62017CC0609
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 4. června 2019 (
1
)
Spojené věci C‑609/17 a C‑610/17
Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry
proti
Hyvinvointialan liitto ry (C‑609/17),
za účasti
Fimlab Laboratoriot Oy
a
Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry
proti
Satamaoperaattorit ry (C‑610/17),
za účasti
Kemi Shipping Oy
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané työtuomioistuin (pracovní soud, Finsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Úprava pracovní doby – Směrnice 2003/88/ES – Článek 7 odst. 1 – Nárok na dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně čtyř týdnů – Článek 15 – Ustanovení příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků – Pracovník, který je v pracovní neschopnosti v průběhu dovolené za kalendářní rok – Odmítnutí převést dovolenou za kalendářní rok, pokud nepřevedení nevede ke snížení doby dovolené za kalendářní roky pod čtyři týdny – Listina základních práv Evropské unie – Článek 31 odst. 2 – Použitelnost – Situace upravená unijním právem – Možnost dovolávat se ustanovení v rámci sporu mezi jednotlivci“
I. Úvod
1.
Předložené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (
2
) a čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (
3
).
2.
Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, a to ve věci TSN (C‑609/17) mezi Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry (odborová organizace ve zdravotnictví a sociální oblasti, Finsko) (
4
) a Terveyspalvelualan liitto ry [nyní Hyvinvointialan liitto ry (unie zdravotnických služeb, Finsko)] a Fimlab Laboratoriot Oy, a ve věci AKT (C‑610/17) mezi Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT (odborová organizace pracovníků v automobilovém odvětví a v dopravě, Finsko) (
5
) a Satamaoperaattorit ry (unie provozovatelů přístavů, Finsko) a Kemi Shipping Oy, které se týkají toho, že dvěma pracovníkům, kteří onemocněli v průběhu placené dovolené za kalendářní rok, bylo odmítnuto převedení dovolené za všechny nebo část dnů, během kterých byli v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci. Zvláštním rysem těchto žádostí je skutečnost, že časová souvislost mezi dny placené dovolené za kalendářní rok a dny pracovní neschopnosti z důvodu nemoci se týká období, které přesahuje minimální délku čtyř týdnů placené dovolené za kalendářní rok podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88.
3.
Problematika, která se týká možnosti dovolávat se přímo čl. 31 odst. 2 Listiny ve sporu mezi jednotlivci, byla významně rozvinuta v rozsudcích ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Wilmeroth (
6
), a ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (
7
). Podle „logiky vyrovnání“ (
8
), která má kompenzovat absenci horizontálního přímého účinku směrnic, Soudní dvůr tím, že uznal možnost dovolávat se čl. 31 odst. 2 Listiny ve sporu mezi soukromými osobami, posílil účinnost základního práva na placenou dovolenou za kalendářní rok. Jak rozhodl Soudní dvůr v těchto rozsudcích, tuto horizontální vymahatelnost lze však uplatnit pouze v situacích, které se řídí unijním právem. Je však třeba se dohodnout na významu tohoto pojmu.
4.
Problém, s nímž se Soudní dvůr v projednávaných věcech potýká, spočívá v nutnosti vyjasnit oblast působnosti čl. 31 odst. 2 Listiny v situacích, kdy se členské státy anebo sociální partneři rozhodnou poskytnout pracovníkům placenou dovolenou za kalendářní rok nad minimální dobu čtyř týdnů stanovenou v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a na tuto dodatečnou dovolenou uplatní režim, který se liší od režimu platného pro minimální období čtyř týdnů.
5.
Je třeba mít za to, že tato posílená vnitrostátní ochranná opatření nespadají do oblasti působnosti směrnice 2003/88, a tím i do oblasti působnosti Listiny, což má za následek, že se na takové situace nevztahuje ani čl. 31 odst. 2 Listiny, ani žádné jiné ustanovení Listiny? Nebo je třeba mít za to, že taková opatření, která byla přijata v souladu s doložkou posílené vnitrostátní ochrany podle článku 15 směrnice 2003/88, spadají do působnosti tohoto ustanovení, a tudíž i Listiny, což má za následek, že se na tuto situaci musí vztahovat jak čl. 31 odst. 2 Listiny, tak ostatní ustanovení Listiny?
6.
Projednávané případy se tedy v tom, že souvisejí s oblastí působnosti Listiny, týkají otázky ústavní rovnováhy mezi Unií a členskými státy (
9
). Tyto případy tak umožní Soudnímu dvoru rozhodnout zejména o tom, zda je splněno kritérium uplatňování unijního práva členskými státy, jak je stanoveno v čl. 51 odst. 1 Listiny, pokud členské státy přijmou – nebo umožní, aby sociální partneři přijali – posílená vnitrostátní ochranná opatření.
7.
V tomto stanovisku se vyslovím ve prospěch použitelnosti Listiny na situace, v nichž jde o taková opatření. Na základě toho provedu posouzení normativního obsahu čl. 31 odst. 2 Listiny a k vyjasnění vztahu Listiny se sekundárním unijním právem, v projednávaném případě s čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88.
8.
Konkrétně mě to povede k tomu zaprvé, že Soudnímu dvoru navrhnu, aby rozhodl, že čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům nebo kolektivním smlouvám, které stanoví, že dny placené dovolené za kalendářní rok, které přesahují minimální dobu čtyř týdnů stanovenou tímto ustanovením, nemohou být převedeny v případě, kdy se překrývají s dobou pracovní neschopnosti.
9.
Zadruhé uvedu důvody, proč se domnívám, že čl. 31 odst. 2 Listiny toto řešení nezmění. Ačkoli je podle mého názoru třeba mít za to, že toto ustanovení se vztahuje na takové situace, jako jsou situace v hlavních řízeních, toto ustanovení podle mě nedává pracovníkům právo na placenou dovolenou za kalendářní rok, která přesahuje minimální období stanovené unijním normotvůrcem. Zároveň zdůrazňuji, že Soudní dvůr tím, že přijme určité odůvodnění vycházející z použitelnosti Listiny v případech provádění doložky posílené vnitrostátní ochrany, vyjasní, že takové případy plně podléhají všem ustanovením Listiny.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
10.
Článek 1 směrnice 2003/88, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, zní takto:
„1.   Tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
2.   Tato směrnice se vztahuje na:
a)
minimální doby […] dovolen[é] za kalendářní rok […]
[…]“
11.
Článek 7 uvedené směrnice stanoví:
„1   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
2.   Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“
12.
Článek 15 uvedené směrnice, nazvaný „Příznivější ustanovení“, zní takto:
„Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo zavádět právní a správní předpisy, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků, nebo napomáhat nebo umožňovat uplatňování kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.“
13.
Článek 17 téže směrnice stanoví, že se členské státy mohou odchýlit od některých jejích ustanovení. V případě článku 7 této směrnice však není přípustná žádná odchylka.
B.
Finské právo
1. Zákon o dovolené za kalendářní rok
14.
Vuosilomalaki (162/2005) [zákon o dovolené za kalendářní rok (162/2005)] (
10
) ze dne 18. března 2005 provádí zejména článek 7 směrnice o 2003/88. Na základě čl. 5 odst. 1 tohoto zákona má zaměstnanec nárok na dva a půl dne dovolené za každé odpracované měsíční referenční období. Nicméně pokud pracovní poměr na konci ročního referenčního období trval méně než jeden rok bez přerušení, má pracovník nárok na dva dny dovolené za každé celé měsíční referenční období.
15.
Roční referenční období může zahrnovat nejvýše 12 měsíčních referenčních období. Pokud má pracovník během ročního referenčního období dvanáct celých měsíčních referenčních období, má podle zákona o dovolené za kalendářní rok nárok na 24 nebo 30 dnů dovolené v závislosti na délce trvání pracovního poměru.
16.
Podle čl. 4 odst. 1 bodu 3 zákona o dovolené za kalendářní rok pracovními dny jsou dny v týdnu s výjimkou nedělí, náboženských svátků, dnu nezávislosti, Štědrého dne, předvečera svátku sv. Jana, velikonoční soboty a 1. května. Šest dnů dovolené za kalendářní rok tedy spadá do týdne, ve kterém není uveden žádný ze zmíněných dnů.
17.
Podle čl. 20 odst. 2 zákona o dovolené za kalendářní rok musí být 24 pracovních dnů dovolené za kalendářní rok (letní dovolená) vybráno v průběhu období dovolených. Zbytek dovolené (zimní dovolená) musí být poskytnut nejpozději před začátkem následujícího období dovolených. Článek 4 odst. 1 bod 2 uvedeného zákona stanoví, že období dovolených představuje období mezi 2. květnem a 30. zářím včetně.
18.
Ve znění platném od 1. října 2013 do 31. března 2016 čl. 25 odst. 1 zákona o dovolené za kalendářní rok, ve znění laki vuosilomalain muuttamisesta (276/2013) [zákon, kterým se mění zákon o dovolené za kalendářní rok (276/2013)] ze dne 12. dubna 2013, stanoví:
„Pokud je pracovník na začátku své dovolené za kalendářní rok nebo části této dovolené v pracovní neschopnosti z důvodu porodu, nemoci nebo úrazu, dovolená se na žádost pracovníka převede na pozdější dobu. Pracovník má na základě své žádosti rovněž nárok na převod dovolené nebo její části, je-li známo, že se během své dovolené musí podrobit léčbě z důvodu nemoci nebo jinému srovnatelnému ošetření, během něhož je v pracovní neschopnosti.“
19.
Ve znění pozměněném laki vuosilomalain muuttamisesta (182/2016) [zákon, kterým se mění zákon o dovolené za kalendářní rok (182/2016)] ze dne 18. března 2016, který vstoupil v platnost dne 1. dubna 2016, stanoví čl. 25 odst. 2 zákona o dovolené za kalendářní rok následující:
„Pokud pracovní neschopnost spojená s porodem, nemocí nebo úrazem začne během dovolené za kalendářní rok nebo její části, má pracovník na svou žádost nárok na převedení dnů pracovní neschopnosti, které se kryjí s dovolenou za kalendářní rok, pokud překročí šest dnů dovolené. Výše zmíněné karenční dny nemohou zkrátit nárok zaměstnance na dovolenou za kalendářní rok v délce čtyř týdnů.“
2. Použitelné kolektivní smlouvy
20.
Ve Finsku kolektivní smlouvy často poskytují delší dovolenou, než jakou stanoví zákon o dovolené za kalendářní rok. Je tomu tak zejména v případě kolektivní smlouvy uzavřené mezi Unií zdravotnických služeb a TSN na období od 1. března 2014 do 31. ledna 2017 pro odvětví zdravotnictví (dále jen „kolektivní smlouva pro odvětví zdravotnictví“) a kolektivní smlouvy uzavřené mezi Unií provozovatelů přístavů a AKT na období od 1. února 2014 do 31. ledna 2017 pro odvětví námořní nákladní dopravy (dále jen „kolektivní smlouva pro odvětví námořní nákladní dopravy“).
21.
Podle čl. 16 odst. 1 kolektivní smlouvy pro odvětví zdravotnictví se „dovolená za kalendářní rok určí podle zákona o dovolené za kalendářní rok a podle následujících ustanovení“. Podle čl. 16 odst. 7 této kolektivní smlouvy se „délka dovolené za kalendářní rok určí podle platného zákona o dovolené za kalendářní rok […]“.
22.
Podle čl. 10 odst. 1 a 2 kolektivní smlouvy pro odvětví námořní nákladní dopravy platí, že „délka dovolené za kalendářní rok pracovníka se stanoví podle platného zákona o dovolené za kalendářní rok“ a „dovolená za kalendářní rok se poskytuje podle zákona o dovolené za kalendářní rok, není-li dohodnuto jinak“.
23.
Příslušná ustanovení zákona o dovolené za kalendářní rok platná v době rozhodné pro projednávané případy byla použita na převedení dovolené za kalendářní rok z důvodu pracovní neschopnosti na základě ustanovení kolektivních smluv uvedených v předchozích dvou odstavcích.
III. Spory v původních řízeních a předběžné otázky
A.
Věc TSN (C‑609/17)
24.
Marika Luoma je od 14. listopadu 2011 zaměstnána u společnosti Fimlab Laboratoriot jako laboratorní asistentka, a to na základě pracovní smlouvy na dobu neurčitou.
25.
Na základě kolektivní smlouvy pro odvětví zdravotnictví má M. Luoma s ohledem na svůj věk nárok na 42 pracovních dnů dovolené za kalendářní rok, tedy sedm týdnů, a to podle ročního referenčního období, které skončilo dne 31. března 2015.
26.
Marice Luoma byla schválena dovolená za kalendářní rok v délce šesti dnů od od pondělí 7. září do neděle 13. září 2015, načež M. Luoma dne 10. srpna 2015 informovala zaměstnavatele o tom, že dne 2. září 2015 musí podstoupit operaci, a požádala, aby její dovolená byla odložena na pozdější dobu. V návaznosti na operaci byla M. Luoma v pracovní neschopnosti až do 23. září 2015. Ze svého nároku na výše uvedenou dovolenou za kalendářní rok v délce 42 si již vybrala 22 dnů, tj. tři týdny a čtyři pracovní dny. Společnost Fimlab Laboratoriot převedla první dva dny dovolené, na které měla stále nárok podle zákona o dovolené za kalendářní rok, nikoli však čtyři zbývající dny volna, které plynou z kolektivní smlouvy pro odvětví zdravotnictví a opírají se o článek 16 odst. 1 a 7 této kolektivní smlouvy a čl. 25 odst. 1 zákona o dovolené za kalendářní rok platného v rozhodné době.
27.
TSN jakožto organizace zastupující pracovníky, kteří podepsali kolektivní smlouvu v odvětví zdravotnictví, podala žalobu k työtuomioistuin (pracovní soud, Finsko), v níž požadovala, aby bylo rozhodnuto, že M. Luoma má s ohledem na svou pracovní neschopnost nárok na převedení dnů dovolené, které vyplývají z kolektivní smlouvy, za období od 9. září do 13. září 2015 na pozdější datum. Podle TSN je totiž to, že zaměstnavatel dotčené osobě odmítl převést dovolenou, v rozporu s čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a s čl. 31 odst. 2 Listiny.
28.
Na svou obranu Unie zdravotnických služeb jakožto organizace zastupující zaměstnavatele a společnost Fimlab Laboratoriot uvedly, že takové odmítnutí není v rozporu s ustanoveními unijního práva, neboť tato ustanovení se nepoužijí na tu část nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou zaručuje vnitrostátní právo nebo kolektivní smlouvy a která překračuje minimální dobu čtyř týdnů placené dovolené za kalendářní rok, jak je stanoveno v článku 7 směrnice 2003/88.
29.
Předkládající soud, který v tomto ohledu odkazuje jednak na rozsudky ze dne 3. května 2012, Neidel (
11
), a ze dne 20. července 2016, Maschek (
12
), a jednak na rozsudky ze dne 19. září 2013, Přezkum Komise v. Strack (
13
), a ze dne 30. června 2016, Sobczyszyn (
14
), má za to, že judikatura Soudního dvora neumožňuje určit, zda uplatňování čl. 25 odst. 1 zákona o dovolené za kalendářní rok, v projednávaném případě prostřednictvím kolektivní smlouvy pro odvětví zdravotnictví, pokud omezuje právo převést dovolenou za kalendářní rok pouze na dovolenou, na kterou má zaměstnanec nárok podle zákona o dovolené za kalendářní rok, a pokud vylučuje dovolenou, nárok na niž vzniká na základě kolektivní smlouvy, je-li její doba trvání delší než dovolená ze zákona, splňuje nebo nesplňuje požadavky čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny.
30.
Pokud jde o posledně uvedené ustanovení, předkládající soud se rovněž táže, zda je možné, aby mělo přímý účinek ve sporu mezi soukromými osobami.
31.
Za těchto okolností se työtuomioistuin (pracovní soud) rozhodl řízení přerušit a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] vnitrostátnímu ustanovení kolektivní smlouvy nebo jeho výkladu, podle něhož pracovník, jehož pracovní neschopnost začne během jeho dovolené za kalendářní rok nebo její části, nemá bez ohledu na svou žádost právo na převod dovolené, na kterou má právo na základě kolektivní smlouvy a která spadá do uvedené doby neschopnosti, pokud nepřevedení dovolené získané na základě kolektivní smlouvy nesnižuje nárok pracovníka na čtyřtýdenní dovolenou za kalendářní rok?
2)
Má čl. 31 odst. 2 [Listiny] přímý účinek v pracovním poměru mezi soukromými osobami, tj. přímý horizontální účinek?
3)
Chrání čl. 31 odst. 2 Listiny nabytou dovolenou, pokud doba trvání dovolené překračuje minimální dovolenou za kalendářní rok v trvání čtyř týdnů, stanovenou v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, a brání toto ustanovení Listiny takovému vnitrostátnímu ustanovení kolektivní smlouvy nebo jeho výkladu, podle něhož pracovník, jehož pracovní neschopnost začne během jeho dovolené za kalendářní rok nebo její části, nemá bez ohledu na svou žádost právo na převod dovolené, na kterou má právo na základě kolektivní smlouvy a která spadá do uvedené doby neschopnosti, pokud nepřevedení dovolené získané na základě kolektivní smlouvy nesnižuje nárok pracovníka na čtyřtýdenní dovolenou za kalendářní rok?“
B.
Věc AKT (C‑610/17)
32.
Tapio Keränen je zaměstnancem společností Kemi Shipping.
33.
V souladu s kolektivní smlouvou pro odvětví námořní nákladní dopravy má T. Keränen nárok na 30 pracovních dnů placené dovolené za kalendářní rok, tedy 5 týdnů, a to podle ročního referenčního období, které končí dne 31. března 2016.
34.
Dne 22. srpna 2016 nastoupil T. Keränen na dovolenou za kalendářní rok, načež dne 29. srpna 2016 onemocněl. Pracovní lékař, kterého navštívil, mu tedy přiznal pracovní neschopnost od tohoto data až do 4. září 2016. Žádost T. Keränena, aby mu dovolená za kalendářní rok byla následně převedena v případě šesti pracovních dnů, byla společností Kemi Shipping odmítnuta podle čl. 10 odst. 1 a 2 kolektivní smlouvy pro odvětví námořní nákladní dopravy a článku 25 zákona o dovolené za kalendářní rok ve znění zákona, kterým se mění zákon o dovolené za kalendářní rok (182/2016), a uvedený zaměstnavatel podřadil těchto šest dnů nemoci pod placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou má T. Keränen nárok.
35.
AKT, organizace zastupující zaměstnance a signatář kolektivní smlouvy v odvětví námořní nákladní dopravy, podala žalobu k työtuomioistuin (pracovní soud), v níž žádala o rozhodnutí, že použití čl. 10 odst. 1 a 2 této kolektivní smlouvy nemůže vést k použití čl. 25 odst. 2 zákona o dovolené za kalendářní rok, neboť toto posledně uvedené ustanovení je v rozporu s čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny.
36.
Na svou obranu unie provozovatelů přístavů, což je organizace zastupující zaměstnavatele, a společnost Kemi Shipping uvedly, že čl. 25 odst. 2 zákona o dovolené za kalendářní rok je v rozporu s ustanoveními unijního práva, a to z důvodů podobných těm, které jsou uvedeny v bodě 28 tohoto stanoviska.
37.
Ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v usnesení o položení předběžné otázky ve věci TSN (C‑609/17), je předkládající soud toho názoru, že z judikatury Soudního dvora uvedené v bodě 29 tohoto stanoviska nelze vyvodit, zda použití čl. 25 odst. 2 zákona o dovolené za kalendářní rok provedené tak, jak je tomu v projednávaném případě, kolektivními smlouvami pro odvětví námořní nákladní dopravy, podle něhož pracovník, jehož pracovní neschopnost z důvodu nemoci začne během jeho dovolené za kalendářní rok nebo její části, nemá bez ohledu na svou žádost nárok na převod prvních šesti dní pracovní neschopnosti spadajících do dovolené za kalendářní rok, pokud tyto karenční dny nesnižují nárok pracovníka na dovolenou za kalendářní rok v trvání čtyř týdnů, je v souladu s požadavky čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny.
38.
Za těchto okolností se työtuomioistuin (pracovní soud) rozhodl řízení přerušit a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] vnitrostátnímu ustanovení kolektivní smlouvy nebo jeho výkladu, podle něhož pracovník, jehož pracovní neschopnost z důvodu nemoci začne během jeho dovolené za kalendářní rok nebo její části, nemá bez ohledu na svou žádost nárok na převod prvních šesti dní pracovní neschopnosti, spadajících do dovolené za kalendářní rok, pokud tyto karenční dny nesnižují nárok pracovníka na dovolenou za kalendářní rok v trvání čtyř týdnů?
2)
Má čl. 31 odst. 2 [Listiny] přímý účinek v pracovním poměru mezi soukromými osobami, tj. přímý horizontální účinek?
3)
Chrání čl. 31 odst. 2 Listiny nabytou dovolenou, pokud doba trvání dovolené překračuje minimální dovolenou za kalendářní rok v trvání čtyř týdnů, stanovenou v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, a brání toto ustanovení Listiny vnitrostátnímu ustanovení v kolektivní smlouvě nebo jeho výkladu, podle něhož pracovník, jehož pracovní neschopnost z důvodu nemoci začne během jeho dovolené za kalendářní rok nebo její části, nemá bez ohledu na svou žádost nárok na převod prvních šesti dní pracovní neschopnosti, spadajících do dovolené za kalendářní rok, pokud tyto karenční dny nesnižují nárok pracovníka na dovolenou za kalendářní rok v trvání čtyř týdnů?“
IV. Moje analýza
A.
K první a třetí předběžné otázce
39.
V rámci první a třetí otázky v obou projednávaných spojených věcech, které je podle mě třeba posoudit společně, předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda je třeba čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny vykládat tak, že brání vnitrostátním předpisům nebo kolektivním smlouvám, jako jsou ty, které jsou předmětem sporů v hlavních řízeních, z nichž vyplývá, že dny placené dovolené za kalendářní rok, které přesahují období čtyř týdnů, nemohou být převedeny v případech, kdy se překrývají s dobou pracovní neschopnosti.
1. K výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88
40.
Nejprve je třeba jednak připomenout, jak vyplývá ze samotného znění čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, od kterého tato směrnice nepřipouští odchylku, že všichni pracovníci mají nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů, přičemž tento nárok musí být podle ustálené judikatury Soudního dvora považován za zásadu sociálního práva Unie, jež má zvláštní význam (
15
). Tento nárok, který je přiznán každému pracovníkovi, je výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 Listiny, které čl. 6 odst. 1 SEU přiznává stejnou právní sílu jako Smlouvám (
16
).
41.
Podle Soudního dvora je účelem nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, který každému zaměstnanci přiznává článek 7 směrnice 2003/88, „umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul od vykonávání úkolů, které mu ukládá jeho pracovní smlouva, a aby měl čas na uvolnění a mimopracovní zájmy“ (
17
).
42.
Tento účel, „který odlišuje nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok od jiných druhů dovolené sledujících jiné účely, je založen na předpokladu, že pracovník skutečně pracoval v průběhu referenční doby. Účel spočívající v umožnění pracovníkovi odpočinout si předpokládá, že tento pracovník vykonával činnost odůvodňující nárok na čas k odpočinku, uvolnění a mimopracovním zájmům, aby byla zajištěna ochrana jeho bezpečnosti a zdraví upravená ve směrnici 2003/88. Nároky na placenou dovolenou za kalendářní rok musí být tudíž vypočteny v závislosti na skutečně odpracovaném období na základě pracovní smlouvy“ (
18
).
43.
Z toho vyplývá, že pracovník získá nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 „jen za dobu, po kterou skutečně pracoval“ (
19
).
44.
V rámci uvedených případů Soudní dvůr vypracoval judikaturu, jejímž společným rysem je snaha zajistit, aby pracovníci měli skutečný prospěch z období odpočinku, jak jim přiznává čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Pracovníci musí mít například během těchto období takové ekonomické podmínky, jaké jsou srovnatelné s těmi, které mají při výkonu své práce (
20
).
45.
Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že „v určitých zvláštních situacích, v nichž pracovník není schopen plnit své úkoly, zejména z důvodu nepřítomnosti pro řádně odůvodněnou nemoc, nemůže členský stát vázat nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok na podmínku, že tento pracovník skutečně pracoval […]. S ohledem na nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok jsou tedy pracovníci, kteří jsou nepřítomni v práci na základě pracovního volna z důvodu nemoci v průběhu referenčního období postaveni na roveň pracovníkům, kteří během tohoto období skutečně pracovali“ (
21
).
46.
Tato judikatura, jejíž kořeny lze nalézt v rozsudku ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další (
22
), znamená, že dotyční pracovníci mají právo čerpat svou placenou dovolenou za kalendářní rok později, pokud se překrývá s dobou pracovní neschopnosti.
47.
Podle Soudního dvora, „pokud se překrývá dovolená za kalendářní rok a pracovní volno z důvodu nemoci, musí být čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům nebo zvyklostem, podle kterých nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zaniká uplynutím referenčního období nebo období převoditelnosti stanoveného vnitrostátním právem, i pokud pracovník měl pracovní volno z důvodu nemoci během celého referenčního období nebo po jeho část, a ve skutečnosti tudíž neměl možnost uvedený nárok uplatnit“ (
23
).
48.
Soudní dvůr totiž konstatoval, že „účel nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, kterým je umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul a měl čas na uvolnění a mimopracovní zájmy, se liší od účelu nároku na pracovní volno z důvodu nemoci, kterým je umožnit pracovníkovi, aby se zotavil z nemoci“ (
24
).
49.
Vzhledem k těmto rozdílným cílům obou typů dovolené Soudní dvůr dospěl k závěru, že „pracovník, který během předem stanovené doby dovolené za kalendářní rok čerpá pracovní volno z důvodu nemoci, má nárok vybrat si na svou žádost tuto dovolenou v jakémkoli jiném období, než je období, ve kterém čerpal pracovní volno z důvodu nemoci, aby mohl skutečně využít svou dovolenou za kalendářní rok“ (
25
).
50.
Překrývání pracovní neschopnosti a placené dovolené za kalendářní rok proto nemůže být překážkou prospěchu z placené dovolené za kalendářní rok, na kterou má pracovník nárok, v pozdější době. Pracovník, který je v pracovní neschopnosti v době dovolené za kalendářní rok, která byla předem stanovena, má po skončení pracovního volna z důvodu nemoci nárok na dovolenou za kalendářní rok v jiném období, než které bylo původně stanoveno. Soudní dvůr dále rozhodl, že „ve věci stanovení této nové doby dovolené za kalendářní rok, která odpovídá době, po kterou se kryje původně stanovená doba pro čerpání dovolené za kalendářní rok a doba pracovního volna z důvodu nemoci, […] se na ně vztahují pravidla a postupy vnitrostátního práva použitelné pro stanovení dovolených pro pracovníky, přičemž je třeba zohlednit jednotlivé rozdílné zájmy, zejména naléhavé zájmy týkající se zájmů podniku“ (
26
).
51.
Je však důležité upřesnit, že Soudní dvůr vytvořil tuto judikaturu v rámci výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, a proto se týká pouze nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou pracovníkům přiznává toto ustanovení. Totéž platí i pro ostatní pravidla stanovená Soudním dvorem, například pravidla, podle nichž musí zaměstnanci během dovolené za kalendářní rok, která jim byla poskytnuta podle uvedeného ustanovení, obdržet částku odpovídající jejich obvyklé odměně (
27
).
52.
Účelem čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 je proto chránit tvrdé jádro minimální ochrany, které představuje nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně čtyř týdnů, avšak s výhradou, že pracovník skutečně odpracoval dobu k tomu, aby získal daný nárok na takovou dobu. Naopak, co se týče dodatečné doby placené dovolené za kalendářní rok, na kterou má pracovník nárok podle vnitrostátního práva, vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy mohou stanovit podmínky pro nabytí a zánik takové dovolené, které se liší od ochranných pravidel vyplývajících z výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 (
28
).
53.
Z výše uvedeného vyplývá, že pokud by se odmítnutí převedení placené dovolené za kalendářní rok dotyčným pracovníkům v rámci projednávaných případů vztahovalo na dny placené dovolené za kalendářní rok zahrnuté v minimální době čtyř týdnů, jak zaručuje čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, měly by být vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy považovány za neslučitelné s tímto ustanovením. Je totiž třeba zdůraznit, že v obou případech v hlavních řízeních nebylo možné převést placenou dovolenou za kalendářní rok, i když dotčení pracovníci nemohli skutečně čerpat dovolenou z důvodu pracovní neschopnosti, k níž došlo v době placené dovolené za kalendářní rok. Tato období trvala krátce, takže otázka převedení maximální doby dovolené za kalendářní rok, která případně může vyvstat v souvislosti s dlouhodobou nepřítomností pracovníka v důsledku nemoci (
29
), nemůže být v daném případě zohledněna.
54.
Na druhé straně vzhledem k tomu, že se překrývání doby pracovní neschopnosti a doby placené dovolené za kalendářní rok nedotkne minimálního období čtyř týdnů chráněného podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, ale doby placené dovolené za kalendářní rok, které přesahuje uvedené období, není nemožnost čerpat takovou dovolenou později, která vyplývá z vnitrostátního právního předpisu nebo kolektivní smlouvy, v rozporu s tímto ustanovením. Navýšení nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok nad rámec minimálních požadavků stanovených v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 totiž představuje opatření výhodné pro pracovníky, které jde nad rámec minimálních požadavků stanovených v tomto ustanovení, a tímto ustanovením se proto neřídí (
30
).
55.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že možnost, aby členské státy šly nad rámec tvrdého jádra minimální ochrany zaručené čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, již Soudní dvůr několikrát uznal.
56.
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že směrnice 2003/88 „nebrání vnitrostátním předpisům, které stanoví nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání déle než čtyři týdny, přiznaný za podmínek získání a přiznávání stanovených uvedeným vnitrostátním právem“ (
31
).
57.
Na podporu této úvahy Soudní dvůr několikrát uvedl, že ze znění čl. 1 odst. 1 a odst. 2 písm. a), čl. 7 odst. 1, jakož i článku 15 směrnice 2003/88 výslovně vyplývá, že se tato směrnice omezuje na stanovení minimálních požadavků na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby a nedotýká se práva členských států uplatňovat vnitrostátní předpisy, které jsou pro ochranu pracovníků příznivější (
32
).
58.
Z výše uvedených poznatků zaprvé vyvozuji, že je věcí členských států nebo sociálních partnerů, aby se rozhodli, zda poskytnou či neposkytnou pracovníkům dodatečnou placenou dovolenou k minimální čtyřtýdenní placené dovolené za kalendářní rok, která je stanovena v článku 7, odst. 1 směrnice 2003/88. Zadruhé, pokud jde o tuto dodatečnou dobu, je na nich, aby stanovili podmínky pro poskytování a zánik nároku na dovolenou, které se mohou lišit od ochranných pravidel, o nichž Soudní dvůr rozhodl ve vztahu k minimální době placené dovolené za kalendářní rok, která je zaručena čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Způsoby převodu placené dovolené za kalendářní rok se tedy mohou lišit podle toho, zda jde o minimální dovolenou za kalendářní rok chráněnou na základě čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, či nikoli.
59.
Je však důležité vyjasnit, že pokud se členské státy anebo sociální partneři rozhodnou využít možnosti, kterou jim poskytuje článek 15 uvedené směrnice, uplatnit vnitrostátní právní předpisy, které jsou pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků příznivější, v souladu s tímto cílem nadále podléhají povinnosti dodržovat unijní právo. Nelze tedy mít za to, že pokud členské státy nebo sociální partneři jdou nad rámec minimální základní ochrany stanovené v čl. 7 odst. 1 směrnice, vstupují do právní oblasti, v níž mají absolutní svobodu. V tomto smyslu musí být prohlášení, že členské státy „mohou […] svobodně ve svých vnitrostátních právech upravit délku pracovní doby a dob odpočinku způsobem pro pracovníky příznivějším, než jak činí [směrnice 2003/88]“ (
33
), vyjasněné a doplněné upřesněním, že se jedná o svobodu omezenou.
60.
Jak totiž Soudní dvůr nedávno připomněl v rozsudku ze dne 13. prosince 2018, Hein (
34
), je jasné, že pokud členské státy anebo sociální partneři přijmou opatření, která jsou pro pracovníky příznivější, v daném případě tím, že jim dají dodatečné dny dovolené přesahující minimální dobu čtyř týdnů, nemohou současně narušit ochranná pravidla unijního práva, která jsou použitelná v rámci této minimální doby. V takovém případě se sociální partneři nemohou dovolávat skutečnosti, že zaměstnancům dali více dnů dovolené, aby jim kompenzovali to, že za minimální dobu, na kterou se vztahuje čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, nedostanou běžnou odměnu.
61.
Podle Soudního dvora, i když „směrnice 2003/88 nebrání tomu, aby sociální partneři přijali prostřednictvím kolektivní smlouvy uzavřené podle vnitrostátní právní úpravy pravidla, která mají za cíl všeobecně přispět ke zlepšení pracovních podmínek zaměstnanců, musí podmínky uplatňování těchto pravidel přesto respektovat meze vyplývající z této směrnice“ (
35
). Tato příznivá opatření, „která jdou nad rámec minimálních požadavků stanovených v tomto ustanovení, a tímto ustanovením se proto neřídí […] nemohou sloužit tomu, aby pracovníkovi kompenzovala negativní účinek snížení odměny dlužné z titulu této dovolené, protože by zpochybnila nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podle [čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88], jehož nedílnou součástí je právo pracovníka mít během doby svého odpočinku a oddychu ekonomické podmínky, které jsou srovnatelné s těmi, které má při výkonu své práce“ (
36
).
62.
V takové situaci je opatření, které je pro pracovníky a priori příznivější, neboť jim poskytuje více dní volna, ve skutečnosti souvisí s tvrdým jádrem minimální ochrany zaručené čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, v tomto případě proto, že se týká ochranného pravidla, podle něhož musí pracovník obdržet za minimální dovolenou za kalendářní rok svou běžnou odměnu, na kterou má podle téhož ustanovení nárok. Z tohoto důvodu musí být takové opatření považováno za opatření, které je v rozporu s uvedeným ustanovením (
37
).
63.
V rámci projednávaných věcí se nezdá, že by vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy dotčené v hlavních řízeních porušovaly tvrdé jádro minimální ochrany zaručené čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. V této fázi analýzy lze proto mít za to, že tato vnitrostátní pravidla nebo kolektivní smlouvy mohou bez porušení tohoto ustanovení stanovit, že dny placené dovolené za kalendářní rok překračující dobu čtyř týdnů, která je chráněná tímto ustanovením, nemohou být převedeny v případě, že se překrývají s počtem dnů pracovní neschopnosti.
64.
Je třeba určit, zda čl. 31 odst. 2 Listiny může vést k jinému řešení. To je předmětem třetí otázky předkládajícího soudu.
2. K výkladu čl. 31 odst. 2 Listiny
65.
Ve třetí předběžné otázce je Soudní dvůr vyzván, aby objasnil, zda čl. 31 odst. 2 Listiny umožňuje pracovníkovi dovolat se ochrany práva na placenou dovolenou za kalendářní rok, která jde nad rámec toho, co zaručuje čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88.
66.
Konkrétně je třeba v souvislosti s projednávanými případy stanovit, zda se lze čl. 31 odst. 2 Listiny dovolat za účelem toho, aby se i na dobu překračující čtyři týdny, které stanoví čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, rozšířilo pravidlo, že v případě doby pracovní neschopnosti, která se překrývá s dobou dovolené za kalendářní rok, mohla být dovolená za kalendářní rok převedena na později.
67.
Dovoluji si předeslat, že podle mého názoru je odpověď na tuto otázku záporná. Problémem však zůstává to, jakou právní cestu je třeba zvolit, aby nás k této odpovědi dovedla. Otevírají se před námi dvě různé cesty.
68.
První variantou je úvaha, že Listina se nepoužije v případě, kdy se členské státy anebo sociální partneři rozhodnou poskytnout dny placené dovolené za kalendářní rok jdoucí nad rámec minimální doby čtyř týdnů, a to tak, že tyto dodatečné dny podřadí pod zvláštní režim, zejména pokud jde o převedení takových dnů v případě překrývání s dny pracovní neschopnosti.
69.
Nebo je možné mít za to, že Listina se v takovém případě uplatňování posílené vnitrostátní ochrany použije, avšak čl. 31 odst. 2 Listiny bude chránit pouze tvrdé jádro minimální ochrany stanovené unijním normotvůrcem, v daném případě placenou dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně čtyř týdnů. Z toho vyplývá, že toto ustanovení nebrání členským státům anebo sociálním partnerům v tom, aby dodatečnou placenou dovolenou za kalendářní rok podřadili pod pravidla lišící se od pravidel, která se vztahují na minimální dobu čtyř týdnů, včetně převedení těchto dnů v případě jejich překrývaní s dobou pracovní neschopnosti.
70.
Je třeba připomenout, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok má zvláštní význam nejen jako zásada sociálního práva Unie, ale je rovněž výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 Listiny, která má podle čl. 6 odst. 1 Smlouvy o EU stejnou právní sílu jako Smlouvy (
38
).
71.
Základní práva takto zaručená v unijním právním řádu se přitom uplatní ve všech situacích, které se řídí unijním právem (
39
).
72.
Článek 51 odst. 1 Listiny stanoví, že její ustanovení jsou určena „členským státům, výhradně pokud uplatňují unijní právo“.
73.
Kromě toho podle čl. 6 odst. 1 druhého pododstavce SEU „Listina nijak nerozšiřuje pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách“. Podobně Listina podle svého čl. 51 odst. 2 „nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách“.
74.
S ohledem na tyto skutečnosti se čl. 31 odst. 2 Listiny vztahuje na případy v hlavních řízeních pouze tehdy, pokud lze prokázat, že vnitrostátní předpisy nebo kolektivní smlouvy dotčené v hlavních řízeních provádějí směrnici 2003/88.
75.
To vede k nutnosti určit, zda v případě, že členské státy nebo sociální partneři přijmou podle článku 15 směrnice 2003/88 taková ustanovení, která jsou pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků příznivější, jde o provádění uvedené směrnice.
76.
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora plyne, že „pro určení, zda takové odmítnutí spadá do provádění unijního práva ve smyslu článku 51, odst. 1 Listiny, je třeba mimo jiné ověřit, zda má dotčená vnitrostátní právní úprava za cíl provádět ustanovení unijního práva, jakou má tato právní úprava povahu a zda sleduje jiné cíle, než které zahrnuje unijní právo, i když může toto právo nepřímo ovlivnit, a zda existuje zvláštní ustanovení unijního práva v této oblasti nebo způsobilé ji ovlivnit“ (
40
).
77.
Jak jsem již poznamenal výše, vyvstávají dva argumenty, pokud jde o otázku, zda vnitrostátní opatření, jako jsou opatření dotčená v hlavních řízeních, provádějí unijní právo.
78.
Podle prvního argumentu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 vymezuje rozsah povinnosti členských států přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně čtyř týdnů. Je třeba vzít v úvahu, že pokud členské státy přijmou opatření, která jsou pro pracovníky příznivější, jak umožňuje článek 15 směrnice 2003/88, jdou nad rámec uvedeného rozsahu a dostávají se mimo oblast působnosti uvedené směrnice. Nelze je tedy považovat za provádění této směrnice. Z toho plyne, že v souladu s čl. 51 odst. 1 se Listina na tuto situaci nepoužije. Jinými slovy, protože jde o situaci, která se neřídí unijním právem, nemůže se na ni použít ani Listina. Pokud členské státy neprovádí unijní právní předpisy, není Soudní dvůr příslušný k tomu, aby vykládal čl. 31 odst. 2 Listiny nebo jakékoli další její ustanovení (
41
). Jakmile se však zjistí, že vnitrostátní předpis, který jde nad tvrdé jádro minimální ochrany, porušuje normu unijního práva, znovu vstupuje do normativního prostoru, na který se vztahuje unijní právo, a tudíž podléhá uplatňování Listiny.
79.
Tento první argument má své kořeny v určitých rozsudcích Soudního dvora, které ukazují na neochotu Soudního dvora podrobit vnitrostátní opatření, která jdou nad rámec tvrdého jádra minimální ochrany stanovené směrnicí, obecným zásadám unijního práva (
42
).
80.
Na tuto judikaturu navázal rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (
43
). V tomto případě byl Soudní dvůr zejména vyzván, aby posoudil oblast působnosti ustanovení, které je podobné článku 15 směrnice 2003/88, a sice čl. 11 prvního pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
44
), který stanoví, že tato směrnice „se nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější“.
81.
Soudní dvůr uvedl, že povinnost minimální ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele vyplývající ze směrnice 2008/94 nebyla dotčena, načež konstatoval, že čl. 11 první pododstavec uvedené směrnice „se omezuje na konstatování“, že uvedená směrnice se nedotýká možnosti členských států přijímat ustanovení, která pracovníkům přiznávají vyšší ochranu (
45
). Podle Soudního dvora „[s] ohledem na své znění toto ustanovení, které je uvedeno v kapitole V nadepsané ‚Obecná a závěrečná ustanovení‘, nepřiznává členským státům možnost přijímat právní předpisy na základě práva Unie, ale na rozdíl od možností stanovených v kapitolách I a II uvedené směrnice se omezuje na to, že členským státům přiznává pravomoc na základě vnitrostátního práva stanovit takové příznivější právní předpisy mimo rámec režimu stanoveného touto směrnicí“ (
46
). Z výše uvedeného Soudní dvůr vyvodil, „že takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, které se omezuje na to, že zaměstnancům přiznává příznivější ochranu vyplývající z výkonu pouze pravomoci členských států, která je potvrzena čl. 11 prvním pododstavcem směrnice 2008/94, nelze považovat za ustanovení spadající do působnosti této směrnice“ (
47
). Toto ustanovení vnitrostátního práva tedy nelze považovat za ustanovení provádějící unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, a tudíž jej nelze přezkoumat s ohledem na záruky uvedené v Listině, a zejména na její článek 20 (
48
).
82.
Naopak podle druhého argumentu, přijmou-li členské státy opatření, která jsou pro pracovníky příznivější, jak jim umožňuje článek 15 směrnice 2003/88, je třeba mít za to, že využívají možnost, kterou jim tuto ustanovení výslovně přiznává, což by mělo být považováno za rovnocenné s prováděním této směrnice. Vzhledem k tomu, že půjde o situaci, která se řídí unijním právem, se tedy bude uplatňovat i Listina. Taková opatření pak musí být v souladu s Listinou, a to stejně, jako musí být v souladu s ostatními normami primárního i sekundárního unijního práva. Pokud bychom měli mít za to, že přijetím opatření posílené vnitrostátní ochrany členské státy provádějí unijní právo, Soudní dvůr by byl příslušný k poskytnutí výkladu Listiny v rámci řízení o žádosti o předběžné otázce podle článku 267 SFEU.
83.
Uvedený druhý argument vychází ze stanovisek vyjádřených několika generálními advokáty, jakož i z několika rozsudků Soudního dvora, které hovoří ve prospěch názoru, že vnitrostátních opatření, která jdou nad rámec základní ochrany stanovené ve směrnici nebo která stanoví přísnější pravidla, než jsou pravidla obsažená ve směrnici, musí být v souladu s unijním právem a zejména s jeho obecnými zásadami (
49
).
84.
V sociálních záležitostech a v souvislosti s Listinou se tento argument objevuje mimo jiné v rozsudku ze dne 18. července 2013, Alemo-Herrron a další (
50
), v němž Soudní dvůr rozhodl, že „článek 3 směrnice [Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
51
)], ve spojení s článkem 8 této směrnice [ (
52
)], nelze vykládat tak, že dovoluje členským státům přijmout opatření, která třebaže jsou příznivější pro zaměstnance, mohou narušit samotnou podstatu práva nabyvatele na svobodu podnikání“ (
53
).
85.
Přikláním se k druhému argumentu.
86.
Přijetí vnitrostátních opatření, jako jsou opatření dotčená ve věcech v původních řízeních, která jdou nad rámec tvrdého jádra minimální ochrany stanovené ve směrnici, je totiž vnitřním rozšířením ustanovení uvedených ve směrnici (
54
). Přijetí opatření, která stanoví posílenou vnitrostátní ochranu, představuje způsob provádění směrnic, které ukládají minimální požadavky (
55
).
87.
V tomto ohledu uvádím, že opatření dotčená v původních řízeních tím, že pracovníkům poskytují dny dovolené přesahující čtyři týdny, jsou v souladu s cílem stanoveným směrnicí 2003/88, totiž zajistit ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.
88.
Stejně jako jakýkoli akt, kterým se provádí směrnice, podléhají opatření o posílené vnitrostátní ochraně povinnosti dodržovat unijní právo a zejména dodržovat základní práva zakotvená v Listině (
56
). Pokud směrnice ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení, členské státy ho musí využít způsobem, který je v souladu s požadavky na ochranu základních práv (
57
). Rovněž bych chtěl zdůraznit, že ustanovení sekundárního práva Unie, včetně článku 15 směrnice 2003/88, musí být vykládána s ohledem na primární právo Unie, a tedy i na Listinu základních práv Evropské unie.
89.
Soudní dvůr samozřejmě dospěl k závěru, že „základní práva Unie nelze uplatnit na určitou vnitrostátní právní úpravu z důvodu skutečnosti, že unijní ustanovení v dotyčné oblasti neukládají členským státům žádnou specifickou povinnost ohledně situace dotčené v původním řízení“ (
58
). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že „[p]ouhá skutečnost, že vnitrostátní opatření spadá do oblasti, v níž má Unie pravomoci, nemůže způsobit, že bude spadat do působnosti unijního práva, a způsobit tedy použitelnost Listiny základních práv“ (
59
).
90.
Domnívám se nicméně, že vnitrostátní opatření přijaté na základě ustanovení směrnice, které umožňuje posílenou vnitrostátní ochranu, je s touto směrnicí spojeno, a proto musí být považováno za ustanovení provádějící unijní právo.
91.
Skutečnost, že takové ustanovení, jako je článek 15 směrnice 2003/88, poskytuje členským státům možnost jednat, a tudíž jim neukládá konkrétní povinnost, nevede podle mého názoru k závěru, že zde nejde o provádění unijního práva.
92.
V tomto ohledu poznamenávám, že Soudní dvůr již rozhodl, že skutečnost, že ustanovení unijního práva poskytuje členským státům prostor pro uvážení, nevylučuje konstatování, že provádějí unijní právo (
60
).
93.
Kromě toho doložky o posílené vnitrostátní ochraně, které se nachází ve SFEU, výslovně stanoví, že jejich provádění je v souladu se Smlouvami. Proto Soudní dvůr podle mě správně vycházel z těchto doložek, když přijímání opatření posílené ochrany ze strany členských států podmínil dodržováním unijního práva, zejména jeho obecných zásad (
61
).
94.
V této souvislosti připomínám, že právním základem směrnice 2003/88 je článek 137 Smlouvy o ES, nyní článek 153 SFEU. Přitom čl. 153 odst. 4 SFEU stanoví, že ustanovení přijatá podle uvedeného článku „nebrání žádnému členskému státu, aby zachovával nebo zaváděl přísnější ochranná opatření, která jsou slučitelná se Smlouvami“ (
62
).
95.
Pokud tedy členské státy přijmou opatření, která jdou nad rámec norem pro minimální ochranu stanovených směrnicí, musí být tato ustanovení v souladu s ostatními ustanoveními práva Unie, a zejména se Smlouvami (
63
).
96.
Vzhledem k tomu, že Listina má sílu primárního práva, je podle mě neudržitelné, co se jí týče, uplatňovat restriktivnější přístup, pokud jde o její použitelnost, a mít za to, že pokud členské státy přijmou ustanovení příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků podle článku 15 směrnice 2003/88, neuplatňují unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Nevidím žádný rozhodující důvod, proč by Listina měla být jedinou normou unijního práva, která by se na členské státy nevztahovala, pokud přijímají opatření, která překračují rámec minimální ochrany stanovené ve směrnici.
97.
Argument, že Listina by se v každém případě mohla uplatnit, pokud by bylo zjištěno, že dotyčné vnitrostátní opatření spadá do oblasti působnosti jiného ustanovení unijního práva, nebo pokud by takové ustanovení bylo porušeno, podle mě představuje zbytečný a poněkud umělý oblouk. Za jednodušší i koherentnější názor považuji to, že ustanovení Listiny, stejně jako všechna ustanovení unijního práva dohromady, jsou vzhledem ke své použitelnosti zamýšlena tak, aby poskytla rámec pro přijetí posílených vnitrostátních ochranných opatření členskými státy anebo sociálními partnery.
98.
Nemyslím si, že od okamžiku, kdy členské státy v souladu s doložkou posílené vnitrostátní ochrany, jako je doložka obsažená v článku 15 směrnice 2003/88, přijmou opatření jdoucí nad rámec minimálních požadavků stanovených uvedenou směrnicí, která vytváří rovnováhu mezi zájmy pracovníků a zaměstnavatelů (
64
), bychom měli mít za to, že členské státy mohou tuto rovnováhu narušit přijetím opatření, která by nepřiměřeným, či dokonce diskriminační způsobem zvýhodňovala zájmy určité skupiny pracovníků nebo která by dostatečně nezohledňovala zájmy zaměstnavatelů a potřebu zajistit řádné fungování podniků (
65
). Vnitrostátní předpisy pro pracovníky příznivější, které byly přijaté podle článku 15 směrnice 2003/88 a které jsou součástí cíle ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků, zejména nesmějí překročit rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle. Členské státy proto mohou přijmout taková ustanovení, pokud jsou slučitelná s řádným prováděním unijního práva a neporušují další základní práva chráněná unijním právem (
66
).
99.
V tomto ohledu má například Soudní dvůr podle mého názoru pravomoc posoudit, zda vnitrostátní opatření přijatá podle článku 15 směrnice 2003/88 dodržují základní práva zakotvená v Listině, jako je zásada zákazu diskriminace zakotvená v článku 21 Listiny. Soudní dvůr by kromě toho mohl posoudit, aniž tím překročí svou pravomoc, zda posílené vnitrostátní opatření na ochranu spotřebitele nepřiměřeně ovlivňuje rovnováhu mezi zájmy zaměstnanců a zaměstnavatelů (
67
), a tím nepříznivě ovlivňuje svobodu podnikání, která je zakotvena v článku 16 Listiny.
100.
Tímto způsobem by Soudní dvůr podle mě postupoval podle logiky, která posuzuje vnitrostátní opatření s ohledem na základní práva chráněná Unií, a to tak, že ochrana těchto práv uvnitř Unie musí být zajištěna v rámci její struktury a jejích cílů (
68
).
101.
V souvislosti s projednávanými případy je rovněž třeba mít na paměti, že „unijní právo po členských státech požaduje, aby při provádění směrnic dbaly na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými základními právy chráněnými právním řádem Unie. Navíc orgány a soudy členských států při plnění opatření provádějících tyto směrnice musí nejen vykládat své vnitrostátní právo v souladu s těmito směrnicemi, ale rovněž dbát na to, aby se neopíraly o takový jejich výklad, který by byl v rozporu s uvedenými základními právy nebo s jinými obecnými zásadami unijního práva“, jako je zásada proporcionality (
69
). Mimoto z judikatury Soudního dvora plyne, že „vnitrostátní orgány a soudy mohou uplatnit vnitrostátní standardy ochrany základních práv, neohrozí-li toto uplatnění úroveň ochrany stanovenou Listinou, jak ji vykládá Soudní dvůr, ani přednost, jednotu a účinnost unijního práva“ (
70
). Tyto poznatky vyplývající z judikatury Soudního dvora podle mého názoru v případě, že se vztáhnou na situace dotčené ve věcech v hlavních řízeních, umožňují vymezit manévrovací prostor, který je ponechán vnitrostátním orgánům prostřednictvím doložky posílené vnitrostátní ochrany, jako je doložka uvedená v článku 15 směrnice 2003/88.
102.
V projednávaném případě se nezdá, že by vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy dotčené ve věcech v hlavních řízeních mohly porušovat jiná ustanovení Listiny než čl. 31 odst. 2. Proto se moje analýza zaměří na posledně uvedené ustanovení, které se má vztahovat na sporné situace v hlavních řízeních, jak bylo uvedeno výše.
103.
Soudní dvůr posoudil v rozsudcích ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (
71
), jakož i ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (
72
), rozsah tohoto ustanovení a uvedl, že je možné se ho přímo dovolávat ve sporu mezi soukromými osobami.
104.
Aby dospěl k takovému výsledku, Soudní dvůr zejména konstatoval, že „[č]lánek 31 odst. 2 Listiny, který kogentně stanoví, že „každý pracovník“ má „právo“ na „každoroční placenou dovolenou“, a neodkazuje v tomto ohledu na rozdíl například od článku 27 Listiny, jehož se týkal rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Association de médiation sociale [ (
73
)], na „případ[y] a podmín[ky], které stanoví právo Unie a vnitrostátní právní předpisy a zvyklosti“, tak odráží základní zásadu sociálního práva Unie, od které se lze odchýlit pouze za předpokladu, že jsou respektovány přísné podmínky stanovené v čl. 52 odst. 1 Listiny, a zejména podstata základního práva na placenou dovolenou za kalendářní rok“ (
74
).
105.
Podle Soudního dvora „[p]rávo každého pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok zakotvené v čl. 31 odst. 2 Listiny tedy existuje jako právo kogentní a bezpodmínečné, přičemž k jeho bezpodmínečnosti není třeba, aby bylo konkretizováno v ustanoveních unijního či vnitrostátního práva, která pouze upřesňují konkrétní délku placené dovolené za kalendářní rok a případně určité podmínky pro její čerpání. Z toho vyplývá, že uvedené ustanovení samo o sobě zakládá pracovníkům právo uplatnitelné jako takové ve sporu proti jejich zaměstnavateli v situaci, na kterou se vztahuje unijní právo, a tudíž i Listina“ (
75
).
106.
Na úrovni Unie stanoví čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 přesnou dobu trvání placené dovolené za kalendářní rok, která je jako minimální doba zaručena všem pracovníkům. Toto ustanovení sekundárního práva Unie tak vyjasňuje rozsah základního práva zakotveného v Listině. Přesněji upravuje nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok a stanoví, že toto období by nemělo být kratší než čtyři týdny.
107.
Podle mého názoru čl. 31 odst. 2 nepřiznává pracovníkům nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, která jde nad rámec minimální doby takto stanovené unijním normotvůrcem.
108.
Jinými slovy, není-li v čl. 31 odst. 2 Listiny stanovena přesná doba, placená dovolená za kalendářní rok, která je v souladu s čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, dostatečně splňuje požadavky Listiny. Z článku 31 odst. 2 Listiny není možné odvodit nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, která přesahuje minimální dobu stanovenou unijním normotvůrcem.
109.
S ohledem na „symbiotický vztah“ (
76
) mezi základním právem na placenou dovolenou za kalendářní rok zakotveným v čl. 31 odst. 2 Listiny a sekundárním právem Unie, které upřesňuje rozsah takového práva, je logické, že v případech, které se tohoto práva týkají, bude Soudní dvůr uplatňovat a vykládat společně jak ustanovení Listiny, tak čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 za účelem zajištění účinnosti práva na dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně čtyř týdnů (
77
).
110.
Výklad čl. 31 odst. 2 Listiny ve spojení s výkladem ustanovení sekundárního práva Unie, které upřesňuje rozsah takto chráněného základního práva, však nevede ke zmrazení délky nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok na dobu čtyř týdnů, neboť takový nárok může být vždy změněn unijním normotvůrcem v závislosti na změnách ekonomických a sociálních podmínek, jakož i na technologickém vývoji, které ovlivňují pracovněprávní vztahy (
78
). Hraje-li unijní normotvůrce tak důležitou úlohu při vyjasňování rozsahu základního práva zakotveného v čl. 31 odst. 2 Listiny, jde o nevyhnutelný důsledek stručného a obecného znění ustanovení Listiny.
111.
Takový spojený výklad podporuje harmonické uplatňování Listiny a sekundárního unijního práva. V daném případě umožňuje zabránit tomu, aby se čl. 31 odst. 2 Listiny uplatnil tak, že by se v případě placené dovolené za kalendářní rok nad minimální dobu čtyř týdnů rozšířila ochranná pravidla, která Soudní dvůr postupně rozvinul na jediném základě a s ohledem na takovou minimální dobu.
112.
Z toho plyne, že jelikož podstata práva na placenou dovolenou za kalendářní rok, jak upřesňuje čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, tj. tvrdé jádro minimální ochrany, není dotčena, mohou podle mého názoru členské státy anebo sociální partneři, aniž tím poruší čl. 31 odst. 2 Listiny, stanovit podmínky pro udělení, převedení a zrušení dodatečné placené dovolené za kalendářní rok nad rámec minimální placené dovolené za kalendářní rok v délce čtyř týdnů, které se liší od ochranných pravidel stanovených Soudním dvorem v souvislosti s uvedenou minimální dobou dovolené za kalendářní rok.
113.
To v praxi znamená, že čl. 31 odst. 2 Listiny podle mého názoru nebrání tomu, aby vnitrostátní předpisy nebo kolektivní smlouvy stanovily, že dny placené dovolené za kalendářní rok přesahující minimální dobu čtyř týdnů, jak je uvedeno v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, nemohou být převedeny v případech, kdy se překrývají s dobou pracovní neschopnosti.
114.
Na závěr své analýzy uvedu tři okruhy poznámek.
115.
Zaprvé, souhlasem s použitelností Listiny na situace, v nichž jde o opatření posílené vnitrostátní ochrany, a poté vymezením normativního obsahu čl. 31 odst. 2 Listiny jsem odstranil riziko, že toto ustanovení bude vykládáno tak, že dává pracovníkům právo na placenou dovolenou za kalendářní rok nad rámec upřesnění poskytnutého unijním normotvůrcem za účelem provedení tohoto základního práva. V tomto případě je upřesnění minimální délky placené dovolené za kalendářní rok, která je chráněna unijním právem, stanoveno v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, avšak toto upřesnění může podléhat změnám.
116.
Při zohlednění této argumentace se domnívám, že Soudní dvůr jakožto vykladač unijního práva by nešel nad rámec pravomocí, které jsou mu svěřeny. Vzhledem k tomu, že tato argumentace nemění rozdělení pravomocí mezi Unií a jejími členskými státy, není podle mého názoru v rozporu s čl. 51 odst. 2 Listiny.
117.
Zadruhé je podle mě důležité, aby Soudní dvůr v projednávaných případech stanovil postupy, které mu v případě vzniku sporu umožní účinně neutralizovat vnitrostátní opatření přijatá podle článku 15 směrnice 2003/88, která by ohrožovala základní práva zakotvená v Listině. Odmítnutí použitelnosti Listiny v situacích, které zpochybňují taková opatření, by podle mého názoru mohlo zkomplikovat úkol Soudního dvora v tomto ohledu, a to zejména v případě, že by bylo obtížné stanovit vazbu mezi vnitrostátním opatřením a jinou normou unijního práva, než je směrnice 2003/88.
118.
Zatřetí, pokud by Soudní dvůr rozhodl, že situace, v nichž jde o opatření posílené vnitrostátní ochrany, nespadají do oblasti působnosti Listiny, a proto nemusí být posuzovány ve světle čl. 31 odst. 2 Listiny, otázka normativního obsahu uvedeného ustanovení, jakož i úzce související otázka jeho vztahu k čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, by zůstala otevřená. Odpovědi na tuto otázku se však nelze vyhnout, pokud bude Soudní dvůr nucen upřesnit rozsah působnosti čl. 31 odst. 2 Listiny v souvislosti s opatřeními přijatými orgány Unie (
79
).
B.
K druhé předběžné otázce
119.
Pokud jde o druhou otázku, předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda čl. 31 odst. 2 Listiny může mít přímý účinek v rámci sporu mezi jednotlivci.
120.
Vzhledem k tomu, že mám za to, že vnitrostátní právní předpisy ani kolektivní smlouvy dotčené ve věcech v hlavních řízeních nejsou v rozporu ani s čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, ani s čl. 31 odst. 2 Listiny, není třeba se zabývat druhou otázkou. V každém případě kladná odpověď na tuto otázku jasně vyplývá z rozsudků ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (
80
) a ze dne 6. listopadu 2018, společnosti Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (
81
).
121.
I když tedy, jak vyplývá z mých úvah uvedených výše, čl. 31 odst. 2 Listiny podle mého názoru nedává pracovníkům právo na placenou dovolenou za kalendářní rok nad rámec doby stanovené unijním normotvůrcem, možnost, aby se pracovník dovolával tohoto ustanovení ve sporu se soukromým zaměstnavatelem s cílem vyloučit uplatňování ustanovení vnitrostátního práva, které porušuje tvrdé jádro minimální ochrany, přispívá k záruce toho, že pracovník bude mít účinný prospěch z tohoto základního práva. Ukazuje se tu významný přínos čl. 31 odst. 2 Listiny při jeho uplatnění v rámci sporu mezi soukromými osobami.
V. Závěry
122.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na předběžné otázky položené työtuomioistuin (pracovní soud, Finsko) následovně:
„Článek 7 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby a čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům nebo kolektivním smlouvám, jako jsou ty, které jsou předmětem sporů v hlavních řízeních, z nichž vyplývá, že dny placené dovolené za kalendářní rok, které přesahují období čtyř týdnů, nemohou být převedeny v případech, kdy se překrývají s dobou pracovní neschopnosti.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2003, L 299, s. 9; Zvl. vyd. 15/07, s. 314.
(
3
) – Dále jen „Listina“.
(
4
) – Dále jen „TSN“.
(
5
) – Dále jen „AKT“.
(
6
) – C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
7
) – C‑684/16, EU:C:2018:874.
(
8
) – Viz Cariat, N., La Charte des droits fondamentaux et l’équilibre constitutionnel entre l’Union européenne et les États membres, Bruylant, Brusel, 2016, s. 443.
(
9
) – Jak správně upozornil Nicolas Cariat, výzva této problematiky ohledně oblasti působnosti Listiny „je zásadní vzhledem k významu základních práv v oblastech sdílených pravomocí, jako jsou sociální politika, trestní právo, azyl nebo právo životního prostředí“ (Cariat, N., op. cit., s. 435).
(
10
) – Dále jen „zákon o dovolené za kalendářní rok“.
(
11
) – C‑337/10, EU:C:2012:263.
(
12
) – C‑341/15, EU:C:2016:576.
(
13
) – C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570.
(
14
) – C‑178/15, EU:C:2016:502.
(
15
) – Viz zejména rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 22 a citovaná judikatura).
(
16
) – Tamtéž (bod 23 a citovaná judikatura).
(
17
) – Tamtéž (bod 26 a citovaná judikatura).
(
18
) – Tamtéž (bod 27 a citovaná judikatura).
(
19
) – Tamtéž (bod 29). V důsledku toho nevzniká nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 za období částečné nezaměstnanosti, během nichž pracovník ve skutečnosti nepracoval (tamtéž).
(
20
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, body 33, 34 a 37.
(
21
) – Viz zejména rozsudek ze dne 4. října 2018, Dicu (C‑12/17, EU:C:2018:799, bod 29 a citovaná judikatura).
(
22
) – C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18.
(
23
) – Viz zejména rozsudek ze dne 30. června 2016, Sobczyszyn (C‑178/15, EU:C:2016:502, bod 24 a citovaná judikatura).
(
24
) – Tamtéž (bod 25 a citovaná judikatura).
(
25
) – Tamtéž (bod 26 a citovaná judikatura).
(
26
) – Viz zejména usnesení ze dne 21. února 2013, Maestre García (C‑194/12, EU:C:2013:102, bod 22 a citovaná judikatura).
(
27
) – Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 41) zdůraznil, že „čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 nevyžaduje, aby byla obvyklá odměna […] vyplácena po celou dobu roční dovolené, na kterou má zaměstnanec nárok podle vnitrostátního práva. Zaměstnavatel musí tuto odměnu podle tohoto čl. 7 odst. 1 vyplácet pouze během minimální doby dovolené za kalendářní rok, kterou stanoví toto ustanovení, s tím, že zaměstnanec […] nabývá nárok na tuto dovolenou pouze za dobu skutečné práce“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
(
28
) – Viz například rozsudky ze dne 24. ledna 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, body 47 až 50), 3. května 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, body 33 až 37), a ze dne 20. července 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, body 38 a 39).
(
29
) – V tomto ohledu viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2011, KHS (C‑214/10, EU:C:2011:761).
(
30
) – Viz zejména rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 43).
(
31
) – Viz zejména rozsudek ze dne 24. ledna 2012ve věci Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 47). Viz rovněž rozsudky ze dne 3. května 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 34), a rozsudky ze dne 20. července 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, bod 38). Naopak podle Soudního dvora „článek 15 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje členským státům, aby ponechaly v platnosti nebo přijaly méně omezující definici pojmu „pracovní doba“, než je uvedena v článku 2 této směrnice“ [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. února 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, bod 47)].
(
32
) – Viz zejména rozsudky ze dne 24. ledna 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 48), 3. května 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 35), 20. července 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, bod 38), a ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 30). To je v souladu s myšlenkou, že směrnice stanovující minimální požadavky mají „vytvořit společný soubor pravidel platných ve všech členských státech, přičemž členským státům je ponechána možnost uplatňovat nebo zavádět ustanovení, která jsou pro pracovníky příznivější“ [viz rozsudek ze dne 8. června 1982, Komise v. Itálie, (91/81, EU:C:1982:212, bod 11)].
(
33
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. února 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, bod 46).
(
34
) – C‑385/17, EU:C:2018:1018.
(
35
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 42 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
36
) – Tamtéž (bod 43). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
37
) – Viz rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, bod 53). V témže smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další (C‑14/04, EU:C:2005:728, bod 51 a násl.).
(
38
) – Viz zejména rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 51 a citovaná judikatura) a ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 20 a citovaná judikatura).
(
39
) – Viz zejména rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 52 a citovaná judikatura) a ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 49 a citovaná judikatura).
(
40
) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (C‑198/13, EU:C:2014:2055, bod 37 a citovaná judikatura).
(
41
) – V tomto ohledu viz zejména rozsudek ze dne 11. listopadu 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, body 91 a 92). Je třeba totiž připomenout, že „v rámci řízení o předběžné otázce podle článku 267 SFEU má Soudní dvůr provést výklad unijního práva pouze v mezích jemu přiznané pravomoci“ (tamtéž, bod 86 a citovaná judikatura).
(
42
) – Pokud jde o zásadu proporcionality, viz zejména rozsudek ze dne 17. prosince 1998, IP (C‑2/97, EU:C:1998:613, bod 40). Připomínám však, že Soudní dvůr v tomto rozsudku dospěl k závěru, že jde o opatření o posílené ochraně, které bylo schváleno poté, co bylo dříve zjištěno, že toto opatření „se uplatňuje nediskriminačním způsobem a neohrožuje výkon základních svobod zaručených Smlouvou“ (bod 38). Pokud jde stále o zásadu proporcionality, viz rovněž rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe (C‑6/03, EU:C:2005:222, body 61 až 64). V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že „i když členské státy přijímají přísnější opatření, vykonávají vždy pravomoc upravenou právem [Unie], jelikož tato opatření musí být v každém případě slučitelná se Smlouvou. Stanovení rozsahu ochrany, která má být dosažena, je nicméně svěřeno členským státům“ (bod 61).
(
43
) – C‑198/13, EU:C:2014:2055.
(
44
) – Úř. věst. 2008, L 283, s. 36.
(
45
) – Rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (C‑198/13, EU:C:2014:2055, bod 44). Obdobně, pokud jde o oblast boje proti praní peněz a financování terorismu, viz rovněž rozsudek ze dne 10. března 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 79).
(
46
) – Rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (C‑198/13, EU:C:2014:2055, bod 44).
(
47
) – Tamtéž (bod 45).
(
48
) – Tamtéž (bod 48).
(
49
) – Viz zejména rozsudky ze dne 28. října 1999, ARD (C‑6/98, EU:C:1999:532, bod 43), 16. září 2010, Chatzi (C‑149/10, EU:C:2010:534, body 63 až 75) a ze dne 18. července 2013, Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, body 13 a 14). Pokud jde o nařízení, viz rovněž rozsudek ze dne 24. března 1994, Bostock (C‑2/92, EU:C:1994:116). Pokud jde o stanoviska generálních advokátů, viz zejména stanovisko generálního advokáta Mischa ve věci IP (C‑2/97, EU:C:1998:176, body 34 a 35 a body 44 až 53), generálního advokáta Tizzana ve věci Komise v. Lucembursko (C‑519/03, EU:C:2005:29, body 49 až 51), jakož i generálního advokáta Ruiz-Jarabo Colomera ve věci C‑6/03 Deponiezweckverband Eiterköpfe, EU:C:2004:758, body 25 až 27 a bod 59).
(
50
) – C‑426/11, EU:C:2013:521.
(
51
) – Úř. věst. 2001, L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98.
(
52
) – Ustanovení tohoto článku zní takto: „Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance.“
(
53
) – Bod 36 tohoto rozsudku. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Cruze Villalóna ve věci Alemo-Herron a další (C‑426/11, EU:C:2013:82, bod 47).
(
54
) – V tomto smyslu viz Moizard, N., Droit du travail communautaire et protection nationale renforcée, l’exemple du droit du travail français, tome 1, Presses universitaires d’Aix-Marseille, Aix-en-Provence, 2000, kde se uvádí, že „vnitrostátní opatření o posílené ochraně představuje vnitřní rozšíření minimálního požadavku Společenství v tom smyslu, že je příznivější pro zaměstnance“ (bod 70, s. 111 a 112).
(
55
) – V tomto smyslu viz Moizard, N., op. Cit., bod 231, s. 309 a s. 328.
(
56
) – Jak správně zdůrazňuje Nicolas Moizard, „posílená vnitrostátní ochrana neposkytuje nepodmíněné právo na zachování a přijetí vnitrostátních předpisů o posílené ochraně“ (Malizard, N., op. cit., bod 67, s. 108). Kromě toho, že taková opatření musí splňovat minimální požadavky stanovené ve směrnicích, musí být v širším měřítku v souladu s celým unijním právem.
(
57
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, body 104 a 105 a citovaná judikatura).
(
58
) – Viz zejména rozsudek ze dne 19. dubna 2018, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑152/17, EU:C:2018:264, bod 34 a citovaná judikatura). Viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2017, Miravitlles Ciurana a další (C‑243/16, EU:C:2017:969, bod 34 a citovaná judikatura).
(
59
) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (C‑198/13, EU:C:2014:2055, bod 36 a citovaná judikatura).
(
60
) – Viz zejména rozsudek ze dne 9. března 2017, Milkova (C‑406/15, EU:C:2017:198), pokud jde o čl. 7 odst. 2 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2000, L 303, s. 16; Zvl. vyd. 10/03, s. 81), který stanoví, že „[p]okud jde o zdravotně postižené osoby, nedotýká se zásada rovného zacházení práva členských států zachovávat nebo přijímat ustanovení k ochraně zdraví a bezpečnosti při práci nebo opatření zaměřená na vytváření nebo zachování ustanovení nebo zařízení na ochranu nebo podporu zařazení těchto osob do pracovního prostředí“. Podle Soudního dvora „[n]a základě toho, že – jak plyne z čl. 7 odst. 2 směrnice 2000/78 – členské státy nejsou povinny zachovávat nebo přijímat taková opatření, jaká jsou uvedena v tomto ustanovení, ale mají v tomto ohledu diskreční pravomoc, se […] nelze domnívat, že taková pravidla přijatá členskými státy, o jaká se jedná ve věci v původním řízení, nespadají do působnosti unijního práva “ (bod 52 a citovaná judikatura). V tomto ohledu „je třeba rovněž připomenout, že pokud unijní právní úprava dává členským státům možnost volby mezi několika způsoby uplatnění, členské státy jsou povinny při výkonu své diskreční pravomoci dodržovat obecné zásady unijního práva, mezi něž patří i zásada rovného zacházení “ (bod 53 a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že „že vnitrostátní právní úprava použitelná ve sporu v původním řízení spadá do uplatňování unijního práva, což znamená, že se v projednávaném případě uplatní obecné zásady unijního práva, jakou je mimo jiné i zásada rovného zacházení, a Listina“ (bod 54). Pokud jde o „ustanovení o prostoru pro uvážení“ pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, viz rovněž rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 53 a citovaná judikatura, jakož i bod 54). Obecně z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že „v případě, kdy členský stát v rámci posuzovací pravomoci přiznané mu aktem unijního práva přijímá určitá opatření, je třeba mít za to, že uplatňuje unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny“ [viz zejména rozsudek ze dne 13. června 2017, Florescu a další (C‑258/14, EU:C:2017:448, bod 48 a citovaná judikatura)].
(
61
) – Pokud jde o velmi jasné odůvodnění ve vztahu k článku 193 SFEU v oblasti životního prostředí, viz rozsudek ze dne 13. července 2017, Túrkevei Tejtermelő Kft. (C‑129/16, EU:C:2017:547): „je třeba připomenout, že článek 16 směrnice [Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí (Úř. věst. 2004, L 143, s. 56; Zvl. vyd. 15/08, s. 357)] nebrání členským státům v zachování nebo přijetí přísnějších předpisů v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí, včetně stanovení dalších činností, které jsou předmětem požadavků této směrnice na prevenci a nápravu škod, a také označení dalších odpovědných stran“ (bod 56). Vzhledem k tomu, že právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení „prostřednictvím určení kategorie osob, které spolu s provozovateli nesou solidární odpovědnost, zpřísňuje mechanismus stanovený ve směrnici 2004/35, spadá tento mechanismus pod článek 16 směrnice 2004/35, který ve spojení s článkem 193 SFEU povoluje přísnější ochranná opatření, pokud jsou slučitelná se Smlouvou o EU a Smlouvou o FEU a oznámena [Komisi]“ (bod 60, Kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Pokud jde o požadavek na slučitelnost se Smlouvami „z judikatury Soudního dvora plyne, že přísluší každému členskému státu stanovit taková opatření přísnější ochrany, která musí jednak směřovat k uskutečnění cíle směrnice 2004/35, který je vymezen v jejím článku 1, a sice předcházet škodám na životním prostředí a napravovat je, a jednak dodržovat unijní právo, zejména obecné zásady tohoto práva, mezi které patří zásada proporcionality“ (bod 61 a citovaná judikatura). Viz také čl. 169 odst. 4 SFEU v oblasti ochrany spotřebitele.
(
62
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Pokud jde o čl. 137 odst. 4, viz zejména rozsudek ze dne 1. července 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, bod 89 a citovaná judikatura). V tomto ohledu viz O’Leary, S., „Courts, charters and conventions: making sense of fundamental rights in the EU“, Irish Jurist, UCD Sutherland School of Law, Dublin, 2016, č. 56, s. 4 až 41, kde se společně s citací posledně uvedeného rozsudku uvádí, že názor zastávaný Soudním dvorem v rozsudku ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další (C‑198/13, EU:C:2014:2055), „is not entirely coherent when viewed with reference to other case law or clear as to its potential consequences“ (s. 15).
(
63
) – Tento požadavek souladu se samozřejmě vztahuje i na obecné zásady unijního práva.
(
64
) – V tomto ohledu poznamenávám, že čl. 153 odst. 2 písm. b) SFEU uvádí, že směrnice, které stanoví minimální požadavky, „se […] zdrží ukládání správních, finančních a právních omezení bránících zakládání a rozvoji malých a středních podniků“. Ve stejném smyslu viz rovněž bod 2 odůvodnění směrnice 2003/88.
(
65
) – Členské státy se proto nemohou opírat o doložku posílené vnitrostátní ochrany, kterou stanoví čl. 15 směrnice 2003/88, pokud by tím zpochybnily „soudržnost opatření [Unie] v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků“ [pokud jde o použití tohoto výrazu, viz rozsudek ze dne 17. prosince 1998, IP (C‑2/97, EU:C:1998:613, bod 37)]. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Mischa ve věci IP (C‑2/97, EU:C:1998:176), v němž se uvádí, že „bezpečnost pracovníků jakožto součást sociální politiky spadá do oblasti působnosti práva [Unie] a že v důsledku toho již členské státy nemohou v této oblasti jednat bez ohledu na opatření, která provádí [Unie]“ (bod 45) a že „[č]innost [Unie] a členských států musí být konzistentní“ (bod 46).
(
66
) – K této otázce viz zejména De Cecco, F., „Room to move?: minimum harmonization and fundamental rights“, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen-sur-le-Rhin, 2006, vol. 43, č.1, s. 9 až 30, zejména s. 22 a násl.
(
67
) – Pokud jde o zohlednění této rovnováhy ze strany Soudního dvora, viz zejména rozsudek ze dne 29. listopadu 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, bod 55 a citovaná judikatura).
(
68
) – Viz rozsudek ze dne 17. prosince 1970, Internationale Handelsgesellschaft (věc 11/70, EU:C:1970:114, bod 4).
(
69
) – Viz zejména rozsudek ze dne 18. října 2018, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841, bod 45 a citovaná judikatura), a ve stejném smyslu rovněž rozsudky ze dne 19. dubna 2012, Bonnier Audio a další (C‑461/10, EU:C:2012:219, bod 56 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 27. března 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 46 a citovaná judikatura).
(
70
) – Viz zejména rozsudek ze dne 5. prosince 2017, M. A. S. a M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, bod 47 a citovaná judikatura).
(
71
) – C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
72
) – C‑684/16, EU:C:2018:874.
(
73
) – C‑176/12, EU:C:2014:2.
(
74
) – Viz rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 84) a ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 73).
(
75
) – Viz rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 85) a ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 74).
(
76
) – Přebírám výraz použitý v Cariat, N., op. cit., s. 443. Pokud jde o neoddělitelné spojení mezi čl. 31 odst. 2 Listiny a sekundárním právem Unie, které upřesňuje jeho oblast působnosti, odkazuji rovněž na své stanovisko ve spojených věcech Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:337, body 86 až 91).
(
77
) – Viz zejména rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018), který ve výroku odkazuje jak na čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, tak na čl. 31 odst. 2 Listiny.
(
78
) – V tomto ohledu poznamenávám, že z preambule Listiny jasně vyplývá, že ochranu základních práv lze chápat „s ohledem na společenský pokrok, pokrok v sociální oblasti a vědecký a technologický vývoj“.
(
79
) – V tomto ohledu viz kasační opravný prostředek proti rozsudku ze dne 4. prosince 2018, Carreras Sequros a další v. Komise (T‑518/16, EU:T:2018:873), v právě probíhajících věcech Komise v. Carreras Sequros a další (C‑119/19 P) a Rada v. Carreras Sequros a další (C‑126/19 P).
(
80
) – C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
81
) – C‑684/16, EU:C:2018:874.