62006CC0435_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Huostaanoton ja sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen sijoittamisen kaltaisia toimenpiteitä, joita viranomaiset toteuttavat lastensuojelutarkoituksessa vastoin vanhempien tahtoa, pidetään Suomessa ja Ruotsissa julkisoikeudellisina toimina. Tällaisiin toimenpiteisiin haetaan muutosta hallinto-oikeuksilta. Pohjoismaat harjoittavat keskenään hallinnollista yhteistyötä, joka mahdollistaa sen, että lapset voidaan ilman muodollisuuksia luovuttaa valtiosta toiseen tällaisten vanhempainvastuuta koskevien tuomioiden panemiseksi täytäntöön.
2. Pääasian oikeudenkäynnissä C hakee muutosta Suomen poliisiviranomaisten (jo täytäntöönpanemaan) toimenpiteeseen, jolla hänen molemmat lapsensa on luovutettu Ruotsin viranomaisille, jotka olivat määränneet lapset huostaanotettaviksi ja sijoitettaviksi sijaishuoltoon Ruotsissa, jossa perhe oli aiemmin asunut.
3. Asiaa käsittelevä korkein hallinto-oikeus kysyy tällä ennakkoratkaisupyynnöllä, sovelletaanko tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 2201/2003(2) lapsen huostaanottoa ja sijoittamista koskevan ratkaisun tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon. Tällöin toimivaltaisia tuomioistuimia eivät Suomessa olisi hallintotuomioistuimet vaan yleiset tuomioistuimet. Lisäksi asetuksen menettelysäännökset syrjäyttäisivät hallinnollisen yhteistyön yhteydessä sovellettavat kansalliset säännökset.
4. Vastaus riippuu ensisijaisesti siitä, kattaako asetuksen 1 artiklassa oleva siviilioikeudellisen asian käsite myös nyt kyseessä olevan kaltaiset tapaukset, jotka ovat kansallisen oikeuden mukaan julkisoikeudellisia riita-asioita.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
5. Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymissopimuksen päätösasiakirjassa sopimuspuolet ovat antaneet seuraavan yhteisen julistuksen N:o 28 Pohjoismaiden yhteistyöstä:(3)
”Sopimuspuolet toteavat, että Norja, Ruotsi ja Suomi Euroopan unionin jäseninä aikovat jatkaa yhteisön lainsäädäntöä ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen mui[ta] määräyksiä täysin noudattaen Pohjoismaiden yhteistyötä keskenään sekä muiden maiden ja alueiden kanssa.”
6. Asetuksen N:o 2201/2003 viidennessä ja kymmenennessä perustelukappaleessa perustellaan tässä asiassa relevantteja säännöksiä vanhempainvastuuta koskevista tuomioista seuraavasti:
”(5) 	Kaikkien lasten tasapuolisen kohtelun varmistamiseksi tämä asetus kattaa kaikki vanhempainvastuuta koskevat tuomiot, mukaan luettuina lastensuojelutoimenpiteet, riippumatta niiden yhteydestä avioliitto-oikeuden alaan kuuluviin menettelyihin.
– –
(10) Tätä asetusta ei ole tarkoitettu sovellettavaksi asioihin, jotka liittyvät sosiaaliturvaan, julkisoikeudellisiin toimenpiteisiin koulutus‑ ja terveysasioissa tai turvapaikkaoikeutta ja maahanmuuttoa koskeviin päätöksiin. Sitä ei myöskään sovelleta vanhemmuuden vahvistamiseen, sillä se ei liity vanhempainvastuun määräämiseen eikä muihin henkilöiden oikeudelliseen asemaan liittyviin kysymyksiin. Sitä ei myöskään sovelleta lasten tekemien rikosten johdosta toteutettuihin toimenpiteisiin.”
7. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa merkitystä on seuraavilla asetuksen N:o 2201/2003 säännöksillä:
”1 artikla
Soveltamisala
1. Tätä asetusta sovelletaan, riippumatta siitä millaisessa tuomioistuimessa asiaa käsitellään, siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät:
– –
b) vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen, siirtämiseen, rajoittamiseen tai lopettamiseen.
2. Edellä 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin asioihin kuuluvat erityisesti:
a) oikeus lapsen huoltoon ja tapaamisoikeus;
b) holhous, edunvalvonta tai vastaavat järjestelyt;
c) sellaisen henkilön tai elimen nimeäminen ja tehtävät, joka on vastuussa lapsen henkilöstä tai omaisuudesta tai lapsen edustamisesta tai avustamisesta;
d) lapsen sijoittaminen sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen;
e) lapsen omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen ja luovuttamiseen liittyvät lapsen suojelutoimenpiteet.
3. Tätä asetusta ei sovelleta seuraaviin asioihin:
a) vanhemmuuden vahvistaminen tai kiistäminen;
b) lapseksiottamista koskevat päätökset, lapseksiottamista edeltävät toimenpiteet tai lapseksiottamisen kumoaminen tai peruuttaminen;
c) lapsen sukunimi ja etunimet;
d) vajaavaltaisuudesta vapauttaminen (emancipation);
e) elatusvelvoitteet;
f) tarkoitemääräykset (trust) ja perintö;
g) lasten tekemien rikosten johdosta toteutetut toimenpiteet.”
”2 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
1. ’tuomioistuimella’ jäsenvaltioiden kaikkia viranomaisia, jotka ovat toimivaltaisia tämän asetuksen 1 artiklan mukaiseen soveltamisalaan kuuluvissa asioissa;
– –
7. ’vanhempainvastuulla’ oikeuksia ja velvollisuuksia, jotka liittyvät lapsen henkilöön tai omaisuuteen ja jotka jollakin luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä on tuomioistuimen tuomion tai lain taikka voimassa olevan sopimuksen perusteella. Ilmaisu käsittää erityisesti oikeuden lapsen huoltoon ja tapaamisoikeuden;
– –
9. ’oikeus lapsen huoltoon’ lapsesta huolehtimiseen liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia, varsinkin oikeutta päättää lapsen asuinpaikasta;
– –”
”8 artikla
Yleinen toimivalta
1. Jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, jos lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana kyseisessä jäsenvaltiossa.
– –”
”16 artikla
Asian paneminen vireille tuomioistuimessa
1. Asian katsotaan tulleen vireille tuomioistuimessa:
a) ajankohtana, jona haastehakemus tai vastaava asiakirja jätetään tuomioistuimeen edellyttäen, että hakija ei ole sen jälkeen jättänyt ryhtymättä häneltä edellytettyihin toimiin haasteen antamiseksi tiedoksi vastaajalle;
tai
b) jos asiakirja on annettava tiedoksi ennen sen jättämistä tuomioistuimeen, ajankohtana, jona tiedoksiannosta vastaava viranomainen ottaa sen vastaan, edellyttäen, että hakija ei ole sen jälkeen jättänyt ryhtymättä häneltä edellytettyihin toimiin asiakirjan jättämiseksi tuomioistuimeen.”
”21 artikla
Tuomion tunnustaminen
1. Jäsenvaltiossa annettu tuomio on tunnustettava muissa jäsenvaltioissa vaatimatta minkään erityisen menettelyn noudattamista.
– –
3. Jokainen, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee, voi pyytää tämän luvun 2 jaksossa tarkoitetussa menettelyssä vahvistettavaksi, että tuomio on tunnustettava tai jätettävä tunnustamatta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän luvun 4 jakson soveltamista.
Kunkin jäsenvaltion komissiolle 68 artiklan mukaisesti toimittamassa luettelossa mainitun tuomioistuimen alueellinen toimivalta määräytyy sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jossa tunnustamista tai tunnustamatta jättämistä koskeva menettely pannaan vireille.
– –”
”28 artikla
Täytäntöönpanokelpoiset tuomiot
1. Vanhempainvastuusta jäsenvaltiossa annettu tuomio, joka on siinä jäsenvaltiossa täytäntöönpanokelpoinen ja on annettu tiedoksi, pannaan täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa, kun se asiaan osallisen hakemuksesta on siellä julistettu täytäntöönpanokelpoiseksi.
– –”
”29 artikla
Paikallisten tuomioistuinten toimivalta
1. Täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista koskeva hakemus on toimitettava kunkin jäsenvaltion komissiolle 68 artiklan mukaisesti toimittamassa luettelossa mainittuun tuomioistuimeen.
– –”
”59 artikla
Suhde muihin säädöksiin
1. Jollei 60, 63 tai 64 artiklasta tai tämän artiklan 2 kohdasta muuta johdu, tämä asetus korvaa jäsenvaltioiden osalta asetuksen voimaan tullessa voimassa olevat yleissopimukset, jotka on tehty kahden tai useamman jäsenvaltion välillä ja jotka koskevat tämän asetuksen piiriin kuuluvia asioita.
2. a)	Ruotsi ja Suomi voivat ilmoittaa, että avioliittoa, lapseksiottamista ja holhousta koskevia kansainvälis-yksityisoikeudellisia määräyksiä sisältävää Suomen, Islannin, Norjan, Ruotsin ja Tanskan kesken 6 päivänä helmikuuta 1931 tehtyä sopimusta sekä siihen liittyvää loppupöytäkirjaa sovelletaan kokonaisuudessaan tai osittain näiden valtioiden keskinäisissä suhteissa tämän asetuksen säännösten sijasta. Kyseiset ilmoitukset julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja liitetään tähän asetukseen. Mainitut jäsenvaltiot voivat peruuttaa nämä ilmoituksensa kokonaisuudessaan tai osittain milloin tahansa.
– –”
”64 artikla
1. Tämän asetuksen säännöksiä sovelletaan ainoastaan sellaisiin oikeudenkäynteihin, jotka on pantu vireille, sellaisiin virallisiin asiakirjoihin, jotka on laadittu tai rekisteröity, ja sellaisiin osapuolten välisiin sopimuksiin, jotka on tehty sen jälkeen, kun tätä asetusta on alettu soveltaa 72 artiklan mukaisesti.
2. Tuomiot, jotka on annettu tämän asetuksen soveltamisen alkamispäivän jälkeen asioissa, jotka on pantu vireille ennen kyseistä päivää mutta asetuksen (EY) N:o 1347/2000 voimaantulopäivän jälkeen, tunnustetaan ja pannaan täytäntöön tämän asetuksen III luvun säännösten mukaisesti, jos sovelletut toimivaltasäännökset vastaavat joko tämän asetuksen II luvun säännöksiä tai asetuksen (EY) N:o 1347/2000 säännöksiä taikka sellaisen yleissopimuksen määräyksiä, joka asian tullessa vireille oli voimassa tuomion antaneen ja pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion välillä.
– –”
”72 artikla
Voimaantulo
Tämä asetus tulee voimaan 1 päivänä elokuuta 2004.
Asetusta sovelletaan 1 päivästä maaliskuuta 2005, lukuun ottamatta 67, 68, 69 ja 70 artiklaa, joita sovelletaan 1 päivästä elokuuta 2004.”
8. Asetuksen N:o 2201/2003 68 artiklan mukaisessa luettelossa,(4) johon viitataan 21 artiklan 3 kohdassa ja 29 artiklan 1 kohdassa, todetaan, että toisen jäsenvaltion viranomaisten antamien ratkaisujen tunnustamisen ja täytäntöönpanon osalta toimivaltainen tuomioistuin on Suomessa käräjäoikeus/tingsrätt.
B Kansallinen oikeus
1.
Suomen lainsäädäntö
9. Lastensuojelulain (683/1983) mukaan kunnan sosiaalilautakunnan on ryhdyttävä tukitoimiin viipymättä, jos lapsen hyvinvointi on vaarantunut. Tätä koskeva päätös voi sisältää päätökset huostaanotosta ja sijoittamisesta sijaishuoltoon. Vanhempien tahdon vastainen huostaanotto alistetaan hallinto-oikeuden vahvistettavaksi. Huostaanotosta voidaan valittaa hallinto-oikeuteen ja siitä edelleen korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
10. Huoltoa tai hoitoa koskevan päätöksen täytäntöönpanoa varten tapahtuvasta luovuttamisesta Islantiin, Norjaan, Ruotsiin tai Tanskaan annetun lain (761/1970) 1 §:n 1 momentin mukaan sanotun lain mukaisesti voidaan henkilö, jonka Islannin, Norjan, Ruotsin tai Tanskan viranomaisen antaman päätöksen mukaisesti tulee olla huollossa tai hoidossa, pyynnöstä luovuttaa Suomesta mainittuun valtioon päätöksen täytäntöönpanoa varten. Laki 761/1970 perustuu Pohjoismaiden sopimuksiin, joita ei kuitenkaan ole tehty kansainvälisoikeudellisesti sitovassa muodossa.
11. Lain 761/1970 2 §:n mukaan luovuttamiseen voidaan suostua ainoastaan edellytyksin, että pyyntö perustuu asianomaisen valtion tiettyjen – muun muassa lasten ja nuorten huoltoa koskevien – säännösten nojalla tehtyyn päätökseen, että luovutettavaksi pyydetty on päätöksessä määrätty otettavaksi laitokseen tai pidettäväksi laitoksessa taikka oleskelemaan erityisesti hänelle osoitetussa paikassa ja että päätös on täytäntöönpanokelpoinen siinä valtiossa, missä se on annettu. Lain 3 §:n mukaan Suomen kansalaisen luovuttaminen edellyttää lisäksi, että hänellä on kotipaikka siinä valtiossa, missä päätös on annettu, että päätös koskee huoltoa tai hoitoa ja että huolto tai hoito voidaan tarkoituksenmukaisimmin antaa hänelle mainitussa valtiossa. Lain nojalla annettuun päätökseen saa lain 11 §:n 1 momentin mukaan hakea muutosta hallinto-oikeudessa, jonka päätöksestä voidaan edelleen valittaa korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
12. Asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisesta 21.12.2004 annetun lain (1153/2004) 1 §:n mukaan sanotussa laissa annetaan täydentävät säännökset asetuksen soveltamisesta Suomessa. Lain 2 §:n 1 momentin mukaan asetuksen N:o 2201/2003 21 artiklan 3 kohdassa ja 29 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen tuomioistuin on Suomessa käräjäoikeus.
2.
Ruotsin lainsäädäntö
13. Ruotsin lag med särskilda bestämmelser om vård av unga ‑nimisessä laissa (1990:52) säädetään lapsia koskevista suojelutoimenpiteistä, kuten vanhempien tahdon vastaisesta lasten huostaanotosta ja sijoittamisesta. Kun lapsen hyvinvointi on vaarantunut, kunnan sosiaalilautakunta voi lain mukaan pyytää länsrättiä (lääninoikeus) toteuttamaan tilanteen edellyttämiä toimenpiteitä. Kiireellisissä tapauksissa sosiaalilautakunta voi myös itse aluksi määrätä suojelutoimenpiteitä, jotka on jälkeenpäin saatettava länsrättin hyväksyttäviksi. Lain 1990:52 mukainen suojelutoimenpide ei liity lapsen huoltoa koskevan oikeuden lopettamiseen.
III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
14. Pääasian valittaja C on kahden alaikäisen lapsen äiti; molemmat lapset ovat Suomen kansalaisia ja toinen heistä lisäksi Ruotsin kansalainen. Aluksi valittaja asui puolisonsa ja lastensa kanssa Ruotsissa. Ruotsin sosiaaliviranomaisten syksyllä 2004 aloittamien selvitysten perusteella perheen asuinpaikkakunnan sosiaalilautakunta määräsi 23.2.2005 molemmat lapset välittömästi huostaanotettaviksi ja sijoitettaviksi sijaishuoltoon. Sosiaalilautakunta alisti 25.2.2005 välitöntä huostaanottoa koskevan päätöksensä länsrättin vahvistettavaksi, ja länsrätt vahvisti päätöksen 3.3.2005. C:n valitukset länsrättin päätöksestä hylättiin. Regeringsrätten vahvisti ylimpänä oikeusasteena erityisesti, että Ruotsin tuomioistuimilla oli tuomiovalta asiassa.
15. Valittaja oli kuitenkin jo 1.3.2005 muuttanut lapsineen Suomeen ja tehnyt siellä maistraatille 2.3.2005 muuttoilmoituksen. Maistraatti oli 10.3.2005 merkinnyt kotikunnan muutoksen väestörekisteriin taannehtivasti 1.3.2005 alkaen.
16. Ruotsin poliisilaitos pyysi 3.3.2005 lasten Suomessa olevan uuden asuinpaikkakunnan osalta toimivaltaiselta Suomen poliisilaitokselta virka-apua päätöksen täytäntöönpanoon. Poliisilaitos, jolle pyyntö oli esitetty, määräsi 8.3.2005 tekemällään päätöksellä, että lapset oli otettava huostaan ja luovutettava Ruotsin sosiaaliviranomaisille.
17. Valitettuaan tuloksettomasti hallinto-oikeuteen siitä, että Suomen viranomaiset olivat panneet toimenpiteet täytäntöön, C valitti korkeimpaan hallinto-oikeuteen. C vaatii, että hallinto-oikeuden päätös ja poliisilaitoksen päätös kumotaan ja molemmat lapset palautetaan Suomeen. Korkein hallinto-oikeus on 13.10.2006 tekemällään välipäätöksellä esittänyt EY 234 artiklan ja EY 68 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) a) Sovelletaanko tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 2201/2003 – – nyt esillä olevan kaltaiseen, julkisoikeudellisen lastensuojelun yhteydessä yhtenä päätöksenä tehdyn, lapsen välitöntä huostaanottoa ja sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen koskevan ratkaisun täytäntöönpanoon kokonaisuudessaan
b) vai asetuksen 1 artiklan 2 kohdan d alakohdan säännös huomioon ottaen pelkästään sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen koskevaan osaan päätöksestä,
c) ja jälkimmäisessä tapauksessa, onko [asetusta N:o 2201/2003] sovellettava huostaanottopäätökseen sisältyvään sijoittamista koskevaan ratkaisuun, vaikka itse huostaanottopäätöstä, johon nähden sijoituspäätös on alisteinen, koskisi asianomaisten jäsenvaltioiden yhteistyönä yhdenmukaistettu tuomioiden ja hallintopäätösten vastavuoroiselle tunnustamiselle ja täytäntöönpanolle perustuva lainsäädäntö?
2) Jos vastaus kysymykseen 1 a on myöntävä, onko ottaen huomioon sen, että asetuksessa ei ole otettu huomioon edellä mainittua julkisoikeudellisten huoltopäätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevaa Pohjoismaiden neuvoston toimesta yhdenmukaistettua lainsäädäntöä vaan pelkästään vastaava yksityisoikeudellinen yleissopimus, mahdollista kuitenkin soveltaa lapsen huostaanottoon ensiksi mainittua yhdenmukaistettua lainsäädäntöä, joka perustuu hallintopäätösten välittömään tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon hallintoviranomaisten yhteistyönä?
3) Jos vastaus kysymykseen 1 a on myöntävä ja kysymykseen 2 kieltävä, soveltuuko [asetus N:o 2201/2003] ajallisesti asiaan, kun otetaan huomioon sen 72 artikla ja 64 artiklan 2 kohta sekä mainittu julkisoikeudellisia huoltopäätöksiä koskeva yhdenmukaistettu pohjoismainen lainsäädäntö, kun Ruotsissa hallintoviranomainen on tehnyt päätöksensä sekä välittömästä huostaanotosta että sijoittamisesta perheeseen 23.2.2005 ja alistanut välitöntä huostaanottoa koskevan päätöksensä lääninoikeuden vahvistettavaksi 25.2.2005 ja lääninoikeus on alistuksen johdosta vahvistanut päätöksen 3.3.2005?”
18. Yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä ovat kirjallisia huomautuksia esittäneet Saksan, Ranskan, Alankomaiden, Slovakian, Suomen ja Ruotsin hallitukset sekä Euroopan yhteisöjen komissio.
IV Oikeudellinen tarkastelu
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
19. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, sovelletaanko asetusta N:o 2201/2003 koko
siihen viranomaisen ratkaisuun, jossa määrätään lapsen huostaanotosta ja hänen sijoittamisestaan kodin ulkopuolelle (alakysymys 1 a), vai ainoastaan ratkaisun siihen osaan, jossa määrätään sijoittamisesta (alakysymys 1 b). Alakysymyksellä 1 c pyritään selvittämään, miten asetuksen soveltamiseen sijoittamista koskevaan ratkaisuun vaikuttaa se, että asetus koskee vain tätä ratkaisua mutta ei tähän tiiviisti liittyvää huostaanottoa.
20. Vain Ruotsin hallitus on sitä mieltä, että asetusta ei sovelleta lainkaan, koska riidanalaiset toimenpiteet eivät ole siviilioikeudellisia asioita vaan luonteeltaan julkisoikeudellisia. Kaikki muut asian käsittelyyn osallistuneet Suomen hallitus mukaan lukien sitä vastoin katsovat, että asetusta sovelletaan, ja ne korostavat, että siviilioikeudellisen asian käsite on itsenäinen yhteisön oikeuden käsite. Se, että tosiseikasto kuuluu jäsenvaltiossa julkisoikeuden alaan, ei siten estä asetuksen soveltamista.
21. Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan asetusta sovelletaan, riippumatta siitä millaisessa tuomioistuimessa asiaa käsitellään, siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen, siirtämiseen, rajoittamiseen tai lopettamiseen. Tämän vuoksi on tutkittava yhtäältä, onko sitä, että valtion viranomaiset ottavat lapset huostaan ja sijoittavat nämä, pidettävä vanhempainvastuuta säätelevänä toimenpiteenä. Toiseksi on selvitettävä, onko kysymys siviilioikeudellisesta asiasta.
1.
Vanhempainvastuuta koskevat toimenpiteet
22. Vanhempainvastuu on keskeinen käsite määritettäessä asetuksen N:o 2201/2003 aineellista soveltamisalaa. Asetuksen 2 artiklan 7 kohdassa se määritellään oikeuksiksi ja velvollisuuksiksi, jotka liittyvät lapsen henkilöön tai omaisuuteen ja jotka jollakin luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä on tuomioistuimen tuomion tai lain taikka voimassa olevan sopimuksen perusteella. Ilmaisu käsittää erityisesti oikeuden lapsen huoltoon ja tapaamisoikeuden. Asetuksen 2 artiklan 9 kohdan mukaan oikeus lapsen huoltoon sisältää lapsesta huolehtimiseen liittyvät oikeudet ja velvollisuudet, varsinkin oikeuden päättää lapsen asuinpaikasta.
23. Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa olevaa asetuksen soveltamisalaan kuuluvien ratkaisujen abstraktia määritelmää konkretisoidaan 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa olevilla kahdella luettelolla. Tämän artiklan 2 kohdassa mainitaan asioita tai toimenpiteitä, joihin asetusta sovelletaan. Luettelo ei ole tyhjentävä, mikä ilmenee sen johdantolauseesta, jossa käytetään ilmaisua ”erityisesti”.(5) Artiklan 3 kohdassa sitä vastoin mainitaan tyhjentävästi eräitä asioita, jotka on suljettu asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.
24. Asetuksen 1 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaan lapsen sijoittaminen sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen on asetuksen soveltamisalaan kuuluva siviilioikeudellinen asia.
25. Asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa ei sitä vastoin mainita nimenomaisesti lapsen huostaanottoa. Asian käsittelyyn osallistuneet jäsenvaltiot Ruotsia lukuun ottamatta katsovat kuitenkin, että huostaanotto on vanhempainvastuuta koskeva ratkaisu, joka on tunnustettava ja pantava täytäntöön asetuksen säännösten mukaisesti. Komissio sitä vastoin näyttää pitävän huostaanottoa pelkkänä täytäntöönpanotoimena, joka palvelee sijaishuoltoon sijoittamisen toteuttamista. Asetuksen 47 artiklan 1 kohdan mukaan täytäntöönpanomenettely tapahtuu kuitenkin pelkästään täytäntöön panevan jäsenvaltion lain mukaisesti.
26. Huostaanoton luonteen lopullinen määritteleminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä. Ennakkoratkaisupyynnössään tämä ilmeisesti katsoo toisin kuin komissio, että huostaanotossa ja sijoittamisessa on kysymys kahdesta – vaikkakin samaan päätökseen sisällytetystä – määräyksestä, jotka voidaan tunnustaa ja panna täytäntöön mahdollisesti jopa toisistaan riippumatta.
27. Jos tämä luonnehdinta, jonka mukaan huostaanotto on täytäntöönpanomääräys, pitää paikkansa, tunnustaminen ja täytäntöönpano tapahtuvat asetuksen N:o 2201/2003 mukaisesti, edellyttäen, että asia voidaan luokitella siviilioikeudelliseksi asiaksi, mistä on vielä varmistuttava. Kuten Saksan hallitus toteaa aiheellisesti, tällä valtion toimenpiteellä nimittäin vanhemmilta viedään mahdollisuus käyttää 2 artiklan 9 kohdassa tarkoitettua oikeuttaan lapsen huoltoon. He eivät enää voi yksin käyttää lapsista huolehtimiseen liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia, erityisesti oikeutta päättää lasten asuinpaikasta. Huostaanottoa kuten sijoittamistakin on siten pidettävä toimenpiteenä, joka koskee oikeutta lapsen huoltoon ja siis vanhempainvastuuta.
28. Kuten Saksan ja Ranskan hallitukset lisäksi tähdentävät perustellusti, huostaanotto ja sijoittaminen ovat erittäin tiiviissä yhteydessä toisiinsa, joten monissa oikeusjärjestyksissä ne eivät ole erillisiä päätöksiä. Huostaanotosta voidaan päättää erikseen enintään väliaikaisena toimenpiteenä. Yleensä se kuitenkin on lapsen sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen sijoittamisen liitännäistoimenpide. Vanhempien tahdon vastainen lapsen sijoittaminen voidaan puolestaan toteuttaa vain, jos viranomaiset ensin ottavat lapsen huostaan. Se, että asetuksen soveltamisala kattaisi vain sijoittamisen mutta ei huostaanottoa, johtaisi tämän vuoksi huomattaviin käytännön vaikeuksiin. Näiden tiiviisti toisiinsa liittyvien toimenpiteiden määräämistä koskeva toimivalta saattaisi jakautua eri tuomioistuimille, jos tämä toimivalta määräytyisi osittain kansallisen oikeuden ja osittain asetuksen N:o 2201/2003 mukaan.
29. Ruotsin hallituksen mukaan valtion toteuttamat suojelutoimenpiteet eivät kuitenkaan ole vanhempainvastuuta koskevia toimenpiteitä, koska niihin ryhdytään julkisen intressin vuoksi, eivätkä ne johda siihen, että oikeus lapsen huoltoon siirtyisi viranomaisille.
30. Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohdasta seuraa, että asetus pohjautuu laajaan vanhempainvastuuta koskevien ratkaisujen käsitteeseen. Asetus ei koske pelkästään vanhempainvastuun siirtämistä, rajoittamista tai lopettamista vaan myös toimenpiteitä, jotka vaikuttavat sen käyttämiseen. Vaikka Ruotsin lainsäädännön mukaan vanhemmat eivät lapsen huostaanoton tai sijoittamisen vuoksi muodollisesti menetä oikeutta lapsen huoltoon, he eivät kuitenkaan voi enää käyttää tämän oikeuden olennaisia osia.
31. Haagin kansainvälisen tuomioistuimen asiassa Alankomaat vastaan Ruotsi (Boll) antama tuomio,(6) johon Ruotsi viittaa, ei johda muuhun lopputulokseen. Ratkaisu koskee alaikäisten holhouksesta vuonna 1902 tehdyn Haagin yleissopimuksen tulkintaa. Kansainvälinen tuomioistuin totesi tuomiossaan, että valtio, joka ei ole tämän yleissopimuksen mukaan toimivaltainen sääntelemään holhousta, voi kuitenkin toteuttaa lasta koskevia suojelutoimenpiteitä. Sen perusteella, että vuoden 1902 Haagin yleissopimuksen mukainen holhous ymmärretään tällä tavalla, ei voida päätellä, että samalla tavoin valtion suojelutoimenpiteet eivät koskisi asetuksessa N:o 2201/2003 tarkoitettua paljon pidemmälle menevää vanhempainvastuuta.
32. Lasten huostaanotto ja sijoittaminen sijaishuoltoon ovat siten vanhempainvastuuta koskevia ratkaisuja.
2.
Siviilioikeudellinen asia
33. On kuitenkin epäselvää, ovatko tämäntyyppiset suojelutoimenpiteet myös asetuksessa N:o 2201/2003 tarkoitettuja siviilioikeudellisia asioita. Kaikki asian käsittelyyn osallistuneet ovat yhtä mieltä siitä, että kyseessä on itsenäinen yhteisön oikeuden käsite, ja ne viittaavat tältä osin Brysselin yleissopimuksessa(7) tarkoitettua ”yksityisoikeudellisen asian” käsitettä koskevaan vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön.
34. Ruotsin hallituksen käsityksen mukaan valtion toteuttamat suojelutoimenpiteet, kuten huostaanotto ja sijoittaminen, eivät kuitenkaan ole siviilioikeudellisia asioita, koska viranomaiset käyttävät julkista valtaa niistä määrätessään, ja näin on siinäkin tapauksessa, että käsite ymmärretään itsenäisessä yhteisön oikeuden mukaisessa merkityksessään.
a)
Brysselin yleissopimuksessa tarkoitettua ”yksityisoikeudellisen asian” käsitettä koskeva oikeuskäytäntö
35. Brysselin yleissopimuksessa tarkoitettua ”yksityisoikeudellisen asian” käsitettä koskeva oikeuskäytäntö alkoi asiassa LTU vastaan Eurocontrol 14.10.1976 annetusta tuomiosta.(8) Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Lechouritou 15.2.2007 antamassaan tuomiossa(9) äskettäin selostanut tätä oikeuskäytäntöä seuraavasti:
”Tältä osin on muistutettava, että sen varmistamiseksi, että Brysselin yleissopimuksesta sopimusvaltioille ja asianomaisille henkilöille syntyvät oikeudet ja velvoitteet ovat mahdollisimman tasapuolisia ja yhdenmukaisia, mainitun määräyksen sanamuotoa ei ole tulkittava siten, että siinä ainoastaan viitattaisiin jonkin asianomaisen sopimusvaltion sisäiseen oikeuteen. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee täten, että yksityisoikeudellisten asioiden käsitettä on pidettävä itsenäisenä käsitteenä, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana Brysselin yleissopimuksen tavoitteita ja järjestelmää sekä niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta – –.(10)
Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tämä tulkinta johtaa siihen, että tiettyjä kanteita tai tuomioistuinten ratkaisuja on pidettävä Brysselin yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävinä joko oikeusriidan asianosaisten välisten oikeussuhteiden laatua tai oikeusriidan kohdetta luonnehtivien tekijöiden vuoksi – –.(11)
Yhteisöjen tuomioistuin on täten todennut, että vaikka tietyt viranomaisen ja yksityisoikeudellisen henkilön väliset oikeudenkäynnit saattavatkin kuulua Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan, näin ei ole viranomaisen käyttäessä julkista valtaa – –.”(12)
36. Yhdenmukaisen soveltamisen tarve pätee sekä asetukseen N:o 2201/2003 että Brysselin yleissopimukseen. Myös nyt käsiteltävänä olevassa asiassa yhdenmukainen soveltaminen voidaan varmistaa vain tulkitsemalla siviilioikeudellisen asian käsitettä itsenäisesti. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että siviilioikeudellisen asian itsenäisellä käsitteellä olisi näissä molemmissa oikeustoimissa sama merkitys.
37. Ruotsin hallitus kuitenkin katsoo näin, koska se haluaa soveltaa asetuksessa N:o 2201/2003 tarkoitettuun siviilioikeudellisen asian käsitteeseen samaa yksityisoikeudellisten asioiden ja julkisoikeudellisten riita-asioiden rajausta, jonka yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt edellä mainitussa Brysselin yleissopimusta koskevassa oikeuskäytännössä. Tämän rajauksen mukaan nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ole kysymys siviilioikeudellisesta asiasta, koska sosiaalilautakunta käytti julkista valtaa, kun se päätti lasten huostaanotosta ja sijoittamisesta ja hankki huostaanottoa koskeneelle päätökselle länsrättin vahvistuksen.
38. Tähän kantaan ei kuitenkaan voida yhtyä. Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin on Brysselin yleissopimusta koskevissa ratkaisuissaan aina korostanut, että yksityisoikeudellisen asian käsitteen itsenäisessä tulkinnassa käytetään perustana Brysselin yleissopimuksen
tavoitteita ja järjestelmää sekä niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta.(13) Brysselin yleissopimuksen tavoitteet ja järjestelmä ja – kuten haluaisin lisätä – syntyhistoria eivät kuitenkaan välttämättä vastaa asetuksen N:o 2201/2003 tavoitteita, järjestelmää ja syntyhistoriaa. Vanhempainvastuun alalla saattaa myös olla voimassa muita yleisiä oikeusperiaatteita kuin ne, joita kansallisiin oikeusjärjestyksiin sisältyy Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvien riita-asioiden osalta. Asetuksessa N:o 2201/2003 käytettyä siviilioikeudellisen asian käsitettä on pikemminkin tulkittava itsenäisesti tämän asetuksen normatiivisessa asiayhteydessä.
b)
Siviilioikeudellisen asian käsite asetuksen N:o 2201/2003 normatiivisessa asiayhteydessä
39. Asetuksessa N:o 2201/2003 ei määritellä siviilioikeudellisen asian käsitettä nimenomaisesti. Asetuksen 1 artiklan 1 kohdan sanamuodosta voidaan kuitenkin ensinnäkin päätellä, että asian luokittelu siviilioikeudelliseksi ei riipu siitä, millainen tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään asiaa. Ratkaisevaa on pelkästään se, miten oikeudenkäynnin kohde luokitellaan aineellisoikeudellisesti.(14)
40. Lisäksi asetus N:o 2201/2003 koskee 1 artiklansa 1 kohdan b alakohdan mukaan muun muassa vanhempainvastuun rajoittamista tai lopettamista, joista yleensä määräävät viranomaiset valtiolle kuuluvaa valvontaa harjoittaessaan. Tämän lisäksi 1 artiklan 2 kohdassa olevassa luettelossa määritellään asetuksessa tarkoitetuiksi siviilioikeudellisiksi asioiksi sellaisia konkreettisia toimenpiteitä tai sääntelyaloja, jotka yleensä ovat valtion toteuttamia suojelutoimenpiteitä. Asetuksen 1 artiklan 2 kohdan d alakohdassa mainitaan esimerkiksi lapsen sijoittaminen sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen, joka tapahtuu pääsääntöisesti valtion aloitteesta, koska lapsen hyvinvointi vaarantuisi, jos hän jäisi omaan perheeseensä. Edelleen e alakohdassa mainitaan lapsen omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen ja luovuttamiseen liittyvät lapsen suojelutoimenpiteet.
41. Jollei tässä asetuksen soveltamisalaan kuuluvien asioiden luettelossa mainittuja toimenpiteitä kuitenkaan pidettäisi siviilioikeudellisina asioina, kun vastapuolina ovat yksityishenkilöt (vanhemmat) ja julkista valtaa käyttävä viranomainen, näiden toimenpiteiden mainitseminen menettäisi suuressa määrin merkityksensä. Brysselin yleissopimuksen yhteydessä kehitettyä rajausta, joka perustuu siihen, toimiiko valtio julkisen vallan tai verotusvallan käyttäjänä, ei siten voida soveltaa asetukseen N:o 2201/2003.
42. Sitä, että valtion toteuttamat suojelutoimenpiteet kuuluvat asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan, puoltaa lisäksi näiden toimenpiteiden tavoite, joka on ilmaistu asetuksen viidennessä perustelukappaleessa. Tämän mukaan asetuksen on tarkoitus kattaa kaikki vanhempainvastuuta koskevat ratkaisut, mukaan luettuina lastensuojelutoimenpiteet, jotta varmistetaan kaikkien lasten tasapuolinen kohtelu. Siviilioikeudellisen asian käsitettä on tämän vuoksi tulkittava laajasti, millä estetään rajanveto-ongelmat yksittäistapauksessa. Tämä mahdollistaa ennen kaikkea sen, että tuomioistuimen toimivalta voidaan määrittää yksiselitteisesti asetuksen N:o 2201/2003 säännösten mukaisesti.
43. Tältä osin on asetuksen N:o 2201/2003 yhteydessä otettava huomioon se tiivis yhteys, joka siviilioikeudellisen asian käsitteellä on asetuksessa keskeisessä asemassa olevan vanhempainvastuun käsitteen kanssa. Vanhempien ja lapsen välisiä oikeussuhteita koskevat vastaavat säännöt muodostavat useimmissa oikeusjärjestyksissä siviilioikeuden ydinosan. Jokaisen ratkaisun, joka koskee vanhempainvastuuta eli vaikuttaa tähän siviilioikeudelliseen oikeussuhteeseen,(15) pitäisi kuulua asetuksen soveltamisalaan, jollei kysymys ole mistään 1 artiklan 3 kohdan mukaisesta poikkeuksesta.(16)
44. Tältä osin on merkityksetöntä, vaikutetaanko vanhempainvastuuseen valtion toteuttamalla suojelutoimenpiteellä vai ratkaisulla, joka on tehty huoltajan itsensä aloitteesta. Koska siviilioikeudellisen asian käsitettä on tulkittava itsenäisesti, se voi sisältää jopa sellaiset toimenpiteet, jotka jäsenvaltion kansallisen oikeuden perusteella luokitellaan julkisoikeudellisiksi.(17)
45. Asetuksen kymmenennessä perustelukappaleessa vahvistetaan, että siviilioikeudellisen asian käsitteen käyttämisellä ei ole tarkoitus sulkea soveltamisalan ulkopuolelle valtion toteuttamia suojelutoimenpiteitä, jotka kohdistuvat lapsen huoltoon, kuten Ranskan hallitus aiheellisesti korostaa. Sillä, että on valittu tämä käsite, otetaan pikemminkin huomioon se, että asetusta ei sovelleta eräisiin sellaisiin julkisoikeuden ja rikosoikeuden alueisiin, joilla ei ole tarkoitus säännellä vanhempainvastuuta, kuten sosiaaliturvaan tai toimenpiteisiin koulutus‑ ja terveysasioissa, turvapaikkaoikeutta ja maahanmuuttoa koskeviin päätöksiin sekä lasten tekemien rikosten johdosta toteutettuihin toimenpiteisiin.(18)
46. Asetuksen syntyhistorian tarkastelu osoittaa, että tämä käsitys siviilioikeudellisen asian käsitteestä on oikea. Asetusta N:o 2201/2003 edeltänyttä asetusta N:o 1347/2000(19) sovellettiin vain puolisoiden yhteisten lasten huoltoa koskeviin yksityisoikeudellisiin oikeudenkäynteihin avioliitto-oikeuden alaan kuuluvien menettelyjen yhteydessä (asetuksen N:o 1347/2000 1 artiklan 1 kohdan b alakohta). Koska tämän mukaan vanhempainvastuuta koskevan ratkaisun piti olla yhteydessä avioliitto-oikeudelliseen asiaan, valtion toteuttamat suojelutoimenpiteet eivät kuuluneet asetuksen N:o 1347/2000 soveltamisalaan.
47. Vaikka komissio pyrki kattavasti sisällyttämään kaikki vanhempainvastuuta koskevat ratkaisut asetuksen soveltamisalaan, se pitäytyi ehdotuksessaan, joka johti myöhemmin asetukseen N:o 2201/2003,(20) aluksi aikaisempaan sanamuotoon.(21) Ehdotuksesta ei siten voinut selvästi todeta, pitikö valtion toteuttamien suojelutoimenpiteiden nyt kuulua asetuksen soveltamisalaan. Komissio kuitenkin totesi ehdotuksen perusteluissa, että vain tiettyjen suojelutoimenpiteiden, jotka liittyvät rikoksista rankaisemiseen, oli tarkoitus jäädä asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.(22) Tästä voitiin tehdä vain se vastakohtaispäätelmä, että muiden valtion toteuttamien suojelutoimenpiteiden oli tarkoitus kuulua asetuksen soveltamisalaan.(23) Neuvostossa käytyjen keskustelujen aikana tämä epäselvyys poistettiin tietoisesti muuttamalla 1 artiklan 1 kohtaa, lisäämällä 1 artiklan 2 ja 3 kohtaan luettelot asetuksen soveltamisalaan kuuluvista ja siihen kuulumattomista asioista sekä sisällyttämällä asetukseen kymmenes perustelukappale.
48. Toinen asetuksen syntyhistoriaan liittyvä seikka on läheinen sisällöllinen yhteys asetuksen N:o 2201/2003 ja toimivallasta, sovellettavasta laista, tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä vanhempainvastuuseen ja lasten suojeluun liittyvissä asioissa 19.10.1996 tehdyn Haagin yleissopimuksen(24) (jäljempänä lastensuojelusopimus) välillä.
49. Asetuksen nykyisessä versiossa on soveltamisalan määrittelyn osalta selviä yhtäläisyyksiä lastensuojelusopimukseen. Molempien sääntelyjen soveltamisala perustuu yhtäpitävästi laajaan käsitykseen vanhempainvastuusta. Lisäksi asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalan määrittelytapa lähestyi asetusehdotuksesta neuvostossa käytyjen keskustelujen aikana selvästi lastensuojelusopimusta, kun myös asetuksen 1 artiklan 2 ja 3 kohtaan sisällytettiin asetuksen soveltamisalaan kuuluvien ja siihen kuulumattomien asioiden luettelot, jotka pitkälti vastaavat lastensuojelusopimuksen 3 ja 4 artiklassa olevia samankaltaisia luetteloita.(25) Lastensuojelusopimuksessa nimenomaisesti sisällytetään sen soveltamisalaan valtion toimenpiteet kuten sijaishuoltoon sijoittaminen (lastensuojelusopimuksen 3 artiklan e alakohta), jota Paul Lagarde kutsuu lastensuojelusopimuksen selitysmuistiossaan(26) jopa klassiseksi suojelutoimenpiteeksi. Myös lastensuojelusopimuksessa jätetään sen soveltamisalan ulkopuolelle toimenpiteet, joihin ryhdytään rikosten johdosta (lastensuojelusopimuksen 4 artiklan i alakohta).
50. Jäsenvaltioiden välisissä suhteissa asetuksella N:o 2201/2003 on soveltamisalallaan kylläkin etusija kansainvälisiin yleissopimuksiin nähden (ks. asetuksen 60 ja 61 artikla). Jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välillä sovelletaan kuitenkin edelleen kansainvälisiä asiakirjoja. Tämän vuoksi asetuksen säännöksiä ja vastaavia sopimusten määräyksiä pitäisi tulkita mahdollisimman suuressa määrin samalla tavalla, jotta ei päädyttäisi erilaisiin tuloksiin sen mukaan, onko tapauksella yhteys toiseen jäsenvaltioon vai kolmanteen valtioon.(27)
c)
Onko valtion toteuttamien suojelutoimenpiteiden sisällyttäminen asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan yhteensoveltuvaa asetuksen oikeudellisena perustana olevan EY 61 artiklan kanssa?
51. Lopuksi on todettava, että se, että valtion toteuttamat suojelutoimenpiteet, joiden katsotaan joissakin jäsenvaltioissa kuuluvan julkisoikeuteen, sisällytetään asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan, ei ole ristiriidassa sen oikeudellisen perustan kanssa, johon asetus pohjautuu.
52. On selvää, että EY 61 artiklan c alakohdassa, johon tältä osin viitataan, sallitaan vain EY 65 artiklan mukaiset oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa
koskevat toimenpiteet. EY 65 artiklan a alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan tämän alan toimenpiteitä ovat muun muassa siviili‑ ja kauppaoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioiden ja muiden päätösten tunnustamisen ja täytäntöönpanon kehittäminen ja yksinkertaistaminen. Edellä mainituissa EY:n perustamissopimuksen määräyksissä tarkoitettu yksityisoikeudellisen asian käsite on kuitenkin ymmärrettävä itsenäiseksi yhteisön oikeuden käsitteeksi samalla tavoin kuin asetuksen N:o 2201/2003 vastaava käsite. EY 61 artiklan c alakohdassa ja EY 65 artiklassa tarkoitettuihin yksityisoikeudellisiin asioihin voi siten kuulua myös valtion toimenpiteitä, jotka koskevat siviilioikeudellisia oikeussuhteita, kuten vanhempainvastuun käyttämistä, silloinkin kun vastaavat toimenpiteet luokitellaan joissakin jäsenvaltioissa julkisoikeudellisiksi.
3.
Välipäätelmä
53. Siitä, mitä edellä todetaan alakysymyksistä 1 a ja 1 b, ilmenee, että ratkaisu, joka koskee lapsen välitöntä huostaanottoa ja sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen, on luokiteltava siviilioikeudelliseksi asiaksi, joka koskee vanhempainvastuun käyttämistä ja johon on tämän vuoksi sovellettava asetusta N:o 2201/2003. Tämä pitää paikkansa myös silloin, kun kyseinen ratkaisu kuuluu ratkaisun antaneen valtion tai tunnustamispyynnön vastaanottaneen valtion kansallisen oikeuden mukaan julkisoikeuden alaan. Tämän vuoksi alakysymykseen 1 c ei tarvitse vastata, koska sillä on merkitystä vain siinä tapauksessa, että asetuksen soveltamisalaan kuuluu vain sijaishuoltoon sijoittaminen mutta ei huostaanotto.
B Toinen ennakkoratkaisukysymys
54. Toisella kysymyksellään korkein hallinto-oikeus haluaa selvittää, voidaanko Pohjoismaiden yhdenmukaistettuja kansallisia sääntöjä, jotka mahdollistavat hallintopäätösten välittömän tunnustamisen ja täytäntöönpanon hallintoviranomaisten yhteistyönä, edelleen soveltaa lapsen huostaanottoon, jos vastaavat toimenpiteet kuuluvat asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan.
55. Korkein hallinto-oikeus viittaa tässä yhteydessä asetuksen N:o 2201/2003 59 artiklan 2 kohtaan. Tämän mukaan Ruotsi ja Suomi voivat soveltaa avioliittoa, lapseksiottamista ja holhousta koskevia kansainvälis-yksityisoikeudellisia määräyksiä sisältävää Suomen, Islannin, Norjan, Ruotsin ja Tanskan kesken 6.2.1931 tehtyä sopimusta sekä siihen liittyvää loppupöytäkirjaa kokonaisuudessaan tai osittain näiden valtioiden keskinäisissä suhteissa tämän asetuksen säännösten sijasta. Korkein hallinto-oikeus pohtii, voidaanko tätä säännöstä soveltaa analogisesti Pohjoismaiden yhteistyöhön huoltoa tai hoitoa koskevien toimenpiteiden täytäntöönpanoa varten tapahtuvan luovuttamisen osalta.
56. Yhteisön oikeuden ensisijaisuuden periaate(28) on kuitenkin esteenä tälle, kuten ne asian käsittelyyn osallistuneet, jotka ovat lausuneet tästä kysymyksestä, ovat yhtäpitävästi todenneet. Tämä periaate velvoittaa jäsenvaltioiden viranomaisia ja tuomioistuimia jättämään soveltamatta yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa olevaa kansallista oikeutta.(29)
57. Muu tulee kysymykseen vain, jos kyseessä olevassa yhteisön toimessa nimenomaisesti sallitaan jäsenvaltioille poikkeuksia. Asetuksen N:o 2201/2003 59 artikla ei kuitenkaan sisällä mitään tällaista valtuutusta niiden Suomen ja Ruotsin kansallisten säännösten osalta, jotka koskevat huoltoa tai hoitoa koskevien toimenpiteiden täytäntöönpanoa varten tapahtuvaa luovuttamista Pohjoismaiden yhteistyön rajoissa.(30)
58. Asetuksen N:o 2201/2003 59 artiklan 2 kohdan a alakohdan analoginen soveltaminen ei tule kysymykseen jo senkään vuoksi, että se on poikkeussäännös, jota on tulkittava suppeasti. Lisäksi mainittujen jäsenvaltioiden olisi 59 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan pitänyt tehdä poikkeavien säännösten soveltamisesta ilmoitus, joka julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja liitetään asetukseen.
59. Myöskään Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisen johdosta annetussa julistuksessa N:o 28 Pohjoismaiden yhteistyöstä ei sallita asetuksesta N:o 2201/2003 poikkeavien säännösten soveltamista. Tässä julistuksessa sopimuspuolet nimittäin toteavat nimenomaisesti, että Ruotsi ja Suomi Euroopan unionin jäseninä aikovat jatkaa yhteisön lainsäädäntöä täysin noudattaen
Pohjoismaiden yhteistyötä keskenään sekä muiden maiden ja alueiden kanssa.
60. Siltä osin kuin asetus N:o 2201/2003 on ajallisesti ja aineellisesti sovellettavissa, Suomen ja Ruotsin on sovellettava asetuksen säännöksiä vanhempainvastuuta koskevien ratkaisujen tunnustamisesta ja täytäntöön panemisesta ja jätettävä soveltamatta näistä poikkeavia kansallisia oikeussääntöjä.
61. Tämä tulos saattaa kylläkin vaikuttaa valitettavalta, kun otetaan huomioon Suomen ja Ruotsin välinen ilmeisen hyvin sujuva hallinnollinen yhteistyö, joka edistää lasten hyvinvointia. Toisaalta jäsenvaltiot ovat kuitenkin asetusta N:o 2201/2003 antaessaan sopineet tietyistä yhtenäisistä menettelymääräyksistä, kuten eksekvatuurivaatimuksen pysyttämisestä, jotka puolestaan edistävät asianosaisten suojaa, kuten Alankomaiden hallitus perustellusti tähdentää.
C Kolmas ennakkoratkaisukysymys
62. Kolmas ennakkoratkaisukysymys koskee asetuksen N:o 2201/2003 ajallista soveltamisalaa. Asetuksen 64 artiklan 2 kohdassa olevan siirtymäsäännöksen mukaan asetusta sovelletaan tuomion tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon seuraavien kolmen edellytyksen täyttyessä:
– tuomio on annettu asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisen alkamispäivän jälkeen,
– tuomion antamiseen johtanut asia on pantu vireille ennen
asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisen alkamispäivää mutta asetuksen N:o 1347/2000 voimaantulopäivän jälkeen,
– tuomion antaneen tuomioistuimen toimivalta perustui toimivaltasäännöksiin, jotka vastaavat joko asetuksen N:o 2201/2003 tai asetuksen N:o 1347/2000 säännöksiä taikka sellaisen yleissopimuksen määräyksiä, joka asian tullessa vireille oli voimassa tuomion antaneen ja pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion välillä.
63. Asetus N:o 2201/2003 tuli 72 artiklansa ensimmäisen kohdan mukaan kylläkin voimaan jo 1.8.2004, mutta sen säännöksiä on sovellettu – eräitä tässä yhteydessä merkityksettömiä poikkeuksia lukuun ottamatta – vasta 1.3.2005 lukien (72 artiklan toinen kohta). Asetuksen soveltamisen alkamispäivä on siten 1.3.2005. Asetus N:o 1347/2000 tuli voimaan 1.3.2001.
64. Ensimmäinen edellytys siis on, että tuomio on annettu 1.3.2005 tai myöhemmin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää täytäntöönpantavana tuomiona länsrättin päätöstä, jolla vahvistettiin sosiaalilautakunnan 23.2.2005 tekemä päätös. Tämä tuomio on annettu 3.3.2005 eli asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisen alkamispäivän jälkeen.
65. Myös sosiaalilautakunnan 23.2.2005 tekemää päätöstä itseään voitaisiin kylläkin lähtökohtaisesti pitää jo tuomiona. Asetuksen 2 artiklan 4 kohdan mukaan asetuksessa tarkoitettu tuomio on muun muassa vanhempainvastuuta koskeva ratkaisu siitä riippumatta, miksi sitä kutsutaan. Asetuksen 2 artiklan 1 kohdasta seuraa lisäksi, että tuomioistuimen käsite kattaa kaikki viranomaiset, jotka ovat toimivaltaisia asetuksen 1 artiklan mukaiseen soveltamisalaan kuuluvissa asioissa. Myös viranomaisten ratkaisut voidaan siten lähtökohtaisesti tunnustaa ja panna täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa asetuksen perusteella.
66. Kyseisen ratkaisun on kuitenkin oltava täytäntöönpanokelpoinen ratkaisun antaneessa valtiossa, jotta toisen jäsenvaltion tuomioistuin voisi panna sen täytäntöön oikeusaputeitse (asetuksen N:o 2201/2003 28 artiklan 1 kohta). Ratkaisulla on vähintäänkin oltava oikeusvaikutuksia, jotta sitä voitaisiin pitää annettuna ratkaisuna, mitä on arvioitava lex forin perusteella.(31) Koska Ruotsin lainsäädännön mukaan ratkaisun vaikutusten syntyminen ja ratkaisun täytäntöönpanokelpoisuus selvästi edellyttävät, että länsrätt vahvistaa ratkaisun, on asianmukaista, että tuomioistuimen vahvistavan päätöksen tekoajankohtaa pidetään asetuksen 64 artiklan 2 kohdan yhteydessä relevanttina ajankohtana. On joka tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia arvioida, mikä kansallisen oikeuden mukaan on täytäntöönpanokelpoinen ratkaisu.
67. Toisen edellytyksen osalta (ks. 62 kohta) ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että asia pantiin vireille, kun sosiaalilautakunta toteutti selvitykset syksyllä 2004. Komissio sitä vastoin katsoo, että asia tuli vireille vasta, kun sosiaalilautakunta teki 25.2.2005 länsrättille hakemuksen päätöksensä vahvistamisesta.
68. Asetuksen N:o 2201/2003 16 artiklassa säädetään yksityiskohtaisemmin vain siitä, mitä on pidettävä asian panemisena vireille tuomioistuimessa, millä nimittäin – yksinkertaistettuna – tarkoitetaan haastehakemuksen jättämistä tuomioistuimeen tai haastehakemuksen antamista tiedoksi vastaajalle, jos tämä on tehtävä ennen haastehakemuksen jättämistä tuomioistuimeen. Säännös ei sitä vastoin kata välittömästi tapausta, jossa viranomainen toimii omasta aloitteestaan ja toteuttaa lastensuojelutoimenpiteitä. Jos asiassa kyseessä olevan ratkaisun antamisajankohtana ei kuitenkaan pidetä sitä, kun sosiaalilautakunta teki 23.2.2005 päätöksen, vaan sitä, kun länsrätt vahvisti päätöksen 3.3.2005, on aihetta katsoa komission tavoin, että 64 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna asian vireillepanoajankohtana on pidettävä vasta sitä, kun sosiaalilautakunta teki länsrättille hakemuksen.
69. Kysymys voi kuitenkin viime kädessä jäädä avoimeksi, koska sekä sosiaalilautakunnan selvitystyö että hakemuksen jättäminen länsrättille tapahtuivat ennen asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisen alkamispäivää ja asetuksen N:o 1347/2000 voimaantulopäivän jälkeen.
70. Myös kolmas edellytys täyttyy. Ruotsissa asian vireilletuloajankohtana voimassa olleet toimivaltasäännökset vastaavat asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiä. Ennen asetuksen soveltamisen alkamispäivää voimassa olleiden kansallisten säännösten perusteella toimivaltaisia olivat sen paikkakunnan viranomaiset tai tuomioistuin, jossa lapset asuivat Ruotsissa. Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdassa on vastaava toimivaltasääntö.
71. Kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että asetuksen N:o 2201/2003 64 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että vanhempainvastuuta koskeva ratkaisu, joka on annettu 3.3.2005 asiassa, joka on tullut vireille 1.3.2001 jälkeen ja ennen 1.3.2005, tunnustetaan ja pannaan täytäntöön asetuksen N:o 2201/2003 III luvun mukaisesti, jos asian vireilletuloajankohtana voimassa olleiden toimivaltasäännösten perusteella samoin kuin asetuksen 8 artiklan 1 kohdan perusteella toimivaltaisia olivat lasten vakinaisen asuinpaikan viranomaiset.
V Ratkaisuehdotus
72. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa korkeimman hallinto-oikeuden ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohtaa yhdessä tämän artiklan 2 kohdan a ja d alakohdan kanssa on tulkittava siten, että ratkaisu, joka koskee lapsen välitöntä huostaanottoa ja sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen, on luokiteltava siviilioikeudelliseksi asiaksi, joka koskee vanhempainvastuun käyttämistä ja johon on tämän vuoksi sovellettava asetusta N:o 2201/2003. Tämä pitää paikkansa myös silloin, kun kyseinen ratkaisu kuuluu ratkaisun antaneen valtion tai tunnustamispyynnön vastaanottaneen valtion kansallisen oikeuden mukaan julkisoikeuden alaan.
2) Siltä osin kuin asetus N:o 2201/2003 on ajallisesti ja aineellisesti sovellettavissa eikä siinä säädetä vastaavasta nimenomaisesta poikkeuksesta, jäsenvaltiot eivät saa soveltaa asetuksesta poikkeavia kansallisia säännöksiä.
3) Asetuksen N:o 2201/2003 64 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että vanhempainvastuuta koskeva ratkaisu, joka on annettu 3.3.2005 asiassa, joka on tullut vireille 1.3.2001 jälkeen ja ennen 1.3.2005, tunnustetaan ja pannaan täytäntöön asetuksen N:o 2201/2003 III luvun mukaisesti, jos asian vireilletuloajankohtana voimassa olleiden toimivaltasäännösten perusteella samoin kuin asetuksen 8 artiklan 1 kohdan perusteella toimivaltaisia olivat lasten vakinaisen asuinpaikan viranomaiset.
(1) .
(2)  –	EUVL L 338, s. 1; asetusta kutsutaan myös Bryssel II a ‑asetukseksi.
(3)  –	Asiakirja Norjan kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu – Päätösasiakirja – III. Muut julistukset – E. Yhteiset julistukset: Nykyiset jäsenvaltiot / Useammat uudet jäsenvaltiot – 28. Yhteinen julistus Pohjoismaiden yhteistyöstä (EYVL 1994, C 241, s. 392).
(4)  –	EUVL 2005, C 40, s. 2.
(5)  –	Ks. Käsikirja uuden Bryssel II ‑asetuksen soveltamista varten, jonka komissio on laatinut yhteistyössä siviili‑ ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston kanssa (1.6.2005 päivitetty versio), s. 9. Käsikirjaan voi tutustua osoitteessa http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fi.pdf.
(6)  –	Haagin kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 28.11.1958, CIJ Recueil 1958, s. 55.
(7)  –	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehty yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9.10.1978 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1 ja muutettuna s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 25.10.1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1), Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 26.5.1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1) sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 29.11.1996 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL 1997, C 15, s. 1) (jäljempänä Brysselin yleissopimus).
(8)  –	Asia 29/76, LTU, tuomio 14.10.1976 (Kok. 1976, s. 1541, Kok. Ep. III, s. 203).
(9)  –	Asia C‑292/05, Lechouritou, tuomio 15.2.2007 (29–31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(10)  – Yhteisöjen tuomioistuin viittaa edellä alaviitteessä 8 mainittuun asiaan LTU, tuomion 3 ja 5 kohta; asiaan 814/79, Rüffer, tuomio 16.12.1980 (Kok. 1980, s. 3807, 7 kohta); asiaan C‑271/00, Baten, tuomio 14.11.2002 (Kok. 2002, s. I‑10489, 28 kohta); asiaan C‑266/01, Préservatrice foncière TIARD, tuomio 15.5.2003 (Kok. 2003, s. I‑4867, 20 kohta) ja asiaan C‑343/04, ČEZ, tuomio 18.5.2006 (Kok. 2006, s. I‑4557, 22 kohta).
(11)  – Yhteisöjen tuomioistuin viittaa edellä alaviitteessä 8 mainittuun asiaan LTU, tuomion 4 kohta; edellä alaviitteessä 10 mainittuihin asioihin Rüffer, tuomion 14 kohta; Baten, tuomion 29 kohta; Préservatrice foncière TIARD, tuomion 21 kohta; ČEZ, tuomion 22 kohta sekä asiaan C‑167/00, Henkel, tuomio 1.10.2002 (Kok. 2002, s. I‑8111, 29 kohta).
(12)  – Yhteisöjen tuomioistuin viittaa edellä alaviitteessä 8 mainittuun asiaan LTU, tuomion 4 kohta; edellä alaviitteessä 10 mainittuun asiaan Rüffer, tuomion 8 kohta; edellä alaviitteessä 11 mainittuun asiaan Henkel, tuomion 26 kohta; edellä alaviitteessä 10 mainittuihin asioihin Baten, tuomion 30 kohta ja Préservatrice foncière TIARD, tuomion 22 kohta sekä asiaan C‑172/91, Sonntag, tuomio 21.4.1993 (Kok. 1993, s. I‑1963, 20 kohta).
(13)  –	Ks. alaviitteessä 10 mainittu oikeuskäytäntö.
(14)  –	Ks. Busch, M. ja Rölke, U., ”Europäisches Kinderschutzrecht mit offenen Fragen – Die neue EU‑Verordnung Brüssel IIa zur elterlichen Verantwortung aus der Sicht der Jugendhilfe”, Zeitschrift für das gesamte Familienrecht (FamRZ), 2004, s. 1338 ja 1340.
(15)  –	C viittaa tältä osin yhtäläisyyksiin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta koskevassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin takeet koskevat muun muassa siviilioikeudellisiin oikeuksiin (civil rights) liittyviä riita-asioita. Myös riita-asiat, jotka koskevat vanhempainvastuuseen kohdistuvia viranomaisten toimenpiteitä, kuuluvat Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsityksen mukaan 6 artiklan 1 kappaleen soveltamisalaan, koska ne vaikuttavat leimallisesti siviilioikeudelliseen oikeussuhteeseen. Ks. mm. asia 9749/82, W v. Yhdistynyt kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.7.1987 (78 kohta). Yhteenveto civil rights ‑käsitettä koskevasta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä on Grabenwarterin ja Pabelin artikkelissa teoksessa Grote ja Marauhn (toim.), EMRK/GG, 2006, 14 luku, 13–15 kohta.
(16)  –	Ks. vastaavasti Kress, V., Internationale Zuständigkeit für elterliche Verantwortung in der Europäischen Union, 2005, s. 49.
(17)  –	Käsikirjassa uuden Bryssel II ‑asetuksen soveltamista varten (mainittu edellä alaviitteessä 5) lainkäyttäjille huomautetaan tästä nimenomaisesti (s. 9).
(18)  –	Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 3 kohdan g alakohta.
(19)  –	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa 29.5.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000 (EYVL L 160, s. 19).
(20)  –	KOM(2002) 222 lopullinen/2, 17.5.2002 (EYVL 2002, C 203 E, s. 155).
(21)  –	Ehdotuksen 1 artiklan sanamuoto oli seuraava: 1. Tätä asetusta sovelletaan kaikkiin yksityisoikeudellisiin oikeudenkäynteihin, jotka liittyvät – –
b) lapsen huollon myöntämiseen, käyttöön, siirtämiseen, rajoittamiseen tai päättymiseen.
2. Rajoittamatta edellä 1 kohdan soveltamista, tätä asetusta ei sovelleta yksityisoikeudellisiin oikeudenkäynteihin, jotka liittyvät – –
b) lasten tekemien rikosten johdosta toteutettuihin toimenpiteisiin.
3. Muut jäsenvaltiossa virallisesti tunnustetut menettelyt rinnastetaan oikeudenkäynteihin.
(22)  –	KOM(2002) 222 lopullinen/2, s. 6.
(23)  –	Ks. edellä alaviitteessä 16 mainittu Kressin teos, s. 44 ja 45.
(24)  –	Actes et documents de la XVIIIième session de la Conférence internationale de La Haye de droit privé, 1998, s. 14. Yleissopimuksen suomenkieliseen versioon voi tutustua Haagin konferenssin kotisivuilla osoitteessa http://hcch.e‑vision.nl/upload/text34_fi.pdf. Jäsenvaltiot on 19.12.2002 tehdyllä neuvoston päätöksellä (EUVL 2003, L 48, 21.2.2003, s. 1) valtuutettu allekirjoittamaan yleissopimus Euroopan yhteisön puolesta, ja kaikki jäsenvaltiot ovat myös käyttäneet tätä valtuutusta. Kuitenkin vasta kahdeksan jäsenvaltiota on ratifioinut yleissopimuksen. Gibraltar‑kysymys on ilmeisesti edelleenkin esteenä ratifioinnille (ks. Pirrung, J., ”Brüche zwischen internationaler und europäischer Rechtsvereinheitlichung – das Beispiel des internationalen Kindschaftsrechts in der Brüssel IIa‑Verordnung”, Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, Symposion zum 65 Geburtstag von Ulrich Spellenberg, 2006, s. 89 ja 91). Lastensuojelusopimus on tullut voimaan 1.1.2002.
(25)  –	Tältä osin ks. Pirrung, J., ”Internationale Zuständigkeit in Sorgerechtssachen nach der Verordnung (EG) Nr. 2201/2003”, Festschrift für P. Schlosser, 2005, s. 695 sekä s. 696 ja 697 ja J. Pirrungin artikkeli edellä alaviitteessä 22 mainitussa teoksessa Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, s. 93.
(26)  –	Selitysmuistion saksankielinen versio on osoitteessa http://hcch.e‑vision.nl/upload/expl34d.pdf, muistion 23 kohta, joka koskee 3 artiklan e alakohtaa.
(27)  –	Ks. J. Pirrungin artikkeli edellä alaviitteessä 22 mainitussa teoksessa Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, s. 100.
(28)  –	Asia 6/64, Costa v. ENEL, tuomio 15.7.1964 (Kok. 1964, s. 1253, erityisesti s. 1269 ja 1270, Kok. Ep. I, s. 211).
(29)  –	Asia 106/77, Simmenthal, tuomio 9.3.1978 (Kok. 1978, s. 629, Kok. Ep. IV, s. 73, 21–23 kohta).
(30)  –	Tilanne on tältä osin eri kuin lastensuojelusopimuksen osalta, sillä tämän 52 artiklassa sallitaan nimenomaisesti alueellisesti yhdenmukaistetun yhtenäisen lainsäädännön voimassa pitäminen tai antaminen.
(31)  –	Ks. Rauscher ja Rauscher, Europäisches Zivilprozessrecht, 2. laitos, München, 2006, Art. 64 Brüssel IIa‑VO, 9. kappale, ja Fleige, M., Die Zuständigkeit für Sorgerechtsentscheidungen und die Rückführung von Kindern nach Entführungen nach dem Europäischen IZVR, Würzburg, 2006, s. 114.