EUR-Lex - 61983J0248 - DA
Avis juridique important
|
61983J0248
DOMSTOLENS DOM AF 21 MAJ 1985.
-
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND.
-
LIGEBEHANDLING AF MAEND OG KVINDER.
-
SAG 248/83.
Samling af Afgørelser 1985 side 01459 spansk specialudgave side 00565
Sammendrag
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Nøgleord
1 . Socialpolitik, mandlige og kvindelige arbejdstagere, ligebehandling, direktiv 76/207 og 75/117, sagligt anvendelsesomraade, offentligretlige tjenesteforhold, omfattet
( EOEF-traktaten, art . 119 ; Raadets direktiver 76/207 og 75/117 )
2 . Socialpolitik, mandlige og kvindelige arbejdstagere, adgang til beskaeftigelse og arbejdsvilkaar, ligebehandling, direktiv 76/207, gennemfoerelse, offentligretlige tjenesteforhold og selvstaendige erhverv, garanti som hviler paa grundlov og domstolskontrol, gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet
( Raadets direktiv 76/207 )
3 . Socialpolitik, mandlige og kvindelige arbejdstagere, adgang til beskaeftigelse og arbejdsvilkaar, ligebehandling, direktiv 76/207, medlemsstaternes mulighed for at udelukke visse former for erhvervsudoevelse, valgfrihed for saa vidt angaar anvendelsen af denne mulighed, medlemsstaternes oplysningspligt
( Raadets direktiv 76/207, art . 2, stk . 2, og art . 9, stk . 2 )
4 . Socialpolitik, mandlige og kvindelige arbejdstagere, adgang til beskaeftigelse og arbejdsvilkaar, ligebehandling, direktiv 76/207, gennemfoerelse, medlemsstats deklaratoriske forskrift om »koensneutrale« stillingsopslag, tilsidesaettelse af en forpligtelse efter direktivet, ingen tilsidesaettelse
( Raadets direktiv 76/207 )
Sammendrag
1 . Direktiverne 76/207 og 75/117 finder anvendelse paa offentligretlige tjenesteforhold . Direktiverne har i lighed med EOEF-traktatens artikel 119 og i overensstemmelse med selve det deri fastsatte princip generel raekkevidde ; der kan nemlig ikke indfoeres ny forskelsbehandling ved at undtage visse kategorier fra de bestemmelser, som har til formaal at sikre ligebehandling af maend og kvinder paa hele arbejdsmarkedet .
2 . En medlemsstats grundlovs klare bestemmelser om ligebehandling af maend og kvinder, om forbud mod forskelsbehandling paa grund af koen og om lige adgang til ansaettelse i det offentliges tjeneste for alle medlemsstatens borgere, som umiddelbart finder anvendelse, sammen med muligheden for domstolskontrol, herunder indbringelse af en tvist for forfatnings- domstolen, maa anses for en tilstraekkelig garanti for inden for forvaltningen at gennemfoere det i direktiv 76/207 fastsatte princip om ligebehandling .
Det samme gaelder den frie adgang til selvstaendige erhverv, naar overholdelsen heraf sikres ved grundlovsbestemmelser og retsmidler i forening .
3 . Artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207, som giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke visse former for erhvervsudoevelse fra direktivets anvendelsesomraade, har hverken til formaal eller til foelge at paalaegge medlemsstaterne at anvende denne mulighed paa en bestemt maade .
Derimod paahviler det dem ifoelge artikel 9, stk . 2, saa noejagtigt som muligt og under en form, som paa en eller anden maade kan kontrolleres, at fastlaegge de former for erhverv og virksomhed, som udelukkes fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehandling, og meddele resultatet til Kommissionen, som skal kontrollere, om bestemmelsen gennemfoeres .
4 . En medlemsstats bestemmelser, hvorefter en arbejdsgiver ikke maa offentliggoere stillingsopslag, som ikke er »koensneutrale«, kan ikke anses for en bestemmelse til opfyldelse af en forpligtelse ifoelge direktiv 76/207, men derimod for et selvstaendigt lovinitiativ til gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet . Det forhold, at bestemmelsen ikke er bindende, kan derfor ikke betragtes som en tilsidesaettelse af medlemsstaternes forpligtelser efter direktivet .
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 9 . november 1983, har Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til EOEF-traktaten, idet den ikke fuldt ud i national ret har gennemfoert Raadets direktiver 76/207 af 9 . februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar ( EFT L 39, s . 40 ), og 75/117 af 10 . februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder ( EFT L 45, s . 19 ).
Sagens genstand og den retlige baggrund
2 Det fremgaar af sagen, navnlig af aabningsskrivelsen af 15 . januar 1982 og den begrundede udtalelse af 29 . oktober 1982, at Kommissionen indledte proceduren i henhold til artikel 169, efter at den tyske lov af 13 . august 1980 om ligebehandling af maend og kvinder paa arbejdspladsen ( Arbeitsrechtliches EG-Anpassungsgesetz, BGBl . 1980, I, s . 1308 ) var traadt i kraft . Formaalet med loven var bl.a . at indfoeje en raekke nye bestemmelser i anden bog, VII . afdeling, 6 . afsnit, i Buergerliches Gesetzbuch, som vedroerer tjenestekontrakter . § 611 a indeholder et forbud mod, at arbejdsgiveren ved indgaaelse af en arbejdskontrakt, ved forfremmelse eller ved afskedigelse udsaetter en arbejdstager for forskelsbehandling paa grund af koen . Ifoelge samme bestemmelse er forskelsbehandling paa grund af koen dog mulig, naar koennet er en afgoerende forudsaetning for den virksomhed, der skal udoeves . Ifoelge § 611 b kan arbejdsgiveren ikke ved stillingsopslag angive, at der udelukkende ansaettes maend eller kvinder, medmindre koennet er en afgoerende forudsaetning for det arbejde, der skal udfoeres . Der er tilfoejet et nyt stykke til § 612, hvorefter arbejdstagere ikke paa grund af koen kan afloennes forskelligt for samme arbejde eller arbejde af tilsvarende vaerdi .
3 Det fremgaar af de fremlagte dokumenter, at Kommissionen i det vaesentlige har paatalt, at Forbundsrepublikken Tyskland har begraenset de til gennemfoerelse af de naevnte direktiver trufne foranstaltninger til privatretlige arbejdsforhold, og at den yderligere ikke har sikret, at en bestemmelse i den naevnte lov har tilstraekkelig gennemslagskraft i retlig henseende .
4 Paa baggrund heraf har Kommissionen over for Forbundsrepublikken Tyskland fremfoert fem klagepunkter, som kan sammenfattes saaledes :
1 ) Direktiv 76/207 er ikke gennemfoert i national ret, for saa vidt angaar offentligretlige arbejdsforhold .
2 ) Direktiv 76/207 er ikke gennemfoert i national ret, for saa vidt angaar udoevelse af selvstaendige erhverv .
3 ) Anvendelsesomraadet for undtagelsesbestemmelserne i artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207 er ikke klart defineret .
4 ) Direktiv 76/207 er ikke fuldt ud gennemfoert i national ret, for saa vidt angaar bestemmelserne vedroerende stillingsopslag, jfr . § 611 b i Buergerliches Gesetzbuch .
5 ) Direktiv 75/117 er ikke gennemfoert i national ret, for saa vidt angaar afloenning i det offentliges tjeneste .
Det bemaerkes, at Kommissionen efter afsigelsen af Domstolens dom af 12 . juli 1984 ( Hofmann mod Barmer Ersatzkasse, 184/83, Sml . 1984, s . 3047 ) har frafaldet det sjette klagepunkt vedroerende barselsorlov, jfr . § 8 b i den tyske lov om beskyttelse af arbejdende moedre ( Mutterschutzgesetz ).
5 For naermere at kunne fastlaegge arten af de forpligtelser, som Forbundsrepublikken Tyskland paastaas at have tilsidesat, findes det hensigtsmaessigt at gennemgaa genstanden for og opbygningen af de to direktiver, som ligger til grund for Kommissionens soegsmaal, for saa vidt bestemmelserne er relevante for sagen .
6 I artikel 1 i direktiv 75/117 defineres raekkevidden af »ligeloensprincippet«, idet det fremhaeves, at princippet indebaerer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til koen, for saa vidt angaar alle loenelementer og loenvilkaar . Ifoelge artikel 2 skal medlemssta terne i deres nationale retsorden indfoere »de noedvendige bestemmelser til, at enhver arbejdstager, der foeler sig kraenket ved tilsidesaettelse af ligeloensprincippet, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser« . Bestemmelsen suppleres af artikel 6, hvorefter medlemsstaterne i overensstemmelse med deres nationale forhold og deres retssystemer skal traeffe de noedvendige foranstaltninger for at sikre gennemfoerelsen af ligeloensprincippet .
7 Direktiv 76/207 er opbygget efter samme system som ovennaevnte direktiv . Artikel 1, sammenholdt med artikel 2, stk . 1, definerer raekkevidden af princippet om ligebehandling af maend og kvinder saaledes, at princippet indebaerer, »at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte«, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse og arbejdsvilkaar . I henhold til artikel 2, stk . 2, er direktivet ikke til hinder for, at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesomraade kan udelukke saadanne former for erhvervsudoevelse, »for hvilke udoeverens koen er afgoerende paa grund af deres art eller de forhold, under hvilke de udfoeres« . Ifoelge artiklens stk . 3 er direktivet ikke til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab . Det bemaerkes, at raekkevidden af sidstnaevnte bestemmelse i visse henseender blev fastlagt i ovennaevnte dom af 12 . juli 1984 .
8 Med henblik paa gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet paalaegger direktivet medlemsstaterne to former for forpligtelser . Ifoelge artiklerne 3, 4 og 5 skal medlemsstaterne ophaeve enhver administrativ eller ved lov fastsat forskelsbehandling og ved lov traeffe de noedvendige foranstaltninger til at sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes i kollektive overenskomster eller individuelle arbejdskontrakter samt i vedtaegter for selvstaendige erhverv .
9 Ifoelge artikel 6 skal medlemsstaterne i deres nationale retsorden indfoere de noedvendige bestemmelser for at enhver person, der mener sig kraenket ved, at ligebehandlingsprincippet tilsidesaettes, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser .
10 Det bemaerkes, at Domstolen i dom af 10 . april 1984 ( von Colson og Kamann, 14/83, Sml . 1984, s . 1891 ) i forbindelse med en fortolkning af direktiv 76/207 fastslog, »at der ikke kan skabes reel chancelighed uden et passende sanktionssystem . Dette resultat fremgaar ikke blot af selve direktivets formaal, men ganske saerligt af dets artikel 6, der, med sit krav om soegsmaalskompetence for stillingsansoegere, der er blevet udsat for forskelsbehandling, anerkender, at disse har rettigheder, der kan goeres gaeldende ad rettens vej . Selv om en fuldstaendig gennemfoerelse af direktivet ikke ... stiller krav om en bestemt sanktionsform i tilfaelde af overtraedelse af forbudet mod forskelsbehandling, indebaerer den ikke desto mindre, at sanktionen skal vaere egnet til, at domstolene kan sikre en faktisk og effektiv beskyttelse.«
11 Kommissionens fem klagepunkter skal gennemgaas i lyset af disse betragtninger .
Den manglende gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet i offentligretlige tjenesteforhold
12 Det fremgaar af sagen, at Forbundsrepublikken Tyskland oprindelig havde gjort gaeldende, at direktiv 76/207 ikke kunne anvendes paa offentligretlige tjenesteforhold . Derfor valgte Kommissionen at behandle dette spoergsmaal foerst . Ifoelge Kommissionen gaelder direktiv 76/207 generelt, hvilket navnlig fremgaar af artikel 3, stk . 1, som vedroerer adgangsvilkaarene »til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren« . Da offentligretlige tjenesteforhold saaledes er omfattet af direktivet, har Forbundsrepublikken Tyskland undladt ved lov at traeffe de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet paa dette omraade . Kommissionen har anerkendt, at princippet er fastlagt i den tyske grundlov, men har gjort gaeldende, at bestemmelserne maa konkretiseres og gennemfoeres ved almindelig lovgivning for at sikre deres anvendelse i praksis . Kun herved er det muligt at opfylde kravene om, »at den retstilstand, som tilsigtes med direktiverne, skal vaere klar og sikker«, jfr . Domstolens dom af 6 . maj 1980 ( Kommissionen mod Belgien, 102/79, Sml . 1980, s . 1473, praemis 11 ). Kommissionen har yderligere anfoert, at de naevnte grundlovsbestemmelser kun sikrer maend og kvinders lige adgang til og ligebehandling i det offentliges tjeneste under forudsaetning af ansoegernes »egnethed«, hvilket giver mulighed for at genindfoere betingelser vedroerende deres koen . Det samme gaelder lovgivningen vedroerende ansaettelse i det offentliges tjeneste . Der burde saaledes ogsaa for den offentlige sektor vaere fastsat bestemmelser svarende til loven af 13 . august 1980 .
13 Heroverfor har Forbundsrepublikken Tyskland i svarskriftet rejst tvivl om, hvorvidt direktiv 76/207 omfatter offentligretlige tjenesteforhold . Det fremgaar imidlertid af senere udtalelser saavel i duplikken som under den mundtlige forhandling, at dette synspunkt ikke blev opretholdt . For saa vidt angaar realiteten, har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gaeldende, at saavel grundloven som lovgivningen om offentligretlige tjenesteforhold udtrykkeligt sikrer maend og kvinder samme adgangsvilkaar og ligebehandling inden for den offentlige forvaltning . Den tyske grundlovs artikel 3, stk . 2 og 3, bestemmer saaledes :
»2 ) Maend og kvinder har samme rettigheder .
3 ) Ingen maa stilles ringere eller bedre paa grund af sit koen ... « .
For saa vidt angaar den offentlige forvaltning, bestemmer grundlovens artikel 33, stk . 2, yderligere :
»2 ) Alle tyske statsborgere har lige adgang til ansaettelse i det offentliges tjeneste alt efter deres egnethed, kvalifikationer og faglige kundskaber.«
Grundlovens artikel 1, stk . 3, bestemmer :
»3 ) Nedenstaaende grundrettigheder binder den lovgivende, udoevende og doemmende magt som umiddelbart gaeldende ret.«
14 § 7 i Beamtenrechtsrahmengesetz af 1 . juli 1957 ( BGBl . I, s . 667, som aendret den 3 . januar 1977, BGBl . I, s . 21 ) bestemmer :
»Ansaettelser skal ske paa grundlag af egnethed, kvalifikationer og faglige kundskaber uden hensyn til koen ... «
§ 8 i Bundesbeamtengesetz af 14 . juli 1953 ( BGBl . I, s . 551, som aendret den 3 . januar 1977, BGBl . I, s . 1 ) bestemmer :
»Ledige stillinger skal besaettes ved stillingsopslag . Ansaettelse sker paa grundlag af egnethed, kvalifikationer og faglige kundskaber uden hensyn til koen ... « .
15 Alle disse bestemmelser fastlaegger direkte borgernes rettigheder og giver mulighed for, saafremt rettighederne tilsidesaettes, at anlaegge sag ved forvaltningsdomstolene og i givet fald ved forfatningsdomstolen . Det var derfor ifoelge Forbundsrepublikken unoedvendigt ved lov at traeffe foranstaltninger til gennemfoerelse af direktiv 76/207, saa meget mere som en saadan lovgivning blot ville vaere en gentagelse af de principper, som allerede var fastsat i grundloven og i lovgivningen om offentligretlige tjenesteforhold . De offentligretlige tjenesteforhold afviger fra de privatretlige ansaettelsesforhold, idet det for sidstnaevntes vedkommende er usikkert, om grundlovsbestemmelserne vedroerende ligebehandling af maend og kvinder umiddelbart kan skabe rettigheder mellem borgerne ( »Drittwirkung« ). For at fjerne denne usikkerhed fandt de kompetente myndigheder det noedvendigt at traeffe de foranstaltninger, som er nedfaeldet i loven af 13 . august 1980 .
16 Med hensyn til den oprindelige af Forbundsrepublikken Tyskland rejste indsigelse bemaerkes, at direktiv 76/207, som i oevrigt ogsaa direktiv 75/117, finder anvendelse paa offentligretlige tjenesteforhold . Direktiverne har i lighed med EOEF-traktatens artikel 119 og i overensstemmelse med selve det deri fastsatte princip generel raekkevidde ; der kan ikke indfoeres ny forskelsbehandling ved at undtage visse kategorier fra de bestemmelser, som har til formaal at sikre ligebehandling af maend og kvinder paa hele arbejdsmarkedet .
17 Vedroerende realiteten bemaerkes for det foerste, at Kommissionen hverken har godtgjort eller forsoegt at godtgoere, at der inden for forvaltningen i Forbundsrepublikken Tyskland udoeves retlig eller faktisk forskelsbehandling paa grund af koen . Kommissionen har udelukkende undersoegt forholdet ud fra et principielt synspunkt, idet den har rejst spoergsmaalet, om bestemmelserne i grundloven eller andre lovbestemmelser i Forbundsrepublikken Tyskland kan anses for i tilstraekkelig grad at sikre mod eventuel forskelsbehandling, og om supplerende lovbestemmelser var noedvendige til gennemfoerelse af direktiv 76/207 .
18 Det bemaerkes, at grundlovens klare bestemmelser om ligebehandling af maend og kvinder, om forbud mod forskelsbehandling paa grund af koen og om lige adgang til ansaettelse i det offentliges tjeneste for alle tyske statsborgere, som umiddelbart finder anvendelse, sammen med muligheden for domstolskontrol, herunder indbringelse af en tvist for forfatningsdomstolen, maa anses for en tilstraekkelig garanti for inden for forvaltningen at gennemfoere det i direktiv 76/207 fastsatte princip om ligebehandling . Der findes en tilsvarende garanti i lovgivningen om offentligretlige tjenesteforhold, som udtrykkeligt bestemmer, at ansaettelse i det offentliges tjeneste skal ske paa grundlag af objektive kriterier uden hensyn til koen .
19 Herefter kan det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland allerede ved direktiv 76/207 ' s ikrafttraeden havde opfyldt direktivets maal, for saa vidt angaar offentligretlige tjenesteforhold, saaledes at det ikke var noedvendigt at udstede nye retsforskrifter til gennemfoerelse af direktivet .
20 Kommissionen har imidlertid gjort gaeldende, at saavel grundlovens artikel 33, stk . 2, som lovene om offentligretlige tjenesteforhold goer adgang til ansaettelse afhaengig af ansoegernes »egnethed«, hvilket goer det muligt at genindfoere forskelsbehandling paa grund af koen . Forbundsregeringen har heroverfor anfoert, at egnethed er et objektivt ansaettelseskriterium, og at princippet om forbud mod forskelsbehandling paa grund af koen ligeledes gaelder ved anvendelsen af dette kriterium .
21 Indledningsvis bemaerkes, at kriteriet om egnethed til at varetage offentligretlige hverv, saaledes som det anvendes i grundloven og i Forbundsrepublikken Tysklands lovgivning, i betragtning af de mangeartede opgaver, som udfoeres af forvaltningen, omfatter et stort antal skoenskriterier, som er spoergsmaalet om koen uvedkommende . Principielt kan det saaledes ikke kritiseres, at begrebet anvendes i den tyske grundlov og i almindelig tysk lovgivning .
22 Det skal saaledes alene afgoeres, om egnethedskriteriet, som i sig selv er et objektivt kriterium, i praksis er blevet anvendt saaledes, at der inden for forvaltningen er foretaget ansaettelser, som hviler paa forskelsbehandling paa grund af koen . Det paahviler Kommissionen at godtgoere, at den tyske forvaltning har fulgt en saadan praksis ; Kommissionen har imidlertid ikke godtgjort, at det var tilfaeldet .
23 Foelgelig kan det foerste anbringende ikke laegges til grund .
Den manglende gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet inden for de selvstaendige erhverv
24 Af tilsvarende grunde som de vedroerende ansaettelse i forvaltningen anfoerte har Kommissionen gjort gaeldende, at Forbundsrepublikken Tyskland for at skabe en sikker og klar retsstilling ved lov burde have sikret, at ligebehandlingsprincippet ifoelge direktiv 76/207 anvendes paa adgangen til de selvstaendige erhverv, saa meget mere som vedtaegten for disse erhverv udtrykkeligt er naevnt i direktivets artikler 3, 4 og 5 . Ifoelge Kommissionen skaber grundlovens bestemmelser ikke tilstraekkelig retssikkerhed paa dette omraade . Det er derfor uforstaaeligt, at lovgivningen til gennemfoerelse af direktivet er begraenset til arbejdsforhold uden ogsaa at omfatte selvstaendige erhverv . Som eksempel paa forskelsbehandling inden for disse erhverv har Kommissionen henvist til erhvervet som jordemoder, hvortil maend endnu ikke fuldt ud er sikret fri adgang .
25 Heroverfor har Forbundsrepublikken Tyskland anfoert, at de relevante bestemmelser i grundloven ogsaa inden for selvstaendige erhverv yder tilstraekkelig sikkerhed mod forskelsbehandling paa grund af koen . Ud over de allerede naevnte almindelige bestemmelser vedroerende ligestilling af maend og kvinder og ophaevelse af forskelsbehandling paa grund af koen har den tyske regering henvist til grundlovens artikel 12, stk . 1, som bestemmer :
»Alle tyske statsborgere har ret til frit at vaelge erhverv, arbejdssted og uddannelsessted« .
26 Ifoelge den tyske regering kan de for dette omraade relevante grundlovsbestemmelser anvendes direkte paa grund af det forhold, at adgangen til et selvstaendigt
erhverv, for saa vidt den goeres til genstand for en saerlig procedure, maa anses for en forvaltningsakt udstedt af et offentligretligt organ . Heraf foelger, at det i grundlovens artikel 1, stk . 3, fastlagte princip uden undtagelse omfatter vedtaegterne for de forskellige selvstaendige erhverv, saaledes som det kraeves i direktivet . En individuel gennemgang af vedtaegterne for de enkelte selvstaendige erhverv viser, at der ikke i Forbundsrepublikken Tyskland findes bestemmelser, som er i strid med direktivet . Under forudsaetning af, at de noedvendige faglige kvalifikationer er til stede, har maend og kvinder lige adgang til alle selvstaendige erhverv .
27 Den tyske regering har navnlig fremhaevet, at maend siden 1 . januar 1983 har haft adgang til uddannelsen som jordemoder, jfr . Ausbildungs- und Pruefungsordnung fuer Hebammen af 3 . september 1981 ( BGBl . I, s . 923 ). Foelgelig forberedes der en aendring af Hebammengesetz af 21 . december 1938 ( BGBl . I, s . 1893 ). Dette initiativ fra Forbundsrepublikken Tysklands side opfylder fuldt ud direktivets krav, jfr . Domstolens dom af 8 . november 1983 ( Kommissionen mod Det forenede Kongerige, 165/82, Sml ., s . 3431 ).
28 Det bemaerkes, at Kommissionen under den mundtlige forhandling har udtalt, at den ikke vil laegge vaegt paa spoergsmaalet om jordemoedre, og at dette forhold, som kun var naevnt til at anskueliggoere problemstillingen, i virkeligheden ikke laengere kan betragtes som sagsgenstand .
29 Efter denne afklaring af spoergsmaalet kan det fastslaas, at Kommissionen, som for det foerste anbringendes vedkommende, ikke har fremfoert holdepunkter for, at der ifoelge vedtaegterne for selvstaendige erhverv finder forskelsbehandling sted i Forbundsrepublikken Tyskland . For saa vidt angaar dette punkt, blev soegsmaalet ligesom for det foregaaende punkts vedkommende rejst af principiellegrunde, da Kommissionen fandt, at den eksisterende retstilstand ikke var tilstraekkelig sikker og klar til, at den kunne antages at opfylde direktivets krav .
30 Af tilsvarende grunde som de for det foerste anbringende anfoerte, kan dette anbringende heller ikke laegges til grund . Naar henses til, at alle tyske statsborgere ifoelge grundloven og retssikkerhedssystemet er sikret fri adgang til selvstaendige erhverv alene under forudsaetning af objektivt fastsatte kvalifikationer uden hensyn til koen, maa det fastslaas, at for saa vidt angaar selvstaendige erhverv, havde Forbundsrepublikken Tyskland ved direktiv 76/207 ' s ikrafttraeden opfyldt dettes krav, saaledes at nye lovgivningsforanstaltninger ikke var noedvendige til gennemfoerelse af direktivet .
31 Dette anbringende kan saaledes heller ikke laegges til grund .
Manglende fastlaeggelse af anvendelsesomraadet for undtagelserne efter artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207
32 For det tredje har Kommissionen paatalt, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har gennemfoert artikel 2, stk . 2, og artikel 9, stk . 2, i direktiv 76/207 vedroerende de former for erhvervsudoevelse, som paa grund af deres art eller de forhold, under hvilke de udfoeres, kan udelukkes fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehandling . Det fremgaar ikke klart, om Kommissionen kraever, at disse undtagelser fastsaettes ved lov, eller at en liste eller et katalog over undtagelserne opstilles paa anden maade . I alt fald har Kommissionen anfoert, at bestemmelsen i BGB ' s § 611 a, hvorefter det er muligt at fravige ligebehandlingsprincippet, naar koennet er en forudsaetning for udoevelse af bestemte former for erhverv, er utilstraekkelig, da bestemmelsen ikke indeholder et praecist katalog over de tilladte undtagelser . Kommissionen har yderligere paatalt, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke i tilstraekkelig grad har gjort det muligt for Kommissionen at udoeve kontrol i henhold til artikel 9, stk . 2, i direktiv 76/207 . Kommissionen har anfoert, at en retssammenlignende undersoegelse viser, at de fleste oevrige medlemsstater generelt og retsanordnende har fastsat undtagelser, som de fandt begrundede i henhold til direktivets artikel 2, stk . 2 .
33 Heroverfor har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gaeldende, at det ikke paa nogen maade fremgaar af artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207, at medlemsstaterne er forpligtede til ved lov at opstille en udtoemmende liste over de efter denne bestemmelse tilladte undtagelser . Den i denne hensigt indfoejede bestemmelse i BGB ' s § 611 a opfylder ifoelge Forbundsrepublikken fuldt ud direktivets krav . Det er ikke en forudsaetning for, at Kommissionen kan udoeve sine kontrolbefoejelser, at der ved lov udarbejdes en fortegnelse . Yderligere kan det af Kommissionen opstillede krav ikke gennemfoeres, da de former for erhvervsudoevelse, som i medfoer af direktivets artikel 2, stk . 2, udelukkes fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehand ling, i betydeligt omfang vil foere til konkrete forbud mod adgangen til visse erhverv, som indfoeres som beskyttelsesforanstaltning paa grund af arten af det udoevede erhverv, jfr . artikel 2, stk . 3 . Endelig har Forbundsrepublikken Tyskland anfaegtet Kommissionens udtalelser, for saa vidt angaar andre medlemsstaters gennemfoerelse af direktivet, saa meget mere som det ikke vides med sikkerhed, om disse stater har truffet foranstaltningerne til opfyldelse af en retlig forpligtelse eller inden for rammerne af deres skoensbefoejelser .
34 For at afklare dette tvistepunkt har Domstolen anmodet Kommissionen om at fremlaegge en kortfattet oversigt over resultaterne af sin undersoegelse vedroerende de forskellige medlemsstaters gennemfoerelse af artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207 og meddele, om Kommissionen paa grundlag heraf havde vaeret i stand til at opstille en for hele Faellesskabet gaeldende liste over de ved ovennaevnte bestemmelse undtagne former for erhvervsudoevelse . Kommissionen har ikke besvaret sidstnaevnte spoergsmaal . For saa vidt angaar oplysningerne om medlemsstaternes praksis, fremgaar det, at selv om der for bestemte erhverv ( eksempelvis sangere, skuespillere, dansere, modeller for kunstnere og mannequin ' er ) er overensstemmelse mellem de forskellige staters love og praksis, opretholder medlemsstaterne et stort antal forskellige undtagelser, som stoettes paa betragtninger af social, moralsk og endog i visse tilfaelde religioes karakter ; en vaesentlig del af disse undtagelser stoettes paa hensynet til beskyttelse af kvinden i fysisk og moralsk henseende ; endelig findes der vigtige undtagelser, som stoettes paa hensynet til vaernepligten, samt organisationen af politiet og lignende tjenestegrene . Grundlaget for disse undtagelser er ligeledes af forskellig art, for saa vidt nogle stoettes paa almindelig uskreven saedvane, andre paa love og administrative forskrifter og atter andre paa internationale aftaler . Endelig viser det sig, at visse medlemsstater i deres lovgivning har begraenset sig til generalklausuler i lighed med artikel 2, stk . 2, i direktiv 76/207 . Kommissionen har oplyst, at den paataenker at anlaegge traktatbrudssager mod en raekke medlemsstater .
35 For at tage stilling til raekkevidden af Kommissionens klagepunkt og afgoere, om det er begrundet, er det noedvendigt foerst at henvise til de relevante bestemmelser i direktiv 76/207 . Artikel 2, stk . 2, bestemmer :
»Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesomraade kan udelukke saadanne former for erhvervsudoevelse og i givet fald de dertil foerende uddannelser, for hvilke udoeverens koen er afgoerende paa grund af deres art eller de forhold, under hvilke de udfoeres.«
Artikel 2, stk . 3, bestemmer :
»Dette direktiv er ikke til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab.«
Artikel 9, stk . 2, bestemmer :
»Medlemsstaterne foretager regelmaessigt en undersoegelse af de i artikel 2, stk . 2, omhandlede former for erhvervsudoevelse for at vurdere, om det under hensyntagen til den sociale udvikling er berettiget, at disse fortsat udelukkes . De meddeler Kommissionen resultatet af denne undersoegelse.«
36 Indledningsvis bemaerkes, at formaalet med artikel 2, stk . 2, ikke er at paalaegge medlemsstaterne en forpligtelse, men at give dem mulighed for at udelukke visse former for erhvervsudoevelse fra direktivets anvendelsesomraade . Bestemmelsen har hverken til formaal eller til foelge at paalaegge medlemsstaterne at anvende denne mulighed paa en bestemt maade, saa meget mere som det fremgaar af den af Kommissionen fremlagte retssammenlignende undersoegelse, at de paagaeldende undtagelser er saerdeles forskelligt begrundet, og at adskillige er snaevert knyttet til de bestemmelser, som regulerer visse former for erhverv eller virksomhed .
37 Derimod opstaar spoergsmaalet om, hvilke forpligtelser der paahviler medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 9, stk . 2 . Bestemmelsen foreskriver to kontrolfaser, dels medlemsstaternes periodiske undersoegelse af, om undtagelserne fra princippet om ligebehandling er berettiget, dels Kommissionens kontrol, som stoettes paa resultatet af denne undersoegelse . Denne dobbeltkontrol skal gradvist ophaeve de eksisterende undtagelser, som ikke laengere kan anses for begrundet efter kriterierne i artikel 2, stk . 2, eventuelt sammenholdt med stk . 3 .
38 Det fremgaar af disse bestemmelser, at det foerst og fremmest paahviler medlemsstaterne saa noejagtigt som muligt og under en form, som paa en eller anden maade kan kontrolleres, at fastlaegge de former for erhverv og virksomhed, som udelukkes fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehandling, og meddele resultatet til Kommissionen . Kommissionen har i medfoer af sine befoejelser efter EOEF-traktatens artikel 155 ret og pligt til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til kontrol af, om direktivets bestemmelser gennemfoeres .
39 Det er under retsforhandlingerne oplyst, at Forbundsrepublikken Tyskland paa intet tidspunkt efter direktivets ikrafttraeden har truffet de noedvendige foranstaltninger til at skabe blot et minimum af gennemskuelighed, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af artikel 2, stk . 2 eller stk . 3, og artikel 9, stk . 2, i direktiv 76/207 . Forbundsrepublikken har saaledes hindret Kommissionen i at foretage en rimelig kontrol og gjort det vanskeligere for de personer, som eventuelt paafoeres skade paa grund af forskelsbehandling, at varetage deres rettigheder .
40 Det maa derfor fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktaten, idet den har undladt at indfoere de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af artikel 9, stk . 2, i direktiv 76/207, for saa vidt angaar de former for erhvervsudoevelse, som i henhold til direktivets artikel 2, stk . 2, er udelukket fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehandling .
Manglende retlig gennemslagskraft af bestemmelserne om stillingsopslag
41 Dette klagepunkt vedroerer BGB ' s § 611 a, hvorefter en arbejdsgiver ikke maa offentliggoere stillingsopslag, som ikke er »koensneutrale« . Kommissionen har anfoert, at stillingsopslag, da de gaar forud for adgangen til ansaettelse, er omfattet af direktiv 76/207 . Den har paatalt, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har udformet § 611 a som en ufravigelig forskrift . Kommissionen har anfoert, at den omstridte bestemmelse, som ikke har tilstraekkelig retlig gennemslagskraft, ikke opfylder kravene efter direktivets artikel 6, hvorefter personer, som mener sig kraenket ved, at princippet om ligebehandling tilsidesaettes, skal kunne goere deres rettigheder gaeldende for retslige instanser .
42 Forbundsrepublikken Tyskland har heroverfor anfoert, at stillingsopslag ikke er omfattet af direktivet, da de gaar forud for adgangen til beskaeftigelse . Ingen af direktivets bestemmelser omhandler stillingsopslag . Det er foerst i den fase, hvor der er tale om adgang til beskaeftigelse, at direktivet finder anvendelse, at medlemsstaterne paalaegges forpligtelser, og at ansoegerne kan paaberaabe sig en subjektiv ret til ligebehandling . Det kan saaledes ikke goeres gaeldende, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har udformet BGB ' s § 611 a som en ufravigelig forskrift .
43 Det bemaerkes, at det ikke umiddelbart er muligt at udelukke spoergsmaalet om stillingsopslag fra direktiv 76/207 ' s anvendelsesomraade, for saa vidt stillingsopslag er snaevert forbundet med adgangen til beskaeftigelse og saaledes kan begraense denne . Men det maa ligeledes anerkendes, at direktivet ikke paalaegger medlemsstaterne nogen forpligtelse til at indfoere almindelige bestemmelser for stillingsopslag, saa meget mere som spoergsmaalet er snaevert forbundet med de ifoelge direktivets artikel 2, stk . 2, tilladte undtagelser, da den fulde gennemfoerelse af artikel 9, stk . 2, vil sikre den noedvendige gennemskuelighed, ogsaa for saa vidt angaar stillingsopslag .
44 Heraf foelger, at BGB ' s § 611 a ikke kan anses for en bestemmelse til opfyldelse af en forpligtelse ifoelge direktiv 76/207, men at den maa betragtes som et selvstaendigt lovinitiativ til gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet .
45 Anbringendet kan derfor ikke laegges til grund .
Den manglende gennemfoerelse i national ret af direktiv 75/117 for saa vidt angaar loen for offentlig ansaettelse
46 Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har omsat direktiv 75/117 til tysk offentlig ansaettelsesret, for saa vidt angaar lige loen til maend og kvinder . Kommissionen er saaledes af den opfattelse, at Forbundsrepublikken Tysklands lovgivning heller ikke paa dette omraade opfylder det krav om absolut klarhed, som maa stilles for at sikre en effektiv gennemfoerelse af direktivet .
47 Heroverfor har den tyske regering fremfoert betragtninger, som er knyttet til de over for det foerste klagepunkt fremfoerte . Den har herved navnlig gjort gaeldende, at afloenningen af tjenestemaend og dommere er betinget af stilling og loenramme uden hensyn til koen .
48 Der boer gives Forbundsrepublikken Tyskland medhold i dette anbringende . Kommissionen har ikke paa nogen maade godtgjort, at der ifoelge loensystemet for offentligt ansatte i Forbundsrepublikken Tyskland oeves forskelsbehandling paa grund af koen, da afloenningen som med rette fremfoert af den sagsoegte regering udelukkende er betinget af stilling og loenramme uden hensyn til koen .
49 Det kan herefter fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland allerede ved direktiv 75/117 ' s ikrafttraeden havde opfyldt dets maal, saaledes at det ikke var noedvendigt at traeffe saerlige gennemfoerelsesforanstaltninger .
50 Dette anbringende kan saaledes heller ikke laegges til grund .
51 Det kan herefter fastslaas, at det foerste, andet, fjerde og femte anbringende ikke kan laegges til grund, men at sagsoegte har tilsidesat sine forpligtelser ifoelge traktaten, for saa vidt angaar det tredje anbringende .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
52 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . Kommissionen, som har tabt sagen paa de fleste punkter, boer afholde sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 ) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EOEF-traktaten, idet den har undladt at indfoere de foranstaltninger, der til gennemfoerelse af artikel 9, stk . 2, i Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar, skal traeffes med henblik paa de former for erhvervsudoevelse, som i henhold til direktivets artikel 2, stk . 2, er udelukket fra anvendelsesomraadet for princippet om ligebehandling .
2)I oevrigt frifindes sagsoegte .
3)Kommissionen betaler sagens omkostninger .