62022CJ0603
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
5. september 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv (EU) 2016/800 – retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager – anvendelsesområde – artikel 2, stk. 3 – personer, der var børn på tidspunktet for indledningen af en straffesag mod dem, men som er fyldt 18 år under sagen – artikel 4 – ret til information – artikel 6 – ret til advokatbistand – artikel 18 – ret til retshjælp – artikel 19 – retsmidler – antageligheden af beviser frembragt under tilsidesættelse af de processuelle rettigheder«
I sag C-603/22,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk, Polen) ved afgørelse af 26. august 2022, indgået til Domstolen den 19. september 2022, i straffesagen mod
M.S.,
J.W.,
M.P.,
procesdeltagere:
Prokurator Rejonowy w Słupsku,
D.G., som kurator i konkursboet efter M.B. og B.B.,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe (refererende dommer), Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Tredje Afdeling, samt dommerne N. Piçarra, N. Jääskinen og M. Gavalec,
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: fuldmægtig N. Mundhenke,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. november 2023,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Prokurator Rejonowy w Słupsku ved Prokurator Regionalny w Gdańsku T. Rutkowska-Szmydyńska,
–
den polske regering ved B. Majczyna, J. Sawicka og S. Żyrek, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved M. Smolek, T. Suchá og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved S. Grünheid, K. Herrmann, J. Hottiaux og M. Wasmeier, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 22. februar 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), af artikel 2 TEU og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11. maj 2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager (EUT 2016, L 132, s. 1), af artikel 12, stk. 2, og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/48/EU af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (EUT 2013, L 294, s. 1), af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1), af artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 10, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1) samt af princippet om EU-rettens forrang, princippet om EU-rettens direkte virkning og princippet om EU-rettens effektivitet.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en straffesag, der er blevet indledt mod M.S., J.W. og M.P., som er tre mindreårige, der er anklaget for at være trængt ind i bygningerne på et gammelt nedlagt feriecenter, hvorved de har påført M.B. og B.B., som er repræsenteret ved den udpegede kurator, D.G, skade.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2012/13
3
19. og 26. betragtning til direktiv 2012/13 har følgende ordlyd:
»(19)
De kompetente myndigheder bør straks informere den mistænkte eller tiltalte om de [processuelle] rettigheder i den nationale lovgivning, der er væsentlige for at sikre en retfærdig behandling af sagen, enten mundtligt eller skriftligt, som fastsat i dette direktiv. For at åbne mulighed for en praktisk og effektiv udøvelse af disse rettigheder[…] bør disse informationer gives rettidigt under sagens behandling og senest inden politiets eller en anden kompetent myndigheds første officielle afhøring af den mistænkte eller tiltalte.
[...]
(26)
Når mistænkte eller tiltalte personer gives information i henhold til dette direktiv, bør de kompetente myndigheder være særligt opmærksomme på personer, som ikke kan forstå indholdet eller betydningen af informationen, f.eks. på grund af deres unge alder eller deres mentale eller fysiske tilstand.«
4
Direktivets artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»Direktivet finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, indtil sagen afsluttes, dvs. indtil spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling, er afgjort endeligt, herunder efter omstændighederne indtil der er idømt straf, og en eventuel appelsag er afgjort.«
5
Direktivets artikel 3 er affattet således:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om mindst følgende processuelle rettigheder, således som de finder anvendelse i henhold til den nationale lovgivning, med henblik på at muliggøre en effektiv udøvelse heraf:
a)
retten til at få adgang til en advokat
b)
eventuelle rettigheder til gratis retshjælp og betingelserne for at få sådan retshjælp
c)
retten til at blive informeret om tiltalen, jf. artikel 6
d)
retten til tolkning og oversættelse
e)
retten til ikke at udtale sig.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at informationerne, som de giver efter stk. 1, gives mundtligt eller skriftligt i et enkelt og letforståeligt sprog, og at der tages hensyn til sårbare mistænkte eller sårbare tiltalte personers særlige behov.«
6
Direktivets artikel 8, der har overskriften »Kontrol og retsmidler«, fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at der føres protokol over informationer, der gives den mistænkte eller tiltalte i overensstemmelse med artikel 3-6, efter proceduren for protokolførelse fastlagt i den pågældende medlemsstats lovgivning.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte eller dennes advokat har ret til i overensstemmelse med procedurerne i den nationale lovgivning at anfægte de kompetente myndigheders mulige undladelse af eller afslag på at fremlægge information i overensstemmelse med dette direktiv.«
Direktiv 2013/48
7
15. og 50. betragtning til direktiv 2013/48 er sålydende:
»(15)
Udtrykket advokat i dette direktiv henviser til enhver person, der i overensstemmelse med national ret er kvalificeret og berettiget til, herunder ved akkreditering fra et autoriseret organ, at yde juridisk rådgivning og bistand til mistænkte eller tiltalte.
[...]
(50)
Medlemsstaterne bør sikre, at retten til et forsvar og en retfærdig rettergang respekteres ved vurderingen af mistænktes eller tiltaltes forklaringer eller af beviser, der er indhentet i strid med deres ret til adgang til advokatbistand, eller i tilfælde, hvor der var givet tilladelse til fravigelse af denne ret i henhold til dette direktiv. I denne forbindelse bør der tages hensyn til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis, som har fastslået, at retten til et forsvar i princippet lider uoprettelig skade, når inkriminerende forklaringer, der blev afgivet under politiets afhøring, uden at der var givet adgang til advokatbistand, bruges til at få den pågældende dømt. Dette bør ikke berøre brugen af forklaringer til andre formål, som er tilladt i henhold til national lovgivning, såsom når det er nødvendigt for at tage hastende efterforskningsskridt for at undgå, at der begås andre lovovertrædelser, eller at afværge alvorlige konsekvenser for en person, eller når der er et hastende behov for at forhindre væsentlig skade for en straffesag, hvor adgang til advokatbistand eller udsættelse af efterforskningen uopretteligt vil skade den igangværende efterforskning i forbindelse med grov kriminalitet. Dette bør heller ikke berøre anvendelsen af nationale regler eller systemer vedrørende antageligheden af bevismateriale og bør ikke forhindre medlemsstaterne i at opretholde et system, hvorefter alt eksisterende bevismateriale kan fremlægges for en domstol eller en dommer, uden at der på forhånd eller separat foretages en vurdering af antageligheden af sådant bevismateriale.«
8
Direktivets artikel 3 med overskriften »Retten til adgang til advokatbistand under straffesager« har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de pågældende sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til et forsvar.
2.   Mistænkte eller tiltalte har ret til adgang til advokatbistand uden unødig forsinkelse. Under alle omstændigheder har mistænkte eller tiltalte adgang til advokatbistand fra følgende tidspunkter, alt efter hvad der indtræffer først:
a)
inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed
b)
når efterforskningsmyndigheder eller andre kompetente myndigheder træffer efterforskningsmæssige eller andre bevissikrende foranstaltninger i overensstemmelse med stk. 3, litra c)
c)
uden unødig forsinkelse efter frihedsberøvelsen
d)
hvis de er blevet indstævnet for en domstol med kompetence til afgørelse af straffesager, i tilstrækkelig god tid inden de giver møde for denne domstol.
3.   Retten til adgang til advokatbistand indebærer følgende:
a)
Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at mødes i enrum og kommunikere med den advokat, der repræsenterer dem, herunder forud for afhøringer med politiet eller med en anden retshåndhævende eller retslig myndighed.
b)
Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring. En sådan deltagelse sker i overensstemmelse med procedurerne i national ret, forudsat at disse procedurer ikke er til skade for den effektive udøvelse og det væsentlige indhold af den pågældende rettighed. Deltager en advokat i en afhøring, føres det forhold, at en sådan deltagelse har fundet sted, til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats lovgivning.
c)
Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte som minimum har ret til deres advokats deltagelse i forbindelse med følgende efterforskningsmæssige eller bevissikrende foranstaltninger, hvis disse foranstaltninger er fastsat i den pågældende nationale lovgivning, og hvis det kræves eller tillades, at den mistænkte eller tiltalte deltager i den pågældende foranstaltning:
i)
konfrontationsparader
ii)
konfrontationer
iii)
rekonstruktioner af gerningsstedet.
[...]
5.   Under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen kan medlemsstaterne midlertidigt fravige anvendelsen af stk. 2, litra c), når den mistænktes eller tiltaltes fjerne geografiske opholdssted gør det umuligt at sikre retten til adgang til advokatbistand uden unødig forsinkelse efter frihedsberøvelsen.
6.   Under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen kan medlemsstaterne midlertidigt fravige anvendelsen af de rettigheder, der er fastsat i stk. 3, i det omfang det i lyset af sagens særlige omstændigheder er begrundet i et af følgende tvingende hensyn:
a)
[D]er er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet[.]
b)
[E]n øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag.«
9
Direktivets artikel 12, der har overskriften »Retsmidler«, bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte under straffesager samt eftersøgte personer i sager angående europæiske arrestordrer har effektive retsmidler i henhold til national ret i tilfælde, hvor rettighederne i henhold til dette direktiv tilsidesættes.
2.   Uden at det berører nationale regler og systemer vedrørende antageligheden af bevismateriale, sikrer medlemsstaterne, under straffesager, ved vurderingen af mistænktes eller tiltaltes forklaringer, der er afgivet, eller af beviser der er indhentet, i strid med de pågældendes ret til adgang til advokatbistand, eller i tilfælde, hvor der er givet tilladelse til fravigelse af denne ret i henhold til artikel 3, stk. 6, at retten til et forsvar og en retfærdig rettergang respekteres.«
10
Direktivets artikel 13 er affattet på følgende måde:
»Medlemsstaterne sikrer, at der ved anvendelsen af dette direktiv tages hensyn til særlige behov hos mistænkte og tiltalte, der er sårbare.«
Direktiv 2016/343
11
31. og 44. betragtning til direktiv 2016/343 er sålydende:
»(31)
Når mistænkte eller tiltalte modtager oplysninger om rettigheder i henhold til artikel 3 i direktiv [2012/13], bør medlemsstaterne overveje at sikre, at de også modtager oplysninger om retten til ikke at inkriminere sig selv, som den finder anvendelse i henhold til national ret i overensstemmelse med dette direktiv.
[...]
(44)
Princippet om EU-rettens effektive virkning kræver, at medlemsstaterne indfører egnede og effektive retsmidler i tilfælde af tilsidesættelse af en ret, som enkeltpersoner er blevet tillagt ved EU-retten. Et effektivt retsmiddel i tilfælde af tilsidesættelse af en af de rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, bør, for at beskytte retten til en retfærdig rettergang og retten til et forsvar, så vidt muligt have den virkning, at de mistænkte eller tiltalte sættes i samme situation, som de ville have befundet sig i, såfremt tilsidesættelsen ikke havde fundet sted.«
12
Direktivets artikel 2 fastsætter:
»Dette direktiv finder anvendelse på fysiske personer, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager. Det finder anvendelse på alle stadier i straffesagerne fra det tidspunkt, hvor en person mistænkes eller tiltales for at have begået en strafbar handling eller en påstået strafbar handling, indtil afgørelsen om den endelige fastsættelse af, hvorvidt denne person har begået den pågældende strafbare handling, er blevet endelig.«
13
Direktivets artikel 7 med overskriften »Retten til ikke at udtale sig og retten til ikke at inkriminere sig selv« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte har ret til ikke at udtale sig i relation til den strafbare handling, som de er mistænkt eller tiltalt for at have begået.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte har ret til ikke at inkriminere sig selv.«
14
Det nævnte direktivs artikel 10, der har overskriften »Retsmidler«, har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte råder over et effektivt retsmiddel, hvis deres rettigheder i medfør af dette direktiv er blevet tilsidesat.
2.   Uden at det berører nationale regler og systemer om, hvilket bevismateriale der kan anvendes under retssagen, sikrer medlemsstaterne ved bedømmelsen af forklaringer, der er afgivet af mistænkte eller tiltalte, eller af beviser, der er indhentet, i strid med retten til ikke at udtale sig eller retten til ikke at inkriminere sig selv, at retten til et forsvar og en retfærdig rettergang respekteres.«
Direktiv 2016/800
15
1., 11., 16., 18., 19., 22., 25.-27. og 29.-32. betragtning til direktiv 2016/800 er affattet således:
»(1)
Formålet med dette direktiv er at fastsætte retssikkerhedsgarantier for at sikre, at børn, hvilket betyder børn under 18 år, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, er i stand til at forstå og følge disse sager og at udøve deres ret til en retfærdig rettergang og at forhindre børn i at begå nye lovovertrædelser og at fremme deres sociale integration.
[...]
(11)
Dette direktiv eller visse bestemmelser heri bør endvidere finde anvendelse på mistænkte eller tiltalte i straffesager og på eftersøgte, der var børn, da de blev genstand for sagen, men som efterfølgende er fyldt 18 år, og når anvendelsen af dette direktiv er hensigtsmæssig i lyset af alle omstændighederne i sagen, herunder den pågældende persons modenhed og sårbarhed.
[...]
(16)
I nogle medlemsstater betragtes visse mindre lovovertrædelser, navnlig mindre færdselsforseelser samt mindre forseelser i forbindelse med generelle kommunale bestemmelser og forstyrrelse af den offentlige orden, som strafbare handlinger. I sådanne situationer ville det ikke være rimeligt at kræve, at de kompetente myndigheder sikrer alle de rettigheder, der følger af dette direktiv. Foreskriver lovgivningen i en medlemsstat i forbindelse med mindre lovovertrædelser, at frihedsberøvelse ikke kan pålægges som en sanktion, bør dette direktiv derfor alene finde anvendelse på sager ved en domstol med kompetence til at afgøre straffesager.
[...]
(18)
Nærværende direktiv bør gennemføres under hensyntagen til bestemmelserne i direktiv [2012/13] og [2013/48]. Nærværende direktiv fastsætter yderligere supplerende garantier, hvad angår de oplysninger, der skal gives til børn og indehaveren af forældreansvar, for at tage hensyn til børns særlig[e] behov og sårbarhed.
(19)
Børn bør modtage oplysninger om de generelle aspekter af sagens forløb. Med henblik herpå bør de navnlig modtage en kort forklaring af de næste proceduremæssige skridt i sagen, for så vidt dette er muligt af hensyn til straffesagen, og af de involverede myndigheders rolle. De oplysninger, der gives, bør afhænge af omstændighederne i sagen.
[...]
(22)
Medlemsstaterne bør underrette indehaveren af forældreansvar mundtligt, skriftligt eller begge dele om gældende proceduremæssige rettigheder. Oplysningerne bør gives så hurtigt som muligt og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af barnets rettigheder.
[...]
(25)
Børn, der er mistænkte eller tiltalte, har ret til advokatbistand i medfør af direktiv [2013/48]. Da børn er sårbare og ikke altid fuldt ud i stand til at forstå og følge straffesager, bør de bistås af en advokat i de situationer, der er fastsat i nærværende direktiv. I disse situationer bør medlemsstaterne sørge for, at barnet bistås af en advokat, når barnet eller indehaveren af forældreansvar ikke har sørget for en sådan bistand. Medlemsstaterne bør yde retshjælp, hvor dette er nødvendigt for at sikre, at barnet effektivt bistås af en advokat.
(26)
Advokatbistand i henhold til nærværende direktiv forudsætter, at barnet har ret til adgang til advokatbistand i henhold til direktiv [2013/48]. Når anvendelsen af en bestemmelse i direktiv [2013/48] ville gøre det umuligt for barnet a[t] få advokatbistand i henhold til nærværende direktiv, bør en sådan bestemmelse derfor ikke finde anvendelse på børns ret til adgang til advokatbistand i henhold til direktiv [2013/48]. Fravigelserne og undtagelserne til advokatbistand, der er fastsat i nærværende direktiv, bør imidlertid ikke berøre retten til adgang til advokatbistand i overensstemmelse med direktiv [2013/48] eller retten til retshjælp i overensstemmelse med chartret og [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«),] samt national ret og anden EU-ret.
(27)
Bestemmelserne i nærværende direktiv om advokatbistand bør finde anvendelse uden unødig forsinkelse, når børn bliver underrettet om, at de er mistænkte eller tiltalte. Med henblik på dette direktiv betyder advokatbistand juridisk bistand og repræsentation af en advokat under straffesagen. Når nærværende direktiv foreskriver advokatbistand under afhøring, bør der være en advokat til stede. Uden at det berører et barns ret til adgang til advokatbistand i henhold til direktiv [2013/48], kræver advokatbistand ikke, at der skal være en advokat til stede under enhver efterforsknings- eller bevissikringsforanstaltning.
[...]
(29)
Hvor et barn, som ikke indledningsvist var en mistænkt eller tiltalt, såsom et vidne, bliver en mistænkt eller tiltalt, bør dette barn have ret til ikke at inkriminere sig selv og have ret til ikke at udtale sig i overensstemmelse med EU-retten og EMRK som fortolket af [Domstolen] og af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Dette direktiv henviser derfor udtrykkeligt til den konkrete situation, hvor et sådant barn bliver en mistænkt eller tiltalt under politiets eller en anden retshåndhævende myndigheds afhøring i forbindelse med en straffesag. Når et barn, der ikke er en mistænkt eller tiltalt, under en sådan afhøring bliver en mistænkt eller tiltalt, bør afhøringen indstilles, indtil barnet er blevet gjort bekendt med, at det er en mistænkt eller tiltalt, og bistås af en advokat i overensstemmelse med dette direktiv.
(30)
Medlemsstaterne bør, forudsat at dette er i overensstemmelse med retten til en retfærdig rettergang, kunne fravige forpligtelsen til at sørge for advokatbistand, når dette ikke står i et rimeligt forhold til sagens omstændigheder, idet barnets tarv dog altid bør komme i første række. Børn bør dog under alle omstændigheder bistås af en advokat, når de stilles for en kompetent domstol eller dommer med henblik på at træffe afgørelse om tilbageholdelse på et hvilket som helst tidspunkt under sagen inden for rammerne af dette direktiv samt under tilbageholdelsen. Desuden bør frihedsberøvelse ikke pålægges som straf, medmindre barnet er bistået af en advokat, således at barnet effektivt kan udøve sin ret til et forsvar, og under alle omstændigheder under hovedforhandlingen ved en domstol. Medlemsstaterne bør kunne fastlægge praktiske ordninger i denne henseende.
(31)
Medlemsstaterne bør midlertidigt kunne fravige forpligtelsen til at sørge for advokatbistand i perioden forud for hovedforhandlingen af tvingende grunde, nemlig når der i hastetilfælde er behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet, eller hvor en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag i forbindelse med en alvorlig strafbar handling, bl.a. med henblik på at få oplysninger om de påståede medgerningsmænd til en alvorlig strafbar handling eller for at undgå tabet af væsentlige beviser vedrørende en alvorlig strafbar handling. Under en midlertidig fravigelse på grundlag af en af disse tvingende grunde bør de kompetente myndigheder kunne afhøre børn uden advokatens tilstedeværelse, forudsat at de er blevet underrettet om deres ret til ikke at udtale sig og kan udøve denne ret, og at en sådan afhøring ikke skader retten til et forsvar, herunder retten til ikke at inkriminere sig selv. Det bør være muligt at foretage afhøringen med det ene formål at indhente oplysninger, der er væsentlige for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet, eller for at forhindre væsentlig skade for en straffesag. Ethvert misbrug af denne midlertidige fravigelse vil i princippet være til uoprettelig skade for retten til et forsvar.
(32)
Medlemsstaterne bør i deres nationale ret klart fastsætte grundlaget og kriterierne for en sådan midlertidig fravigelse, og de bør gøre begrænset brug heraf. Enhver midlertidig fravigelse bør være forholdsmæssig, klart tidsbegrænset, ikke udelukkende være baseret på den påståede strafbare handlings art eller grovhed og bør ikke skade en generelt retfærdig rettergang. Medlemsstaterne bør sikre, at når der i henhold til dette direktiv er givet tilladelse til den midlertidige fravigelse af en kompetent myndighed, som hverken er en dommer eller en domstol, kan en domstol vurdere afgørelsen om at tillade den midlertidige fravigelse, i det mindste under selve retssagen.«
16
Direktivets artikel 1, litra a), fastsætter:
»Ved dette direktiv fastlægges minimumsregler vedrørende visse rettigheder for børn, der er:
a)
mistænkte eller tiltalte i straffesager.«
17
Det nævnte direktivs artikel 2, der definerer direktivets anvendelsesområde, er sålydende:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager. Det finder anvendelse indtil den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået en strafbar handling, herunder, hvis det er relevant, domsafsigelsen og afgørelsen i en eventuel ankesag.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på børn, der er eftersøgte, fra det tidspunkt, hvor de bliver anholdt i den fuldbyrdende medlemsstat, jf. artikel 17.
3.   Med undtagelse af artikel 5, artikel 8, stk. 3, litra b), og artikel 15, i det omfang disse bestemmelser henviser til en indehaver af forældreansvar, finder dette direktiv eller visse bestemmelser heri anvendelse på de i nærværende artikels stk. 1 og 2 omhandlede personer, når sådanne personer var børn, da de blev genstand for straffesagen, men som efterfølgende er fyldt 18 år, og anvendelsen af dette direktiv eller visse bestemmelser heri er hensigtsmæssig i lyset af alle omstændighederne i sagen, herunder den pågældende persons modenhed og sårbarhed. Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende dette direktiv, når den pågældende person er fyldt 21 år.
[...]«
18
I direktivets artikel 3, nr. 1), er »barn« defineret som »en person under 18 år«.
19
Artikel 4 i direktiv 2016/800 med overskriften »Ret til information« har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at når børn underrettes om, at de er mistænkt eller tiltalt i straffesager, oplyses de straks om deres rettigheder i henhold til direktiv [2012/13] og om de generelle aspekter af sagens forløb.
Medlemsstaterne sikrer også, at børn oplyses om de rettigheder, der er fastsat i nærværende direktiv. Disse oplysninger skal angives som følger:
a)
straks når børn underrettes om, at de er mistænkte eller tiltalte for at have begået en strafbar handling, med hensyn til:
i)
retten til at få indehaveren af forældreansvar underrettet, jf. artikel 5
ii)
retten til advokatbistand, jf. artikel 6
iii)
retten til beskyttelse af privatlivets fred, jf. artikel 14
iv)
retten til at blive ledsaget af indehaveren af forældreansvar under andre stadier af sagen end retsmøderne, jf. artikel 15, stk. 4
v)
retten til retshjælp, jf. artikel 18
b)
på det tidligst mulige passende stadium i sagen med hensyn til:
i)
retten til en individuel vurdering, jf. artikel 7
ii)
retten til en lægeundersøgelse, herunder retten til lægehjælp, jf. artikel 8
iii)
retten til begrænsning af frihedsberøvelse og til brug af alternative foranstaltninger, herunder retten til en regelmæssig prøvelse af tilbageholdelsen, jf. artikel 10 og 11
iv)
retten til at blive ledsaget af indehaveren af forældreansvar under retsmøderne, jf. artikel 15, stk. 1
v)
retten til personligt fremmøde under retssagen, jf. artikel 16
vi)
retten til effektive retsmidler, jf. artikel 19
c)
ved frihedsberøvelse med hensyn til retten til særlige hensyn under frihedsberøvelse, jf. artikel 12.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at de i stk. 1 omhandlede oplysninger gives skriftligt, mundtligt eller begge dele i et enkelt og letforståeligt sprog, og at de oplysninger, der gives, føres til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i henhold til national ret.
3.   Når børn modtager en meddelelse om rettigheder i medfør af direktiv [2012/13], sikrer medlemsstaterne, at en sådan meddelelse omfatter en henvisning til deres rettigheder i medfør af nærværende direktiv.«
20
Artikel 5 i direktiv 2016/800, der har overskriften »Barnets ret til at få indehaveren af forældreansvar underrettet«, bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at indehaveren af forældreansvar så hurtigt som muligt gives de oplysninger, som barnet har ret til at modtage i henhold til artikel 4.«
21
Det nævnte direktivs artikel 6 med overskriften »Advokatbistand« er affattet på følgende måde:
»1.   Børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, har ret til advokatbistand i overensstemmelse med direktiv [2013/48]. Intet i nærværende direktiv, navnlig i denne artikel, berører denne ret.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at børn bistås af en advokat i overensstemmelse med denne artikel, for at de effektivt kan udøve retten til et forsvar.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at børn uden unødig forsinkelse bistås af en advokat, når de bliver underrettet om, at de er mistænkte eller tiltalte. Børn skal under alle omstændigheder bistås af en advokat fra følgende tidspunkter, alt efter hvad der indtræffer først:
a)
inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed
b)
når efterforskningsmyndigheder eller andre kompetente myndigheder træffer efterforskningsmæssige eller andre bevissikrende foranstaltninger i overensstemmelse med stk. 4, litra c)
c)
uden unødig forsinkelse efter frihedsberøvelsen
d)
hvis de er blevet indstævnet for en domstol med kompetence til at afgøre straffesager, i tilstrækkelig god tid inden de giver møde for denne domstol.
4.   Advokatbistand skal omfatte følgende:
a)
Medlemsstaterne sikrer, at børn har ret til at mødes i enrum og kommunikere med den advokat, der repræsenterer dem, herunder forud for afhøringer foretaget af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed.
b)
Medlemsstaterne sikrer, at børn bistås af en advokat, når de afhøres, og at advokaten kan deltage effektivt under afhøringen. En sådan deltagelse gennemføres i overensstemmelse med procedurerne i national ret, forudsat at disse procedurer ikke er til skade for den effektive udøvelse eller det væsentlige indhold af den pågældende rettighed. Når en advokat deltager under en afhøring, føres det forhold, at en sådan deltagelse har fundet sted, til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i national ret.
c)
Medlemsstaterne sikrer, at børn som minimum bistås af en advokat i forbindelse med følgende efterforsknings- eller bevissikringsforanstaltninger, hvis disse foranstaltninger er fastsat i national ret, og hvis det kræves eller tillades, at den mistænkte eller tiltalte deltager i den pågældende foranstaltning:
i)
konfrontationsparader
ii)
konfrontationer
iii)
rekonstruktioner af gerningsstedet.
5.   Medlemsstaterne respekterer fortroligheden af kommunikationen mellem børn og deres advokat i forbindelse med udøvelsen af retten til advokatbistand som fastsat i dette direktiv. Sådan kommunikation omfatter møder, korrespondance, telefonsamtaler og andre former for kommunikation, som er tilladt i henhold til national ret.
6.   Medlemsstaterne kan, forudsat at dette er i overensstemmelse med retten til en retfærdig rettergang, fravige stk. 3, hvis advokatbistand ikke står i et rimeligt forhold til sagens omstændigheder, i lyset af den påståede strafbare handlings grovhed, sagens kompleksitet og de foranstaltninger, der vil kunne træffes med hensyn til en sådan handling, idet barnets tarv altid kommer i første række.
Medlemsstaterne skal under alle omstændigheder sikre, at børn bistås af en advokat:
a)
når de stilles for en kompetent domstol eller dommer med henblik på at træffe afgørelse om tilbageholdelse på et hvilket som helst tidspunkt under sagen inden for rammerne af dette direktiv, og
b)
under tilbageholdelse.
Medlemsstaterne sikrer endvidere, at frihedsberøvelse ikke pålægges som straf, medmindre barnet har været bistået af en advokat på en sådan måde, at barnet effektivt kan udøve retten til et forsvar og under alle omstændigheder under hovedforhandlingen ved en domstol.
7.   Hvis barnet skal bistås af en advokat i henhold til denne artikel, men der ikke er en advokat til stede, skal de kompetente myndigheder udsætte afhøringen af barnet eller andre efterforsknings- eller bevissikringsforanstaltninger fastsat i stk. 4, litra c), med et rimeligt tidsrum, for at muliggøre advokatens ankomst, eller, hvis barnet ikke har udpeget en advokat, sørge for en advokat til barnet.
8.   Under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for hovedforhandlingen kan medlemsstaterne midlertidigt fravige anvendelsen af de rettigheder, der er fastsat i stk. 3, i det omfang det er begrundet i lyset af sagens konkrete omstændigheder på baggrund af en af følgende tvingende grunde:
a)
[D]er er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet[.]
b)
[E]n øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag i forbindelse med en alvorlig strafbar handling.
Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder ved anvendelse af dette stykke tager hensyn til barnets tarv.
En afgørelse om at foretage en afhøring, uden at advokaten er til stede, i henhold til dette stykke må udelukkende træffes på et konkret og individuelt grundlag enten af en retslig myndighed eller af en anden kompetent myndighed på betingelse af, at afgørelsen kan underkastes domstolskontrol.«
22
Direktivets artikel 7 vedrører retten til en individuel vurdering.
23
Det nævnte direktivs artikel 13, stk. 2, er sålydende:
»Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger med henblik på at sikre, at børn altid behandles på en måde, der beskytter deres værdighed og passer til deres alder, modenhed og forståelsesniveau, og der tager hensyn til eventuelle særlige behov, herunder eventuelle kommunikationsproblemer, som de måtte have.«
24
Artikel 15 i direktiv 2016/800, der har overskriften »Barnets ret til at blive ledsaget af indehaveren af forældreansvar under straffesagen«, fastsætter følgende i stk. 4:
»Ud over den ret, der er fastsat i stk. 1, sikrer medlemsstaterne, at børn har ret til at blive ledsaget af indehaveren af forældreansvar eller en anden egnet voksen, som omhandlet i stk. 2, under andre stadier af sagen end retsmøderne, hvor barnet er til stede, når den kompetente myndighed finder[,] at:
a)
det er i barnets tarv at være ledsaget af denne person, og
b)
tilstedeværelsen af denne person ikke bringer straffesagen i fare.«
25
Direktivets artikel 18 bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at national ret vedrørende retshjælp garanterer den effektive udøvelse af retten til advokatbistand, jf. artikel 6.«
26
Det nævnte direktivs artikel 19 fastsætter:
»Medlemsstaterne sikrer, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, og børn, der er eftersøgte, har et effektivt retsmiddel i henhold til national ret i tilfælde, hvor deres rettigheder i henhold til dette direktiv tilsidesættes.«
Polsk ret
27
Artikel 6 i ustawa – Kodeks postępowania karnego (lov om strafferetspleje) af 6. juni 1997 (Dz. U. af 2022, pos. 1375) bestemmer følgende i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »strafferetsplejeloven«):
»En person, der er tiltalt for en lovovertrædelse eller en forbrydelse, har ret til et forsvar, herunder retten til advokatbistand, hvilket den pågældende skal underrettes om.«
28
Strafferetsplejelovens artikel 79 fastsætter:
»§ 1.   I en straffesag skal den tiltalte forsvares:
1)
såfremt vedkommende er under 18 år
[...]
§ 2.   Den tiltalte person skal ligeledes forsvares, hvis retsinstansen finder det nødvendigt på grund af andre omstændigheder, der kan hindre den pågældendes forsvar.
§ 3.   I de tilfælde, der er nævnt i §§ 1 og 2, er tilstedeværelsen af en advokat obligatorisk i retsmødet og i de møder, som den tiltalte person er forpligtet til at deltage i.
[...]«
29
Strafferetsplejelovens artikel 168a har følgende ordlyd:
»Bevismateriale kan ikke erklæres uantageligt alene med den begrundelse, at det er frembragt i strid med de processuelle regler eller ved en lovovertrædelse som omhandlet i straffelovens artikel 1, stk. 1, medmindre beviserne er blevet frembragt under udførelsen af en offentlig embedsmands opgaver som følge af drab, forsætlig legemsbeskadigelse eller frihedsberøvelse.«
30
Strafferetsplejelovens artikel 301 bestemmer:
»Den mistænkte person skal efter dennes anmodning afhøres under tilstedeværelse af den udpegede advokat. Sidstnævntes fravær er ikke til hinder for afhøringen.«
31
I henhold til artikel 9 i ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om organiseringen af de almindelige domstole) af 27. juli 2001 (Dz. U. af 2001, nr. 98, pos. 1070) i den affattelse heraf, der finder anvendelse på hovedsagen (herefter »lov om organiseringen af de almindelige domstole«), sikrer justitsministeren den administrative kontrol med domstolenes virksomhed.
32
Den nævnte lovs artikel 130 er affattet således:
»§ 1. Når en dommer anholdes på fersk gerning for forsætligt at have begået en lovovertrædelse, der ikke er en forseelse, eller når den retslige myndighed eller tjenestens væsentlige interesser – henset til arten af den handling, som dommeren har begået – kræver, at den pågældende straks fjernes fra sit embede, kan domstolens præsident eller justitsministeren bestemme, at dommerens aktiviteter øjeblikkeligt suspenderes, indtil disciplinærinstansen har truffet afgørelse inden for en frist på under en måned.
§ 2. Hvis den i § 1 omhandlede dommer udøver hvervet som domstolens præsident, tilkommer det justitsministeren at afsige en kendelse om midlertidig suspension af den pågældendes aktiviteter.
§ 3. Senest tre dage efter datoen for den i § 1 omhandlede kendelse giver domstolens præsident eller justitsministeren underretning herom til disciplinærinstansen, der straks – og senest inden udløbet af den periode, der er fastsat i kendelsen om midlertidig suspension – vedtager en afgørelse om suspension af dommeren fra embedet eller om ophævelse af kendelsen om midlertidig suspension. Disciplinærinstansen underretter dommeren om afholdelsen af mødet, hvis den finder det hensigtsmæssigt.«
33
I anmodningen om præjudiciel afgørelse er der opregnet en række bestemmelser, der er indeholdt i ustawa – Prawo o prokuraturze (lov om den offentlige anklagemyndighed) af 28. januar 2016 (Dz. U. af 2016, pos. 177) – i den affattelse heraf, der finder anvendelse på hovedsagen – og som vedrører den offentlige anklagemyndigheds organisation og struktur og de offentlige anklageres beføjelser. Disse bestemmelser fastsætter bl.a., at hvervet som Prokurator Generalny (statsadvokat) varetages af justitsministeren. Desuden varetager de offentlige anklagere principielt deres embede i fuld uafhængighed. De er imidlertid forpligtet til at gennemføre bekendtgørelser, cirkulærer og instrukser vedtaget af den overordnede offentlige anklager.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
34
Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk, Polen), som er den forelæggende ret i den foreliggende sag, behandler en straffesag indledt mod M.S., J.W. og M.P. (herefter samlet »de mindreårige mistænkte«), der er tiltalt for at være brudt ind i et gammelt nedlagt feriecenter beliggende i Ustka (Polen) (herefter »de omtvistede forhold«), hvorved de har påført M.B. og B.B., som er repræsenteret ved den udpegede kurator, D.G, skade. De nævnte indbrud udgør en overtrædelse af Kodeks karny (straffelov), som kan straffes med op til ét års fængsel.
35
M.S. er tiltalt for i perioden mellem december 2021 og januar 2022 at være trængt ind flere gange på indbrudsstedet, mens J.W. og M.P. er tiltalt for at være trængt ind dér en enkelt gang. På tidspunktet for de omtvistede forhold var M.S., J.W. og M.P. 17 år.
36
M.S. blev indkaldt af politiet den 26. januar 2022 med henblik på afhøring som mistænkt. Den politibetjent, der afhørte ham, vidste, at M.S. på dette tidspunkt endnu ikke var fyldt 18 år. Hans forældre blev ikke informeret på forhånd om denne afhøring. I indkaldelsen var det ikke anført, at M.S. kunne udpege en advokat. M.S. tog til politistationen med sin mor, der på trods af sin anmodning ikke måtte være til stede ved afhøringen af hendes søn med den begrundelse, at han ifølge politibetjentene var ansvarlig for de omtvistede forhold som voksen. Moren blev desuden nægtet enhver oplysning om forløbet af efterforskningsfasen, og M.S. blev heller ikke informeret om sin ret til at gøre sig bekendt med sagsakterne, før retsinstansen fik forelagt anklageskriftet i straffesagen.
37
Under denne første afhøring erkendte M.S. at have begået de omtvistede forhold og fremlagde en detaljeret redegørelse for hændelsesforløbet, idet han afgav forklaringer, der kunne inkriminere ham. Som følge af disse forklaringer blev anklagerne mod ham ændret, eftersom han i stedet for at blive retsforfulgt for at være trængt ind i det pågældende feriecenter en enkelt gang blev retsforfulgt for at være trængt ind dér gentagne gange.
38
Afgørelsen om tiltale blev læst op for M.S. og udleveret til ham. Han underskrev afgørelsen. Dokumentet vedrørende generel information om en mistænkt persons rettigheder og pligter i forbindelse med en straffesag blev ligeledes udleveret til ham; dokumentet indeholder ingen specifik angivelse af mindreåriges rettigheder og pligter. Den udleverede information omfattede bl.a. oplysninger om retten til at afgive forklaringer eller til ikke at udtale sig eller til at afslå at besvare spørgsmål, uden at det er nødvendigt at begrunde dette afslag, retten til at være bistået af en advokat efter eget valg og retten til at anmode om udpegelse af en beskikket advokat, hvis den mistænkte ikke har de økonomiske midler til at vælge sin advokat, samt retten til at anmode om den udpegede advokats tilstedeværelse under afhøringen, forudsat at sidstnævntes fravær ikke udgør en hindring for afhøringen. Da det nævnte dokument var omfattende og komplekst, gjorde M.S. sig ikke bekendt med dets indhold. Han godkendte det imidlertid med sin underskrift.
39
M.S. blev ligeledes informeret om sin ret til at anmode om mundtlig meddelelse af grundlaget for anklagerne mod ham og om en skriftlig redegørelse for begrundelsen for afgørelsen om tiltalerejsning, som skulle forkyndes for ham eller hans advokat inden for en frist på 14 dage. Han gav ikke afkald på denne ret, men fremsatte heller ikke sådanne anmodninger. Hverken M.S. eller hans forældre udpegede en advokat til at forsvare ham. M.S. fik heller ikke beskikket en advokat.
40
M.S. blev afhørt to gange. Ingen af disse afhøringer blev genstand for en audiovisuel optagelse. På grundlag af de oplysninger, som M.S. fremlagde under afhøringerne af ham, identificerede politibetjentene andre personer, der mistænktes for at være trængt ulovligt ind på det omhandlede feriecenter sammen med ham, herunder de andre mindreårige mistænkte, J.W. og M.P.
41
Disse to mindreårige blev indkaldt til politistationen i Ustka for dér at blive afhørt som mistænkte. Hverken J.W.’s eller M.P.’s forældre blev underrettet om denne afhøring, selv om den politibetjent, der var ansvarlig for afhøringen, vidste, at de to mistænkte var under 18 år.
42
Afhøringerne af J.W. og M.P. forløb på en måde, der svarede til afhøringerne af M.S. Indkaldelserne af J.W. og M.P. til afhøring indeholdt ingen oplysninger om deres ret til at udpege en advokat eller til at være bistået af en beskikket advokat. Hverken J.W. eller M.P., eller deres forældre, vidste eller var blevet informeret om, at de havde ret til at modtage oplysninger om procedurens forløb eller, for så vidt angår de sidstnævnte, ret til at ledsage deres sønner i forbindelse med fasen forud for deres retssag. J.W. og M.P. fik udleveret det samme dokument som det, der var blevet udleveret til M.S., og som er omhandlet i nærværende doms præmis 38, og undlod ligesom sidstnævnte at gøre sig bekendt med dette dokuments indhold på grund af dets omfang og sværhedsgraden af det anvendte sprog.
43
I fasen forud for straffesagen blev der ikke foretaget nogen individuel vurdering af de mindreårige mistænkte i henhold til artikel 7 i direktiv 2016/800.
44
Den 31. maj 2022 underskrev Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (den offentlige anklager ved kredsanklagemyndigheden i Słupsk, Polen) anklageskriftet mod de mindreårige mistænkte og fremsendte det til Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk). Da de mindreårige mistænkte ikke havde nogen udpeget advokat, fik hver af dem beskikket en advokat af den nævnte domstol.
45
I retsmødet den 23. august 2022, hvor de mindreårige mistænkte erklærede sig ikke-skyldige, afgav M.S. forklaring, men J.W. og M.P. afslog at udtale sig, idet de alene besvarede deres advokaters spørgsmål. For hver af de mindreårige mistænkte anmodede deres advokater om, at de forklaringer, der var blevet afgivet i fasen forud for retssagen, ikke skulle tages i betragtning, idet disse beviser var blevet frembragt i strid med deres processuelle rettigheder, nemlig under politiets afhøring i fravær af en advokat, hvis deltagelse i sagen var obligatorisk. Advokaterne har gjort gældende, at det således indsamlede bevismateriale ikke kan tjene som grundlag for konstateringen af de faktiske omstændigheder.
46
Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk) afviste den af Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (den offentlige anklager ved kredsanklagemyndigheden i Słupsk) fremsatte anmodning om at kunne tage hensyn til de beviser, der stammer fra de forklaringer, som de mindreårige mistænkte afgav under fasen forud for straffesagen i forbindelse med de afhøringer, der blev foretaget uden en advokats tilstedeværelse. Disse forklaringer blev derfor fjernet fra sagsakterne som bevismateriale.
47
I retsmødet den 26. august 2022 konstaterede den nævnte ret ex officio, at M.P. var fyldt 18 år, og at han – henset til strafferetsplejelovens artikel 79, § 1, nr. 1) – ikke længere var omfattet af pligten til at være bistået af en advokat. M.P.’s advokat anmodede ikke desto mindre om opretholdelse af sin beskikkelse med den begrundelse, at M.P. var mindreårig på tidspunktet for straffesagens indledning, og at det af sagens omstændigheder fremgik, at hans modenhedsniveau krævede, at han blev bistået af en beskikket advokat. Den forelæggende ret imødekom anmodningen.
48
I anmodningen om præjudiciel afgørelse har Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk) ligeledes anført, at den hierarkisk overordnede for Prokurator Rejonowy w Słupsku (kredsanklageren i Słupsk, Polen), der er part i sagen indledt mod de mindreårige mistænkte, er Prokurator Generalny (statsadvokaten), som ligeledes er justitsministeren. Denne leder den offentlige anklagemyndigheds virksomhed, enten personligt eller gennem Prokurator Krajowy (den nationale anklager) og de øvrige stedfortrædere for Prokurator Generalny (statsadvokaten), ved at vedtage afgørelser, retningslinjer og instrukser.
49
Den dommer, der i hovedsagen skal træffe afgørelse som enedommer ved Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk), blev fjernet fra sit embede i perioden mellem den 9. februar 2022 og den 8. marts 2022 ved en afgørelse truffet af Prokurator Generalny (statsadvokaten) i henhold til artikel 130, § 1, i lov om organiseringen af de almindelige domstole med den begrundelse, at hun i forbindelse med en anden sag end hovedsagen havde begået en handling af en sådan art, at den myndighed, som Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk) har, og tjenestens væsentlige interesser krævede, at hun straks blev fritaget for sine opgaver.
50
I denne anden sag havde dommeren således afsagt en kendelse, hvorved hun imødekom en parts anmodning og erklærede en dommer, som var blevet udnævnt efter en procedure vedrørende Krajowa Rada Sądownictwa (det nationale domstolsråd, Polen) indført efter 2018, inhabil med den begrundelse, at udnævnelsen ikke var i overensstemmelse med EU-retten og EMRK.
51
Prokurator Rejonowy w Słupsku (kredsanklageren i Słupsk) underrettede herefter Prokurator Regionalny w Gdańsku (den regionale anklagemyndighed i Gdańsk, Polen) om denne situation, og sidstnævnte videresendte denne information til justitsministeren i henhold til de af den offentlige anklagemyndighed udstedte instrukser, som forpligter anklagerne til straks at underrette den stedligt kompetente regionale anklager om de tilfælde, hvor dommere rejser tvivl om status for en anden dommer ved en almindelig domstol eller om status for dommerne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen). Disse instrukser kræver i det væsentlige underretning om enhver situation, hvor en dommer direkte påberåber sig EU-retlige bestemmelser og Domstolens praksis og undlader at anvende national ret.
52
Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret i flere henseender ønsker oplysninger om fortolkningen af EU-retten.
53
For det første er den forelæggende ret af den opfattelse, at de omstændigheder, hvorunder straffesagen har fundet sted, fratog de mindreårige mistænkte retten til de minimumsstandarder for beskyttelse, der finder anvendelse på et »barn« som omhandlet i artikel 3, nr. 1), i direktiv 2016/800, når de er mistænkte eller tiltalte, og de rettigheder, som alle mistænkte har krav på i henhold til direktiv 2013/48 og 2012/13, hvilket vidner om en utilstrækkelig gennemførelse af disse direktiver i polsk ret.
54
For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke konsekvenser der skal drages af den manglende korrekte gennemførelse af EU-retten, henset til den direkte virkning af bestemmelserne vedrørende retten til information og retten til at være bistået af en advokat. Den forelæggende ret har anført, at de gældende processuelle regler i Polen indeholder bestemmelser, der ikke alene ikke er tilstrækkeligt præcise til at sikre de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder for børn, men også gør det umuligt at fortolke disse bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten.
55
For det tredje vedrører den forelæggende rets spørgsmål de effektive retsmidler, der skal sikre mistænkte eller tiltalte børn, at virkningerne af tilsidesættelsen af deres rettigheder i henhold til direktiv 2016/800 samt direktiv 2012/13 og 2013/48, sammenholdt med princippet om en retfærdig rettergang, neutraliseres. Artikel 19 i direktiv 2016/800 bestemmer, at mistænkte eller tiltalte børn har et effektivt retsmiddel i henhold til national ret i tilfælde, hvor deres rettigheder i henhold til dette direktiv tilsidesættes. I sidstnævnte direktiv præciseres det imidlertid ikke, hvilke retsmidler der er tale om, hvilket tyder på, at fastsættelsen heraf er overladt til medlemsstaternes skøn.
56
Det fremgår endvidere af direktiv 2012/13 og 2013/48, at EU-retten ikke indeholder nogen klare bestemmelser vedrørende muligheden for i bevisøjemed at anvende forklaringer, der er blevet afgivet af et mistænkt eller tiltalt barn uden tilstedeværelsen af en advokat. Artikel 12 i direktiv 2013/48, sammenholdt med 50. betragtning hertil, fastsætter imidlertid en bestemmelse om udelukkelse af de beviser, der er blevet frembragt i strid med retten til adgang til en advokat.
57
Den forelæggende ret har desuden anført, at hverken EMRK eller chartret fastsætter nærmere regler for udøvelsen af retten til forsvar eller konsekvenserne af en tilsidesættelse af disse rettigheder. De lader det være op til medlemsstaterne at vælge midlerne til at sikre disse rettigheder i deres retssystemer, dog på betingelse af, at disse midler er i overensstemmelse med kravene vedrørende en retfærdig rettergang. I denne henseende er det nødvendigt at henvise til EMRK med henblik på at fastlægge den minimumsstandard for beskyttelse, som retsmidlerne skal sikre. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har i sin praksis defineret betydningen af retten til advokatbistand med henblik på vurderingen af, om en rettergang har været retfærdig, og taget stilling til spørgsmålet om muligheden for inden for rammerne af en straffesag at anvende bevismateriale, der er indsamlet i strid med mistænktes ret til advokatbistand på det indledende trin i straffesagen.
58
For det fjerde har den forelæggende ret fremsat en sidste række betragtninger vedrørende anklagerens status i forbindelse med en strafferetlig efterforskning og vedrørende dommernes uafhængighed. Princippet om effektiv beskyttelse af de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten, hviler nødvendigvis på uafhængigheden og upartiskheden hos alle myndighederne i den pågældende medlemsstat. En ordning, der gør det muligt for den udøvende magts organer at gribe ind i såvel de retsforfølgende myndigheders som retsinstansernes beslutningsproces, er imidlertid problematisk, for så vidt som den gør det muligt for den udøvende magt at påvirke de anvendte kvalifikationer og at stille spørgsmålstegn ved de afsagte domme ved at gribe ind i processen med direkte anvendelse af EU-retten i forbindelse med både den strafferetlige efterforskning og den retslige procedure.
59
Den forelæggende ret har navnlig udtrykt bekymring over justitsministerens beføjelse til i henhold til artikel 130, § 1, i lov om organiseringen af de almindelige domstole at træffe afgørelse om øjeblikkeligt at suspendere en dommer fra vedkommendes embede, når denne træffer afgørelser direkte på grundlag af EU-retten eller afgørelser, der skal sikre en domstols uafhængighed og upartiskhed.
60
På denne baggrund har Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 6, [stk. 1 og 2, artikel 6, stk. 3, litra a), og artikel 6, stk. 7,] samt artikel 18 [i direktiv 2016/800], sammenholdt med [25.-27. betragtning til [direktivet,] fortolkes således, at fra det øjeblik en mistænkt under 18 år sigtes, er de kompetente myndigheder forpligtet til at sikre barnets ret til at blive bistået af en forsvarer udpeget af staten, hvis barnet ikke selv har udpeget en forsvarer (da barnet eller indehaveren af forældreansvaret ikke selv har sikret sig en sådan bistand), og til at sikre, at en forsvarer deltager i aktiviteterne forud for hovedforhandlingen, såsom afhøring af en mindreårig som mistænkt, og at [de] er til hinder for udførelsen af aktiviteter i form af en afhøring af en mindreårig uden deltagelse af en forsvarer[?]
2)
Skal artikel 6, stk. 6 og [...] 8, i [direktiv 2016/800], sammenholdt med [16. og 30.-32. betragtning til direktivet], fortolkes således, at retten til [advokatbistand] uden unødig forsinkelse under ingen omstændigheder kan fraviges i sager om lovovertrædelser, som kan straffes med frihedsstraf, og at en midlertidig fravigelse af retten til [advokatbistand] som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 8, kun er mulig forud for hovedforhandlingen og kun under de omstændigheder, der er udtømmende opregnet i [det nævnte direktivs] artikel 6, stk. 8, litra a) og b), og som udtrykkeligt skal angives i afgørelsen om at foretage en afhøring uden advokatens deltagelse, som i princippet skal kunne undergives prøvelse[?]
3)
I tilfælde af, at enten det første eller det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal bestemmelserne i [direktiv 2016/800] da fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser såsom:
a)
strafferetsplejelovens artikel 301, andet punktum, hvorefter den mistænkte kun efter dennes anmodning skal afhøres med deltagelse af den udpegede forsvarer, og at forsvarerens udeblivelse fra afhøringen af den mistænkte ikke er til hinder for afhøringen[…]
b)
strafferetsplejelovens artikel 79, § 3, hvorefter forsvarerens deltagelse i tilfælde vedrørende en person, som ikke er fyldt 18 år [strafferetsplejelovens artikel 79, § 1, nr. 1)], først er obligatorisk under hovedforhandlingen og under de retsmøder, hvor den tiltaltes deltagelse er obligatorisk, dvs. under retssagen[?]
4)
Skal de bestemmelser, der er nævnt i det første og det andet spørgsmål, samt princippet om forrang og princippet om direktivers direkte virkning fortolkes således, at de giver (eller forpligter) en national ret, der behandler en straffesag, som er omfattet af anvendelsesområdet for [direktiv 2016/800], og enhver offentlig myndighed ret til at se bort fra bestemmelser i national ret, der er uforenelige med direktivet, såsom dem, der er nævnt i det tredje spørgsmål, og følgelig – henset til udløbet af gennemførelsesfristen – til at erstatte den nationale norm med de ovennævnte normer i direktivet, som har direkte virkning[?]
5)
Skal artikel 6, stk. [1-3] og 7, samt artikel 18 [i direktiv 2016/800], sammenholdt med [direktivets] artikel 2, stk. 1 og 2, sammenholdt med 11., 25., og 26. betragtning til [direktivet,] sammenholdt med artikel 13 [i direktiv 2013/48] og 50. betragtning [hertil,] fortolkes således, at en medlemsstat skal sikre retshjælp til mistænkte eller tiltalte i straffesager, som på tidspunktet for sagens indledning var børn, men som [efterfølgende er fyldt] 18 år, og at en sådan bistand er obligatorisk indtil sagens endelige afslutning[?]
6)
Såfremt det femte spørgsmål besvares bekræftende, skal de nævnte bestemmelser i [direktiv 2016/800] da fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning, såsom strafferetsplejelovens artikel 79, § 1, nr. 1), hvorefter tiltalte i straffesager kun skal have en forsvarer, indtil vedkommende er fyldt 18 år[?]
7)
Skal de bestemmelser, der er anført i det femte spørgsmål, samt princippet om forrang og princippet om direktivers direkte virkning fortolkes således, at de giver (eller forpligter) en national ret, der behandler en straffesag, som er omfattet af anvendelsesområdet for [direktiv 2016/800], og enhver offentlig myndighed ret til at se bort fra bestemmelser i national ret, der er uforenelige med direktivet, såsom dem, der er nævnt i det sjette spørgsmål, og at anvende bestemmelser i national ret, såsom strafferetsplejelovens artikel 79, § 2, således, at fortolkningen af dem er i overensstemmelse med direktivet (EU-konform fortolkning), dvs. at beholde den udpegede forsvarer for en tiltalt, der var under 18 år på tidspunktet for rejsningen af tiltalen, men som senere under sagen er fyldt 18 år, og over for hvem der stadig verserer en straffesag, indtil sagen er endeligt afsluttet, under forudsætning af, at det er nødvendigt på grund af omstændigheder, der er til skade for forsvaret, eller – henset til udløbet af gennemførelsesfristen – [...] at erstatte den nationale norm med de ovennævnte normer i direktivet, som har direkte virkning[?]
8)
Skal artikel 4, stk. 1-3, i [direktiv 2016/800], sammenholdt med 18., 19. og 22. betragtning til [direktivet], samt artikel 3, stk. 2, i [direktiv 2012/13], sammenholdt med 19. og 26. betragtning til [dette direktiv], fortolkes således, at de kompetente myndigheder (anklagemyndigheden, politiet), senest inden politiets eller en anden kompetent myndigheds første officielle afhøring af den mistænkte [...], straks bør informere den mistænkte og indehaveren af forældreansvaret om de rettigheder, der er væsentlige for at sikre en retfærdig behandling af sagen, samt om de proceduremæssige skridt i sagen, herunder særligt om forpligtelsen til at udpege en forvarer til en mindreårig, der er mistænkt, og om konsekvenserne af ikke at udpege en valgfri forsvarer til en mindreårig, der er mistænkt ([beskikkelse af en forsvarer]), hvorved disse oplysninger for så vidt angår børn, der er mistænkte, bør gives på et enkelt og letforståeligt sprog, der er tilpasset den mindreåriges alder[?]
9)
Skal artikel 7, stk. 1 og 2, i [direktiv 2016/343], sammenholdt med 31. betragtning til [direktivet], sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra e), og [artikel 3,] stk. 2, i [direktiv 2012/13,] fortolkes således, at myndighederne i en medlemsstat, der fører straffesager mod en mistænkt/tiltalt, som er et barn, har pligt til at underrette barnet, som er mistænkt, om retten til ikke at udtale sig og retten til ikke at inkriminere sig selv på en måde, der er klar og tilpasset den mistænktes alder[?]
10)
Skal artikel 4, stk. 1-3, i [direktiv 2016/800], sammenholdt med 18., 19., og 22. betragtning til [direktivet], [samt] artikel 3, stk. 2, i [direktiv 2012/13], sammenholdt med 19. og 26. betragtning til [dette direktiv], fortolkes således, at kravene i de ovennævnte bestemmelser ikke er opfyldt ved, at den mindreårige mistænkte kort før afhøringen gives en generel meddelelse uden hensyntagen til de særlige rettigheder, der følger af anvendelsesområdet for direktiv 2016/800, og hvorved denne meddelelse kun gives til den mistænkte, der handler uden en forsvarer, uden hensyntagen til spørgsmålet om forældreansvar, og i en situation, hvor en [sådan] meddelelse er formuleret på et sprog, der ikke er tilpasset den mistænktes alder[?]
11)
Skal artikel 18 og 19 i [direktiv 2016/800], sammenholdt med 26. betragtning til [direktivet], samt artikel 12, stk. 2, i [direktiv 2013/48], sammenholdt med 50. betragtning til [dette direktiv], sammenholdt med artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 10, stk. 2, i [direktiv 2016/343], samt 44. betragtning [hertil], fortolkes således, at – for så vidt angår de forklaringer, der er afgivet af den mistænkte under politiets afhøring uden deltagelse af en advokat og uden behørigt at oplyse den mistænkte om dennes rettigheder, uden at oplyse indehaveren af forældreansvaret om rettighederne og om de generelle aspekter af sagens forløb, som barnet har ret til i henhold til [...] artikel 4 [i direktiv 2016/800] – de forpligter (eller berettiger) den nationale ret, der behandler en straffesag, som er omfattet af anvendelsesområdet for de ovennævnte direktiver, samt enhver offentlig myndighed til at sikre den virkning, at de mistænkte/tiltalte sættes i samme situation, som de ville have befundet sig i, såfremt tilsidesættelsen ikke havde fundet sted, og dermed til at se bort fra sådanne beviser, navnlig hvis de belastende oplysninger, der er fremkommet ved en sådan afhøring, skulle anvendes til at dømme den pågældende person[?]
12)
Skal de bestemmelser, der er nævnt i det ellevte spørgsmål, samt princippet om forrang og princippet om direkte virkning […] fortolkes således, at de kræver, at en national ret, der behandler en straffesag, som er omfattet af anvendelsesområdet for de ovennævnte direktiver, samt enhver anden offentlig myndighed er forpligtet til at se bort fra bestemmelser i national ret, der er uforenelige med de nævnte direktiver, såsom strafferetsplejelovens artikel 168a, hvorefter beviser ikke kan erklæres for uantagelige alene med den begrundelse, at de er fremskaffet i strid med procesreglerne eller ved hjælp af en forbudt handling som omhandlet i straffelovens artikel 1, § 1, medmindre beviserne er fremskaffet i forbindelse med en offentlig tjenestemands udøvelse af officielle opgaver som følge af: mord, forsætlig [...] legemsbeskadigelse eller frihedsberøvelse[?]
13)
Skal artikel 2, stk. 1, i [direktiv 2016/800], sammenholdt med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU samt [princippet om EU-rettens effektivitet], fortolkes således, at anklagemyndigheden, som forvalter retsplejen, [opretholder] retsstaten og [...] samtidig fører efterforskningen, er forpligtet til at sikre en effektiv retsbeskyttelse på efterforskningsstadiet inden for rammerne af ovennævnte direktiv, og at anklagemyndigheden i forbindelse med den effektive anvendelse af EU-retten skal sikre sin uafhængighed og upartiskhed[?]
14)
Såfremt et af det første til [det] tolvte spørgsmål besvares bekræftende, og særligt såfremt det trettende spørgsmål besvares bekræftende[,] skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (princippet om effektiv retsbeskyttelse), sammenholdt med artikel 2 TEU, og særligt med princippet om respekt for retsstaten, således som det er fortolket i Domstolens praksis (dom af 21.12.2021, [Euro Box Promotion m.fl.,] C-357/19, C-379/19, C-547/19, C-811/19 og C-840/19, [...] EU:C:2021:1034), og princippet om domstolenes uafhængighed, som er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og [chartrets] artikel 47 [...], således som det er fortolket i Domstolen praksis (dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117), [da] fortolkes således, at disse principper, henset til Prokurator Generalnys [(generalstatsadvokatens, Polen)] mulighed for indirekte at lægge pres på dommerne samt mulighed for i denne forbindelse at give anklagere på lavere niveauer bindende instrukser, er til hinder for national ret, som fastsætter, at anklagemyndigheden er afhængig af et udøvende organ, nemlig Minister Sprawiedliwości [(justitsministeren)], og ligeledes er til hinder for national ret, der begrænser domstolenes og anklagemyndighedens uafhængighed i forbindelse med anvendelsen af EU-retten, og navnlig:
a)
artikel 130, § 1, i [lov om organiseringen af de almindelige domstole], som giver justitsministeren mulighed for – i forbindelse med anklagemyndighedens forpligtelse til at meddele tilfælde, hvor en ret træffer afgørelse i medfør af EU-retten – øjeblikkeligt at stille dommerens aktiviteter i bero i afventning af den disciplinære retsinstans’ afgørelse, som træffes inden for en frist på under en måned, når justitsministeren, henset til den af dommeren begåede type handling, og som konkret består i en direkte anvendelse af EU-retten, finder, at retsinstansens autoritet eller tjenestens væsentlige interesser kræver det[…]
b)
artikel 1, § 2, artikel 3, § 1, nr. 1) og 3), [...] artikel 7, §§ 1-6 og 8, samt artikel 13, §§ 1 og 2, i lov af 28. januar 2016 om statsadvokaturen, hvis indhold, samlet set, peger på, at justitsministeren, der samtidig er generalstatsadvokaten og den øverste anklager, kan udstede ordrer, der er bindende for anklagere i lavere niveauer, herunder i et omfang, der begrænser eller hindrer den direkte anvendelse af EU-retten[?]«
Retsforhandlingerne for Domstolen
61
Den forelæggende ret har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105 i Domstolens procesreglement. Til støtte for sin anmodning har den forelæggende ret for det første gjort gældende, at de forelagte spørgsmål går ud over rammerne for hovedsagen, henset til det store antal sager, der involverer mindreårige mistænkte eller tiltalte, og som de polske retsinstanser skal behandle hver måned, og at de ikke-forskriftsmæssige processuelle handlinger på uoprettelig vis krænker grundlæggende principper i straffesager. For det andet træffer de nævnte retsinstanser afgørelse på grundlag af de bestemmelser, der regulerer polske straffesager, og som efter den forelæggende rets opfattelse ikke sikrer de minimumsbeskyttelsesnormer, der følger af EU-retten. For det tredje er en hurtig besvarelse af de præjudicielle spørgsmål nødvendig for at fjerne tvivlen om muligheden for, at et organ henhørende under den udøvende magt, såsom justitsministeren, kan udøve indflydelse på anvendelsen af EU-retten i straffesager, der involverer mindreårige, som er mistænkte eller tiltalte.
62
Procesreglementets artikel 105, stk. 1, fastsætter, at Domstolens præsident efter anmodning fra den forelæggende ret eller i undtagelsestilfælde af egen drift, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, kan beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, der fraviger bestemmelserne i det nævnte reglement, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt.
63
Det skal i denne henseende bemærkes, at en sådan fremskyndet procedure udgør et processuelt instrument til behandling af en ekstraordinær nødsituation (dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
64
I det foreliggende tilfælde har Domstolens præsident den 21. oktober 2022, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, besluttet ikke at imødekomme den anmodning, der er omhandlet i nærværende doms præmis 61.
65
Det fremgår nemlig af fast retspraksis, at det store antal personer eller retlige situationer, der potentielt berøres af den afgørelse, som en forelæggende ret skal træffe efter at have forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål, ikke i sig selv kan udgøre en ekstraordinær omstændighed, der kan begrunde anvendelsen af en fremskyndet procedure (dom af 8.12.2020, Staatsanwaltschaft Wien (Forfalskede overførselsordrer), C-584/19, EU:C:2020:1002, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis). Det samme gælder for den omstændighed, at et betydeligt antal borgere potentielt berøres af de afgørelser, som de polske retsinstanser træffer på grundlag af de bestemmelser, der regulerer polske straffesager, og hvis gyldighed der er rejst tvivl om i lyset af EU-retten (jf. analogt dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 55).
66
Desuden kan hverken den omstændighed, at der ved anmodningen om præjudiciel afgørelse rejses spørgsmål henhørende under strafferetten, eller den blotte – og ganske vist berettigede – interesse for borgerne i hurtigst muligt at fastlægge omfanget af de rettigheder, som de udleder af EU-retten, godtgøre, at der foreligger en ekstraordinær omstændighed (jf. i denne retning dom af 11.4.2024, Sapira m.fl., C-114/23, C-115/23, C-132/23 og C-160/23, EU:C:2024:290, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
67
Hvad endelig angår tvivlen om, hvorvidt et organ henhørende under den udøvende magt, såsom justitsministeren, har mulighed for at øve indflydelse på anvendelsen af EU-retten, indeholder den i nærværende doms præmis 61 omhandlede anmodning ingen konkrete oplysninger, der gør det muligt at konkludere, at en sådan mulighed kan undgås ved iværksættelsen af den fremskyndede procedure.
68
Domstolens præsident har imidlertid besluttet, at den foreliggende sag skal pådømmes forud for andre i henhold til procesreglementets artikel 53, stk. 3.
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
69
Den polske regering har gjort gældende, at de præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling.
70
For det første er det første til det tolvte spørgsmål ikke nødvendige for løsningen af tvisten i hovedsagen. Det fremgår nemlig af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret i henhold til national ret har afvist anmodningerne fra Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (den offentlige anklager ved kredsanklagemyndigheden i Słupsk) om anvendelse af de beviser, der er blevet frembragt på grundlag af de forklaringer, som de mindreårige mistænkte afgav i forbindelse med den i hovedsagen omhandlede strafferetlige efterforskning. Den nævnte retsinstans har således fjernet de forklaringer, som de mindreårige mistænkte afgav i forbindelse med denne strafferetlige efterforskning, fra sagsakterne. Desuden har de mindreårige mistænkte hver især modtaget bistand fra en beskikket advokat, og for så vidt angår en af dem, som er fyldt 18 år under sagen, har den forelæggende ret opretholdt beskikkelsen af en sådan advokat med den begrundelse, at denne udpegelse var nødvendig på grund af omstændigheder, der vanskeliggjorde hans forsvar.
71
For det andet er det trettende og det fjortende spørgsmål rent hypotetiske, idet de savner enhver forbindelse med de faktiske omstændigheder i hovedsagen eller dennes genstand.
72
Det trettende spørgsmål og det fjortende spørgsmål, litra b), vedrører nemlig generelt den beføjelse, som justitsministeren, der ligeledes udøver hvervet som Prokurator Generalny (statsadvokaten), har til at udstede bindende instrukser til de lavere rangerende anklagere, hvilke instrukser ligeledes kan begrænse eller hindre EU-rettens direkte anvendelighed. I denne henseende har den forelæggende ret ikke præciseret, hvorledes de relevante nationale bestemmelser er blevet anvendt i hovedsagen.
73
Hvad angår det fjortende spørgsmål, litra a), vedrører dette muligheden for midlertidigt at suspendere den dommer, der er ansvarlig for hovedsagen, fra sit embede. I det foreliggende tilfælde trådte den omhandlede suspension imidlertid i kraft den 9. februar 2022 og ophørte den 8. marts 2022, og den er derfor ikke længere i kraft. Desuden er suspensionen sket i forbindelse med en sag, der ikke har nogen forbindelse med hovedsagen. Grundlaget for den omhandlede suspensionsforanstaltning var, at den pågældende dommer havde anfægtet eksistensen af en anden dommers ansættelsesforhold og gyldigheden af den pågældendes udnævnelse med hjælp fra Krajowa Rada Sądownictwa (det nationale domstolsråd). En sådan situation kan imidlertid ikke opstå i hovedsagen, idet den forelæggende ret træffer afgørelse i en sammensætning bestående af en enkelt dommer. Under alle omstændigheder er der intet i begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse, der vedrører udnævnelsen af dommere i Polen.
74
Prokurator Regionalny w Gdańsku (den regionale anklagemyndighed i Gdańsk) er af den opfattelse, at det ellevte til det fjortende spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, idet Domstolens besvarelse af disse ikke er nødvendig med henblik på at løse tvisten i hovedsagen.
75
I lyset af ovenstående argumenter skal det bemærkes, at Domstolen gentagne gange har fastslået, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister, og at begrundelsen for den præjudicielle forelæggelsesprocedure ikke er, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
76
Det fremgår af ordlyden af artikel 267 TEUF, at den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, skal være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den (dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
77
Det følger således af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 267 TEUF, at den præjudicielle procedure bl.a. forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse (dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
78
Inden for rammerne af en sådan procedure skal der derfor foreligge en forbindelse mellem denne tvist og de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, således at denne fortolkning fremstår som objektivt nødvendig for den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe (dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
79
Det første til det tolvte spørgsmål vedrører i det væsentlige fortolkningen af flere bestemmelser i direktiv 2016/800, sammenholdt med direktiv 2012/13, 2013/48 og 2016/343, for så vidt som disse bestemmelser regulerer de processuelle rettigheder for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager.
80
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret ønsker oplysninger om, hvorvidt den polske lovgivning om strafferetspleje er i overensstemmelse med de nævnte bestemmelser, og om de konsekvenser, der inden for rammerne af hovedsagen skal drages af, at national ret er i strid med EU-retten. I denne henseende har den forelæggende ret præciseret, at en besvarelse af det første til det tolvte spørgsmål er nødvendig for, at den kan træffe afgørelse om antageligheden af de beviser, der stammer fra de forklaringer, som de mindreårige mistænkte afgav i fraværet af en advokat inden for rammerne af fasen forud for straffesagen.
81
Den forelæggende ret har ganske vist anført, at den har forkastet anmodningerne fra Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (den offentlige anklager ved kredsanklagemyndigheden i Słupsk) om anvendelse af de beviser, der blev frembragt på grundlag af de inkriminerende forklaringer, som de mindreårige mistænkte afgav uden tilstedeværelsen af en advokat i forbindelse med fasen forud for straffesagen, og den nævnte ret har således afvist disse beviser. Hvad angår en af de mindreårige mistænkte, der er fyldt 18 år under den sag, der verserer for den forelæggende ret, har sidstnævnte ligeledes præciseret, at den har forlænget beskikkelsen af advokaten til fordel for denne mistænkte.
82
Det fremgår imidlertid for det første af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at den nævnte ret ikke har truffet endelig afgørelse om, hvorvidt de nævnte beviser kan antages til realitetsbehandling. Besvarelsen af de forelagte spørgsmål vil således have betydning for denne afgørelse, som vil gøre det muligt for den forelæggende ret at træffe afgørelse om realiteten i hovedsagen. Hvad for det andet angår afgørelsen om forlængelse af beskikkelsen af advokaten for en af de i hovedsagen omhandlede mistænkte fremgår det, at denne afgørelse blev truffet på et senere trin i proceduren, og at den følgelig ikke kan afhjælpe eventuelle mangler, der er opstået under fasen forud for straffesagen.
83
Det følger heraf, at en besvarelse fra Domstolen af det første til det tolvte spørgsmål i det foreliggende tilfælde synes at være nødvendig for, at den forelæggende ret kan afgøre de opståede spørgsmål in limine litis, før den sidstnævnte ret efter omstændighederne kan træffe afgørelse vedrørende realiteten i hovedsagen (jf. analogt dom af 6.10.2021, W.Ż. (Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ved den øverste domstol – udnævnelse), C-487/19, EU:C:2021:798, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).
84
Eftersom de betingelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 76-78, er opfyldt, skal det første til det tolvte spørgsmål derfor antages til realitetsbehandling.
85
Derimod opfylder det trettende og det fjortende spørgsmål ikke de nævnte betingelser.
86
For det første vedrører det trettende spørgsmål og det fjortende spørgsmål, litra b), spørgsmålet om, hvorvidt den offentlige anklager i fasen forud for straffesagen skal undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med EU-retten, med henblik på at sikre effektiviteten af mistænkte mindreåriges rettigheder, og om den offentlige anklagers uafhængighed og upartiskhed med henblik herpå skal bevares i forhold til den udøvende magts eventuelle indblanding.
87
I det foreliggende tilfælde – og henset til de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 80-83 – fremgår det ikke, at Domstolens besvarelse af disse spørgsmål er nødvendig for, at den forelæggende ret kan træffe afgørelse om de spørgsmål, der er opstået in limine litis for den. Det fremgår nemlig af oplysningerne fra den forelæggende ret, at fasen forud for straffesagen inden for rammerne af hovedsagen er afsluttet, og at beføjelsen til at se bort fra de beviser, der er blevet indsamlet i strid med de processuelle rettigheder, eller til at træffe afgørelse om de mistænkte personers ret til at være bistået af en advokat, nu tilkommer den forelæggende ret.
88
Under disse omstændigheder har spørgsmålet om, hvorvidt det i forbindelse med fasen forud for straffesagen forholder sig således, at den offentlige anklager har en forpligtelse i henhold til EU-retten til at undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med EU-retten, med henblik på at sikre effektiviteten af mistænkte mindreåriges rettigheder, derfor ikke til formål, at EU-retten fortolkes med henblik på de objektive formål med løsningen af hovedsagen, men er af generel og hypotetisk karakter.
89
For det andet vedrører det fjortende spørgsmål, litra a), spørgsmålet om, hvorvidt artikel 2 TEU, artikel 19, stk. 1, TEU og chartrets artikel 47 er til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt for justitsministeren at træffe afgørelse om, at en dommer øjeblikkeligt skal suspenderes fra sit embede.
90
Det fremgår ganske vist i det foreliggende tilfælde, at den dommer, der har ansvaret for hovedsagen, var genstand for en suspension fra sit embede på grundlag af denne lovgivning.
91
Det fremgår imidlertid klart af de oplysninger, der er indeholdt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, at denne suspension, som i øvrigt ikke længere er i kraft, blev besluttet inden for rammerne af en anden sag end hovedsagen. Desuden, og således som generaladvokaten har anført i punkt 56 i forslaget til afgørelse, er denne dommers frygt for på ny at blive underlagt en sådan suspension inden for rammerne af hovedsagen kun af hypotetisk karakter.
92
Det nævnte spørgsmål opfylder derfor ikke et objektivt behov, som er uløseligt forbundet med løsningen af hovedsagen, men har til formål, at der fra Domstolen opnås en generel vurdering af den nationale lovgivning, som ikke har nogen forbindelse til nærværende sag (jf. analogt dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 78).
93
Det følger heraf, at det trettende og det fjortende spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
94
Henset til sammenhængen mellem alle de spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, skal der foretages en samlet behandling først af det første til det fjerde spørgsmål, dernæst af det femte til det syvende spørgsmål, derefter af det ottende til det tiende spørgsmål samt til sidst af det ellevte og det tolvte spørgsmål, idet det præciseres, at disse spørgsmål udelukkende skal behandles i lyset af bestemmelserne i direktiv 2016/800, som specifikt vedrører børn.
Det første til det fjerde spørgsmål
95
Med det første til det fjerde spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800, sammenholdt med dette direktivs artikel 18, skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, der dels ikke fastsætter, at børn, som er mistænkte eller tiltalte, bistås af en advokat, i givet fald beskikket, inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og senest inden deres første afhøring, dels tillader, at disse børn afhøres som mistænkte, uden at en sådan advokat er til stede under afhøringen. Endvidere ønsker den forelæggende ret oplyst, om det forholder sig således, at såfremt de nævnte spørgsmål skal besvares bekræftende, skal en retsinstans, der behandler en straffesag, undlade at anvende en sådan national lovgivning.
96
For det første fremgår det af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/800, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, for det første har ret til advokatbistand i overensstemmelse med direktiv 2013/48, idet det skal bemærkes, at begrebet »advokat« i overensstemmelse med 15. betragtning til det sidstnævnte direktiv heri henviser til enhver person, der i overensstemmelse med national ret er kvalificeret og berettiget til, herunder ved akkreditering fra et autoriseret organ, at yde juridisk rådgivning og bistand til mistænkte eller tiltalte.
97
Med henblik på at fastlægge omfanget af et barns ret til at være bistået af en advokat skal der tages hensyn til omfanget af den ret, som enhver mistænkt eller tiltalt har i medfør af artikel 3 i direktiv 2013/48.
98
Således som det fremgår af 18. og 26. betragtning til direktiv 2016/800, skal der nemlig tages hensyn til direktiv 2013/48 ved fortolkningen af bestemmelserne i direktiv 2016/800. Sidstnævnte direktiv fastsætter imidlertid supplerende garantier for at tage hensyn til børns særlige behov og sårbarhed.
99
For det andet skal medlemsstaterne i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 2016/800 sikre, at børn bistås af en advokat i overensstemmelse med bestemmelserne i denne artikel, for at de effektivt kan udøve deres ret til forsvar.
100
Som det i det væsentlige fremgår af 1., 25. og 29. betragtning til direktiv 2016/800, tilsigtes det med dette direktiv at tage hensyn til børns særlige sårbarhed inden for rammerne af straffesager og således at tilskynde dem til at udøve bl.a. deres ret til at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret – som fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2 – samt den i chartrets artikel 48, stk. 2, sikrede ret til forsvar (jf. analogt dom af 5.6.2018, Kolev m.fl., C-612/15, EU:C:2018:392, præmis 104).
101
For det tredje er det grundlæggende princip om, at børn har ret til at være bistået af en advokat, præciseret i artikel 6, stk. 3, i direktiv 2016/800 for så vidt angår det tidspunkt, hvorfra denne ret skal indrømmes (jf. analogt dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse), C-659/18, EU:C:2020:201, præmis 31).
102
I medfør af nævnte stk. 3 skal børn, der er mistænkte eller tiltalte, således have adgang til en advokat uden unødig forsinkelse og under alle omstændigheder fra det først indtræffende tidspunkt blandt de fire specifikke tidspunkter, som er opregnet i stykkets litra a)-d).
103
Hvad navnlig angår fasen forud for straffesagen skal børnene i overensstemmelse med artikel 6, stk. 3, litra a), i direktiv 2016/800 bistås af en advokat, »inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed«, og i overensstemmelse med direktivets artikel 6, stk. 3, litra b), »når efterforskningsmyndigheder eller andre kompetente myndigheder træffer efterforskningsmæssige eller andre bevissikrende foranstaltninger«.
104
For det fjerde bliver omfanget af børns ret til advokatbistand præciseret i artikel 6, stk. 4, i direktiv 2016/800.
105
Det fremgår således af det nævnte direktivs artikel 6, stk. 4, litra a), at disse børn har ret til at mødes i enrum og kommunikere med den advokat, der repræsenterer dem, herunder forud for afhøringer foretaget af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed. Stk. 4, litra b), i nævnte artikel 6 bestemmer desuden, at børn bistås af en advokat, når de afhøres, og at advokaten skal kunne deltage effektivt under afhøringen.
106
I denne henseende skal det bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 70 i forslaget til afgørelse, at direktiv 2016/800 i modsætning til artikel 9 i direktiv 2013/48, der vedrører mistænkte eller tiltalte, som ikke er børn, ikke fastsætter en mulighed for, at børn kan give afkald på deres ret til at være bistået af en advokat.
107
Det fremgår endvidere af artikel 18 i direktiv 2016/800, at medlemsstaterne skal sikre, at national ret vedrørende retshjælp garanterer den effektive udøvelse af retten til advokatbistand, jf. dette direktivs artikel 6.
108
Det fremgår af ovenstående betragtninger, at børn, der er mistænkte eller tiltalte, i national ret skal indrømmes en konkret og effektiv mulighed for at være bistået af en advokat forud for politiets eller en anden retshåndhævende eller retslig myndigheds første afhøring og senest fra tidspunktet for denne afhøring.
109
Når et barn eller indehaveren af forældreansvar ikke har udpeget en advokat, før barnet bliver afhørt af politiet eller en anden retshåndhævende eller retslig myndighed, skal barnet have en beskikket advokat, som bistår barnet i forbindelse med denne afhøring.
110
For det andet, og således som generaladvokaten har anført i punkt 68 i forslaget til afgørelse, følger det af den ufravigelige karakter af nødvendigheden af at sikre, at børnene bistås af en advokat inden den første afhøring foretaget af politiet eller af enhver anden retshåndhævende eller retslig myndighed, der har ansvaret for afhøringen, at de sidstnævnte ikke kan foretage denne afhøring, når det pågældende barn ikke rent faktisk gives en sådan bistand.
111
Det præciseres nemlig i artikel 6, stk. 7, i direktiv 2016/800, at hvis barnet skal bistås af en advokat i henhold til nævnte artikel 6, men der ikke er en advokat til stede, skal de kompetente myndigheder udsætte afhøringen af barnet eller andre efterforsknings- eller bevissikringsforanstaltninger med et rimeligt tidsrum for at muliggøre advokatens tilstedeværelse eller, hvis barnet ikke har udpeget en advokat, sørge for en advokat til barnet.
112
Artikel 6, stk. 6 og 8, i direktiv 2016/800 fastsætter ganske vist visse undtagelser fra den ved dette direktiv sikrede ret til at være bistået af en advokat. Disse undtagelser skal imidlertid, således som det fremgår af de nævnte bestemmelser, besluttes af de kompetente myndigheder på et konkret og individuelt grundlag med henblik på at afgøre, om den påtænkte undtagelse, henset til de særlige omstændigheder i hver enkelt sag og under hensyntagen til barnets tarv, er begrundet, og idet dette skal ske under iagttagelse af de strenge betingelser, der er fastsat i de nævnte bestemmelser.
113
De nævnte bestemmelser kan følgelig ikke gøre det muligt generelt og abstrakt inden for rammerne af en national lovgivning at fravige retten til advokatbistand for børn, der er mistænkte eller tiltalte, i fasen forud for straffesagen.
114
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at de relevante bestemmelser i national ret, navnlig strafferetsplejelovens artikel 79, § 3, og artikel 301, ikke foreskriver, at en advokat nødvendigvis skal være til stede for mistænkte børn under afhøringen af disse og mere generelt i fasen forud for straffesagen. Det følger nemlig af disse bestemmelser, at når disse børn ikke er tilbageholdt, indrømmes de kun advokatbistand i forbindelse med afhøringen af dem, når de udtrykkeligt har anmodet om en sådan bistand. Desuden er fraværet af en sådan advokat ikke til hinder for, at de nævnte børn afhøres.
115
Under disse omstændigheder forekommer det – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – at en sådan national lovgivning ikke er forenelig med artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800.
116
I denne henseende skal det, henset til den forelæggende rets spørgsmål, bemærkes, at med henblik på at sikre den effektive virkning af alle bestemmelser i EU-retten indebærer princippet om forrang navnlig en pligt for de nationale retsinstanser til i videst muligt omfang at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten (dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning), C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
117
Forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning af national ret er imidlertid underlagt visse begrænsninger, og den kan bl.a. ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning), C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
118
Det skal ligeledes bemærkes, at princippet om forrang pålægger den nationale retsinstans, der inden for sit kompetenceområde skal anvende EU-retlige bestemmelser, en forpligtelse til – såfremt det ikke er muligt at anlægge en fortolkning af national lovgivning, der er i overensstemmelse med de EU-retlige krav – at sikre denne rets fulde virkning i den sag, som den skal behandle, idet den om fornødent af egen drift skal undlade at anvende enhver national lovgivning eller praksis, endog senere, der er i strid med en bestemmelse i EU-retten, der har direkte virkning, uden at den behøver at anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne nationale lovgivning eller praksis ad lovgivningsvejen eller ved noget andet forfatningsmæssigt middel (dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning), C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
119
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800 – henset til den klare, præcise og ubetingede ordlyd heraf – har direkte virkning.
120
Det påhviler således den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de nationale bestemmelser, der bl.a. er nævnt i nærværende doms præmis 114, i overensstemmelse med EU-retten med henblik på at sikre den fulde virkning heraf. Såfremt der ikke kan anlægges en sådan fortolkning, tilkommer det den forelæggende ret af egen drift at se bort fra de nationale bestemmelser, som forekommer uforenelige med EU-retten.
121
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første til det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800, sammenholdt med dette direktivs artikel 18, skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, der dels ikke fastsætter, at børn, som er mistænkte eller tiltalte, bistås af en advokat, i givet fald beskikket, inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og senest inden deres første afhøring, dels tillader, at disse børn afhøres som mistænkte, uden at en sådan advokat er til stede under afhøringen.
Det femte til det syvende spørgsmål
122
Indledningsvis skal det fastslås, at den forelæggende ret med det femte til det syvende spørgsmål har anmodet Domstolen om bl.a. at fortolke flere bestemmelser i direktiv 2016/800, navnlig direktivets artikel 2, stk. 1 og 2, samt artikel 6, stk. 1-3 og 7, sammenholdt med dette direktivs artikel 18.
123
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om den ret til at være bistået af en beskikket advokat, der er genstand for det første til det fjerde spørgsmål, og som indrømmes de personer, der havde status som børn på det tidspunkt, hvor de blev genstand for en straffesag, ophører, når disse personer fylder 18 år.
124
Disse spørgsmål skal derfor forstås således, at de i det væsentlige vedrører artikel 2 i direktiv 2016/800, som fastlægger direktivets anvendelsesområde, og navnlig nævnte artikels stk. 1 og 3.
125
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at den forelæggende ret med det femte til det syvende spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker oplyst, om artikel 2, stk. 1 og 3, i direktiv 2016/800 skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at retten til at være bistået af en beskikket advokat automatisk ophører for personer, der var børn på det tidspunkt, hvor de blev genstand for en straffesag, men som efterfølgende er fyldt 18 år, for så vidt som en sådan lovgivning ikke gør det muligt at godtgøre, om anvendelsen af dette direktiv eller af visse af dets bestemmelser og følgelig af de rettigheder, som det indeholder, er hensigtsmæssig i lyset af alle sagens omstændigheder, herunder disse personers modenhed og sårbarhed. Endvidere ønsker den forelæggende ret oplyst, om det forholder sig således, at såfremt de nævnte spørgsmål skal besvares bekræftende, skal en retsinstans, der behandler en straffesag, undlade at anvende en sådan national lovgivning.
126
Det fremgår af artikel 2, stk. 1, i direktiv 2016/800, at dette direktiv finder anvendelse på børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, og at dette gælder indtil den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået en strafbar handling, herunder, hvis det er relevant, indtil domsafsigelsen og afgørelsen i en eventuel ankesag. I denne henseende er begrebet »barn« i direktivets artikel 3, nr. 1), defineret som en person under 18 år.
127
Hvad angår de personer, der var børn, da de blev genstand for en straffesag, men som efterfølgende er fyldt 18 år, bliver det i artikel 2, stk. 3, første punktum, i direktiv 2016/800 præciseret, at med undtagelse af de artikler, der er omhandlet i denne bestemmelse, og som henviser til indehaveren af forældreansvar, finder dette direktiv anvendelse på sådanne personer, når anvendelsen heraf er hensigtsmæssig i lyset af alle omstændighederne i sagen, herunder de pågældende personers modenhed og sårbarhed.
128
Det følger heraf, at de personer, som var børn, da de blev genstand for en straffesag, fortsat er tillagt de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder – og navnlig retten til at være bistået af en advokat i henhold til dette direktivs artikel 6 – når disse personer er fyldt 18 år under den nævnte sag, og det er blevet fastslået, at anvendelsen af dette direktiv er hensigtsmæssig i lyset af alle omstændighederne i sagen, herunder de nævnte personers modenhed og sårbarhed.
129
Det skal præciseres, at såfremt det inden for rammerne af en straffesag konstateres, at det ikke er hensigtsmæssigt at anvende direktiv 2016/800 eller visse af direktivets bestemmelser, er en person, der er fyldt 18 år, omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2012/13, 2013/48 og 2016/343, som finder anvendelse på mistænkte eller tiltalte i straffesager uanset disses alder. I den nævnte situation er de tillagt de i disse direktiver fastsatte rettigheder på de betingelser, som er fastsat deri.
130
Således som det fremgår af selve ordlyden af artikel 2, stk. 3, første punktum, i direktiv 2016/800, afhænger spørgsmålet om, hvorvidt dette direktiv eller visse af dets bestemmelser finder anvendelse på de personer, der er fyldt 18 år under den procedure, som de er genstand for, af samtlige omstændigheder i den konkrete sag og skal derfor vurderes fra sag til sag.
131
På denne baggrund gør kravet om, at anvendelsen af direktiv 2016/800 eller visse af direktivets bestemmelser skal være hensigtsmæssig, det på ingen måde muligt for en medlemsstat generelt og abstrakt at udelukke alle de personer, der er fyldt 18 år under den sag, som de er genstand for, fra indrømmelsen af de rettigheder, der er fastsat i direktiv 2016/800, og navnlig retten til at være bistået af en advokat i henhold til dette direktivs artikel 6.
132
Denne fortolkning, hvorefter medlemsstaterne ikke ad lovgivningsmæssig vej kan fastsætte den absolutte aldersgrænse for at være omfattet af de ved direktivet tillagte rettigheder til 18 år, understøttes af artikel 2, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2016/800, som bestemmer, at medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende dette direktiv på personer, der er fyldt 21 år.
133
Artikel 2, stk. 3, i direktiv 2016/800 er følgelig til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at retten til at være bistået af en beskikket advokat i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800, sammenholdt med dette direktivs artikel 18, automatisk ophører for de personer, der er fyldt 18 år under straffesagen mod dem, men som havde status som børn på det tidspunkt, hvor denne procedure blev indledt mod dem, for så vidt som en sådan lovgivning ikke gør det muligt at godtgøre, om anvendelsen af det nævnte direktiv eller af visse af dets bestemmelser og følgelig af de rettigheder, som det indeholder, er hensigtsmæssig i lyset af alle omstændighederne i sagen, herunder de nævnte personers modenhed og sårbarhed.
134
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at bestemmelserne i national ret, navnlig strafferetsplejelovens artikel 79, § 1, nr. 1), fastsætter, at en tiltalt person kun har ret til at være bistået af en advokat inden for rammerne af en straffesag, hvis personen er under 18 år. I praksis er de polske domstole på dette retsgrundlag af den opfattelse, at en advokats deltagelse i sagen ikke længere er obligatorisk, når den tiltalte eller mistænkte person er fyldt 18 år, hvilket medfører, at den beskikkede advokat automatisk fritages for sit mandat.
135
I overensstemmelse med den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 116-118, påhviler det den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de nationale bestemmelser, der regulerer retten til adgang til advokatbistand, på en måde, som er i overensstemmelse med EU-retten, med henblik på at sikre den fulde virkning af sidstnævnte ret. Såfremt en sådan fortolkning ikke kan anlægges, tilkommer det den forelæggende ret – for så vidt som artikel 2, stk. 1 og 3, i direktiv 2016/800 opfylder de betingelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 119, og for så vidt som disse bestemmelser har direkte virkning – af egen drift at se bort fra de nationale bestemmelser, der forekommer uforenelige med de nævnte direktivbestemmelser.
136
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det femte til det syvende spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1 og 3, i direktiv 2016/800 skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at retten til at være bistået af en beskikket advokat automatisk ophører for personer, der var børn på det tidspunkt, hvor de blev genstand for en straffesag, men som efterfølgende er fyldt 18 år, for så vidt som en sådan lovgivning ikke gør det muligt at godtgøre, om anvendelsen af dette direktiv eller af visse af dets bestemmelser og følgelig af de rettigheder, som det indeholder, er hensigtsmæssig i lyset af alle sagens omstændigheder, herunder disse personers modenhed og sårbarhed.
Det ottende til det tiende spørgsmål
137
Med det ottende til det tiende spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800, sammenholdt med direktivets artikel 5, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som ikke fastsætter, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, samt indehaveren af forældreansvar – senest inden den første afhøring af disse børn foretaget af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og på et enkelt og letforståeligt sprog, hvorved der tages hensyn til de nævnte børns særlige behov og sårbarhed – modtager information om deres rettigheder i henhold til artikel 3 i direktiv 2012/13 og om de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder.
138
Således som det fremgår af første betragtning til direktiv 2016/800, er formålet med dette direktiv at fastsætte retssikkerhedsgarantier for at sikre, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, er i stand til at forstå og følge disse sager. I henhold til det nævnte direktivs artikel 1 fastlægges således ved direktivet fælles minimumsregler vedrørende bl.a. retten til information, hvilken er specifikt reguleret af de bestemmelser, som er indeholdt i direktivets artikel 4.
139
For det første sikrer medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2016/800, at når børn underrettes om, at de er mistænkt eller tiltalt i straffesager, oplyses de straks om deres rettigheder i henhold til direktiv 2012/13 og om de generelle aspekter af sagens forløb.
140
Hvad angår retten til information – således som denne er fastsat i artikel 1 i direktiv 2012/13 – har Domstolen allerede fastslået, at det af dette direktivs artikel 3 fremgår, at denne ret bl.a. vedrører mistænkte eller tiltalte personers ret til mindst at blive informeret om de forskellige processuelle rettigheder, der er nævnt i denne artikel, og som omfatter retten til at få adgang til en advokat, eventuelle rettigheder til gratis retshjælp og betingelserne for at få sådan retshjælp, retten til at blive informeret om tiltalen, retten til tolkning og oversættelse samt retten til ikke at udtale sig (jf. i denne retning dom af 9.11.2023, BK (Omkvalificering af den strafbare handling), C-175/22, EU:C:2023:844, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
141
I denne henseende, og således som det fremgår af 31. betragtning til direktiv 2016/343, vedrører de oplysninger, som tiltalte personer modtager om deres processuelle rettigheder i henhold til artikel 3 i direktiv 2012/13, ikke kun retten til ikke at udtale sig, men også retten til ikke at inkriminere sig selv, hvilke er to rettigheder, som medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 7 i direktiv 2016/343 skal sikre disse personer.
142
Endvidere fastsætter artikel 4, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2016/800, at børn skal oplyses om de rettigheder, der er fastsat nærmere i dette direktiv, og navnlig om de rettigheder, der er opregnet i direktivets artikel 4, stk. 1, andet afsnit, litra a).
143
Disse oplysninger vedrører for det første bl.a. de nævnte børns ret til at være bistået af en advokat, jf. det nævnte direktivs artikel 6, i givet fald indrømmet af egen drift i overensstemmelse med direktivets artikel 18.
144
For det andet vedrører de nævnte oplysninger ligeledes retten til at få indehaveren af forældreansvar underrettet, jf. artikel 5 i direktiv 2016/800, samt retten til at blive ledsaget af denne indehaver under andre stadier af sagen end retsmøderne, jf. dette direktivs artikel 15, stk. 4. Således som det fremgår af ordlyden af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2016/800, skal den nævnte indehaver så hurtigt som muligt gives de samme oplysninger som dem, barnet har ret til at modtage i henhold til direktivets artikel 4.
145
For det andet skal det bemærkes, at i henhold til artikel 4, stk. 1, første og andet afsnit, i direktiv 2016/800 skal de oplysninger, som børn skal modtage om deres rettigheder i overensstemmelse med denne bestemmelse, meddeles dem »straks«, når de underrettes om, at de er mistænkte eller tiltalte.
146
Hvad i denne henseende angår direktiv 2012/13, hvortil nævnte artikel 4, stk. 1, første og andet afsnit, henviser, har Domstolen fastslået, at for at være effektiv skal informationen om rettigheder gives på et tidligt trin i proceduren. Det følger af det nævnte direktivs artikel 2, at direktivet finder anvendelse »fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling«. Direktivets artikel 3 fastsætter således, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om […] processuelle rettigheder[…] med henblik på at muliggøre en effektiv udøvelse heraf« (dom af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom, C-467/18, EU:C:2019:765, præmis 50).
147
Formålet med retten til at blive informeret om sine rettigheder er at sikre en retfærdig behandling af straffesagen og effektiviteten af retten til forsvar allerede ved de første trin i denne procedure. I denne henseende anføres det i 19. betragtning til direktiv 2012/13, at retten til at blive informeret om sine rettigheder skal iagttages »senest inden politiets [...] første officielle afhøring af den mistænkte eller tiltalte«. Endvidere – og således som det fremgår af punkt 24 i Kommissionens forslag til direktiv af 20. juli 2010 (KOM(2010) 392 endelig), der ligger til grund for direktiv 2012/13 – er det i tidsrummet umiddelbart efter, at frihedsberøvelsen har fundet sted, at der er størst risiko for, at tilståelser fremmanes på ulovlig vis, således at det er »af afgørende betydning, at en mistænkt eller tiltalt informeres om sine rettigheder straks, dvs. umiddelbart efter den pågældendes anholdelse, og på den mest effektive måde« (jf. i denne retning dom af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom, C-467/18, EU:C:2019:765, præmis 51 og 52).
148
Henset til den henvisning til direktiv 2012/13, der foretages i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800, følger det af sidstnævnte bestemmelse, at børn skal informeres om deres rettigheder så hurtigt som muligt efter det tidspunkt, hvor de underrettes om, at de er mistænkte eller tiltalte i en straffesag. Informationen om disse rettigheder skal gives senest inden den første afhøring af de nævnte børn, som politiet eller en anden retshåndhævende eller retslig myndighed foretager (jf. analogt dom af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom, C-467/18, EU:C:2019:765, præmis 53).
149
Det skal endvidere bemærkes, at en meddelelse af denne information foretaget senest inden den første afhøring af de nævnte børn er den eneste måde at sikre effektiviteten af de rettigheder, som børnene skal informeres om, navnlig retten til at være bistået af en advokat i henhold til artikel 6 i direktiv 2016/800, og dermed til at gøre det muligt for dem effektivt at udøve deres ret til forsvar, således som det følger af besvarelsen af det første til det fjerde spørgsmål.
150
For det tredje fremgår det af artikel 4, stk. 2, i direktiv 2016/800, at de oplysninger, der er omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 1, skal gives skriftligt og/eller mundtligt i et »et enkelt og letforståeligt sprog«.
151
Hvad i denne henseende angår artikel 3, stk. 2, i direktiv 2012/13 har EU-lovgiver pålagt medlemsstaterne en forpligtelse til at sikre, at de informationer, som de giver i henhold til retten til information om rettigheder, »gives mundtligt eller skriftligt i et enkelt og letforståeligt sprog, og at der tages hensyn til sårbare mistænkte eller sårbare tiltalte personers særlige behov« (jf. i denne retning dom af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom, C-467/18, EU:C:2019:765, præmis 47).
152
Det fremgår af 18. betragtning til direktiv 2016/800, at de oplysninger, der skal gives til børn i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4, skal gives under hensyntagen til børns særlige behov og sårbarhed.
153
Det følger heraf, at disse børn skal modtage disse oplysninger på et tilstrækkeligt enkelt og letforståeligt sprog, der – bl.a. under hensyntagen til de nævnte børns særlige behov og sårbarhed – gør det muligt for dem, inden de afhøres af politiet eller en anden retshåndhævende eller retslig myndighed, effektivt at forstå, at de er omfattet af de rettigheder, som er omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800. Disse rettigheder omfatter bl.a. retten til at være bistået af en advokat, således som det er fastsat i det nævnte direktivs artikel 6, retten til, at indehaveren af forældreansvar også underrettes om disse rettigheder i overensstemmelse med direktivets artikel 5, samt sidstnævntes ret til at ledsage de nævnte børn under andre stadier af sagen end retsmøderne i overensstemmelse med artikel 15, stk. 4, i direktiv 2016/800.
154
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret anført, at det i polsk ret forholder sig således, at mindreårige mistænkte, inden de afhøres, modtager en informationsformular til voksne, som ikke indeholder nogen specifikke oplysninger beregnet til børn. Det er desuden ikke fastsat, at denne formular skal udleveres til indehaverne af forældreansvaret for disse børn.
155
Det følger af de krav, som er indeholdt i nærværende doms præmis 153, at når national ret foreskriver et standarddokument til at informere mistænkte eller tiltalte personer skriftligt om deres rettigheder i henhold til artikel 3 i direktiv 2012/13, kan dette dokument ikke i overensstemmelse med artikel 4 i direktiv 2016/800 anvendes til at informere børn, der befinder sig i den samme situation.
156
For så vidt som et sådant dokument er rettet til voksne personer, opfylder det for det første ikke nødvendigheden af, at oplysningerne om disse børns rettigheder gives skriftligt og/eller mundtligt i et enkelt og letforståeligt sprog, og dokumentet har for det andet ikke til formål at informere de nævnte børn om de rettigheder, der specifikt er fastsat i sidstnævnte direktiv.
157
I overensstemmelse med den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 116-118, påhviler det den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de nationale bestemmelser, som regulerer de oplysninger, der skal gives til mistænkte eller tiltalte personer, på en måde, som er i overensstemmelse med EU-retten, med henblik på at sikre den fulde virkning heraf. Såfremt en sådan fortolkning ikke kan anlægges, tilkommer det den forelæggende ret – for så vidt som artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800 opfylder de betingelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 119, og for så vidt som denne bestemmelse har direkte virkning – af egen drift at se bort fra de nationale bestemmelser, der forekommer uforenelige med den nævnte direktivbestemmelse.
158
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det ottende til det tiende spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800, sammenholdt med direktivets artikel 5, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som ikke fastsætter, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, samt indehaveren af forældreansvar – senest inden den første afhøring af disse børn foretaget af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og på et enkelt og letforståeligt sprog, hvorved der tages hensyn til de nævnte børns særlige behov og sårbarhed – modtager information om deres rettigheder i henhold til artikel 3 i direktiv 2012/13 og om de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder.
Det ellevte og det tolvte spørgsmål
159
Indledningsvis skal det for det første bemærkes, at det ellevte spørgsmål vedrører fortolkningen af artikel 18 og 19 i direktiv 2016/800 med henblik på i det væsentlige at afgøre, om disse bestemmelser forpligter en retsinstans, der behandler en straffesag, til ikke at tage hensyn til inkriminerende forklaringer, som børn, der er mistænkte eller tiltalte, har afgivet under en afhøring, som politiet har foretaget i strid med de rettigheder, som disse børn har i henhold til det nævnte direktiv.
160
For så vidt som nævnte artikel 18 vedrører retten til retshjælp, og denne ret, således som det fremgår af nærværende doms præmis 107, er knyttet til udøvelsen af retten til advokatbistand, skal det fastslås, at dette spørgsmål i det væsentlige vedrører fortolkningen af det nævnte direktivs artikel 19, der vedrører retsmidler.
161
For det andet fremgår det af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at den forelæggende ret har afvist de beviser, der stammer fra de inkriminerende forklaringer, som de mindreårige mistænkte i det foreliggende tilfælde afgav i fasen forud for straffesagen uden tilstedeværelsen af en advokat, selv om de betingelser, der er fastsat herfor i strafferetsplejelovens artikel 168a, ikke var opfyldt.
162
Det skal derfor lægges til grund, at den forelæggende ret med det ellevte og det tolvte spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 19 i direktiv 2016/800 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som inden for rammerne af en straffesag ikke gør det muligt for en retsinstans at afvise inkriminerende beviser, der stammer fra forklaringer, som et barn har afgivet under en afhøring, der blev foretaget af politiet i strid med den i artikel 6 i direktiv 2016/800 fastsatte ret til advokatbistand. Endvidere ønsker den forelæggende ret oplyst, om det forholder sig således, at såfremt de nævnte spørgsmål skal besvares bekræftende, skal en retsinstans, der behandler en straffesag, undlade at anvende en sådan lovgivning.
163
I medfør af artikel 19 i direktiv 2016/800 sikrer medlemsstaterne, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, har et effektivt retsmiddel i henhold til national ret i tilfælde, hvor deres rettigheder i henhold til dette direktiv tilsidesættes.
164
I henhold til den nævnte artikel skal børn, der er mistænkte eller tiltalte, således effektivt kunne anfægte tilsidesættelsen af disse rettigheder, herunder – som det fremgår af svarene på det første til det tiende spørgsmål – de rettigheder, der er sikret i artikel 4-6 i direktiv 2016/800.
165
Dette direktivs artikel 19 regulerer imidlertid ikke de eventuelle konsekvenser, som den realitetsbehandlende retsinstans i mangel af en sådan anfægtelse skal drage af denne tilsidesættelse for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt beviser, der er frembragt i strid med de ved direktivet tillagte rettigheder, kan antages til realitetsbehandling.
166
Det samme gælder for direktiv 2012/13 – hvortil artikel 4 i direktiv 2016/800 henviser – og for direktiv 2013/48 – hvortil artikel 6 i direktiv 2016/800 henviser – som indeholder bestemmelser, der svarer til bestemmelserne i artikel 19 i direktiv 2016/800.
167
Artikel 12, stk. 2, i direktiv 2013/48 fastsætter ganske vist, at medlemsstaterne sikrer, at retten til et forsvar og en retfærdig rettergang respekteres ved vurderingen af de af de mistænkte eller tiltalte personer afgivne forklaringer eller af de beviser, som er blevet indhentet i strid med de pågældendes ret til adgang til advokatbistand, eller i tilfælde, hvor der er givet tilladelse til fravigelse af denne ret. Artikel 10, stk. 2, i direktiv 2016/343 indeholder en lignende bestemmelse for så vidt angår forklaringer og beviser, der er indhentet i strid med retten til ikke at udtale sig eller retten til ikke at inkriminere sig selv.
168
Disse bestemmelser har imidlertid ikke til formål at regulere de nationale regler og systemer vedrørende antageligheden af bevismateriale, eftersom de, som det fremgår af selve deres ordlyd, finder anvendelse, »uden at det berører« disse nationale regler og systemer.
169
Det følger heraf, at det på EU-rettens nuværende udviklingstrin principielt alene er overladt til den nationale lovgivning at fastsætte de regler, der inden for rammerne af en straffesag gælder for antagelse af bevismateriale, som er opnået på en måde, der er i strid med de ved direktiv 2016/800 tillagte rettigheder (dom af 30.4.2024, M.N. (EncroChat), C-670/22, EU:C:2024:372, præmis 128).
170
I mangel af EU-retlige bestemmelser på området tilkommer det nemlig i medfør af princippet om procesautonomi hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (dom af 30.4.2024, M.N. (EncroChat), C-670/22, EU:C:2024:372, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).
171
Hvad nærmere bestemt angår effektivitetsprincippet skal det i denne henseende bemærkes, at de nationale regler om antagelse og anvendelse af oplysninger og beviser har til formål i overensstemmelse med de valg, der er truffet i national ret, at undgå, at oplysninger og beviser, der er opnået ulovligt, uberettiget skader en person, der er mistænkt for at have begået strafbare handlinger. Dette formål kan i henhold til national ret imidlertid nås ikke blot ved et forbud mod at anvende sådanne oplysninger og sådanne beviser, men også ved de nationale regler og den nationale praksis, der gælder for bedømmelsen og vægtningen af oplysninger og beviser, eller ved i forbindelse med fastsættelsen af straffen at tage hensyn til disse oplysningers og bevisers ulovlige karakter (dom af 2.3.2021, Prokuratuur (Betingelser for adgang til oplysninger om elektronisk kommunikation), C-746/18, EU:C:2021:152, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
172
Nødvendigheden af at udelukke oplysninger og beviser, der er indhentet i strid med kravene i EU-retten, skal navnlig vurderes i lyset af, hvilken risiko antagelsen af sådanne oplysninger og beviser vil medføre for iagttagelsen af kontradiktionsprincippet og dermed for retten til en retfærdig rettergang (dom af 2.3.2021, Prokuratuur (Betingelser for adgang til oplysninger om elektronisk kommunikation), C-746/18, EU:C:2021:152, præmis 44).
173
I denne henseende skal det bemærkes, at retten til information, der er fastsat i artikel 4 i direktiv 2016/800, og retten til advokatbistand, som er fastsat i dette direktivs artikel 6, netop konkretiserer de grundlæggende rettigheder til en retfærdig rettergang og til respekt for retten til forsvar, således som de bl.a. er fastsat i chartrets artikel 47 og artikel 48, stk. 2 (jf. analogt dom af 1.8.2022, TL (Ingen tolk eller oversættelse), C-242/22 PPU, EU:C:2022:611, præmis 42).
174
Det følger heraf, at EU-retten ikke pålægger medlemsstaterne at fastsætte en mulighed for, at en retsinstans kan afvise inkriminerende beviser, der stammer fra forklaringer, som et barn har afgivet under en afhøring, der blev foretaget af politiet i strid med de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder, forudsat dog, at denne retsinstans inden for rammerne af straffesagen dels er i stand til at efterprøve, om disse rettigheder, sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 48, stk. 2, er blevet overholdt, dels kan drage alle de konsekvenser, som følger af denne tilsidesættelse, navnlig hvad angår bevisværdien af de beviser, der er frembragt under sådanne omstændigheder.
175
I overensstemmelse med den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 116-118, tilkommer det den forelæggende ret at efterprøve, om de relevante nationale bestemmelser er i overensstemmelse med de krav, der er nævnt i den foregående præmis i nærværende dom, og i givet fald i videst muligt omfang at fortolke disse bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten med henblik på at sikre den fulde virkning heraf. Såfremt der ikke kan anlægges en sådan fortolkning, tilkommer det den forelæggende ret – henset til den omstændighed, at artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 2016/800 som anført i nærværende doms præmis 119 har direkte virkning – af egen drift at se bort fra de nationale bestemmelser, der forekommer uforenelige med de nævnte direktivbestemmelser.
176
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det ellevte og det tolvte spørgsmål besvares med, at artikel 19 i direktiv 2016/800 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som inden for rammerne af en straffesag ikke gør det muligt for en retsinstans at afvise inkriminerende beviser, der stammer fra forklaringer, som et barn har afgivet under en afhøring, der blev foretaget af politiet i strid med den i artikel 6 i direktiv 2016/800 fastsatte ret til advokatbistand, forudsat dog, at denne retsinstans inden for rammerne af straffesagen dels er i stand til at efterprøve, om denne ret, sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 48, stk. 2, er blevet overholdt, dels kan drage alle de konsekvenser, som følger af denne tilsidesættelse, navnlig hvad angår bevisværdien af de beviser, der er frembragt under sådanne omstændigheder.
Sagsomkostninger
177
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Artikel 6, stk. 1-3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11. maj 2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, sammenholdt med dette direktivs artikel 18,
skal fortolkes således, at
bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, der dels ikke fastsætter, at børn, som er mistænkte eller tiltalte, bistås af en advokat, i givet fald beskikket, inden de afhøres af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og senest inden deres første afhøring, dels tillader, at disse børn afhøres som mistænkte, uden at en sådan advokat er til stede under afhøringen.
2)
Artikel 2, stk. 1 og 3, i direktiv 2016/800
skal fortolkes således, at
bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at retten til at være bistået af en beskikket advokat automatisk ophører for personer, der var børn på det tidspunkt, hvor de blev genstand for en straffesag, men som efterfølgende er fyldt 18 år, for så vidt som en sådan lovgivning ikke gør det muligt at godtgøre, om anvendelsen af dette direktiv eller af visse af dets bestemmelser og følgelig af de rettigheder, som det indeholder, er hensigtsmæssig i lyset af alle sagens omstændigheder, herunder disse personers modenhed og sårbarhed.
3)
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2016/800, sammenholdt med direktivets artikel 5, stk. 1,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som ikke fastsætter, at børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, samt indehaveren af forældreansvar – senest inden den første afhøring af disse børn foretaget af politiet eller af en anden retshåndhævende eller retslig myndighed og på et enkelt og letforståeligt sprog, hvorved der tages hensyn til de nævnte børns særlige behov og sårbarhed – modtager information om deres rettigheder i henhold til artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager og om de i direktiv 2016/800 fastsatte rettigheder.
4)
Artikel 19 i direktiv 2016/800
skal fortolkes således, at
den ikke er til hinder for en national lovgivning, som inden for rammerne af en straffesag ikke gør det muligt for en retsinstans at afvise inkriminerende beviser, der stammer fra forklaringer, som et barn har afgivet under en afhøring, der blev foretaget af politiet i strid med den i artikel 6 i direktiv 2016/800 fastsatte ret til advokatbistand, forudsat dog, at denne retsinstans inden for rammerne af straffesagen dels er i stand til at efterprøve, om denne ret, sammenholdt med artikel 47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er blevet overholdt, dels kan drage alle de konsekvenser, som følger af denne tilsidesættelse, navnlig hvad angår bevisværdien af de beviser, der er frembragt under sådanne omstændigheder.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.