62002CC0039_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Podle mezinárodní úmluvy o omezení odpovědnosti vlastníků námořních plavidel uzavřené v Bruselu dne 10. října 1957(2) může majitel lodi dosáhnout omezení své odpovědnosti pro některé námořní škody v částce stanovené touto úmluvou. Předmětem projednávané věci je situace, ve které majitelé lodí zahájili řízení o omezení odpovědnosti před soudem místa registrace svého plavidla v Nizozemsku, zatímco poškozený, jemuž vznikla škoda, která je přičítána tomuto plavidlu, podal žalobu na náhradu své škody u dánského soudu.
2. V této souvislosti Højesteret (Nejvyšší soud) (Dánsko) klade Soudnímu dvoru několik předběžných otázek týkajících se výkladu úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech(3) . Předkládající soud se tak táže, zda se v projednávané věci použijí ustanovení článku 21 Bruselské úmluvy o překážce věci zahájené. Zároveň se táže, zda usnesení na základě návrhu vydané nizozemským soudem povolující zřízení fondu omezujícího odpovědnost představuje rozhodnutí ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy a v jakém rozsahu může být v Dánsku uznáno.
I – Právní rámec
A – Úmluva z roku 1957
3. Omezení odpovědnosti v námořním právu bylo přijato četnými vnitrostátními právními předpisy již před delším časem jako odpověď na základní potřebu, pokud jde o to, že rizika spojená s navigací mohou být takového rozsahu, že nemohou být pojištěna v celém svém rozsahu(4) . Rozmanitost vnitrostátních právních předpisů použitelných v této oblasti a mezinárodní charakter námořní dopravy vedly státy k vytvoření jednotných pravidel prostřednictvím první mezinárodní úmluvy přijaté v roce 1924 a poté úmluvy z roku 1957(5) .
4. Úmluva z roku 1957 stanoví, že majitel lodi může omezit svou odpovědnost pro pohledávky vyplývající z jednoho z případů vyjmenovaných v této úmluvě, ledaže událost, která způsobila vznik pohledávky, byla způsobena jeho vlastním zaviněním. Mezi tyto pohledávky patří náhrada hmotné škody způsobené jednáním, nedbalostí nebo zaviněním jakékoli osoby nacházející se na palubě plavidla a vztahujícím se na její navigaci. Podle čl. 1 bodu 7 úmluvy z roku 1957 neznamená skutečnost domáhání se omezení své odpovědnosti uznání této odpovědnosti. Částka, ve které může majitel lodi omezit svou odpovědnost, je úměrná nosnosti plavidla. Odpovídá součinu této nosnosti a částky stanovené touto úmluvou podle povahy způsobené škody. Pokud tedy škodná událost způsobila pouze hmotnou újmu, může být odpovědnost vlastníka nebo majitele lodi omezena na 1000 franků na tunu nosnosti plavidla(6) .
5. Jestliže všechny pohledávky vzniklé ze stejné škodné události překročí hranici takto definovanou, může být zřízen fond odpovídající tomuto omezení a musí sloužit výhradně k vyrovnání pohledávek, u kterých lze omezení odpovědnosti namítat. Tento fond je rozdělen mezi věřitele úměrně výši jejich uznané pohledávky. Pravidla o zřízení a rozdělení případného fondu a všechna procesní pravidla jsou stanovena vnitrostátním právem státu, ve kterém je fond zřízen(7) .
6. Úmluva z roku 1957 byla nahrazena úmluvou o omezení odpovědnosti ve věci námořních pohledávek uzavřenou v Londýně dne 19. listopadu 1976(8) .
B – Nizozemské právo
7. Podle ustanovení platných v rozhodné době nizozemské právo upravovalo řízení o omezení odpovědnosti, které zahrnuje tři fáze. V první fázi vlastník plavidla nebo majitel lodi podává u soudu místa registrace tohoto plavidla návrh, ve kterém uvádí částku, ve které požaduje omezit svou odpovědnost a jméno a bydliště (sídlo) případných věřitelů. Když soud návrhu vyhoví, stanoví prozatímně usnesením částku, ve které je odpovědnost navrhovatele omezena a uloží mu uhradit tuto částku zvýšenou o náklady řízení nebo zřídit práva k zajištění pohledávky do výše těchto částek. Soud zároveň určí soudce-komisaře a likvidátora. Usnesení s připojeným návrhem musí být doručeno doporučeným dopisem navrhovateli a věřitelům označeným v návrhu. Musí být rovněž předmětem zveřejnění v Úředním věstníku a v jiných novinách. Může být napadeno odvoláním navrhovatele a věřitelů, kteří by v tomto stadiu mohli požadovat zamítnutí návrhu nebo prohlášení návrhu za nepřípustný(9) . Rozhodnutí o odvolání může být předmětem dovolání.
8. V průběhu druhé fáze řízení jsou věřitelé vyzváni k přihlášení svých pohledávek. Mohou rovněž podat námitky za účelem zpochybnění práva vlastníka plavidla získat omezení jeho odpovědnosti a částky, ve které soud prozatímně stanovil tuto hranici. Stejně tak může vlastník plavidla popřít pohledávky. Tyto námitky a tato popření jsou zaslány soudu buď k přímému vyřízení, nebo k vyřízení po neúspěšném pokusu o smír soudcem-komisařem(10) . Tato fáze je ukončena tím, že likvidátor vypracuje seznam rozdělení fondu mezi věřitele, jejichž pohledávka byla uznána. Tito věřitelé mohou zpochybnit tento seznam u soudu. Jestliže není přihlášena žádná pohledávka, vlastník plavidla získá rozhodnutí umožňující mu v budoucnosti napadnout jakoukoli žalobu vztahující se k dotčené události. Toto rozhodnutí může být předmětem opravného prostředku.
9. V průběhu třetí fáze řízení jsou věřitelé vyzváni doporučeným dopisem k odsouhlasení částky, která je jim přiznána. Musejí požádat o svůj podíl ve lhůtě jednoho roku. Po rozdělení fondu omezujícího odpovědnost je vlastník nebo majitel lodi zproštěn jakékoli jiné odpovědnosti z důvodu škodné události.
C – Bruselská úmluva
10. Podle své preambule má Bruselská úmluva za cíl usnadnit vzájemné uznávání a výkon soudních rozhodnutí v souladu s článkem 293 ES a posílit v rámci Společenství právní ochranu osob v něm trvale usazených. Podle své preambule je za tímto účelem nezbytné stanovit mezinárodní pravomoc soudů smluvních států.
11. Článek 2 Bruselské úmluvy upravuje obecné pravidlo, podle kterého jsou příslušné soudy státu, ve kterém má žalovaný své trvalé bydliště (sídlo). Článek 5 uvedené úmluvy stanoví, že „ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání [deliktní či kvazideliktní odpovědnost]“ může být žalovaný žalován „u soudu, v jehož obvodu se nachází místo, kde k protiprávnímu jednání došlo.“ (neoficiální překlad)
12. Článek 6a Bruselské úmluvy doplňuje:
„Pokud je podle této úmluvy soud jednoho ze smluvních států příslušný k projednávání žalob na náhradu škody z důvodu užívání nebo provozování plavidla, tento soud nebo jakýkoli jiný soud jej nahrazující v rámci vnitrostátního práva tohoto státu projedná také návrhy týkající se omezení této odpovědnosti.“ (neoficiální překlad)
13. Tato úmluva mimoto směřuje k tomu, aby nebyla vydávána protichůdná rozhodnutí. Za tímto účelem její článek 21 vztahující se k překážce věci zahájené stanoví:
„Jsou-li u soudů různých smluvních států podány návrhy mající stejný skutkový a právní základ a předmět a týkající se stejných účastníků řízení, každý soud odlišný od soudu, u kterého bylo řízení zahájeno nejdříve, se i bez návrhu vzdá příslušnosti ve prospěch soudu, u kterého bylo řízení zahájeno nejdříve.
Soud, který se musí vzdát příslušnosti, může řízení přerušit, je-li příslušnost jiného soudu popírána.“ (neoficiální překlad)
14. Článek 22 této úmluvy stanoví, že jsou-li u soudů různých smluvních států podány návrhy, které navzájem souvisejí a probíhají na prvním stupni, může soud, u něhož byl návrh podán později, řízení přerušit. Může za určitých podmínek rovněž prohlásit, že není příslušný. Podle tohoto článku návrhy navzájem souvisejí, pokud je mezi nimi dán tak úzký vztah, že je společné projednání a rozhodnutí vhodné k tomu, aby se zabránilo možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím.
15. Bruselská úmluva konečně v hlavě III stanoví postup zjednodušeného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí. Článek 25 této úmluvy definuje pojem rozhodnutí následujícím způsobem:
„Pro účely této smlouvy se rozhodnutím rozumí každé rozhodnutí vydané soudem smluvního státu bez ohledu na to, je-li označeno jako rozsudek, usnesení nebo příkaz k výkonu rozhodnutí včetně úředně vydaného usnesení o nákladech řízení.“ (neoficiální překlad)
16. Článek 26 Bruselské úmluvy stanoví:
„Rozhodnutí vydané ve smluvním státě bude v ostatních smluvních státech uznáno, aniž by k tomu bylo potřeba zvláštního řízení […]“ (neoficiální překlad)
17. Článek 27 téže úmluvy vyjmenovává podmínky, za nichž tato rozhodnutí nejsou uznána. Stanoví:
„Rozhodnutí nebude uznáno:
[…]
2) v případě rozsudku pro zmeškání, jestliže návrh na zahájení řízení nebyl žalovanému oznámen či doručen řádně a v dostatečném předstihu umožňujícím mu zajištění obrany;
[…]“ (neoficiální překlad)
II – Skutkový stav a řízení ve věci v původním řízení
18. Společnost Mærsk Olie and Gas A/S (dále jen „Mærsk“) v květnu 1985 položila ropovod a plynovod v Severním moři. Trauler náležející společnosti M. de Haan et W. de Boer, zastoupené svými společníky Martinusem de Haan a Willemem de Boerem (dále jen „majitelé lodí“) prováděl během měsíce června 1985 lov ryb v oblasti, ve které se nacházela tato potrubí. Mærsk konstatovala, že tato potrubí byla poškozena. Mærsk sdělila majitelům lodí dopisem ze dne 3. července 1985, že je považuje za odpovědné za tuto škodu, jejíž náhrada byla vyčíslena na 1 700 019 USD a 51 961,58 GBP.
19. Dne 23. dubna 1987 podali majitelé lodí u Arrondissementsrechtbank Groningen (Nizozemsko), nizozemského soudu prvního stupně místa registrace jejich plavidla, návrh na omezení své odpovědnosti. Dne 27. května 1987 tento soud vydal usnesení, kterým určil prozatímně toto omezení na 52 417,40 HFL (NLG) a nařídil majitelům lodí složit tuto částku zvýšenou o 10 000 HFL (NLG) na pokrytí nákladů řízení. Faxem ze dne 5. června 1987 advokáti majitelů lodí informovali Mærsk o tomto rozhodnutí.
20. Dne 20. června 1987 podala Mærsk žalobu na náhradu škody proti majitelům lodí u Vestre Landsret (Dánsko) z důvodu poškození způsobených na potrubí.
21. Podáním ze dne 24. června 1987 se Mærsk odvolala proti usnesení vyhovujícímu návrhu na omezení odpovědnosti majitelů lodí vydanému nizozemským soudem dne 27. května 1987 z důvodu, že tento soud není příslušný. Dne 6. ledna 1988 nizozemský odvolací soud potvrdil výše uvedené usnesení.
22. Doporučeným dopisem ze dne 1. února 1988 doručil likvidátor určený tímto soudem další údaje o tomto usnesení advokátovi Mærsk. Tento likvidátor vyzval Mærsk dopisem ze dne 25. dubna 1988, aby přihlásila svou pohledávku. Mærsk tak neučinila a pro nedostatek přihlášek jiných pohledávek byla částka složená majiteli lodí těmto majitelům v prosinci 1988 vrácena.
23. Rozhodnutím ze dne 27. dubna 1998 Vestre Landsret rozhodl, že se podle ustanovení čl. 21 druhého pododstavce Bruselské úmluvy musí vzdát příslušnosti ve prospěch nizozemského soudu. Nejprve měl za to, že nizozemská rozhodnutí ze dne 27. května 1987 a ze dne 6. ledna 1988 musejí být považována za rozhodnutí soudu ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy, jelikož Mærsk měla možnost se během řízení hájit. Dále usoudil, že se nizozemské řízení a jím zahájené řízení týká stejných účastníků řízení, téhož skutkového a právního základu a téhož předmětu. V tomto ohledu zdůraznil, že obě věci vycházejí ze stejného skutkového základu a že Mærsk by bývala mohla uplatnit v rámci nizozemského řízení stejné argumenty jako argumenty, které uplatnila před ním samým. Konečně připomenul, že určení okamžiku, vE kterém byly návrhy podány u soudu podle článku 21 Bruselské úmluvy, musí být provedeno na základě vnitrostátních procesních pravidel uplatňujících se u každého dotyčného soudu. Podle těchto ustanovení bylo u nizozemského soudu řízení zahájeno k datu podání návrhu majitelů lodí, tedy 23. dubna 1987, zatímco dánské řízení bylo zahájeno až 20. června 1987.
24.
Mærsk podala u předkládajícího soudu odvolání proti tomuto rozhodnutí. Nejprve uplatnila, že je to Vestre Landsret, který musí být považován za soud, který zahájil řízení nejdříve ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy. Tvrdila, že návrh na omezení odpovědnosti nepředstavuje věc ve smyslu tohoto ustanovení a podpůrně, že nabyla postavení účastníka v tomto řízení až 24. června 1987, kdy podala odvolání proti usnesení ze dne 27. května 1987. Nemohla zde tedy být totožnost účastníků řízení ve smyslu tohoto ustanovení, jestliže podala svou žalobu na náhradu škody u Vestre Landsret dne 20. června 1987. Mærsk konečně uvedla, že podmínky pro uznání nizozemského usnesení ze dne 27. května 1987 v Dánsku, požadované v čl. 27 odst. 2 Bruselské úmluvy nejsou splněny, protože toto rozhodnutí bylo vydáno při porušení základní zásady kontradiktornosti řízení.
25. Naopak majitelé lodí uplatnili, že Vestre Landsret byl povinen prohlásit se nepříslušným k projednání žaloby Mærsk podle článku 21 Bruselské úmluvy. Tvrdili, že jak nizozemské právo, tak i článek 6a Bruselské úmluvy svěřují Arrondissementsrechtbank Groningen pravomoc k meritornímu projednání otázek o odpovědnosti, že Mærsk byla věřitelem ve věci projednávané před tímto soudem a že podala odvolání proti usnesení vydanému tímto soudem. Majitelé lodí podpůrně tvrdili, že rozhodnutí končící řízení před Arrondissementsrechtbank Groningen představuje rozhodnutí soudu podle článku 25 Bruselské úmluvy, které musí být v Dánsku uznáno. Vzhledem k nabytí právní moci tohoto rozhodnutí musí být dánská žaloba prohlášena za nepřípustnou.
26. Konečně majitelé lodí vysvětlili, že Mærsk není oprávněna uplatňovat nedostatek předvolání k soudu, protože podala odvolání v Nizozemsku, aniž by tento bod zpochybnila. Tvrdí, že zachování pravidel řízení musí být posouzeno v závislosti na tehdy platných nizozemských pravidlech a že tato pravidla byla dodržena, když byla Mærsk účinně a trvale informována o žalobách podaných v Nizozemsku.
III – Předběžné otázky
27. Højesteret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Spadá řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost na návrh majitele lodi podle Bruselské úmluvy ze dne 10. října 1957 pod článek 21 úmluvy o soudní příslušnosti a o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, pokud návrh jmenovitě označuje toho, kdo by mohl být dotčen jako případný poškozený?
2) Je rozhodnutí nařizující zřízení fondu omezujícího odpovědnost podle pravidel nizozemského řízení platných v roce 1986 rozhodnutím soudu ve smyslu článku 25 výše uvedené úmluvy?
3) Může být dnes fond omezující odpovědnost, který byl zřízen dne 27. května 1987 nizozemským soudem podle nizozemských pravidel platných v rozhodné době, aniž by dotyčnému věřiteli byl doručen návrh na zahájení řízení, předmětem odmítnutí uznání v jiném členském státu na základě čl. 27 odst. 2 výše uvedené úmluvy?
4) V případě kladné odpovědi na třetí otázku může být dotčenému věřiteli odepřeno jeho právo podle článku 27 odst. 2 z důvodu, že v členském státu, který zřídil fond, následně předložil nadřízenému soudu otázku příslušnosti, aniž by namítal nedostatek doručení návrhu?“
IV – Posouzení
A – K první předběžné otázce
28. První předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost na základě návrhu majitele lodi spadá do působnosti článku 21 Bruselské úmluvy v případě, že návrh jmenovitě označuje toho, kdo by mohl být dotčen jako případný poškozený.
29. Touto otázkou se předkládající soud snaží zjistit, zda byl Vestre Landsret oprávněn se vzdát příslušnosti ve sporu ve prospěch nizozemského soudu podle článku 21 Bruselské úmluvy. Tento soud se tak snaží určit, zda byly splněny podmínky stanovené tímto článkem mezi řízením o omezení odpovědnosti zahájeným majiteli plavidla u nizozemského soudu a žalobou na náhradu škody podanou Mærsk u dánského soudu. Je tedy třeba první předběžnou otázku chápat v tom smyslu, že se předkládající soud v podstatě táže, zda řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost jako řízení zahájené v projednávané věci majiteli lodí podle nizozemského práva formou návrhu označujícího jmenovitě případného poškozeného a žaloba na náhradu škody podaná tímto poškozeným proti těmto majitelům lodí představují žaloby podané mezi stejnými účastníky řízení a mající týž předmět a tentýž skutkový a právní základ ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy.
30. Úvodem se nám nejeví sporným, že řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost jako fondu upraveného nizozemským právem v rozhodné době spadá do působnosti tohoto článku 21. Tento článek ani žádné jiné ustanovení Bruselské úmluvy nestanoví druh věcí nebo sporů, které spadají do jeho oblasti působnosti. Podle jeho francouzského znění se použije na „návrhy“ podané u soudů. Užití tohoto termínu „návrh“, jehož význam je ve francouzštině velmi obecný, vede k myšlence, že autoři této úmluvy nechtěli omezit užití ustanovení týkajících se překážky věci zahájené na některé zvláštní žaloby, ale že naopak zamýšleli pokrýt ve značné míře všechny druhy řízení, které mohou být předloženy vnitrostátnímu soudu, nezávisle na jejich formě nebo kvalifikaci ve vnitrostátním právu. Tato analýza je rovněž potvrzena v ostatních jazykových zněních, ve kterých má odpovídající termín také obecný význam(11) . Kromě toho víme, že Bruselská úmluva má za cíl zajistit volný pohyb rozsudků mezi smluvními státy a že, jak Soudní dvůr soustavně judikoval(12), má tento článek 21 stejně tak jako ostatní ustanovení této úmluvy týkající se překážky věci zahájené a souvisejících návrhů za cíl zabránit v co největším možném rozsahu tomu, aby byla vydávána protichůdná soudní rozhodnutí v různých smluvních státech v souvislosti s týmž sporem. Má za cíl vyloučit již od počátku situace, kdy by rozhodnutí vydané v jednom smluvním státě nemohlo být uznáno v jiném státě, protože by bylo neslučitelné s rozhodnutím vydaným v tomto posledně jmenovaném státě mezi stejnými účastníky řízení. S ohledem na tento cíl Soudní dvůr rozhodl, že tento článek 21 musí být předmětem širokého výkladu, který by zahrnul všechny situace překážky věci zahájené(13), a že k tomu, aby taková situace vznikla, stačí, aby byly splněny podmínky spočívající v trojí totožnosti účastníků řízení, skutkového a právního základu a předmětu, aniž by byla nezbytná jakákoli jiná podmínka(14) .
31. Ze znění tohoto článku 21 a z cíle, který sleduje, tedy můžeme vyvodit, že k tomu, aby byla Bruselská úmluva plně účinná a aby bylo možno zabránit v co největším možném rozsahu tomu, aby mohla být vydávána protichůdná rozhodnutí v různých státech, stačí, aby bylo u soudu skutečně zahájeno řízení návrhem směřujícím k získání rozhodnutí soudu, které může mít právní účinky nebo následky vůči třetí osobě označené v tomto návrhu, aby se tento článek mohl uplatnit. Řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost jako řízení upravené nizozemským právem podle nás splňuje tyto podmínky. Takové řízení má totiž za cíl umožnit vlastníkovi plavidla nebo majiteli lodi omezit jeho odpovědnost z důvodu škody případně způsobené tímto plavidlem jednomu nebo více věřitelům rozhodnutím soudu do částky vypočítané v souladu s ustanoveními úmluvy z roku 1957 tak, aby již věřitelé nemohli požadovat za stejnou škodnou událost jiné částky než ty, které jim mohou být přiznány v rámci tohoto řízení. Takové řízení tedy směřuje k získání rozhodnutí soudu, které může mít právní následky vůči tomuto nebo těmto věřitelům. Řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost takové jako řízení zahájené v projednávané věci tedy může jako takové spadat do působnosti článku 21 Bruselské úmluvy(15) .
32. Je tedy třeba přezkoumat, zda takové řízení zahájené v projednávané věci majiteli lodí na základě návrhu označujícího jmenovitě případného poškozeného a žaloba na náhradu škody zahájená tímto poškozeným proti těmto majitelům lodí vzájemně představují trojí totožnost účastníků řízení, skutkového a právního základu a předmětu.
33. Ze znění článku 21 Bruselské úmluvy vyplývá, že tyto tři podmínky jsou kumulativní. Stačí tedy, aby jedna z nich nebyla splněna k tomu, aby mezi dvěma dotčenými věcmi nebyla situace překážky věci zahájené. Jak uvedeme následně(16), máme za to, že obě dotyčné projednávané věci nevykazují totožnost skutkového a právního základu a předmětu. Vzhledem ke znění předběžné otázky a důvodům rozhodnutí o nepříslušnosti vydaného Vestre Landsret si nicméně myslíme, že může být užitečné pro předkládající soud zabývat se rovněž pojmem „totožnost účastníků řízení“, jak ostatně učinili všichni vedlejší účastníci.
1. Pojem „totožnost účastníků řízení“
34. Otázka, která je položená v tomto sporu, spočívá v tom, zda v projednávané věci má být Mærsk považována za účastníka řízení o omezení odpovědnosti pouze z důvodu, že ji tento návrh označoval, třebaže jí byl tento návrh doručen až poté, co bylo vydáno usnesení nizozemským soudem ze dne 27. května 1987. Uvedli jsme, že v souladu s platným nizozemským právem není během první fáze řízení kontradiktorní a stává se jím až v druhé fázi, poté, co je vydáno usnesení rozhodující o návrhu na omezení, když je toto usnesení spolu s návrhem doručeno věřitelům, kteří jsou v tomto návrhu jmenovitě označeni. Jde tedy o to určit, zda skutečnost, že Mærsk byla označena v návrhu na omezení odpovědnosti, jí dává postavení účastníka řízení o omezení odpovědnosti již od nekontradiktorní fáze tohoto řízení, jak tvrdí majitelé lodí, nizozemská vláda a vláda Spojeného království, nebo zda tato společnost měla postavení účastníka řízení až od okamžiku, kdy obdržela usnesení a návrh na zahájení řízení nebo popřípadě když podala odvolání proti tomuto usnesení, jak uplatňuje Mærsk a Komise Evropských společenství. Jinými slovy se jedná o to, zda návrh jako návrh podaný majiteli plavidla u nizozemského soudu zahajuje řízení u soudu návrhem proti jednomu nebo více věřitelům, kteří jsou v něm jmenovitě označeni ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy. Na odpovědi na tuto otázku závisí v projednávané věci určení, zda řízení zahájil dříve nizozemský, nebo dánský soud. Je třeba připomenout, že podle znění článku 21 Bruselské úmluvy může být námitka překážky věci zahájené vznesena pouze před soudem, který zahájil řízení
později(17) .
35. Na rozdíl od toho, jak rozhodl Vestre Landsret a od stanoviska hájeného Spojeným královstvím si nemyslíme, že otázka, zda Mærsk může být považována za účastníka řízení o omezení odpovědnosti na základě pouhé skutečnosti, že byla označena v návrhu na omezení odpovědnosti, musí být určena v závislosti na tom, co upravuje vnitrostátní právo podle stanoviska přijatého Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Zelger(18) . Ve výše uvedených rozsudcích Gubisch Maschinenfabrik(19) a Tatry(20) Soudní dvůr uvedl, že vzhledem k cílům sledovaným Bruselskou úmluvou musí být pojem „totožnost účastníků řízení“ jako pojmy „totožnost skutkového a právního základu“ a „předmět“ považován za nezávislý. Přikláníme se k tomu, že toto pravidlo neplatí pouze pro posouzení pojmu totožnosti, ale že se rovněž musí uplatnit na otázku, od jakého okamžiku mají dotčené osoby postavení účastníka řízení v každé z dotčených věcí. Tyto dva aspekty se nám totiž jeví být v úzké souvislosti, neboť posouzení totožnosti účastníků řízení v obou sporných řízeních závisí na zjištění, zda dotčené osoby mají být považovány za účastníky v obou těchto řízeních. Podle nás tedy přísluší Soudnímu dvoru, aby stanovil kritéria, v závislosti na nichž mají dotyčné vnitrostátní soudy posuzovat tuto poslední otázku.
36. Pokud jde o určení těchto kritérií, domníváme se, že by nemělo vést ve vymezení pojmu účastníka řízení v soudním sporu, které by se mohlo jevit v rozporu se zárukami zakotvenými v článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a článku 47 Charty základních práv Evropské unie vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. 2000, C 364, s. 1), podle kterých má každý právo na to, aby jeho záležitost byla projednána. Podle ustálené judikatury představuje právo každé osoby na spravedlivý proces, který vychází z těchto základních práv, obecnou zásadu práva Společenství, jejíž dodržování zajišťuje Soudní dvůr(21) . Soudní dvůr rozhodl, že cíle volného pohybu rozsudků sledovaného Bruselskou úmluvou nesmí být dosaženo k újmě základních práv, která tvoří nedílnou součást práva Společenství, jako práva na obhajobu(22) . Tato judikatura vyvozená v rámci výkladu článku 27 uvedené úmluvy týkajícího se podmínek, za jakých stát může odmítnout uznat rozhodnutí vydané v jiném smluvním státě na svém území, by si zasloužila být použita v rámci článku 21. Určení soudu, který zahájil řízení nejdříve, totiž není bez následků na situaci každého z účastníků, s ohledem na povinnost vzdání se příslušnosti, kterou má soud, který zahájil řízení později. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že princip příslušnosti soudu bydliště (sídla) žalovaného uvedený v článku 2 Bruselské úmluvy je založen na úvaze, podle které je obecným způsobem těžší se obhajovat před soudy cizí země než před soudy jiného města v zemi bydliště (sídla)(23) . Tento důvod je základem velké části pravidel přímé příslušnosti vyjádřených v Bruselské úmluvě. Z toho bychom tedy mohli dovodit, že pojem účastníka řízení ve smyslu článku 21 podléhá podmínce, že dotčená osoba má právo na obhajobu, to znamená, že je přizvána ke kontradiktornímu řízení. V rámci cílů a uspořádání tohoto článku nenacházíme naléhavé důvody, které by mohly vést k upuštění od tohoto požadavku. Nezbytnost možnosti přesně určit okamžik, kdy bylo každým z dotyčných soudů zahájeno řízení, za účelem uplatnění objektivní úpravy automatického postoupení stanovené tímto článkem(24), se nám nejeví ohrožena zásadou, podle které může být za soud, který zahájil řízení na základě návrhu proti účastníku řízení ve smyslu článku 21, považován soud pouze v případě, že tímto návrhem má být zahájeno kontradiktorní řízení(25) .
37. Z toho vyvozujeme, že v řízení jako řízení o omezení odpovědnosti upraveném nizozemským právem platným v roce 1986 musí být první fáze bez účasti druhé strany následována spornou fází, protože až splněním formalit určených k přistoupení do řízení osoby nebo osob označených navrhovatelem v jeho původním návrhu mohou být tato osoba nebo tyto osoby považovány za účastníky sporu.
38. Tato analýza představuje také tu výhodu, že je soudržná s definicí pojmu „návrh na zahájení řízení“ podanou Soudním dvorem v rámci čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy(26) v souvislosti s řízeními o platebním rozkazu podle německého a italského práva. Jako v případě nizozemského řízení o omezení odpovědnosti tato řízení o platebním rozkazu zahrnují nekontradiktorní fázi, po které následuje fáze kontradiktorní. Podle těchto dvou řízení může věřitel získat proti dlužníkovi platební rozkaz, který je vydán na základě návrhu, který nebyl oznámen protistraně. Platební rozkaz a návrh jsou následně doručeny dlužníkovi, který má lhůtu k podání odporu. V rozsudcích ze dne 16. června 1981, Klomps(27) a ze dne 13. července 1995, Hengst Import(28), Soudní dvůr rozhodl, že pojem „návrh na zahájení řízení“ ve smyslu čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy označuje podání, jejichž doručení umožňuje žalovanému uplatnit jeho práva před tím, než je vydán vykonatelný rozsudek. Z toho Soudní dvůr vyvodil, že jsou to až platební rozkaz („Zahlungsbefehl“) podle německého práva a platební rozkaz („decreto ingiuntivo“) spolu s návrhem podle italského práva, jež představují návrh na zahájení řízení ve smyslu čl. 27 bodu 2. Vzhledem k těmto skutečnostem bychom tedy mohli mít za to, že návrhem, jako je ten, který byl podán majiteli lodí u nizozemského soudu, nebylo zahájeno řízení u soudu návrhem proti jednomu nebo více věřitelům, kteří jsou v něm jmenovitě označeni ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy, a že k takovému zahájení řízení dojde až doručením usnesení vydaného na konci nekontradiktorní fáze tomuto věřiteli.
39. Tato analýza by měla v projednávané věci následující důsledky. Mærsk by nemohla být považována za účastníka řízení o omezení odpovědnosti v důsledku podání návrhu u nizozemského soudu dne 23. dubna 1987. Naproti tomu usnesení vydané nizozemským soudem dne 27. května 1987 jí bylo doručeno doporučeným dopisem dne 1. února 1988(29) . Mimoto Mærsk podala odvolání proti tomuto usnesení dne 24. června 1987. Mærsk by tedy mohla být považována za účastníka tohoto řízení k tomuto okamžiku nebo nejpozději k 1. únoru 1988. Jelikož Mærsk podala svou žalobu na náhradu škody u dánského soudu dne 20. června 1987, je tedy možné, v závislosti na dánských procesních pravidlech použitelných na okamžik, ke kterému je potřeba přihlédnout pro určení, zda bylo řízení u soudu skutečně zahájeno, že Vestre Landsret by měl být považován za soud, který zahájil řízení nejdříve.
2. Totožnost skutkového a právního základu a předmětu
40. Jak jsme již uvedli, máme za to, že žádné z obou dotčených řízení nevykazuje dvojí totožnost skutkového a právního základu a předmětu ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy. Podle ustálené judikatury, i přes některé rozdíly v různých jazykových zněních tohoto článku 21(30), představují předmět a skutkový a právní základ dva rozdílné pojmy(31) . Jak jsme již uvedli, jedná se o samostatné pojmy, jejichž obsah vymezil Soudní dvůr. Upřesnil tak, že pojem „skutkový a právní základ“ zahrnuje skutkové okolnosti a právní pravidla, která žalobci uvádějí jako základ žaloby(32) . Pokud jde o předmět, ten spočívá v cíli žaloby(33) . Soudní dvůr nicméně upřesnil, že pojem „předmět“ nesmí být omezen na formální označení předmětných žalob. Měli jste tak za to, že žaloba na splnění povinnosti z kupní smlouvy a žaloba na zrušení této smlouvy mají stejný předmět, protože závazný účinek této smlouvy byl jádrem obou sporů, přičemž jeden směřoval k naplnění účinnosti smlouvy a druhý směřoval k jejímu zbavení jakékoli účinnosti(34) . Tuto judikaturu jste extenzivně uplatnili v oblasti odpovědnosti, když jste rozhodli, že žaloba směřující k vydání rozhodnutí o tom, že žalobce není odpovědný za škodu uváděnou žalovanými a žaloba těchto žalovaných směřující naopak k vydání rozhodnutí o tom, že žalobce v prvním řízení je odpovědný za škodu a aby mu byla uložena povinnost k náhradě škody, mají také týž předmět(35) .
41. Jako Mærsk, Komise a předkládající soud(36) máme za to, že obě dotčená řízení nepředstavují tentýž spor ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy. Pokud se tak týká jejich skutkového a právního základu, jestliže je skutkový stav na počátku obou řízení v zásadě totožný(37), právní pravidlo, které tvoří základ každé ze dvou sporných žalob se naproti tomu liší, protože žaloba na náhradu škody se zakládá na právu mimosmluvní odpovědnosti, jako v projednávané věci, nebo odpovědnosti smluvní, zatímco návrh na omezení odpovědnosti je založen na mezinárodní úmluvě z roku 1957 a vnitrostátních právních předpisech, které ji začleňují do vnitrostátního právního řádu.
42. Stejně tak, co se týče předmětu, je cílem žaloby na náhradu škody to, aby byl žalovaný prohlášen odpovědným za tvrzenou škodu a aby mu byla uložena povinnost k její náhradě. Hlavní předmět této žaloby je tedy uznání odpovědnosti žalovaného. Jde o uznání existence této odpovědnosti před soudem. Cílem řízení o omezení odpovědnosti zase je, aby odpovědnost vlastníka lodi nebo majitele lodi, která může být případně uplatněna z důvodu námořní činnosti, byla omezena v částce stanovené podle úmluvy z roku 1957. Hlavní předmět takového řízení je tedy omezení odpovědnosti. Základní cíl žalobce je využití maximálních hranic upravených v této úmluvě. Toto řízení tedy nemá za cíl popírat existenci této odpovědnosti. Nezahrnuje ani uznání této odpovědnosti(38) . Existence této odpovědnosti tedy vůbec není ústředním bodem tohoto řízení.
43. Okolnosti, na které poukazuje nizozemská vláda, podle kterých v rámci tohoto řízení musejí být pohledávky ověřeny a mohou být předmětem popření ze strany dlužníka, nejsou takové povahy, aby mohly změnit tuto analýzu. Pokud jde nejdříve o ověření pohledávek likvidátorem, nejeví se nám, že by takové ověření mohlo být postaveno na roveň sporu mezi věřitelem a dlužníkem. Pokud jde dále o okolnost, že dlužník může popřít existenci a výši pohledávky v rámci druhé fáze řízení, nejeví se nám jako relevantní s ohledem na judikaturu Soudního dvora. Soudní dvůr totiž rozhodl, že pro posouzení, zda dva návrhy podané mezi týmiž účastníky řízení u soudů různých smluvních států mají stejný předmět, je třeba zohlednit pouze vzájemné nároky navrhovatelů s vyloučením prostředků obrany uplatněných odpůrcem(39) . Žádná skutečnost v údajích poskytnutých předkládajícím soudem a vyjádřeních účastníků řízení přitom ale neumožňuje dojít k závěru, že případný věřitel, když mu je doručeno usnesení povolující zřízení fondu omezujícího odpovědnost spolu s návrhem, je informován o tom, zda vlastník lodi nebo majitel lodi zpochybní princip jejich odpovědnosti vůči němu. Proto se nám uvažování Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku Tatry v souvislosti s návrhy na určení a zproštění odpovědnosti, podle kterého návrh na zproštění odpovědnosti zahrnuje implicitně návrh týkající se zpochybnění existence povinnosti platit náhradu škody, nejeví být použitelným na případ řízení o omezení odpovědnosti.
44. Vzhledem k těmto skutečnostem se domníváme, že mezi řízením o omezení odpovědnosti jako řízením zahájeným v projednávané věci podle nizozemského práva a žalobou na náhradu škody není dána situace překážky věci zahájené.
45. Zajisté se nejeví jako zpochybnitelné, že řízení o omezení odpovědnosti může vést k rozhodnutí, které se v určité míře ukazuje jako neslučitelné s rozhodnutím vydaným v jiném smluvním státě, protože předmětem takového řízení je zabránit věřiteli, aby usiloval o uhrazení své pohledávky nad rámec částky, která mu může být přiznána podle úmluvy z roku 1957. Rozhodnutí vydané v tomto řízení se tedy může jevit jako neslučitelné s konečným rozsudkem získaným v jiném smluvním státě ukládajícím vlastníkovi nebo majiteli lodi, který škodu způsobil, uhradit jako náhradu škody částku přesahující hranici náhrady škody stanovenou v souladu s touto úmluvou. Tato okolnost nicméně není dostačující pro vytvoření situace překážky věci zahájené, pokud všechny podmínky článku 21 Bruselské úmluvy nejsou splněny. Mimoto takovému riziku protichůdných rozhodnutí může být zabráněno ve značné míře díky uplatnění ustanovení článku 22 Bruselské úmluvy o souvisejících žalobách, na základě kterého, jsou-li u soudů různých smluvních států projednávány věci, které navzájem souvisejí, může soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, řízení přerušit nebo se vzdát příslušnosti ve prospěch soudu, u kterého bylo řízení zahájeno nejdříve. Tato analýza je rovněž potvrzena Schlosserovou zprávou(40), ve které je uvedeno, že článek 22 Bruselské úmluvy se použije v případě, kdy bylo řízení o omezení odpovědnosti zahájeno v jednom státě a žaloba na určení pohledávky byla podána v jiném státě(41) . Soud, který zahájil řízení ve věci žaloby na náhradu škody později, se tak může v takovém případě vzdát příslušnosti ve prospěch soudu, který zahájil řízení o omezení odpovědnosti nejdříve. Rovněž tak v případě, o nějž, jak se zdá, jde v projednávané věci(42), kdy byla nejdříve podána žaloba na náhradu škody, by mohl soud, který zahájil řízení o omezení odpovědnosti řízení přerušit až do okamžiku vydání rozhodnutí o žalobě na náhradu škody. Mechanismus souvisejících žalob by tak mohl umožnit v obou těchto případech soudu, který zahájil řízení o omezení odpovědnosti a který zřídil fond omezující odpovědnost, posoudit nebo ověřit, zda toto omezení lze namítat, či nikoli vůči dotyčným věřitelům a provést rozdělení tohoto fondu. V každém případě, jak to zdůrazňuje předkládající soud(43), nebrání systém omezení odpovědnosti takový jako ten, který je upraven nizozemským právem, tomu, aby byly pohledávky dříve stanoveny soudem jiného smluvního státu.
46. Vzhledem ke všem těmto skutečnostem Vám navrhujeme odpovědět na první předběžnou otázku tak, že řízení o zřízení fondu omezujícího odpovědnost jako řízení zahájené v projednávané věci majiteli lodí podle nizozemského práva na základě návrhu, který jmenovitě označuje případného poškozeného a žaloba na náhradu škody podaná tímto poškozeným proti těmto majitelům lodí nepředstavují žaloby s týmž předmětem a s týmž skutkovým a právním základem ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy.
B – K druhé předběžné otázce
47. Svou druhou předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda rozhodnutí nařizující zřízení fondu omezujícího odpovědnost podle nizozemských procesních pravidel platných v roce 1986 je rozhodnutím soudu ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy. Touto otázkou se tento soud podle našeho názoru snaží zjistit, zda usnesení vydané Arrondissementsrechtbank Groningen dne 27. května 1987 má být považováno za rozhodnutí ve smyslu tohoto článku.
48. Jak jsme již uvedli, článek 25 Bruselské úmluvy vymezuje pojem „rozhodnutí“ ve smyslu této úmluvy jako „každé rozhodnutí vydané soudem smluvního státu bez ohledu na to, je-li označeno jako rozsudek, usnesení nebo příkaz k výkonu rozhodnutí“. Z obsahu tohoto článku tedy můžeme vyvodit dvě kritéria, která jsou relevantní pro odpověď na zkoumanou otázku. V prvé řadě je článek 25 předurčen k pokrytí veškerých rozhodnutí bez ohledu na jejich pojmenování ve vnitrostátním právním řádu, která spadají do oblasti věcné působnosti Bruselské úmluvy. Tak, jak to vyplývá z výše uvedené Schlosserovy zprávy(44), není tento článek omezen na rozhodnutí, kterými končí zcela, nebo částečně spor. Týká se rovněž rozhodnutí v přípravném řízení nebo rozhodnutí, která nařizují předběžná či zajišťovací opatření. Usnesení, které jako usnesení v projednávané věci prozatímně určuje částku, ve které je odpovědnost majitele lodi omezena, je tedy předurčeno k tomu, aby spadalo do oblasti působnosti tohoto článku 25.
49. Dále musí být dotčený akt vydán soudem smluvního státu. Tato podmínka jednak předpokládá, že orgán, který vydal akt, jednal nezávisle na jiných státních orgánech. K tomuto prvnímu bodu se nám nejeví jako zpochybnitelné a není zpochybňováno, že Arrondissementsrechtbank Groningen přijal dotčené rozhodnutí v rámci své soudní činnosti. Kromě toho tato podmínka vyžaduje, aby řízení, které vedlo k přijetí tohoto aktu, proběhlo při dodržení práv na obhajobu. Tento požadavek představuje protihodnotu za zjednodušenou úpravu vzájemného uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v jiném smluvním státě ve státě, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno. Jak o tom Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Denilauler(45) „s ohledem na záruky, které jsou poskytnuty žalovanému v původním řízení, je [Bruselská] úmluva ve své hlavě III velmi liberální, pokud jde o uznávání a výkon”. Z toho vyvodil, že se tato úmluva týká především soudních rozhodnutí, která před okamžikem žádosti o jejich uznání nebo výkon byla nebo mohla být předmětem kontradiktorního řízení(46) .
50. Tento druhý požadavek je předmětem sporu v projednávané věci. Podle Mærsk nepředstavuje usnesení vydané dne 27. května 1987 rozhodnutí ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy, jelikož bylo přijato na základě nekontradiktorního řízení, aniž by jí byl předtím doručen návrh majitelů lodí. Jako ostatní vedlejší účastníci řízení máme spíše za to, že tato analýza neodpovídá Vaší judikatuře. Tak podle nás vyplývá z odůvodnění výše uvedeného rozsudku Denilauler, že záleží na tom, zda dotčený akt byl předmětem nebo mohl být předmětem kontradiktorního řízení před žádostí o jeho uznání a jeho výkon v jiném státě než ve státě původu. Tato analýza je podpořena stanoviskem přijatým Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Hengst Import, ve kterém, připomeňme to, se zabýval řízením o platebním rozkazu podle italského práva, které umožňuje věřiteli získat na základě návrhu, který není původně doručen jeho dlužníkovi, platební rozkaz, „decreto ingiuntivo“(47) . Váš Soudní dvůr rozhodl, že se jedná o rozhodnutí, které může být uznáno a vykonáno na základě hlavy III Bruselské úmluvy, vzhledem k tomu, že mohlo být předmětem kontradiktorního řízení ve státě původu před okamžikem žádosti o jeho uznání nebo výkon ve státě, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno(48) . Z toho vyplývá, že i když původní řízení, které vedlo k přijetí dotyčného aktu, bylo bez účasti druhé strany, stačí, že se mohlo stát kontradiktorním ve státě původu před tím, než bylo požádáno o výkon rozhodnutí tohoto aktu ve státě, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno, aby tento akt mohl být považován za rozhodnutí ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy a vztahovala se na něj zjednodušená úprava uznávání a výkonu.
51. Tato judikatura by podle našeho názoru mohla být použita obdobně v rámci řízení o omezení odpovědnosti platného podle nizozemského práva v roce 1986. Jako v případě výše popsaného řízení o platebním rozkazu usnesení přijaté na základě první nekontradiktorní fáze řízení nezpůsobuje účinky před tím, než je doručeno věřitelům, a tito věřitelé mohou podat u soudu, který vydal toto usnesení, námitky za účelem popření veškerých skutečností tohoto usnesení, které mohou poškozovat jejich zájmy, tedy jak práva dlužníka využít omezení odpovědnosti, tak i částky tohoto omezení. Věřitelé mohou kromě toho podat odvolání proti tomuto usnesení od okamžiku, kdy je vydáno, a popírat v rámci odvolání příslušnost soudu, který jej vydal. Až poté, co jsou rozhodnutí soudu o těchto námitkách konečná, vyhotoví likvidátor protokol o rozdělení, který má po nabytí právní moci za účinek to, že již není brán zřetel na pohledávky věřitelů, kteří, i když byli řádně předvoláni, pohledávky nepřihlásili, a že brání jiným uplatněním nároků ze strany věřitelů zapsaných na rozvrhovém seznamu.
52. Tedy až poté, co usnesení vyhovující návrhu na omezení odpovědnosti bylo doručeno věřitelům označeným v návrhu, co mohli tito věřitelé zpochybnit jeho základ a částku omezené odpovědnosti a co byli vyzváni k předložení svých pohledávek, může být vůči nim namítáno toto omezení, které může být překážkou pro uplatnění nároků z jejich strany, založených na téže škodné události, proti dlužníkovi. Z toho tedy můžeme vyvodit, že omezení odpovědnosti nařízené nizozemským soudem může být překážkou pro další uplatnění nároků ze strany těchto věřitelů až poté, co bylo předmětem kontradiktorní diskuze ve věci samé.
53. Vzhledem k těmto úvahám navrhujeme odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že rozhodnutí nařizující zřízení fondu omezujícího odpovědnost podle nizozemských procesních pravidel platných v roce 1986 představuje rozhodnutí soudu ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy.
C -	Ke třetí a čtvrté předběžné otázce
54. Tyto dvě otázky přezkoumáme společně. Ve své třetí předběžné otázce se předkládající soud táže, zda rozhodnutí o zřízení fondu omezujícího odpovědnost vydané bez předchozího soudního doručení návrhu na zahájení řízení dotyčnému věřiteli může být předmětem odmítnutí uznání v jiném smluvním státě na základě čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy. Ve své čtvrté otázce se předkládající soud táže, zda v případě kladné odpovědi na předcházející otázku může být dotčenému věřiteli odepřeno jeho právo podle tohoto čl. 27 bodu 2 z důvodu, že u nadřízeného soudu zpochybnil příslušnost soudu, který vydal rozhodnutí, kterým bylo povoleno zřízení fondu omezujícího odpovědnost, aniž by namítl nedostatek doručení.
55. Těmito otázkami se předkládající soud jednak snaží zjistit, zda může být odmítnuto uznání usnesení ze dne 27. května 1987 v jiném smluvní státě na základě čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy z důvodu, že bylo vydáno bez toho, aniž by návrh majitelů lodí byl předem doručen Mærsk. Kromě toho se táže, zda v případě kladné odpovědi na předcházející otázku okolnost, že Mærsk podala odvolání proti tomuto usnesení, ve kterém zpochybnila příslušnost soudu, který jej vydal, aniž by namítla nedostatek doručení původního návrhu, musí mít za následek to, že se ustanovení tohoto čl. 27 bodu 2 již nepoužijí.
56. Je třeba připomenout, že podle čl. 27 bodu 2 nejsou rozhodnutí uznána, jestliže v případě rozsudku pro zmeškání návrh na zahájení řízení nebyl žalovanému řádně oznámen či doručen v dostatečném časovém předstihu umožňujícím mu zajištění obrany. Předmětem tohoto ustanovení představujícího odchylku od zásady vzájemného uznávání rozhodnutí vydaných ve smluvních státech je ochrana práv na obhajobu. Podle ustálené judikatury má za cíl zajistit, aby rozhodnutí nebylo uznáno nebo vykonáno podle Bruselské úmluvy, jestliže žalovaný neměl možnost obrany před soudem původu(49) . Má za logický důsledek ustanovení článku 20 Bruselské úmluvy, ukládající soudu povinnost, pokud se žalovaný, který má bydliště (sídlo) v jiném smluvním státě, nedostaví k soudu, se prohlásit z moci úřední za nepříslušný, ledaže by jeho příslušnost byla založena podle ustanovení této úmluvy, a přerušit řízení do té doby, než se prokáže, že v případě rozsudku pro zmeškání bylo žalovanému umožněno přímo obdržet návrh na zahájení řízení v dostatečném předstihu umožňujícím mu zajištění obrany.
57. V rámci přezkumu předcházející otázky jsme uvedli, že usnesení vyhovující návrhu na omezení odpovědnosti vydané podle nizozemského řízení použitelného v rozhodné době může být považováno za rozhodnutí ve smyslu článku 25 Bruselské úmluvy, protože toto usnesení může vyvolat kontradiktorní řízení. Doručení tohoto usnesení tak umožňuje dotyčným věřitelům popřít právo dlužníka využít omezení jeho odpovědnosti a částky omezení této odpovědnosti u soudu, který jej vydal. Z Vaší judikatury jsme rovněž vyvodili, že v rámci nizozemského řízení o omezení odpovědnosti musí být usnesení doplněné o návrh považováno za návrh na zahájení řízení ve smyslu čl. 27 bodu 2.
58. Podle našeho názoru tyto skutečnosti logicky vedou k závěru, že nedostatek doručení návrhu na omezení odpovědnosti dotyčným věřitelům neodůvodňuje odmítnutí uznání usnesení povolujícího zřízení fondu omezujícího odpovědnost, pokud toto usnesení bylo předmětem nebo mohlo být předmětem kontradiktorního řízení ve věci samé za výše uvedených podmínek. Jinými slovy by ustanovení čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy neměla být použita, jestliže bylo toto usnesení řádně doručeno v dostatečném časovém předstihu dotyčnému věřiteli tak, že tento věřitel mohl efektivně zajistit svou obranu. Díky doručení tohoto usnesení se tak mohl věřitel, který byl příjemcem tohoto doručení, stát účastníkem řízení o omezení odpovědnosti u soudu prvního stupně a byl s to se hájit podáním námitek za účelem popření práva dlužníka využít omezení odpovědnosti a částky tohoto omezení.
59. Z těchto skutečností rovněž spíše vyvozujeme, že by odvolání proti tomuto usnesení u nadřízeného soudu, které je omezeno na zpochybnění příslušnosti soudu, který zahájil řízení v prvním stupni, nemělo zprostit povinnosti řádně doručit toto usnesení. Takové odvolání se nám totiž nejeví jako srovnatelné s dostavením se žalovaného k soudu státu původu ve smyslu čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy. Z Vaší judikatury vyplývá, že pojem „žalovaný v případě rozsudku pro zmeškání“ ve smyslu článku čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy nesmí být vykládán s ohledem na procesní pravidla vnitrostátních práv, ale že musí být vymezen na úrovni Společenství(50) . Ve výše uvedeném rozsudku Sonntag Soudní dvůr poskytl upřesnění toho, co zahrnuje pojem „dostavení se k soudu“. V této věci se jednalo o to zjistit, zda obžalovaný zajišťující svou obhajobu v průběhu trestního řízení, které vedlo rovněž k rozhodní o občanskoprávních nárocích poškozeného, měl být považován za řádně se dostavivšího k soudu v rámci tohoto řízení o občanskoprávních nárocích, které bylo předmětem ústních jednání, kterých se účastnil, ale ke kterému nezaujal stanovisko. Soudní dvůr rozhodl, že zaujetí stanoviska obžalovaným k jemu vytýkaným skutečnostem na jednání, když byl přitom seznámen s občanskoprávní pohledávkou, která vůči němu byla uplatňována v rámci trestního řízení, musí být zásadně považováno za dostavení se k soudu v rámci celého řízení. Nicméně upřesnil, že to nevylučuje možnost pro obžalovaného odmítnout dostavit se k soudu v rámci adhezního řízení. Nicméně poznamenal, že obhájce zvolený obžalovaným nevznesl námitky proti občanskoprávnímu návrhu ani v průběhu ústních jednání týkajících se adhezního řízení(51) . Tedy z důvodu, že obžalovaný zajišťoval svou obhajobu v rámci trestního řízení a dále se účastnil jednání v rámci adhezního řízení, aniž by proti občanskoprávnímu návrhu vznesl námitky, měl Soudní dvůr logicky za to, že se dotčený dostavil k soudu také v rámci tohoto adhezního řízení.
60. V situaci, jako je situace v projednávané věci v původním řízení, jsou okolnosti velmi odlišné. Oproti obžalovanému dotčenému ve výše uvedené věci Sonntag se Mærsk neúčastnila jednání týkajících se práva majitelů lodí využít omezení jejich odpovědnosti a částky tohoto omezení. Taková jednání nemohla probíhat, protože, jak jsme uvedli, má se za to, že proběhnou následně po doručení usnesení, pokud dotčený zpochybní tyto body. Tedy pouhá skutečnost, že Mærsk věděla o usnesení ze dne 27. května 1987, protože proti němu podala odvolání, se nám nejeví jako srovnatelná s dostavením se k soudu k jednání, v průběhu kterého by před ní nebo před jejím zástupcem byly tyto body projednány, aniž by podala námitky. Nechceme zpochybnit analýzu, podle které usnesení k návrhu vydané na základě nekontradiktorního řízení může být považováno za rozhodnutí soudu, protože může být předmětem kontradiktorního řízení následně po jeho vydání. Tato právní konstrukce, která umožňuje zohlednit řízení o platebním rozkazu platné v některých smluvních státech, odpovídá reálné potřebě, zejména vyřizování hromadných sporů. Tato právní konstrukce nicméně musí zachovávat náležitou rovnováhu mezi právy věřitelů a právy na obhajobu. Máme tedy spíše za to, že odvolání podané proti usnesení vydanému bez předchozí kontradiktorní diskuze, a pokud toto usnesení ještě nebylo doručeno podle zákonných forem, nezprošťuje povinnosti takového doručení, jestliže se toto odvolání týká pouze příslušnosti soudu, který vydal toto usnesení tak, že ostatní skutečnosti tohoto usnesení, které poškozují zájmy žalovaného, nebudou předmětem kontradiktorních diskuzí v rámci přezkumu tohoto odvolání. Z toho tedy můžeme vyvodit, že odvolání podané Mærsk proti usnesení ze dne 27. května 1987 ohledně příslušnosti soudu, který zahájil řízení, nemůže vést k úsudku, že se Maersk dostavila k soudu k řízení o omezení odpovědnosti, takže se ustanovení čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy již nepoužijí. Toto odvolání tedy nemohlo zprostit povinnosti řádného doručení návrhu na zahájení řízení představovaného usnesením ze dne 27. května 1987 společnosti Maersk.
61. V tomto ohledu vyplývá ze skutkových okolností poskytnutých předkládajícím soudem, že likvidátor určený Arrondissementsrechtbank Groningen „podal upřesňující údaje“ ohledně usnesení ze dne 27. května 1987 doporučeným dopisem ze dne 1. února 1988 adresovaným advokátovi Mærsk. Příslušnému soudu státu, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno, přísluší posoudit, zda tento doporučený dopis může být posouzen jako řádné doručení tohoto usnesení. Je třeba připomenout, že tato řádnost musí být posouzena soudem státu, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno podle práva státu původu a úmluv, kterými jsou vázány oba dotčené státy(52) . Toto posouzení tedy musí být učiněno podle nizozemských pravidel použitelných na omezení odpovědnosti. Mimoto, jak zdůrazňuje nizozemská vláda, článek 10 Haagské úmluvy(53), kterou byly Nizozemské království a Dánské království vázány v rozhodné době, upravuje možnost zaslat soudní písemnosti přímo poštou osobám nacházejícím se v zahraničí. Soud státu, ve kterém je uznání rozhodnutí navrhováno, bude muset rovněž posoudit, zda toto doručení bylo provedeno v dostatečném časovém předstihu, aby byla žalovanému umožněna obrana. Je třeba rovněž připomenout, že v rámci tohoto posouzení může soud zohlednit všechny skutkové okolnosti a chování účastníků řízení(54) .
62. Vzhledem k těmto skutečnostem a ke skutečnosti, že Mærsk byla vyzvána k přihlášení své pohledávky v nizozemském řízení dopisem ze dne 25. dubna 1988, se nám nejeví jako vyloučené, že rozhodnutí končící nizozemské řízení o omezení odpovědnosti představuje nejenom překážku dalším uplatněním nároků Mærsk v Nizozemsku, ale musí být rovněž uznáno v Dánsku a brání na území Dánska výkonu rozsudku, který by ukládal majitelům lodí uhradit náhradu škody Mærsk z důvodu dotčené škodné události.
63. Vzhledem ke všem těmto úvahám se domníváme, že rozhodnutí o zřízení fondu omezujícího odpovědnost vydané v souladu s platným nizozemským řízením, aniž by byl návrh na omezení odpovědnosti doručen dotyčnému věřiteli, nemůže být předmětem odmítnutí uznání v jiném smluvním státě na základě čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy, pokud toto usnesení bylo řádně a v dostatečném časovém předstihu doručeno věřiteli tak, že tento věřitel byl s to zajistit svá práva na obhajobu, a zejména popřít právo dlužníka využít omezení jeho odpovědnosti a částky tohoto omezení. Okolnost, že věřitel zpochybnil u nadřízeného soudu příslušnost soudu, který vydal rozhodnutí povolující zřízení fondu omezujícího odpovědnost, aniž by namítl nedostatek předchozího doručení návrhu na omezení odpovědnosti, nezpůsobuje zánik povinnosti mu řádně a v dostatečném časovém předstihu doručit toto usnesení.
V – Závěry
64. Vzhledem k předchozím úvahám navrhujeme Soudnímu dvoru odpovědět na předběžné otázky položené Højesteret následujícím způsobem:
„1) Řízení směřující ke zřízení fondu omezujícího odpovědnost jako řízení zahájené v projednávané věci majiteli lodí podle nizozemského práva na základě návrhu, který jmenovitě označuje případného poškozeného, a žaloba na náhradu škody podaná tímto poškozeným proti těmto majitelům lodí nepředstavují návrhy mající tentýž předmět a tentýž skutkový a právní základ ve smyslu článku 21 úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve znění Úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska.
2) Rozhodnutí nařizující zřízení fondu omezujícího odpovědnost podle nizozemských procesních pravidel platných v roce 1986 představuje rozhodnutí soudu ve smyslu článku 25 této úmluvy.
3) Rozhodnutí o zřízení fondu omezujícího odpovědnost vydané v souladu s platným nizozemským řízením, aniž by byl návrh na omezení odpovědnosti doručen dotyčnému věřiteli, nemůže být předmětem odmítnutí uznání v jiném smluvním státě na základě čl. 27 bodu 2 Bruselské úmluvy, pokud toto usnesení bylo řádně a v dostatečném časovém předstihu doručeno věřiteli tak, že tento věřitel byl s to zajistit svá práva na obhajobu, a zejména popřít právo dlužníka využít omezení jeho odpovědnosti a částky tohoto omezení. Okolnost, že věřitel zpochybnil u nadřízeného soudu příslušnost soudu, který vydal rozhodnutí povolující zřízení fondu omezujícího odpovědnost, aniž by namítl nedostatek předchozího doručení návrhu na omezení odpovědnosti, nezpůsobuje zánik povinnosti mu řádně a v dostatečném časovém předstihu doručit toto usnesení.“
(1) .
(2)
–	International Transport Treaties, příloha 1-10 (leden 1986), s. 81 (dále jen „úmluva z roku 1957“).
(3)
–	(Úř. věst. 1972, L 299, s. 32). Úmluva ve znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska
(Úř. věst. L 304, s. 1 a – pozměněné znění – s. 77 – dále jen „Bruselská úmluva“).
(4)
–	J. Georges, „Omezení odpovědnosti vlastníků lodí“, Sauveplane Rome, Unidroit, 1959, s. 62.
(5)
–	Úmluva z roku 1957 byla ratifikována Nizozemským královstvím dne 10. prosince 1965 a vstoupila v platnost pro tento stát dne 31. května 1968. Tato úmluva byla vypovězena Nizozemským královstvím dne 1. října 1989. Dánské království bylo rovněž smluvní stranou této úmluvy od 1. března 1965 do 1. dubna 1984. Tato úmluva tedy již nezavazovala Dánské království, když došlo ke skutečnostem věci v původním řízení, tedy v červnu 1985. Postupující soud nicméně z této skutečnosti, kterou ostatně nezmiňuje, nevyvozuje žádné následky. Nebudeme proto v tomto stanovisku k této skutečnosti přihlížet.
(6)
–	Článek 3.
(7)
–	Článek 4.
(8)
–	International Transport Treaties, příloha 1-10 (leden 1986), s. 255. Tato úmluva vstoupila pro Dánsko v platnost až 1. prosince 1986 a pro Nizozemsko 1. září 1990. Rozšířila právo využít omezení na jiné osoby. Stanovila, že pouze úmyslné nebo neomluvitelné zavinění odpovědnou osobou může zbavit tohoto práva na omezení a zvýšila hranici odpovědnosti v některých případech.
(9)
–	Vyjádření nizozemské vlády, bod 32.
(10)
–	Tamtéž, body 40 a 41.
(11)
–	Odkazujeme zejména na „Klagen“ v německém znění, „vorderingen“ v nizozemském znění, „domande“ v italském znění, „proceedings“ v anglickém znění, „demandas“ ve španělském znění, „acções“ v portugalském znění a „krav“ v dánském znění.
(12)
–	Rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, Recueil, s. 4861, bod 8); ze dne 27. června 1991, Overseas Union Insurance a další
(C-351/89, Recueil, s. I-3317, bod 16); ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C-406/92, Recueil, s. I-5439, bod 32) a ze dne 9. prosince 2003, Gasser (C-116/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 41).
(13)
–	Výše uvedený rozsudek Overseas Union Insurance a další (bod 16).
(14)
–	Výše uvedené rozsudky Gubisch Maschinenfabrik (bod 14) a Overseas Union Insurance a další (body 15 až 18).
(15)
–	Není zřejmé, zda takové řízení může existovat v rámci úmluvy uzavřené v Londýně dne 19. listopadu 1976, neboť podle článků 10 až 12 této úmluvy již nemůže být omezení odpovědnosti namítáno předběžně jako v rámci úmluvy z roku 1957, ale pouze jako obrana proti žalobě na náhradu škody. Fond omezující odpovědnost může být deponován u soudu, u kterého bylo zahájeno řízení žalobou na náhradu škody nebo před jakýmkoli jiným příslušným orgánem státu, v němž byla tato žaloba podána.
(16)
–	Body 40 až 46.
(17)
–	Rozsudek ze dne 7. června 1984, Zelger (129/83, Recueil, s. 2397, bod 14).
(18)
–	V tomto rozsudku Váš Soudní dvůr rozhodl o tom, že soud „u něhož bylo řízení zahájeno nejdříve“ ve smyslu článku 21 Bruselské úmluvy je soud, u nějž byly předně splněny podmínky umožňující dojít k závěru o konečné překážce věci zahájené a že tyto podmínky musejí být posouzeny podle vnitrostátních zákonů každého z dotyčných soudů (bod 16). Myslíme si, že tato odpověď platí pro případ, kdy jsou u dvou soudů zahájena kontradiktorní řízení. V této věci se jednalo o zjištění, zda je v takovém případě třeba zohlednit okamžik, kdy soud obdrží návrh nebo okamžik, kdy je tento návrh doručen
žalovanému.
(19)
–	Bod 11.
(20)
–	Bod 30.
(21)
–	Rozsudky ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise (C-185/95 P, Recueil, s. I-8417, body 20 a 21) a ze dne 11. ledna 2000, Nizozemsko a van der Wal v. Komise (C-174/98 P a C-189/98 P, Recueil, s. I-1, bod 17).
(22)
–	Rozsudky ze dne 11. června 1985, Debaecker a Plouvier (49/84, Recueil, s. 1779, bod 10) a ze dne 28. března 2000, Krombach (C-7/98, Recueil, s. I-1935, bod 43).
(23)
–	Viz zpráva p. Jenarda o Bruselské úmluvě, zvaná „Jenardova zpráva” (Úř. věst. 1979, C 59, s. 1, 10).
(24)
–	Rozsudek ze dne 8. května 2003, Gantner Electronic (C-111/01, Recueil, s. I-4207, bod 30).
(25)
–	Je třeba zdůraznit, že nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1), které nahrazuje Bruselskou úmluvu od 1. března 2002, stanoví v článku 30, že pro účely uplatnění pravidel týkajících se překážky věci zahájené a souvisejících návrhů je řízení u soudu pokládáné za zahájené v následujících dvou případech: „1) okamžikem, kdy byl u soudu podán návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost, za předpokladu, že žalobce následně neopomene učinit kroky nezbytné k řádnému doručení písemnosti žalovanému, nebo 2) okamžikem, kdy je písemnost předána úřadu, který provádí doručení, pokud musí být písemnost před svým podáním soudu doručena žalovanému, za předpokladu, že žalobce následně neopomene učinit kroky nezbytné k řádnému podání písemnosti u soudu.“ Obě tyto situace tedy odkazují na kontradiktorní řízení.
(26)
–	Připomeňme, že podle tohoto ustanovení rozhodnutí vydaná v jednom členském státě nejsou uznána v jiném členském státě, jestliže v případě rozsudku pro zmeškání nebyl návrh na zahájení řízení
žalovanému oznámen či doručen řádně a v dostatečném předstihu umožňujícím mu zajištění obrany.
(27)
–	166/80, Recueil, s. 1593, bod 9.
(28)
–	C-474/93, Recueil, s. I-2113, bod 19.
(29)
–	Předkládající soud uvádí, že „doporučeným dopisem ze dne 1. února 1988, adresovaným advokátovi Mærsk, likvidátor [...] poskytl další údaje [pokud se jedná o usnesení ze dne 27. května 1987]“ (s. 14 francouzského znění).
(30)
–	Tak anglické znění uvádí pouze „the same course of action“ a německé znění nerozlišuje mezi pojmy „předmět“ a „skutkový a právní základ“.
(31)
–	Výše uvedený rozsudek G ubisch Maschinenfabrik (bod 14).
(32)
–	Výše uvedený rozsudek Tatry (bod 39).
(33)
–	Tamtéž, bod 41.
(34)
–	Výše uvedený rozsudek Gubisch Maschinenfabrik (bod 16).
(35)
–	Výše uvedený rozsudek Tatry (bod 42).
(36)
–	Předkládací rozhodnutí, bod 2.5.
(37)
–	V projednávané věci se jedná o škody, které způsobil trauler majitelů lodí na potrubích položených společností Mærsk v Severním moři při lovu ryb uskutečněném v červnu 1985.
(38)
–	Připomeňme, že čl. 1 bod 7 úmluvy z roku 1957 stanoví, že „domáhání se omezení odpovědnosti neznamená uznání této odpovědnosti”.
(39)
–	Výše uvedený rozsudek Gantner.
(40)
–	Zpráva p. Schlossera o úmluvě o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska k úmluvě o soudní příslušnosti a o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a k protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem (Úř. věst.
1979, C 59, s. 71).
(41)
–	Bod 129.
(42)
–	Úvaha, podle které bylo řízení o sporu zahájeno u nizozemského soudu nikoli návrhem na zahájení řízení o omezení odpovědnosti, ale usnesením ze dne 27. května 1987, se nám jeví jako dokonale použitelná v rámci článku 22 Bruselské úmluvy.
(43)
–	Předkládací rozhodnutí, bod 2.5.
(44)
–	Bod 184.
(45)
–	Rozsudek ze dne 21. května 1980 (125/79, Recueil, s. 1553, bod 13).
(46)
–	Tamtéž.
(47)
–	Podle italského práva tento akt a návrh musejí být doručeny dlužníkovi, který má lhůtu k podání odporu. Pokud dlužník podá odpor, pak následuje obecné občanskoprávní kontradiktorní řízení. V případě, že není odpor podán, prohlásí soud na žádost věřitele platební rozkaz za vykonatelný.
(48)
–	Výše uvedený rozsudek Hengst Import (bod 14).
(49)
–	Výše uvedené rozsudky Klomps (bod 9); ze dne 12. listopadu 1992, Minalmet (C-123/91, Recueil, s. 5561, bod 18) a ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C-172/91, Recueil, s. I-1963, bod 38).
(50)
–	Výše uvedené rozsudky Klomps (body 12 a 13), Minalmet (body 19 až 22) a Sonntag (body 39 až 44).
(51)
–	Body 41 a 42.
(52)
–	Výše uvedený rozsudek Klomps (bod 15).
(53)
–	Úmluva ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině v občanských a obchodních věcech.
(54)
–	Výše uvedené rozsudky Klomps (bod 20) a Debaecker a Plouvier (body 20, 22, 27 a 31 až 33).