62001CC0217_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I den foreliggende sag har Michel Hendrickx, der er tjenestemand ved Rådet for Den Europæiske Union, for Domstolen nedlagt påstand om annullation af den kendelse, der den 12. marts 2001 blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-298/00 (herefter »den anfægtede kendelse«), samt af en afgørelse truffet af Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (herefter »Cedefop« eller »Centret«), der blev frifundet i den pågældende sag.
2. Ved den anfægtede kendelse fastslog Retten, at det var ufornødent at træffe afgørelse i den sag, som Michel Hendrickx havde anlagt med påstand om annullation af den ovennævnte afgørelse fra Cedefop, hvorved han havde fået afslag på den anmodning om udbetaling af bosættelsespenge efter fratræden, som appellanten havde indgivet i forbindelse med sin hjemvenden til Bruxelles (Belgien) efter at have udøvet tjeneste som midlertidigt ansat ved Centret ved dettes kontor i Thessaloniki (Grækenland).
Retsforskrifter
3. Artikel 20 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) har følgende ordlyd:
»Tjenestemanden skal tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at han ikke hindres i udførelsen af sit arbejde.«
4. I artikel 24 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (herefter »AØA«) bestemmes:
»1. Den midlertidigt ansatte, som er ansat for en ubestemt periode på mindst et år, eller som af den myndighed, der er nævnt i artikel 6, stk. 1, påregnes at ville gøre tjeneste i en periode af tilsvarende længde, har, hvis der er indgået en kontrakt på ubestemt tid, ret til bosættelsespenge på de i artikel 5 i bilag VII til vedtægten fastsatte betingelser. Disse udgør for en forventet tjenestetid af:
- mindst ét år, men under to år: 1/3 af den sats, der er fastsat i artikel 5 i bilag VII til vedtægten
- mindst to år, men under tre år: 2/3 af den sats, der er fastsat i artikel 5 i bilag VII til vedtægten
- mindst tre år: 3/3 af den sats, der er fastsat i artikel 5 i bilag VII til vedtægten.
2. De i artikel 6 i bilag VII til vedtægten nævnte bosættelsespenge efter fratræden gives den ansatte, der har gjort tjeneste i fire år. Den ansatte, som har gjort tjeneste i over ét år, men under fire år, får bosættelsespenge efter fratræden i forhold til varigheden af den tilbagelagte tjeneste, idet der dog ikke tages hensyn til dele af år.
[...]«
5. Artikel 5 i bilag VII til vedtægten bestemmer:
»1. En fastansat tjenestemand, der opfylder de betingelser, der stilles for at få udbetalt udlandstillægget, eller som kan bevise, at han for at opfylde forpligtelserne i henhold til artikel 20 i vedtægten har måttet skifte bopæl, har krav på bosættelsespenge; disse udgør to måneders grundløn for tjenestemænd, som har ret til husstandstillæg, og en måneds grundløn for tjenestemænd, som ikke har ret til husstandstillæg [...]
Bosættelsespengene korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestemandens sidste tjenestested.
[...]«
6. Artikel 6 i bilag VII til vedtægten lyder således:
»1. Ved udtræden af tjenesten har en fastansat tjenestemand, der har modtaget bosættelsespenge, ret til et beløb til indretning af bolig, såfremt han har gjort tjeneste i mindst fire år og ikke modtager et tilsvarende beløb i sin nye stilling; det udgør for en tjenestemand, der har ret til husstandstillæg, to måneders grundløn og for en tjenestemand, der ikke har ret til husstandstillæg, en måneds grundløn [...]
Ved beregning af tjenestetidens længde tages der hensyn til de år, tjenestemanden har gjort tjeneste i en af de i artikel 35 i vedtægten nævnte tjenesteretlige stillinger, med undtagelse af tjenestefrihed af personlige årsager [...]
Bosættelsespengene efter fratræden korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestemandens sidste tjenestested.«
7. Vedtægtens artikel 85 bestemmer, at »[e]thvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt, hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller denne var så åbenbar, at han burde have kendt den«.
8. Vedtægtens artikel 90 bestemmer:
»1. Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende. Ansættelsesmyndigheden meddeler den pågældende sin begrundede beslutning inden fire måneder efter dagen for ansøgningens forelæggelse. Hvis der ikke er afgivet svar inden fristens udløb, anses dette for en stiltiende afvisning, som kan gøres til genstand for en klage i henhold til stk. 2.
2. Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham; det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. Fristen løber fra:
[...]
- den dag, fristen for at afgive svar udløber, når klagen vedrører en stiltiende afvisning i henhold til stk. 1.
Ansættelsesmyndigheden meddeler den pågældende sin begrundede beslutning inden for en frist på fire måneder fra den dag, hvor klagen er fremsat. Er der ikke afgivet svar på klagen inden for denne frist, anses dette for en stiltiende afvisning, der kan gøres til genstand for en klage i henhold til artikel 91.
[...]«
9. I artikel 91 er desuden fastsat følgende:
»1. De Europæiske Fællesskabers Domstol kan afgøre enhver tvist mellem Fællesskaberne og en af de af denne vedtægt omfattede personer om lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt imod denne person efter artikel 90, stk. 2. I tvister, der angår pengebeløb, har Domstolen fuld prøvelsesret.
2. En klage kan kun antages til påkendelse ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, når:
- der forinden er indbragt en klage for direktøren i henhold til artikel 92, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist, og
- klagen er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist.
[...]«
Sagens faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne for Retten
10. I præmis 2-10 i den anfægtede kendelse er der udførligt redegjort for de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, og jeg vil derfor blot fremhæve visse vigtige punkter, idet jeg i øvrigt henviser til det i kendelsen anførte.
11. Michel Hendrickx, der er tjenestemand ved Rådet og bosat i Bruxelles, blev efter egen anmodning udstationeret ved Cedefop i Thessaloniki, hvortil han flyttede, idet han skulle gøre tjeneste dér i halvandet år fra den 1. januar 1997 i henhold til en kontrakt som midlertidigt ansat. Som følge af flytningen fik han af Cedefop udbetalt bosættelsespenge i henhold til AØA's artikel 24, stk. 1.
12. Efter at kontrakten var udløbet, og efter at han i en periode havde haft orlov, genoptog appellanten tjenesten ved Rådet og flyttede tilbage til Bruxelles. Den 22. juli 1999 orienterede han direktøren for Cedefop om sin nye bopæl og anmodede Centrets ansættelsesmyndighed (herefter »AM«) om udbetaling af bosættelsespenge.
13. Den 22. november 1999, da den frist på fire måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 1, udløb, blev Michel Hendrickx' anmodning anset for at være blevet stiltiende afvist. Den 18. februar 2000 indgav appellanten i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage over dette stiltiende afslag. Denne klage blev ligeledes stiltiende afvist af AM, der ikke traf nogen afgørelse inden for den vedtægtsmæssige frist på fire måneder. Den 18. september 2000 indbragte Michel Hendrickx afslaget for Retten i Første Instans (herefter »den anfægtede afgørelse«).
14. Den 14. november 2000 traf direktøren for Cedefop en ny afgørelse, hvorved han i medfør af AØA's artikel 24, stk. 2, indrømmede appellanten de bosættelsespenge, han havde anmodet om, i størrelsesordenen 908 485 GRD. I samme afgørelse bestemte direktøren for Cedefop desuden, at appellanten i medfør af AØA's artikel 24, stk. 1, og vedtægtens artikel 85 skulle tilbagebetale 1 213 572 GRD, som han uretmæssigt havde fået udbetalt i form af bosættelsespenge, da han tiltrådte stillingen i Thessaloniki, idet den periode, hvor han havde forrettet tjeneste dér, havde været kortere end de fire år, som lå til grund for den oprindelige beregning af bosættelsespengene. Ved modregning opstod der herefter en difference på 305 087 GRD, som Michel Hendrickx blev pålagt at betale.
15. Cedefop forelagde denne afgørelse for Retten og begærede samtidigt, at det blev fastslået, at sagens genstand dermed var bortfaldet. Michel Hendrickx modsatte sig denne begæring, og anmodede - idet han var af den opfattelse, at den nye afgørelse delvist trådte i stedet for den anfægtede afgørelse - Retten om at give ham lejlighed til at tilpasse sine oprindelige påstande.
16. I den anfægtede kendelse fastslog Retten, at appellanten ved afgørelsen af 14. november 2000 rent faktisk var blevet tillagt det, som han ønskede at opnå med retssagen, hvilket indebar, at han ikke længere havde retlig interesse i sagens udfald, og Retten fastslog følgelig, at sagens genstand var bortfaldet.
Retsforhandlingerne for Domstolen
Parternes argumenter
17. I den foreliggende sag, der vedrører en appel, som ikke just udmærker sig ved sin klarhed, har appellanten anfægtet Rettens kendelse, idet han har nedlagt to påstande for Domstolen. Han har principalt nedlagt påstand om annullation af den anfægtede kendelse og tilladelse til at tilpasse de påstande, han har nedlagt i den sag, han har anlagt til prøvelse af direktøren for Cedefops afgørelse af 14. november 2000. Subsidiært - men egentligt er der tale om yderligere en selvstændig påstand - har han for Domstolen nedlagt påstand om, at det fastslås, at den nævnte afgørelse fra Cedefop er truffet af en inkompetent myndighed, og at den følgelig også må annulleres, idet appelindstævnte tilpligtes at betale 361 292 BFR til appellanten i form af bosættelsespenge samt renter og sagsomkostninger for begge instanser.
18. Til støtte for sine påstande har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at afgørelsen af 14. november 2000 imødekom hans anmodning om bosættelsespenge, uden at Retten samtidig foretog en prøvelse af, om det beløb, han derved var blevet tillagt, stemte overens med det, han havde krav på. Efter appellantens opfattelse burde Retten endvidere - før den afsagde den anfægtede kendelse - have efterprøvet afgørelsens gyldighed for så vidt angår den del, der vedrører kravet om tilbagesøgning af det beløb, som Michel Hendrickx angiveligt skulle have modtaget med urette, og for så vidt angår den foretagne modregning.
19. Herefter har Michel Hendrickx »subsidiært« fremført dette »andet anbringende«, der dog tydeligvis har til formål at understøtte den første påstand, som han selv betegner som »principal«, om, at Retten begik en retlig fejl, da den afviste at give ham adgang til at tilpasse sine påstande til den nye afgørelse. Denne afgørelse udgør ifølge appellanten blot en bekræftelse af den anfægtede afgørelse, og idet den i henhold til Fællesskabets retsinstansers praksis således erstatter denne og dermed udgør et nyt element som omhandlet i procesreglementets artikel 42, stk. 2, kan parten gives adgang til at tilpasse sine påstande. Navnlig bør appellanten kunne gøre gældende, at afgørelsen af 14. november 2000 krænker de rettigheder, som han har i medfør af vedtægtens artikel 20, af artikel 5 og 6 i bilag VII til vedtægten samt af AØA's artikel 24, stk. 2, dels for så vidt angår beregningen af bosættelsespengene efter fratræden, dels for så vidt angår tilbagesøgningen af de med urette udbetalte bosættelsespenge i forbindelse med den første flytning.
20. Som anført ovenfor har Michel Hendrickx »subsidiært« (selv om han betegner det som »første anbringende«) gjort gældende, at direktøren for Cedefop ikke havde kompetence til at træffe den pågældende afgørelse af 14. november 2000. Efter at der er indgivet en klage i medfør af artikel 90, stk. 2, er direktøren nemlig ikke længere kompetent til at tage stilling til en anmodning, der er fremsat i medfør af artikel 90, stk. 1.
21. Cedefop har først og fremmest nedlagt den principale påstand, at Michel Hendrickx savner retlig interesse, da afgørelsen af 14. november 2000 fuldt ud imødekom hans anmodning. Ifølge appelindstævnte må sagen derfor afvises.
22. Cedefop har subsidiært gjort gældende, at appellen under alle omstændigheder er ubegrundet. I modsætning til det af Michel Hendrickx påståede er afgørelsen af 14. november 2000 truffet af en kompetent myndighed. Det faktum, at appellanten i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, har indgivet en klage over den stiltiende afvisning af anmodningen om udbetaling af bosættelsespenge, kan nemlig ikke berøve direktøren for Cedefop dennes kompetence i medfør af artikel 90, stk. 1, til at tage stilling til en sådan anmodning. Desuden traf direktøren først afgørelsen efter udløbet af proceduren vedrørende den administrative klage, for så vidt som denne klage var blevet stiltiende afvist af det i Centret nedsatte kompetente udvalg.
23. I relation til appellantens ønske om at tilpasse sine påstande til afgørelsen af 14. november 2000 har Cedefop anført, at den retspraksis, appellanten har henvist til, ikke er relevant i den foreliggende sag, eftersom den pågældende afgørelse på ingen måde udgør en bekræftelse af den anfægtede afgørelse, da den tværtimod tildeler appellanten den ydelse, han fik afslag på ved den anfægtede afgørelse. Denne sidste afgørelse indeholder desuden to yderligere afgørelser med et indhold, der klart adskiller sig fra indholdet af den anfægtede afgørelse, idet den ene vedrører tilbagebetaling af det beløb, der er udbetalt til appellanten med urette i form af bosættelsespenge, og den anden vedrører modregning af de beløb, der indgår i parternes mellemværende. Hvis Retten havde tilladt appellanten at udstrække genstanden for tvisten til de nyligt omtalte nye afgørelser, ville det have været ensbetydende med, at appellanten kunne omgå forpligtelsen til først at indgive en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2. Også af denne grund mener Cedefop således, at det må fastslås, at appellen er ubegrundet.
Vurdering
Indledning
24. På trods af den tvetydighed, der kendetegner appellen, vil jeg behandle den »principale« og den »subsidiære« påstand hver for sig.
25. Med henblik på at skabe et minimum af orden i forbindelse med den indviklede udredning af de sammenrodede argumenter er det hensigtsmæssigt indledningsvis at konstatere, at afgørelsen af 14. november 2000 fra direktøren for Cedefop har karakter af en kompleks retsakt. Denne afgørelse indeholder faktisk tre forskellige afgørelser: en afgørelse om udbetaling af bosættelsespenge efter fratræden, ved hvilken appellanten krediteres det beløb, han har krav på at få udbetalt fra Cedefop i den anledning, en afgørelse om tilbagesøgning af den del af de oprindelige bosættelsespenge, der er udbetalt med urette, samt en afgørelse om modregning af parternes mellemværende, således som det er opgjort i afgørelsen.
»Den principale« påstand
26. På denne baggrund skal jeg henlede opmærksomheden på, at appellanten »principalt« har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede kendelse, idet han ved kendelsen ikke har fået adgang til at tilpasse sin påstand til den »nye« afgørelse, der efter appellantens opfattelse har erstattet den afgørelse, han oprindeligt indbragte for Retten i Første Instans, og dette gælder både for så vidt angår den del af afgørelsen, der vedrører udbetaling af bosættelsespenge efter fratræden, og den del, der vedrører tilbagebetalingen af bosættelsespenge, der blev udbetalt i forbindelse med den første flytning samt den efterfølgende modregning. Den principale påstand kan således splittes op i to dele, der bør behandles særskilt i nedennævnte rækkefølge.
a) Den del, der vedrører bosættelsespenge efter fratræden
27. På dette punkt vil jeg med det samme gøre opmærksom på, at jeg langt fra er overbevist om rigtigheden af Cedefops indvending om, at appellanten i betragtning af, at det ved kendelsen er fastslået, at der er truffet en begunstigende afgørelse til fordel for denne (derved, at han har fået tildelt bosættelsespenge efter fratræden), ikke længere har retlig interesse i at anfægte denne afgørelse, idet han har fået medhold i sagen i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 49 i EF-statutten for Domstolen . Jeg mener nemlig, at appellanten har en søgsmålsinteresse, der udspringer af muligheden for, at der er foretaget en ukorrekt beregning af den omhandlede ydelse til skade for denne. I øvrigt er det vel netop dette forhold, der ligger til grund for appellantens generelle og konfuse kritik af, at hans vedtægtsmæssige rettigheder er blevet tilsidesat ved den afgørelse, som ligger til grund for kendelsen (jf. punkt 19 ovenfor).
28. Jeg føler mig heller ikke overbevist om rigtigheden af Cedefops indvending om, at afgørelsen af 14. november 2000 - for så vidt angår punktet om bosættelsespenge efter fratræden - ikke udgør et nyt element, der i overensstemmelse med Fællesskabets retsinstansers praksis giver appellanten adgang til at tilpasse sine påstande og anbringender, eftersom det er vanskeligt at komme uden om, at afgørelsen af 14. november 2000 udgør et »nyt element«. Derudover mener jeg ikke, at det er nødvendigt at udbrede sig på dette punkt, allerede fordi den anfægtede kendelse under alle omstændigheder er berettiget, idet Rettens erklæring om, at sagens genstand er bortfaldet, efter min opfattelse er den nødvendige konsekvens af den måde, hvorpå appellanten har ført sagen i første instans.
29. For førsteinstansen havde Michel Hendrickx faktisk lejlighed til at forholde sig til Cedefops afgørelse af 14. november 2000 og til dennes påstand om, at sagens genstand var bortfaldet. Uden at angive nogen form for begrundelse protesterede appellanten imidlertid blot over afsigelsen af den kendelse, hvorved dette blev fastslået. Michel Hendrickx var mere optaget af at anmode Retten om tilladelse til at ændre sine påstande, uden at give nogen begrundelse for denne anmodning og uden at forklare, i hvilken retning han ønskede at ændre disse påstande. Det fremgår navnlig af sagsakterne, at Michel Hendrickx hverken anførte, på hvilken måde hans vedtægtsmæssige rettigheder er blevet krænket, eller bestred, at den myndighed, der havde truffet den nye afgørelse, havde kompetence hertil.
30. Jeg skal hertil henlede opmærksomheden på, at søgsmålets genstand i overensstemmelse med artikel 38, stk. 1, i Domstolens procesreglement er angivet i stævningen. I samme procesreglements artikel 42, stk. 2, er der fastsat et forbud mod at fremsætte nye anbringender, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Ønsker en part at påberåbe sig denne undtagelse, skal han formulere de nye anbringender samtidig med, at han anmoder Retten om tilladelse til at fremsætte disse. Bestemmelsen i artikel 42, stk. 2, sidste punktum, hvorefter »[a]fgørelsen af, hvorvidt fremsættelsen af det nye anbringende kan tillades, [først] træffes [...] ved den endelige dom«, kan nemlig kun forstås på denne måde. Eftersom Michel Hendrickx i den foreliggende sag aldrig for Retten har anført, hvilke nye anbringender han agtede at gøre gældende, må hans anmodning selvfølgelig anses for at være ubegrundet og i strid med den nævnte forskrift. Anmodningen var derfor uegnet til at udvide sagens genstand, idet denne ikke kan udstrækkes længere end til de anmodninger og de indvendinger, som parterne fremsætter for Retten.
31. I en sådan situation er det klart, at Retten ikke kunne fortsætte sagen og tillade appellanten (såfremt det antages, at han opfyldte betingelserne herfor) at ændre de oprindelige påstande i en retning, som han ikke nærmere havde præciseret, i anledning af vedtagelsen af en retsakt, hvorved appellanten ikke blot får tillagt det, som han har stillet krav om, men som han oven i købet ikke retter en præcis kritik af.
32. Jeg må herefter konkludere, at appellen for så vidt angår den del, hvor appellanten har anført, at Retten begik en retlig fejl, da den ikke tillod ham at ændre sine påstande i anledning af den mellemkommende afgørelse, hvorved han fik tillagt bosættelsespenge efter fratræden, er åbenbart ubegrundet.
c) Den del, der vedrører kravet om tilbagebetaling af det beløb, der er udbetalt uretmæssigt
33. Nu er vi så nået frem til appellantens påstand om annullation af den anfægtede kendelse, for så vidt som appellanten derved ikke fik adgang til at tilpasse sine påstande til afgørelsen af 14. november 2000 vedrørende den del, der vedrører kravet om tilbagebetaling af det beløb, som han med urette havde fået udbetalt i form af bosættelsespenge. For mig virker det som om, appellanten med denne del af appellen forsøger at udvide sagens genstand på en ureglementeret måde, der nærmest har karakter af omgåelse af reglerne.
34. Appellanten har nemlig til hensigt for Domstolen at gøre gældende, at afgørelsen om tilbagebetaling af den del af bosættelsespengene, der er udbetalt med urette, er ugyldig, uden at der er noget, der tyder på, at han har gjort noget tilsvarende gældende under retsforhandlingerne ved Retten. Der er navnlig ikke anført noget herom i det svarskrift, hvori appellanten tog til genmæle over for appelindstævntes påstand om, at sagens genstand var bortfaldet, og hvori han anmodede Retten om tilladelse til at ændre sine oprindelige påstande.
35. At tillade Michel Hendrickx at ændre sine påstande i den anførte retning på dette stadium af sagen ville give samme resultat som det, der var tale om i en sag, hvor Domstolen for nylig udtalte: »En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen - der har en begrænset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten« .
36. I modsætning til det, der gør sig gældende ovenfor, er der i denne forbindelse ikke tale om, at appellen blot må forkastes, men om, at det er åbenbart, at den må afvises, hvilket Domstolen må gøre af egen drift.
37. Jeg mener således at kunne konkludere, at appellen - for så vidt som appellanten bestrider den anfægtede kendelse, fordi han ikke har fået tilladelse til at ændre sine påstande i anledning af afgørelsen af 14. november 2000 for så vidt angår kravet om tilbagebetaling af det beløb, han med urette har fået udbetalt i form af bosættelsespenge - åbenbart må afvises.
Direktøren for Cedefops kompetence
38. Endelig for så vidt angår appellantens »subsidiære« påstand - som egentlig er fremført til støtte for det, som appellanten kalder »første appelanbringende« - om, at det fastslås, at afgørelsen af 14. november 2000 blev truffet af en inkompetent myndighed, skal jeg blot bemærke, at dette også først er blevet fremført under appelsagen, hvorfor også dette må afvises.
Sagens omkostninger
39. Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appelindstævnte har nedlagt en sådan påstand, og artikel 70, der pålægger institutionerne at bære deres egne omkostninger i tvister mellem dem og deres ansatte, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, idet denne bestemmelse i henhold til procesreglementets artikel 122 kun finder anvendelse ved appel iværksat af institutionerne, foreslår jeg at Michel Hendrickx pålægges at betale omkostningerne i sagen for Domstolen.
Forslag til afgørelse
40. På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellen, da den delvis er åbenbart ubegrundet, delvis åbenbart må afvises, og pålægger appellanten at betale Cedefops omkostninger.