61989CC0051_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I de foreliggende sager har Det Forenede Kongerige (sag C-51/89), Frankrig (sag C-90/89) og Forbundsrepublikken Tyskland (sag C-94/89) nedlagt paastand om annullation af Raadets afgoerelse 89/27/EOEF af 16. december 1988 om vedtagelse af anden fase af programmet om samarbejde mellem universiteter og virksomheder om uddannelse paa teknologiomraadet (Comett II) (1). De har paastaaet, at hjemmelen for afgoerelsen er utilstraekkelig.
2. Comett II-afgoerelsen blev truffet under henvisning til Traktatens artikel 128; samme hjemmel blev ogsaa benyttet ved udstedelsen af Raadets afgoerelse 63/266/EOEF af 2. april 1963 om opstilling af almindelige principper for gennemfoerelse af en faelles politik for faglig uddannelse (2). Der bestaar enighed mellem parterne om, at denne afgoerelse, der selv er hjemlet i artikel 128, ikke kan udvide denne artikels anvendelsesomraade.
De sagsoegende regeringer har gjort gaeldende, at ogsaa Traktatens artikel 235 skulle have vaeret benyttet som hjemmel for Comett II-afgoerelsen; det var den i oevrigt ogsaa blevet ved vedtagelsen af det foerste Comett-program (3), som den anfaegtede afgoerelse er anden fase af.
Det er ganske klart, at en saadan uenighed med hensyn til den korrekte hjemmel ikke kun er rent formel. Forholdet er jo det, at Traktatens artikler 128 og 235 indeholder forskellige regler med hensyn til, hvorledes Raadets afgoerelse traeffes, og undladelsen af at anvende artikel 235, dvs. den bestemmelse der kraever enstemmighed, har kunnet have betydning for indholdet af den anfaegtede afgoerelse (4). Et fejlagtigt valg af retsgrundlag udgoer saaledes en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, der kan rejse tvivl om retsaktens lovlighed.
3. Sagsoegerne har gjort gaeldende, at anvendelsen af artikel 128 alene som hjemmel er retsstridig, idet denne artikel, hvori der tales om fastsaettelse af almindelige principper for gennemfoerelsen af en faelles politik for faglig uddannelse, goer det muligt for institutionerne at gennemfoere en samordning af medlemsstaternes politik paa omraadet, men ikke at gennemfoere selvstaendige uddannelsesaktioner inden for rammerne af et program som Comett II. De har navnlig anfoert, at et saadant program har karakter af et handlingsprogram, der kraever en betydelig finansiering over budgettet, og at det omfatter aktioner, der ikke vedroerer faglig uddannelse men forskning; disse forhold indebaerer, at artikel 128 ikke kan vaere tilstraekkelig hjemmel for vedtagelsen af afgoerelsen.
4. Til sagsoegernes to foerste anbringender - vedroerende programmets karakter af et handlingsprogram og dets finansielle og budgetmaessige betydning - skal jeg blot bemaerke, at disse anbringender allerede er blevet forkastet i Erasmus-dommen (5), en dom, der blev afsagt efter, at de foreliggende sager blev anlagt. I denne dom bekraeftede Domstolen foerst, at en udtrykkelig tilkendelse af en bestemt kompetence, her til at ivaerksaette en faelles politik for faglig uddannelse, indebaerer, at institutionerne tilkendes "de handlemuligheder, der er noedvendige for paa hensigtsmaessig maade at foere denne faelles politik ud i livet" (praemis 9). Domstolen udtalte dernaest, at det navnlig for at sikre, at artikel 128 faar den tilsigtede virkning, maa anerkendes, "at Raadet kan udstede retsakter om faellesskabsaktioner vedroerende faglig uddannelse, hvorved der paalaegges medlemsstaterne tilsvarende forpligtelser til samarbejde" (praemis 11).
Domstolen har med hensyn til de procedurekrav, der stilles ved artikel 128, og som er mindre strenge end procedurekravene ifoelge traktatbestemmelser om vedtagelse af foranstaltninger til ivaerksaettelse af en faelles politik, klart udtalt, at der ikke paa grundlag heraf kan argumenteres for en begraensning af denne bestemmelses anvendelsesomraade. Den har desuden fremhaevet, at "betingelserne for udoevelse af lovgivningskompetencen og betingelserne for udoevelse af budgetkompetencen efter Traktatens ordning ikke er de samme", og at det foelgelig er uden betydning, at de procedurekrav, der gaelder for vedtagelser vedroerende budgettet, er strengere end procedurekravene ifoelge artikel 128.
Paa baggrund heraf fastslog Domstolen, at Erasmus-afgoerelsen (6) ikke gik ud over "de befoejelser, der er tillagt Raadet ved Traktatens artikel 128 med hensyn til faglig uddannelse", idet afgoerelsen - i det vaesentlige - fastsaetter "faellesskabsaktioner om information og ansporing" og paalaegger "medlemsstaterne en forpligtelse til samarbejde" (praemis 19).
Paa baggrund af det anfoerte kan den anfaegtede afgoerelse efter min mening ikke antages at have et indehold, der kan rokke ved de resultater, Domstolen naaede til i Erasmus-dommen.
I oevrigt har de sagsoegende regeringer allerede ved indgivelsen af replik og dernaest under retsmoedet netop paa grund af den omtalte dom lagt mindre vaegt paa disse anbringender. De har alene paastaaet den anfaegtede afgoerelse annulleret med den begrundelse, at den gik ud over den egentlige faglige uddannelse og ligesom Erasmus-afgoerelsen ogsaa vedroerte forskning.
5. Hertil skal jeg tilfoeje, at den tyske regering har gjort gaeldende, at Raadet efter artikel 128 kun har kompetence til at vedtage foranstaltninger med henblik paa "grunduddannelse" og altsaa ikke med henblik paa videreuddannelse, dvs. foranstaltninger med henblik paa faglig dygtiggoerelse.
Dette synspunkt kan jeg ikke anerkende, eftersom der hverken kan hentes stoette herfor i ordlyden af artikel 128, hvor der alene tales om "en faelles politik for faglig uddannelse" eller i andre holdbare argumenter.
Faktisk kan ordene "faglig uddannelse" ikke kun omfatte grunduddannelse. Det er indlysende, at et uddannelsesprogram, der ikke omfatter videreuddannelse, for en stor dels vedkommende ikke kan virke efter hensigten. Uddannelse har nemlig stor betydning under hele karriereforloebet, netop fordi der derigennem kan opnaas loebende tilpasning til arbejdslivets krav og til den faglige udvikling, der navnlig af et resultat af oekonomiske og teknologiske strukturomlaegninger.
Jeg skal desuden henvise til, at den tidligere naevnte afgoerelse 63/266 omfatter videreuddannelse som et af maalene for faglig uddannelse [jf. foerste princip, tredje afsnit, andet princip, litra f) og litra g), og niende princip, andet afsnit] og at faellesskabsprogrammer som f.eks. Eurotecnet (7) og Force (8), der begge er vedtaget alene med hjemmel i artikel 128, og ikke er blevet anfaegtet af nogen medlemsstat, netop har til formaal at udvikle efter- og videreuddannelse.
6. Naar dette er sagt, maa det undersoeges, om den anfaegtede afgoerelse udelukkende drejer sig om faglig uddannelse eller som haevdet af sagsoegerne (9) ogsaa vedroerer forskning, og at det derfor havde vaeret noedvendigt at benytte saavel artikel 128 og artikel 235 som hjemmel.
Paa dette punkt er en kommentar paa sin plads. Som naevnt ovenfor har de sagsoegende regeringer gjort gaeldende, at ogsaa artikel 235 skulle have vaeret benyttet som hjemmel for den anfaegtede afgoerelse, idet denne, for saa vidt angaar forskning, gik ud over omraadet for faglig uddannelse. I den forbindelse skal jeg allerfoerst henvise til, at Domstolen gentagne gange har udtalt, at "det fremgaar af selve ordlyden af artikel 235, at den naevnte artikel kun kan vaere hjemmel for en retsakt, hvis ingen anden traktatbestemmelse giver faellesskabsinstitutionerne den fornoedne kompetence til at udstede den paagaeldende retsakt" (10).
Som bekendt blev der ved Den Faelles Akt i Traktaten indsat et nyt afsnit om forskning og teknologisk udvikling (artiklerne 130 F-130 Q). Endvidere udtalte Domstolen i naevnte Erasmus-dom, at det foer Den Faelles Akts ikrafttraeden var absolut noedvendigt at benytte artikel 235 som retsgrundlag, idet den dermed - hvilket i oevrigt er klart - lod forstaa, at forskningsvirksomhed efter dette tidspunkt utvivlsomt var omfattet af de saerlige gaeldende bestemmelser, det vil netop sige bestemmelserne i Traktatens afsnit VI.
Paa baggrund heraf har jeg meget svaert ved at forstaa, hvilke grunde sagsoegerne kan have til uanset de foreliggende saerlige bestemmelser om forskning at goere gaeldende, at ogsaa artikel 235, for saa vidt angaar forskningsaktioner, er en noedvendig hjemmel for den anfaegtede afgoerelse.
Omvendt mener jeg, at dersom der i den anfaegtede afgoerelse kan konstateres forhold eller aktioner, der vedroerer forskning og teknologisk udvikling, skulle afgoerelsen udstedes med hjemmel ikke alene i artikel 128, men ogsaa i den her omhandlede bestemmelse i afsnit VI.
Jeg maa tilfoeje, at dette resultat ikke aendrer den foreliggende sags problemstilling, saaledes at forstaa, at denne heller ikke i saa fald har en rent formel karakter. Artikel 130 Q, der her vil vaere det rette retsgrundlag, indeholder faktisk andre regler end i artikel 128, baade for saa vidt angaar afstemningsproceduren og Parlamentets deltagelse i beslutningsprocessen. Naar man derfor til det resultat, at den anfaegtede afgoerelse retteligt burde have vaeret udstedt i henhold til artiklerne 128 og 130 Q, er afgoerelsen behaeftet med en vaesentlig formmangel.
7. Hermed er jeg fremme ved spoergsmaalet om, hvordan den anfaegtede afgoerelse retteligt skal karakteriseres og jeg skal her foerst se paa retsaktens formaal og indhold (11).
Retsaktens formaal, fremgaar klart af artikel 1, hvori Comett II defineres som et program "for samarbejdet inden for Faellesskabet mellem universiteter og virksomheder om grunduddannelse og efter- og videreuddannelse inden for teknologi, navnlig hoejteknologi". Der er altsaa tale om et handlingsprogram, der bestemt har til formaal at fremme faglig uddannelse.
At dette er tilfaeldet, bestrides af sagsoegerne, der henviser til forskellige bestemmelser i selve afgoerelsen, som efter deres opfattelse er udtryk for, at afgoerelsen ogsaa har til formaal at fremme forskning.
Sagsoegerne har herved specielt henvist til afgoerelsens artikel 3, hvorefter det omhandlede program "... gennem de uddannelsesinitiativer, det stoetter, [bidrager] til anvendelse og udnyttelse af de teknologiske resultater, metoder og redskaber, der er udviklet i kraft af Faellesskabets forsknings- og udviklingspolitik" og "fremmer innovation og teknologioverfoersel samt en afbalanceret oekonomisk og social udvikling inden for Faellesskabet" (jf. ogsaa trettende betragtning til afgoerelsen).
Efter min mening kan man imidlertid ikke som Det Forenede Kongeriges regering goere gaeldende, at et program, der virker paa denne maade, noedvendigvis omfatter forskning. Faktisk er det efter min mening indlysende, at den omhandlede bestemmelse, som den er affattet, blot medfoerer, at forskningens resultater (dvs. allerede eksisterende) anvendes, og den forskning, der er tale om, er altsaa en forudsaetning for den uddannelsesaktion, Comett II omfatter, men ikke formaalet med den.
Et program for faglig uddannelse inden for hoejteknologi omfatter med andre ord noedvendigvis en bedre udnyttelse af de menneskelige ressourcer, en styrkelse af industriens videnskabelige grundlag og en tilskyndelse til innovation, idet industrien herved faar stillet en hoejt kvalificeret arbejdskraft til raadighed, dvs. en arbejdskraft, der kan anvende og udvikle de fremskridt, der er opnaaet inden for teknologien. Der er altsaa tale om logiske og naturlige foelger, der bestemt viser, at der er en sammenhaeng mellem et program af den omhandlede art og forsknings- og udviklingspolitikken, men som bestemt ogsaa maa udelukke, at programmet i sig selv kan anses for at skulle at fremme forskningen og dermed at indvirke paa dette formaal bortset fra, hvad der foelger af ethvert program for faglig uddannelse paa teknologiomraadet.
Efter min mening er det ikke afgoerende, at Kommissionen i medfoer af afgoerelsens artikel 5, stk. 10, skal paase, "at Comett II kommer til at harmonere med de oevrige allerede programsatte faellesskabsaktioner vedroerende forskning og udvikling". Faktisk kan en saadan bestemmelse ikke forstaas saaledes, at det omhandlede Comett II-program dermed maa anses for et forskningsprogram. Den maa tvaertimod forstaas saaledes, at det maa sikres, at programmet harmonerer med forskningsprogrammer, saaledes at det ikke blot undgaas, at det kommer til overlapning med dele af disse programmer, der paa en eller anden maade vedroerer uddannelse, men ogsaa for at opnaa den bedst mulige samordning af to politikker, der, selv om de er forskellige, er forbundne.
Denne fortolkning bekraeftes desuden af femte betragtning til afgoerelsen, hvori det efter en omtale af afgoerelserne om programmer for forskning og udvikling udtales, at det ved disse programmer etablerede teknologiske og industrielle samarbejde "skal understoettes gennem en parallel indsats paa erhvervsuddannelsesomraadet".
8. Efter denne behandling af den i sagen omhandlede retsakts formaal, skal jeg ogsaa se naermere paa dens indhold, dvs. paa den type aktioner, der er fastsat i den anfaegtede afgoerelse, og som er beskrevet i bilaget til afgoerelsen.
Det Forenede Kongeriges regering har gjort gaeldende, at de i bilagets punkt 4 B a), navnlig under ii) og iii) omhandlede aktioner sandsynligvis, for saa vidt som der deri er tale om tildeling af stipendier, vedroerer forskning.
Sandt at sige gaar Det Forenede Kongeriges regering tilsyneladende ud fra, at de omhandlede stipendier, der efter Raadets opfattelse udelukkende skal tjene uddannelsesformaal, ikke saa meget skal virke som en ansporing til forskning men snarere vil blive brugt til forskning, saaledes at det udtrykkeligt fastlagte programs graenser spraenges, og programmet derved ogsaa vil blive omfattet af forskningsomraadet.
Ved en naermere behandling af dette spoergsmaal et det afgoerende i sagsoegernes argumentation tilsyneladende foelgende: Comett II vedroerer som saadant ikke forsknings- og udviklingspolitikken, men vil potentielt kunne goere det, eftersom det er naturligt og uundgaaeligt, at et saadant program kan faa virkninger for forsknings- og udviklingsvirksomhed.
Denne maade at anskue tingene paa er efter min mening i hoej grad blevet bekraeftet under retsmoedet, hvor sagsoegerne, navnlig Det Forenede Kongeriges regerings og den franske regerings repraesentant fremhaevede, at Comett II ikke er et blandet program (faglig uddannelse plus forskning), men et uddannelsesprogram, der paa forskellig maade kan faa betydning for forskningsomraadet.
9. Naar dette er sagt, maa man efter min mening foerst tage stilling til, om et program for faellesskabsaktion, der som det foreliggende afgjort har til formaal at fremme faglig uddannelse, kan vedtages alene med hjemmel i artikel 128, ogsaa selv om det i alt fald potentielt ved sine foelger, vil kunne indvirke paa politikken for teknologisk forskning og udvikling.
Spoergsmaalet herom maa jeg besvare bekraeftende. Efter min mening kan den blotte mulighed for, at de inden for rammerne af Comett II planlagte aktioner kan faa virkninger paa forskningsomraadet, ikke begrunde den paastand, at det omtvistede program spraenger rammen for uddannelsespolitikken paa det faglige omraade eller afskaerer Raadet fra at vedtage det alene under henvisning til artikel 128.
Dette aendres efter min opfattelse ikke af, at Domstolen naaede til et andet resultat vedroerende Erasmus-afgoerelsen, idet det ikke modsat af, hvad sagsoegerne haevder, er muligt paa Comett II uden videre at anvende den argumentation, Domstolen anlagde vedroerende Erasmus-programmet, da de to omhandlede programmers formaal og indhold er forskellige.
I den forbindelse skal jeg foerst bemaerke, at Erasmus-programmet kun omfatter universitetsverdenen. Der er med programmet alene taenkt paa universitetsprofessorer og -studerende og programmets formaal er foruden at oege de studerendes mobilitet at fremme "et mere snaevert samarbejde mellem universiteterne".
Det er netop paa grund af disse saeregenheder, at Domstolen i Erasmus-dommen efter en henvisning til, at begrebet faglig uddannelse omfatter universitetsstudier, bortset fra visse saerlige studieretninger, "som efter deres saerlige karakteristika henvender sig til personer, der snarere oensker at erhverve en stoerre almenviden end at faa adgang til erhvervsmaessig beskaeftigelse" (12), dog udtalte, at videnskabelig forskning udpraeget hoerer til de funktioner, der er saeregne for universiteterne, idet ikke blot en del af universitetspersonalet udelukkende er beskaeftiget hermed, men forskning desuden i princippet udgoer en vaesentlig bestanddel af stoerstedelen af universitetslaerernes samt en del af de studerendes virksomhed.
Domstolen naaede under henvisning til disse omstaendigheder og til, at der ikke er taget noget udtrykkeligt forbehold med hensyn til videnskabelig forskning, for saa vidt angaar Erasmus-programmet, til det resultat, at "i hvert fald en del af de planlagte aktioner baade vedroerer forskning og faglig uddannelse" (13), og at det foelgelig var noedvendigt at benytte artikel 235 som hjemmel ved dets vedtagelse.
10. Dette kan ikke blive resultatet, for saa vidt angaar Comett II. Comett II vedroerer nemlig som naevnt til forskel fra Erasmus udviklingen af samarbejdet mellem universiteter og virksomheder paa den faglige uddannelses omraade. Heraf foelger, at de laerere og forskere, der har fordel af dette program, har det som uddannere og ikke som "forskere". I oevrigt er udvekslingen over graenserne mellem universiteter og virksomheder, jf. punkt 4 B i bilaget til afgoerelsen en klar indikation af, at programmet i sine virkninger er begraenset til udnyttelse og udbredelse af kendskabet til forskningens resultater, men ikke i sig selv omfatter forskning.
Skoent der efter Traktatens artikel 130 G, litra c), skal foranstaltes "udbredelse og udnyttelse af resultaterne af aktiviteter vedroerende forskning, teknologisk udvikling og demonstration i Faellesskabet", fremgaar det dog ogsaa klart af selve denne bestemmelses ordlyd, at der her er tale om faellesskabsforskningsprogrammer, der i hovedsagen skal sikre, at samtlige virksomheder og beroerte erhvervsdrivende faar adgang til de af Faellesskabet finansierede forskningsresultater.
Modsat vedroerer et program som Comett II mere den faglige uddannelse som saadan, hvorfor programmet foelgelig ikke omfatter saerlige forsknings- eller udviklingsopgaver, som henhoerer under bestemmelserne i Traktatens afsnit VI.
Faktisk er som tidligere naevnt udbredelse af kendskabet til og udnyttelse af forskning, der foelger af gennemfoerelsen af Comett II, kun en naturlig foelge for ikke at sige noedvendigt supplement til enhver aktion for faglig uddannelse inden for hoejteknologi.
11. Af det ovenfor anfoerte foelger ganske klart, at Raadet med foeje har benyttet artikel 128 som eneste hjemmel for den anfaegtede afgoerelse.
Mit forslag til afgoerelse er derfor, at Domstolen frifinder sagsoegte og paalaegger sagsoegerne at betale sagens omkostninger, herunder intervenienternes omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT 1989 L 13, s. 28.
(2) EFT 1963-1964, s. 22.
(3) Raadets afgoerelse 86/365/EOEF af 24.7.1986 om vedtagelse af programmet for samarbejde mellem universiteter og virksomheder om uddannelse paa teknologiomraadet (Comett) (EFT L 222, s. 17).
(4) Jf. Domstolens dom af 26.3.1987 (sag 45/86, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1493, praemis 12).
(5) Domstolens dom af 30.5.1989 (242/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 1427); jf. endvidere Domstolens dom af 30.5.1989 (56/88, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 1615).
(6) Raadets afgoerelse 87/327/EOEF af 15.6.1987 om vedtagelse af Faellesskabets handlingsprogram til fremme af de studerendes mobilitet (EFT L 166, s. 20).
(7) Raadets afgoerelse 89/657/EOEF af 18.12.1989 om et handlingsprogram til fremme af innovation inden for erhvervsuddannelse som foelge af en ny teknologi i Det Europaeiske Faellesskab (EFT L 393, s. 29).
(8) Raadets afgoerelse 90/267/EOEF af 29.5.1990 om fastlaeggelse af et handlingsprogram til udvikling af efter- og videreuddannelse i Det Europaeiske Faellesskab (EFT L 156, s. 1).
(9) Jeg finder det i den forbindelse ikke uden interesse at naevne - selv om jeg ikke agter at komme ind herpaa - at Det Forenede Kongerige og Frankrig foerst fremfoerte dette synspunkt i replikken, dvs. efter at Domstolen i Erasmus-dommen havde udtalt, at den anfaegtede afgoerelse ikke blot vedroerte faglig uddannelse, men ogsaa videnskabelig forskning, hvorfor Raadet ikke havde kompetence til at udstede den alene i henhold til artikel 128 og foelgelig foer Den Europaeiske Faelles Akts ikrafttraeden var noedsaget til ogsaa at anvende Traktatens artikel 235.
(10) Jf. Domstolens dom af 26.3.1987 (naevnt ovenfor i note 4), praemis 13.
(11) Jf. Domstolens dom af 29.3.1990 (sag C-62/88, Graekenland mod Raadet Sml. I, s. 1527).
(12) Jf. Domstolens dom af 2.2.1988 (sag 24/86, Blaizot, Sml. s. 379, praemis 20).
(13) Naevnte Erasmus-dom, praemis 36.
Man maa ikke paa grundlag af disse saerlige bestemmelser drage den modsaetningsslutning, at artikel 86 paa de omraader, der omfattes af de andre gruppefritagelsesforordninger, ikke kan anvendes, foer fritagelsen er tilbagekaldt . Som jeg allerede har anfoert vedroerende den individuelle fritagelse med hensyn til den parallelle bestemmelse i artikel 5, stk . 3, i forordningen om anvendelsen af konkurrencereglerne inden for luftfartssektoren, har disse bestemmelser alene til formaal at fastsaette en yderligere sanktion for overtraedelse af artikel 86, konkret tilbagekaldelse af gruppefritagelsen . Denne supplerende sanktion er ikke overfloedig, selv om en aftale efter national ret er ugyldig, saafremt den strider mod artikel 86, eftersom tilbagekaldelsen af fritagelsen har en saerlig betydning i forbindelse med artikel 85 . Det er herefter ved de saerlige bestemmelser forudsat, at artikel 86 ogsaa finder anvendelse i en gruppefritagelsessituation ( 46 ).
57 . Sagsoegeren har imidlertid anfoert, at gruppefritagelsesforordningerne er et middel, hvormed lovgiver vil tilskynde til at anvende visse typer aftaler . Dette lovgivermaal vil blive modvirket, saafremt artikel 86 finder anvendelse . Jeg skal heroverfor ligesom Kommissionen anfoere, at formaalet med at vedtage gruppefritagelsesforordninger blot er at opnaa en administrativ forenkling . Det er efter min mening ikke rigtigt, at de aftaler, der er fritaget for forbuddet i artikel 85, stk . 1, generelt kan anses for oenskelige ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt . Fritagelsen bevirker alene, at de beroerte virksomheder atter har frihed til at kontrahere; fritagelsen virker ikke som et middel til konkurrencepolitisk styring ( 47 ).
58 . Som resultat af gennemgangen af det foerste argument skal jeg herefter konkludere, at det hverken er logisk udelukket eller udtryk for en modsigelse i retsanvendelsen at bedoemme sagsoegerens adfaerd i lyset af artikel 86, selv om den eksklusivlicens, som sagsoegeren havde overtaget, var omfattet af Kommissionens gruppefritagelsesforordning nr . 2349/84 .
2 ) Overtagelsen af patentlicensen som misbrug af en dominerende stilling
59 . Det andet spoergsmaal, som jeg skal behandle i denne foerste del af mit forslag til afgoerelse, er, om Kommissionen med rette kunne anse artikel 86 for overtraadt som foelge af sagsoegerens blotte overtagelse af eksklusivlicensen . Sagsoegeren har ganske vist ikke anfaegtet de konstateringer vedroerende faktiske omstaendigheder, som Kommissionen har lagt til grund . I retsmoedet gjorde sagsoegeren imidlertid gaeldende, at de konstaterede faktiske omstaendigheder ikke udgoer en overtraedelse af artikel 86 . Dette maa foelgelig ogsaa indgaa ved proevelsen af den anfaegtede beslutning .
a ) Kriterierne for misbrug af en dominerende stilling
60 . Jeg skal allerfoerst naevne et punkt, der blev droeftet under den mundtlige forhandling . Retten stillede her det spoergsmaal, om artikel 86 skal anvendes paa to maader og har to saet retsvirkninger alt efter, om der foreligger, henholdsvis ikke foreligger, en gruppefritagelse . Jeg mener, at det er fremgaaet af den allerede foretagne gennemgang, at forbuddet i artikel 86 gaelder ens i begge situationer . Hvad angaar retsvirkningerne af en tilsidesaettelse af forbuddet, er det ganske vist fremgaaet, at Faellesskabets lovgiver har fastsat saerlige bestemmelser herom i nogle gruppefritagelsesforordninger og isaer har indskraenket Kommissionens sanktionsbefoejelser ( 48 ). Lovgiver har i artikel 87 hjemmel til at fastsaette saadanne forskellige bestemmelser, der alene vedroerer de retsvirkninger, som en overtraedelse af artikel 86 har i henhold til den afledede ret . Saafremt lovgiver ikke fastsaetter saadanne bestemmelser, som det er tilfaeldet i naervaerende sag vedroerende forordning nr . 2349/84 om licensaftaler, finder artikel 86 i det hele anvendelse i overensstemmelse med de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser til bestemmelsen, det vil i sagen her sige i overensstemmelse med forordning nr . 17 .
61 . Paa grundlag af Domstolens dom i Ahmed Saeed-sagen ( 49 ) haevder sagsoegeren imidlertid, at der i naervaerende sag foreligger noget saerligt med hensyn til anvendelsen af artikel 86 . Sagsoegeren har anfoert, at en adfaerd, der alene bestaar i, at der indgaas en aftale, der er fritaget efter forordning nr . 2349/84, ikke i sig selv kan kritiseres som et misbrug, men at der hertil kraeves et yderligere element . Det fremgaar ifoelge sagsoegeren af dommen i Ahmed Saeed-sagen, at dette element er, at den dominerende virksomhed har tvunget sin medkontrahent til at indgaa den fritagne aftale .
Jeg maa straks bemaerke, at sagsoegeren kun giver et ufuldstaendigt citat af den domspraemis, som sagsoeger paaberaaber sig : faktisk siger Domstolen dér, at et misbrug af en dominerende stilling navnlig kan konstateres, "naar de paatvungne billetpriser maa anses for ubillige transportbetingelser, enten i forhold til konkurrenterne eller i forhold til flypassagererne ". Det vil med andre ord sige, at den omstaendighed, at det lykkes en dominerende virksomhed at gennemtvinge nogle kontraktsvilkaar i kraft af sin staerke stilling, efter Domstolens opfattelse ikke er det eneste, ja ikke en gang et selvstaendigt kriterium for at statuere misbrug . Derimod maa vaegten laegges paa, hvorvidt indholdet af den saaledes paatvungne kontrakt er rimeligt . Bag kravet om et "yderligere element", som sagsoegeren soeger at indfortolke i Domstolens dom i Ahmed Saeed-sagen, skjuler der sig i virkeligheden et generelt spoergsmaal, nemlig under hvilke betingelser en dominerende virksomheds adfaerd skal betragtes som et misbrug af virksomhedens stilling .
62 . Vedroerende dette grundspoergsmaal ved artikel 86 har Domstolen gradvist fastslaaet nogle almindelige retningslinjer : Den fortolkede foerst artikel 86 i lyset af artikel 3, litra f ), hvorefter Faellesskabet har den opgave at gennemfoere en ordning, "der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes" ( 50 ). I Continental Can-dommen anfoerte Domstolen som et foerste vaesentligt traek ved en adfaerd, der udgoer et misbrug, at den paagaeldende adfaerd styrker den dominerende virksomheds stilling og navnlig haemmer den endnu bestaaende konkurrence, der allerede er afsvaekket . I henhold til denne dom, som Kommissionen henviser til i den omtvistede beslutning ( 51 ), er den konkurrencebegraensende virkning af den dominerende virksomheds adfaerd afgoerende for misbrugsbedoemmelsen ( der var i sagen tale om erhvervelse af en kapitalandel paa 80% i en konkurrerende virksomhed ) ( 52 ).
63 . Saafremt den konkurrencebegraensende virkning imidlertid ansaas for tilstraekkelig til at karakterisere en dominerende virksomheds adfaerd som et misbrug, opstaar den risiko, at artikel 86 anvendes paa alle virksomhedens aktiviteter med fortjeneste . Man ville herved i det mindste naerme sig den situation, at en dominerende stilling er forbudt, hvilket ikke har hjemmel i Traktaten . Artikel 86 maa derfor undersoeges naermere i denne forbindelse .
Eftersom bestemmelsen ikke forbyder en dominerende stilling som saadan, har ogsaa en virksomhed med en saadan stilling lov til at disponere med henblik paa at opnaa en fortjeneste samt at arbejde paa at udvide sin forretningsvirksomhed . Virksomheden maa gerne styrke sin dominerende stilling ved at konkurrere og traenge mindre effektive konkurrenter ud af markedet, selv om virksomheden herved opnaar en markedsandel paa 100% ( 53 ). EOEF-Traktaten kraever ikke, at den dominerende virksomhed disponerer paa en maade, der er oekonomisk meningsloes og strider mod dens legitime interesser . Ellers ville faellesskabsretten komme i modstrid med andre forpligtelser, der paahviler en dominerende virksomhed, saavel som enhver anden virksomhed . Jeg taenker f.eks . paa den forpligtelse, som ledelsesorganerne efter selskabsretten har til at anvende den kapital, som kapitalindskyderne har overladt dem, saaledes at den giver et afkast, samt paa virksomhedernes forpligtelse med hensyn til sikring af arbejdspladser .
64 . Misbrugsbegrebet er ifoelge Hoffmann-La Roche-dommen et objektivt begreb ( 54 ), hvorved det ikke forudsaettes, at den oekonomiske styrke, der er opnaaet ved hjaelp af en dominerende stilling, er blevet anvendt til at realisere misbruget ( 55 ). Dispositioner, der ogsaa kan traeffes af en virksomhed, der ikke indtager en dominerende stilling - som f.eks . overtagelse af en patentlicens, erhvervelse af kapital i en anden virksomhed eller indgaaelse af en eksklusiv indkoebsaftale - kan derfor ikke holdes uden for de former for adfaerd, der skal bedoemmes efter artikel 86 . Modsat sagsoegerens opfattelse er det ikke en betingelse for, at selskabets adfaerd kan karakteriseres som misbrug, at det har anvendt sin oekonomiske styrke til at gennemtvinge indgaaelsen af licenskontrakten ( 56 ). Ogsaa helt vaerdineutrale foranstaltninger kan vaere i strid med artikel 86, saafremt de kan medfoere uoenskede virkninger i forhold til Faellesskabets konkurrencesystem .
65 . Artikel 86 paalaegger saaledes den markedsdominerende virksomhed en saerlig forpligtelse "til ikke ved sin adfaerd at skade en effektiv og ufordrejelig konkurrence paa faellesmarkedet" ( 57 ). For at undgaa at disse saerlige forpligtelser for den dominerende virksomhed kommer i konflikt med princippet om, at en dominerende stilling ikke i sig selv er forbudt, er der behov for supplerende kriterier, saaledes at misbrug kan behandles anderledes end de midler, der er et led i den normale konkurrence . Hvor kan saadanne kriterier findes?
66 . Et foerste svar fremgaar af den maade, hvorpaa Domstolen har videreudviklet misbrugsbegrebet, saaledes som det fremgaar af to-punktsdefintionen i Hoffmann-La Roche-dommen . Det kraeves ved denne definition ud over en konstateret konkurrencebegraensning, at den dominerende virksomhed har taget "andre midler i brug end i den normale konkurrence om afsaetning af varer og tjenesteydelser, der udspiller sig paa grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser" ( 58 ). For eksempel ansaa Domstolen de eksklusive koebsaftaler, som Hoffmann-La Roche havde indgaaet med nogle af sine kunder, for at vaere saadanne anormale midler i konkurrencen .
67 . Spoergsmaalet er imidlertid, om kun anormale konkurrencemidler kan vaere et supplerende element . For at besvare dette spoergsmaal er det noedvendigt endnu en gang at se paa indholdet af artikel 86 .
Denne bestemmelse anfoerer fire typeeksempler paa misbrug af en dominerende stilling . I de to foerste typeeksempler er der foerst og fremmest spoergsmaal om at beskytte medkontrahenter og forbrugere mod, at den dominerende virksomhed udnytter deres afhaengighedssituation, mens forbuddet mod sammenbinding af kontraktsvilkaar i litra d ) har til formaal at beskytte medkontrahenten og klart ogsaa en konkurrerende virksomhed, og eksempel c ) forbyder konkurrencebegraensninger derved, at den dominerende virksomhed giver sine forretningsforbindelser ulige vilkaar . De tre foerstnaevnte eksempler har det traek til faelles, at de vedroerer former for praksis, der forfoelger et lovligt maal, nemlig at opnaa en fortjeneste, men herved anvender uforholdsmaessige midler . Man kan ud fra disse typeeksempler analogisere til misbrugstilfaelde, der ikke naevnes . Eksemplerne angiver de begraensninger, som den markedsdominerende virksomhed ogsaa skal overholde i forbindelse med virksomhed, der falder uden for typeeksemplerne ( 59 ), nemlig proportionalitetsprincippet ( 60 ) og forbuddet mod forskelsbehandling .
68 . I den foreliggende sag er det foerst og fremmest proportionalitetsprincippet, der har betydning, idet klagepunktet vedroerende overtagelsen af eksklusivlicensen ( og kun eksklusivlicensen ) forudsaetningsvis er en kritik af en uforholdsmaessig adfaerd . Anvendt paa en dominerende virksomhed indebaerer dette princip, at virksomheden kan handle i gevinstoejemed, soege at styrke sin markedsstilling i kraft af sin konkurrencedygtighed samt forfoelge sine legitime erhvervsinteresser, men den maa derved kun anvende de midler, der er noedvendige med henblik paa disse legitime maal . Den maa navnlig ikke handle paa en maade, der kan forudses at ville begraense konkurrencen mere end noedvendigt .
69 . Domstolen har endvidere i en raekke afgoerelser taget stilling til dominerende virksomheders adfaerd og herved anvendt proportionalitetsprincippet med det naevnte indhold .
Saaledes statuerede Domstolen i sagen BRT mod SABAM ( 61 ), at visse bestemmelser, som et ophavsretsselskab havde i sine kontrakter med ophavsretsindehaverne, var urimelige og foelgelig udgjorde et misbrug, idet de begraensede medkontrahenternes ret til at raade over deres ophavsrettigheder mere, end hvad der var noedvendigt, for at selskabet kunne forvalte disse rettigheder effektivt .
Et lignende raesonnement findes i Suiker Unie-dommen ( 62 ), hvorefter det kan udgoere et misbrug, saafremt en dominerende virksomhed paalaegger sine handelsrepraesentanter et konkurrenceforbud og giver dette virkning "ud over det, som svarer til det paagaeldende juridiske og oekonomiske forholds karakter", ( dvs . virksomhedens forhold til sine handelsrepraesentanter ).
70 . Anvendelsen af proportionalitetsprincippet er saerlig klar i United Brands-dommen . I denne dom statuerede Domstolen som bekendt foerst, at et forbud mod at videreforhandle bananer i groen tilstand, som sagsoegeren havde paalagt sine kunder, kraenkede dette princip og derfor udgjorde et misbrug . Domstolen var enig med sagsoegeren i, at virksomheden forfulgte en lovlig kvalitetspolitik ved udvaelgelsen af sine forhandlere, men herved opstillede "hindringer, hvis virkning gaar ud over det maal, der skal naas", og som derfor er forbudt efter artikel 86 . Domstolen anerkendte i samme dom, at en markedsdominerende virksomhed har ret til at traeffe foranstaltninger over for forretningsforbindelser, der handler i strid med virksomhedens forretningsinteresser . Saadanne foranstaltninger skal imidlertid vaere rimelige i forhold til den trussel, som forretningsforbindelsens adfaerd indebaerer for den dominerende virksomheds interesser ( 63 ). Dette krav om forholdsmaessighed havde United Brands ikke overholdt, da det indstillede sine leverancer til en kunde med den begrundelse, at denne havde deltaget i en reklamekampagne for en af virksomhedens konkurrenter .
71 . Domstolen har for helt nyligt fastslaaet, at proportionalitetsprincippet er det kriterium, der skal anvendes ved bedoemmelsen af, om de afgifter, som et fransk ophavsretsselskab, SACEM anvender, indebaerer et misbrug, idet selskabet altid meddeler udnyttelsesret til disse rettigheder for hele sit repertoire under ét, og de, der bruger vaerket, ikke - mod betaling af en forholdsvis mindre afgift - har adgang til at noejes med vaerker af den art, der interesserer dem . Domstolen bemaerker herom, at en saadan praksis, hvis legitime formaal er at beskytte ophavsrettighederne, kun vil kunne anfaegtes, saafremt det samme maal kunne naas ved andre metoder, uden at SACEM' s udgifter til forvaltning og kontrol herved forhoejes ( 64 ).
Ifoelge dommen finder de samme hensyn anvendelse ved afgoerelsen af, om kontrakter, der indgaas med vaerkets brugere paa de naevnte vilkaar, kan betragtes som konkurrencebegraensende i betydningen i artikel 85, stk . 1 ( 65 ). Heraf fremgaar proportionalitetskriteriets betydning ved bedoemmelsen af en adfaerd saavel med hensyn til artikel 85 som artikel 86 .
72 . Denne naere indholdsmaessige sammenhaeng mellem de to bestemmelser bekraeftes endvidere i Hoffmann-La Roche-dommen . Ganske vist tog Domstolen ikke i sagen udtrykkelig stilling til, om den adfaerd, der udgjorde klagepunktet over den dominerende virksomhed, var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, men indirekte - som paavist af Vogel ( 66 ) - anvendte den imidlertid dette princip . I forbindelse med gennemgangen af de eksklusive koebskontrakter mellem den dominerende virksomhed og dennes kunder fastslaar dommen, at "kontrakter af denne art ... eventuelt (( kan )) vaere tilladte, men da kun inden for rammerne af og paa de betingelser, der er naevnt i Traktatens artikel 85, stk . 3 ..." ( 67 ). Blandt de naevnte betingelser er kravet om, at aftalen skal vaere forholdsmaessig, det vil sige, jf . artikel 85, stk . 3, litra a ), at de paagaeldende virksomheder ikke maa paalaegges "begraensninger, som ikke er noedvendige for at naa disse maal" ( nemlig maalene i artikel 85, stk . 3 ). Modsat sagsoegerens opfattelse skal den supplerende omstaendighed saaledes ikke ubetinget soeges i omstaendigheder uden for aftalen; et saadant forhold kan tvaertimod foreligge i aftalens indhold selv, hvis dette er udtryk for en misbrugsadfaerd fra den dominerende virksomheds side .
73 . Det er korrekt, at der i naervaerende sag foreligger endnu et saerligt juridisk spoergsmaal, idet aftalen vedroerer en patentlicens . Der maa foelgelig tages stilling til, om det er foreneligt med Domstolens praksis vedroerende anvendelsen af artikel 86 paa industrielle ejendomsrettigheder at anvende de ovennaevnte kriterier ved bedoemmelsen af sagsoegerens adfaerd .
Domstolen har saaledes for nyligt ved Maxicar-dommen fastholdt sin praksis ( 68 ), hvorefter den blotte - ordinaere - erhvervelse af en immaterialret - sagen drejede sig om moensterretten til automobilkarosseridele - ikke kan betragtes som et misbrug i betydningen i artikel 86 ( 69 ).
Ogsaa vedroerende dette spoergsmaal sondrer Domstolen i stedet for mellem erhvervelsen af retten og dennes udnyttelse ( 70 ). Kun udoevelsen kan udarte til et misbrug ( 71 ), f.eks . ved vilkaarlig leveringsnaegtelse, fastsaettelse af urimelige priser eller begraensning af produktionen ( 72 ). Under saadanne omstaendigheder foreligger der altid en yderligere omstaendighed ud over opnaaelsen af enerettigheden . Denne omstaendighed kan dog ikke alene bestaa i, at andre producenter afskaeres fra at konkurrere med hensyn til det beskyttede produkt, idet denne virkning er uloeseligt forbundet med enerettens eksistens ( 73 ).
74 . Jeg mener imidlertid ikke, at disse principper, som Domstolen har opstillet vedroerende den foerste opnaaelse af en industriel ejendomsret, uden videre kan finde anvendelse paa overdragelser af en eksklusivlicens . Ved den oprindelige patentudtagelse eller opnaaelse af moensterret beskytter virksomheden sin egen udviklingsindsats mod tredjemands efterligning . Den dominerende virksomhed har ogsaa en saadan ret, selv om den herved, som i Maxicar-sagen, fortraenger virksomheder fra markedet, der indtil dette tidspunkt netop drev forretning med efterligning af saadanne produkter ( 74 ).
Den, der overtager en patentlicens, tilegner sig derimod en tredjemands udviklingsindsats . Dette er lovligt, mens hans retsstilling er en anden end den oprindelige indehaver af eneretten . Hvad denne angaar, foelger eneretten af retten selv og skal sikre, at han beloennes for sin kreative indsats ( 75 ). For licenstagerens vedkommende er der derimod ikke tale om at beloenne hans indsats og risiko under udviklingen af det beskyttede produkt ( beloenningen herfor betaler han til opfinderen ), hvorimod hans formaal er at forvalte en investering saaledes, at den giver ham det stoerst mulige afkast . Til forskel fra den industrielle ejendomsret selv er licensen af denne grund ikke noedvendigvis eksklusiv . Disse forskelle begrunder, at den saerlige stilling, som indehaveren af en industriel ejendomsret har med hensyn til artikel 86, ikke ogsaa tilkommer licenstageren .
Den ret, som en opfinder med en dominerende stilling paa et marked har til at hindre tredjemands udnyttelse af sin opfindelse uden herved at begaa et misbrug, indebaerer saaledes ikke, at den markedsdominerende virksomhed ved at overtage en eksklusivlicens i alle tilfaelde har ret til at udelukke sine potentielle konkurrenter fra at udnytte resultaterne af tredjemands forskning .
b ) Konstateringen af overtraedelsen i den anfaegtede beslutning
75 . Det er fremgaaet af foerste del af dette forslag til afgoerelse, at artikel 86 ogsaa kan finde anvendelse paa en aftale, der er omfattet af en gruppefritagelse . Jeg har herefter paavist, at artikel 86' s anvendelsesbetingelser er opfyldt, saafremt den dominerende virksomheds konkurrencebegraensende adfaerd yderligere er i strid med proportionalitetsprincippet . Det anfoerte gaelder ligeledes, naar den dominerende virksomhed erhverver en patentlicens ved overdragelse . Paa baggrund af denne retsstilling skal det herefter undersoeges, om Kommissionen med foeje har statueret overtraedelse af artikel 86 .
Kommissionen anfoerer i beslutningens betragtning 60, at misbruget bestod i overtagelsen af eksklusivlicensen, hvorved sagsoegerens dominerende stilling blev yderligere styrket, den endnu eksisterende konkurrence blev svaekket yderligere, og nye konkurrenters adgang til markedet blev vanskeliggjort . Kommissionen har saaledes i sidste ende begrundet sin beslutning juridisk korrekt med henvisningen til sagsoegerens egen, angiveligt uforholdsmaessige og konkurrencebegraensende adfaerd, selv om den kun har henvist til Continental Can-dommen, og selv om den ikke udtrykkeligt har taget hensyn til indholdet af proportionalitetsprincippet som udviklet i Domstolens nyere praksis ( 76 ). Det maa herved undersoeges, om det faktiske sagsforhold, der beskrives i beslutningens betragtning 18, 22 og 23 begrunder de retlige konklusioner i beslutningen .
76 . aa ) Det skal foerst undersoeges, om det er paavist, at sagsoegerens adfaerd begraensede konkurrencen . Overtagelsen af eksklusivlicensen styrkede yderligere sagsoegerens dominerende stilling i forhold til alle selskabets konkurrenter, da disse ikke havde adgang til den omtvistede teknologi . Allerede foer overtagelsen af eksklusivlicensen havde sagsoegeren en markedsandel paa omkring 91,8% for aseptiske paafyldningsmaskiner; eksklusivlicensen vedroerende den anden steriliseringsproces tilhoerte sagsoegers potentielle konkurrent Liquipak, der arbejdede paa at traenge ind paa det af sagsoegeren dominerede marked .
Efter overtagelsen tilhoerte eksklusivlicensen sagsoegeren; alle Tetras potentielle konkurrenter var dermed frataget adgangen til den patentbeskyttede alternative teknologi . Den omstaendighed, at sagsoegeren overtog licensen ved overtagelsen af Liquipak, som i sig selv ikke er omtvistet i sagen, er herved uden betydning . Ogsaa den blotte overtagelse af licensen ville have hindret sagsoegerens potentielle konkurrenter i at anvende den anden steriliseringsproces for at faa adgang til markedet .
77 . I beslutningens betragtning 18 ( betragtning 27 ) fastslog Kommissionen endvidere, at konkurrenten Elopak som foelge af overtagelsen af eksklusivlicensen i det mindste midlertidigt blev traengt ud af markedet . Kommissionen forklarede under den mundtlige forhandling, at dette forhold udgoer sagsoegerens misbrug .
Under den mundtlige forhandling bestred sagsoegeren konstateringerne i beslutningen, for saa vidt angaar Elopaks stilling og adfaerd, med henvisning til, at de ikke er klare, og at de ikke begrunder klagepunktet vedroerende overtraedelsen af artikel 86 . Som det ogsaa fremgik af mit spoergsmaal under retsmoedet, finder jeg det tvivlsomt, om artikel 42 i Domstolens procesreglement - som indtil videre finder anvendelse i henhold til artikel 11 i Raadets afgoerelse af 24 . oktober 1988 ( 77 ) - goer det muligt foerst at anfaegte denne del af beslutningen under den mundtlige forhandling, naar begrundelsesmangelen ikke blev naevnt som soegsmaalsgrund . Selv om Retten imidlertid betragter dette argument som et yderligere anbringende vedroerende soegsmaalsgrunden om overtraedelsen af artikel 86, maa der tages hensyn til foelgende .
Det fremgaar meget klart af Kommissionens konstateringer, nemlig at sagsoegeren styrkede sin dominerende stilling i forhold til - alle - konkurrenter og i det mindste fik udskudt Elopaks indtraeden paa markedet vaesentligt, at sagsoegerens adfaerd var konkurrencebegraensende . Denne konklusion bliver ikke aendret - og jeg naevner dette subsidiaert - uanset Retten tiltraeder sagsoegerens kritik af de faktiske konstateringer med hensyn til Elopaks adfaerd . Selv om Retten ser bort fra disse sagsforhold, som er omtvistede og ikke er blevet fuldstaendigt belyst under retsforhandlingerne, staar tilbage, at sagsoegeren ved at overtage licensen har styrket sin magtstilling paa markedet i forhold til alle sine konkurrenter . Denne konkurrencebegraensende virkning er i sig selv tilstraekkelig til, at artikel 86 finder anvendelse, og der skal herved ikke paavises konkrete virkninger for en konkret konkurrents dispositioner . Det er tilstraekkeligt, at sagsoegeren har faaet eneherredoemme over den alternative teknologi og dermed afskaaret alle sine konkurrenter fra at anvende den . Ved dette ene forhold har sagsoegeren allerede skaerpet betingelserne for at komme ind paa markedet og gjort det vanskeligere for eventuelle konkurrenter at goere sig gaeldende .
78 . bb ) Ved at overtage eksklusivlicensen benyttede sagsoegeren endvidere et uforholdsmaessigt middel . Udnyttelsen af tekniske fremskridt via overtagelse af patentlicenser hoerer ubestrideligt til en konkurrence paa effektivitet, som sagsoegeren har ret til at deltage i som en markedsdominerende virksomhed . For at naa det legitime maal at faa adgang til ny teknologi for at forbedre sin konkurrenceevne var det imidlertid ikke noedvendigt for sagsoegeren at anvende et middel, der er saa klart og umiddelbart konkurrencebegraensende . Kommissionen fandt med rette, at en ikke-eksklusivlicens ogsaa havde gjort det muligt for sagsoegeren at anvende den patentbeskyttede proces med henblik paa at forbedre sine egne produkter, men uden samtidig at goere det vanskeligere for nye konkurrenter at komme ind paa det af sagsoegeren dominerede marked .
Det kan saaledes allerede paa grundlag af aftalens indhold fastslaas, at der forelaa en uforholdsmaessig adfaerd fra sagsoegers side, som qua dominerende virksomhed ikke havde ret til at indgaa i en aftale af dette indhold . Dette er i oevrigt et konkret eksempel paa, at den "yderligere omstaendighed" ikke, modsat sagsoegerens opfattelse, noedvendigvis og altid skal vedroere et forhold uden for aftalen .
79 . Den omstaendighed, at den eksklusive patentlicensaftale var omfattet af en gruppefritagelsesforordning aendrer intet med hensyn til bedoemmelsen af sagsoegerens adfaerd som stridende mod proportionalitetsprincippet : Det bekraeftes ved en gennemlaesning af betragtningerne til forordning nr . 2349/84, at lovgiver ikke har taget hensyn til tilfaelde som det foreliggende ved sin teoretiske proportionalitetsvurdering . Under normale markedsvilkaar skal eksklusivlicenser fremme udbredelsen af nye produkter eller fremstillingsprocesser . Eksklusiviteten kan begrundes med, at det under hensyn til de risici, der normalt foelger med indfoerelsen af nye produkter eller produktionsprocesser, er noedvendigt med en saerlig tilskyndelse til at investere i saadanne nye produkter etc . I kraft af den beskyttelse, som en eksklusivlicens giver, bliver det lettere for licenstageren at komme ind paa markedet . Der opnaas herved et bedre vareudbud, flere produktionsvirksomheder og en stoerre udbredelse af tekniske fremskridt ( 78 ).
Saadanne hensyn kan ikke i den foreliggende sag legitimere sagsoegerens overtagelse af eksklusivlicensen . Sagsoegers adfaerd har tvaertimod virkninger, der strider mod formaalene med forordning nr . 2349/84, for saa vidt som den goer det vanskeligere for andre virksomheder at komme ind paa markedet samt haemmer skabelsen af et stoerre antal produktionssteder .
80 . Endelig aendrer det ikke bedoemmelsen af sagsoegerens adfaerd som stridende mod proportionalitetsprincippet, at licensgiveren BTG var indforstaaet med overfoerelsen af eksklusivlicensen . Som foelge af Tetras saerlige forpligtelse som en markedsdominerende virksomhed maa den ikke handle paa en maade, der begraenser konkurrencen i urimeligt omfang, selv om handlingerne foretages af hensyn til virksomhedens forretningsforbindelser ( 79 ).
81 . For saa vidt angaar sagsoegerens foerste anbringende, kan det herefter konkluderes, at en dominerende virksomheds overtagelse af en eksklusivlicens ikke i sig selv realiserer misbrugsgerningsindholdet i artikel 86 . Derimod er betingelserne for at anvende artikel 86 opfyldt, saafremt den naevnte disposition yderligere skader konkurrencen paa det omhandlede marked og gaar videre end noedvendigt for at naa den dominerende virksomheds lovlige maal .
II - Tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet
82 . Som andet anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at det er i strid med retssikkerhedsprincippet at anvende artikel 86 paa en adfaerd, der er omfattet af en gruppefritagelsesforordning . Ligesom en tilbagekaldelse af fritagelsen kun kan ske med virkning for fremtiden, kan artikel 86 kun anvendes ex nunc paa sagsoegers adfaerd . Ellers ville en gruppefritagelse - hvis hovedinteresse for parterne er at give dem sikkerhed for, at aftalen, der efter sit indhold er omfattet af fritagelsen, er lovlig og effektiv - aldrig kunne gaelde til fordel for dominerende virksomheder og disses medkontrahenter .
83 . Retssikkerhedsprincippet og det hermed beslaegtede princip om beskyttelse af den berettigede forventning hoerer til de almindelige faellesskabsretlige principper, som Domstolen har knaesat i en fast praksis ( 80 ). I henhold til disse to principper skal retsreglernes anvendelse i det enkelte tilfaelde vaere forudberegnelig ( 81 ). Retssikkerhedshensynet har sin primaere betydning ved fortolkningen af gaeldende retsforskrifter og kan bruges til at korrigere fortolkningen, hvor denne foerer til et uventet resultat, saaledes at retsforhold, der er stiftet i god tro, ikke efterfoelgende anfaegtes ( 82 ). Betydningen af dette princip, for saa vidt angaar anvendelsen af Traktatens regler om konkurrencen saas allerede i 1962, da Domstolen i Bosch-dommen underkastede en direkte virkning af artikel 85, stk . 1 og 2, en vaesentlig begraensning, idet den under henvisning til retssikkerhedsprincippet tiltraadte teorien om den foreloebige gyldighed af de konkurrencebegraensende aftaler mv ., der allerede bestod, da EF' s konkurrencebestemmelser traadte i kraft ( 83 ). Domstolen har for nylig inden for luftfartssektoren henvist til de dengang fastlagte principper ( 84 ).
84 . Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning har navnlig betydning i den situation, at EF-institutionerne aendrer lovgivningen eller en bestemt praksis ved lovanvendelsen, og det har navnlig betydning i en situation, hvor de erhvervsdrivende i tillid til det bestaaende har truffet foranstaltninger, og lider tab som foelge af aendrede omstaendigheder ( 85 ). Der skal ved anvendelsen af begge principper foretages en afvejning mellem beskyttelsen af den berettigede forventning paa den ene side og paa den anden side princippet om forvaltningens lovmaessighed ( 86 ) og EF-institutionernes dispositionsfrihed . Kun i saerlige tilfaelde, hvor konsekvenserne ellers vil blive saerlig alvorlige, kan det undtagelsesvis vaere begrundet, at princippet om forvaltningens lovmaessighed og lovgivers frie skoen maa vige for retssikkerhedshensynet .
85 . Om sagsoegeren skal gives medhold i sit andet anbringende afhaenger saaledes af, om markedsdominerende virksomheder stilles i en urimeligt usikker situation, hvis de omfattes af artikel 86 for en adfaerd, der er omfattet af en gruppefritagelse, og foer denne fritagelse er tilbagekaldt med virkning for fremtiden . Som jeg skal forklare naermere i to tempi, mener jeg ikke, at retssikkerhedsprincippet er blevet kraenket i den foreliggende sag . For det foerste kan det nemlig normalt forudses, at artikel 86 finder anvendelse i en situation som sagsoegerens . For det andet foreligger der heller ikke i sagsoegerens tilfaelde en tilsidesaettelse af et retsforhold, der er stiftet i tillid til, at artikel 86 ikke finder anvendelse .
1 ) Spoergsmaalet om anvendelsen af artikel 86 var forudselig
a ) Anvendelsen af artikel 86 var forudselig uanset gruppefritagelsen
86 . Sagsoegeren kunne principielt forudse, at artikel 86 fandt anvendelse, hvilket fremgaar af tre argumenter .
Som allerede naevnt fastsaettter lovgiveren ved en gruppefritagelse generelle og teoretiske regler, der ikke tager og ikke kan tage hensyn til de konkrete forhold paa markedet . En virksomhed kan derfor ikke vaere sikker paa, at lovgivers vurdering ogsaa gaelder for det marked, som virksomheden dominerer . Hvis det - som i den konkrete sag - drejer sig om en patentlicens skal aftalen bedoemmes paa grundlag af forordning nr . 2349/84, herunder forordningens syvogtyvende betragtning, der lyder :
"aftaler, som opfylder betingelserne i artikel 1 og 2 i denne forordning, og som ikke har yderligere konkurrencebegraensninger til formaal eller til foelge, behoever ikke laengere at blive anmeldt; dette beroerer dog ikke virksomhedernes ret til i det enkelte tilfaelde at anmode om en negativattest i henhold til artikel 2 i Raadets forordning nr . 17 eller en fritagelse i henhold til artikel 85, stk . 3 ."
Aftalens parter goeres saaledes tydeligt opmaerksom paa, at deres aftale kan have konkurrencebegraensende virkninger, der ikke er omfattet af gruppefritagelsen, og at det paahviler dem at tage stilling til, om det med henblik paa saadanne virkninger er hensigtsmaessigt at anmode om en individuel fritagelse eller en negativattest . Paa baggrund af deres stilling paa markedet boer de i oevrigt ogsaa inddrage spoergsmaalet om en eventuel kraenkelse af artikel 86 i deres overvejelser . Konklusionen af de beroerte virksomheders bedoemmelse, naar de indgaar kontrakten, vil bl.a . afhaenge af deres stoerrelse og stilling paa markedet . Saafremt licensen senere overfoeres til en anden virksomhed, kan denne ikke vaere sikker paa, at aftalen stadig ikke kan kritiseres . Virksomheden staar saaledes i samme situation som en virksomhed i forbindelse med den oprindelige kontraktsindgaaelse og skal ligesom en saadan virksomhed kontrollere, at aftalen er lovlig i henhold til konkurrenceretten .
87 . Andet argument : Den omstaendighed, at gruppefritagelsen kun kan tilbagekaldes med virkning for fremtiden, kan de beroerte virksomheder heller ikke fortolke saaledes, at de i tiden forinden ikke behoever at taenke paa, at deres adfaerd kan vaere omfattet af artikel 86 .
Sagsoegeren har ganske vist anfoert, at ordningen med gruppefritagelse har til formaal at goere det muligt at indgaa civilretligt gyldige aftaler, som efter en generel og teoretisk bedoemmelse opfylder betingelserne i artikel 85, stk . 3, uden at foretage en omstaendelig undersoegelse af hvert enkelt tilfaelde ( 87 ). Parterne i en saadan aftale maa efter sagsoegerens opfattelse kunne regne med, at deres aftale er gyldig, indtil fritagelsen maatte blive tilbagekaldt . Ganske vist indeholder artikel 86 ingen udtrykkelig bestemmelse om, at aftaler, der strider mod bestemmelsen, er ugyldige, men denne retsvirkning kan foelge af national ret . En saadan retsvirkning rammer ikke alene den markedsdominerende aftalepart urimeligt haardt, men ogsaa dennes medkontrahent, der ofte ikke har overtraadt artikel 86 .
Som tidligere naevnt kan den dominerende virksomhed, allerede foer en tilbagekaldelse af fritagelsen, forudse, at artikel 86 kan finde anvendelse . Virksomheden kan derfor ikke antage, at retsvirkningerne af, at artikel 86 overtraedes paa grund af en fritaget adfaerd, alene er, at fritagelsen kan tilbagekaldes . Jeg bemaerker endvidere, at naar en fritaget aftale antages at indebaere en overtraedelse af artikel 86, er betingelserne for at tilbagekalde fritagelsen normalt ogsaa opfyldt ( 88 ). Tilbagekaldelsen kan imidlertid motiveres med en raekke andre forhold end misbrug som omhandlet i artikel 86, saaledes ogsaa mindre alvorlige tilfaelde af indgreb i konkurrencen . Saadanne bestemmelser vedroerende forskellige "mindre alvorlige tilfaelde" viser derfor ikke, at en overtraedelse af artikel 86 ikke kan have mere indgribende retsvirkninger . Virksomheden kan derfor ikke regne med, at artikel 86 er "udelukket" ( 89 ).
88 . Tredje argument : Sagsoegeren goer gaeldende, at som foelge af den uklare afgraensning af det relevante marked og af definitionen af en dominerende stilling kan ingen virksomhed med sikkerhed vide, hvorvidt dens adfaerd har karakter af misbrug, naar den indgaar en aftale, der er omfattet af en gruppefritagelse . Disse afgraensningsproblemer foreligger imidlertid altid for virksomheder med en dominerende stilling paa markedet og dette uanset, om der foreligger en gruppefritagelse; efter Traktaten skal de imidlertid i deres adfaerd respektere artikel 86 . Jeg minder i denne forbindelse om de markedsdominerende virksomheders saerlige forpligtelse til at tage hensyn til den frie konkurrence som fastslaaet af Domstolen i Michelin-dommen ( 90 ). Denne saerlige stilling for den dominerende virksomhed, hvorved dens handlefrihed begraenses i forhold til virksomheder med mindre styrke, beroeres ikke af en gruppefritagelse .
89 . Misbrugsbegrebet er endvidere tilstraekkeligt praecist til at give de dominerende virksomheder vejledning, naar de indgaar aftaler, der er omfattet af en gruppefritagelse . Dette ville ganske vist ikke altid vaere tilfaeldet, saafremt en adfaerds konkurrencebegraensende virkninger udgjorde det eneste kriterium for misbrug ( 91 ).
Hvis man imidlertid karakteriserer misbrug ved, at den dominerende virksomheds ulovlige adfaerd er et uforholdsmaessigt middel til gennemfoerelsen af virksomhedens legitime oekonomiske interesser - saaledes som det fremgaar af de domme, som jeg har gennemgaaet, og af Kommissionens beslutningspraksis ( 92 ) - har de dominerende virksomheder et kriterium, hvorved de kan sondre mellem aftaler, der indebaerer misbrug, og aftaler, som de kan indgaa uden at tilsidesaette konkurrencereglerne .
90 . Sagsoegeren kunne paa denne baggrund ikke med rimelighed forvente, at artikel 86 ikke ville finde anvendelse paa overtagelsen af den fritagne patentlicensaftale .
Det fremgaar i denne forbindelse, at sagsoegeren ikke i sagen har anfaegtet Kommissionens konstateringer med hensyn til afgraensningen af det relevante marked og heller ikke goer gaeldende, at den ikke havde kendskab til de vaesentlige omstaendigheder, som Kommissionen herved baserede sig paa . Sagsoegeren maatte derfor forvente, at virksomhedens forretninger i det hele kunne blive underkastet en bedoemmelse efter artikel 86 .
91 . Sagsoegeren maatte ogsaa vaere forberedt paa, at overtagelsen af den eksklusive patentlicens kunne blive betragtet som et misbrug af en dominerende stilling . Sagsoeger kunne ikke vaere uvidende om de direkte konkurrencebegraensende virkninger heraf . Uden nogen indholdsmaessig aendring af kontrakten fulgte disse virkninger af, at sagsoegeren, en markedsdominerende virksomhed, blev part i aftalen . I denne situation burde fritagelsesforordningens syvogtyvende betragtning have faaet virksomheden til at undersoege, om fritagelsesbetingelserne virkelig var opfyldt .
Det var endelig ogsaa klart, at overtagelsen af eksklusivlicensen ikke var noedvendig for at beskytte sagsoegerens lovlige interesser . Saafremt sagsoegeren alene oenskede at anvende den af BTG udviklede steriliseringsproces ved fremstillingen af sine maskiner, ville en almindelig licens have vaeret helt tilstraekkelig i dette oejemed .
b ) Yderligere retssikkerhed som foelge af muligheden for at faa udstedt en negativattest
92 . Selv om anvendelsen af artikel 86 er tilstraekkelig forudberegnelig, kan det som foelge af bestemmelsens noedvendigvis generelle formulering ikke undgaas, at der i nogle tilfaelde bestaar tvivl . Kommissionens anbringende om, at de dominerende virksomheder kan opnaa den noedvendige afklaring af retsstillingen ved at anmode om en negativattest, skal derfor bedoemmes i denne forbindelse ( 93 ).
93 . Sagsoegeren har her anfoert, at det hermed forbundne besvaer vil fratage ordningen med gruppefritagelse enhver interesse . Sagsbehandlingen ved meddelelse af en negativattest varer alt for laenge og giver ikke den fornoedne retssikkerhed, idet negativattesten hverken binder de nationale retsinstanser eller udelukker, at parterne paalaegges en boede . Ved at anvende artikel 86 paa en fritaget adfaerd undergraver Kommissionen ordningen med gruppefritagelse, der efter sit formaal skal goere det unoedvendigt at undersoege det enkelte tilfaelde .
94 . Jeg er enig med sagsoegeren i, at proceduren for meddelelse af en negativattest i et vist omfang er i modstrid med den forenkling af administrationen, som skal opnaas ved ordningen med gruppefritagelse . Som jeg imidlertid netop har anfoert, har ordningen med gruppefritagelse ikke til formaal at beskytte aftalerne mod, at artikel 86 finder anvendelse og saaledes ogsaa afklare parternes retsstilling paa dette punkt . Udstedelsen af negativattester er dernaest paa ingen maade udelukket efter ordningen, hvilket navnlig fremgaar af syvogtyvende betragtning til patentlicensforordningen, der udtrykkeligt forbeholder de beroerte virksomheder denne mulighed .
95 . Argumentet vedroerende procedurens varighed er mere vaesentligt . Det kan vaere meget generende for parterne, at de igennem laengere tid ikke kan vide med sikkerhed, hvorvidt Kommissionen betragter en aftale, de har indgaaet, som et misbrug . Enhver ansoeger maa dog affinde sig med en vis periode med retsuvished, mens sagen om meddelelse af en negativattest behandles . Dette gaelder ogsaa for markedsdominerende virksomheder .
96 . Parterne har anfoert, at en ansoegning om negativattest ikke ville have beskyttet sagsoegeren mod at blive paalagt en boede . Spoergsmaalet er staerkt omtvistet i teorien . Det skal imidlertid i denne forbindelse naevnes, at Kommissionen - efter min mening med rette - i naervaerende sag afstod fra at paalaegge boede . Formentlig kan virksomhederne derfor med foeje paaregne, at Kommissionen i lignende sager som den foreliggende vil benytte sin ret til at paalaegge boeder med forsigtighed, hvorved det dog skal naevnes, at Rettens afgoerelse i denne sag skulle goere det muligt at fjerne visse tvivl med hensyn til gaeldende ret . Paa dette omraade har Retten i oevrigt fuld proevelsesret vedroerende boedespoergsmaalet .
Sagsoegerens sidste anbringende i denne sammenhaeng, nemlig at negativattesten ikke giver retssikkerhed, fordi den ikke binder de nationale domstole, skal behandles sammen med sagsoegerens tredje argument .
2 ) Kraenkelse af retsforhold, der er stiftet i tillid til fritagelsen
97 . Hvad dernaest angaar spoergsmaalet, om der i naervaerende sag i strid med en almindelig faellesskabsretlig grundsaetning er sket en tilsidesaettelse af et retsforhold, der er stiftet i tillid til fritagelsen, fremgaar svaret allerede stort set af det ovenfor anfoerte . Jeg skal derfor noejes med to supplerende bemaerkninger : Den oprindelige licensaftale mellem National Research and Development Council og virksomheden Novus, som sagsoegeren indtraadte i, blev indgaaet i 1981, dvs . laenge foer forordning nr . 2349/84 traadte i kraft . Aftalen blev saaledes foerst efterfoelgende og uden parternes medvirken omfattet af fritagelsen - det kan derfor umuligt haevdes, at retsforholdet blev stiftet i tillid til fritagelsen .
98 . Da sagsoegeren forhandlede med BTG og overtog licensen i 1986, var gruppefritagelsesforordningen ganske vist allerede i kraft, men kun sammen med artikel 86 . Kommissionens klagepunkt vedroerende misbrug vedroerer kun et enkelt punkt i retsforholdet mellem sagsoegeren og licensgiveren, nemlig at den meddelte licens var eksklusiv . Sagsoegeren burde for saa vidt have indset, at artikel 86 kunne finde anvendelse, og sagsoegeren var derfor ikke i god tro .
99 . Det er rigtigt, at en virksomheds medkontrahenter ikke noedvendigvis ved, at virksomheden har en dominerende stilling, og at artikel 86 dermed efter omstaendighederne kan finde anvendelse . Sagsoegeren har for saa vidt fremfoert et vaegtigt argument, der dog ikke kan begrunde, at artikel 86 bliver delvis uanvendelig ( naar medkontrahenten er i god tro ). Ved artikel 86 er alene den dominerende virksomheds adfaerd relevant . Sager, hvor det naevnte problem foreligger, skal foelgelig afgoeres paa grundlag af de nationale retsregler, der konkret finder anvendelse, da artikel 86 intet indeholder om de civilretlige retsvirkninger af en overtraedelse af bestemmelsen .
III - Faellesskabsrettens ensartede anvendelse i fare
100 . Sagsoegeren goer som tredje argument gaeldende, at der er risiko for, at faellesskabsretten ikke finder ensartet anvendelse, saafremt artikel 86 kunne anvendes, selv om der foreligger en gruppefritagelse . Da artikel 86 er direkte anvendelig, kunne de nationale domstole forbyde den dominerende virksomheds adfaerd, der er fritaget, og paa denne maade saette sig ud over Kommissionens beslutning om tilladelse til samme adfaerd, der fremgaar af gruppefritagelsesforordningen . Ifoelge sagsoegeren foelger det af Domstolens dom i Walt Wilhelm-sagen, at dette er ulovligt .
101 . I denne dom fastslog Domstolen, at den omstaendighed, at Kommissionen gennemfoerer en undersoegelse paa grundlag af EF' s konkurrenceret, ikke afskaerer de nationale myndigheder fra samtidig at undersoege de samme forhold i lyset af deres nationale monopollovgivning . Domstolen begraensede dog denne befoejelse, idet den udtalte, at "denne anvendelse af national ret ikke kan haemme den uindskraenkede og ensartede anvendelse af faellesskabsretten og virkningerne af foranstaltningerne til dennes gennemfoerelse" ( 94 ). Hermed fastslog Domstolen, at EF-konkurrenceretten i tilfaelde af konflikt gaar forud for de tilsvarende bestemmelser i medlemsstaterne . Imidlertid vedroerer denne dom kun forholdet mellem paa den ene side de nationale myndigheders anvendelse af national konkurrenceret og Kommissionens anvendelse af faellesskabsretten paa den anden side . Dommen indeholder intet vedroerende spoergsmaalet om de nationale myndigheders anvendelse af faellesskabsretten, som sagsoegerens anbringende vedroerer . Domstolen behoevede heller ikke at tage stilling hertil i sin senere dom af 10 . juli 1980 i de forenede sager 253/78 og 1/79-3/79, der vedroerte spoergsmaalet om anvendelsen af fransk konkurrenceret, efter at Kommissionen havde besluttet at henlaegge sagen ( 95 ).
102 . De nationale myndigheders kompetence til at anvende Faellesskabets konkurrenceregler er derimod, i hvert fald delvis, omhandlet i artikel 9 i forordning nr . 17 .
I henhold til denne bestemmelse er Kommissionen enekompetent til at traeffe den retsstiftende beslutning om fritagelse i henhold til artikel 85, stk . 3 . Saa laenge Kommissionen ikke har indledt nogen procedure i medfoer af artiklerne 2, 3 eller 6 i forordning nr . 17 ( 96 ), forbliver medlemsstaternes myndigheder kompetente til parallelt at bringe bestemmelserne i artikel 85, stk . 1, og artikel 86 i anvendelse . Saa snart Kommissionen griber ind, bliver den ogsaa enekompetent paa dette omraade . Dette gaelder dog kun i forhold til de nationale monopolmyndigheder og saadanne nationale retter, der har til opgave at anvende konkurrenceretten eller udoeve en kontrol med de kompetente myndigheder paa dette omraade . Andre nationale retter og myndigheder bevarer derimod deres kompetence til at anvende artikel 85, stk . 1, og artikel 86, f.eks . i civilretlige tvister, selv om Kommissionen allerede har indledt en procedure . Forbudene i artikel 85, stk . 1, og i artikel 86 har nemlig direkte virkning i forholdet mellem private og stifter rettigheder og forpligtelser for disse, som de nationale domstole skal beskytte . Beskyttelsen af disse rettigheder, der tilkommer private umiddelbart med hjemmel i Traktaten, kan ikke begraenses i den afledede ret ( 97 ). Den nationale domstol kan imidlertid tage hensyn til, at EF-konkurrenceretten finder konsekvent anvendelse, ved at udsaette sagen, indtil Kommissionen har truffet en beslutning ( 98 ).
103 . De nationale domstole er fortsat forpligtet til at sikre retsbeskyttelsen i de enkelte retstvister, ogsaa efter at Kommissionen har afsluttet proceduren . Dette har Domstolen fastslaaet i en raekke sager vedroerende henlaeggelser, der var meddelt ved en skrivelse fra administrationen . Saafremt Kommissionen sender en virksomhed en saadan skrivelse og heri meddeler, at den ikke finder nogen anledning til at gribe ind over for en konkret aftale, er de nationale retter ikke bundet heraf; de kan gaa imod Kommissionens opfattelse og statuere, at aftalen strider mod artikel 85 og foelgelig er ugyldig ( 99 ). De nationale domstole er heller ikke bundet af en negativattest fra Kommissionen . Dette bestrides ganske vist af nogle, men maa noedvendigvis antages, eftersom de nationale domstole ogsaa i denne relation skal sikre de rettigheder, som EOEF-Traktaten har givet de private .
Hverken en skrivelse fra administrationen eller en negativattest kan saaledes afskaere de nationale domstole fra at proeve en adfaerd i lyset af de samme retsforskrifter, som anvendes af Kommissionen, og alligevel komme til et forskelligt resultat . Den opfattelse, som Kommissionen giver udtryk for i sin skrivelse, er alene en faktisk omstaendighed, som de nationale domstole kan tage i betragtning ved deres afgoerelse ( 100 ).
104 . Anderledes forholder det sig imidlertid, naar der foreligger en fritagelse . Kommissionens beslutning om fritagelse i medfoer af artikel 6, stk . 1, i forordning nr . 17 har den retsvirkning, at artikel 85, stk . 1, ikke laengere finder anvendelse paa den fritagne aftale . Dette binder alle nationale retsinstanser og andre myndigheder; de kan ikke aendre ved beslutningens retsvirkninger erga omnes . De ophoerer foerst med at vaere bundet, saafremt Kommissionen skulle tilbagekalde sin beslutning i henhold til artikel 8, stk . 3, i forordning nr . 17 .
En forordning om gruppefritagelse er som retsforskrift ogsaa bindende for de nationale retsinstanser og myndigheder, som dog fortsat har ret til at fortolke forordningen, naar den anvendes . De kan f.eks . fastslaa, at en aftale ikke er omfattet af gruppefritagelsesforordningen og foelgelig rammes af forbuddet i artikel 85, stk . 1 . Risikoen for, at der traeffes uforenelige afgoerelser, kan modvirkes ved hjaelp af den praejudicielle procedure efter artikel 177, som det illustreres af Domstolens praksis vedroerende den tidligere forordning nr . 67/67/EOEF ( 101 ).
105 . Alt det anfoerte gaelder imidlertid kun for forbuddet i artikel 85, stk . 1, ikke for artikel 86 . Hvad jeg har anfoert om Kommissionens kompetence til at udstede den anfaegtede beslutning med hjemmel i artikel 86, gaelder i det hele for de nationale retters og myndigheders tilsvarende kompetence til at anvende artikel 86 . En gruppefritagelse begraenser ikke nationale retters og myndigheders kompetence til at tage stilling til spoergsmaalet om misbrug af en dominerende stilling i lyset af artikel 86 . I overensstemmelse hermed har Domstolen i dom af 11 . april 1989 i Ahmed Saeed-sagen udtalt, at det "i givet fald" ogsaa kan paahvile de nationale myndigheder at anvende artikel 86 ( 102 ).
106 . Denne konklusion indebaerer ikke - modsat sagsoegerens opfattelse - nogen fare for, at faellesskabsretten ikke finder ensartet anvendelse . Tvaertimod : Kun saafremt de nationale retter og myndigheder - ved siden af Kommissionen - ogsaa har ret til at anvende artikel 86 i sagsforhold som det i naervaerende sag foreliggende, er der sikkerhed for, at bestemmelsen anvendes ensartet inden for Faellesskabet .
C - Forslag til afgoerelse
107 . Jeg har hermed anfoert de forhold, der har givet mig den overbevisning, at den anfaegtede beslutning ikke er i strid med artiklerne 85 og 86 . Jeg foreslaar herefter Retten at traeffe foelgende afgoerelse :
"1 ) Sagsoegte frifindes .
2 ) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger ."
(*) Originalsprog : tysk .
( 1 ) EFT 1988, L 319, s . 1, en berigtiget version er offentliggjort i EFT 1989, C 215, s . 1 .
( 2 ) Artikler, der i det foelgende citeres uden angivelse af retsakten, er fra EOEF-Traktaten .
( 3 ) EFT 1984, L 219, s . 15 .
( 4 ) Beslutning 88/501/EOEF ( EFT L 272, s . 27 ).
( 5 ) Jf . dom af 6 . april 1962, Bosch ( 13/61, Sml . 1954-1964, s . 293, 301 ), og dom af 30 . april 1986, Asjes ( 209/84-213/84, Sml . s . 1425, 1469 ).
( 6 ) Dom af 14 . februar 1978 ( 27/76, Sml . s . 207, 298 ).
( 7 ) Dom af 13 . februar 1979, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen ( 85/76, Sml . s . 461, 541 ).
( 8 ) Dom af 21 . februar 1973, praemis 25 ( 6/72, Sml . s . 215, 246 ).
( 9 ) Dette spoergsmaal er meget omtvistet i teorien; se f.eks . Deringer : EWG-Wettbewerbsrecht, Kommentar, note 8 til artikel 85, stk . 3, men herimod Koch i Grabitz, Kommentar zum EWG-Vertrag, note 66 ad artikel 85 .
( 10 ) Dom af 20 . marts 1957, Geitling mod Den Hoeje Myndighed ( 2/56, Sml . 1954-1964, s . 41 ).
( 11 ) EFT 1965-1966, s . 31 .
( 12 ) Dom af 13 . juli 1966, Italien mod Raadet og Kommissionen, ( 32/65, Sml . 1965-1968, s . 293, 299 . Dansk version : "artiklerne 85 og 86 har saaledes hvert sit formaal og finder derfor uden videre anvendelse paa forskellige aftalearter, saa snart de saerlige betingelser i den paagaeldende artikel er opfyldt .")
( 13 ) Ovennaevnte sag 85/76, praemis 116 ( Sml . s . 550 ); jf . ligeledes generaladvokat Reischls forslag til afgoerelse i sag 7/82, GVL ( Sml . 1983, s . 483, 525 ).
( 14 ) Dom af 11 . april 1989, praemis 37 ff . ( 66/86, Sml . s . 803, 1849 ).
( 15 ) Dom af 13 . juli 1989 ( 395/87, Sml . s . 2521 ).
( 16 ) Sag 6/72, jf . ovenfor, praemis 25 ( Sml . s . 245 ).
( 17 ) Dom af 14 . juli 1981, praemis 10 ( 172/80, Sml . s . 2021, 2030 f .).
( 18 ) Sag 6/72, jf . ovenfor, praemis 25 ( Sml . s . 246 ); se i samme retning generaladvokat Roemers forslag til afgoerelse, naevnt ovenfor ( Sml . s . 257 ).
( 19 ) Forslag til afgoerelse af 28 . april 1988 i sag 66/86, punkt 41 .
( 20 ) Ovennaevnte sag 85/76, praemis 116 ( Sml . s . 550 ).
( 21 ) Sag 66/86, andet forslag til afgoerelse fra generaladvokat Lenz, fremsat den 17 . januar 1989, punkt 18 .
( 22 ) Se tillige punkt 41 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse af 28 . april 1988 i sag 66/86 : "Ogsaa en raadsforordning, der maatte betegne visse adfaerdsformer som forenelige med Traktatens artikel 86, skal vurderes i lyset af bestemmelsens kriterier ".
( 23 ) Dom af 11 . april 1989, praemis 37 ( 66/86, Sml . s . 803, 849 ).
( 24 ) EFT 1959-1962, s . 81 .
( 25 ) Mestmaecker : Europaeisches Wettbewerbsrecht, 1974, s . 357 .
( 26 ) Jf . Hoehn : Die Anwendbarkeit des Artikel 86 EWG-Vertrag bei Kartellen und vertikalen Wettbewerbsbeschraenkungen, Diss . Frankfurt, 1969, s . 67, der ganske vist kommer til et andet resultat .
( 27 ) Spoergsmaalet om negativattestens retsvirkninger for nationale retsinstanser er omtvistet . Se som min opfattelse Waelbroeck, M .: "Judicial review of Commission action in competition matters", Annual Proceedings of the Fordham Corporate Law Institute, 1983, s . 179, s . 203 f ., med yderligere henvisninger .
( 28 ) Den stigende koncentration paa markedet er en omstaendighed, som Kommissionen skal tage i betragtning ved behandlingen af en anmodning om fornyelse af en fritagelse . Dom af 9 . juli 1987, Ancides mod Kommissionen, praemis 13 ( 43/85, Sml . s . 3131, 3154 ).
( 29 ) Forordning ( EOEF ) nr . 1017/68 ( EFT 1968 I, s . 295 ), forordning ( EOEF ) nr . 4056/86 ( EFT L 378, s . 4 ) og forordning ( EOEF ) nr . 3975/87 ( EFT L 374, s . 1 ).
( 30 ) Artikel 12 i forordning nr . 1017/68 ( der ikke omfatter krisekarteller efter forordningens artikel 6 ), artikel 12 i forordning nr . 4056/86 og artikel 5 i forordning nr . 3975/87 .
( 31 ) Artikel 12, stk . 3 .
( 32 ) Ibidem .
( 33 ) Artikel 13 i forordning nr . 1017/68, artikel 6 i forordning nr . 3975/87 og artikel 13 i forordning nr . 4056/86 .
( 34 ) Wertheimer : "Het adagium van artikel 86, EEG : 'Quod licet bovi non licet jovi' ", i Europees Kartelrecht Anno 1980, s . 143, 212 .
( 35 ) Forordning nr . 67/67/EOEF ( EFT 1967, s . 9 ), senere erstattet af forordningerne ( EOEF ) nr . 1983/83 ( EFT L 173, s . 1 ) og ( EOEF ) nr . 1984/83 ( EFT L 173, s . 5 ); forordning ( EOEF ) nr . 2349/84 ( EFT L 219, s . 15 ), forordning ( EOEF ) nr . 123/85 ( EFT L 15, s . 16 ), forordning ( EOEF ) nr . 4087/88 ( EFT L 359, s . 46 ) og forordning ( EOEF ) nr . 556/89 ( EFT L 61, s . 1 ).
( 36 ) Tiende betragtning, artikel 3, litra b ), og artikel 5 .
( 37 ) Femtende betragtning til forordning nr . 1983/83 og treogtyvende betragtning til forordning nr . 1984/83 .
( 38 ) Forordning ( EOEF ) nr . 2821/71 ( EFT 1971 III, s . 896 ); forordning ( EOEF ) nr . 417/85 ( EFT L 53, s . 1 ); forordning ( EOEF ) nr . 418/85 ( EFT L 53, s . 5 ).
( 39 ) Artikel 3 i forordning nr . 417/85 og artikel 3, stk . 2 og 3, i forordning nr . 418/85 ( kun vedroerende markedsandelen ).
( 40 ) EFT L 374, s . 9 .
( 41 ) Forordning ( EOEF ) nr . 2671/88, ( EOEF ) nr . 2672/88 og ( EOEF ) nr . 2673/88 ( EFT L 239, s . 9, 13 og 17 ).
( 42 ) Artikel 7 i forordning nr . 2671/88, artikel 11 i forordning nr . 2672/88 og artikel 4 i forordning nr . 2673/88 .
( 43 ) En saadan henstilling kan gives i medfoer af artikel 4 i forordning nr . 3975/87 .
( 44 ) EFT L 378, s . 4 .
( 45 ) Forordning nr . 1983/83 og 1984/83 .
( 46 ) En anden opfattelse findes hos : Wiedemann, Kommentar zu den Gruppenfreistellungsverordnungen des EWG-Kartellrechts, bind 1, 1989, Allgemeiner Teil, s . 120 ff ., nr . 371 og 373, vedroerende den i naervaerende sag omtvistede kommissionsbeslutning .
( 47 ) Koch i Grabitz : Kommentar zum EWG-Vertrag, nr . 192 og 156 vedroerende EOEF-Traktatens artikel 85 .
( 48 ) Jf . artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 3976/87 .
( 49 ) Dom af 11 . april 1989, praemis 37 og 42 ( 66/86 ).
( 50 ) Jf . dom af 21 . februar 1973, naevnt ovenfor ( 6/72, Sml . s . 244 f .); dom af 6 . marts 1974, Commercial Solvents, praemis 25 ( 6/73 og 7/73, Sml . s . 223, 253 ); dom af 16 . november 1977, Inno mod ATAB, praemis 28 ff . ( 13/77, Sml s . 2115, 2145 ); dom af 14 . februar 1978, naevnt ovenfor, praemis 63 ff . ( 27/76, Sml . s . 286 ); dom af 13 . februar 1979, naevnt ovenfor, praemis 125 og 132 ( 85/76, Sml . s . 552 og s . 554 ).
( 51 ) Betragtning 46 til den anfaegtede beslutning .
( 52 ) Ovennaevnte dom, praemis 26 ( s . 245 ). Kommissionens beslutning blev imidlertid ophaevet paa grund af den fejlagtige afgraensning af det relevante marked .
( 53 ) Lang, Temple : Monopolisation and the definition of "abuse" of a dominant position under Article 86 EEC Treaty, CMLR 1977, s . 345, 351 .
( 54 ) Ovennaevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 91 ( 85/76, Sml . s . 541 ).
( 55 ) Ovennaevnte dom af 13 . februar 1979 ( 85/76 ); nogle forfattere har dog forfaegtet en anden opfattelse, f.eks . Koch i Grabitz : Kommentar zum EWG-Vertrag, nr . 45 ff ., i bemaerkningerne til artikel 86 .
( 56 ) Jf . ogsaa her den tidligere naevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 120 ( 85/76, Sml . s . 551 ).
( 57 ) Dom af 9 . november 1983, Michelin, praemis 57 ( 322/81, Sml . s . 3461, 3511 ).
( 58 ) Den tidligere naevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 91 ( 85/76, Sml . s . 541 ); ligeledes dom af 11 . december 1980, L' Oréal, praemis 27 ( 31/80, Sml . s . 3775, 3794 ); dom af 9 . november 1983, naevnt ovenfor, praemis 70 ( 322/81, Sml . s . 3514 ).
( 59 ) Dom af 21 . februar 1973, naevnt ovenfor, praemis 26 ( 6/72, Sml . s . 245 ).
( 60 ) Jf . Vogels grundlaeggende behandling af spoergsmaalet i Droit de la concurrence et concentration économique, Paris, 1988, s . 154 ff .
( 61 ) Dom af 27 . marts 1974 ( 127/73, Sml . s . 313, 316 f .), ganske vist vedroerende et forhold, der er omfattet af typeeksemplet i artikel 86, stk . 2, litra a ).
( 62 ) Dom af 16 . december 1975, praemis 486 ( forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Sml . s . 1663, jf . s . 1992 ).
( 63 ) Dom af 14 . februar 1978, naevnt ovenfor ( 27/76, Sml . s . 293 ).
( 64 ) Dom af 13 . juli 1989, praemis 45 ( 395/87 ), vedroerende typeeksemplet i artikel 86, stk . 2, litra a ).
( 65 ) Naevnte dom, praemis 31 .
( 66 ) Droit de la concurrence et concentration économique, s . 155, fodnote 1 .
( 67 ) Ovennaevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 120 ( 85/76, Sml . s . 551 ).
( 68 ) Jf . dom af 29 . februar 1968, Parke, Davis mod Probel (( 24/67, Sml . 1965-1968, s . 457, 459 f . ( patent ) )); dom af 23 . maj 1978, Hoffmann-La Roche mod Centrafarm (( 102/77, Sml . s . 1139, 1168 ( varemaerker ) )).
( 69 ) Dom af 5 . oktober 1988, praemis 15 ( 53/87, Sml . s . 6039, 6072 ).
( 70 ) Tilsvarende Domstolens faste praksis vedroerende forskellen mellem industrielle ejendomsrettigheders eksistens og udoevelse, for saa vidt angaar anvendelsen af artikel 36; jf . f.eks . dom af 31 . oktober 1974, Centrafarm mod Sterling Drug ( 15/74, Sml . s . 1147 ).
( 71 ) Dom af 29 . februar 1968, jf . ovenfor ( 24/67, Sml . 1965-1968, s . 460 ).
( 72 ) Ovennaevnte dom af 5 . oktober 1988, praemis 16 ( 53/87 ); se tillige dom af 5 . oktober 1988, Volvo mod Veng, praemis 9 ( 238/87, Sml . s . 6211 ).
( 73 ) Forslag til afgoerelse fra generaladvokat Mischo i foernaevnte sag 53/87, Maxicar, punkt 60 .
( 74 ) Forholdet var det samme i sag 238/87, Volvo mod Veng, jf . ovenfor .
( 75 ) Dom af 9 . juli 1985, Pharmon mod Hoechst, praemis 26 ( 19/84, Sml . s . 2281, 2298 ).
( 76 ) Jf . beslutningens seksogfyrretyvende og syvogfyrretyvende betragtning .
( 77 ) EFT 1988, L 319, s . 1; en berigtiget version er offentliggjort i EFT 1989, C 215, s . 1 .
( 78 ) Forordning nr . 2349/84, ellevte og tolvte betragtning .
( 79 ) Jf . ovennaevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 115 ( 85/76, Sml . s . 549 ).
( 80 ) Vedroerende en indgaaende fremstilling af disse to princippers anvendelse i konkurrenceretten henvises til Edward, David : "Constitutional rules of Community law in EEC competition cases", der vil blive offentliggjort i Annual Proceedings of the Fordham Corporate Law Institute, 1989, s . 28 f . i manuskriptet .
( 81 ) Jf . f.eks . dom af 12 . november 1981, Salumi, praemis 10 ( 212/80-217/80, Sml . s . 2735, 2751 ); dom af 28 . april 1988, Mulder, praemis 24 ff . ( 120/86, Sml . s . 2321, 2352 f .); David Edward, jf . ovenfor .
( 82 ) Jf . dom af 2 . februar 1988, Blaizot, praemis 25 ff . ( 24/86, Sml . s . 379, 405 f .); den ledende afgoerelse ved dom af 8 . april 1976, Defrenne, praemis 69 ff . ( 45/75, Sml . s . 455, 480 ).
( 83 ) Dom af 6 . april 1962, jf . ovenfor ( 13/61, Sml . 1954-1964, s . 293 ).
( 84 ) Ovennaevnte dom af 30 . april 1986 ( 209/84-213/84, Sml . s . 1425, 1466 ff .); dom af 11 . april 1989, praemis 20 ff . ( 66/86 ).
( 85 ) Se f.eks . Sharpston : "Legitimate expectations and economic reality", der vil blive offentliggjort i European Law Review, 1990, s . 76 i manuskriptet; dom af 28 . april 1988 i sag 120/86, jf . ovenfor .
( 86 ) Dom af 22 . marts 1961, Snupat ( 42/59 og 49/59, Sml . 1954-1964, s . 247 ).
( 87 ) Se overensstemmende hermed Wiedemann : Kommentar zu den Gruppenfreistellungsverordnungen des EWG-Kartellrechts, bind 1, 1989, Allgemeiner Teil, s . 122, nr . 373 .
( 88 ) Jf . f.eks . artikel 7 i forordning nr . 19/65 .
( 89 ) Anderledes Wiedemann, jf . ovenfor, nr . 373 s . 123 .
( 90 ) Ovennaevnte dom af 9 . november 1983, praemis 57 ( 322/81, Sml . s . 3511 ).
( 91 ) Vogel, a.st ., s . 143; se ogsaa generaladvokat Roemers forslag til afgoerelse i ovennaevnte sag 6/72 ( Sml . 1973, s . 256 ).
( 92 ) En udfoerlig gennemgang findes i Gyselen : "Abuse of monopoly power within the meaning of Article 86 of the EEC Treaty : Recent developments", som vil blive offentliggjort i Annual Proceedings of the Fordham Corporate Law Institute, 1989, s . 27 ff . i manuskriptet .
( 93 ) Saaledes ovennaevnte dom af 13 . februar 1979, praemis 130 ( 85/76, Sml . s . 554 ).
( 94 ) Dom af 13 . februar 1969, praemis 9 ( 14/68, Sml . 1969, s . 1, 3 f .).
( 95 ) Dom af 10 . juli 1980, Giry og Guerlain, praemis 15 ff . ( 253/78 og 1/79-3/79, Sml . s . 2327, 2374 f .).
( 96 ) Artikel 9, stk . 3 .
( 97 ) Ovennaevnte dom af 30 . januar 1974 ( 127/73, Sml . s . 51, 62 f .), vedroerende artikel 86; dom af 10 . juli 1980, Marty mod Lauder ( 37/79, Sml . s . 2481, 2500 ) vedroerende artikel 85, stk . 1 .
( 98 ) Dom af 6 . februar 1973, Haecht II, praemis 10 ff . ( 48/72, Sml . s . 77, 87 ); dom af 10 . juli 1980, jf . ovenfor, praemis 14 ( 37/79, Sml . s . 2500 ).
( 99 ) Jf . ovennaevnte dom af 10 . juli 1980, praemis 10 ( 37/79, Sml . s . 2499 ).
( d ) Dom af 10 . juli 1980, jf . ovenfor ( 37/79, Sml . s . 2499 ).
( 101 ) Jf . f.eks . dom af 25 . november 1971, Béguelin, praemis 19-22 ( 22/71, Sml . 1971, s . 257, 262 ); dom af 3 . februar 1976, Fonderies Roubaix, praemis 10 ff . ( 63/75, Sml . s . 111, 118 ); og senest dom af 28 . januar 1986, Pronuptia, praemis 33 ( 161/84, Sml . s . 353, 387 ).
( 102 ) Dom af 11 . april 1989, praemis 32 ( 66/86 ).