61985J0200
RETSMØDERAPPORT
i sag 200/85 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og administrativ procedure
1.
De væsentligste faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten, er følgende. I henhold til lovdekret nr. 15 af 7. februar 1977 — afløst af lov nr. 402 af 7. april 1977 — gjaldt der i Italien to forskellige momssatser for biler, nemlig den normale sats (18%, forhøjet til 20% ved lovdekret af 1. oktober 1982) for biler med slagvolumen indtil 2000 cm3 og den højere sats (35%, i 1982 forhøjet til 38% ved nævnte lovdekret) for biler med slagvolumen herover.
2.
Ordningen blev ændret ved lovdekret af 26. maj 1978, afløst af lov nr. 388 af 24. juli 1978, for så vidt angår biler med dieselmotor, for hvilke den nedre grænse for anvendelsen af den højere sats blev forhøjet fra 2000 til 2500 cm3.
Kommissionen har anført, at denne ændring blev vedtaget på det tidspunkt, da bilmærker med dieselmotor med slagvolumen på 2500 cm3 blev sat i fabrikation i Italien.
Ifølge Kommissionen fremstilles der ikke i Italien dieseldrevne biler med slagvolumen over 2500 cm3, hvorimod sådanne biler fremstilles i hvert fald i én anden EF-medlemsstat.
3.
Kommissionen, der havde modtaget en klage fra privat side, sendte den 13. juli 1979 en skrivelse til den italienske regering, hvori den rejste spørgsmålet, om den ovennævnte italienske lovgivning, og navnlig lovdekret nr. 216 af 26. maj 1978, er forenelig med EØF-traktatens artikel 95. Den italienske regering gav i sit svar til Kommissionen i det væsentlige udtryk for, at fastsættelsen af den højere sats for biler med slagvolumen over et vist maksimum havde til formål at begrænse forbruget af olieprodukter samt at underkaste goder med luksuspræg en hårdere anskaffelsesafgift; foranstaltningen indebar følgelig ingen overtrædelse af traktatens artikel 95.
4.
Kommissionen bestred holdbarheden af denne argumentation i sin åbningsskrivelse af 17. december 1982, hvormed den indledte proceduren i medfør af EØF-traktatens artikel 169.
5.
Den italienske regering afgav ikke svar inden for den fastsatte frist — der på regeringens anmodning var blevet forlænget — og den 4. september 1984 tilstillede Kommissionen herefter de italienske myndigheder en begrundet udtalelse, hvori den gjorde gældende, at Den italienske Republik havde undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktatens artikel 95, stk. 1. Den italienske regering anførte i sit svar ved telex af 22. maj 1985, at den ikke mente at have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 95, stk. 1, og derfor ikke anså sig for forpligtet til at træffe nogen som helst foranstaltning for at efterkomme den begrundede udtalelse.
II — Skriftveksling
1.
Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 1. juli 1985, har Kommissionen anlagt nærværende sag.
2.
Skriftsvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt.
3.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Domstolen har dog anmodet Kommissionen om at fremlægge detaljerede oplysninger om de bilmærker med dieselmotor, der fremstilles i samtlige medlemsstater, og hvis slagvolumen er mellem 2000 og 2500 cm3, samt om bilmærkerne med slagvolumen herover.
Domstolen har endvidere anmodet den italienske regering om at fremlægge:
1)
Tallene vedrørende de årlige indførsler af dieseldrevne biler fra de andre EF-medlemsstater for årene 1973-1985, med specifikation af slagvolumen for hver enkelt model, samt
2)
akterne vedrørende den lovgivende forsamlings behandling af lov nr. 388 af 24. juli 1978.
4.
Ved skrivelser af henholdsvis 30. april og 29. maj 1986 har Kommissionen og den italienske regering fremsendt de af Domstolen ønskede oplysninger og dokumenter.
III — Parternes påstande
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktatens artikel 95, idet den for dieseldrevne automobiler har indført og opretholdt momssatser, der varierer efter motorens slagvolumen, således at der udelukkende betales den højeste moms for indførte automobiler, herunder biler fra andre medlemsstater.
—
Den italienske Republik tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
Den italienske regering har nedlagt følgende påstande:
—
Det statueres, at påstanden om dom for manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af EØF-traktatens artikel 95, savner grundlag.
—
Det statueres, at påstanden om dom for manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af traktatens artikel 95, stk. 2, ikke kan antages til pådømmelse i realiteten, subsidiært, at påstanden savner grundlag.
IV — Parternes anbringender og argumenter
A — Formaliteten
1.
Den italienske regering har anført, at Kommissionen i den begrundede udtalelse gør gældende, at Den italienske Republik har overtrådt traktatens artikel 95, stk. 1, mens Kommissionen i stævningen har nedlagt påstand om dom for manglende opfyldelse af forpligtelserne i henhold til artikel 95.
Den italienske regering har i svarskriftet henvist til det ufravigelige princip om overensstemmelse mellem den begrundede udtalelse og stævningen og har anført, at henvisningen til artikel 95 må forstås indskrænkende som en stiltiende henvisning til bestemmelsen i artiklens stk. 1 ; såfremt dette ikke antages, påstår den italienske regering søgsmålet afvist, for så vidt som det hviler på bestemmelsen i artikel 95, stk. 2.
I lyset af de argumenter, som Kommissionen har fremført i replikken, finder den italienske regering imidlertid, at Kommissionens kritik i virkeligheden går ud på, at den italienske regering i praksis har anvendt en — i princippet retmæssig — afgiftsordning på en måde, der er protektionistisk og diskriminerende i forhold til indførte produkter og dermed har overtrådt artikel 95, stk. 2. Der foreligger følgelig ikke den fornødne overensstemmelse mellem klagepunkterne i den begrundede udtalelse og søgsmålets genstand, således som det kræves i traktatens artikel 169.
2.
Den italienske regering har endvidere anført, at der ikke kun er tale om en ændring med hensyn til retsgrundlaget, men også for så vidt angår beskrivelsen af det forhold, der hævdes at være traktatstridigt, samt det i så henseende relevante faktum. Således kritiserer Kommissionen ikke længere afgiftsordningen for dieseldrevne biler, men derimod den måde, hvorpå der sondres mellem biler i luksusklassen og andre biler; og det faktum, der hævdes at repræsentere traktatbrudet, er ikke den siden 1972 gældende bestemmelse, hvorefter også biler med dieselmotor anses for biler i luksusklassen, men derimod den bestemmelse, der er givet ved lov nr. 388 af 24. juli 1978, og som indebærer, at der for tiden ikke findes nogen dieseldreven bil af indenlandsk oprindelse, der henregnes til biler i luksusklassen.
2.
Kommissionen har anført, at den udtrykkelige henvisning til artikel 95, stk. 1, i konklusionen til den begrundede udtalelse er udtryk for, at de omhandlede biler efter Kommissionens faste overbevisning er »lignende« produkter.
Kommissionen fandt det imidlertid rigtigst slet og ret at henvise til artikel 95 i stævningen, idet den herved tog hensyn til bestemmelsens hele sammenhæng — selv om bestemmelsen er opdelt i flere stykker, udgør den den vigtigste forbudsbestemmelse vedrørende afgifter med diskriminerende virkning — såvel som til det forhold, at Domstolen i praksis ses at anlægge en helhedsbedømmelse ved anvendelsen af bestemmelsen på et givet sagsforhold.
Ifølge Kommissionen indebærer dette ikke nogen ændring af sagens genstand, da forbudet mod afgifter med diskriminerende virkning udgør det fælles mål for første og andet stykke.
Kommissionen har anført, at princippet om overensstemmelse mellem de klagepunkter, der gøres gældende under den administrative fase, og søgsmålsgrundene i stævningen efter Domstolens praksis hviler på hensynet til at sikre retten til kontradiktion; denne kan ikke udøves, såfremt der under søgsmålet fremføres nye klagepunkter, der ikke er gjort gældende under den forudgående fase. I den foreliggende sag blev der ikke i stævningen fremført noget nyt klagepunkt.
Det fremgår under alle omstændigheder af indholdet af den begrundede udtalelse — der i henhold til Domstolens praksis sammen med åbningsskrivelsen fastlægger tvistens genstand — at Kommissionen gjorde gældende, at »den omhandlede bestemmelse har protektionistisk sigte og er uforenelig med EØF-traktatens artikel 95, stk. 2«.
For så vidt som den italienske regering har anført, at Kommissionen har ændret beskrivelsen af det forhold, der hævdes at være traktatstridigt, samt angivet et nyt faktum som relevant i denne forbindelse, har Kommissionen til støtte for sin opfattelse henvist til dommen af 9. maj 1985 i Humblot-sagen (112/84, Sml. s. 1367) og har anført, at der stedse, såvel i åbningsskrivelsen som i den begrundede udtalelse og i stævningen, har været tale om kritik af en og samme nationale foranstaltning, nemlig den der indførtes ved lov nr. 388 af 24. juli 1978.
B — Parternes anbringender og argumenter vedrørende realiteten
Kommissionen har indledningsvis anført, at den hverken vil anfægte en ordning, der indebærer en differentieret beskatning af biler på grundlag af brændstofforbruget, eller rejse spørgsmål om lovligheden af en afgiftspolitik, der indebærer en højere afgift ved anskaffelsen af luksusbiler. Domstolen har nemlig i praksis fastslået, at medlemsstaterne fortsat er berettiget til at fastsætte differentierede afgifter for visse varer, der betragtes som luksusgoder, eller med det sigte at nå økonomisk- politiske mål, der er forenelige med traktaten. Ved udøvelsen af denne ret skal en grundlæggende betingelse imidlertid iagttages; de kriterier, der vælges med henblik på afgrænsningen af produkterne i den højere afgiftsklasse, skal være objektive og må ikke medføre forskelsbehandling i forhold til lignende importerede produkter, eller i forhold til produkter, der konkurrerer med indenlandsk fremstillede produkter, jfr. artikel 95, stk. 2.
Såfremt man anvender slagvolumen som kriterium og herved fastsætter et sådant maksimum herfor, at den væsentligt højere momssats udelukkende omfatter dieseldrevne biler, der indføres fra andre medlemsstater, så er den ovennævnte grundbetingelse klart ikke opfyldt, og den differentierede afgiftsordning, der bygger på dette kriterium, kan følgelig ikke betragtes som forenelig med traktatens artikel 95.
Kommissionen har til støtte for sin opfattelse anført følgende argumenter:
1.
For så vidt angår artikel 95, stk. 1, har Kommissionen anført, at dieseldrevne biler med slagvolumen under 2500 cm3 uomtvisteligt er »lignende varer«, for så vidt som de fra et forbrugersynspunkt har samme egenskaber og i det væsentlige opfylder de samme behov som dieseldrevne biler med større slagvolumen. Det fremgår imidlertid, at der ikke findes nogen italiensk fremstillet bil med slagvolumen over det nævnte maksimum, hvorimod en sådan bil fremstilles i hvert fald i én anden medlemsstat. Dette er netop det forhold, der omhandles i EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, nemlig at Den italienske Republik pålægger visse produkter fra andre medlemsstater en intern afgift, der er højere end den, der pålægges lignende indenlandske varer.
Over for den italienske regerings indsigelse, hvorefter Kommissionens begrundelse for at anse den differentierede afgiftsordning for dieseldrevne biler for ulovlig ligeledes har gyldighed, for så vidt angår beskatningsordningen for benzindrevne biler (også for disse er der fastsat et maksimalt slagvolumen — her 2000 cm3 — som skæringspunkt for anvendelsen af den højere momssats), som Kommissionen imidlertid ikke har anfægtet, har Kommissionen anført, at der i denne sidstnævnte situation ses at være tale om et objektivt kriterium, idet der findes lignende italienske varer, der er pålagt den samme momssats.
Efter Kommissionens opfattelse giver det anførte tilstrækkeligt grundlag for at træffe afgørelse i sagen; for fuldstændighedens skyld har den imidlertid ønsket at tage stilling til eventuelle andre stridspunkter.
2.
Efter Kommissionens opfattelse kan den differentierede beskatning ikke begrundes med henvisning til, at de hårdere beskattede biler betragtes som luksusvarer. Når dieselmotorens særlige fordele (lavt brændstofforbrug, lang levetid, »flad« kurve for motorydelse) afvejes med dens typiske ulemper (højere støjniveau, højere vægt, langsommere end en benzinmotor, tydelige vibrationer, ringere accelerationsevne under kørsel og fra start, lavere tophastighed), fremgår det, at dieselmotoren ikke kan betegnes som egnet til anvendelse i biler i luksusklassen.
Kommissionen afviser den italienske regerings argument, hvorefter den omstændighed, at der i Italien kun findes et ganske lille antal importerede dieseldrevne biler med slagvolumen over 2500 cm3, er et indicium for disse bilers luksuspræg. Kommissionen har anført, at dette forhold netop beviser, at den hårde beskatning, der gælder for disse biler, har nået det tilsigtede protektionistiske mål.
3.
Efter Kommissionens opfattelse tilgodeser den omhandlede differentierede afgiftsordning dernæst heller ikke en politik vedrørende begrænsning af brændstofforbruget. En motors forbrug beror på en hel række faktorer, og slagvolumenet ikke er den vigtigste. Dieselmotoren er dernæst kendetegnet ved et lavere brændstofforbrug end benzinmotorer med mindre slagvolumen; det vil konkret kunne tænkes, at den højere afgiftssats anvendes på en bil med dieselmotor på 3000 cm3 med lavere brændstofforbrug end en bil med benzinmotor på 1900 cm3, der er omfattet af den lavere sats.
4.
Såfremt det måtte anses for tvivlsomt, om artikel 95, stk. 1, er anvendelig på det konkrete forhold, fører den omhandlede foranstaltnings åbenbare beskyttelsesformål til, at nævnte artikels stk. 2 i så fald finder anvendelse.
Det er i så henseende betegnende, at indtil 1977 gjaldt der i Italien — som før dette tidspunkt ikke fremstillede dieseldrevne biler med slagvolumen over 2000 cm3 — for samtlige automobiler, herunder dieseldrevne, hvis motors slagvolumen lå over dette maksimum, en momssats, der svarede til næsten det dobbelte af den normale sats. Det var først, da de italienske producenter var rede til at bringe en bil med dieselmotor på lidt under 2500 cm3 på markedet, at grænsen for anvendelsen af den højere afgiftssats omgående blev ændret, således at den nye, indenlandsk fremstillede bil ikke blev omfattet.
Den italienske regerings anbringender om, at de indenlandske fabrikanter af dieseldrevne køretøjer tilpassede sig den omhandlede afgiftslovgivning, og ikke omvendt, kan efter Kommissionens opfattelse ikke tillægges nogen vægt henset til, at forhøjelsen af maksimum til 2500 cm3 faldt sammen med iværksættelsen af en italiensk produktion af biler, hvis slagvolumen lå en smule herunder.
Den italienske regering har anført, at Domstolen ved de afgørelser, som Kommissionen har henvist til, har anerkendt, at det er lovligt — og dermed foreneligt med artikel 95 — at anvende en intern afgiftsordning med differentierede afgiftssatser inden for en produktgruppe, forudsat at ordningen hviler på objektive sondringskriterier, der er forenelige med traktatens mål, samt at luksusvarer lovligt kan undergives en hårdere beskatning.
1.
For så vidt angår den påståede overtrædelse af artikel 95, stk. 1, hvorved Kommissionen bygger på den angivelige lighed mellem biler med forskelligt slagvolumen, har den italienske regering anført, at Kommissionens standpunkt er selvmodsigende, for så vidt som den ikke har rettet nogen kritik mod, at der i beskatningsøjemed sondres mellem benzindrevne biler i luksusklassen og andre biler på grundlag af slagvolumen, men ikke desto mindre anfægter denne sondring i forbindelse med dieseldrevne biler.
2.
Med hensyn til spørgsmålet om det er muligt at betragte visse dieseldrevne biler som luksuskøretøjer, har den italienske regering taget afstand fra Kommissionens anbringender om, at biler med dieselmotor ikke har lige så gode egenskaber i henseende til hurtighed og komfort som biler med benzinmotor. Dette synspunkt hviler på en forældet opfattelse af denne motortypes egenskaber, idet den moderne teknik har afhjulpet de af Kommissionen nævnte ulemper og gjort denne motortype egnet til anvendelse i biler, der udmærker sig ved et højt ydelsesniveau.
3.
Den italienske regering anser det dernæst for ubegrundet, når Kommissionen har ment at kunne se et beskyttelsesformål i forbindelse med den afgiftsordning, der gælder for biler med dieselmotor, hvilket hævdes at fremgå af, at der ikke findes nogen dieseldreven bil af italiensk oprindelse, der er omfattet af den høje momssats for luksusvarer.
Den italienske regering har i denne forbindelse anført følgende betragtninger:
a)
Det forhold, at den højere momssats alene rammer et importeret bilmærke, er et udslag af tilskyndelsen til at tilpasse sig afgiftsvilkårene på det interne marked; denne tilskyndelse er større for de indenlandske fabrikanter end for fabrikanter fra de andre medlemsstater, idet disse har større interesse i at indrette sig efter kravene på deres eget marked, hvor de afsætter hovedparten af deres produkter.
b)
Forhøjelsen af den grænse, der er det relevante kriterium for dieseldrevne luksusbiler, fra 2000 cm3 til 2500 cm3 var til større fordel for de importerede biler. Før den omhandlede bestemmelse trådte i kraft, fandtes der nemlig kun et enkelt italiensk fremstillet bilmærke med dieselmotor med slagvolumen over 2000 cm3, der var omfattet af den høje momssats for luksusbiler; for så vidt angår biler fremstillet i de andre EF-stater, var de fleste bilmærker med dieselmotor belagt med den høje momssats, idet de havde slagvolumen over 2000 cm3.
Forhøjelsen af grænsen betød således en fordel for et enkelt bilmærke af italiensk oprindelse, medens alle biler fremstillet inden for EØF opnåede samme fordel, med undtagelse af en enkelt model. Såfremt man sammenligner den fordel, som de italienske producenter opnåede, med den samtidige forbedring af de udenlandske producenters stilling, fremgår det klart, at den omhandlede foranstaltning betød en liberalisering, der ubestrideligt overskygger den protektionistiske virkning.
Den italienske regering har anført, at den objektive kendsgerning, at den højere afgift alene omfatter et produkt af udenlandsk oprindelse, ikke under omstændighederne i den foreliggende sag i sig selv giver grundlag for at antage, at der foreligger en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 95, stk. 2.
V — Mundtlig forhandling
I retsmødet den 18. september 1986 har Kommissionen ved Berardis, som befuldmægtiget, og den italienske regering ved Avvocato dello Stato Ferri afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Domstolen.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 1. oktober 1986.
G. C. Rodríguez Iglesias
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Italiensk.