan traeffe afgoerelse om dette spoergsmaal . Jeg mener derfor, at Domstolen boer afvise sagen, for saa vidt den angaar alkohol udvundet af sukkerroer .
34 . Som foelge heraf kan Kommissionen kun gives medhold for saa vidt angaar rom . Da hver part efter min mening begge faar delvis medhold i deres paastande, boer de afholde deres egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 3 .
35 . Jeg foreslaar derfor Domstolen at statuere, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktatens artikel 95, idet den har indfoert en afgiftsordning, hvorefter rom, der er indfoert fra andre medlemsstater, er paalagt hoejere afgifter end alkoholholdige varer udvundet af landbrugsvarer; i oevrigt boer sagen afvises og hver part doemmes til at afholde sine omkostninger .
(*) Originalsprog : engelsk .