62014CC0242_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Mannheim (Německo) se týká hlavně výkladu článků 14 a 94 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství(2) (dále jen „základní nařízení“), jakož i některých ustanovení nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94(3) (dále jen „prováděcí nařízení“)(4) .
2. Tato žádost vyvstala v rámci sporu mezi společností Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (dále jen „STV“), která hájí zájmy většího množství držitelů odrůdového práva, na straně jedné a společností Gerhard und Jürgen Vogel GbR, společností provozující zemědělský podnik, jakož i Gerhardem a Jürgenem Vogelovými, osobně ručícími společníky této společnosti (dále jen „Vogelovi“), na straně druhé, jehož předmětem bylo, že Vogelovi užili rozmnožovací materiál jedné z těchto odrůd bez předchozího souhlasu jeho držitele.
3. Společnost STV s tvrzením, že je takové užití protiprávním jednáním, požadovala od žalovaných v původním řízení na základě článku 94 základního nařízení, zaplacení částky odpovídající celé částce, která by měla být zaplacena za licenční užití dotčeného odrůdového práva. Vogelovi se bránili poukazem na režim zavedený článkem 14 tohoto nařízení, na základě kterého mohou zemědělci využít odchylku z odrůdových práv Společenství, pokud splní určité podmínky, mezi něž patří zejména povinnost zaplatit držiteli tohoto práva přiměřenou úhradu, která je nižší než náhrada v případě skutečného porušení.
4. Předkládající soud se Soudního dvora v podstatě táže, zda má zemědělec možnost dovolávat se tohoto režimu odchylky, pokud zaplatí přiměřenou úhradu stanovenou uvedeným článkem 14 ke dni, který nastane až po užití
dotčeného odrůdového práva, ke kterému došlo tím, že vysel sklizený materiál tak, aby se tento počin považoval za povolený, tudíž se na něj nevztahovalo soudní stíhání stanovené v uvedeném článku 94. V případě kladné odpovědi je Soudní dvůr vyzván k výkladu ustanovení těchto článků rovněž za účelem stanovení, do kterého data
je dotyčný zemědělec povinen zaplatit uvedenou náhradu.
II – Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
5. STV je společnost se sídlem v Německu, která sdružuje držitele různých odrůdových práv(5) a hájí mimo jiné práva držitelky ozimého ječmene odrůdy „Finita“ (dále jen „odrůda ‚Finita‘ “), která je chráněna na úrovni Evropské unie na základě základního nařízení.
6. V tomto rámci společnost STV na svých webových stánkách uveřejňuje seznam, na němž jsou uvedeny všechny smluvní odrůdy, na které se vztahuje příslušná smlouva, a poplatek za přesévání, který je za ně nutno zaplatit. Kromě toho společnost STV zemědělce každoročně a všeobecnou formou vyzývá, aby jí poskytovali informace o případně prováděném přesévání některé z těchto odrůd, přičemž společnost STV zemědělcům za tímto účelem zasílá formulář prohlášení společně s příručkou, v níž jsou uvedeny veškeré chráněné odrůdy spravované společností STV v předmětném hospodářském roce, jakož i příslušní držitelé odrůdových práv a oprávnění uživatelé.
7. Vogelovi, kteří se společností STV nevstoupili do žádného smluvního vztahu, na tyto výzvy k poskytnutí informací neodpověděli. Z informací došlých od zpracovatele(6) dne 16. prosince 2011 se společnost STV dozvěděla o tom, že si Vogelovi v hospodářském roce 2010/2011 nechali zpracovat osivo odrůdy „Finita“.
8. Dopisem ze dne 31. května 2012 vyzvala společnost STV Vogelovy k přezkumu těchto indicií týkajících se neoprávněného užití rozmnožovacího materiálu uvedené odrůdy získaného jejím přeséváním a k poskytnutí informací k této věci, přičemž je vyzvala k odpovědi nejpozději do 20. června 2012. Dotyční této výzvě nevyhověli.
9. Dopisem ze dne 27. července 2012 požadovala společnost STV od Vogelových zaplacení částky ve výši 262,50 eura, která odpovídala plné výši poplatku za licenční užití osiva odrůdy „Finita“, takzvaný „poplatek C“, z titulu náhrady škody za zamlčené přesévání této chráněné odrůdy.
10. Z důvodu nezaplacení vznesla společnost STV podáním ze dne 18. března 2013 žalobu k Amtsgericht Euskirchen (okresnímu soudu v Euskirchenu), kterou se domáhala zejména zaplacení uvedené náhrady škody. Dne 13. září 2013 rozhodl tento soud o své nepříslušnosti a postoupil věc Landgericht Mannheim (zemskému soudu v Mannheimu).
11. Společnost STV na podporu své žaloby tvrdí, že jsou Vogelovi povinni jí zaplatit přiměřenou náhradu podle čl. 94 odst. 1 základního nařízení dosahující částky odpovídající plné výši poplatku C, jelikož se dopustili neoprávněného přesévání, které nebylo „oprávněné“ ve smyslu tohoto ustanovení. Tvrdí, že se Vogelovi nemohou dovolávat odchylky stanovené v čl. 14 odst. 1 tohoto nařízení, jelikož porušili povinnost zaplatit držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu uvedenou v citovaném čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážce. Uvádí, že každý zemědělec je v zásadě povinen tuto povinnost splnit před vysetím, v každém případě však před uplynutím hospodářského roku, v němž bylo přesévání provedeno, a to z vlastní iniciativy a bez ohledu na to, zda mu držitel odrůdového práva včas zaslal žádost o informace.
12. Vogelovi se proti těmto návrhovým žádáním ohradili. Mají za to, že jsou povinni zaplatit nanejvýše částku, která má být snížena z titulu „oprávněného“ přesévání na základě odchylky stanovené v čl. 14 odst. 1 základního nařízení. Tvrdí také, že aby mohly být podmínky nároku na náhradu škody stanovené článkem 94 tohoto nařízení považovány za splněné, muselo by dojít k nesplnění povinnosti informovat držitele odrůdového práva, která je stanovena unijním právem, k čemuž podle nich v projednávané věci nedošlo(7) .
13. Za těchto okolností se Landgericht Mannheim rozhodnutím ze dne 9. května 2014 došlým Soudnímu dvoru dne 19. května 2014 rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Je zemědělec, který užil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný přeséváním, aniž uzavřel příslušné smluvní ujednání s držitelem odrůdového práva, povinen k platbě přiměřené náhrady podle čl. 94 odst. 1 [základního] nařízení […] a – v případě úmyslu či nedbalosti – k náhradě další škody vzniklé porušením odrůdového práva podle čl. 94 odst. 2 tohoto nařízení již tehdy, když v okamžiku skutečného užití sklizeného materiálu pro účely množení na šlechtitelských polích nesplnil povinnost zaplatit přiměřenou úhradu (poplatek za přesévání), kterou má na základě čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky tohoto nařízení ve spojení s článkem 5f nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 [základního] nařízení?
2) Bude-li třeba na první otázku odpovědět v tom smyslu, že zemědělec může svou povinnost k platbě přiměřené náhrady splnit také až po skutečném užití sklizeného materiálu pro účely množení na šlechtitelských polích: Je zapotřebí vykládat uvedená ustanovení v tom smyslu, že stanoví lhůtu, v jejímž rámci musí zemědělec, který užil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný přeséváním, splnit povinnost zaplatit přiměřenou náhradu, aby byl k přesévání „oprávněn“ ve smyslu čl. 94 odst. 1 [základního] nařízení […] ve spojení s článkem 14 tohoto nařízení?“
14. Písemná vyjádření Soudnímu dvoru předložili společnost STV, Vogelovi, španělská a nizozemská vláda a Evropská komise. Ve věci nebylo nařízeno jednání.
III – Analýza
A – K mezím problematiky předložené Soudnímu dvoru
15. Úvodem je třeba nejprve připomenout určité údaje týkající se právního režimu, který je předmětem této věci, jež jsou buď dané s ohledem na příslušné předpisy a související judikaturu, nebo jsou za současného stavu unijního práva stále neobjasněny. Vzhledem k těmto skutečnostem bude poté třeba upřesnit obsah otázek předložených Soudnímu dvoru.
16. Podle čl. 11 odst. 1 základního nařízení je osobou nazvanou „šlechtitel“, které přísluší nárok na odrůdové právo Společenství, osoba, „která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, popřípadě její právní nástupce“. Článek 13 odst. 1 tohoto nařízení upřesňuje, že toto odrůdové právo má ten účinek, že pouze držitel nebo držitelé odrůdového práva Společenství mají výhradní právo provádět úkony uvedené v odstavci 2 tohoto článku.
17. Uvedený odstavec 2 v zásadě podmiňuje možnost třetí osoby provádět úkony, které uvádí a mezi které patří „reprodukce (množení)“ a „úprava za účelem množení“ sklizeného materiálu chráněné odrůdy, souhlasem držitele odrůdového práva Společenství (dále jen „držitel“). Tento požadavek je sankcionován možností držitele zahájit občanskoprávní řízení podle článku 94 tohoto nařízení, pokud je užití této odrůdy protiprávní.
18. Nicméně „ve veřejném zájmu“(8) a konkrétně „k zajištění zemědělské produkce“(9), stanoví článek 14 základního nařízení z této zásady „odchylku“, která je obvykle označována jako „výsada zemědělců“(10) . Za předpokladu, že jsou splněny všechny podmínky stanovené tímto článkem, mají zemědělci právo pro vlastní účely, aniž potřebují získat povolení od držitele, užívat sklizený materiál, který získali přeséváním jedné z uvedených(11) odrůd, pro účely množení na šlechtitelských polích ve svém podniku; tato operace je označována také jako použití „vlastního osiva“(12) . Způsob provedení podmínek, kterým podléhají účinky tohoto režimu odchylky, je stanoven v prováděcím nařízení, které uvedený režim kvalifikuje jako „zemědělskou výjimku“(13) .
19. Konkrétně odst. 3 čtvrtá odrážka uvedeného článku 14 stanoví, že jako protiplnění k takovému užití(14) je zemědělec, který hodlá využít této výsady, povinen zaplatit držiteli „přiměřenou úhradu“(15) . Článek 6 odst. 1 prováděcího nařízení stanoví, za jakých okolností vzniká a stává se splatnou „individuální povinnost“ zaplatit uvedenou úhradu, ač výslovně nestanoví lhůtu nebo přesný termín k provedení požadované úhrady. Úmluva Mezinárodní unie pro ochranu nových odrůd rostlin (dále jen „úmluva UPOV“)(16), ze které vycházejí ustanovení základního nařízení(17), stanoví obdobnou odchylku, ale blíže neupřesňuje určení takové lhůty(18) . Jak rozvedu níže, právě tato časová nejistota vedla k projednávané předběžné otázce.
20. Nesplní-li zemědělec svou individuální povinnost zaplatit včas, má se za to, že došlo k neoprávněnému užití chráněné odrůdy(19) . Stejně je tomu tak v případě zemědělce, který nenahlásil část sklizeného materiálu získaného výsevem, takže nezaplatil přiměřenou úhradu(20) . V takových případech přichází dotyčný o výhodu výsady zemědělců a nepoužije se režim odchylky uvedený v článku 14 základního nařízení, nýbrž zásadní pravidlo stanovené v čl. 13 odst. 2, čehož se společnost STV dovolává v původním řízení(21) .
21. V těchto případech může držitel dotčené chráněné odrůdy podat žalobu proti zemědělci, který ji užil bez jeho souhlasu(22), a to na základě článku 94 základního nařízení(23) . Článek 17 prováděcího nařízení potvrzuje, že dotyčný má z titulu „protiprávního jednání“ právo podat žalobu proti každé osobě, která nedodržela všechny podmínky pro uplatnění odchylky, které jsou uvedeny v článku 14 základního nařízení. Podle čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení se může držitel dovolávat upuštění od protiprávního jednání nebo zaplacení přiměřené náhrady nebo obojího. Odstavec 2 uvedeného článku 94 doplňuje, že pokud se stíhaný zemědělec dopustil úmyslně nebo z pouhé nedbalosti skutku, který je mu vytýkán, musí kromě toho nahradit škodu, která z tohoto jednání držiteli vznikla(24) .
22. Aby se předešlo jakémukoli riziku nejasnosti v tomto ohledu, je třeba zdůraznit, že přiměřená úhrada podle uvedeného čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky, která má být zaplacena přímo držiteli z titulu přiměřeného vyrovnání každou osobou, jíž svědčí výsada zemědělců, se liší od přiměřené náhrady podle uvedeného čl. 94 odst. 1, jejíž zaplacení může být případně uloženo soudně stíhanému zemědělci, prokáže-li žalující držitel vytýkané protiprávní jednání(25) . Toto rozlišování předmětu se projevuje na úrovni kritérií upravujících stanovení uvedených úhrad, respektive náhrad. V prvním případě je úhrada nižší, protože „musí být zjevně nižší
než částka, která se v téže oblasti požaduje za licenční výrobu
rozmnožovacího materiálu téže odrůdy“(26), kdežto v druhém případě „je třeba vzít za základ výpočtu částku rovnající se
poplatku za výrobu na základě licence C “(27) . Vogelovi tvrdí, že se na jejich situaci případně vztahuje první případ, který je pro ně finančně výhodnější, a nikoli druhý případ.
23. V takto definovaném rámci je Soudní dvůr v podstatě vyzván, aby určil odkdy a do kterého okamžiku je zemědělec, který užil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný přeséváním, aniž za tímto účelem uzavřel smlouvu s držitelem ochrany týkající se této odrůdy, musí tomuto držiteli zaplatit přiměřenou náhradu, která mu přísluší podle čl. 14 odst. 3 třetí odrážky základního nařízení, aby mohl využít odchylky z povinnosti získat povolení od uvedeného držitele, která je tímto článkem stanovena, a vyhnul se tak soudnímu stíhání stanoveném v článku 94 téhož nařízení.
24. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení sama o sobě neposkytují jasnou odpověď na tyto dvě otázky, je nutno přezkoumat obsah článků 14 a 94 základního nařízení nejen ve spojení s článkem 5 a následujícími prováděcího nařízení, ale rovněž ve světle pravidel pro výklad Soudním dvorem opakovaně připomenutými a používanými. Je třeba zohlednit obvyklá kritéria, jako je původ těchto ustanovení(28), jejich obecnou strukturu, jejich vlastní účel, jejich formulaci v jednotlivých jazykových verzích uvedených nařízení(29) a především, v případě mezery v textech, celkový systém, do kterého tato ustanovení patří.
25. I když se mi jeví, že je možné in fine
odpovědět na obě položené otázky, jelikož jak jedna, tak druhá, směřují k určení lhůty, ve které zemědělec musí splnit povinnost zaplatit přiměřenou náhradu za okolností uvedených v článku 14 základního nařízení, je třeba se těmito otázkami zabývat odděleně, jelikož se týkají diametrálně opačných konců uvedené lhůty a poznatky k výkladu relevantní pro každou z těchto otázek se liší. Takové samostatné posouzení se mi totiž jeví daleko potřebnější, jelikož použité výkladové metody a vhodné právní základy pro zodpovězení těchto otázek se liší v tom, že stanovení začátku této lhůty spočívá hlavně na významném ustanovení základního nařízení, kdežto stanovení konce této lhůty se opírá více o hlavní zásady, na základě kterých bylo základní nařízení vypracováno.
B – K začátku běhu lhůty pro zaplacení přiměřené náhrady podle článku 14 základního nařízení zemědělcem
26. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, aby Soudní dvůr vymezil okamžik, od kterého má zemědělec, který si přeje využít režimu odchylky stanoveného v článku 14 základního nařízení, povinnost zaplatit, ve prospěch držitele chráněné odrůdy, kterou chce z tohoto titulu užít, přiměřenou náhradu stanovenou odst. 3 čtvrtou odrážkou uvedeného článku, aniž by byl vystaven soudnímu stíhání pro protiprávní jednání stanovenému v článku 94 tohoto nařízení. Konkrétněse zabývá otázkou, zda tato odchylka může mít výhodné účinky buď pouze tehdy, když k požadovanému zaplacení dojde před přesetím sklizeného materiálu, nebo také tehdy, když k zaplacení dojde později.
27. Společnost STV tvrdí, že dotyčný zemědělec musí nutně splnit všechny podmínky pro použití tohoto odchylného režimu při skutečném užití sklizeného materiálu chráněné odrůdy, tedy ke dni, ke kterému je uvedený produkt skutečně přeset pro účely množení na šlechtitelských polích. Tento zemědělce musí zvláště splnit povinnost zaplatit přiměřenou náhradu z vlastní iniciativy(30) před samotným přesetím chráněné odrůdy, tedy od okamžiku, kdy se rozhodl, že využije výsady zemědělců uvedené ve zmíněném článku 14. Předkládající soud má v tomto ohledu vážné pochybnosti. Ostatní účastníci, kteří předložili Soudnímu dvoru vyjádření, zastávají všichni opačný názor než žalobkyně v původním řízení.
28. Obdobně jako předkládající soud a tito účastníci se domnívám, že i když čl. 14 odst. 3 čtvrtá odrážka základního nařízení v tomto ohledu není výslovný, nacházejí se významné údaje pro odpověď v ustanoveních prováděcího nařízení, jejichž předmětem je právě vymezit způsoby provedení odchylky stanovené uvedeným článkem 14.
29. Domnívám se totiž, že znění čl. 6 odst. 1 prováděcího nařízení brání tomu, aby byl zemědělec nucen ke splnění povinnosti zaplatit uvedenou náhradu předem, tedy před samotným provedením dotčeného přesévání.
30. Z prvního pododstavce uvedeného odst. 1 vyplývá, že povinnost zemědělce zaplatit přiměřenou náhradu podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení „ vzniká v okamžiku skutečného užití
sklizeného materiálu za účelem množení na [šlechtitelských polích]“ v jeho vlastním zemědělské podniku(31) a pouze od tohoto konkrétního okamžiku(32) .
31. Společnost STV tvrdí, že by z tohoto prvního pododstavce mohlo vyplývat, že povinnost zaplatit uvedenou náhradu vzniká od okamžiku, kdy se zemědělec rozhodne provést přesévání s rozmnožovacím materiálem chráněné odrůdy, který sám vyprodukoval, ač nedostal povolení od dotyčného držitele, a že je tudíž platba splatná okamžitě.
32. Pokračování uvedeného čl. 6 odst. 1 nicméně podle mého názoru tuto analýzu vyvrací. Podle druhého pododstavce první věty uvedeného čl. 6 odst. 1 prováděcího nařízení „držitel odrůdového práva může určit den a způsob platby“ přiměřené náhrady, zvláště pokud uzavřel smlouvu se zemědělcem, k čemuž ve sporu v původním řízení nedošlo. Druhá věta tohoto pododstavce nicméně upřesňuje, že „[n]esmí však stanovit den platby, který předchází dni vzniku povinnosti “(33) . Z tohoto ustanovení vykládaného ve spojení s výše citovaným prvním pododstavcem vyplývá, že držitel nemůže požadovat platbu předem, tedy dříve, než byl sklizený materiál konkrétně užit přeséváním za účelem shora uvedeného množení.
33. Navíc se domnívám, že tento výklad čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení je v souladu jednak s cílem tohoto režimu odchylky, který byl zaveden „ve veřejném zájmu k zajištění zemědělské produkce“ podle formulace prováděné judikaturou Soudního dvora(34) a dále s nutností zajistit v tomto rámci zachování rozumného vyrovnání mezi oprávněnými zájmy zemědělce a držitele(35), v souladu s druhým bodem odůvodnění a článkem 2 prováděcího nařízení(36) .
34. Podle mého názoru by bylo nadbytečné ukládat, aby byl zemědělec k tomu, aby mohl požívat předmětné odchylky, povinen již před přesetím sklizeného materiálu chráněné odrůdy splnit povinnost zaplatit, jelikož práva držitele dosud nebyla konkrétním způsobem dotčena, a není tedy na místě mu přiznávat z tohoto titulu finanční náhradu. Takový požadavek by mohl zemědělce odradit od využití zemědělské výsady a mohl by nepříznivě ovlivnit zemědělskou produkci, na kterou se uvedený režim vztahuje(37) .
35. Proto prosazuji, aby bylo na první předběžnou otázku odpovězeno záporně, tedy v tom smyslu, že je zemědělec povinen zaplatit držiteli přiměřenou náhradu podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení teprve od okamžiku, kdy skutečně užije sklizený materiál pro účely množení na šlechtitelských polích, a tudíž že tohoto zemědělce nelze stíhat na základě článku 94 uvedeného nařízení, pokud ke dni, kdy k tomuto skutečnému užití došlo, ještě nesplnil povinnost zaplatit.
C – K uplynutí lhůty k zaplacení přiměřené náhrady podle článku 14 základního nařízení zemědělcem
36. Předkládající soud druhou předběžnou otázku klade podpůrně, za předpokladu, že Soudní dvůr rozhodne, jak navrhuji, že k tomu, aby zemědělec mohl požívat režimu odchylky stanoveného v článku 14 základního nařízení, není povinen zaplatit přiměřenou náhradu ve prospěch držitele chráněné odrůdy, kterou hodlá užít, před provedením úkonů uvedených v tomto článku. V podstatě se Soudního dvora táže, zda v případě neexistence smlouvy s držitelem, podléhá požívání zemědělské výsady dodržení omezené lhůty k zaplacení, která je vymezena příslušnými ustanoveními unijního práva a v případě kladné odpovědi, jaká jsou kritéria pro stanovení této lhůty. Předkládající soud má za to, že taková lhůta nemá jasný právní základ ani v právních předpisech použitelných v projednávané věci, ani v judikatuře Soudního dvora.
37. V tomto ohledu Vogelovi a španělská vláda tvrdí, že unijní právo nestanový žádnou lhůtu, ve které zemědělec musí za takových okolností zaplatit přiměřenou náhradu držiteli. Naproti tomu nizozemská vláda má za to, že pokud držitel zemědělci nepředložil žádost o zaplacení uvedené náhrady, je dotyčný povinen zaplatit tuto náhradu „v rozumné lhůtě“, aby se mohl dovolávat režimu odchylky. Společnost STV a Komise navrhují, aby bylo odpovězeno, že k platbě musí nutně dojít nejpozději do konce hospodářského roku, během kterého tento zemědělec zasel sklizený materiál, pokud se držitel a zemědělec výslovně nedohodli jinak. Přikláním se k tomuto posledně uvedenému názoru.
38. Je sice pravda, že jak uvádí zejména Vogelovi a španělská vláda, ani článek 14 základního nařízení ani článek 6 prováděcího nařízení, výslovně nestanoví konečný termín pro povinnost zaplatit uvedenou přiměřenou náhradu, přičemž tento posledně uvedený článek upravuje pouze vznik této povinnosti, a nikoli její konec.
39. Nicméně se domnívám, že by bylo v rozporu se strukturou a užitečným účinkem ustanovení relevantních v projednávané věci připustit, že lhůta ke splnění této povinnosti může běžet bez jakéhokoli časového omezení. Zvláště možnost soudního stíhání stanovená v článku 94 základního nařízení by byla zbavena předmětu, pokud by osoba, která si přeje dovolávat se zemědělské výsady, měla neomezenou dobu k zaplacení přiměřené náhrady držiteli podle článku 14 uvedeného nařízení. Pouze stanovení doby uložené dotyčnému zemědělci umožní žalovat případné porušitele práv a tím zajistit dodržování této povinnosti.
40. V tomto ohledu zdůrazňuji, že základní nařízení zavedlo režim ochrany, který se musí uplatňovat jednotně na celém území Unie, zejména pokud jde o způsoby, podle kterých má zemědělec právo užít sklizený materiál pro účely množení(38), čemuž by nemohlo být, pokud by byl tento nástroj vykládán v tom smyslu, že výslovně nestanoví dodržování společné lhůty pro zaplacení. Navíc zdůrazňuji, že se zde nejedná o lhůtu procesní povahy, tedy o kategorii lhůt, ve které mají členské státy legislativní autonomii, pokud v dané oblasti neexistuje právní úprava Unie(39), ale o lhůtu hmotněprávní povahy, jelikož zajišťuje zachování hmotněprávního práva, jako je zemědělská výsada.
41. Kromě toho připomínám, že je třeba zajistit rozumné vyrovnání mezi oprávněnými zájmy dotyčného zemědělce a držitele podle cíle stanoveného v článku 2 prováděcího nařízení. Není-li přesně stanovena lhůta, mohl by zemědělec, který není v dobré víře, bez velkého rizika stále čekat v naději, že se vyhne placení(40), zatímco je nutné přimět zemědělce dodržovat povinnosti, které mají vůči držitelům odrůdového práva Společenství(41) . Jak tvrdí společnost STV, pokud by zemědělec mohl upravovat svou situaci i poté, co držitel zjistí neoprávněné užití, nebyly by zájmy držitele dostatečně chráněny(42) . Navíc povolení takové úpravy by bylo v rozporu se záměrem zákonodárce Společenství, jelikož tento stanovil v článku 94 základního nařízení soudní stíhání v případě zjevného nesplnění povinnosti zaplatit přiměřenou náhradu ve smyslu článku 14 uvedeného nařízení. Je tedy třeba připustit, že je logické, aby byla zemědělci, který se dovolává odchylky stanovené v tomto článku, určena lhůta k zaplacení.
42. Za účelem zabezpečení právní jistoty, tedy obecné zásady unijního práva, jejíž dodržování se o to více uplatní v oblasti finančních povinností(43), se mi jeví, že není žádoucí souhlasit s návrhem učiněným hlavně nizozemskou vládou směřujícím k připuštění, že kritérium „rozumné lhůty“ postačí k zajištění zaplacení uvedené náhrady. Považuji za vhodnější stanovit lhůtu, jejíž uplynutí bude jasně zjistitelné, a tudíž předvídatelné.
43. Obdobně jako společnosti STV a Komisi se mi jako nejvhodnější okamžik uplynutí lhůty jeví poslední den hospodářského roku, ve kterém dotyčný zemědělec skutečně užil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy. Článek 7 odst. 2 prováděcího nařízení totiž stanoví, že přiměřená náhrada stanovená v čl. 14 odst. 3 základního nařízení musí být zaplacena „během“ „hospodářského roku“, který je vymezen jako „začínající dnem 1. července a končící dnem 30. června následujícího roku“. Sdílím pohled Komise, že i když se toto ustanovení týká zcela odlišné oblasti, než je zemědělská výsada(44), osvětluje skutečnost, že hospodářský rok byl zákonodárcem Společenství vnímán jako relevantní lhůta, ve které musí být zaplacena přiměřená náhrada stanovená článkem 14 základního nařízení.
44. Nizozemská vláda ostatně sdílí tento přístup, jelikož upřesňuje, že „rozumná lhůta“, kterou navrhuje, musí každopádně uplynout v okamžiku začátku roku pro výsev následujícím po hospodářském roku, ve kterém byl sklizený materiál zaset, z podle mého názoru oprávněného důvodu, že je logické požadovat, aby zemědělec splnil svou finanční povinnost nejpozději k tomuto dni, jelikož tím v zásadě získal produkt vypěstovaný ze sklizeného materiálnu.
45. Pokud jde nakonec o způsob zaplacení přiměřené náhrady podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení, není v předběžných otázkách výslovně vznesena otázka, zda k této platbě má dojít z vlastní iniciativy zemědělce nebo na žádost držitele, nicméně se mi zdá, že vyplývá z odůvodnění předkládacího rozhodnutí. V tomto ohledu společnost STV na rozdíl od toho, co uplatňují Vogel a španělská vláda(45), tvrdí, že povinnost zaplatit uvedenou úhradu není podmíněna žádostí o zaplacení na základě předem vystavené faktury držitelem z důvodu, že dotyční zemědělci jsou sami schopni určit výši této náhrady, která má být zaplacena dotyčnému držiteli(46) .
46. Zdá se, že znění uvedené čtvrté odrážky podporuje v tomto smyslu tvrzení předložené společností STV, jelikož je tam závazně uvedeno, že „ zemědělci jsou povinni zaplatit
držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu“, zatímco šestá odrážka téhož odst. 3 stanoví, že „zemědělci předají
držitelům na jejich žádost
příslušné informace“(47) . Kromě toho pokud by stačilo, aby zemědělec, který není v dobré víře, neposkytl příslušné informace, i když provedl úkony uvedené v článku 14 základního nařízení, bylo by pro něj příliš jednoduché vyhnout se povinnosti zaplatit až do té doby, kdy by byl předmětem hypotetické kontroly, přičemž tato kontrola je daleko méně obávaná, pokud jde o zemědělské plodiny, které jako brambory nejsou předmětem zpracovatelských služeb.
47. Obecně, pokud jde o využívání práv duševního vlastnictví, jsou uživatelé povinni si sami shromáždit informace týkající se držitelů těchto práv a podmínek využívání těchto práv, zejména z pohledu finančního. To vyplývá z ustanovení čl. 94 odst. 1 základního nařízení, které stanoví povinnost zaplatit přiměřenou náhradu pro účely vyrovnání, rovněž v případě nedbalostního protiprávního jednání, když bylo stíhání dotyčného zemědělce tedy zahájeno objektivním způsobem(48) .
48. Nicméně za účelem zachování rozumného vyrovnání mezi oprávněnými zájmy zemědělce a držitele uvedeného v článku 2 prováděcího nařízení se mi jeví, že by měl zemědělec vyvinout iniciativu k zaplacení přiměřené náhrady ve lhůtě, která bude stanovena Soudním dvorem, ale v případě jakékoli pochybnosti o výši náhrady by se měl obrátit na držitele, aby s jeho pomocí určil, jelikož výpočet se může někdy zdát být složitý k provedení samotným zemědělcem(49), jakou částku mu má zaplatit(50) . Soudní dvůr sice vyloučil, že povinnost informovat držitele, která je stanovena v čl. 14 odst. 3 šesté odrážce základního nařízení, bude považována za povinnost obecně uloženou všem zemědělcům(51), ale tato judikatura v žádném případě neznamená, že zemědělec, který se vědomě rozhodl využít odchylky stanovené v článku 14 základního nařízení, není povinen o tom spontánně informovat dotyčného držitele(52) .
49. Z toho důvodu je podle mého názoru třeba na obě otázky předložené Soudnímu dvoru odpovědět společně a rozhodnout, že články 14 a 94 základního nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že neexistuje-li odlišná dohoda mezi dotyčnými účastníky, zemědělec, který se dovolává odchylky stanovené v uvedeném článku 14, je povinen zaplatit přiměřenou náhradu držiteli chráněné odrůdy počínaje od skutečného užití této odrůdy a nejpozději do konce hospodářského roku, ve kterém k tomuto úkonu došlo, tedy nejpozději do 30. června následujícího po dni přesetí.
50. Za účelem potvrzení výkladu ustanovení uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, který prosazuji, zdůrazňuji, že tento přístup je v souladu s pravidlem obvyklým v oblasti práv duševního vlastnictví, podle kterého v případě neexistence předplacení, které je podle mého názoru v projednávané věci vyloučeno, povinnost zaplatit poplatek, obecně ve formě licenčních poplatků, souvisí se skutečným využitím dotčeného práva. Kromě toho předkládající soud zdůrazňuje, že tento přístup rovněž odpovídá běžné praxi uplatňované v oblasti ochrany odrůd, a zvláště společností STV.
IV – Závěry
51. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na dvě předběžné otázky položené Landgericht Hamburg (Německo) takto:
Články 14 a 94 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství, vykládané ve spojení s články 5 a následujícími nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, musí být vykládány v tom smyslu, že zemědělec má možnost užít sklizený materiál, který získal přeséváním rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy ve vlastním podniku bez povolení držitele uvedené ochrany, pod podmínkou, že tomuto držiteli zaplatí přiměřenou náhradu ve smyslu uvedeného článku 14 ve lhůtě, která začíná plynout ode dne, kdy zemědělec skutečně zasel sklizený materiál, a která uplyne na konci hospodářského roku, ve kterém k tomuto užití došlo.
(1) .
(2),	Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16, s. 390.
(3),	Úř. věst. L 173, s. 14; Zvl. vyd. 03/18, s. 63.
(4),	Pozdější změny provedené v dotřených nařízeních po jejich přijetí nemají na projednávanou věc přímý vliv.
(5),	Ohledně předmětu podnikání společnosti STV a platnosti takové organizace držitelů viz rozsudek Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, body 17, 51 a 58).
(6),	K povinnosti zpracovatele poskytovat informace držiteli odrůdového práva Společenství na základě článku 14 základního nařízení viz rozsudky Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, body 54 a 66) a Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, bod 42).
(7),	Společenství účastníků řízení Vogelových tvrdí, že nebylo povinno odpovědět na žádost o poskytnutí informací ze dne 31. května 2012 z důvodu, že se tato žádost netýkala probíhajícího hospodářského roku, jak ovšem stanoví čl. 8 odst. 3 prováděcího nařízení. Uvedený článek upravuje informace, které musí být podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky základního nařízení držiteli odrůdového práva na jeho žádost poskytnuty zemědělcem. V tomto ohledu viz rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, zvláště body 59 až 72) a Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, body 59 až 62).
(8),	Podle osmnáctého bodu odůvodnění základního nařízení „výkon odrůdových práv ve Společenství musí ostatně podléhat omezením, která jsou stanovena ustanoveními přijatými ve veřejném zájmu“.
(9),	Viz osmnáctý bod odůvodnění a čl. 14 odst. 1 základního nařízení.
(10),	Viz zejména rozsudek Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, body 7 a 47).
(11),	Odchylka se uplatní výhradně na zemědělské druhy rostlin restriktivně uvedených v odst. 2 uvedeného článku 14, mezi nimiž je zahrnut „ Hordeum 	vulgare L. — ječmen“, obilovina, jejíž neoprávněné užití je předmětem sporu v původním řízení.
(12),	Zemědělec, který oprávněně získal osivo chráněné odrůdy, požívá souhlasu držitele za účelem provedení první reprodukce nebo množení této odrůdy. Naproti tomu je užití takto získaného sklizeného materiálu úkonem, ke kterému držitel obecně nedal souhlas, a může být tudíž považován za protiprávní. Nicméně podle odchylky stanovené v uvedeném článku 14 je zemědělec oprávněn užít všechen sklizený materiál nebo jeho část, aby odrůdu ve svém podniku podruhé přesel, tedy aby ji opětovně vysel (viz zejména Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales“, JurisClasseur Droit international, Fascicule 572–200, 2014, body 150 a násl.).
(13),	Viz první a druhý bod odůvodnění prováděcího nařízení.
(14),	Cíl „přiměřeného vyrovnání“ z tohoto titulu je zmíněn v čl. 5 odst. 3 prováděcího nařízení týkajícím se „výše úhrady“ stanovené v uvedeném článku 14.
(15),	Třetí odrážka tohoto odstavce 3 nicméně stanoví, že „malí zemědělci“ definovaní v tomto ustanovení jsou zproštěni povinnosti zaplatit držiteli uvedenou úhradu.
(16),	Úmluva podepsaná v Paříži dne 2. prosince 1961, několikrát pozměněna, naposledy dne 19. března 1991, jejíž znění je k dispozici na následující webové adrese: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Evropská unie se stala smluvní stranou UPOV dne 29. července 2005.
(17), Viz devatenáctý bod odůvodnění základního nařízení.
(18),	Článek 15 odst. 2 úmluvy UPOV stanoví „fakultativní výjimky“ následovně: „[n]ehledě na článek 14 [týkající se „Rozsah[u] práv šlechtitele“], může každá smluvní strana v rámci přiměřených limitů a v zájmu ochrany legitimních zájmů šlechtitele omezit právo šlechtitele, týkající se jakékoliv odrůdy, aby dovolila farmářům použít za účelem množení pro vlastní podnik sklizený materiál, který byl vypěstován na vlastních pozemcích z odrůdy chráněné […]“. K původu a zvláštnostem tohoto ustanovení vzhledem k ustanovením unijního práva viz Würtenberger, G., a další, European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, s. 131.
(19),	Rozsudek Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 71).
(20),	Rozsudek Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, body 13, 23 a 24).
(21),	Tamtéž, body 34 a 35.
(22),	Z rozsudku Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, body 44 a 49) vyplývá, že držitel nebo oprávněný uživatel mohou podat žalobu týkající se protiprávního jednání rovněž proti třetí straně, která získala sklizený materiál chráněné odrůdy prostřednictvím jiného oprávněného uživatele, který porušil podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě, kterou tento oprávněný uživatel předtím uzavřel s držitelem, bez ohledu na to, zda třetí strana byla o těchto smluvních ustanoveních informována.
(23),	Viz rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 71), jakož i Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 25), rozsudek, ve kterém Soudní dvůr upřesnil, že neoznámený výsev zakládá „protiprávní jednání“ ve smyslu článku 94 základního nařízení.
(24),	Uvedený odstavec upřesňuje, že „[v] případě mírné nedbalosti se může tento nárok snížit v souladu se stupněm této mírné nedbalosti, avšak nikoli pod výši výhody, která vznikla porušiteli z protiprávního jednání“.
(25),	K tomuto rozlišování viz stanovisko, které jsem přednesl ve věci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, body 41 a násl.), jakož i rozsudek Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 28).
(26),	Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. K tomuto pojmu uvedenému v čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážce viz rozsudek Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 až C‑9/05, EU:C:2006:376), týkající se výkladu čl. 5 odst. 2, 4 a 5 prováděcího nařízení ve znění nařízení Komise (ES) č. 2605/98 ze dne 3. prosince 1998 (Úř. věst. L 328 s. 6; Zvl. vyd. 03/24, s. 162), který vymezuje kritéria umožňující stanovit přesnou výši úhrady dlužné z tohoto titulu držiteli v případě, že nebyla uzavřena žádná dohoda nebo ji nelze mezi dotyčnými platně použít.
(27),	Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. Rozsudek Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 43).
(28),	V tomto ohledu je třeba uvést, že odchylka stanovená v článku 14 základního nařízení je výsledkem kompromisu, neboť přijetí tohoto ustanovení vedlo k rozsáhlým debatám z důvodu rozporů v koncepcích obhajovaných šlechtiteli a zemědělskými producenty, jakož i nedostatku jednomyslnosti mezi členskými státy, podle Kiewiet, B., „Régime de protection communautaire des obtentions végétales“, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France,
1997, svazek 83, č. 2, s. 5 a násl., bod 2.3.
(29),	Určité nepřesnosti existující ve francouzské verzi základního nařízení a prováděcího nařízení byly Soudním dvorem opraveny s ohledem na další jazykové verze těchto nástrojů v rozsudcích Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 28) a Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, bod 27).
(30),	K tomu viz bod 45 a násl. tohoto stanoviska.
(31),	Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.
(32),	Myšlenka okamžiku, od kterého vzniká povinnost zaplatit, zřetelně vyplývá z jiných jazykových verzí než z francouzské verze, a to ze španělské, italské, portugalské a finské verze.
(33),	Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.
(34),	Viz zejména rozsudek Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 47).
(35),	K dotčeným zájmům viz stanovisko generálního advokáta Ruiz‑Jarabo Colomer ve spojených věcech Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 až C‑9/05, EU:C:2006:97, body 22 a 23).
(36),	Uvedený článek 2 nazvaný „Ochrana zájmů“ v prvním pododstavci stanoví, že podmínky umožňující uplatnění odchylky stanovené v článku 14 základního nařízení „musí být držitelem [...] a zemědělcem prováděny tak, aby zůstaly zachovány oprávněné zájmy dotyčných stran“, což znamená, podle jeho druhého pododstavce „[zohlednit] nutnost rozumného vyrovnání zájmů nebo na přiměřenost účinného provádění podmínky vzhledem k jejímu účelu“.
(37),	Pro doplnění lze uvést, že předkládající soud uvádí, že skutečnost, že se začátek běhu lhůty pro povinnost zemědělce zaplatit stanoví ke dni po přesetí a případně po žádosti vydané držitelem odrůdového práva Společenství odpovídá běžné praxi v dané oblasti.
(38),	Viz třetí a devatenáctý bod odůvodnění uvedeného nařízení, přičemž toto ustanovení zdůrazňuje „že musí být zajištěno, aby tyto podmínky byly stanoveny na úrovni Společenství“.
(39),	Viz zejména rozsudek Kone a další (C‑557/12, EU:C:2014:1317, body 24 a násl.).
(40),	Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že je třeba zohlednit skutečnost, že podle čl. 14 odst. 3 páté odrážky základního nařízení, jsou držitelé jediní zodpovědní za kontrolu a dohled nad užíváním chráněných odrůd v rámci přesévání povoleného tímto článkem, a jsou tudíž závislí na dobré víře a spolupráci dotyčných zemědělců (viz rozsudek Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 42).
(41),	Viz tamtéž a mé stanovisko ve věci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, bod 54).
(42),	Analogicky viz rozsudek Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, body 26 až 28), ve kterém Soudní dvůr uvedl, že by bylo v rozporu s cílem prováděcího nařízení, kterým je vyvážená ochrana oprávněných zájmů šlechtitele a zemědělce, se domnívat, že neexistuje žádné časové omezení informační povinnosti uložené poskytovateli zpracovatelských služeb.
(43),	Zásada právní jistoty, která je součástí unijního právního řádu, musí být dodržována jak jejími orgány, tak členskými státy při výkonu pravomocí, které jim svěřují právní předpisy Unie. Vyžaduje jednak, aby právní pravidla byla jasná a přesná, jednak, aby jejich uplatnění bylo oprávněnými předvídatelné. Se zvláštní nutností se uplatní, pokud se jedná o právní úpravu, která může vést k finančním nákladům, aby dotyčným umožnila se s přesností seznámit s povinnostmi, které jim tato právní úprava ukládá. Viz zejména rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 58); „Goed Wonen“ (C‑376/02, EU:C:2005:251, bod 32) a Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, body 27 až 29).
(44),	Jak uvádí pátý bod odůvodnění prováděcího nařízení, jeho článek 7, nazvaný „Malí zemědělci“ doplňuje kritéria umožňující vymezit tuto kategorii zemědělců, kteří jsou výslovně zbaveni povinnosti zaplatit přiměřenou náhradu a jsou uvedeni v čl. 14 odst. 3 třetí odrážce základního nařízení. Odstavec 2 uvedeného článku 7 upřesňuje, že plochy vyňaté z produkce během „ hospodářského roku
[...], na který připadá úhrada “, jsou součástí plochy, která má být zohledněny k určení, zda zemědělec patří k této kategorii, za podmínky, pobírání prémií nebo vyrovnávacích plateb přiznaných Unií nebo dotčeným členským státem za tyto vyňaté plochy.
(45),	Španělská vláda má za to, že vzhledem k tomu, že unijní právo nestanoví přesnou lhůtu k zaplacení uvedené náhrady, může jej držitel požadovat ve lhůtě stanovené ustanoveními vnitrostátního práva týkajícími se žalob této povahy, přičemž určí částku k zaplacení ve vystavené faktuře a stanoví datum splatnosti, a pokud se tak nestane, povinnost zaplatit uvedenou náhradu, ačkoli vznikne, nemůže být považována za splatnou, takže se zemědělec nemůže dopustit protiprávního jednání, na které se vztahuje článek 94 základního nařízení.
(46),	Společnost STV má za to, že v projednávaném případě příručka, v níž jsou uvedeny chráněné odrůdy, které spravuje, která je každoročně zasílána zemědělcům, jakož i doplňující údaje uvedené na jejích webových stránkách (viz bod 6 tohoto stanoviska), umožní dotyčným jednoduše spočítat částku, kterou mají z tohoto titulu zaplatit.
(47),	Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.
(48),	Povinnost nahradit škodu způsobenou oběti protiprávního jednání, což je cílem sledovaným uvedeným článkem 94 (viz rozsudek Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 36), se naproti tomu vztahuje na úmyslné jednání za okolností uvedených v odst. 2 tohoto článku.
(49),	Kritéria pro stanovení výše přiměřené náhrady, která jsou vymezena čl. 5 odst. 2 a násl., jsou totiž složité. Navíc čl. 14 odst. 3 šestá odrážka in fine
základního nařízení stanoví, že „skutečná výše této přiměřené úhrady se může časem změnit“.
(50),	Článek 10 prováděcího nařízení totiž upřesňuje, že držitel má povinnost sdělit zemědělci relevantní informace k výpočtu částky přiměřené náhrady podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení.
(51),	V rozsudcích Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, body 69 a násl.), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, body 53 a násl.), a Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, bod 62), Soudní dvůr zdůraznil, že ani základní nařízení, ani prováděcí nařízení, nestanoví možnost držitele, pokud nemá k dispozici údaje o případném využití zemědělské výsady určitou osobou, požádat tuto osobu, aby mu poskytla informace k tomu, zda využila nebo hodlá využít této výsady.
(52),	Německou právní vědou bylo konstatováno, že neexistuje žádný důvod k tomu, aby osoba, která využila zemědělské výsady, neměla být povinna poskytnout přímo informace požadované v tomto ohledu [viz Würtenberger, G., „Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme“, ve Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. (pod vedením), Mohr Siebeck, Tübingen, 2014, s. 111].