62024TC0643
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. MARTÍN y PÉREZ DE NANCLARES
fremsat den 3. december 2025 (
1
)
Sag T-643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
mod
Cristian General Serv SRL
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien))
»Præjudiciel forelæggelse – beskatning – merværdiafgift (moms) – artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 24, stk. 1, og artikel 25 i direktiv 2006/112/EF – begrebet »levering af ydelser mod vederlag« – kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder – vederlag for overføring af beskyttede musikværker til almenheden – tillægsgebyr i tilfælde af manglende licens – artikel 73 i direktiv 2006/112 – afgiftsgrundlag – begrebet »modværdi««
I. Indledning
1.
Francisco de Vitoria plejede at belære sine studerende i Salamanca om, at den rimelige salgspris afspejler en generel holdning i befolkningen (
2
). Det kan ikke afvises, at Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) var inspireret af denne økonomiske filosofi, da den besluttede at anmode Domstolen om at træffe endelig afgørelse om grundlaget for pålæggelse af merværdiafgift (moms) i forbindelse med en regel, der medfører en tredobling af prisen på en ydelse.
2.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse rejser nærmere bestemt to spørgsmål vedrørende fortolkningen af direktiv 2006/112/EF (
3
), som indgår i en allerede veletableret retspraksis.
3.
Jeg vil for det første skulle undersøge, om der er tale om »levering af ydelser mod vederlag«, dvs. i det væsentlige gensidig udveksling af ydelser, når en bruger, der har overført beskyttede musikværker til almenheden uden først at have erhvervet en licens, ex lege er forpligtet til at betale et vederlag for denne overføring. Svaret skal belyse, om betragtningerne i dom af 21. januar 2021, UCMR – ADA (C-501/19, herefter »UCMR-dommen«, EU:C:2021:50), hvoraf det følger, at meddelelsen af licenser, der tillader en sådan overføring mod betaling af et vederlag, faktisk udgør en momspligtig transaktion, finder tilsvarende anvendelse, når der ikke er meddelt licens.
4.
Den foreliggende sag giver mig for det andet anledning til at præcisere rammerne for begrebet »modværdi« i et tilfælde, hvor en del af vederlaget har karakter af straf eller erstatning. En bruger, der har undladt at erhverve en licens, er nemlig forpligtet til at betale det tredobbelte af vederlagets grundbeløb. Hvis det antages, at der faktisk er tale om »levering af ydelser mod vederlag«, skal det afgøres, om der skal betales moms af det forhøjede beløb eller kun af vederlagets grundbeløb. Jeg vil i denne forbindelse foreslå, at der foretages en undersøgelse af de kriterier, som gør det muligt at fastslå, om forbindelsen mellem tillægsgebyret og den leverede ydelse er tilstrækkelig direkte til at konkludere, at der foreligger et gensidigt bebyrdende forhold.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
5.
I henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 er »levering af ydelser, som mod vederlag foretages på en medlemsstats område af en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab«, en momspligtig transaktion.
6.
Det fremgår af dette direktivs artikel 24, stk. 1, at der »[v]ed »levering af ydelser« forstås enhver transaktion, der ikke er en levering af varer«.
7.
Det nævnte direktivs artikel 25 bestemmer:
»En levering af ydelser kan bl.a. bestå i en af følgende transaktioner:
a)
overdragelse af et immaterielt gode […]
b)
forpligtelse […] til at tåle en handling eller en tilstand
c)
udførelse af en ydelse […] ifølge loven.«
8.
Samme direktivs artikel 73 fastsætter, at »[v]ed levering af varer og ydelser, bortset fra de i artikel 74 til 77 omhandlede, omfatter afgiftsgrundlaget den samlede modværdi, som leverandøren modtager eller vil modtage af kunden […] for de pågældende transaktioner«.
B.
Rumænsk ret
9.
Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (lov nr. 227/2015 om skatter og afgifter) af 8. september 2015 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 688, af 10.9.2015) indeholder i artikel 268 og 271 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmelser til gennemførelse af artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 og af dette direktivs artikel 24 og 25.
10.
I henhold til denne lovs artikel 286, stk. 4, litra b), »[medregner] afgiftsgrundlaget [ikke] […] bøder og andre beløb som følge af […] manglende opfyldelse af kontraktlige forpligtelser, hvis disse beløb opkræves ud over de forhandlede priser og/eller tariffer«.
11.
Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (lov nr. 8/1996 om ophavsret og beslægtede rettigheder, herefter »lov nr. 8/1996«) af 14. marts 1996 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 60, af 26.3.1996) fastsætter i artikel 98 og 121 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, visse rettigheder og forpligtelser for indehavere af ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder. Det fremgår navnlig heraf, at disse rettighedshavere har eneret til at forbyde radio- og TV-udsendelse eller overføring til almenheden af deres værk, medmindre værket allerede er blevet optaget eller udsendt.
12.
Disse bestemmelser giver desuden ret til et vederlag for anvendelsen af beskyttede værker, som opkræves af en organisation for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder, og indeholder nærmere regler for fastlæggelsen af den metode, der anvendes ved beregningen af dette vederlag.
13.
Den relevante metode er i det foreliggende tilfælde fastlagt ved beslutning nr. 120/2016, der er truffet af Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (det rumænske kontor for ophavsret) og offentliggjort i Monitorul Oficial al României. Det følger heraf, at vederlaget fastsættes under hensyntagen til kriterier såsom arealet af de lokaler, hvor overføring til almenheden finder sted, antallet af værelser på indkvarteringsstedet, indkvarteringsstedets beliggenhed og lokaletype.
14.
Dette beløb skal betales til den pågældende organisation for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder på grundlag af en ikke-eksklusiv licens til brug af de beskyttede værker. Det fremgår af punkt 3.12 i denne metode, at det skyldige beløb tredobles, hvis værkerne anvendes uden licens.
III. De faktiske omstændigheder i sagen og anmodningen om præjudiciel afgørelse
15.
Hovedsagen vedrører en tvist mellem Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (det rumænske center for forvaltning af udøvende kunstneres rettigheder, herefter »Credidam«), der er en organisation for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder, og Cristian General Serv SRL, der er et selskab med hjemsted i Rumænien, vedrørende det vederlag, som dette selskab skal betale for udsendelse af beskyttede musikværker.
16.
Selskabet udsendte sådanne værker på et indkvarteringssted uden forudgående meddelelse af den krævede licens fra Credidam. I henhold til rumænsk lovgivning skal vederlaget i så fald tredobles.
17.
Den forelæggende ret, for hvilken der er iværksat appel, har anført, at Credidam har anmodet om, at momsen inkluderes i de krævede beløb, hvorimod der ifølge indstævnte ikke skal betales en sådan afgift (
4
).
18.
Henset til Domstolens praksis (
5
) anser den forelæggende ret det for nødvendigt at efterprøve, om indehavere af ophavsrettigheder foretager en transaktion, der skal kvalificeres som en momspligtig »levering af ydelser mod vederlag«, når en person overfører beskyttede værker til almenheden uden at have erhvervet den nødvendige licens fra Credidam. For at gøre det muligt at beregne den skyldige moms skal det i givet fald afgøres, om modværdien af denne ydelse kun omfatter vederlagets grundbeløb, eller om momsen skal beregnes på grundlag af det tredobbelte beløb, der skal betales i tilfælde af manglende licens.
19.
På denne baggrund har Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 24, stk.1, og artikel 25, litra a), i direktiv [2006/112] fortolkes således, at indehaverne af beslægtede rettigheder foretager en levering af ydelser mod vederlag, når brugerne overfører beskyttede værker til almenheden uden licens hertil?
2)
Er besvarelsen af det første spørgsmål afhængig af den omstændighed, at indehaverne af sådanne beslægtede rettigheder i henhold til national ret ikke må modsætte sig de omhandlede anvendelser og kun har ret til det rimelige, samlede vederlag, eller [afhængig] af den beregningsmetode, der anvendes til at fastsætte de skyldige beløb?«
IV. Sagen for Domstolen og Retten
20.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. november 2024. I overensstemmelse med artikel 50b i statutten for Den Europæiske Unions Domstolen blev denne anmodning forelagt for Retten, der har besluttet at træffe afgørelse uden mundtlig forhandling.
21.
Credidam, den rumænske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
V. Retlig bedømmelse
A.
Indledende bemærkninger
22.
Den foreliggende sag kendetegnes ved, at den forelæggende rets spørgsmål vedrører problemstillinger, som ligger i direkte forlængelse af de spørgsmål, der blev behandlet i UCMR-dommen (
6
).
23.
Den sag, der gav anledning til denne dom – og som blev afsagt efter hjemvisning fra Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol, Rumænien) – vedrører principielt den samme nationale lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, dvs. lov nr. 8/1996. De forelagte spørgsmål krævede desuden en fortolkning af de samme bestemmelser i direktiv 2006/112, dvs. navnlig direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), hvoraf det i det væsentlige følger, at »levering af ydelser«, der foretages »mod vederlag«, er momspligtig.
24.
Det er i lyset af denne dom, at de spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag, skal behandles.
25.
Det er i denne henseende min opfattelse, at den nøjagtige rækkevidde af anmodningen om præjudiciel afgørelse kan præciseres ud fra dens indhold. Den forelæggende ret ønsker det første oplyst, om indehaverne af ophavsrettigheder, repræsenteret ved den kollektive forvaltningsorganisation, i det foreliggende tilfælde har foretaget en »levering af ydelser«, og om denne levering i givet fald skal anses for at være foretaget »mod vederlag«, bl.a. henset til de nærmere regler i den rumænske lovgivning vedrørende fastsættelsen af det vederlag, som brugerne skal betale. For det andet har den forelæggende ret i bekræftende fald anmodet Domstolen om specifikt at undersøge, om denne ydelse er leveret »mod vederlag«, med henblik på at afgøre, om momsen skal beregnes på grundlag af vederlagets grundbeløb eller på grundlag af det tredobbelte beløb.
26.
Jeg foreslår således, at Retten omformulerer de forelagte spørgsmål på følgende måde: Med det første spørgsmål ønskes det oplyst, om artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 24, stk. 1, og artikel 25, litra b) og c), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den lovbestemte forpligtelse til mod betaling af et vederlag at tåle, at en bruger, der ikke forinden har opnået den krævede licens hertil, overfører beskyttede værker til almenheden, skal kvalificeres som »levering af ydelser mod vederlag«, og med det andet spørgsmål ønskes det fastslået, om artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112, sammenholdt med dette direktivs artikel 73, skal fortolkes således, at det vederlag, der skal betales for overføring af beskyttede værker til almenheden, og som består af et grundvederlag og et tillægsgebyr, som anvendes, hvis der ikke er erhvervet licens forud for denne overføring, kan kvalificeres som en »modværdi«.
27.
I dette forslag til afgørelse vil jeg først undersøge, om der forekommer en levering af ydelser, og om disse er leveret mod vederlag (afsnit B), og dernæst behandle den særlige problemstilling vedrørende størrelsen af dette gebyr (afsnit C).
B.
Forekomsten af en »levering af ydelser mod vederlag«
28.
Det fremgår af UCMR-dommen, at en tilladelse i form af en licens til overføring af beskyttede værker til almenheden mod betaling af et vederlag udgør en »levering af ydelser mod vederlag« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 (
7
).
29.
Begrundelsen for denne dom indeholder til gengæld ingen selvstændig undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt denne aktivitet i lyset af definitionen og de ikke-udtømmende eksempler i artikel 24 og 25 i direktiv 2006/122 skal kvalificeres som »levering af ydelser«. Domstolen fokuserede nemlig på fortolkningen af udtrykket »mod vederlag«, idet den undersøgte, hvilke økonomiske forpligtelser brugere, der overfører beskyttede værker til almenheden, har.
30.
Det bemærkes navnlig i UCMR-dommen, at en levering af ydelser foretages mod vederlag, hvis tjenesteyderen inden for rammerne af et retsforhold modtager et vederlag, der udgør den faktiske modværdi af den leverede ydelse, hvilket er tilfældet, såfremt der består en direkte sammenhæng mellem dette vederlag og denne individualiserede ydelse. Den rumænske lovgivning, som var omhandlet i den sag, der gav anledning til denne dom, opfyldte disse kriterier, eftersom den fastlagde et gensidigt bebyrdende forhold mellem indehavere af ophavsrettigheder, repræsenteret ved en organisation for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder, og brugere af beskyttede værker. De licenser, som denne organisation udstedte i henhold til en retlig forpligtelse, tillod overføring af disse værker til almenheden mod betaling af et vederlag (
8
).
31.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt de betragtninger, der anstilles i UCMR-dommen, kan overføres på den foreliggende sag, eftersom indstævnte i hovedsagen ikke ansøgte om licens, inden selskabet overførte de beskyttede værker til almenheden.
32.
Jeg vil behandle dette spørgsmål i to trin. Jeg vil først se på fortolkningen af begrebet »levering af ydelser« (nr. 1) og dernæst på fortolkningen af kriteriet om, at sådanne ydelser skal være leveret mod vederlag (nr. 2).
1. Begrebet »levering af ydelser«
33.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt der i den foreliggende sag er foretaget en »levering af ydelser«, vil jeg med forbehold af den prøvelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, fremhæve, at lov nr. 8/1996 bestemmer dels, at rettighedshaverne i tilfælde af manglende licens skal tåle overføring af beskyttede værker til almenheden, dels at brugeren som modydelse er forpligtet til at betale et vederlag af en vis størrelse (
9
). Ifølge anmodningen om præjudiciel afgørelse er der således en sammenhæng mellem brugernes ret til overføring og deres forpligtelse til at betale for udøvelsen af denne ret i henhold til rumænsk lovgivning.
34.
Denne retlige forpligtelse til at tåle en handling, som er fastsat i national ret, kan efter min opfattelse uden videre sidestilles med den i UCMR-dommen omhandlede obligatoriske licensudstedelse. Den svarer til mindst to af de tre transaktioner, der til orientering betegnes som levering af ydelser i artikel 25 i direktiv 2006/112 (
10
). Der er tale om de transaktioner, der er omhandlet i denne artikels litra b) og c), dvs. henholdsvis forpligtelsen til at tåle en handling og udførelsen af en ydelse ifølge loven.
35.
Kvalificeringen af en handling, der gør det muligt at udøve retten til overføring af beskyttede værker til almenheden, som »levering af ydelser« bekræftes som helhed betragtet af momsens karakter af »en generel forbrugsafgift«, hvis formål er »at lægge afgift på den finansielle udgift til at opnå et forbrugsgode […] dvs. en forbrugsfordel, uanset om det er en håndgribelig genstand som i tilfælde af en vare eller en ikke-håndgribelig fordel som i tilfælde af en tjenesteydelse« (
11
).
2. Ydelsernes levering mod vederlag
36.
Det er i øvrigt min opfattelse, at den levering af ydelser, som jeg netop har fastslået, er foretaget mod vederlag. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at konstatere, at der i henhold til rumænsk lovgivning består en direkte sammenhæng mellem denne levering af ydelser og betalingen af vederlaget. Der er således indført et retsforhold, inden for rammerne af hvilket der udveksles gensidige ydelser, i denne lovgivning (
12
). Det manglende kontraktforhold mellem indehaverne af ophavsrettighederne og brugerne er ikke relevant i denne henseende. Ifølge retspraksis kan retsforholdet mellem tjenesteyderen og modtageren nemlig være af offentlig karakter og reguleret ved lov, hvilket i øvrigt tilkendegives i artikel 25, litra c), i direktiv 2006/112. Dette forholds retlige karakter berører således ikke spørgsmålet om, hvorvidt der er en direkte sammenhæng mellem leveringen af ydelserne og den modtagne modværdi (
13
).
37.
Henset til retspraksis er det i det væsentlige af de samme grunde, at jeg ikke anser den forelæggende rets spørgsmål om de nærmere regler for fastsættelsen af det skyldige vederlags størrelse efter på forhånd fastlagte kriterier, for at være afgørende (
14
).
38.
Det bekræftes i øvrigt i retspraksis, at den eventuelle ulovlige karakter af den overføring til almenheden, der har fundet sted i den foreliggende sag, heller ikke er afgørende for vurderingen af, om der er tale om en levering af ydelser mod vederlag. Princippet om afgiftsneutralitet er nemlig til hinder for, at der foretages en generel sondring mellem lovlige og ulovlige transaktioner, hvilket indebærer, at kriteriet om, at der skal foreligge et retsforhold, skal tillægges en bred betydning, der omfatter vedtægtsmæssige forhold (
15
).
39.
Det er på baggrund af ovenstående betragtninger min opfattelse, at artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 24, stk. 1, og artikel 25, litra b) og c), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den lovbestemte forpligtelse til mod betaling af et vederlag at tåle, at en bruger, der ikke forinden har opnået den krævede licens hertil, overfører beskyttede værker til almenheden, skal kvalificeres som »levering af ydelser mod vederlag«.
C.
Forekomsten af en »direkte sammenhæng« mellem ydelsen og det tillægsgebyr, der anvendes på vederlagets grundbeløb
40.
Jeg vil nu undersøge, om »modværdien« af den i hovedsagen omhandlede ydelse kun omfatter grundbeløbet for det vederlag, som brugere af beskyttede værker skal betale, eller om momsen skal fastsættes på grundlag af det forhøjede beløb for dette vederlag.
41.
Inden jeg tager fat på denne problematik, vil jeg påpege, at det, henset til punkt 36-38 i dette forslag til afgørelse, synes at være klart, at vederlagets grundbeløb skal kvalificeres som en »modværdi«. Det står således tilbage at undersøge, om dette begreb ligeledes kan finde anvendelse på det højere beløb, der skal betales yderligere, når en bruger ikke har erhvervet licens, før de beskyttede værker er blevet overført til almenheden. Min undersøgelse vil som følge heraf fokusere på, hvordan dette tillægsgebyr skal kvalificeres i momsmæssig henseende.
42.
Det er efter min opfattelse kravet om en »direkte sammenhæng« mellem den leverede ydelse og den modtagne modværdi, hvortil der henvises i punkt 30 i dette forslag til afgørelse, der er afgørende for denne kvalificering. Konturerne af dette krav er blevet skitseret i en retspraksis, der er både mangfoldig og kasuistisk (
16
). Efter min opfattelse er det ikke desto mindre muligt at udlede visse mere generelle kriterier heraf, som gør det muligt for Retten eller snarere den forelæggende ret (
17
) at afgøre, om tillægsgebyret i det foreliggende tilfælde er tilstrækkeligt direkte forbundet med leveringen af den omhandlede ydelse.
43.
På baggrund af disse betragtninger vil jeg vurdere relevansen af de kriterier, der vedrører henholdsvis den faktiske levering af en ydelse (nr. 1), det opkrævede vederlags størrelse (nr. 2) samt betalingernes baggrund og formål (nr. 3).
1. Den faktiske levering af en ydelse
44.
Den relevante retspraksis på området gør det efter min opfattelse muligt at sondre mellem to tilfælde.
45.
I det første tilfælde sker betalingerne uafhængigt af leveringen af en ydelse, hvilket medfører, at der ikke foreligger en afgiftspligtig transaktion. Dette gælder f.eks. for en godtgørelse, der erlægges på grund af forsinket betaling (
18
). Det samme gælder for den landbrugsstøtte, der blev udbetalt for at nedsætte produktionen, og som blev undersøgt i dom af 29.2.1996, Mohr (C-215/94, EU:C:1996:72, præmis 21 og 22), og af 18.12.1997, Landboden-Agrardienste (C-384/95, EU:C:1997:627, præmis 23 og 24), hvor der ikke forelå en forbrugsfordel. Jeg er tilbøjelig til at antage, at en kurafgift, der opkræves af en kommune, ligeledes kan falde ind under denne kategori, forudsat at en sådan afgift ikke finansierer en individualiseret ydelse, men bidrager generelt til kommunens drift (
19
).
46.
I det andet tilfælde, hvor der – som i den foreliggende sag – faktisk er tale om en forbrugsfordel (
20
) for en person (
21
), er det normalt ret klart, at de betalinger, der umiddelbart er foretaget for at opnå denne fordel, skal kvalificeres som en »modværdi«. I mange situationer vil det imidlertid være langt vanskeligere at afgøre dette. Den usikkerhed, der er forbundet med at identificere en »direkte sammenhæng« mellem den leverede ydelse og de betalinger, som tjenesteyderen har modtaget, skyldes ofte de nationale retlige rammer, der fastlægger forholdet mellem parterne, og som ikke altid gør det muligt entydigt at fastslå baggrunden for og formålet med disse betalinger (
22
).
47.
Det er i disse gråzoner, at Domstolens hidtidige praksis vedrørende begrebet »modværdi« (
23
), heriblandt dom af 18. juli 2007, Société thermale d’Eugénie-les-Bains (C-277/05, EU:C:2007:440), og af 20. januar 2022, Apcoa Parking Danmark (C-90/20, EU:C:2022:37), der efter min opfattelse er særligt relevante for vurderingen af den foreliggende sag, befinder sig. I den førstnævnte dom blev det depositum, der var betalt af en hotelgæst, som havde annulleret sit ophold, betegnet som en »ikke-afgiftspligtig godtgørelse«. I den sidstnævnte dom blev det fastslået, at de »kontrolgebyrer«, der skulle betales i tilfælde af ikke-forskriftsmæssig parkering i et parkeringsanlæg, udgjorde modydelsen for en levering af ydelser.
48.
Efter min opfattelse kan denne retspraksis pege i retning af, at den omstændighed, at en betaling – der, som det er tilfældet i den foreliggende sag, synes til dels at have karakter af en erstatning – sker i sammenhæng med leveringen af en ydelse, udgør et stærkt indicium for, at den skal kvalificeres som en »modværdi«. Dette gælder så meget desto mere, som kriteriet om, at der skal foreligge et retsforhold, hvilket indebærer, at der udveksles gensidige ydelser, som jeg har nævnt i punkt 38 i dette forslag til afgørelse, skal tillægges en bred betydning.
49.
I det foreliggende tilfælde skal det derfor afgøres, om en del af det opkrævede vederlag, nemlig tillægsgebyret, ikke vil kunne kvalificeres som en »modværdi«, selv om der er leveret en ydelse. Dette vil være tilfældet, hvis gebyret skal kvalificeres som en »erstatning, der ikke har nogen direkte forbindelse med den nævnte tjeneste«.
2. Det opkrævede vederlags størrelse
50.
Med hensyn til størrelsen af den i hovedsagen omhandlede betaling fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret tillægger det en vis betydning, at tillægsgebyret er langt større end grundvederlaget. Den forelæggende ret synes derfor at være i tvivl om, hvorvidt størrelsen af den pris, der skal betales, er relevant for afgørelsen af, om der foreligger en modværdi.
51.
Med henblik på besvarelsen af disse spørgsmål bør det efter min opfattelse påpeges, at begrebet »modværdi«, der angives i artikel 73 i direktiv 2006/112 i forbindelse med fastlæggelsen af afgiftsgrundlaget, ligeledes er afgørende for spørgsmålet om, hvorvidt en levering af ydelser er foretaget »mod vederlag« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra c). Uden en modværdi er der nemlig ikke noget afgiftsgrundlag, og momssystemet finder i så fald ikke anvendelse (
24
).
52.
Denne »modværdi« udgør den subjektive værdi, dvs. den faktisk modtagne værdi, og ikke en værdi, der er ansat efter objektive kriterier. I denne sammenhæng er modværdiens størrelse, som generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer (
25
) i det væsentlige har anført, uden relevans. Den omstændighed, at den er lig med, større eller mindre end de omkostninger, som tjenesteyderen har afholdt, kan nemlig ikke påvirke den direkte sammenhæng mellem de ydelser, der er leveret, og den modværdi, der er modtaget (
26
).
53.
Det kan ganske vist være nødvendigt at tage et vist hensyn til det beløb, som tjenesteyderen har opkrævet. Dette er bl.a. tilfældet, når vederlaget er så lavt, at det kun dækker en ubetydelig del af de påløbne omkostninger. Det synes imidlertid at fremgå af den retspraksis, der er udviklet i tidens løb, herunder bl.a. domme af 30. marts 2023, Gmina O. (C-612/21, EU:C:2023:279) og Gmina L. (C-616/21, EU:C:2023:280), at det ikke skal vurderes, om et vederlag er tilstrækkeligt, når det undersøges, om der foreligger en modværdi, hvilket man kunne forledes til at tro ved læsningen af den første sætning i andet punktum i præmis 49 i dom af 2. juni 2016, Lajvér (C-263/15, EU:C:2016:392) (
27
). Efter min opfattelse er størrelsen af de betalinger, som tjenesteyderen har modtaget, nemlig reelt kun relevant for vurderingen af, om der er tale om økonomisk virksomhed (
28
).
54.
Disse betragtninger synes at pege i retning af, at der i det foreliggende tilfælde ikke skal sondres mellem tillægsgebyret og det omhandlede vederlags grundbeløb, eftersom det er summen af disse to beløb, der faktisk skal betales til organisationen for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder. Det høje tillægsgebyr er under alle omstændigheder ikke relevant for besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt tillægsgebyret udgør en del af den modværdi, der er modtaget.
3. Baggrunden for og formålet med betalingerne
55.
Det andet punktum i præmis 49 i dom af 2. juni 2016, Lajvér (C-263/15, EU:C:2016:392), er ligeledes interessant i en anden henseende, for så vidt som det i den anden sætning heri (
29
) antydes, at der kan være »faktorer«, som, når de tages i betragtning ved fastsættelsen af vederlaget for en ydelse, kan drage tvivl om den direkte forbindelse mellem de to elementer. Jeg er tilbøjelig til at antage, at denne formulering kan forstås som en henvisning til formålene med de betalinger, som ydelsens modtager skal foretage, således som disse kan udledes af de nationale retlige rammer, hvori de indgår.
56.
I denne forbindelse vil jeg indledningsvis påpege, at det er uden betydning, om de beløb, der skal betales til en tjenesteyder, i henhold til national ret kvalificeres som vederlag, erstatning eller straf. Vurderingen af, om en betaling sker som modydelse for en levering af tjenesteydelser, er et EU-retligt spørgsmål (
30
).
57.
Den retlige baggrund eller snarere retsgrundlaget for betalingerne er derimod et forhold, som skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om der foreligger en modværdi (
31
). Det samme gælder for det formål, der forfølges, selv om dette efter min opfattelse kun er et yderligere indicium, der ikke kan være afgørende i sig selv. Ved vurderingen af disse to forhold skal der i øvrigt tages hensyn til den økonomiske virkelighed for transaktionerne (
32
).
58.
Betalingernes formål spillede en vigtig rolle for Domstolens ræsonnement i den sag, der gav anledning til Tolsma-dommen (
33
), hvoraf det fremgår, at penge, som forbipasserende frivilligt giver til en gademusikant, ikke udgør modværdien af en tjenesteydelse. Dette formål var imidlertid ikke afgørende i sig selv, hvilket bekræftes af denne doms præmis 17, hvori det fremhæves, at der ikke består noget retsforhold mellem musikanten og dennes publikum (
34
).
59.
Denne konstatering gælder efter min opfattelse ligeledes for sagen Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
35
). Det fremgår nemlig af dommen i denne sag, at et depositum ifølge den nationale lovgivning, der fandt anvendelse i hovedsagen, ikke var en integrerende del af den aftale om indlogering, der var indgået mellem gæsten og hotelværten. Værten var forpligtet til at reservere opholdet, uanset om depositummet blev betalt, hvilket bekræftede, at det ikke udgjorde modværdien af en ydelse, men en engangsgodtgørelse (
36
).
60.
Et tilsvarende eksempel findes i dommen i sagen MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
), som vedrørte en bestemmelse i en tidsbegrænset kontrakt om, at de resterende månedlige ydelser straks forfaldt i tilfælde af førtidig ophævelse. Dens formål, som var at afskrække kunden fra ikke at overholde minimumsperioden for aftalen, kunne ikke påvirke den retlige baggrund for betalingerne i denne henseende. Disse betalinger udgjorde nemlig et kontraktligt minimumsvederlag, der skulle kvalificeres som en »modværdi« (
38
).
61.
I dommen i sagen Apcoa Parking Danmark (
39
) blev det endelig anset for utænkeligt at pålægge en bruger af et parkeringsanlæg »kontrolgebyrer«, uden at der blev stillet en parkeringsplads til rådighed. Domstolen fremhævede desuden, at der reelt var behov for kontrol af ikke-forskriftsmæssig parkering for at sikre en korrekt drift af parkeringsanlægget, og at en bruger, der parkerede sit køretøj i strid med de normale betingelser for benyttelse af anlægget, var forpligtet til at betale disse gebyrer. Der blev i disse gebyrer taget hensyn til de højere driftsomkostninger, der var forbundet med denne adfærd (
40
).
62.
Jeg er tilbøjelig til at antage, at den foreliggende sag vedrører en situation, som ikke kan sidestilles med den, der var omhandlet i dommen i sagen Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
41
), men med den, der var omhandlet i dommen i sagen Apcoa Parking Danmark (
42
). Ifølge min udlægning af anmodningen om præjudiciel afgørelse er det anvendte tillægsgebyr nemlig blot et resultat af en variation i metoden til beregning af det vederlag, der skal betales for overføring af beskyttede værker til almenheden, baseret på de retlige betingelser, som brugerne er blevet orienteret om. Tillægsgebyret bør i givet fald anses for at være en integrerende del af vederlaget i de tilfælde, hvor der ikke er opnået en licens før overføringen.
63.
Et andet holdepunkt herfor synes at være, at der i tillægsgebyret, henset til den økonomiske virkelighed, tages hensyn til de højere omkostninger, som organisationen for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder skal afholde dels som følge af tilsidesættelsen af brugernes retlige forpligtelse til at skaffe de krævede licenser, dels for at sikre, at denne forpligtelse overholdes (
43
).
64.
Det påhviler i sidste ende den forelæggende ret at undersøge, hvilke forhold der kan bekræfte, at der består en »direkte sammenhæng« mellem den leverede ydelse og den »modværdi«, der er modtaget, herunder det i hovedsagen omhandlede tillægsgebyr. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage en vurdering af national ret og af den retlige og økonomiske sammenhæng, hvori transaktionen mellem organisationen for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og den bruger, der har overført beskyttede værker uden først at have erhvervet den nødvendige licens, indgår (
44
).
65.
I lyset af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112, sammenholdt med dette direktivs artikel 73, skal fortolkes således, at det vederlag, der skal betales for overføring af beskyttede værker til almenheden, og som består af et grundvederlag og et tillægsgebyr, som anvendes, hvis der ikke er erhvervet licens forud for denne overføring, kan kvalificeres som en »modværdi«, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, bl.a. i lyset af den retlige baggrund for og formålene med dette vederlag.
VI. Forslag til afgørelse
66.
Jeg foreslår, henset til det ovenfor anførte, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) har forelagt, således:
»1)
Artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 24, stk. 1, og artikel 25, litra b) og c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem
skal fortolkes således, at
den lovbestemte forpligtelse til mod betaling af et vederlag at tåle, at en bruger, der ikke forinden har opnået den krævede licens hertil, overfører beskyttede værker til almenheden, skal kvalificeres som »levering af ydelser mod vederlag«.
2)
Artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112, sammenholdt med dette direktivs artikel 73,
skal fortolkes således, at
det vederlag, der skal betales for overføring af beskyttede værker til almenheden, og som består af et grundvederlag og et tillægsgebyr, som anvendes, hvis der ikke er erhvervet licens forud for denne overføring, kan kvalificeres som en »modværdi«, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, bl.a. i lyset af den retlige baggrund for og formålene med dette vederlag.«
J. Martín y Pérez de Nanclares
Fremsat i offentligt retsmøde i Luxembourg den 3. december 2025.
Underskrifter
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Jf. betragtningerne vedrørende »salg« i De Iustitia (spørgsmål 77), som er gengivet i V. Beltrán de Heredia, Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, bind I-VI, Biblioteca de Teólogos Españoles, Salamanca, 1932-1952. Francisco de Vitorias økonomiske filosofi blev udviklet i forbindelse med undervisningen i 1527-1528 og 1535-1536 ved universitetet i Salamanca. Selv om han ikke selv offentliggjorde sine lektioner, er det lykkedes at rekonstruere hans omfattende doktrin ud fra hans studerendes notater, som Beltrán de Heredia har samlet. Jf. i denne henseende af samme forfatter »Hacia un inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV-XVII, conservados en España y en el extranjero«, Revista Española de Teología, 1943, s. 59-88.
(
3
) – Rådets direktiv af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
(
4
) – Der gøres opmærksom på, at Credidam i sit skriftlige indlæg for Retten har tilkendegivet, at der ikke skal betales moms.
(
5
) – Jf. bl.a. UCMR-dommen, præmis 34 og 35.
(
6
) – Jf. med hensyn til en første oversigt over denne dom D. Simon, »Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur«, Revue Europe, 2021, nr. 3, kommentar nr. 101, en nærmere analyse B. Finken, »Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C-501/19, UCMR-ADA«, Mehrwertsteuerrecht, 2024, nr. 10, s. 414-417, samt mere generelt E. Aliaga Agullo, »Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales (»Droit de Suite«)«, Revista española de derecho financiero, 2023, nr. 199, s. 37-77.
(
7
) – UCMR-dommen, præmis 30, 37 og 39.
(
8
) – UCMR-dommen, præmis 30, 37 og 39.
(
9
) – Metoden til beregning af dette vederlag og den omstændighed, at det tredobles, hvis der ikke er meddelt licens, behandles i henholdsvis afsnit B, nr. 2, og afsnit C.
(
10
) – Jf. vedrørende artikel 25 i direktiv 2006/112 dom af 4.7.2024, Credidam (C-179/23, EU:C:2024:571, præmis 34).
(
11
) – Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Financial Bulgaria (C-744/23, EU:C:2025:332, punkt 39).
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 4.7.2024, Credidam (C-179/23, EU:C:2024:571, præmis 39 og 40), for så vidt angår retsforholdet mellem indehaverne af ophavsrettigheder og den kollektive forvaltningsorganisation, der er fastsat ved lov nr. 8/1996. Jf. i denne henseende ligeledes F. Pollaud-Dulian, »TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE«, Revue trimestrielle de droit commercial, 2024, nr. 3, s. 642-647.
(
13
) – Dom af 29.10.2015, Saudaçor (C-174/14, EU:C:2015:733, præmis 39), af 2.6.2016, Lajvér (C-263/15, EU:C:2016:392, præmis 42), og af 15.4.2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C-846/19, EU:C:2021:277, præmis 39). Jf. ligeledes generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Financial Bulgaria (C-744/23, EU:C:2025:332, punkt 40): »Momsen er ikke en afgift på en retshandel eller en aftale […]«
(
14
) – Jf. i denne retning dom af 2.6.2016, Lajvér (C-263/15, EU:C:2016:392, præmis 46 og 49), og af 5.4.2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C-846/19, EU:C:2021:277, præmis 43).
(
15
) – Dom af 27.4.2023, Fluvius Antwerpen (C-677/21, EU:C:2023:348, præmis 28-33). Jf. dog dom af 14.7.2005, British American Tobacco og Newman Shipping (C-435/03, EU:C:2005:464, præmis 42): »Tyveri af varer [kan] ikke […] anses for »levering af goder mod vederlag«.« Jf. med hensyn til en mere indgående analyse af problematikken vedrørende ulovligt forbrug G. Beretta, »Taxable and Non-Taxable Transactions«, i G. Kofler m.fl. (red.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Wien, 2024, s. 113-162 (s. 131-136).
(
16
) – Jf. med hensyn til et overblik over og en analyse af den relevante retspraksis på dette område J. Tumpel, »Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis«, i S. Kirchmayr, G. Mayr og K. Hirschler (red.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Linde, Wien, 2023, s. 45-55 og s. 72-81.
(
17
) – Dom af 29.10.2015, Saudaçor (C-174/14, EU:C:2015:733, præmis 34).
(
18
) – Dom af 1.7.1982, BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, præmis 8). Jf. dog vedrørende beskatning af renter, der betales til en leverandør, for at denne indvilliger i at udskyde betalingstidspunktet, dom af 27.10.1993, Muys’ en De Winter’s Bouw- en Aannemingsbedrijf (C-281/91, EU:C:1993:855, præmis 18).
(
19
) – Jf. dom af 13.7.2023, Gemeinde A (C-344/22, EU:C:2023:580, præmis 33-39), hvori der imidlertid blev identificeret en individualiseret ydelse, og F. Pezets kommentar til denne dom: »Når den afgiftspligtige person ikke får valuta for sine penge, kan en afgift, selv om denne er øremærket, ikke kvalificeres som en modværdi«, Droit fiscal, 2023, nr. 37, kommentar nr. 285.
(
20
) – Jf. punkt 35 i dette forslag til afgørelse, hvori jeg har påpeget, at momsen er en forbrugsafgift.
(
21
) – Jf. dom af 20.1.2022, Apcoa Parking Danmark (C-90/20, EU:C:2022:37, præmis 43), og af 28.11.2024, rhtb (C-622/23, EU:C:2024:994, præmis 25).
(
22
) – Jf. i denne retning G. Lamouroux, »Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont-elles soumises à la TVA?«, Revue de droit fiscal, 2025, nr. 9, s. 44-49 til 44-53 (s. 44-51 til 44-52).
(
23
) – Jf. vedrørende kvalificeringen som en »modværdi« af 1) prisen for en ydelse, når dennes modtager har givet afkald på den faktiske levering ved førtidig ophævelse af aftalen, dom af 22.11.2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C-295/17, EU:C:2018:942, præmis 50, 51, 61 og 62), af 3.7.2019, UniCredit Leasing (C-242/18, EU:C:2019:558, præmis 70-76), og af 11.6.2020, Vodafone Portugal (C-43/19, EU:C:2020:465, præmis 33-40), 2) prisen for en ubrugt flybillet, dom af 23.12.2015, Air France-KLM og Hop!Brit-Air (C-250/14 og C-289/14, EU:C:2015:841, præmis 28, 30 og 34), 3) betalinger i tilfælde af tyveri af elektricitet, dom af 27.4.2023, Fluvius Antwerpen (C-677/21, EU:C:2023:348, præmis 28-33), 4) tilskud til plejeydelser til beboere på et bosted for ældre, dom af 27.3.2014, Le Rayon d’Or (C-151/13, EU:C:2014:185, præmis 32), og 5), den tabende parts betaling af salæret til en advokat, der har repræsenteret sin klient vederlagsfrit, dom af 23.10.2025, Financial Bulgaria (C-744/23, EU:C:2025:816, præmis 33 og 35). Jf. derimod vedrørende den manglende »modværdi«, 1) når vinderen af et hestevæddeløb modtager en præmie, dom af 10.11.2016, Baštová (C-432/15, EU:C:2016:855, præmis 36-39), og 2) i forbindelse med faste tilskud til en offentlig transporttjeneste, dom af 8.5.2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Offentlige transporttjenester) (C-615/23, EU:C:2025:320, præmis 23-30).
(
24
) – Jf. i denne retning dom af 5.2.1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, præmis 11), og af 1.4.1982, Hong-Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, præmis 10 og 11).
(
25
) – Forslag til afgørelse Hotel Scandic Gåsabäck (C-412/03, EU:C:2004:746, punkt 35).
(
26
) – Der er tale om en fast retspraksis. Jf. dom af 5.2.1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, præmis 13), af 20.1.2022, Apcoa Parking Danmark (C-90/20, EU:C:2022:37, præmis 45), og af 1.8.2025, Határ Diszkont (C-427/23, EU:C:2025:596, præmis 92).
(
27
) – Denne sætning lyder således: »Den forelæggende ret skal nærmere bestemt sikre sig, at den afgift, som sagsøgerne i hovedsagen har fastsat, ikke kun delvist udgør et vederlag for de ydelser, som er foretaget eller skal foretages […]«
(
28
) – Domme af 30.3.2023, Gmina O. (C-612/21, EU:C:2023:279, præmis 31, 32, 38 og 40) og Gmina L. (C-616/21, EU:C:2023:280, præmis 37, 40, 46 og 49).
(
29
) – Denne sætning lyder således: »Den forelæggende ret skal nærmere bestemt sikre sig, […] at størrelsen [af vederlaget] ikke er blevet fastsat på grundlag af andre faktorer, som i givet fald potentielt kan drage tvivl om den direkte forbindelse mellem ydelserne og modydelserne herfor.«
(
30
) – Dom af 20.1.2022, Apcoa Parking Danmark (C-90/20, EU:C:2022:37, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Jf. i denne retning allerede F. Deboissy, »Indemnités contractuelles et TVA: suite«, Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, nr. 16, s. 807 og 808. Jf. ligeledes R. Beiser, »Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer?«, Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, nr. 168, s. 214-217 (s. 217), hvoraf det i det væsentlige fremgår, at Domstolen knytter begrebet »modværdi« som omhandlet i artikel 73 i direktiv 2006/112 til national civilret.
(
32
) – Dom af 22.11.2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C-295/17, EU:C:2018:942, præmis 41-45).
(
33
) – Dom af 3.3.1994 (C-16/93, EU:C:1994:80, præmis 16-19).
(
34
) – Jf. vedrørende en autentisk fortolkning dom af 23.10.2025, Financial Bulgaria (C-744/23, EU:C:2025:816, præmis 30). Jf. ligeledes G. von Streit og T. Streit, »Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen«, UmsatzsteuerRundschau, 2020, nr. 4, s. 525-535 (s. 526), hvorefter der ikke var tale om leveringer af ydelser i Tolsma-sagen.
(
35
) – Dom af 18.7.2007 (C-277/05, EU:C:2007:440, præmis 19-32).
(
36
) – Jf. den autentiske fortolkning af denne dom i præmis 24 i dom af 28.11.2024, rhtb (C-622/23, EU:C:2024:994). Jf. med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt et depositum skal adskilles fra en »reservationsgaranti« og kvalificeres som modværdien af en ydelse, J.-L. Bédier, »La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA«, Revue de droit fiscal, 2024, nr. 45, s. 370-23 til 370-27 (s. 370-27).
(
37
) – Dom af 22.11.2018 (C-295/17, EU:C:2018:942, præmis 61 og 62).
(
38
) – Jf. det lignende eksempel i dom af 3.7.2019, UniCredit Leasing (C-242/18, EU:C:2019:558, præmis 75 og 76).
(
39
) – Jf. dom af 20.1.2022 (C-90/20, EU:C:2022:37, præmis 33 og 34) og generaladvokat Tours forslag til afgørelse i denne sag (EU:C:2021:449, punkt 61).
(
40
) – Jf. kritikken i P. Dodos, »EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz-Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt«, Mehrwertsteuerrecht, 2022, nr. 6, s. 240-244 (s. 243 og 244).
(
41
) – Dom af 18.7.2007 (C-277/05, EU:C:2007:440).
(
42
) – Dom af 20.1.2022 (C-90/20, EU:C:2022:37).
(
43
) – Der gøres opmærksom på, at sagsakterne for Retten ikke indeholder oplysninger herom.
(
44
) – Jf. vedrørende den nationale rets kompetence til at fortolke sin egen lovgivning dom af 3.7.2019, UniCredit Leasing (C-242/18, EU:C:2019:558, præmis 47), og af 29.10.2015, Saudaçor (C-174/14, EU:C:2015:733, præmis 34), som allerede er nævnt i punkt 42 i dette forslag til afgørelse.