62017CC0622
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 28 февруари 2019 година (
1
)
Дело C‑622/17
Baltic Media Alliance Ltd.
срещу
Lietuvos radijo ir televizijos komisija
(Преюдициално запитване, отправено от Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва)
„Преюдициално запитване — Свободно предоставяне на услуги — Директива 2010/13/ЕС — Аудио-визуални медийни услуги — Телевизионно излъчване — Член 1, параграф 1, букви в) и г) — Понятията „редакционна отговорност“ и „доставчик на медийни услуги“ — Телевизионен канал от държава членка — Член 3, параграфи 1 и 2 — Свобода на приемане и препредаване — Подбуждане към ненавист — Предприети мерки от държавата членка на приемане — Временно задължение за операторите, които разпространяват телевизионни канали на потребителите от съответната държава, каналът да се излъчва само в платени пакети — Съвместимост с правото на Съюза“
I. Въведение
1.
С настоящото преюдициално запитване Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) отправя до Съда два въпроса относно тълкуването на Директива 2010/13/ЕС, наречена „Директива за аудиовизуалните медийни услуги“ (
2
).
2.
Запитването е отправено в рамките на спор между Baltic Media Alliance Ltd. (наричано по-нататък „ВМА“) и Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Комисия за радио и телевизия на Литва, наричана по-нататък „LRTK“) относно решение на този орган, с което е наложено временно задължение за операторите, които разпространяват телевизионни канали на литовските потребители, да разпространяват телевизионния канал NTV Mir Lithuania само в платени пакети. Това решение, което понастоящем е оттеглено, е било приетоq след като в програма на този канал е установено подбуждане към ненавист, основана на националност.
3.
Запитващата юрисдикция поставя също въпроса за съвместимостта на разглежданото решение с член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13. Съгласно тази разпоредба държава членка, в която се приема телевизионно излъчване от друга държава членка, може да го ограничи поради подбуждане към ненавист само ако са изпълнени определени условия. Литовският законодател обаче е транспонирал тази разпоредба в смисъл, че LRTK не е длъжна да приложи споменатите условия, когато налага задължение за разпространяване на даден канал само в платени пакети. Ето защо LRTK не е спазила условията в главното производство.
4.
В настоящото заключение ще обясня причините, поради които според мен национална мярка — която се отнася до реда и условията за разпространение на телевизионен канал и която не води до възпрепятстване на самото приемане или препредаване — не попада в приложното поле на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13.
II. Правна уредба
А.
Директива 2010/13
5.
Член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 гласи:
„1.   Държавите членки гарантират свобода на приемането и не ограничават препредаването на тяхна територия на аудиовизуални медийни услуги от други държави членки на основания, които попадат в областите, координирани от настоящата директива.
2.   По отношение на телевизионното излъчване държавите членки могат временно да се ползват от дерогация от параграф 1, ако са изпълнени следните условия:
a)
телевизионно излъчване, идващо от друга държава членка, открито, сериозно и тежко нарушава член 27, параграф 1 или 2 и/или член 6;
б)
през предшестващите 12 месеца телевизионният оператор е нарушил разпоредбата/ите, посочена/и в буква а), най-малко в два предишни случая;
в)
съответната държава членка е уведомила писмено телевизионния оператор и Комисията за твърдените нарушения и за мерките, които възнамерява да предприеме, ако подобно нарушение възникне отново;
г)
консултациите с излъчващата държава членка и Комисията не са довели до приемливо уреждане в рамките на 15 дни от уведомлението, предвидено в буква в), а твърдяното нарушение продължава.
Комисията в срок от два месеца след уведомяването за взетите мерки от държавата членка, взема решение относно това дали мерките са съвместими с правото на Съюза. Ако тя реши, че не са, от държавата членка ще се изисква спешно да прекрати съответните мерки“.
6.
Съгласно член 6 от посочената директива държавите членки гарантират по подходящ начин, че аудио-визуалните медийни услуги, осигурени от доставчици на медийни услуги под тяхна юрисдикция, не съдържат никакво подбуждане към ненавист, основана на раса, пол, религия или националност.
Б.
Литовското право
7.
Член 19, параграф 1, точка 3 от Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (литовския Закон за информирането на обществеността) от 2 юли 2006 г. (Valstybės Žinios, 2006—07—27, n 82—3254) (наричан по-нататък „Законът за информирането на обществеността“) транспонира член 6 от Директива 2010/13. В редакцията си, приложима към спора в главното производство, тази разпоредба предвижда следното:
„Забранява се разпространяването в медиите на информация:
[…]
3)
с която се извършва военна пропаганда, която подбужда към война, ненавист, подигравка или презрение или която подбужда към дискриминация, насилие или физическа разправа срещу група лица или отделно лице от тази група, на основание на възраст, пол, сексуална ориентация, етнически произход, раса, националност, гражданство, език, произход, социално положение, вяра, убеждения, възгледи или религия; […]“.
8.
Член 33, параграфи 11 и 12 от този закон, в редакцията му, приложима към спора в главното производство, гласи:
„11.   Операторите, които препредават телевизионни канали, и другите лица, които доставят на литовските потребители услуги за интернет разпространение на канали или на телевизионни предавания в пакети от препредавани или разпространявани по интернет телевизионни програми, трябва да спазват приетите от [LRTK] правила за определяне на съдържанието на пакетите и да гарантират правото на потребителите на безпристрастна информация, многообразие на мнения, култури и езици, както и подходяща закрила на ненавършилите пълнолетие лица срещу вредното въздействие на публичната информация. Първите дванадесет месеца след приемането на решението, посочено в параграф 12, точка 1 от настоящия член, телевизионните канали, по които се разпространява забранена с член 19, параграф 1, точка 3 от [Закона за информирането на обществеността] информация, могат да се препредават или разпространяват по интернет само в платени пакети, като се забранява субсидирането или подпомагането на тези пакети или предоставянето им на каквито и да било предимства, а цената им не може да бъде по-ниска от разходите на доставчика на услугата за придобиване, препредаване или интернет разпространение на включените в тези пакети канали.
12.   При установен случай на огласяване, предаване и разгласяване на забранена информация по член 19, параграф 1, точки 1, 2 и 3 от [Закона за информирането на обществеността] по телевизионен канал, който се препредава или разпространява по интернет от територията на държави — членки на Европейския съюз, държави от Европейското икономическо пространство или други европейски държави, които са ратифицирали Конвенцията на Съвета на Европа за трансгранична телевизия, или в предавания по този канал [LRTK]:
1)
приема решение съответният канал да се разпространява само в платени пакети и уведомява за това телевизионните оператори и другите лица, които доставят на литовските потребители услуги за интернет разпространение на телевизионни канали или предавания;
2)
незабавно предприема мерки по член 341 от този закон с цел да гарантира съответствието на разпространението на телевизионните канали или предавания с изискванията на този закон […]“.
9.
Член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 е транспониран в член 341, параграфи 1 и 3 от Закона за информирането на обществеността. Параграф 1 от този член предвижда, че Република Литва гарантира свободата на приемане на аудио-визуални медийни услуги, предоставяни по-специално от територията на други държави членки. Параграф 3 от същия член предвижда, че тази свобода може да бъде „временно преустановена“, когато са изпълнени четирите условия по член 3, параграф 2.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
10.
BMA е дружество, регистрирано в Обединеното кралство, което притежава лиценз, издаден от компетентния в областта на далекосъобщенията орган на тази държава членка, а именно Office of Communications (Служба по съобщенията, наричана по-нататък „OFCOM“), за разпространение на телевизионния канал NTV Mir Lithuania.
11.
На 18 май 2016 г. на основание член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността LRTK приема решение, с което налага на операторите, които препредават телевизионни канали по кабел, и на другите лица, които доставят на литовските потребители услуги за интернет разпространение на такива канали, за срок от дванадесет месеца от датата на влизане в сила на решението да разпространяват телевизионния канал NTV Mir Lithuania само в платени пакети (или, при липса на такива пакети, срещу допълнителна такса, която не е включена в цената за основния пакет). Решението се позовава на факта, че излъченото на 15 април 2016 г. по въпросния канал предаване „Ypatingas įvykis. Tyrimas“ („Специално събитие — разследване“) съдържа забранена съгласно член 19, параграф 1, точка 3 от споменатия закон информация, с която подбужда към ненавист, основана на националност.
12.
На 22 юни 2016 г. LRTK приема ново решение, с което изменя първоначалното си решение. Този орган отменя задължението телевизионният канал NTV Mir Lithuania да се разпространява само в платени пакети и решава да започне процедура за временното му преустановяване на основание член 341, параграф 3 от Закона за информирането на обществеността. В този контекст органът уведомява BMA за нарушението, което е установил в първоначалното си решение, както и за мерките, които възнамерява да предприеме в случай на повторно нарушение. LRTK уведомява и OFCOM за въпросното нарушение.
13.
В същия ден ВМА подава жалба пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс) за отмяна на решението на LRTK от 18 май 2016 г. В нея BMA поддържа по-специално, че това решение е прието в нарушение на член 3, параграф 2 от Директива 2010/13. Според дружеството спорното решение ограничава препредаването на телевизионен канал от друга държава членка. Основанията за това ограничаване и процедурата, следвана при приемането на решението, следователно би трябвало да бъдат в съответствие с тази разпоредба. Това обаче не е така.
14.
При тези обстоятелства Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложим ли е член 3, параграфи 1 и 2 от [Директива 2010/13] само в случаите, когато държава членка на приемане възнамерява да преустанови излъчване или препредаване на телевизионни програми, или е приложим и в случаите, когато държава членка на приемане предприема и други мерки с цел да ограничи по друг начин свободното приемане и препредаване на аудио-визуални медийни услуги?
2)
Трябва ли съображение 8 и член 3, параграфи 1 и 2 от [Директива 2010/13] да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка на приемане — ако установи, че по телевизионен канал, препредаван или разпространяван по интернет от територията на държава — членка на Европейския съюз, е оповестена, предадена и разгласена информация по член 6 от Директива 2010/13 — да приеме, без да са изпълнени условията по член 3, параграф 2 от посочената директива, решение като предвиденото в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от [Закона за информирането на обществеността], тоест да наложи на излъчващите оператори, осъществяващи дейността си на територията на държавата членка на приемане, и на другите лица, които доставят услуги за разпространение на телевизионни програми по интернет, временно задължение да разпространяват или да препредават по интернет въпросния канал само в пакети от телевизионни програми, разпространявани срещу допълнително заплащане?“.
15.
Актът за преюдициално запитване от 27 октомври 2017 г. постъпва в секретариата на Съда на 3 ноември 2017 г. BMA, LRTK литовското правителство и Европейската комисия са представили пред Съда писмени становища. Посочените страни, с изключение на LRTK, са представлявани в проведеното на 28 ноември 2018 г. съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
IV. Анализ
А.
По допустимостта
16.
LRTK и литовското правителство оспорват допустимостта на преюдициалните въпроси и излагат във връзка с това две съображения.
17.
На първо място, те изтъкват, че въпросите имат хипотетичен характер. Всъщност, тъй като в същия ден, в който BMA сезирало запитващата юрисдикция, LRTK изменила решението си от 18 май 2016 г. и отменила задължението телевизионният канал NTV Mir Lithuania да се разпространява само в платени пакети, като започнала процедура за преустановяване на излъчването в съответствие с член 3, параграф 2 от Директива 2010/13, спорът в главното производство бил лишен от предмет. BMA вече нямало правен интерес да поддържа исканията си пред тази юрисдикция, тъй като жалбата му не можела да има полезен за него резултат.
18.
В това отношение бих искал да припомня, че в рамките на процедурата по член 267 ДФЕС въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите правомощия, и преценката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност (
3
). Според мен в настоящия случай представените накратко в предходната точка доводи на LRTK и литовското правителство не оборват тази презумпция.
19.
Всъщност в акта за преюдициално запитване националната юрисдикция уточнява, че според нея спорът в главното производство продължава да има предмет. Независимо от обстоятелството, че спорното решение е изменено, тя следва да се произнесе по въпроса дали решението на LRTK накърнява правата на ВМА и дали е законосъобразно към момента на приемането му. Ето защо Съдът очевидно следва да отговори.
20.
Вярно е впрочем, че по някои дела Съдът сам констатира отпадането на предмета на спора пред националния съд и на това основание приема за недопустими отправените към него преюдициални въпроси. В тези случаи обаче исканията на жалбоподателя в главното производство са изцяло уважени след подаването на жалбата пред националния съд (
4
).
21.
За разлика от тези случаи в главното производство LRTK не уважава искането на ВМА. Както твърди това дружество, чрез изменението на първоначалното си решение LRTK не е признала, че то е незаконосъобразно и не е заличила вече настъпилите от него последици. Задължението, ограничаващо разпространението на телевизионния канал NTV Mir Lithuania, е в сила от 23 май 2016 г. до 27 юни 2016 г. и през този период е могло да породи неблагоприятни последици за BMA (
5
).
22.
Следователно ВМА продължава да има интерес от установяването по съдебен ред, че спорното решение е незаконосъобразно към момента на приемането му. Евентуалната отмяна на това решение от националния съд би могла да послужи като основание за бъдещ иск за обезщетение на твърдените от това дружество загуби (
6
). Както ВМА твърди, такова установяване на незаконосъобразност ще предотврати освен това в бъдеще LRTK да приеме подобно решение срещу него (
7
).
23.
На второ място, литовското правителство поддържа, че решение, което включва задължение телевизионен канал да се разпространява само в платени пакети, не попада в приложното поле на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13. Следователно поисканото тълкуването на правото на Съюза не било необходимо за решаването на спора в главното производство.
24.
В това отношение е достатъчно да се посочи, че този довод се отнася до съществото на поставените въпроси от запитващата юрисдикция. Следователно е без значение за преценката на допустимостта им (
8
).
25.
С оглед на изложеното считам, че настоящите преюдициални въпроси са допустими.
Б.
По същество
1. Предварителни съображения
26.
Също както и Директива 89/552/ЕИО (
9
), която заменя, Директива 2010/13 има за цел да установи „пространство без вътрешни граници за аудиовизуалните медийни услуги“ (
10
). За тази цел посочената директива съдържа две допълващи се групи мерки.
27.
От една страна, тя предвижда в някои области („координирани области“) минимални изисквания, които са приложими за всички установени в държавите членки доставчици на аудио-визуални медийни услуги и имат за цел да защитят редица цели от общ интерес, както и създаването на аудио-визуално съдържание в Съюза. Сред тези изисквания е и член 6 от Директива 2010/13, който забранява излъчването на предавания, подбуждащи към ненавист, основана на раса, пол, религия или националност (
11
).
28.
От друга страна, Директива 2010/13 въвежда т.нар. принцип на „страната на произход“. В съответствие с член 2, параграф 1 от тази директива даден доставчик на аудио-визуални медийни услуги попада под юрисдикцията само на една държава членка и по принцип трябва да спазва само нейните правила (
12
). Тази държава членка е длъжна да контролира спазването от страна на съответния доставчик на установената от нея правна уредба и на минималните изисквания, предвидени в посочената директива. Съответно другите държави членки по принцип са длъжни по силата на член 3, параграф 1 от същата директива да гарантират свобода на приемането и да не ограничават препредаването на тяхна територия (задължения, които ще наричам заедно „свобода на приемане и препредаване“) на разрешени от първата държава услуги на основания, които попадат в координираните области, сред които, припомням, е забраната за подбуждане към ненавист. В член 3, параграф 2 от Директива 2010/13 обаче се предвижда възможността за допускане на изключение от тази свобода при спазване на материални и процесуални условия, които ще разгледам по-нататък (
13
).
29.
Член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 е транспониран от литовския законодател в член 341, параграфи 1 и 3 от Закона за информирането на обществеността. В този смисъл посочената разпоредба предвижда задължение за литовския регулаторен орган в аудио-визуалния сектор LRTK, ако установи, че телевизионно предаване съдържа информация, която подбужда към ненавист, да започне процедура за преустановяване на приемането и препредаването на съответния телевизионен канал при спазване на условия, аналогични на тези по член 3, параграф 2 от тази директива.
30.
Член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността обаче задължава LRTK, в случай на разпространение на предаване, подбуждащо към ненавист, да приеме незабавно (и независимо от тези условия) мярка, състояща се в задължение за операторите, които разпространяват телевизионни канали за литовските потребители, дванадесет месеца съответният телевизионен канал да се разпространява или препредава по интернет само в платени пакети (
14
). Съгласно предоставените от литовското правителство разяснения тази временна мярка е предназначена да осигури бърза реакция в случай на разпространение на забранена информация за периода до образуването и приключването на процедурата по преустановяване на излъчването.
31.
С решение от 18 май 2016 г. LRTK приема подобна мярка срещу телевизионния канал NTV Mir Lithuania с мотива, че едно от предаванията му подбужда към ненавист, основана на националност (
15
). Настоящото дело не се отнася до съдържанието на това решение. Запитващата юрисдикция по-специално не поставя под съмнение факта, че съдържанието на това предаване представлява подбуждане към ненавист по смисъла на член 6 от Директива 2010/13 (
16
).
32.
С първия си въпрос тя обаче иска да установи дали условията, предвидени в член 3, параграф 2 от Директива 2010/13, е трябвало да бъдат спазени от LRTK при приемането на спорното решение. При положителен отговор, с втория въпрос тя иска да установи какви са последиците от това за законосъобразността на посоченото решение.
33.
В този смисъл с разглежданите тук въпроси от Съда се иска да уточни какви мерки попадат в обхвата на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13. Тези въпроси се основават на разбирането, че излъчването на канала NTV Mir Lithuania представлява аудио-визуална медийна услуга, предоставяна от ВМА, която като такава попада в обхвата на посочената разпоредба. Това схващане е оспорено от LRTK и от литовското правителство пред Съда. Техните възражения поставят въпроса за медийните услуги, ползващи се от свободата на приемане и препредаване, предвидена в член 3, параграф 1 от тази директива. За да могат всички аспекти да получат отговори, които да са полезни на запитващата юрисдикция за решаването на спора в главното производство, на първо място, ще разгледам тази проблематика (2). След това ще се спра на първия въпрос и ще обясня защо според мен мярка като предвидената в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността не попада в обхвата на член 3, параграфи 1 и 2 (3). И накрая, при условията на евентуалност ще разгледам втория въпрос и ще обясня причините, поради които, ако се предположи, че попада в обхвата на посочения член 3, параграфи 1 и 2, тази мярка не би могла да бъде приета, без да са спазени условията, предвидени в тази разпоредба (4).
2. По аудио-визуалните медийни услуги, които се ползват от свободата на приемане и препредаване по член 3, параграф 1 от Директива 2010/13
34.
Два предварителни въпроса бяха обсъдени пред Съда във връзка с проблематиката на аудио-визуалните медийни услуги, ползващи се от свободата на приемане и препредаване: от една страна, дали канал като NTV Mir Lithuania се ползва от тази свобода, след като според LRTK и литовското правителство програмите на този канал се подготвят в трета страна (а); и от друга страна, дали за същия канал е приложима тази свобода, след като е предназначен само за територията на Република Литва (б).
а) По факта, че програмите на телевизионния канал произхождат основно от трета страна
35.
Аудио-визуалните медийни услуги, включително телевизионните програми, се ползват от принципа на свобода на приемане и препредаване, който се съдържа в член 3, параграф 1 от Директива 2010/13, само доколкото попадат в териториалния обхват на тази директива. За целта те трябва не само да се излъчват (най-малко) в една държава членка (
17
), но и да „произхождат“ от държава членка. В противен случай държавата членка на приемане по принцип е свободна сама да регламентира приемането и препредаването на тези услуги на територията си (
18
).
36.
В съответствие с член 2, параграф 1 от Директива 2010/13 аудио-визуална медийна услуга „произхожда“ от държава членка, ако доставчикът ѝ (в случаите, когато става въпрос за телевизионно излъчване, посочената директива използва понятието „телевизионен оператор“) (
19
)е под юрисдикцията на държава членка. Съгласно член 2, параграф 2 от същата директива такъв е случаят, когато: 1) съответният телевизионен оператор е установен на територията на държава членка (при условията, предвидени в параграф 3 от същия член) или 2) този оператор използва сателитни възможности на държава членка или сателитна връзка (
20
), намираща се на територията на държава членка (по силата на параграф 4 от същия член).
37.
В случая литовското правителство твърди по същество, че телевизионният оператор, който предоставя предавания за канал NTV Mir Lithuania, е установен в Русия, докато ВМА (със седалище, припомням, Обединеното кралство) само излъчва този канал в Литва. В това отношение следва да се отбележи, че както е известно, NTV е руски телевизионен канал на Oao Telekompania NTV, а NTV Mir (NTV Свят) е предаван чрез сателит международен вариант на този канал. В това отношение в съдебното заседание ВМА информира, че NTV Mir Lithuania е вариант на канала, който е насочен към обществеността в Литва (
21
). Разбирам довода на литовското правителство в смисъл, че основната част от програмите на канала NTV Mir Lithuania на ВМА представлява следователно препредаване без промяна на канала NTV.
38.
Налагат се някои бележки, за да се установи точният обхват на това твърдение. В правото на Съюза се прави разграничение между предоставянето на аудио-визуално съдържание и преноса на такова съдържание. В този контекст операторите, които се ограничават до пренос на съдържание, например чрез публичното му разпространение, не предоставят „аудио-визуални медийни услуги“ по смисъла на Директива 2010/13, а „електронни съобщителни услуги“, които са обхванати по-специално от Директива 2002/21/ЕО (
22
). В съответствие с определенията, дадени в тези две директиви (
23
), основният критерий за разграничаване на доставчиците на медийни услуги от операторите, които предлагат само услуга за разпространение, е дали те упражняват или не „редакционна отговорност“ върху излъчваното съдържание. Съгласно член 1, параграф 1 буква в) от Директива 2010/13 това понятие означава при телевизионното излъчване „упражняването на ефективен контрол както върху избора на предавания, така и върху тяхната организация в хронологичен ред“. В заключение, за целите на прилагането на нормите на Директива 2010/13 въпросът дали BMA упражнява такъв контрол върху програмата на телевизионния канал NTV Mir Lithuania или, напротив, се ограничава единствено до разпространението ѝ, е от решаващо значение (
24
).
39.
В това отношение в съдебното заседание литовското правителство посочва, че редакционните решения относно предаванията на канал NTV Mir Lithuania се вземат в Русия. Предаванията също се подготвяли в тази трета страна. BMA не влияело върху съдържанието им. От своя страна BMA поддържа, че решенията относно съдържанието на NTV Mir Lithuania се вземат в Обединеното кралство. Заинтересованата страна не само излъчвала този телевизионен канал, но и подготвяла съдържанието му, както впрочем било отбелязано в лиценза, издаден ѝ от OFCOM.
40.
Само запитващата юрисдикция можела евентуално да установи кой поема „редакционната отговорност“ за спорния канал, тъй като този въпрос спадал към установяването на фактическата обстановка. Фактът, че OFCOM била издала лиценз на BMA, водел към това дружество. Според мен обаче посоченият лиценз не може да има решаващо значение. Запитващата юрисдикция би трябвало винаги да може да провери дали условията за прилагането на Директива 2010/13 са изпълнени (
25
). Това не е лесна задача. Определението за „редакционна отговорност“, припомнено по-горе, е доста неясно и доколкото ми е известно, Съдът никога не се е произнасял по това понятие. Поради това считам за полезно да бъдат представени някои важни насоки за тълкуване.
41.
В това отношение, видно от същото определение, оператор носи редакционна отговорност за телевизионен канал, когато упражнява „ефективен контрол“, който, от една страна, има за предмет едновременно „избора“ на предаванията по този канал (тоест, в съответствие с обичайния смисъл на това понятие, избора дали да се включи или не дадено предаване) и „организацията“ на посочените предавания в хронологичен ред в него. В този смисъл контролът трябва да е върху цялостното съдържание на канала, а не върху всяко негово предаване поотделно. Фактът, че BMA евентуално не подготвя предаванията, излъчвани по канала NTV Mir Lithuania, следователно не е определящ фактор в това отношение.
42.
От друга страна, за естеството на този „ефективен контрол“ следва да се отбележи, че Директива 2010/13 не предлага никаква насока на отговор. Съображение 25 от нея само посочва, че държавите членки могат да определят това понятие в правната си уредба за транспониране. Според мен обаче прилагането на принципа на страната на произход налага да се определи една компетентна държава членка за всеки доставчик на аудио-визуални медийни услуги и следователно, доколкото е възможно, един оператор, който да поеме редакционната отговорност за съдържанието. В този контекст, ако се приеме, че държавите членки сами следва да уточнят посоченото понятие, би възникнал риск от спорове за компетентност, най-вече положителни (
26
). С оглед липсата на изрично препращане към правото на държавите членки в член 1, параграф 1, буква в) от тази директива и с цел да се гарантира еднаквото прилагане на същата директива в Съюза, считам, че понятието „ефективен контрол“ трябва да получи самостоятелно тълкуване.
43.
С оглед на контекста и целите на Директива 2010/13 (които, припомням, са регулиране на дейността на доставчиците на аудио-визуално съдържание, но не и на операторите, които само го пренасят) считам, че ефективният контрол се изразява в наличие на правомощие за приемане на окончателни решения относно самите предлагани аудио-визуални услуги (
27
). В разглеждания в главното производство случай такова правомощие има по-конкретно този, който определя програмната схема на предаванията на NTV Mir Lithuania.
44.
Обстоятелството (което запитващата юрисдикция следва да провери), че по същество каналът NTV Mir Lithuania е препредаване in extenso на канала NTV, би могло да насочи към извода, че BMA не носи редакционна отговорност за канала. Трудно обаче може да се направи окончателно заключение. То зависи от това дали самото дружество избира и организира препредаваните предаванията на NTV. Във всеки случай считам, че упражняването на такава отговорност по отношение на програмата на телевизионен канал изисква да се използват определени материални и човешки ресурси. Обстоятелството дали ВMA разполага с достатъчно наети лица, които отговарят за управлението, събирането, оценяването, обработването или утвърждаването на предаванията на канала, представлява според мен добър показател в това отношение (
28
).
45.
Дори да се предположи, че BMA действително е операторът, който носи редакционната отговорност, и независимо от факта, че това дружество е официално регистрирано в Обединеното кралство, запитващата юрисдикция следва все пак да провери къде на практика се вземат редакционните решения за канал NTV Mir Lithuania (
29
). Това също няма да е лека задача. Предполагам, че следва да се установи връзка с мястото, където на практика служителите на дружеството, които имат право да вземат окончателни решения за програмните схеми на канала, обичайно работят. Тази проверка е от значение, тъй като законодателят на Съюза е предвидил в Директива 2010/13 разпоредба, предназначена най-вероятно да предотврати установяването в Съюза на дружества „пощенски кутии“: ако решенията действително се вземат в Русия, както твърди литовското правителство, ВМА ще се счита за установено в Обединеното кралство на основание член 2, параграф 3, буква в) от Директивата само ако значителна част от работната сила, заета в извършването на дейността по предоставяне на аудио-визуалните медийни услуги оперира в тази държава членка.
46.
Дори и от проверката да се установи, че редакционната отговорност за канал NTV Mir Lithuania се носи не от ВМА, а от руското дружество, посочено в точка 37 от настоящото заключение, и/или че редакционните решения се вземат в Русия и условието за работната сила по член 2, параграф 3 буква в) от Директива 2010/13 също не е изпълнено, анализът не е приключил. Трябва да бъдат разгледани и критериите за привързване по член 2, параграф 4 от Директивата за използване на сателитен капацитет или сателитна връзка, намираща се в държава членка (
30
).
б) По въпроса дали телевизионен канал е предимно насочен към територията на държава членка
47.
Въпреки че е регистрирано в Обединеното кралство, по време на съдебното заседание ВМА посочва, че каналът NTV Mir Lithuania е насочен изключително към литовската общественост (
31
). Съдът постави въпрос към страните дали това обстоятелство поставя под съмнение прилагането на принципа на свобода на приемане и препредаване, предвиден в член 3, параграф 1 от Директива 2010/13. Поради това ще се спра накратко на този проблем.
48.
Директива 2010/13 се основава на свободата на установяване. С оглед на това доставчик на медийни услуги е свободен да избере да се установи в държавата членка, в която желае, дори и да не предлага услуги в тази държава (
32
). В съчетание с принципа на страната на произход тази свобода създава обаче опасност от злоупотреби. Всъщност такъв доставчик, който насочва съдържанието на програмите си към дадена държава членка, би могъл да се установи в друга държава членка с единствената цел да избегне прилагането на по-строга правна уредба на първата държава или по-ефективен и активен контрол върху споменатото съдържание от регулаторния орган за аудио-визуални услуги на същата (
33
).
49.
В практиката си по член 56 ДФЕС Съдът приема, че когато такъв радио- и телевизионен оператор се установи в една държава членка, за да предоставя оттам услуги за територията на друга държава членка с цел неправомерно да заобиколи произтичащите от националното ѝ право задължения, последната може да го разглежда като местен оператор (
34
).
50.
В случая литовското правителство твърди, че BMA се е установило в Обединеното кралство, за да избегне литовската правна уредба (
35
). Възможно ли е тогава Република Литва да се позове на тази съдебна практика, за да разглежда BMA като местен телевизионен оператор и да приеме правна уредба, въз основа на която това дружество да се счита за такова? Не считам. Дори в случай на заобикаляне на законодателството ѝ държавата членка на приемане не може съгласно Директива 2010/13 само на това основание да се освободи от задължението си да зачита свободата на приемане и препредаване. Законодателят на Съюза все пак е кодифицирал споменатата съдебна практика, като е предвидил особена процедура в член 4, параграфи 2—5 от Директивата (
36
). Безспорно е обаче, че Република Литва не я е използвала по отношение на NTV Mir Lithuania. Затова няма да продължавам разсъжденията по тази процедура.
3. По въпроса дали мярка като разглежданата в главното производство не попада в приложното поле на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 (първи въпрос)
51.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 обхваща само случаите, в които държавата членка на приемане възнамерява да преустанови приемането или препредаването на аудио-визуална медийна услуга от друга държава членка, или също и всяка друга мярка, приета от първата държава, за да ограничи по друг начин приемането или препредаването на тази услуга. Запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали в обхвата на посочената разпоредба попада също и мярката по член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността, при която се налага задължение за операторите, които разпространяват телевизионни канали на литовските оператори, за период от дванадесет месеца канал да се разпространява или препредава по интернет само в платени пакети.
52.
Бих искал да припомня, че съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2010/13 държавите членки „гарантират свобода на приемането и не ограничават препредаването на тяхна територия“ на аудио-визуални медийни услуги от други държави членки на основания, които попадат в областите, координирани от тази директива. Една от тях е подбуждането към ненавист, посочено в член 6 от Директивата. Въпреки това по отношение на телевизионното излъчване член 3, параграф 2 от същата директива дава възможност на държавата членка на приемане „временно да се [ползва] от дерогация от параграф 1“, при условие че са изпълнени материалните (
37
) и процесуалните условия (
38
).
53.
Според LRTK и литовското правителство тези разпоредби се отнасят само за случаите, в които държава членка възнамерява да преустанови приемането или препредаването на телевизионни излъчвания, идващи от друга държава членка. Мярка като предвидената в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността не попада в обхвата на тези разпоредби. ВМА и Комисията са на противоположно мнение. Запитващата юрисдикция е склонна да го приеме.
54.
В това отношение текстът на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 сам по себе си не дава отговор на поставения въпрос. Първият параграф предполага задължения за държавата членка на приемане („да [гарантира] свобода на приемането и [да не ограничава] препредаването“ на основания, попадащи в координираните области), а вторият параграф се позовава абстрактно на „дерогация“ от тези задължения. Въпреки това е трудно от тях да се извлече повече информация за посочените мерки. По-специално, тази текст сам по себе си не позволява да се разбере какво включва „свободата на приемане“. Освен това думата „ограничава“ в говоримия език може да има широк спектър от значения, вариращи от създаване на пълна невъзможност до обикновено затрудняване.
55.
При това положение текстът на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 следва да се прецени с оглед на основанията за приемането на тази разпоредба, контекста, в който тя се вписва, и целите на Директивата (
39
).
56.
По отношение на основанията за приемане на посочената разпоредба следва да се припомни, че в първото изречение от първоначалната си редакция член 2, параграф 2 от Директива 89/552 прогласява принципа на свобода на приемане и препредаване, а във второто си изречение урежда условията, при които държавата членка на приемане може „временно да преустанови препредаването на телевизионни излъчвания“. Следователно разпоредбата предвижда възможността за тази държава членка временно да спре препредаването на такова излъчване на територията си.
57.
Обхватът на член 2, параграф 2 вече е бил обаче предмет на разглеждане по дело, което получи широко медийно отразяване и което се отнася именно до въпроса дали държавата членка на приемане може да преустанови не само препредаването (по кабел) на излъчване на своята територия, но също и директното приемане (от сателит) (
40
). С оглед на постановеното по това дело законодателят на Съюза приема Директива 97/36 (
41
), като заменя споменатата разпоредба с нов член 2а, съдържащ формулировката, която е запазена в член 3, параграф 2, от Директива 2010/13 и съгласно която държавата членка на приемане може „временно да се [ползва] от дерогация“ от свободата на приемане и препредаване, ако са изпълнени предвидените в същия член условия. Това терминологично изменение има за цел най-вече, доколкото ми е известно, да изясни, че споменатата държава членка може да предприема действия, насочени както срещу приемането, така и срещу препредаването на излъчване на нейна територия. Няма основание обаче да се счита, че законодателят на Съюза е искал да промени естеството на обхванатите мерки (
42
). Впрочем съображение 36 от Директива 2010/13, също както и предшестващото го петнадесето съображение от Директива 89/552, все още съдържа текст за „преустановяване на препредаването“ от държавата членка на приемане (
43
).
58.
Що се отнася до контекста, в който се вписва член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 и нейните цели, ВМА изтъква по същество, че тази директива въвежда свободното предоставяне на медийни услуги. Понятието за дерогация от свободата на приемане и препредаване следва да получи същото значение като понятието за ограничаване по смисъла на член 56 ДФЕС. Жалбоподателят в главното производство припомня, че съгласно постоянната практика на Съда това понятие се отнася до мерки, които забраняват, затрудняват или правят по-малко привлекателно упражняването на свободата на предоставяне на услуги (
44
). В случая мярката, предвидена в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността, ще засегне както потребителите, така и доставчика на посочения канал. За да продължат да го гледат, потребителите би трябвало да се абонират както за основния пакет, така и за платен пакет. По този начин ще намалее аудиторията на канала, което би оказало отрицателно въздействие върху рентабилността му. Следователно тази мярка представлявала подобно ограничаване и поради това била дерогация на свободата на приемане и препредаване по смисъла на посочения член 3, параграфи 1 и 2. По същество Комисията споделя тази позиция.
59.
Не считам обаче, че това е правилният подход. Вярно е, че Директива 2010/13 регламентира конкретната проява в областта на аудио-визуалните медийни услуги на свободното предоставяне на услуги, гарантирано с член 56 ДФЕС (
45
). Въпреки това създаването на „пространство без вътрешни граници“ (
46
) за медийни услуги далеч надхвърля въпросите на икономическите свободи на движение. Това не са услуги като останалите. Телевизионното излъчване по-специално е от основно значение за демокрацията, културата и образованието в държавите членки. Съответно това радиоразпръскване може да има явно въздействие върху населението на тези държави членки (
47
). Обществените интереси, свързани с излъчването на телевизионни програми, са многобройни.
60.
В този контекст координацията, направена с Директива 2010/13, е с ограничен обхват. Тази директива, и по-специално член 3, параграфи 1 и 2, няма за цел да премахне всички пречки за разпространението на канали на телевизионен оператор или за рентабилността му. Съгласно практиката на Съда свободата на приемане и препредаване отразява принципа на зачитане от държавата членка на приемане на контролните функции, осъществявани от държавата членка на произход относно съдържанието на телевизионните предавания на телевизионните оператори под нейната юрисдикция. С други думи, тази свобода гарантира на посочените органи, че предаванията, чието съдържание е било „одобрено“ от държавата членка на произход, могат по принцип да бъдат законно разпространявани на територията на всички държави членки.
61.
В този смисъл член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 не допуска държавата членка на приемане да извършва — на основания, спадащи към координираните от тази директива области (защита на ненавършилите пълнолетие лица, подбуждане към ненавист и т.н.) — повторен контрол върху разпространяваното на нейната територия съдържание, като прилага спрямо него режим на предварително разрешение. Посочената разпоредба не допуска държавата членка на приемане да ограничи самото препредаване на такова съдържание на тези основания (
48
). Като предприема подобни мерки, държавата членка на приемане дерогира свободата на приемане и препредаване.
62.
Тази разпоредба обаче не се прилага по отношение на мерките, предприети от държава членка на приемане за телевизионното излъчване въз основа на разпоредби, които нямат за предмет телевизионното излъчване в пряк смисъл и макар да преследват цели в координираните области, нямат за последица да ограничат препредаването (или приемането) „в пряк смисъл“ на това излъчване на нейна територия (
49
).
63.
Решение Mesopotamia Broadcast и Roj TV (
50
) е добър пример за това. В делото, по което е постановено това решение, германските власти са наложили забрана на Mesopotamia Broadcast и Roj TV, което е под юрисдикцията на Дания, за осъществяване на дейност на германска територия по причини, свързани с подбуждане към ненавист, въз основа на германската правна уредба относно сдруженията. По този начин всички дейности на този телевизионен оператор (като създаването на програми организирането на публични прожекции, извършването на дейности по подкрепа и т.н.) практически са забранени в Германия. Съдът приема, че предвид неизчерпателния характер на Директива 89/552 относно областите, спадащи към обществения ред, добрите нрави или обществената сигурност, тези органи могат свободно да прилагат подобна уредба (която няма за предмет телевизионното излъчване в пряк смисъл) към дейностите на Mesopotamia Broadcast и на Roj TV, при условие че няма за последица да ограничи препредаването в пряк смисъл на предавания на Roj TV.
64.
С оглед на цитираната по-горе практика на Съда ми се струва, че мярка като предвидената в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността не попада в обхвата на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13.
65.
Всъщност, от една страна, тази правна уредба няма за предмет телевизионно излъчване (нито предоставянето на медийни услуги като цяло). Както бе припомнено в точка 38 от настоящото заключение, правото на Съюза прави разграничение между предоставянето на съдържание, което предполага редакционна отговорност, и неговото излъчване. В това отношение, както посочва член 33, параграф 11 от Закона за информирането на обществеността, мярката, предвидена от тази правна уредба, се отнася до операторите, които предлагат на литовските потребители програмите в пакети от канали. Тя не се отнася до съдържанието на телевизионните предавания, а до тяхното разпространение. Тази правна уредба налага по същество изискванията по отношение на съставянето на тези пакети. Щом като не предполага поемане на редакторска отговорност върху излъчваните програми, предлагането на такива пакети на потребителите не попада в приложното поле на Директива 2010/13 (
51
), както основателно подчертава LRTK.
66.
От друга страна, според мен не може да се приеме, че мярката, предвидена в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността, има за последица да ограничи препредаването (или приемането) в пряк смисъл на канала. Всъщност от значение в това отношение според мен е дали, независимо от предприетата от държавата членка на приемане мярка, съответното телевизионно предаване може винаги правомерно да се излъчва и остава
законно достъпно за потребителите на територията ѝ (
52
). В този смисъл държавата членка на приемане ограничава приемането или препредаването в пряк смисъл, когато преустанови препредаването на канал по кабелна мрежа или забрани продажбата на декодер, който е абсолютно необходим за гледането му чрез сателит (
53
). Каналът не може повече да се препредава законно и телевизионен зрител, който иска да го гледа, не може законно да прави това.
67.
Във всички останали случаи според мен съответната държава членка урежда правила за разпространение на телевизионните предавания. Държавата членка на приемане може да изиска от разпространителите на телевизионни канали да изготвят офертите си по такъв начин, че порнографските канали да са включени само в специфични пакети, към които се прилагат особени условия (
54
), да ограничават рекламата на този вид канали или да забранят гледането им на обществени места. Вярно е, че такива правила ограничават до известна степен достъпа до тези канали. Впрочем именно това е самото им предназначение. Според мен обаче тези правила за разпространение не ограничават самото приемане или препредаване на въпросните канали. Разпространителите са свободни да приемат тези канали, да ги включват в своите оферти и да ги препредават. Потребителите имат законен достъп до тези канали. В разглеждания случай телевизионните зрители в Литва продължават да могат по всяко време да гледат законно програмата на телевизионния канал NTV Mir Lituanie, при условие че се абонират за подходящ пакет от програми.
68.
Разбира се, същите тези правила за разпространение и достъп не следва да лишават член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 от неговото полезно действие. Такъв би бил случаят, ако насърчават разпространението на местни предавания или са от такъв мащаб, че на практика водят до прекомерно затрудняване на разпространението и достъпа до телевизионно предаване, произхождащо от друга държава членка. Настоящият случай обаче не е такъв (
55
).
69.
Тълкуване в обратен смисъл, а именно че по принцип за държавата членка на приемане е забранено да налага на операторите — на основание например защита на ненавършилите пълнолетие лица и забрана за подбуждане към ненавист — правила за разпространение на аудио-визуални и медийни услуги, би надхвърлило логиката на разпределение на правомощията между държавата членка на произход и държавата членка на приемане. Начинът, по който разпространителите съставят офертите си за пакети с оглед на потребителите на втората държава, е въпрос, който по дефиниция не може да се контролира от първата държава.
70.
Тук трябва да се подчертае още един елемент от контекста. Не може да не бъде забелязано, че условията по член 3, параграф 2 от Директива 2010/13 (
56
) са особено тежки. Това според мен е оправдано с оглед на факта, че преустановяването на аудио-визуални медийни услуги сериозно засяга свободното им движение. Тези условия налагат абстрактно сравнително претегляне, от една страна, на интереса от свобода на приемане и препредаване, която е конкретно проявление на свободата на изразяване на мнение и свободата на предоставяне на услуги, и от друга страна, на определени обществени интереси на държавите членки. Сериозността на засягане налага в замяна строги условия (
57
). От друга страна, както подчертава LRTK, задължението за предаване на даден канал в платени пакети има значително по-ограничени последици за разпространението на този канал, отколкото преустановяването на излъчването му. Би било непропорционално и неподходящо такава мярка да се прилага при същите условия.
71.
Тълкуването, което предлагам, според мен не може да бъде оборено от довода на ВМА, че като изключение от свободата на приемане и препредаване, установена в член 3, параграф 1 от Директива 2010/13, член 3, параграф 2 от същата директива следва да се тълкува ограничително (
58
).
72.
Всъщност, както вече посочих, свободата на приемане и препредаване гарантира на телевизионните оператори, че излъчванията, одобрени от държавата членка, от която произхождат, могат по принцип да бъдат законно разпространявани на територията на всички държави членки. Според мен тази свобода няма за цел да премахне всички пречки, които биха могли да затруднят разпространението на каналите на даден телевизионен оператор или да навредят на рентабилността му, като например условията за разпространение. С оглед на това предлагам на Съда, вместо да тълкува широко съответната дерогация, да определи точния обхват на самия принцип.
73.
Следва освен това да се отбележи, че мярката, за която се отнася решение Mesopotamia Broadcast и Roj TV (
59
) и която се състои в пълна забрана на дейност, може да затрудни съответния телевизионен оператор в много по-голяма степен, отколкото правилото за съставяне на разглежданите в настоящото дело пакети. В случая по споменатото дело германското правителство е направило всичко, което е технически възможно, за да попречи на разгласяването от Roj TV на информация, подбуждаща към ненавист. Следователно според мен би било парадоксално задължението по член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността да се приеме за неправомерно, след като разглежданата в споменатото решение мярка е приета за валидна. Първата мярка е предприета с оглед на интереси, които са аналогични на тези в основата на втората, но са с по-слаб интензитет.
74.
Тълкуването, което предлагам, не означава и да се даде „картбланш“ на държавата членка на приемане. Макар че не попада в обхвата на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13, мярка като предвидената в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността при всички случаи попада според мен в обхвата на член 56 ДФЕС (
60
). Както вече посочих, тази мярка може да представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги. Ограничението може обаче да бъде и обосновано.
75.
Всъщност разглежданата мярка не води до пряка или косвена дискриминация в полза на създадено в страната съдържание и преследва цел от общ интерес. Според мен тя преминава успешно и проверката за пропорционалност (
61
). Литовските органи не са забранили просто достъпа до канал NTV Mir Lithuania, а само са ограничили зрителската му аудитория. В този контекст предоставянето на аудио-визуални медийни услуги е неразривно свързано със свободата на изразяване, за да бъде съвместима със свободното предоставяне на услуги, съответната национална правна уредба трябва да бъде в съответствие и с основните права, за чието спазване следи Съдът (
62
), и по-специално с член 11 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Но и тук свободата на изразяване не е абсолютен прерогатив, тъй като резултатите от проверките за обоснованост и за пропорционалност също би трябвало да са в подкрепа на решението на литовските органи (
63
).
76.
В това отношение не следва да се забравя контекстът в основата на настоящото дело. Според информацията, предоставена от LRTK и литовското правителство, член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността е приет с цел да се защити литовското информационно пространство и да се реагира бързо (
64
) срещу руската пропаганда в контекста на информационната война срещу балтийските държави с оглед на геополитическото им положение. Институциите на Съюза са установили, че балтийските държави, както сами твърдят, са изправени пред разпространението в медиите на невярна информация, целенасочено адресирана към техните рускоезични малцинства, за дискредитиране на тези държави, за подкопаване на европейската политическа реторика, основана на демократичните ценности, на правата на човека и на принципите на правовата държава, и по-общо за дестабилизиране на политическото, икономическото и социалното положение на тези държави (
65
). Като се има предвид особено голямото влияние на телевизията върху формирането на общественото мнение, реакцията на литовския законодател изглежда напълно разумна.
77.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори, че член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 трябва да се тълкува в смисъл, че мярка — предприета от държавата членка на приемане на излъчван от друга държава членка телевизионен канал и изразяваща се в задължение за операторите, разпространяващи пакети от телевизионни канали на потребителите от първата държава, да излъчват или препредават този канал само в платени пакети или срещу допълнително заплащане — не попада в обхвата на тази разпоредба.
4. При условията на евентуалност: по задължението за държавата членка на приемане да изпълни условията, предвидени в член 3, параграф 2 от Директива 2010/13 (втори въпрос)
78.
Дори да се предположи, че обратно на това, което предлагам, член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 трябва да се тълкува в смисъл, че е приложим по отношение на мярка като предвидената в член 33, параграф 11 и параграф 12, точка 1 от Закона за информирането на обществеността, запитващата юрисдикция иска с втория си въпрос да установи по същество дали в съответствие с правото на Съюза тази мярка може да бъде приета, когато не са изпълнени условията, предвидени в член 3, параграф 2.
79.
Струва ми се трудно да се поддържат доводи против тезата, че когато Директива 2010/13 е приложима, държава членка на приемане — която възнамерява да предприеме срещу аудио-визуални медийни услуги от друга държава членка мярка, попадаща в приложното поле на член 3, параграфи 1 и 2 от същата директина — трябва да изпълни условията по споменатия параграф 2 (
66
).
80.
Несъмнено, както е видно от член 4, параграф 1, Директива 2010/13 формулира минимални предписания. Държавите членки могат следователно да предвиждат по-подробни или по-строги правила от съдържащите се в тази директива. Тази възможност може обаче да бъде използвана от държавите членки само що се отнася до излъчващите оператори под тяхна юрисдикция. С други думи, държавата членка на предаване може да надхвърли изискванията на посочената директива, но не и държавата членка на приемане (
67
).
81.
Остава да се провери дали държавата членка на приемане може да се позове на първичното право, за да обоснове приемането на мярка, която не изпълнява условията, предвидени в член 3, параграф 2 от Директива 2010/13. В това отношение бих искал да припомня, че член 52 ДФЕС предвижда по-специално основания във връзка с обществения ред и обществената сигурност, на които могат да се позовават държавите членки, като тези основания са приложими към свободното предоставяне на услуги въз основа на препратката в член 62 ДФЕС. Следва да се отбележи, че Съдът все още не е заел позиция по въпроса (
68
).
82.
Според мен, както твърди и Комисията в хода на съдебното заседание, дори и да се приеме, че мярката попада в приложното поле на член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/13 и е приета на основание, попадащо в координираните с тази директива области, държавата членка на приемане не може да се позове на първичното право, за да надхвърли това, което е разрешено от тази разпоредба.
83.
Всъщност съгласно постоянната практика на Съда възможността, предоставена на държавите членки да се позовават на основания, предвидени в Договора за функционирането на Европейския съюз, е обусловена от липсата на хармонизация на приложимите правила (
69
). Мярка, забранена от директива за прилагане на свободното предоставяне на услуги, не би могла да бъде обоснована с първичното право. Съдът счита, че когато се приема акт от вторичното право, с който се конкретизира свободата на движение, гарантирана от Договора за функционирането на Европейския съюз (
70
), законодателят на Съюза може да ограничи възможността за позоваване на тези основания (
71
).
V. Заключение
84.
По изложените съображения предлагам Съдът да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва), както следва:
„Член 3, параграфи 1 и 2 от Директива № 2010/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудиовизуални медийни услуги (Директива за аудиовизуалните медийни услуги), трябва да се тълкува в смисъл, че в приложното му поле не попада мярка, която е предприета от държавата членка на приемане на канал от друга държава членка и която се състои в задължение за операторите, разпространяващи телевизионни канали на потребителите от първата държава, да излъчват или препредават въпросния канал само в платени пакети или срещу допълнително заплащане“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудиовизуални медийни услуги (ОВ L 95, 2010 г., стр. 1).
(
3
)	Вж. по-специално решение от 26 юли 2017 г., Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, т. 24 и цитираната съдебна практика).
(
4
)	Вж. по-специално определение от 10 юни 2011 г., Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, т. 17 и 18), и решения от 12 март 1998 г., Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, т. 20 и 21) и от 20 януари 2005 г., García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, т. 29—31).
(
5
)	Не следва да се смесва, от една страна, изменението или отмяната от органа с последващ административен акт, които не представляват признание на незаконосъобразността на отменения акт и имат действие ex nunc, и от друга страна, съдебното решение за отмяната на този акт, по силата на което отмененият акт се заличава с обратна сила от правния ред и се счита, че никога не е съществувал. Вж. в този смисъл решение от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, т. 68).
(
6
)	BMA твърди, че приходите му от реклама са намалели в резултат на спорното решение.
(
7
)	Вж. по аналогия решение от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, т. 61—64 и цитираната съдебна практика).
(
8
)	Вж. по аналогия решение от 4 октомври 1991 г., Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, т. 15 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (ОВ L 298, 1989 г., стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 215), наричана „Директива за телевизия без граници“. Материалното приложно поле на тази директива първоначално е ограничено до телевизионните предавания. Впоследствие то е разширено и обхваща и услугите за гледане на предавания по заявка по-специално по интернет. Тези различни услуги са обединени под наименованието „аудио-визуални медийни услуги“.
(
10
)	Съображение 104 от Директива 2010/13. Същата идея е изразена в съображение 8 от Директивата, що се отнася до телевизионното излъчване, чрез израза „свободата на движение […] [на] телевизионни предавания“. Телевизионното излъчване е предмет на Европейската конвенция за трансгранична телевизия, подписана на 5 май 1989 г. в Страсбург, към която са се присъединили 20 държави членки, сред които и Република Литва. Следва да се припомни, че работата по тази конвенция и по Директива 89/552 протича едновременно с цел те да се превърнат в успоредно действащи правни инструменти, които преследват сходни цели и са основават на еднакъв тип правила.
(
11
)	Тези изисквания се отнасят също така за рекламата, спонсорството, телевизионното пазаруване, защитата на ненавършилите пълнолетие лица, утвърждаването на европейските произведения и достъпа до информация относно значими събития за обществото.
(
12
)	Видно от съображения 33 и 34 от Директива 2010/13, законодателят на Съюза приема, че този принцип е от съществено значение за създаването на вътрешен пазар за аудио-визуални медийни услуги по-специално за да се осигури правна сигурност за доставчиците на такива услуги и да се насърчи медийният плурализъм в рамките на Съюза. Освен това, видно от съображение 36 от тази директива, той приема, че контролът от държавата членка на произход по принцип е достатъчен, за да се гарантира съответствие с минималните изисквания, поставени от посочената директива.
(
13
)	Вж. точка 52 от настоящото заключение.
(
14
)	Както е видно от акта за преюдициално запитване, пакет от канали означава пакет от телевизионни канали, предлаган на потребителите от телевизионен оператор или от друго лице, което им предоставя услуги за разпространението на телевизионни канали или предавания по интернет. В основния пакет са включени канали, които се предоставят срещу заплащане на фиксирана месечна сума на всички потребители на въпросните услуги. В платения пакет са включени канали, предлаган на потребителите срещу допълнителна такса, която не е включена в цената на основния пакет.
(
15
)	LRTK посочва в становището си, че въпросното предаване „съдържа невярна информация, която подбужда към враждебност и ненавист, основани на националност, спрямо балтийските държави, за сътрудничество между Литва и Латвия в рамките на Холокоста и за вътрешната политика на балтийските държави, която е представена като националистическа и неонацистка и като представляваща заплаха за руското национално малцинство, живеещо на тяхна територия“. Според LRTK това предаване е адресирано „специално към рускоезичното малцинство в Литва“ и има за цел чрез различни пропагандни техники да „повлияе отрицателно и чрез внушения на мнението на тази група от обществото за вътрешната и външната политика на Литва, Латвия и Естония за активизиране на разделенията и поляризирането на обществото, да постави акцент върху напрежението в региона на Източна Европа, създадено от западните държави, и на ролята на Русия като жертва“. Ще се върна към този въпрос по-долу, в точка 76 от настоящото заключение.
(
16
)	Комисията уточнява в становището си, че LRTK тълкува това понятие с оглед на решение от 22 септември 2011 г., Mesopotamia Broadcast и Roj TV (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607, т. 41—44). В споменатото решение Съдът постановява, че в обхвата на понятието „подбуждане към ненавист“ по смисъла на Директива 89/552 попадат посланията, които допринасят за разпалване на яростни сблъсъци между лица от различни етнически общности, които живеят в една и съща държава, и за изостряне на напрежението между тях, като по този начин засягат разбирателството между народите. По принцип е трудно да се определи границата, след която пристрастното и изопачено представяне на исторически събития или актуални въпроси представлява подбуждане към ненавист. Този въпрос обаче надхвърля предмета на настоящото заключение.
(
17
)	Вж. член 2, параграф 6 и съображение 39 от Директива 2010/13, съгласно които тази директива не се прилага по отношение на аудио-визуални медийни услуги, които са предназначени изключително за приемане в трети страни и които не се приемат чрез стандартно потребителско оборудване пряко или косвено от обществеността в една или повече държави членки.
(
18
)	Вж. съображение 54 от Директива 2010/13.
(
19
)	Вж. член 1, точка 1, буква е) от Директива 2010/13.
(
20
)	Терминът „сателитна връзка“ или uplink означава предаването на сигнали между наземна станция и сателит, което се различава от „низходяща връзка“ или downlink, съответстващо на предаване на сигнали от сателит към приемник.
(
21
)	Тук следва да се припомни един факт. Населението на балтийските държави (Естония, Латвия и Литва) включва голямо рускоезично малцинство в резултат на значителната миграция, която се наблюдава в тези държави по време на СССР, и на наложеното тогава използване на руски език. В този смисъл във всяка от тези държави живеят две езикови общности. Националните телевизионните оператори излъчват програмите си на официалния език на съответната държава, докато сателитните и кабелните технологии дават възможност програмите на руските телевизионни канали да се разпространяват сред руското малцинство. Вж. по-специално Jõesaar, A. One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive. — Media and Communication, 2015, vol. 3, no 4.
(
22
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195).
(
23
)	Вж. определението за „аудио-визуална медийна услуга“ в член 1, параграф 1, буква a), подточка i) от Директива 2010/13 и определението за „доставчик на медийна услуга“ в същия [член 1], параграф 1, буква г) и съображение 26 от тази директива, както и определението на понятието „електронна съобщителна услуга“ в член 2, буква в) от Директива 2002/21.
(
24
)	За яснота, член 3, параграф 1 от Директива 2010/13 се отнася само до препредаването като начин на предоставяне на аудио-визуални медийни услуги. Тази директива не се прилага за услугите по самото препредаване на сигнала. Тя урежда съдържанието, а не начина на излъчването му.
(
25
)	Бих искал да припомня, че Директива 2010/13 не хармонизира разрешенията или лицензите, предоставени от държавите членки, които считат, че са компетентни да регулират дейността на доставчик на аудио-визуални медийни услуги на основание член 2, параграф 1 от тази директива. Лицензът, издаден от OFCOM на BMA, сам по себе си не е от значение при разглеждането на правото на Съюза.
(
26
)	Такъв би бил случаят например ако държава членка счита, от гледна точка на националното си право, че установен на нейна територия оператор поема редакторската отговорност за съдържанието, а втора държава членка счита, въз основа на собствената си правна уредба, че става въпрос за друг оператор, който е под нейната юрисдикция.
(
27
)	Вж. за тази дефиниция Schulz, W. et Heilmann, S. La responsabilité éditoriale — Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels. — IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg, 2008, p. 17.
(
28
)	По последния въпрос вж. документ на Съвета на Европа, озаглавен Recommendation CM/Rec (2011)7 of the Committee of Ministers to a new member states се notion of media, приет на 21 септември 2011 г., точки 29—36, по-специално точка 34.
(
29
)	Директива 2013/10 използва последователно понятията за „редакционна отговорност“ и „редакционни решения“. Не е необходимо според мен да се прави разграничение между тези две понятия. За да се определи какво представлява „редакционно решение“, трябва да бъдат използвани критериите, които характеризират редакционна отговорност.
(
30
)	В случая, както ВМА посочва по време на съдебното заседание, каналът NTV Mir Lithuania се предава чрез сателит към станция, намираща се в Латвия (downlink), която препредава сигнала на кабелни оператори в Литва, които на свой ред препредават този канал на телевизионните зрители в Литва. Според литовското правителство въпросният сателит не е под юрисдикцията на Обединеното кралство и сателитната връзка (uplink) с него вече не се намира на територията на тази държава членка. Всъщност ставало въпрос за руски сателит и сателитната връзката се намирала извън Съюза.
(
31
)	Все пак BMA посочва, че програмата на канал може да се гледа по интернет и в други държави членки. Във всеки случай това не променя факта, че е насочена към за обществеността в Литва.
(
32
)	Вж. съображение 40 от Директива 2010/13.
(
33
)	Във връзка с последното и без по какъвто и да било начин да поставям под съмнение регулаторния капацитет на OFCOM (който орган все пак многократно е налагал санкции на ВМА за излъчвани по канал NTV Mir Lithuania програми), бих искал да отбележа, че изглежда по-лесно за LRTK, отколкото за OFCOM, да упражни контрол върху подобен телевизионен канал, излъчван основно на руски език. OFCOM в случая би могла да осъществи контрол върху спорното предаване едва след като то бъде изцяло преведено на английски език. Освен това LRTK и OFCOM нямат една и съща гледна точка към съдържанието му. Докато за първата, предвид геополитическия контекст, в който се намират балтийските държави (вж. бележка под линия 21 по-горе и точка 76 от настоящото заключение), това предаване подбужда към ненавист, то за втората, която е извън този контекст, противоречи на правилата за безпристрастност на съдържанието. Вж. Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, no 319, 19 December 2016, p. 28—50.
(
34
)	Според Съда заобикалянето на правилата на държавата членка на приемане не изключва въпросния оператор от приложното поле на свободното предоставяне на услуги. Обратно, държавата членка може да се позове на това обстоятелство като основание за отклонение от тази свобода. Вж. решения от 3 декември 1974 г., Van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, т. 13), и от 5 октомври 1994 г., TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, т. 15, 20 и 21).
(
35
)	Това дружество е взело посоченото решение в отговор на приемането на решението на LRTK на 19 март 2014 г. за преустановяване на препредаването на NTV Mir Lithuania.
(
36
)	Вж. също съображения 41 и 42 от Директива 2010/13.
(
37
)	Параграф 2, първа алинея, буква а) от посочения член поставя условие телевизионното излъчване, идващо от друга държава членка, открито, сериозно и тежко да нарушава по-специално забраната, предвидена в член 6, а буква б) от същата разпоредба — телевизионният оператор да е нарушил тази забрана най-малко в два случая през предшестващите дванадесет месеца.
(
38
)	Параграф 2, първа алинея, буква в) от посочения член предвижда задължение за държавата членка на приемане да уведоми писмено телевизионния оператор и Комисията за твърдените нарушения и за мерките, които възнамерява да предприеме, ако подобно нарушение възникне отново. Съгласно буква г) от посочената алинея единствено ако консултациите с излъчващата държава членка и Комисията не са довели до приемливо уреждане в рамките на петнадесет дни, считано от това уведомяване, а твърдяното нарушение продължава, държавата може да предприеме действия. Освен това съгласно втората алинея на същия параграф 2 Комисията взема решение в срок от два месеца от датата на уведомяването относно съвместимостта на тези мерки с правото на Съюза.
(
39
)	Относно аспектите, които трябва да се вземат предвид при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза, вж. решение от 10 декември 2018 г., Wightman и др. (C‑621/18, EU:C:2018:999, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Тук имам предвид делото Red Hot TV, което дълго е сред основните новини в Обединеното кралство в началото на 90-те години. То разглежда случай с порнографски телевизионен канал, чиято програма се излъчва в тази държава членка от сателит, като се използва сателитна връзка, намираща се в Дания. Властите в Обединеното кралство са се опитали да възпрепятстват това разпространение по-специално като обявяват за закононарушение доставката на декодери, позволяващи гледането му. Red Hot TV тогава оспорва тази мярка, като твърди, че член 2, параграф 2 от Директива 89/552 дава право на държавата членка на приемане само временно да преустанови препредаването на излъчване, идващо от друга държава членка. Съдът е сезиран с въпроса (дело C‑327/93), но Red Hot TV е обявено в несъстоятелност и националният спор приключва, преди той да е успял да се произнесе. Вж. Dann, P. The Red Hot Channel: pornography without frontiers. — Entertainment Law Review, 1993, 4(6), p. 191—193.
(
41
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 година за изменение на [Директива 89/552] (ОВ L 202, 1997 г., стр. 60; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 232). Във връзка с тези обяснения вж. предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета за изменение на [Директива 89/552] (COM(95) 86 окончателен) (ОВ C 185, 1995 г., стр. 4), стр. 16, 19 и 33.
(
42
)	В съображение 15 от Директива 97/36 също се уточнява, че член 2а включва мерките „[за] ограничаване на приемането и/или преустановяването на препредаването на телевизионни предавания“. Използването на термина „ограничаване“ на приемането, за разлика от „преустановяване“ на препредаването, намира струва ми се обяснение от практическо естество. Когато канал се предава от сателит и сигналът се приема директно от антените на телевизионните зрители на държава членка, последната по правило не разполага с техническата възможност да спре това предаване. Всичко, което, строго погледнато, може да направи, е да ограничи приемането този канал по-специално като евентуално забрани, както по дело Red Hot TV, продажбата на декодер, необходим за гледането на програмата. И в двата случая идеята е да се преустанови, доколкото е възможно, разпространението на програмата.
(
43
)	По същия начин член 24, параграф 2 от Европейската конвенция за трансгранична телевизия, която, припомням, е правен инструмент, който действа успоредно с Директива 89/552, а следователно и с Директива 2010/13, предвижда, че при определени условия държавата може „да прекрати временно препредаването“ на програмата. Точка 322 от обяснителния доклад към тази конвенция посочва, че тази процедура има за цел „да се избегне произволното
преустановяване на препредаването от [държавата] на приемане“ (курсивът е мой). От друга страна, припомням, че тази конвенция е изменена с протокола (STE № 171), влязъл в сила на 1 март 2002 г., именно с цел да се съобразят измененията, въведени чрез Директива 97/36 в Директива 89/552. Споменатият член 24, параграф 2 обаче не е изменен.
(
44
)	Вж. по-специално решения от 31 март 1993 г., Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, т. 32), от 13 декември 2007 г., Комисия/Италия (C‑465/05, EU:C:2007:781, т. 17), както и от 17 ноември 2015 г., RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, т. 69).
(
45
)	Съдът постановява още в решение от 30 април 1974 г., Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, т. 6), че телевизионните излъчвания представляват „услуги“ по смисъла на член 56 ДФЕС. Поради това Директива 2010/13 е приета на основание член 53, параграф 1 ДФЕС и член 62 ДФЕС.
(
46
)	Вж. точка 26 от настоящото заключение.
(
47
)	Вж. съображения 2, 5, 21 и 45 от Директива 2010/13.
(
48
)	Вж., що се отнася до Директива 89/552, решения от 10 септември 1996 г., Комисия/Белгия (C‑11/95, EU:C:1996:316, т. 42 и 92), от 29 май 1997 г., Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, т. 32—36), и от 22 септември 2011 г., Mesopotamia Broadcast и Roj TV (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607, т. 35 и 36). Според мен тълкуването, дадено от Съда в посочените решения, е относимо и към Директива 2010/13.
(
49
)	Вж. решения от 9 юли 1997 г., De Agostini и TV-Shop (C‑34/95—C‑36/95, EU:C:1997:344, т. 32—38), и от 22 септември 2011 г., Mesopotamia Broadcast и Roj TV (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607, по-специално т. 37).
(
50
)	Решение от 22 септември 2011 г. (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607, т. 51—53).
(
51
)	Доставката на пакети по кабел до потребителите за сметка на това е „електронна съобщителна услуга“, попадаща по-специално в обхвата на Директива 2002/21. Вж. решение от 7 ноември 2013 г., UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, т. 44)
(
52
)	Вж. решение от 22 септември 2011 г., Mesopotamia Broadcast и Roj TV (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607, т. 52).
(
53
)	Това тълкуване според мен се потвърждава и от съображение 10 от неотдавна приетата Директива (ЕС) 2018/1808 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 година за изменение на Директива 2010/13/ЕС за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудиовизуални медийни услуги (Директива за аудиовизуалните медийни услуги), предвид променящите се пазарни условия (ОВ L 303, 2018 г., стр. 69), съгласно което държавата членка на приемане по принцип не трябва да предприема мерки, „които биха
възпрепятствали препредаването на нейна територия на такива предавания“ (курсивът е мой).
(
54
)	Вж. например за Франция, буква D от Recommandation no 2004‑7 du 15 décembre 2004 aux éditeurs et distributeurs de services de télévision diffusant en métropole et dans les départements d’outre-mer des programmes de catégorie V (Препоръка № 2004—7 от 15 декември 2004 г. за издателите и разпространителите на телевизионни услуги, излъчващи в континентална Франция и в отвъдморските департаменти програми от категория V) (JORF № 298 от 23 декември 2004 г.), която предвижда по същество, че операторите, които предлагат пакети, включващи порнографски канали, трябва да предлагат и оферта, която да не включва такива канали, при търговски условия, които не насърчават обща оферта, която включва такива канали. Вж. и за Румъния член 27, параграф 2 от Решение № 220 от 24 февруари 2011 г. на Националния съвет за аудио-визия (текст, достъпен на английски език на адрес: http://www.cna.ro/Decision-no-220-dated-February.html), съгласно който програмите, определени като „+ 18“, предоставяни от доставчици на медийни услуги под юрисдикцията на държави членки, различни от Румъния, трябва задължително да бъдат разпространявани в допълнителни пакети, специално предназначени за възрастни.
(
55
)	В частност правната уредба, разглеждана в главното производство, не налага по никакъв начин въпросният канал да бъде разпространяван на недостъпна цена. Член 33, параграф 11 от литовския Закон за информирането на обществеността забранява на доставчиците само да субсидират или да подпомагат платените пакети, да предоставят каквото и да било свързано с тях предимство или да ги доставят на цена под разходите по придобиването, препредаването или разпространението по интернет на каналите, включени в тези пакети.
(
56
)	Припомнени в бележки под линия 37 и 38 от настоящото заключение.
(
57
)	В този смисъл вж. обяснителния доклад към Европейската конвенция за трансгранична телевизия, точка 328.
(
58
)	Вж. съображение 43 от Директива 2010/13.
(
59
)	Решение от 22 септември 2011 г. (C‑244/10 и C‑245/10, EU:C:2011:607).
(
60
)	Вярно е наистина, че доставката на пакети от разпространявани по кабел канали попада, както подчертах в точка 51 от настоящото заключение, в обхвата на Директива 2002/21. При все това обаче съгласно член 1, параграф 3 от същата директива тя не засяга мерките, предприети на национално равнище в съответствие със законодателството на Съюза за постигането на цели от общ интерес. Следователно спорната мярка в главното производство трябва да се прецени от гледна точка на първичното право на Съюза.
(
61
)	Следва да се припомни, че в съответствие с принципа на пропорционалност прилагането на националната уредба на държава членка за установени в други държави членки доставчици трябва да може да гарантира осъществяването на целта, която преследва, и да не надхвърля необходимото за нейното постигане. Вж. по-конкретно решение от 18 юли 2007 г., Комисия/Германия (C‑490/04, EU:C:2007:430, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
62
)	Вж. решения от 18 юни 1991 г., ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, т. 42—45), и от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281, т. 36).
(
63
)	Европейският съд по правата на човека се е произнасял многократно по въпроса за борбата с информацията, подбуждаща към ненавист. Той припомня в това отношение, че свободата на изразяване не е абсолютно право и забраната на такава информация може да обоснове забрана за излъчването на телевизионно предаване (вж. по-специално неотдавнашното решение на ЕСПЧ от 17 април 2018 г., Roj TV A/S с/у Дания, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, § 37—39, 41 и 42). Това важи a fortiori за мярка, с която само се определят условия за разпространението на телевизионен канал.
(
64
)	Бих искал да припомня, че процедурата, предвидена в член 3, параграф 2 от Директива 2010/13, освен че е тежка, е относително продължителна. Тези аспекти обясняват защо използването на тази процедура (и успешното ѝ приключване) рядко се случва на практика. Вж. European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17 май 2016 г., по-специално стр. 9 и 12. Освен това към момента на провеждане на главното производство тази директива не предвижда възможност за незабавно предприемане на спешни мерки, позволяващи да се допусне изключение от свободата на приемане и препредаване на телевизионно излъчване, и то въпреки че подобна мярка е била предвидена при аудио-визуалните медийни услуги по заявка, в член 3, параграф 5 от нея. Следва да се отбележи обаче, че приетата неотдавна Директива 2018/1808 предвижда приложимост на процедурата за спешни мерки и по отношение на телевизионните предавания.
(
65
)	Текстът е от Резолюция на Европейския парламент от 23 ноември 2016 г. относно стратегическата комуникация от ЕС за противодействие на пропагандата, насочена срещу него от трети страни (2016/2030(INI) и Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите от 24 април 2018 г. — „Европейски подход за борба с дезинформацията, разпространявана онлайн“ (COM (2018) 236 окончателен). Вж. също решение на Комисията от 10 юли 2015 година относно съвместимостта на мерките, приети от Литва в съответствие с член 3, параграф 2 от [Директива 2010/13] (C(2015) 4609 окончателен). Това решение е взето след преустановяването от тази държава членка на разпространението на нейната територия на програмата на руския телевизионен канал RTR Planeta, попадащ под юрисдикцията на Швеция.
(
66
)	Разбира се, без да се засяга процедурата по член 4, параграфи 2—5 от Директива 2010/13.
(
67
)	Вж. по аналогия решение от 18 декември 2007 г., Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, т. 79 и 80).
(
68
)	Този довод изтъква Кралство Белгия в своя защита в производство за установяване на неизпълнение на задължения, по което е постановено решение от 10 септември 1996 г., Комисия/Белгия (C‑11/95, EU:C:1996:316, т. 91 и 92), постановено в контекста на Директива 89/552. В това решение Съдът обаче не счита за необходимо да се произнесе по този въпрос.
(
69
)	Вж. в този смисъл решение от 18 март 1980 г., Debauve и др. (52/79, EU:C:1980:83, т. 15).
(
70
)	Следва да се припомни, че Директива 2010/13 е приета на основание член 62 ДФЕС. Следователно законодателят на Съюза има за цел да приложи, в обхвата на тази директива, възможностите за изключения, свързани с обществения ред и обществената сигурност. Вж. в същия смисъл заключението на генералния адвокат Lenz по дело Комисия/Белгия (C‑11/95, EU:C:1996:178, т. 100—104).
(
71
)	Вж. решение от 16 юни 2015 г., Rina Services и др. (C‑593/13, EU:C:2015:399, т. 40 и цитираната съдебна практика).