62025CJ0313
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
4. september 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i en medlemsstat – direktiv 2008/115/EF – fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse – artikel 5 – princippet om non-refoulement – barnets tarv – familieliv – artikel 15 – frihedsberøvelse med henblik på udsendelse – prøvelse af overholdelsen af lovlighedsbetingelserne – den nationale retsinstans’ pligt til at efterprøve iagttagelsen af princippet om non-refoulement og af de øvrige hensyn, som er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115 – vurdering ex officio – artikel 6 og 7, artikel 19, stk. 2, artikel 24, stk. 2, samt artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«
I sag C-313/25 PPU [Adrar] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet i Roermond, Nederlandene) ved afgørelse af 6. maj 2025, indgået til Domstolen den 6. maj 2025, i sagen
GB
mod
Minister van Asiel en Migratie,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe (refererende dommer), Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, samt dommerne M. Gavalec, Z. Csehi og F. Schalin,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitssekretær: fuldmægtig A. Lamote,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 1. juli 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
GB ved advocaten N. den Ouden og A. Hol,
–
den nederlandske regering ved M.H.S. Gijzen og J. Langer, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved A. Baeckelmans, A. Katsimerou og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 1. august 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, artikel 13, stk. 1 og 2, samt artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98), sammenholdt med artikel 6 og 7, artikel 19, stk. 2, artikel 24, stk. 2 samt artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem GB, som er algerisk statsborger, og Minister van Asiel en Migratie (minister for asyl og migration, Nederlandene) (herefter »ministeren«) vedrørende sidstnævntes afgørelse om at frihedsberøve GB med henblik på hans udsendelse til Algeriet.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Artikel 33 i konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)), som ændret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31. januar 1967, er sålydende:
»1.   Ingen kontraherende stat må på nogen som helst måde udvise eller afvise en flygtning ved grænserne til sådanne områder, hvor hans liv eller frihed ville være truet på grund af hans race, religion, nationalitet, hans tilhørsforhold til en særlig social gruppe eller hans politiske anskuelser.
2.   Nærværende bestemmelse kan dog ikke påberåbes af en flygtning, som med rimelig grund må anses for en fare for det lands sikkerhed, i hvilket han befinder sig, eller som efter en endelig dom for en særlig farlig forbrydelse må betragtes som en fare for samfundet i det pågældende land.«
EU-retten
4
2, 4., 8., 16., 22. og 24. betragtning til direktiv 2008/115 har følgende ordlyd:
»(2)
Det Europæiske Råd opfordrede på sit møde i Bruxelles den 4.-5. november 2004 til, at der udformes en effektiv udsendelses- og repatrieringspolitik, der bygger på fælles standarder, så personer tilbagesendes på en human måde og med fuld respekt for deres grundlæggende rettigheder og værdighed.
[...]
(4)
Der skal fastsættes klare, gennemsigtige og retfærdige regler for at sikre en effektiv tilbagesendelsespolitik, der er en nødvendig del af en velforvaltet migrationspolitik.
[...]
(8)
Det anerkendes, at det er medlemsstaternes legitime ret at sende tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold tilbage, forudsat at der findes retfærdige og effektive asylsystemer, som fuldt ud respekterer non-refoulement-princippet.
[...]
(16)
Anvendelse af frihedsberøvelse med henblik på udsendelse bør begrænses og ske i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet for så vidt angår de anvendte midler og de forfulgte mål. Frihedsberøvelse er kun berettiget for at forberede en tilbagesendelse eller gennemføre en udsendelsesproces, og hvis mindre indgribende foranstaltninger ikke vil være tilstrækkelige.
[...]
(22)
I overensstemmelse med [den internationale konvention om barnets rettigheder, der blev vedtaget af De Forenede Nationers generalforsamling den 20. november 1989,] bør »barnets tarv« være et væsentligt hensyn for medlemsstaterne ved gennemførelsen af dette direktiv. I overensstemmelse med den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettighederne og grundlæggende frihedsrettigheder[, undertegnet i Rom den 4. november 1950,] bør respekten for familielivet være et væsentligt hensyn for medlemsstaterne ved gennemførelsen af dette direktiv.
[...]
(24)
Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som navnlig er anerkendt i [chartret].«
5
Det nævnte direktivs artikel 3 med overskriften »Definitioner« bestemmer følgende i nr. 4) og 5):
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
4)
»afgørelse om tilbagesendelse«: en administrativ eller retslig afgørelse eller retsakt, der fastslår eller erklærer, at en tredjelandsstatsborgers ophold er ulovligt, og som pålægger eller fastslår en forpligtelse for den pågældende til at vende tilbage
5)
»udsendelse«: håndhævelse af forpligtelsen til at vende tilbage, dvs. den fysiske transport ud af medlemsstaten.«
6
Direktivets artikel 5, der har overskriften »Non-refoulement, barnets tarv, familieliv og helbredstilstand«, fastsætter:
»Når medlemsstaterne gennemfører dette direktiv, tager de behørigt hensyn til
a)
barnets tarv
b)
familieliv
c)
den pågældende tredjelandsstatsborgers helbredstilstand
og respekterer non-refoulement-princippet.«
7
Direktivets artikel 9 med overskriften »Udsættelse af udsendelse« bestemmer følgende i stk. 1, litra a):
»Medlemsstaterne udsætter en udsendelse,
a)
hvis den vil krænke non-refoulement-princippet […]«
8
Artikel 12 i direktiv 2008/115, som har overskriften »Form«, fastsætter følgende i stk. 1, første afsnit:
»Afgørelser om tilbagesendelse og, hvis der er udstedt sådanne, afgørelser om indrejseforbud og afgørelser om udsendelse skal affattes skriftligt og angive de faktiske og retlige grunde samt oplyse om de retsmidler, der er til rådighed.«
9
Det nævnte direktivs artikel 13 med overskriften »Retsmidler« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Den pågældende tredjelandsstatsborger skal have adgang til effektive retsmidler til at klage over eller søge prøvning af afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i artikel 12, stk. 1, ved en kompetent retslig eller administrativ myndighed eller et kompetent organ, sammensat af medlemmer, der er er upartiske og er sikret uafhængighed.
2.   Myndigheden eller organet, jf. stk. 1, skal have beføjelse til at prøve afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i artikel 12, stk. 1, herunder mulighed for midlertidigt at suspendere afgørelsernes fuldbyrdelse, medmindre midlertidig suspension allerede finder anvendelse i medfør af national lovgivning.«
10
Direktivets artikel 15, der har overskriften »Frihedsberøvelse«, er affattet således:
»1.   Medmindre andre tilstrækkelige og mindre indgribende foranstaltninger kan anvendes effektivt i det konkrete tilfælde, må medlemsstaterne kun frihedsberøve en tredjelandsstatsborger, der er genstand for tilbagesendelsesprocedurer, for at forberede en tilbagesendelse og/eller gennemføre en udsendelse, navnlig når
a)
der er risiko for, at den pågældende vil forsvinde, eller
b)
den pågældende tredjelandsborger undviger eller lægger hindringer i vejen for forberedelsen af tilbagesendelses- eller udsendelsesprocessen.
Enhver frihedsberøvelse skal være af så kort varighed som muligt og må kun opretholdes, så længe udsendelsen er under forberedelse og gennemføres med nødvendig omhu.
2.   Afgørelser om frihedsberøvelse træffes af administrative eller retslige myndigheder.
Afgørelser om frihedsberøvelse skal være skriftlige med angivelse af de faktiske og retlige grunde.
Når det er administrative myndigheder, der har truffet afgørelsen om frihedsberøvelse, skal medlemsstaterne
a)
enten foreskrive hurtig domstolsprøvelse af frihedsberøvelsens lovlighed, som der skal træffes afgørelse om så hurtigt som muligt fra tidspunktet for frihedsberøvelsens start
b)
eller indrømme den pågældende tredjelandsstatsborger en ret til at indlede procedurer, hvorved der sker hurtig domstolsprøvelse af frihedsberøvelsens lovlighed, som der skal træffes afgørelse om så hurtigt som muligt efter indledningen af de relevante procedurer. I sådanne tilfælde skal medlemsstaterne omgående underrette den pågældende tredjelandsstatsborger om muligheden for at indlede sådanne procedurer.
Den pågældende tredjelandsstatsborger skal omgående løslades, hvis frihedsberøvelsen ikke er lovlig.
3.   Afgørelser om frihedsberøvelse vurderes i hvert enkelt tilfælde på ny med rimelige mellemrum enten efter ansøgning fra den pågældende tredjelandsstatsborger eller ex officio. I tilfælde af langvarig frihedsberøvelse skal vurderingerne være undergivet en retslig myndigheds tilsyn.
4.   Når der af retlige eller andre grunde ikke længere synes at være rimelig udsigt til udsendelse, eller når betingelserne i stk. 1 ikke længere foreligger, ophører frihedsberøvelsen med at være berettiget, og den pågældende person løslades omgående.
5.   Frihedsberøvelsen opretholdes, så længe betingelserne i stk. 1 er opfyldt, og så længe det er nødvendigt for at sikre velgennemført udsendelse. Hver medlemsstat fastsætter en begrænset periode for frihedsberøvelsen, der ikke må overstige seks måneder.
6.   Medlemsstaterne må ikke forlænge den periode, der er omhandlet i stk. 5, undtagen i en begrænset periode på yderligere 12 måneder i overensstemmelse med national ret, hvis udsendelsesproceduren uanset alle rimelige bestræbelser kan forventes at tage længere tid som følge af
a)
manglende samarbejde fra den pågældende tredjelandsstatsborgers side eller
b)
forsinkelser i forbindelse med fremskaffelsen af nødvendige dokumenter fra tredjelande.«
Nederlandsk ret
11
Artikel 59, stk. 1, litra a), i wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (lov om generel ændring af lov om udlændinge) af 23. november 2000 (Stb. 2000, nr. 495) fastsætter i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, følgende:
»Hvis hensynet til den offentlige orden eller den nationale sikkerhed kræver det, kan ministeren med henblik på udsendelse frihedsberøve en udlænding, der […] ikke har lovligt ophold.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
12
Den 11. september 2024 indgav GB, som er algerisk statsborger, en ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene. Han gav ikke møde til samtalen vedrørende undersøgelsen af begrundelsen for denne ansøgning.
13
Ved afgørelse af 7. oktober 2024 gav ministeren derfor afslag på den nævnte ansøgning uden at realitetsbehandle den. Denne afgørelse udgør samtidig en afgørelse om tilbagesendelse (herefter »afgørelsen om tilbagesendelse«). Eftersom GB ikke anlagde noget søgsmål, er sidstnævnte afgørelse blevet endelig.
14
Den 26. marts 2025 blev GB af de franske myndigheder overført til Nederlandene på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31).
15
Samme dag indgav GB en fornyet ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene, som havde til virkning, at fuldbyrdelsen af afgørelsen om tilbagesendelse blev suspenderet. Efter at have hørt GB om begrundelsen for denne ansøgning gav ministeren den 7. april 2025 GB meddelelse om sin hensigt om at afslå ansøgningen som åbenbart grundløs. Den 9. april 2025 trak GB ansøgningen tilbage. Suspensionen af afgørelsen om tilbagesendelse ophørte herved automatisk.
16
Den 10. april 2025 frihedsberøvede ministeren GB på grundlag af artikel 15 i direktiv 2008/115 med henblik på at forberede hans tilbagesendelse eller gennemføre hans udsendelse til Algeriet til fuldbyrdelse af afgørelsen om tilbagesendelse. Inden han blev frihedsberøvet, erklærede GB dels, at han frygtede at blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling i tilfælde af tilbagesendelse til Algeriet, dels at han var far til et barn, der blev født i Frankrig den 18. september 2024, og som han ønskede at kunne tage sig af, selv om han ikke længere havde noget forhold til barnets mor, der er algerisk statsborger med opholdstilladelse i Frankrig.
17
Den 16. april 2025 anlagde GB søgsmål til prøvelse af frihedsberøvelsen af ham ved rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet i Roermond), som er den forelæggende ret.
18
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det af EU-retten følger, at når denne retsinstans efterprøver, om betingelserne for frihedsberøvelsens lovlighed er blevet overholdt, skal den vurdere, om princippet om non-refoulement og de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, særligt familielivet og barnets tarv, er til hinder for udsendelsen af GB til Algeriet til fuldbyrdelse af afgørelsen om tilbagesendelse. I henhold til nederlandsk ret har den nævnte retsinstans nemlig ikke beføjelse til at foretage en sådan vurdering.
19
For det første er den forelæggende ret imidlertid af den opfattelse, at den er den eneste retslige myndighed, som kan vurdere, om en udsendelse af GB til Algeriet er forenelig med princippet om non-refoulement og med de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115.
20
Det er nemlig på intet tidspunkt under proceduren blevet vurderet, om det nævnte princip og de nævnte hensyn er til hinder for udsendelsen af GB.
21
Indledningsvis er det blevet anført, at en sådan vurdering ikke fandt sted i forbindelse med vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse, for så vidt som GB ikke havde givet møde til samtalen vedrørende undersøgelsen af begrundelsen for hans ansøgning om international beskyttelse. Da GB ikke havde anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse, er den blevet endelig, uden at der er blevet foretaget nogen undersøgelse af princippet om non-refoulement og af de øvrige interesser, som er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115.
22
Dernæst er det blevet anført, at en sådan vurdering heller ikke blev foretaget i forbindelse med frihedsberøvelsen af GB med henblik på hans udsendelse, skønt han i det væsentlige havde påberåbt sig en væsentlig ændring i omstændighederne, idet han dels gav udtryk for risikoen for behandling, der er forbudt i henhold til chartrets artikel 4, i tilfælde af en tilbagevenden til Algeriet, dels henviste til fødslen i Frankrig af sit barn, som han hævder at ville tage sig af.
23
Endelig er det blevet anført, at en undersøgelse af princippet om non-refoulement og af de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, heller ikke kan foretages på et senere trin af proceduren. For det første forholder det sig nemlig således, at i national retspraksis kræver fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse ikke, at der vedtages en ny retsakt – det være sig en administrativ eller en retslig retsakt – i forbindelse med hvilken en sådan undersøgelse kan foretages. For det andet fastsætter nederlandsk ret ikke noget selvstændigt retsmiddel til prøvelse af fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse. GB kan først indgive en klage over en påtænkt og planlagt faktisk udsendelse, når han er blevet oplyst om datoen og tidspunktet for denne udsendelse. En sådan klage kan imidlertid kun vedrøre fremgangsmåden for fuldbyrdelsen af afgørelsen om tilbagesendelse og giver ikke anledning til en undersøgelse af princippet om non-refoulement og af de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115.
24
For det andet er den forelæggende ret af den opfattelse, at EU-retten pålægger den at foretage en ajourført undersøgelse af princippet om non-refoulement og af de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, for at sikre GB en effektiv domstolsprøvelse, retten til frihed og overholdelsen af det nævnte princip og de nævnte interesser.
25
I denne henseende har den forelæggende ret for det første anført, at det nævnte direktivs artikel 5 forpligter den kompetente nationale myndighed til at iagttage princippet om non-refoulement på alle trin af tilbagesendelsesproceduren. En frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med henblik på den pågældendes udsendelse gennemfører direktivet og udgør derfor et sådant trin.
26
For det andet har EU-lovgiver i artikel 9, stk. 1, litra a), i direktiv 2008/115 fastsat, at udsendelsen skal udsættes, når den er i strid med princippet om non-refoulement. En tidligere afgørelse om tilbagesendelse og en udsættelse af udsendelsen kan dermed sameksistere, således at den omstændighed, at der foreligger en selv endelig afgørelse om tilbagesendelse, ikke bør være til hinder for en prøvelse af, om udsendelsen til fuldbyrdelse af denne afgørelse er forenelig med princippet om non-refoulement. I øvrigt er forbuddet mod refoulement af absolut karakter.
27
Derimod er de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2, ikke absolutte rettigheder. Det fremgår imidlertid af Domstolens praksis, at disse rettigheder ligeledes kan være til hinder for vedtagelsen af en afgørelse om tilbagesendelse. Tilsvarende kan de efter den forelæggende rets opfattelse være til hinder for udsendelsen af en tredjelandsstatsborger til fuldbyrdelse af en sådan afgørelse.
28
For det tredje kræver den pågældende tredjelandsstatsborgers ret til effektive retsmidler ligeledes, at den retsinstans, der skal efterprøve overholdelsen af betingelserne for lovligheden af en frihedsberøvelse med henblik på udsendelse til fuldbyrdelse af en afgørelse om tilbagesendelse, kan undersøge, om princippet om non-refoulement og de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, er til hinder for udsendelsen.
29
For det fjerde er frihedsberøvelsen med henblik på udsendelse ikke begrundet og opfylder ikke længere sit formål, hvis udsendelsen ikke kan finde sted på grund af princippet om non-refoulement eller de øvrige hensyn, som er omhandlet i det nævnte direktivs artikel 5. I et sådant tilfælde skal den berørte person i henhold til dette direktivs artikel 15, stk. 4, omgående løslades. Før den pågældende tredjelandsstatsborger frihedsberøves med henblik på vedkommendes udsendelse, er det derfor nødvendigt at efterprøve, om udsendelsen er lovlig.
30
På denne baggrund har rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet i Roermond) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 5, artikel 13, stk. 1 og 2, og artikel 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med [chartrets] artikel 6, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 [...], fortolkes således, at en judiciel myndighed ved prøvelsen af, om de betingelser for lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger, der følger af EU-retten, er blevet overholdt, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at sikre sig, at non-refoulement-princippet ikke er til hinder for [fuldbyrdelsen af] en afgørelse om tilbagesendelse, der blev truffet tidligere, og med henblik på hvis fuldbyrdelse tredjelandsstatsborgeren blev frihedsberøvet?
2)
Skal artikel 5, artikel 13, stk. 1 og 2, og artikel 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med [chartrets] artikel 6 og 7, artikel 24, stk. 2, og artikel 47 [...], fortolkes således, at en judiciel myndighed ved prøvelsen af, om de betingelser for lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger, der følger af EU-retten, er blevet overholdt, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at sikre sig, at de hensyn, der er nævnt i artikel 5 i direktiv 2008/115, ikke er til hinder for [fuldbyrdelsen af] en afgørelse om tilbagesendelse, der blev truffet tidligere, og med henblik på hvis fuldbyrdelse tredjelandsstatsborgeren blev frihedsberøvet?«
Anmodningen om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure
31
Den forelæggende ret har anmodet om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure, som er fastsat i artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
32
Det følger af disse bestemmelser, at anvendelsen af den nævnte procedure er underlagt to kumulative betingelser. For det første skal den præjudicielle forelæggelse rejse fortolkningsspørgsmål vedrørende det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er genstand for afsnit V i EUF-traktatens tredje del. For det andet skal omstændighederne i tvisten i hovedsagen, således som de er beskrevet af den forelæggende ret, være kendetegnet ved, at der foreligger en hastesituation.
33
Hvad angår den første betingelse skal det bemærkes, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af direktiv 2008/115, der henhører under de områder, som er omhandlet i EUF-traktatens tredje del, afsnit V, vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Anmodningen kan derfor undergives den præjudicielle hasteprocedure.
34
Hvad angår den anden betingelse, hvilken vedrører den hastende karakter, skal det bemærkes, at det af Domstolens praksis fremgår, at denne betingelse bl.a. er opfyldt, når den i hovedsagen berørte person på det pågældende tidspunkt er frihedsberøvet, og personens fortsatte frihedsberøvelse afhænger af løsningen af tvisten i hovedsagen, idet det præciseres, at situationen for denne person skal bedømmes ud fra den situation, der forelå på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren (dom af 4.10.2024, Bouskoura, C-387/24 PPU, EU:C:2024:868, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis, og af 19.6.2025, Kamekris, C-219/25 PPU, EU:C:2025:456, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
35
I det foreliggende tilfælde skal det for det første bemærkes, at det af forelæggelsesafgørelsen fremgår, at GB blev frihedsberøvet den 10. april 2025 med henblik på hans udsendelse til Algeriet, således at han på nuværende tidspunkt er frihedsberøvet.
36
For det andet tilsigtes det med de spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, at afgøre, om EU-retten forpligter denne retsinstans til på grundlag af betingelserne for frihedsberøvelsens lovlighed at vurdere, om princippet om non-refoulement og de øvrige hensyn, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, er til hinder for udsendelsen af GB til Algeriet, i hvilket tilfælde retsinstansen skal bringe hans frihedsberøvelse til ophør.
37
På denne baggrund har Domstolens Anden Afdeling den 21. maj 2025 efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure.
Om de præjudicielle spørgsmål
Indledende bemærkninger
38
Ifølge fast retspraksis er den i artikel 267 TEUF fastsatte procedure et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for løsningen af de tvister, som de skal afgøre (jf. kendelse af 26.1.1990, Falciola, C-286/88, EU:C:1990:33, præmis 7, og dom af 15.4.2021, État belge (Omstændigheder, der er indtruffet senere end afgørelsen om overførsel), C-194/19, EU:C:2021:270, præmis 21).
39
Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at det som led i denne samarbejdsprocedure tilkommer Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter denne i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den (jf. dom af 17.7.1997, Krüger, C-334/95, EU:C:1997:378, præmis 22). Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (jf. dom af 28.11.2000, Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, præmis 18, og af 3.6.2025, Kinsa, C-460/23, EU:C:2025:392, præmis 34).
40
Med sine spørgsmål har den forelæggende ret i det væsentlige anmodet om en fortolkning af artikel 5, artikel 13, stk. 1 og 2, samt artikel 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med flere bestemmelser i chartret.
41
Artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115 fastsætter bl.a., at den pågældende tredjelandsstatsborger skal have adgang til effektive retsmidler til at klage over eller søge prøvning af afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i direktivets artikel 12, stk. 1, dvs. afgørelser om tilbagesendelse og, hvis der er udstedt sådanne, afgørelser om indrejseforbud og afgørelser om udsendelse.
42
I det foreliggende tilfælde fremgår det imidlertid af den forelæggende rets forklaringer, at tvisten i hovedsagen ikke vedrører lovligheden af en afgørelse om tilbagesendelse eller en anden afgørelse vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, men lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på dennes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse.
43
Hvad angår frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold i henhold til artikel 15, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115 er de fælles EU-standarder for domstolsbeskyttelse indeholdt i direktivets artikel 15, stk. 2, tredje afsnit (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 82).
44
Følgelig er artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115 ikke relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, hvorfor det ikke er nødvendigt at foretage en fortolkning heraf.
Det første spørgsmål
45
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 6, artikel 19, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om princippet om non-refoulement er til hinder for denne udsendelse.
46
Indledningsvis skal det bemærkes, at det med direktiv 2008/115 hovedsageligt tilsigtes, således som det fremgår af anden og fjerde betragtning til direktivet, at udforme en effektiv udsendelses- og repatrieringspolitik med fuld respekt for de pågældende personers grundlæggende rettigheder og værdighed (dom af 19.6.2018, Gnandi, C-181/16, EU:C:2018:465, præmis 48, af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 88, og af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 30).
47
Det følger heraf, at når medlemsstaterne gennemfører direktiv 2008/115, herunder når de vedtager frihedsberøvelsesforanstaltninger med henblik på at forberede udsendelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, er de forpligtet til at overholde de grundlæggende rettigheder, som denne statsborger er tillagt ved chartret (jf. i denne retning dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 89).
48
I lyset af disse indledende bemærkninger skal det for det første bemærkes, at enhver frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger, der anordnes i henhold til direktiv 2008/115 i forbindelse med en tilbagesendelsesprocedure som følge af ulovligt ophold, udgør et alvorligt indgreb i den pågældendes ret til frihed som fastsat i chartrets artikel 6 (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
49
En frihedsberøvelsesforanstaltning består nemlig i at indespærre en person på et bestemt sted ved at pålægge den pågældende person permanent at forblive i et afgrænset og lukket område, hvorved personen isoleres fra resten af befolkningen og berøves sin bevægelsesfrihed (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
50
Formålet med frihedsberøvelsesforanstaltningerne som omhandlet i direktiv 2008/115 er imidlertid ikke retsforfølgning eller bekæmpelse af strafbare handlinger, men gennemførelsen af de mål, der forfølges med dette direktiv på området for tilbagesendelse (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 74). Når frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold træffes med henblik på udsendelse, har den således kun til formål at sikre en effektiv tilbagesendelsesproces og forfølger ikke noget straffende formål (jf. i denne retning dom af 10.3.2022, Landkreis Gifhorn, C-519/20, EU:C:2022:178, præmis 38).
51
Henset til alvoren af det nævnte indgreb i den ret til frihed, som er sikret ved chartrets artikel 6, og henset til vigtigheden af denne ret, er der opstillet strenge rammer for den beføjelse til at frihedsberøve tredjelandsstatsborgere, som indrømmes de kompetente nationale myndigheder. En frihedsberøvelsesforanstaltning kan således kun anordnes eller forlænges under overholdelse af de generelle og abstrakte regler, som fastsætter betingelserne og de nærmere bestemmelser herfor (jf. i denne retning dom af 10.3.2022, Landkreis Gifhorn, C-519/20, EU:C:2022:178, præmis 62, og af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 75).
52
De generelle og abstrakte regler – der som fælles EU-standarder fastsætter betingelserne for, hvornår frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold er lovlig i henhold til direktiv 2008/115, herunder i lyset af chartrets artikel 6 – er indeholdt i dette direktivs artikel 15 (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 76 og 77).
53
Det nævnte direktivs artikel 15, stk. 1, fastsætter, at medmindre andre tilstrækkelige og mindre indgribende foranstaltninger kan anvendes effektivt i det konkrete tilfælde, må medlemsstaterne kun frihedsberøve en tredjelandsstatsborger, der er genstand for tilbagesendelsesprocedurer, for at forberede en tilbagesendelse og/eller gennemføre en udsendelse, navnlig når der er risiko for, at den pågældende vil forsvinde, eller den pågældende tredjelandsborger undviger eller lægger hindringer i vejen for forberedelsen af tilbagesendelses- eller udsendelsesprocessen. Enhver frihedsberøvelse skal være af så kort varighed som muligt og må kun opretholdes, så længe udsendelsen er under forberedelse og gennemføres med nødvendig omhu.
54
Når det viser sig, at de betingelser for frihedsberøvelsens lovlighed, der er fastsat i artikel 15 i direktiv 2008/115, ikke var eller ikke længere er opfyldt, skal den pågældende person – således som EU-lovgiver i øvrigt udtrykkeligt har anført i direktivets artikel 15, stk. 2, fjerde afsnit, og artikel 15, stk. 4 – omgående løslades (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 79, og af 4.10.2024, Bouskoura, C-387/24 PPU, EU:C:2024:868, præmis 44).
55
Det forholder sig således for det første således, at i henhold til artikel 15, stk. 2, fjerde afsnit, i direktiv 2008/115 skal den pågældende tredjelandsstatsborger omgående løslades, hvis frihedsberøvelsen ikke er lovlig. For det andet fremgår det af dette direktivs artikel 15, stk. 4, at det samme gælder, når der af retlige eller andre grunde ikke længere synes at være rimelig udsigt til udsendelse, eller når de betingelser, som er fastsat i direktivets artikel 15, stk. 1, ikke længere foreligger.
56
For at der kan antages at være »rimelig udsigt til udsendelse« som omhandlet i artikel 15, stk. 4, i direktiv 2008/115, er det nødvendigt, at der på tidspunktet for prøvelsen af lovligheden af frihedsberøvelsen er reel udsigt til, at udsendelsen kan gennemføres inden for de frister, som er fastsat i direktivets artikel 15, stk. 5 og 6 (jf. i denne retning dom af 30.11.2009, Kadzoev, C-357/09 PPU, EU:C:2009:741, præmis 65, og af 5.6.2014, Mahdi, C-146/14 PPU, EU:C:2014:1320, præmis 60), og uden at »retlige [...] grunde« i denne bestemmelses forstand er til hinder herfor.
57
Den kompetente nationale myndighed skal derfor i henhold til de betingelser for frihedsberøvelsens lovlighed, der er fastsat i artikel 15 i direktiv 2008/115, bl.a. kontrollere, om der er rimelig udsigt til udsendelse af den pågældende tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, eller om sådanne retlige grunde er til hinder for udsendelsen af den pågældende.
58
I denne henseende er begrebet »retlige [...] grunde« ikke defineret i direktiv 2008/115. Henset til begrebets sædvanlige betydning skal det fastslås, at det omfatter enhver retsregel, som medlemsstaterne skal overholde i forbindelse med udsendelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold.
59
Dette er – således som alle de parter og berørte, der har afgivet indlæg i den foreliggende sag, i øvrigt er enige om – tilfældet med artikel 5 i direktiv 2008/115, som udgør en generel regel, der gælder for medlemsstaterne, så snart de gennemfører dette direktiv.
60
Navnlig forpligter artikel 5 i direktiv 2008/115 den kompetente nationale myndighed til på alle trin af tilbagesendelsesproceduren at respektere princippet om non-refoulement, der som en grundlæggende rettighed er sikret ved chartrets artikel 18, sammenholdt med artikel 33 i konventionen om flygtninges retsstilling, som ændret ved protokollen om flygtninges retsstilling, og ved chartrets artikel 19, stk. 2 (dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 55, og af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 35).
61
Efter fast retspraksis indeholder chartrets artikel 19, stk. 2, sammenholdt med chartrets artikel 4, et absolut forbud, uanset den pågældende persons adfærd, mod udsendelse, udvisning eller udlevering til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for, at den pågældende bliver idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling. Medlemsstaterne må derfor hverken udsende, udvise eller udlevere en udlænding, hvis der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende løber en reel risiko for i bestemmelseslandet at blive udsat for behandling, der er forbudt ved disse to bestemmelser i chartret (dom af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
62
Når der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at en tredjelandsstatsborger, som har ulovligt ophold, løber en reel risiko for i bestemmelseslandet at blive udsat for behandling, der er forbudt i henhold til chartrets bestemmelser, kan denne statsborger således ikke gøres til genstand for en udsendelsesforanstaltning, så længe en sådan risiko foreligger, således som det i øvrigt udtrykkeligt er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra a), i direktiv 2008/115 (jf. i denne retning dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 58 og 59).
63
Dette gælder også, når den pågældende tredjelandsstatsborger er genstand for en afgørelse om tilbagesendelse, som vedkommende ikke har anfægtet, og som således er blevet endelig.
64
Den kompetente nationale myndighed skal nemlig tage hensyn til princippet om non-refoulement i alle faser af proceduren fra det tidspunkt, hvor der træffes en afgørelse om tilbagesendelse, indtil tidspunktet for domstolsprøvelsen af afgørelsens fuldbyrdelse (jf. i denne retning dom af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 46), hvilket – således som det fremgår af nærværende doms præmis 61 – gælder uafhængigt af den pågældende tredjelandsstatsborgers adfærd og navnlig spørgsmålet om, hvorvidt vedkommende har anfægtet den nævnte afgørelse.
65
Desuden er medlemsstaterne forpligtet til at gøre det muligt for en sådan tredjelandsstatsborger at påberåbe sig enhver ændring i omstændighederne, der er indtrådt efter vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse, og som kan have en væsentlig indvirkning på bedømmelsen af den pågældendes situation i lyset af bl.a. artikel 5 i direktiv 2008/115 (jf. i denne retning dom af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
66
Det følger heraf, at når den kompetente nationale myndighed anmodes om at anordne, foretage en fornyet gennemgang af eller forlænge en frihedsberøvelsesforanstaltning med henblik på udsendelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, skal den kontrollere, at princippet om non-refoulement ikke er til hinder for dennes udsendelse.
67
Hvad for det andet angår frihedsberøvede tredjelandsstatsborgeres ret til en effektiv domstolsbeskyttelse fremgår det af fast retspraksis, at medlemsstaterne i medfør af chartrets artikel 47 skal sikre en effektiv domstolsbeskyttelse af de individuelle rettigheder, som følger af Unionens retsorden (dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 81).
68
For så vidt angår frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold i henhold til direktiv 2008/115 er den nævnte ret konkretiseret i dette direktivs artikel 15, stk. 2, tredje afsnit, som fastsætter, at når afgørelsen om frihedsberøvelse er blevet truffet af en administrativ myndighed, skal der enten ex officio eller efter anmodning fra den pågældende person foreskrives en hurtig domstolsprøvelse af denne frihedsberøvelses lovlighed (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 82 og 83).
69
Desuden opstiller artikel 15, stk. 3, i direktiv 2008/115 – som i tilfælde af opretholdelse af en frihedsberøvelsesforanstaltning bestemmer, at der skal foretages en periodisk fornyet vurdering »med rimelige mellemrum« med henblik på at efterprøve, om betingelserne for frihedsberøvelsens lovlighed fortsat er opfyldt – et krav om, at denne fornyede vurdering skal være undergivet en retslig myndigheds tilsyn i tilfælde af langvarig frihedsberøvelse.
70
EU-lovgiver har således indført fælles processuelle regler, der har til formål at sikre, at der i hver medlemsstat findes en ordning, som gør det muligt for den kompetente retslige myndighed, i givet fald efter en prøvelse af egen drift, at løslade den pågældende person, så snart det viser sig, at frihedsberøvelsen af den pågældende ikke eller ikke længere er lovlig (dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 86).
71
For at en sådan beskyttelsesordning effektivt sikrer overholdelsen af de strenge betingelser, som en i direktiv 2008/115 omhandlet frihedsberøvelsesforanstaltning skal opfylde for at være lovlig, skal den kompetente retslige myndighed være i stand til at træffe afgørelse om enhver faktisk og retlig omstændighed, der er relevant for efterprøvelsen af denne lovlighed. Med henblik herpå skal den nævnte myndighed kunne tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de beviser, som den administrative myndighed, der traf afgørelse om den oprindelige frihedsberøvelse, påberåbte sig. Den skal ligeledes kunne tage hensyn til de faktiske omstændigheder, beviser og bemærkninger, som den berørte person eventuelt har gjort gældende, fremlagt eller fremsat for den. Den skal desuden være i stand til at indhente enhver anden oplysning, som er relevant for dens afgørelse, såfremt den måtte finde det nødvendigt. De beføjelser, som den retslige myndighed er tillagt inden for rammerne af en prøvelse, kan i intet tilfælde være afgrænset til udelukkende at omfatte de oplysninger, der er blevet fremlagt af den administrative myndighed (dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis).
72
Desuden forholder det sig således, at henset til vigtigheden af retten til frihed, henset til grovheden af det indgreb i denne ret, som frihedsberøvelse af personer af andre grunde end retsforfølgning eller bekæmpelse af strafbare handlinger udgør, og henset til kravet om et højt domstolsbeskyttelsesniveau, som gør det muligt at efterkomme det tvingende behov for at løslade en sådan person, når betingelserne for frihedsberøvelsens lovlighed ikke eller ikke længere er opfyldt – hvilket krav er fremhævet i de fælles standarder, som EU-lovgiver har fastsat – skal den kompetente retslige myndighed tage hensyn til samtlige forhold, navnlig af faktisk karakter, der bringes til dens kendskab, og som suppleret eller præciseret i forbindelse med processuelle foranstaltninger, som den måtte anse for nødvendige at træffe på grundlag af den nationale ret, og den skal på grundlag af disse forhold i givet fald konstatere en tilsidesættelse af en lovlighedsbetingelse hidrørende fra EU-retten, selv når denne tilsidesættelse ikke er blevet gjort gældende af den berørte person. Denne forpligtelse berører ikke den forpligtelse, som den retslige myndighed, der således af egen drift skal gøre en sådan lovlighedsbetingelse gældende, har til at opfordre hver af parterne til at udtale sig om denne betingelse i overensstemmelse med kontradiktionsprincippet (dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 88).
73
Under disse omstændigheder, og henset til de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 54-66, skal det fastslås, at den retslige myndighed, som har kompetence til at efterprøve frihedsberøvelsen eller den fortsatte frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, om nødvendigt af egen drift skal sikre sig, at princippet om non-refoulement ikke er til hinder for udsendelsen af denne statsborger. Såfremt den nævnte myndighed måtte fastslå, at dette princip er til hinder for udsendelse, er den i overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, fjerde afsnit, og artikel 15, stk. 4, i direktiv 2008/115 forpligtet til omgående at løslade den pågældende statsborger.
74
Det følger ligeledes af det ovenstående, at en national regel eller praksis, hvorefter en fuldstændig undersøgelse af princippet om non-refoulement kun kan foretages inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, er i strid med artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2. Dette direktiv, herunder dets artikel 5, finder nemlig anvendelse på enhver tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, uanset de årsager, der ligger til grund for denne situation (jf. i denne retning dom af 3.6.2021, Westerwaldkreis, C-546/19, EU:C:2021:432, præmis 45, og af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 32 og 40).
75
I modsætning til hvad den nederlandske regering har gjort gældende i retsmødet for Domstolen, kan det således ikke kræves af GB, at han indgiver en ansøgning om international beskyttelse med henblik på at sikre fuld overholdelse af princippet om non-refoulement som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2 (jf. analogt dom af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 41).
76
I lyset af ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 6, artikel 19, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om princippet om non-refoulement er til hinder for denne udsendelse.
Det andet spørgsmål
77
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 6 og 7, artikel 24, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om barnets tarv og familielivet som omhandlet i henholdsvis litra a) og b) i direktivets artikel 5 er til hinder for denne udsendelse.
78
I denne henseende skal det bemærkes, at det af begrundelsen for besvarelsen af det første spørgsmål følger, at den retslige myndighed, som har kompetence til at efterprøve frihedsberøvelsen eller den fortsatte frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold i henhold til artikel 15 i direktiv 2008/115, om nødvendigt af egen drift skal fastslå, om de betingelser for frihedsberøvelsens lovlighed, der er fastsat i nævnte artikel 15, er blevet tilsidesat. I henhold til disse lovlighedsbetingelser påhviler det bl.a. den nævnte myndighed at efterprøve, om der er rimelig udsigt til udsendelse af denne tredjelandsstatsborger, uden at retlige grunde er til hinder for dennes udsendelse.
79
Artikel 5 i direktiv 2008/115 – der, således som det er anført i nærværende doms præmis 59, udgør en generel regel, der gælder for medlemsstaterne, så snart de gennemfører dette direktiv, og som bl.a. er omfattet af begrebet »retlige [...] grunde« som omhandlet i direktivets artikel 15, stk. 4 – forpligter medlemsstaterne til at tage behørigt hensyn til barnets tarv, familielivet og den pågældende tredjelandsstatsborgers helbredstilstand. I lighed med princippet om non-refoulement skal der tages behørigt hensyn til disse interesser på alle trin af tilbagesendelsesproceduren, hvad enten det bl.a. er på tidspunktet for vedtagelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, en afgørelse om indrejseforbud eller en udsendelsesforanstaltning (jf. i denne retning dom af 8.5.2018, K.A. m.fl. (Familiesammenføring i Belgien), C-82/16, EU:C:2018:308, præmis 104, af 14.1.2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Tilbagesendelse af en uledsaget mindreårig), C-441/19, EU:C:2021:9, præmis 44, af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 91, og af 27.4.2023, M.D. (Forbud mod indrejse i Ungarn), C-528/21, EU:C:2023:341, præmis 89-91) eller i forbindelse med frihedsberøvelsen med henblik på udsendelse.
80
Det følger heraf, at det i forbindelse med undersøgelsen af betingelserne for frihedsberøvelsens lovlighed tilkommer den kompetente retslige myndighed om nødvendigt af egen drift at efterprøve dels, om de nævnte interesser er til hinder for frihedsberøvelsen som sådan af den pågældende tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, dels om disse interesser er til hinder for den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse.
81
Denne fortolkning understøttes af det formål, der forfølges med artikel 5 i direktiv 2008/115. Således som det bekræftes i 22. og 24. betragtning til dette direktiv, har nævnte artikel 5 nemlig til formål inden for rammerne af den ved direktivet indførte tilbagesendelsesprocedure at sikre iagttagelsen af flere grundlæggende rettigheder, herunder retten til familieliv og barnets grundlæggende rettigheder som fastsat i henholdsvis artikel 7 og 24 i chartret. Det følger heraf, at nævnte artikel 5, henset til det formål, som den forfølger, ikke kan fortolkes restriktivt (jf. i denne retning dom af 11.3.2021, État belge (Tilbagesendelse af en forælder til en mindreårig), C-112/20, EU:C:2021:197, præmis 35).
82
I modsætning til den i chartrets artikel 4 fastsatte beskyttelse mod enhver umenneskelig og nedværdigende behandling er de rettigheder, der er sikret i chartrets artikel 7 og 24, imidlertid ikke absolutte, og de kan derfor gøres til genstand for begrænsninger under de betingelser, som er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1 (dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – Allerede tildelt beskyttelse), C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 36).
83
Det skal endvidere bemærkes, at en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold har en forpligtelse til loyalt samarbejde, i medfør af hvilken den pågældende hurtigst muligt skal underrette den kompetente nationale myndighed om enhver relevant udvikling i sit familieliv (jf. i denne retning dom af 8.5.2018, K.A. m.fl. (Familiesammenføring i Belgien), C-82/16, EU:C:2018:308, præmis 103-105).
84
Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 6 og 7, artikel 24, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om barnets tarv og familielivet som omhandlet i henholdsvis litra a) og b) i direktivets artikel 5 er til hinder for denne udsendelse.
Sagsomkostninger
85
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 5 og 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, sammenholdt med artikel 6, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om princippet om non-refoulement er til hinder for denne udsendelse.
2)
Artikel 5 og 15 i direktiv 2008/115, sammenholdt med artikel 6 og 7, artikel 24, stk. 2, og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
en national retsinstans, der skal prøve lovligheden af frihedsberøvelsen af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold med henblik på den pågældendes udsendelse til fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om tilbagesendelse, er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at vurdere, om barnets tarv og familielivet som omhandlet i henholdsvis litra a) og b) i direktivets artikel 5 er til hinder for denne udsendelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.