62015CC0045
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PAOLO MENGOZZI
8 päivänä syyskuuta 2016 (
1
)
Asia C‑45/15 P
Safa Nicu Sepahan Co.
vastaan
Euroopan unionin neuvosto
”Muutoksenhaku — Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on estää ydinaseiden levittäminen — Luettelo henkilöistä ja yhteisöistä, joiden varat ja taloudelliset resurssit jäädytetään — Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu — Riittävän ilmeinen loukkaus — Aineellinen vahinko — Aineeton vahinko”
1.
Nyt käsiteltävä asia liittyy rajoittaviin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena oli painostaa Iranin islamilaista tasavaltaa lopettamaan ydinaseiden levittämistä edistävä ydinenergia-alan toiminta ja ydinasejärjestelmien kehittäminen (jäljempänä ydinaseiden levittäminen).
2.
Nyt käsiteltävän asian valittaja Safa Nicu Sepahan Co. on iranilainen osakeyhtiö, jonka nimi on ollut lähes kolme vuotta Euroopan unionin asetuksilla hyväksytyissä niiden yhteisöjen luetteloissa, jotka ovat osallistuneet ydinaseiden levittämiseen. Se riitautti unionin yleisessä tuomioistuimessa tämän merkinnän laillisuuden ja vaati korvausta aineellisista ja aineettomista vahingoista, joita tästä oli sen mukaan aiheutunut. Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 25.11.2014 antamallaan tuomiolla Safa Nicu Sepahan v. neuvosto (T-384/11, EU:T:2014:986; jäljempänä valituksenalainen tuomio) toimet, jotka koskivat valittajan nimen merkitsemistä riidanalaisiin luetteloihin, hylkäsi aineellisia vahinkoja koskevan korvausvaatimuksen ja velvoitti neuvoston suorittamaan 50000 euroa korvauksena valittajalle aiheutuneesta aineettomasta vahingosta. (
2
)
3.
Nyt käsiteltävän asian kohteena on yhtäältä valitus, jonka valittaja on tehnyt sille aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista koskeneen vaatimuksen hylkäämisestä sekä aineettomasta vahingosta myönnetyn korvauksen suuruudesta, ja toisaalta neuvoston liitännäisvalitus, jossa riitautetaan se, että Euroopan unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytykset täyttyisivät tässä tapauksessa, samoin kuin se, että se oli tuomittu korvamaan valittajalle aiheutunut aineeton vahinko.
I Asian tausta ja valituksenalainen tuomio
4.
Asian tausta, joka on kuvattu valituksenalaisen tuomion 1–13 kohdassa, voidaan tiivistää nyt käsiteltävää asiaa varten seuraavasti.
5.
Yhteisö, joka yksilöitiin nimellä ”Safa Nicu”, merkittiin päätöksen 2010/413/YUTP (
3
) liitteessä II olevaan luetteloon ydinaseiden levittämiseen osallistuvista yhteisöistä päätöksellä 2011/299/YUTP (
4
) ja tämän seurauksena asetuksen (EU) N:o 961/2010 (
5
) liitteessä VIII olevaan luetteloon täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 503/2011. (
6
) Päätöksen 2011/299 ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 503/2011 perusteluissa kyseistä yhteisöä kuvattiin sanoilla ”viestintäyritys, joka toimitti laitteita Kansainväliselle atomienergiajärjestölle (IAEA) ilmoittamatta rakennettuun Fordowin (Qom) laitokseen”.
6.
Valittaja pyysi 7.6.2011 päivätyllä kirjeellä neuvostoa muuttamaan asetuksen N:o 961/2010 liitettä VIII siten, että riidanalaisissa luetteloissa ”Safa Nicuksi” yksilöityä yhteisöä koskevaa merkintää joko täydennettäisiin ja korjattaisiin tai se poistettaisiin luetteloista. Koska valittaja ei saanut vastausta, se lähetti neuvostolle uuden kirjeen 23.6.2011.
7.
Merkintä pysytettiin päätöksellä 2011/783/YUTP (
7
) ja täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1245/2011. (
8
) Maininta ”Safa Nicu” korvattiin kuitenkin muilla maininnoilla, ja kyseistä yhteisöä koskevina yksilöintitietoina ilmoitettiin lisäksi viisi osoitetta Iranissa, Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa ja Afganistanissa.
8.
Neuvosto ilmoitti valittajalle 5.12.2011 päivätyllä kirjeellä sen nimen säilyttämisestä päätöksen 2010/413 liitteessä II ja asetuksen N:o 961/2010 liitteessä VIII olevissa luetteloissa. Siinä todettiin, etteivät valittajan 7.6.2011 esittämät huomautukset oikeuttaneet poistamaan rajoittavia toimenpiteitä, ja täsmennettiin, että yhteisön, joka oli yksilöity ”Safa Nicuksi”, merkitseminen luetteloon koski nimenomaan valittajaa. Neuvosto antoi valittajalle 11.12.2012 päivätyllä kirjeellä tiedoksi asetuksen (EU) N:o 267/2012, (
9
) jolla kumottiin asetus N:o 961/2010, ja ilmoitti, että tämän nimi oli säilytetty kyseisen asetuksen liitteeseen IX sisältyvässä luettelossa.
9.
Valittajan nimi poistettiin päätöksen 2010/413 liitteessä II olevasta luettelosta päätöksellä 2014/222/YUTP, (
10
) ja sen nimi poistettiin tämän johdosta asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevasta luettelosta täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 397/2014. (
11
)
10.
Valittaja nosti 22.7.2011 unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä asetusten N:o 503/2011 ja N:o 267/2012 kumoamista siltä osin kuin ne koskivat valittajaa ja siihen etuyhteydessä olevia yhtiöitä, ja toisaalta neuvoston velvoittamista suorittamaan sille korvauksena 7662737,40 euroa viiden prosentin vuotuisine korkoineen 1.1.2013 lukien sekä aineellisista että aineettomista vahingoista, joita sille oli aiheutunut sitä koskevien rajoittavien toimenpiteiden käyttöönoton seurauksena.
11.
Valittaja esitti kumoamisvaatimuksensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koski perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, toinen arviointivirhettä ja vallan väärinkäyttöä ja kolmas sen puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista. Jätettyään ensimmäisen kanneperusteen tutkimatta (
12
) ja jätettyään toisen kanneperusteen vallan väärinkäyttöä koskeneen osan tutkimatta valituksenalaisen tuomion 32–39 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hyväksyi arviointivirhettä koskeneen toisen kanneperusteen osan. Se kumosi näin ollen valittajan nimen merkitsemisen riidanalaisiin luetteloihin kolmatta kanneperustetta tutkimatta (valituksenalaisen tuomion 40 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta). (
13
)
12.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi vahingonkorvausvaatimuksesta aluksi, että sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytys, joka liittyi neuvoston moititun käyttäytymisen lainvastaisuuteen, täyttyi tässä tapauksessa, koska neuvosto oli rikkonut riittävän ilmeisellä tavalla oikeussääntöä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille (valituksenalaisen tuomion 49–69 kohta).
13.
Tämän jälkeen se tutki vahingon tosiasiallisuuteen ja syy-yhteyden olemassaoloon liittyvät edellytykset eri vahinkojen osalta.
14.
Unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että aineettoman vahingon, jonka valittaja oli arvioinut viime vaiheessa 2 miljoonan euron suuruiseksi, osalta kyseiset edellytykset täyttyivät tässä tapauksessa, ja arvioituaan tätä vahinkoa kohtuuden mukaan katsoi, että 50000 euroa oli riittävä korvaus (valituksenalaisen tuomion 78–92 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta).
15.
Unionin yleinen tuomioistuin sitä vastoin hylkäsi valittajan esittämän aineellisten vahinkojen korvaamista koskeneen vaatimuksen. Se totesi kunkin vahingon osalta, että valittaja ei ollut esittänyt riittävästi näyttöä yhtäältä väitetyn vahingon tosiasiallisuudesta tai laajuudesta eikä toisaalta tämän vahingon ja neuvoston moititun käyttäytymisen välisestä syy-yhteydestä (valituksenalaisen tuomion 93–148 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta).
16.
Unionin yleinen tuomioistuin arvioi korkojen maksamista koskevasta vaatimuksesta, että valituksenalaisen tuomion julistamispäivää edeltäneeltä ajanjaksolta ei ollut syytä määrätä maksettavaksi korkoja, ja totesi toisaalta, että neuvoston piti suorittaa viivästyskorkoa tuomion julistamispäivästä lähtien, kunnes korvaus oli kokonaisuudessaan suoritettu (valituksenalaisen tuomion 150–152 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta).
II Asianosaisten vaatimukset
17.
Valittaja vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä ei ole tunnustettu sille aiheutunutta aineellista vahinkoa eikä määrätty siitä korvausta ja siltä osin kuin sille on vahvistettu vain 50000 euron korvaus aineettomasta vahingosta. Se vaatii myös unionin tuomioistuinta käyttämään täyttä harkintavaltaansa ja ensisijaisesti myöntämään sille vahingonkorvauksena 5662737,40 euroa korkoineen aineellisista vahingoista ja 2 miljoonaa euroa korkoineen aineettomasta vahingosta sekä velvoittamaan neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä aiheutuneet kulut. Se vaatii toissijaisesti unionin tuomioistuinta myöntämään sille kohtuuden mukaan määritetyn summan korkoineen korvauksena aineellisista vahingoista ja vähintään 50000 euron suuruisen summan korvauksena aineettomasta vahingosta sekä velvoittamaan neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä aiheutuneet kulut. Valittaja vaatii viimesijaisesti unionin tuomioistuinta palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä tutkisi uudelleen vahinkojen määrän ja antaisi uuden tuomion sen eduksi.
18.
Valittaja vaatii neuvoston liitännäisvalitukseen antamassaan vastauskirjelmässä unionin tuomioistuinta hylkäämään liitännäisvalituksen perusteettomana. Se toistaa lisäksi päävalituksessaan esittämänsä vaatimukset.
19.
Neuvosto vaatii liitännäisvalituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin se on velvoitettu siinä maksamaan valittajalle 50000 euron korvaus aineettomasta vahingosta, hylkäämään valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän vaatimuksen vahingonkorvauksen saamisesta tällä perusteella ja velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä aiheutuneet kulut.
20.
Neuvosto vaatii päävalitukseen antamassaan vastauskirjelmässä unionin tuomioistuinta hylkäämään valituksen perusteettomana, muuttamaan valituksenalaisen tuomion perusteluja ja velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä aiheutuneet kulut.
21.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, joka hyväksyttiin väliintulijaksi suulliseen käsittelyyn, tukee neuvoston liitännäisvalituksessaan ja päävalitukseen antamassaan vastauksessa esittämiä vaatimuksia.
III Tarkastelu
A Alustavat huomautukset
22.
Tietyistä asianosaisten esittämistä vaatimuksista on esitettävä joitakin alustavia huomautuksia.
23.
Ensimmäinen huomautus koskee neuvoston päävalitukseen antamassaan vastauskirjelmässä esittämää vaatimusta perustelujen muuttamisesta. Neuvosto vaatii unionin tuomioistuinta muuttamaan valituksenalaisen tuomion perusteluja, jotka ovat johtaneet valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän aineellisesta vahingosta suorittavaa korvausta koskevan vaatimuksen hylkäämiseen. Vaikka neuvosto hyväksyy tämän hylkäämisen, se ei ole samaa mieltä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymistä koskeva ensimmäinen edellytys, joka liittyy oikeussäännön riittävän ilmeisen rikkomisen olemassaoloon, täyttyi tässä tapauksessa. On korostettava, että tämä toteamus on lähtökohta, johon perustuu sekä se, että valituksenalaisen tuomion 78–92 kohdassa tunnustetaan valittajan oikeus saada korvaus kärsimästään aineettomasta vahingosta, että se, että neuvosto on velvoitettu valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdassa suorittamaan valittajalle 50000 euron korvaus tällä perusteella. Tästä seuraa, että unionin tuomioistuin ei voi hyväksyä neuvoston vaatimusta perustelujen muuttamisesta mitätöimättä samalla valituksenalaisen tuomion näitä osia. Tätä vaatimusta ei siten sen sanamuodosta huolimatta voida tulkita siten, että siinä vaadittaisiin unionin yleisen tuomioistuimen tuomion osittaista kumoamista, koska se pitäisi siinä tapauksessa jättää tutkimatta, sillä se on esitetty päävalitukseen annetussa vastauskirjelmässä. (
14
) Koska perustelut, joita neuvosto on esittänyt kyseisen vaatimuksensa tueksi, on esitetty samassa muodossa liitännäisvalituksessa, unionin tuomioistuimella on joka tapauksessa tilaisuus tutkia ne siinä yhteydessä, kun se antaa ratkaisun liitännäisvalituksesta.
24.
Toinen huomautus on samansisältöinen kuin ensimmäinen mutta koskee tällä kertaa valittajan neuvoston liitännäisvalitukseen antamassaan vastauskirjelmässä esittämiä vaatimuksia. Valittaja vaatii liitännäisvalituksen hylkäämisen lisäksi unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion osittain ja myöntämään sille riittävän korvauksen sekä aineellisesta että aineettomasta vahingosta ja toistaa samat vaatimukset kuin valituksessaan. Myös nämä vaatimukset on jätettävä tutkimatta, koska ne on esitetty liitännäisvalitukseen annetussa vastauskirjelmässä. (
15
)
25.
Näiden täsmennysten jälkeen tutkin ensin liitännäisvalituksen, jolla neuvosto riitauttaa, kuten edellä totesin, muun muassa sen, että kyseessä olisi tässä tapauksessa sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille. Jos näet tämä väite osoittautuisi perustelluksi, sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu ei syntyisi, ja kaikki valittajan päävalituksessaan esittämät vaatimukset pitäisi hylätä. Tarkastelen tämän jälkeen päävalitusta.
B Liitännäisvalitus
26.
Neuvosto esittää liitännäisvalituksessaan kaksi valitusperustetta valituksenalaisesta tuomiosta. Se väittää ensimmäisessä unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen ”sopimussuhteen ulkopuolisen [unionin] vastuun syntymisedellytysten osalta” ja toisessa se arvostelee tätä siitä, että se on todennut, että riidanalaisten toimien kumoaminen ei ollut riittävä korvaus aineettomasta vahingosta, jonka valittaja väittää kärsineensä.
1. Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee oikeudellista virhettä sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisedellytysten osalta
27.
Neuvosto väittää Yhdistyneen kuningaskunnan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan tässä tapauksessa toteennäytetyksi, että kyseessä oli sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla oli tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, mitä edellytetään, jotta voitaisiin katsoa, että kolmesta sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytyksestä ensimmäinen eli toimielinten moititun käyttäytymisen lainvastaisuus täyttyy. (
16
) Tämä peruste on kaksiosainen.
a) Ensimmäinen osa, jonka mukaan neuvoston harkintavallan laajuutta on arvioitu virheellisesti
28.
Neuvosto arvostelee aluksi unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se olisi tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 59–61 kohdassa, että neuvostolla ei ollut lainkaan harkintavaltaa, kun oli kyse sen velvollisuudesta nojautua perusteluihin, joita tukivat tiedot ja todisteet, kun se merkitsi valittajan nimen riidanalaisissa toimissa mainittujen henkilöiden ja yhteisöjen luetteloihin. Tämä päätelmä näet perustuu oikeuskäytäntöön – erityisesti 21.3.2012 annettuun tuomioon Fulmen v. neuvosto (T‑439/10 ja T‑440/10, EU:T:2012:142) ja 18.7.2013 annettuun tuomioon komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518) – jotka on annettu sen jälkeen kun neuvosto toteutti toimet, joilla valittajan nimi merkittiin kyseisiin luetteloihin ja säilytettiin niissä, ja jotka eivät olleet ennakoitavissa silloin, kun kyseiset toimet toteutettiin 23.5.2011, 1.12.2011 ja 23.3.2012. Neuvosto viittaa todisteena julkisasiamies Botin yhdistetyissä asioissa komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:176) ja asiassa neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) antamiin ratkaisuehdotuksiin, joissa hän omaksui päinvastaisen näkemyksen kuin se, jonka unionin tuomioistuin lopuksi hyväksyi.
29.
Muistutettakoon aluksi siitä, että SEUT 340 artiklan toisen alakohdan mukaan unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeudessa myönnetään oikeus vahingonkorvaukseen vain, jos seuraavat kolme edellytystä täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja väitetyn toiminnan ja vahingon, johon vedotaan, välillä on syy-yhteys. (
17
) Jotta ensimmäinen edellytys täyttyisi, oikeuskäytännössä edellytetään, että rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille ja että rikkominen on riittävän ilmeinen. (
18
) Oikeuskäytännössä on täsmennetty, että ratkaiseva peruste unionin oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi on unionin asianomaisen toimielimen harkintavallalle asetettujen rajojen selvä ja vakava ylittäminen. (
19
) Jos tällä toimielimellä on harkintavaltaa hyvin vähän tai ei ollenkaan, jo pelkän unionin oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen. (
20
) Lisäksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen harkintavallan laajuus, joka rikotulla säännöllä jätetään toimielimille, riippuu muun muassa tämän säännön selkeydestä ja täsmällisyydestä, ja että joka tapauksessa unionin oikeuden rikkominen on selvästi ilmeinen silloin, kun sitä on jatkettu huolimatta jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin toteavasta tuomiosta, ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta tuomiosta tai asiaa koskevasta unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, joiden perusteella kyseistä toimintaa on pidettävä unionin oikeuden rikkomisena. (
21
)
30.
Todettakoon tämän jälkeen heti aluksi valituksenalaisen tuomion perusteluista, joiden nojalla unionin yleinen tuomioistuin päätteli kyseisen tuomion 69 kohdassa neuvoston tässä tapauksessa syyllistyneen sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeiseen rikkomiseen, jonka tarkoituksena on antaa yksityisille oikeuksia, että nämä perustelut ovat jossain määrin moniselitteisiä.
31.
Unionin yleinen tuomioistuin viittaa näet valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa saman tuomion 26–40 kohdassa tehtyyn selvitykseen, jonka päätteeksi se totesi, että neuvosto ei ollut näyttänyt toteen, että tämä väite, joka oli ainoa valittajaa vastaan esitetty peruste rajoittavien toimenpiteiden määräämiseksi sitä kohtaan, oli perusteltu, (
22
) joten se oli rikkonut asetuksen N:o 961/2010 ja N:o 267/2012 säännöksiä, joissa ”määritellään tyhjentävästi edellytykset tällaisten rajoitusten asettamiselle” ja joilla ”pyritään sen sijaan ensisijaisesti suojelemaan asianomaisten henkilöiden omia etuja”. (
23
) Näistä valituksenalaisen tuomion kappaleista ilmenee, että lainvastaisuus, josta neuvostoa moititaan, sisältää sen, että on loukattu valittajan oikeutta siihen, että sitä kohtaan ei määrätä kyseisiä toimenpiteitä, jos aineelliset edellytykset niiden toteuttamiselle eivät täyty. (
24
)
32.
Kun unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin seuraavaksi tutki, oliko neuvostolla tässä tapauksessa edellä 29 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua harkintavaltaa, se totesi, että ”riidanalaisten tointen lainvastaisuus johtuu siitä, että neuvostolla ei ole käytettävissään tietoja tai todisteita, jotka oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittaisivat, että [valittajaa] koskevat rajoittavat toimenpiteet ovat perusteltuja, ja että tämän vuoksi niitä ei voida esittää unionin yleiselle tuomioistuimelle”. (
25
) Se viittasi tuomioon 21.3.2012, Fulmen v. neuvosto (T-439/10 ja T-440/10, EU:T:2012:142), ja täsmensi, että neuvoston velvollisuus näyttää toteen rajoittavien toimenpiteiden perusteltavuus määräytyy asianomaisten henkilöiden ja yhteisöjen perusoikeuksien ja erityisesti niiden tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamisen perusteella. Tämän jälkeen se viittasi valituksenalaisen tuomion 64–67 kohdassa neljään unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon – tuomio 14.10.2009, Bank Melli Iran v. neuvosto (T‑390/08, EU:T:2009:401); tuomio 12.12.2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto (T‑228/02, EU:T:2006:384); tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto (T‑256/07, EU:T:2008:461) ja tuomio 4.12.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto (T‑284/08, EU:T:2008:550) – jotka koskevat rajoittavien toimenpiteiden määräämistä koskevien toimien laillisuusvalvonnan laajuutta tuomioistuimissa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 68 kohdassa, että ”tavanomaisesti varovainen ja huolellinen viranomainen olisi käsiteltävän asian olosuhteissa voinut ensimmäisen riidanalaisen toimen antamisajankohtana ymmärtää, että sen tehtävänä oli koota tietoja tai todisteita [valittajaa] koskevien rajoittavien toimenpiteiden perusteeksi, jotta se voisi, mikäli asia riitautetaan, näyttää toteen näiden toimenpiteiden perusteltavuuden esittämällä mainitut tiedot tai todisteet unionin tuomioistuimissa”. Sääntö, jonka kannalta unionin yleinen tuomioistuin tutkii neuvoston harkintavallan, jotta se voisi todeta, onko kyseessä ilmeinen rikkominen, näyttää näissä valituksenalaisen tuomion kappaleissa olevan pikemminkin valittajan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan.
33.
Tämä moniselitteisyys johtuu todennäköisesti siitä, että kysymys, joka koskee neuvoston harkintavallan rajoja perusoikeuksien noudattamisen kannalta rajoittavien toimenpiteiden yhteydessä, tulee esiin lähinnä tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden osalta. Unionin tuomioistuinten tuomioissa on näet asteittain määritelty neuvoston velvollisuus tukea tällaisten toimenpiteiden määräämiseksi toteutettavia toimia todisteilla, jotka oikeuttavat niiden toteuttamisen, samoin kuin esittää näille toimille perustelut ennen kaikkia näiden toimien laillisuusvalvonnan varmistamista koskevan vaatimuksen perusteella. (
26
) Tätä taustaa vasten on siis luettava tämän liitännäisvalituksen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan yhteydessä riitautettuja valituksenalaisen tuomion perusteluja ja analysoitava väitteitä, joita neuvosto on esittänyt sen tueksi.
34.
Korostettakoon heti aluksi, että käyttäytyminen, josta neuvostoa on viime kädessä moitittu valituksenalaisen tuomion osassa, joka koskee kumoamisvaatimuksen tutkimista, luonnehdinnalla ”arviointivirhe”, on ilmennyt siten, että se ei ole kyennyt esittämään unionin tuomioistuimissa mitään näyttöä, jonka perusteella olisi voitu arvioida valittajaa kohteen toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden laillisuutta. Valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa todetaan, että neuvosto oli todennut vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, että ainoa sen käytettävissä oleva seikka, joka koski valittajaa koskevien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista ja niiden voimassa pitämistä, oli eräältä jäsenvaltiolta tullut nimen luetteloon merkitsemistä koskeva ehdotus ja että tähän ehdotukseen sisältyvät tiedot toistettiin riidanalaisten tointen perusteluissa. Tämä neuvoston laiminlyönti johti siihen, että oli täysin mahdotonta valvoa tuomioistuimessa valittajaa vastaan toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden perustelemiseksi esitetyn syyn perusteltavuutta, mistä syystä toimet, joilla riidanalainen merkintä oli tehty, olivat muun muassa tästä syystä lainvastaisia. (
27
)
35.
Valituksenalaisessa tuomiossa ei ole näin ollen millään tavoin tarkistettu, onko neuvosto noudattanut harkintavallalleen asetettuja rajoja arvioidessaan tietoja ja todisteita, joiden perusteella valittajan nimi oli merkitty riidanalaisiin luetteloihin, tai arvioidessaan monitahoisia politiikan alaan kuuluvia tilanteita, mikä saattaisi johtaa siihen, että pitäisi pohtia laillisuusvalvonnan rajoja. Sillä, että neuvosto viittaa julkisasiamies Botin yhdistetyissä asioissa komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:176) ja asiassa neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) antamiin ratkaisuehdotuksiin, joissa hän puoltaa sitä, että tunnustettaisiin neuvostolle laaja harkintavalta rajoittavien toimenpiteiden alalla ja ”unionin tuomioistuinten mukautettu valvonta”, (
28
) ei siis ole mitään merkitystä tämän oikeudenkäynnin kannalta.
36.
Nyt käsiteltävän asian kohteena on pikemminkin laillisuusvalvonnan tehokkuus – ellei jo sitä edeltävä tällaista valvontaa koskeva periaate – kuin sen rajat. Toimielin, joka katsoo voivansa perustaa yksityishenkilöä tai oikeushenkilöä koskevien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen tai pysyttämisen yksinomaan yhdeltä jäsenvaltiolta saamiinsa tietoihin, joihin ei liity mitään todisteita, jotka voisivat osoittaa ne oikeiksi tai edes jollain tavoin tukea niihin sisältyvien väitteiden todennäköisyyttä senkään jälkeen kun asianomainen henkilö on esittänyt vakavasti otettavia perusteluja sille, ettei se ole osallistunut tekoihin, joista sitä syytetään, näet rikkoo säännöksiä, joissa vahvistetaan tällaisten toimenpiteiden toteuttamista ja pysyttämistä koskevat edellytykset, minkä lisäksi se vie perustavanlaatuisella tavalla unionin tuomioistuimilta kaikki mahdollisuudet valvoa sen toimintaa.
37.
Unionin tuomioistuin vahvisti jo ennen tuomiota 21.3.2012, Fulmen v. neuvosto (T‑439/10 ja T‑440/10, EU:T:2012:142) ja tuomiota 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518), periaatteen, jonka mukaan on taattava tehokas laillisuusvalvonta kaikkien sellaisten toimien osalta, joilla neuvosto ottaa käyttöön rajoittavia toimenpiteitä luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä kohtaan.
38.
Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi 18.1.2007 antamassaan tuomiossa PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) rajoittavista toimenpiteistä, joita oli kohdistettu henkilöihin ja yhteisöihin terrorismin vastaisen toiminnan yhteydessä, että unioni on ”oikeusyhteisö, jossa sen toimielimet ovat sellaisen valvonnan alaisia, jonka kohteena on niiden toteuttamien toimien yhteensoveltuvuus – – perustamissopimuksen – – kanssa” ja jossa ”yksityisten oikeussubjektien on voitava saada tehokasta oikeussuojaa”. Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi samassa tuomiossa, että rajoittavien toimenpiteiden yhteydessä tämän oikeussuojan tehokkuus on erityisen tärkeää, koska näillä toimenpiteillä ”on vakavia seurauksia”, sillä asetuksella ei pelkästään estetä siinä tarkoitettujen henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen rahoitustoimia ja rahoituspalveluja, vaan sillä myös vahingoitetaan kyseisten henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen mainetta ja poliittista toimintaa. (
29
) Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi myös, että valvonnan on kohdistuttava todisteisiin, joiden perusteella nimet on merkitty riidanalaisiin luetteloihin, ja henkilöiden ja yhteisöjen nimien täsmälliseen yksilöintiin. (
30
)
39.
Nämä periaatteet vahvistettiin – edelleen kansainvälisen terrorismin torjumiseksi toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden yhteydessä – 29.6.2010 annetussa tuomiossa E ja F (C‑550/09, EU:C:2010:382). Kuten neuvosto korosti istunnossa, kyseinen tuomio koskee tosin tämän toimielimen velvollisuutta perustella rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista koskevia toimia, kun nyt käsiteltävässä asiassa ei puolestaan ole kyseessä ainakaan muutoksenhakuvaiheessa perustelujen puuttuminen tai riittämättömyys, joka rasittaisi valittajan nimen merkitsemistä riidanalaisiin luetteloihin. (
31
) Unionin tuomioistuin vahvisti kuitenkin siinä selvästi ja yksiselitteisesti sekä vaatimuksen, jonka mukaan tällaisten toimenpiteiden valvonta sisältää ”aineellista lainmukaisuutta koskevan asianmukaisen tuomioistuinvalvonnan”, että tämän valvonnan laajuutta koskevan vaatimuksen, jonka mukaan siihen on sisällyttävä muun muassa tutkimus, ”jossa tutkitaan erityisesti tosiseikat sekä niiden tueksi esitetyt näyttö ja tiedot”. (
32
) Tällainen valvonta voi epäonnistua paitsi siksi, että valvottavana olevasta toimesta puuttuvat perustelut, myös siksi, että siihen ei sisälly seikkoja, joiden perusteella näiden perustelujen paikkansapitävyys voitaisiin selvittää edes rajoitetun tutkimuksen avulla.
40.
Edellä esitetystä seuraa, että toisin kuin neuvosto väittää, silloin kun valittajan nimi merkittiin ensi kertaa riidanalaisiin luetteloihin 23.5.2011, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei vallinnut mitään epävarmuutta siitä, että neuvosto oli tehdessään päätöksiä, joilla määrätään luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä, velvollinen noudattamaan vaatimuksia, jotka perustuvat kyseisten henkilöiden tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden noudattamiseen, eikä näin ollen sen velvollisuudesta nojautua tosiseikkoihin ja todisteisiin, joiden perusteella unionin tuomioistuimet voivat harjoittaa edes rajoitettua tällaisten päätösten laillisuusvalvontaa.
41.
Lisäksi on todettava, että sellaisen oikeuskäytännön olemassaolo, jossa todetaan kyseisen toimielimen moititun käyttäytymisen lainvastaisuus, ei ole välttämätön edellytys sen luonnehtimiselle ilmeiseksi rikkomiseksi. Edellä 29 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä näet ilmenee, että tällainen luonnehdinta, jossa otetaan huomioon rikotussa oikeussäännössä toimielimille jätetyn harkintavallan laajuus, riippuu muun muassa tämän oikeussäännön selkeyden ja täsmällisyyden asteesta. Kun otetaan huomioon perusoikeuksien suojan merkitys unionin muodostamassa oikeusyhteisössä, nähdäkseni ei voi olla epävarmuutta siitä, että sen toimielimillä ei ole harkintavaltaa, kun kyseessä on niille kuuluva velvollisuus nojautua luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä vastaan toteutettavien rajoittavien toimenpiteiden hyväksymisen ja pysyttämisen yhteydessä ainakin johonkin näyttöön, jonka perusteella unionin tuomioistuimet voivat harjoittaa valvontaa – vaikka vähäistäkin –, joka kohdistuu niiden väitteiden perusteltavuuteen tai vain pelkkään todennäköisyyteen, (
33
) joiden perusteella tällaiset toimenpiteet on toteutettu.
42.
Kuten edellä 34 kohdassa on esitetty ja kuten neuvosto on myöntänyt vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen ja vahvistanut tässä oikeudenkäynnissä pidetyssä istunnossa, tässä tapauksessa väitettä, jonka perusteella valittajan nimi on merkitty riidanalaisiin luetteloihin ja säilytetty niissä lähes kolmen vuoden ajan, ei ole missään vaiheessa tuettu minkäänlaisilla todisteilla, mistä syystä unionin tuomioistuinten on siis ollut mahdotonta harjoittaa minkäänlaista laillisuusvalvontaa.
43.
Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellisia virheitä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa, että käyttäytyminen, josta neuvostoa moitittiin, merkitsi edellä 29 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua unionin oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista.
44.
Edellä esitetyistä syistä neuvoston valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytysten osalta tehtyä oikeudellista virhettä, on mielestäni hylättävä.
b) Toinen osa, joka koskee tilanteen monitahoisuuden tason virheellistä arviointia sekä rikottujen oikeussääntöjen soveltamiseen ja tulkintaan liittyviä vaikeuksia
45.
Neuvosto väittää toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, että sääntö, jonka mukaan neuvoston on näytettävä toteen valittajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden perusteltavuus, ei liittynyt erityisen monitahoiseen tilanteeseen, ja se oli selvä ja täsmällinen siten, että se ei aiheuttanut soveltamis- tai tulkintaongelmia. Neuvosto korostaa, että julkisasiamies Sharpston oli korostanut vaikeuksia, jotka liittyivät nimen merkitsemistä luetteloon koskevan päätöksen taustalla olevien luottamuksellisten tietojen ilmoittamiseen unionin yleisen tuomioistuimen niistä suorittamaa arviointia varten, asiassa Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran antamassaan ratkaisuehdotuksessa (C‑27/09 P, EU:C:2011:482) ja että näiden vaikeuksien poistamiseksi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestykseen otettiin uusi 105 a artikla vuonna 2014 eli useita vuosia sen jälkeen kun valittajan nimi oli ensi kertaa merkitty riidanalaisiin luetteloihin.
46.
Muistutettakoon siitä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 340 artiklan toista kohtaa koskevassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä otetaan nimenomaan huomioon säänneltävien tilanteiden monimuotoisuus, lainsäädännön soveltamis- tai tulkintavaikeudet sekä rikotun oikeussäännön selkeys ja täsmällisyys. (
34
)
47.
Tässä tapauksessa on riittävää todeta, että neuvosto ei missään vaiheessa ensimmäisessä oikeusasteessa käydyn menettelyn aikana vedonnut hallussaan olevien asiakirjojen tai tietojen luottamuksellisuuteen, joka olisi estänyt niiden luovuttamisen unionin yleiselle tuomioistuimelle. Sitä vastoin, kuten edellä on useaan kertaan todettu, neuvosto ilmoitti unionin yleiselle tuomioistuimelle, että ainoat sen käytettävissä olleet tiedot, jotka koskivat valittajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista ja pysyttämistä, oli toistettu merkintää koskevan toimen perusteluissa. Kuten neuvoston asiamies vahvisti istunnossa vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään täsmälliseen kysymyksen, nyt käsiteltävässä asiassa ei siis missään vaiheessa ole ollut kyse luottamuksellisten tietojen toimittamisesta unionin tuomioistuimille.
48.
Näissä olosuhteissa neuvosto ei ole voinut perustellusti nojautua väitettyihin menettelyllisiin vaikeuksiin, jotka olisivat liittyneet näiden tietojen toimittamiseen siinä vaiheessa, kun riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin, eikä siten riitauttaa valituksenalaisen tuomion 62 kohtaan sisältyvää toteamusta, jonka mukaan sääntö, jonka mukaan neuvoston on näytettävä toteen tällaisten toimenpiteiden perusteltavuus, ”ei liity erityisen monitahoiseen tilanteeseen”, ”on selvä ja täsmällinen” eikä ”aiheuta soveltamis- tai tulkintaongelmia”.
49.
Edellä esitetyistä syistä on hylättävä myös neuvoston valitusperusteen toinen osa, joka koskee sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytyksiin liittyvää oikeudellista virhettä.
2. Toinen valitusperuste, joka koskee oikeudellista virhettä tuomittaessa neuvosto korvaamaan valittajalle aiheutunut aineeton vahinko
50.
Neuvosto jota Yhdistynyt kuningaskunta tukee, arvostelee valituksenalaisen tuomion 87–92 kohtaan kohdistamassaan liitännäisvalituksensa toisessa valitusperusteessa unionin yleistä tuomioistuinta oikeudellisesta virheestä, jonka se olisi tehnyt velvoittaessaan neuvoston suorittamaan valittajalle 50000 euroa tälle väitetysti aiheutuneesta aineettomasta vahingosta. Unionin yleinen tuomioistuin on sen mielestä näin menetellessään poikennut oikeuskäytännöstä, jonka mukaan luetteloon tehtävästä merkinnästä tehdyn päätöksen kumoaminen on omiaan palauttamaan kyseisen henkilön maineen ja on yksi tapa korvata tälle aiheutunut aineeton vahinko. Neuvoston mielestä vastaavanlaisia näkökohtia kuin ne, joilla unionin yleinen tuomioistuin perusteli päätöstään, eli esimerkiksi yhteisön osallistumista Iranin ydinaseiden levittämiseen koskevan väitteen vakavuus, sovelletaan soveltuvin osin myös muihin asioihin, esimerkiksi asiaan Sison v. neuvosto (tuomio 11.7.2007, Sison v. neuvosto, T‑47/03, ei julkaistu, EU:T:2007:207), jossa unionin yleinen tuomioistuin sitä vastoin hylkäsi kantajan esittämän aineetonta vahinkoa koskeneen korvausvaatimuksen. Neuvosto huomauttaa niin ikään, että tässä tapauksessa se päätti valittajan nimen poistamisesta riidanalaisista luetteloista huhtikuussa 2014 eli ennen valituksenalaisen tuomion antamista.
51.
Ennen neuvoston väitteiden tutkimista on muistutettava lyhyesti päättelystä, jota unionin yleinen tuomioistuin sovelsi valituksenalaisen tuomion perusteluissa, jotka on riitautettu nyt käsiteltävänä olevan valitusperusteen yhteydessä.
52.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 80 ja 85 kohdassa ensinnäkin, että kun rajoittavat toimenpiteet koskevat yhteisöä sen vuoksi, että sen väitetään tukeneen ydinaseiden levittämistä, se yhdistetään julkisesti toimintaan, jota pidetään vakavana uhkana kansainväliselle rauhalle ja turvallisuudelle, mistä on seurauksena, että sen suhteen herää halveksuntaa ja epäluottamusta, jotka siis loukkaavat sen mainetta, ja sille aiheutuu aineetonta vahinkoa – joka on erillinen aineellisesta vahingosta, joka johtuu haitallisesta vaikutuksesta sen kaupallisiin suhteisiin – josta sillä on oikeus saada korvaus. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin korostaa ensin, että riidanalaisten tointen kumoaminen voi olla tietynlainen korvaus valittajan kärsimästä aineettomasta vahingosta, kun tässä tuomiossa todetaan, että valittajan yhdistäminen ydinaseiden levittämiseen on perusteetonta ja siis lainvastaista, minkä jälkeen se toteaa, että käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa valittajan nimen merkitsemisen kumoaminen voi ainoastaan kohtuullistaa myönnettävän korvauksen määrää, mutta sillä ei kuitenkaan voida korvata kärsittyä vahinkoa kokonaisuudessaan. (
35
) Unionin yleinen tuomioistuin esittää tämän toteamuksensa tueksi neljä perustelua. Ensinnäkään vaikutuksia, jotka ovat valittajalle aiheutuneen aineettoman vahingon taustalla ja jotka liittyvät erityisesti enimmäkseen unionin ulkopuolella sijaitsevien kolmansien yhteisöjen käyttäytymiseen sitä kohtaan, ”ei voida tasapainottaa täysin siten, että todetaan jälkikäteen riidanalaisten tointen lainvastaisuus, kun otetaan huomioon, että yhteisöön kohdistettavilla rajoittavilla toimenpiteillä on tapana herättää enemmän huomiota ja reaktioita – etenkin unionin ulkopuolella – kuin niiden myöhemmällä kumoamisella” (valituksenalaisen tuomion 88 kohta). Toiseksi neuvoston valittajaa vastaan esittämä väite oli erityisen vakava (valituksenalaisen tuomion 89 kohta). Kolmanneksi tätä väitettä ”eivät tue vähäisimmätkään asian kannalta merkitykselliset tiedot tai todisteet” (valituksenalaisen tuomion 90 kohta). Neljänneksi se toteaa, että vaikka neuvosto olisi voinut peruuttaa valittajan nimeä koskevan virallisessa lehdessä julkaistun merkinnän milloin hyvänsä, se säilytti sen lähes kolme vuotta valittajan vastalauseista huolimatta (valituksenalaisen tuomion 91 kohta).
53.
Neuvoston väitteet perustuvat useisiin mielestäni virheellisiin lähtökohtiin.
54.
Ensinnäkään, toisin kuin tämä toimielin antaa ymmärtää, unionin tuomioistuin ei ole soveltanut rajoittavien toimenpiteiden osalta periaatetta, jonka se on kehittänyt henkilöstöä koskevien asioiden yhteydessä ja jonka mukaan hallinnollisen toimen kumoaminen ja siten sen tunnustaminen lainvastaiseksi on sellaisenaan asianmukainen ja lähtökohtaisesti riittävä korvaus aineettomasta vahingosta, jota tästä toimesta on aiheutunut sen riitauttaneelle virkamiehelle. (
36
) Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, unionin tuomioistuin on tosin todennut 28.5.2013 antamansa tuomion Abdulrahim v. neuvosto ja komissio (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) 72 kohdassa, että riidanalaisen toimen lainvastaisuuden toteaminen voi palauttaa valittajan maineen tai olla tietynlainen korvaus valittajan lainvastaisuuden vuoksi kärsimästä aineettomasta vahingosta. Unionin tuomioistuin kuitenkin yhtäältä esitti tämän toteamuksen antaessaan ratkaisun siitä, säilyikö valittajan oikeussuojan tarve sen jälkeen kun hänen nimensä oli poistettu riidanalaisesta luettelosta, joten sitä on pidettävä sivumennen esitettynä toteamuksena kyseisen tuomion asiayhteydessä. Toisaalta unionin tuomioistuin totesi ainoastaan, että kyseisen toimen kumoaminen ”voi – – olla tietynlainen korvaus – – henkisestä kärsimyksestä”, (
37
) ilman että se olisi toistanut suppeampaa sanamuotoa, jota käytettiin 7.2.1990 annetun tuomion Culin v. komissio (C‑343/87, EU:C:1990:49) 26 kohdassa – johon se kuitenkin viittasi – ja jonka mukaan riidanalaisen toimen kumoaminen ”on sellaisenaan riittävä korvaus kaikesta aineettomasta vahingosta, jota [kantajalle] on saattanut aiheutua”. (
38
)
55.
Toiseksi on niin, että vaikka unionin tuomioistuin olisi soveltanut edellä 54 kohdassa mainittua periaatetta, oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen soveltaminen ei ole automaattista, toisin kuin neuvosto näyttää antavan ymmärtää. Siten yhtäältä, kun arvioidaan, voiko lainvastaisen toimen kumoamisesta seurata, että valittajalle aiheutunut aineeton vahinko poistetaan taannehtivasti, on otettava huomioon kaikki kyseiseen tapaukseen liittyvät olosuhteet, (
39
) joihin kuuluvat rikkomisen vakavuus ja kesto (
40
) samoin kuin asianomaisen erityiseen tilanteeseen liittyvät raskauttavat seikat. (
41
) Toisaalta kantaja voi osoittaa kärsineensä aineetonta vahinkoa, joka on erotettavissa lainvastaisuudesta, joka on toimen kumoamisen perusteena, ja jota tämä kumoaminen ei voi kokonaan korjata. (
42
) Oikeuskäytännössä on täsmennetty tältä osin, että vakavat syytökset, joita on esitetty julkisesti asianomaista vastaan hänelle vastaisessa päätöksessä tai menettelyssä, joka on johtanut tällaiseen päätökseen, ovat omiaan aiheuttamaan hänelle tästä päätöksestä erillistä henkistä kärsimystä, jos nämä seikat ovat vahingoittaneet hänen kunniaansa, arvokkuuttaan, itsetuntoaan tai mainettaan. (
43
) Kuten unionin tuomioistuin korosti tuomiossa 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio (C‑239/12 P, EU:C:2013:331), henkilöt, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä, nimetään julkisesti terroristijärjestöä lähellä oleviksi henkilöiksi, mikä herättää paheksuntaa ja epäluottamusta. (
44
) Tästä syystä heille aiheutuu aineetonta vahinkoa, joka on erotettavissa vahingosta, joka johtuu toimesta sinänsä, ja joka saattaa olosuhteiden mukaan osoittautua sellaiseksi, että sitä ei voida kokonaan korjata tämän toimen kumoamisella. (
45
)
56.
Toisin kuin neuvosto antaa ymmärtää, kolmanneksi vaatimus, joka koski sellaisen aineettoman vahingon korvaamista, jota kantaja väitti aiheutuneen asiassa Sison v. neuvosto (tuomio 11.7.2007, T‑47/03, ei julkaistu, EU:T:2007:207), hylättiin muilla perusteilla kuin sillä perusteella, että rajoittavien toimenpiteiden kumoaminen oli omiaan poistamaan tämän vahingon kokonaisuudessaan. Kyseisen tuomion 241 kohta, johon neuvosto viittaa, koskee näet yksinomaan vahinkoa, joka aiheutuu kantajan puolustautumisoikeuksien noudattamatta jättämisestä ja jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tulleen riittävällä tavalla korjatuksi valituksenalaisen toimen kumoamisella rikotun oikeussäännön prosessuaalisten takeiden luonteen vuoksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui sitä vastoin saman tuomion 247 kohdassa vaatimuksesta, joka koski sellaisen aineettoman vahingon korvaamista, joka oli aiheutunut muun muassa kantajan leimaamisesta terroristiksi, ja hylkäsi vaatimuksen sillä perusteella, että tämän vahingon ja riitautettujen yhteisön toimien välitöntä syy-yhteyttä ei ollut osoitettu.
57.
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt virheitä, joihin neuvosto väittää sen syyllistyneen, arvioidessaan valituksenalaisessa tuomiossa kyseiseen tapaukseen liittyviä olosuhteita selvittääkseen, voitiinko katsoa, että aineeton vahinko, johon valittaja vetosi, oli kokonaisuudessaan poistettu riidanalaisten toimien kumoamisella, ja jos näin oli, missä määrin näin voitiin katsoa.
3. Liitännäisvalitusta koskeva ratkaisuehdotus
58.
Edellä esitetyn perusteella katson, että neuvoston liitännäisvalitus on perusteeton ja että se on näin ollen hylättävä.
C Päävalitus
59.
Valittaja esittää valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Se väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka on kohdistettu valituksenalaisen tuomion 93–149 kohtaan, unionin yleisen tuomioistuimen tehneen erilaisia oikeudellisia virheitä hylätessään sen vaatimuksen sen nimen merkitsemisestä riidanalaisiin luetteloihin aiheutuneen aineellisen vahingon korvaamisesta. Jälkimmäinen valitusperuste kohdistuu sitä vastoin valituksenalaisen tuomion osaan, jossa unionin yleinen tuomioistuin lausui valittajan esittämästä aineettoman vahingon korvaamista koskeneesta vaatimuksesta.
1. Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee SEUT 340 artiklan toisen kohdan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 3 kohdan rikkomista, suhteellisuusperiaatteen ja oikeudenmukaisen arvioinnin periaatteen loukkaamista, oikeussuojan epäämistä, selvitysaineiston ottamista vääristyneellä tavalla huomioon sekä puutteellisia ja ristiriitaisia perusteluja siltä osin kuin kyseessä on aineellisten vahinkojen, joita valittajalle väitetään aiheutuneen, korvaamista koskeva vaatimus
60.
Valitusperuste on moniosainen.
a) Ensimmäinen osa, joka koskee SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 3 kohdassa vahvistetun täysimääräisen korvauksen periaatteen loukkaamista
61.
Valittaja arvostelee ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että sen oikeutta saada täysi korvaus neuvoston lainvastaisesta toiminnasta aiheutuneista vahingoista SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 3 kohdassa vahvistettujen periaatteiden mukaisesti on loukattu. Se väittää, että näihin jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisiin yleisiin periaatteisiin, joihin näissä määräyksissä viitataan, kuuluvat suhteellisuusperiaate ja oikeudenmukaista arviointia koskeva periaate, joiden mukaan silloin, kun vahinkojen olemassaolo on osoitettu, mutta niiden laajuuden tai määrän täsmällinen vahvistaminen on vaikeaa tai työlästä, unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuutena on vahvistaa vahingonkorvauksen määrä kohtuullisella ja oikeudenmukaisella tavalla tai toissijaisesti kohtuuden mukaan, sen sijaan, että se hylkää ”ilmeisen” kokonaisuudessaan. Valittaja väittää lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki sen aineellisia vahinkoja koskevat korvausvaatimukset epäjohdonmukaisin ja ristiriitaisin perusteluin sen jälkeen kun se oli myöntänyt valituksenalaisen tuomion eri kohdissa, (
46
) että neuvoston käyttäytyminen oli tosiasiallisesti ja ”lähtökohtaisesti” aiheuttanut tällaisia vahinkoja valittajalle.
62.
Huomautettakoon aluksi, että valittaja on toistanut edellä esitetyt väitteet järjestelmällisesti ja kaikilta osin ensimmäisen valitusperusteensa muissa osissa, jotka koskevat sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin eri vahinkoihin kohdistuvia valituksenalaisen tuomion perusteluja, joten voidaan perustellusti pohtia, onko nyt tarkasteltava osa itsenäinen kyseisen valitusperusteen asiayhteydessä.
63.
Muistutettakoon tämän jälkeen, että SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan se, että unionille syntyy sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu elintensä lainvastaisesta menettelystä. edellyttää, että joukko päällekkäisiä edellytyksiä täyttyy; näihin edellytyksiin kuuluu, että vahinko on todella syntynyt ja että moititun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. (
47
) Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantajan tehtävänä on esittää todisteet väitetyn vahingon olemassaolosta ja laajuudesta. (
48
) Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on niin ikään todettu, että sen asianosaisen tehtävänä, joka asettaa kyseenalaiseksi unionin vastuun, on osoittaa tämän vahingon ja toimielinten moitittavan toiminnan välinen syy-yhteys. (
49
)
64.
Toisin kuin valittaja näyttää antavan ymmärtää, näitä periaatteita sovelletaan myös silloin, kun vedotaan sopimussuhteen ulkopuoliseen unionin vastuuseen asiayhteydessä, jossa luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin on kohdistettu rajoittavia toimenpiteitä eli toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on vaikuttaa kielteisesti asianomaisten yhteisöjen tai yksityishenkilöiden oikeusasemaan tai taloudelliseen asemaan tarkoituksena saada nämä muuttamaan käyttäytymistään. Unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, että se on valittajan esittämien todisteiden perusteella arvioinut sekä valittajan esittämien eri vahinkojen tosiasiallisuutta että niiden laajuutta ja selvittänyt kunkin väitetyn vahingon osalta sen ja neuvoston moititun lainvastaisen käyttäytymisen välisen välittömän syy-yhteyden. Näin ollen se, että unionin yleinen tuomioistuin on tällaisen tarkastelun perusteella hylännyt kaikki valittajan esittämät vaatimukset, ei sellaisenaan ja kyseistä arviointia rasittavien virheiden toteamisesta riippumatta anna mahdollisuutta päätellä, että SEUT 340 artiklan toista kohtaa olisi rikottu tai perusoikeuskirjan 41 artiklan 3 kohdassa vahvistettua periaatetta olisi loukattu.
65.
Korostan perustelujen väitetystä epäjohdonmukaisuudesta ja ristiriitaisuudesta neuvoston tavoin, että tämä väite perustuu valituksenalaisen tuomion valikoivaan lukemiseen. Ensinnäkin toteamus, joka sisältyy kyseisen tuomion 88 kohtaan ja jonka mukaan asiakirja-aineistosta kävi ilmi, että väite siitä, että valittaja osallistui ydinaseiden levittämiseen, vaikutti kolmansien, enimmäkseen unionin ulkopuolella sijaitsevien, yhteisöjen käyttäytymiseen valittajaa kohtaan, sisältyy näet perusteluihin, jotka koskevat aineettoman vahingon korvaamista koskevan vaatimuksen tarkastelua – unionin yleinen tuomioistuinkin täsmentää, että nämä vaikutukset ovat juuri tämän vahingon taustalla – eikä sitä voida siis pitää osatekijänä arvioinnissa, joka koskee valittajan väittämien aineellisten vahinkojen tosiasiallisuutta. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin on kyllä valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, kuten valittaja korostaa, todennut, että ”liikesuhteiden katkaiseminen unionissa sijaitsevien yhteisöjen taholta on rajoittavien toimenpiteiden väistämätön seuraus” ja että tässä tapauksessa Siemens AG:n ja valittajan liikesuhteiden katkeaminen oli ”välitön seuraus” näistä toimenpiteistä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin tätä seuranneen tarkastelun päätteeksi, että valittaja ei ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että liikesuhteiden lakkaamisen seurauksena väitetty aineellinen vahinko olisi ollut tosiasiallinen. Kolmanneksi valituksenalaisen tuomion 145 kohtaan sisältyvään toteamukseen, jonka mukaan ”otteet [valittajan] kirjanpidosta ja kyseessä oleva kokoava taulukko ilmentävät tosiasiallisesti [valittajan] liikevaihdon merkittävää laskua”, liittyy toteamus, jonka valittaja jättää mainitsematta ja jonka mukaan kyseiset asiakirjat ”eivät osoita tämän kehityksen syitä”. Sama pätee valituksenalaisen tuomion 147 kohtaan sisältyvään toteamukseen, jonka mukaan asianomaiset rajoittavat toimenpiteet ”jo luonteensa perusteella rajoittavat [valittajan] taloudellisen toiminnan vapaata harjoittamista” ja jota seuraa myöhemmin samassa kohdassa toteamus, jonka mukaan valittaja ei ollut esittänyt todisteita, joiden perusteella voitaisiin arvioida aiheutuneen vahingon laajuutta.
66.
Todettakoon lopuksi väitteestä, jonka mukaan unionin yleisellä tuomioistuimella on velvollisuus määrätä korvauksesta kohtuuden mukaan, kun vahinkojen olemassaolo on osoitettu, mutta niiden laajuuden arviointi edellyttää monitahoisia toimenpiteitä, että se on tutkittava valittajan esittämien eri vahinkojen konkreettisen arvioinnin yhteydessä, johon kohdistetaan erillistä arvostelua tarkasteltavana olevan valitusperusteen muissa osissa. Tässä vaiheessa on riittävää korostaa, että tällainen velvollisuus ei voi missään tapauksessa vapauttaa unionin tuomioistuimia niiden velvollisuudesta tarkistaa jokaisessa konkreettisessa tapauksessa, täyttyvätkö sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun edellytykset, jotka liittyvät muun muassa väitetyn vahingon tosiasiallisuuteen ja syy-yhteyteen.
67.
Edellä esitetyn perusteella katson, että päävalituksen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana niiltä osin, jotka eivät ole päällekkäisiä saman valitusperusteen muiden osien kanssa.
b) Toinen osa, joka koskee erilaisia oikeudellisia virheitä, jotka rasittavat niiden vahinkojen korvaamista koskevan vaatimuksen hylkäämistä, joita valittaja väittää aiheutuneen sen vuoksi, että Derbendikhanin (Irak) sähkölaitoksen kunnostamista koskeva sopimus on irtisanottu ja pankkitilit on suljettu
i) Vaatimus, joka koskee niiden vahinkojen korvaamista, jotka liittyvät Derbendikhanin sähkölaitoksen kunnostamista koskevan sopimuksen irtisanomiseen
68.
Valittaja esittää ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on menetellyt mielivaltaisesti sekä suhteellisuusperiaatteen ja oikeudenmukaisen arvioinnin periaatteiden vastaisesti kieltäytyessään myöntämästä sille mitään korvausta vahingosta, jota sille on aiheutunut siitä, että Derbendikhanin sähkölaitoksen kunnostamiseen liittynyt sopimus irtisanottiin.
69.
Se toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä myöntänyt valituksenalaisen tuomion 102 kohdassa, että tämä valittajan ja Irakin Kurdistanin viranomaisten välillä allekirjoitettu sopimus irtisanottiin viimeksi mainittujen toimesta sen vuoksi, että valittaja ei saanut Maailmanpankilta erästä maksua, jonka eurooppalainen välittäjäpankki oli estänyt, ja toisaalta valituksenalaisen tuomion 104 kohdassa, että kyseinen estäminen tapahtui pian sen jälkeen, kun valittajaan kohdistettiin rajoittavia toimenpiteitä. Se ei kuitenkaan tehnyt näistä toteamuksista asiaankuuluvaa päätelmää siitä, että ainoa järkevä selitys maksujen estämiselle oli valittajan nimen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin.
70.
Valittaja toteaa valituksenalaisen tuomion 104 kohtaan sisältyvästä toteamuksesta, jonka mukaan väitetyn vahingon todellisuutta ja määrää ei ole näytetty toteen, että se oli esittänyt unionin yleiselle tuomioistuimelle tiedot, joiden perusteella oli mahdollista arvioida sopimuksen arvoa, kuluja, joita oli aiheutunut sen valmistelusta, sekä odotettavissa ollutta voittomarginaalia, joten niillä oli perusteltu yksityiskohtaisesti aiheutuneen vahingon korvauksena vaadittu määrä. Unionin yleinen tuomioistuin on menetellyt lainvastaisesti jättäessään tämän selvitysaineiston huomiotta tai ottaessaan sen vääristyneellä tavalla huomioon.
71.
On korostettava, että sen jälkeen kun unionin yleinen tuomioistuin oli todennut valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että sen hallussa olleet todisteet eivät osoittaneet nimenomaisesti, että se, että eurooppalainen välittäjäpankki esti maksun, johtui siitä, että valittajaan kohdistettiin rajoittavia toimenpiteitä, se jatkoi toteamalla, että vaikka oletettaisiin, että valittaja näyttäisi oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen tämän estämisen ja näiden toimenpiteiden välisen syy-yhteyden olemassaolon, valittaja ei kuitenkaan ollut näyttänyt toteen vahingon, johon se vetoaa, todellisuutta ja määrää. Valittaja riitauttaa väitteellään tämän toteamuksen ja kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen sille esitetyistä todisteista tekemän arvioinnin.
72.
Muistutettakoon tässä yhteydessä, että koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin, ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi sille toimitetusta aineistosta, ja arvioimaan tätä tosiseikastoa. Tosiseikaston määrittäminen ja todisteiden arviointi eivät siis ole oikeuskysymys, joka sellaisenaan kuuluu unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin, ellei kyse ole näiden huomioon ottamisesta vääristyneellä tavalla. (
50
) Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman että on tarpeen turvautua uuteen selvitysaineistoon on selvää, että olemassa olevan selvitysaineiston arviointi oli ilmeisen virheellistä. Tilanne on tällainen erityisesti silloin, jos päätelmät, joita unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tietyistä asiakirjoista, eivät vastaa näiden asiakirjojen tarkoitusta ja ulottuvuutta, kun niitä tarkastellaan kokonaisuudessaan. (
51
)
73.
Vaikka valittaja väittää tässä tapauksessa, että ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, se ei kuitenkaan selitä, mitä se tarkalleen ottaen tarkoittaa vääristyneellä tavalla, vaan tyytyy viittaamaan yleisesti unionin yleiseen tuomioistuimeen jättämiensä kirjelmien kohtiin sekä niiden liitteisiin. Korostettakoon joka tapauksessa, että unionin yleiseen tuomioistuimeen toimitetun vastauskirjelmän 71–77 kohtaan, joihin valittaja viittaa, sisältyy vain tiivistelmä kyseisen sopimuksen irtisanomiseen liittyneistä olosuhteista. Vasta tämän kirjelmän 76 kohdassa valittaja viittaa aiheutuneeseen vahinkoon ja väittää menettäneensä 10 prosenttia kyseisen sopimuksen arvosta kuluina, joita on aiheutunut sen valmistelusta, ja 20 prosenttia tästä arvosta odotettavissa olleena voittomarginaalina. Se viittaa tässä yhteydessä ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä kannekirjelmän liitteeseen A-5 sekä unionin yleiseen tuomioistuimeen jättämänsä vastauskirjelmän liitteisiin A-25-a ja A-25-b. Näistä liitteistä ensimmäinen on taulukko, johon on koottu valittajan hankkeet, joille se väittää aiheutuneen vahinkoa, ja julkiset tarjouskilpailut, jotka se väittää hävinneensä siihen kohdistettujen sanktioiden vuoksi, ja kaksi jälkimmäistä sisältää jäljennökset kyseisestä sopimuksesta ja sen liitteenä olleista erityisehdoista. Vaikka nämä asiakirjat antavat tietoja riidanalaisen sopimuksen arvosta, ne eivät ole sen sijaan omiaan osoittamaan valittajalle tämän sopimuksen yhteydessä aiheutuneiden kulujen tosiasiallisuutta eikä sen voittomarginaalin määrää, jonka se olisi voinut kohtuudella odottaa saavansa kyseisen sopimuksen täytäntöönpanosta. Korostettakoon seitsemänteen ja kahdeksanteen kysymykseen, jotka unionin yleinen tuomioistuin esitti prosessinjohtotoimien yhteydessä 14.1.2014 ja joihin valittaja reagoi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.1.2014 toimittamallaan asiakirjalla, annetuista vastauksista, että niistä ensimmäinen koskee vain väitettyä riidanalaisen maksujen estämisen ja valittajaa vastaan toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden välistä syy-yhteyttä ja jälkimmäinen sisältää vain pelkkiä väitteitä kuluista, joita se väittää aiheutuneen, ja saamatta jäänyttä voittoa, jonka se väittää perustuvan riidanalaisen sopimuksen irtisanomiseen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa, näiden väitteiden yhteydessä ei ole esitetty tositteita aiheutuneista kuluista eikä täsmällisiä tietoja valittajan itsensä tai teollisuudenalan, jolla se toimii, yleisestä kannattavuuden asteesta. (
52
)
74.
Koska ei ole näyttöä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut sille esitetyn selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon, väitteet, joita valittaja on esittänyt päätelmästä, jonka mukaan se ei ollut näyttänyt toteen Derbendikhanin sähkölaitoksen kunnostamishanketta koskeneen sopimuksen irtisanomisesta väitetysti aiheutuneen vahingon tosiasiallisuutta ja laajuutta, on jätettävä tutkimatta.
75.
Koska edellytykset, jotka liittyvät muun muassa väitetyn vahingon tosiasiallisuuteen ja tämän vahingon ja toimielinten moititun käyttäytymisen väliseen syy-yhteyteen, ovat päällekkäisiä, eikä sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu voi syntyä, jos jokin näistä edellytyksistä ei täyty, ei ole tarpeen antaa ratkaisua väitteestä, jonka mukaan päätelmä tämän syy-yhteyden puuttumisesta tutkittavan vahingon osalta olisi virheellinen.
76.
Lisäksi on niin, että siltä osin kuin yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin on tekemättä virheitä, joista valittaja sitä moittii, todennut, että väitetyn vahingon tosiasiallisuudesta ja määrästä ei ole esitetty näyttöä, eikä valittaja toisaalta ole vedonnut siihen, että tämän vahingon määrän määrittäminen olisi ollut mahdotonta tai edes vaikeaa, väitteet, jotka koskevat suhteellisuusperiaatteen ja oikeudenmukaisen arvioinnin periaatteen loukkaamista, eivät voi missään tapauksessa menestyä.
ii) Vaatimus, joka koskee valittajan pankkitilien sulkemiseen liittyvien vahinkojen korvaamista
77.
Valittaja väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on mielivaltaisesti sekä epäjohdonmukaisin ja ristiriitaisin perustein ja ottamalla selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon evännyt kokonaan korvauksen vahingosta, jota sille aiheutui siitä, että Emirate National Bank of Dubai sulki sen pankkitilit.
78.
Korostettakoon, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 95 ja 96 kohdassa Emirate National Bank of Dubain valittajalle osoittaman pankkitilien sulkemisesta ilmoittaneen kirjeen perusteella, että tämä sulkeminen oli seurausta valittajaan hieman ennen tilien sulkemista kohdistetuista rajoittavista toimenpiteistä. Unionin yleinen tuomioistuin korosti kuitenkin tämän jälkeen kyseisen tuomion perusteluissa väitetyn vahingon tosiasiallisuudesta ja laajuudesta ensinnäkin, että Emirate National Bank of Dubai ei ollut jäädyttänyt valittajan tilillä olleita varoja vaan palautti ne valittajalle (valituksenalaisen tuomion 97 kohta), toiseksi, että valittaja ei ollut vedonnut mihinkään seikkaan, jolla voitaisiin osoittaa, että se ei olisi kyennyt hankkimaan Emirate National Bank of Dubain aiemmin tarjoamia rahoituspalveluja joltakin toiselta pankilta (kyseisen tuomion 98 kohta), kolmanneksi, että se ei ollut esittänyt konkreettisia seikkoja sen osoittamiseksi, että sen tilien sulkeminen tai maksujen keskeyttäminen olisi vaikuttanut haitallisesti sen suhteisiin kauppakumppaneidensa tai muiden henkilöiden tai yhteisöjen kanssa (mainitun tuomion 99 kohta), ja neljänneksi, että se ei ollut esittänyt seikkoja, jotka olisivat perusteena sen vahingon määrälle, jonka se väitti kärsineensä (saman tuomion 100 kohta).
79.
Todettakoon ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 99 kohdan toteamuksesta, jonka mukaan vaikutusta, joka riidanalaisella rahoituspalvelujen keskeyttämisellä oli ollut valittajan liikesuhteisiin, ei ollut näytetty toteen, että valittaja tyytyy vain väittämään, että tätä toteamusta ei ole perusteltu, ja vetoaa selvitysaineiston ottamiseen vääristyneellä tavalla huomioon. Valittaja ei kuitenkaan, lukuun ottamatta yleisluonteisia väitteitä, joiden mukaan ”tämä keskeyttäminen on halvaannuttanut sen liiketoimet ja taloudellisen toiminnan”, viittaa mihinkään konkreettiseen seikkaan, joka olisi omiaan tukemaan tällaista vaikutusta ja jonka unionin yleinen tuomioistuin olisi jättänyt huomiotta tai jonka se olisi ottanut vääristyneellä tavalla huomioon tai jonka hylkäämistä ei olisi perusteltu.
80.
Lisäksi, toisin kuin valittaja väittää, unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan se, että Emirate National Bank of Dubai kieltäytyi tarjoamasta enää rahoituspalveluja valittajalle, johtui todennäköisesti riidanalaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisesta ja siitä, että tämä pankki pelkäsi, että sitä kohtaan vuorostaan määrättäisiin tällaisia rajoittavia toimenpiteitä, ei vastaa sitä, että myönnettäisiin, että kaikki muutkin pankit, joihin valittaja olisi voinut ohjata maksujaan uudelleen, olisivat varmasti kieltäytyneet tästä samalla tavoin. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole siis menetellyt ristiriitaisesti todetessaan tämän saman tuomion 98 kohdassa, että valittaja ei ollut vedonnut mihinkään seikkaan, jolla voitaisiin osoittaa, että se ei olisi kyennyt hankkimaan samoja rahoituspalveluja joltakin toiselta pankilta. Valittajan kirjelmistä, joihin se on vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa, ei muutenkaan ilmene, että se olisi ryhtynyt mihinkään toimiin hakeakseen muilta pankkilaitoksilta rahoituspalveluja, jotka Emirate National Bank of Dubai oli sille aiemmin tarjonnut, ja että sen hakemukset olisi evätty. Näissä olosuhteissa ei ole näyttöä siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamus perustuisi tosiseikkojen tai selvitysaineiston ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla.
81.
Todettakoon lopuksi valituksenalaisen tuomion 100 kohtaan sisältyvästä toteamuksesta, jonka mukaan valittaja ei ollut esittänyt seikkoja, jotka olisivat perusteena sen vahingon määrälle, jonka se väitti kärsineensä, että valittaja tyytyy jälleen kerran vetoamaan tosiseikkojen ottamiseen vääristyneellä tavalla huomioon tukematta tätä kuitenkaan muulla tavoin kuin yleisluontoisilla väitteillä, joiden mukaan kyseisestä tilien sulkemisesta ”väistämättä ja kiistatta” ja ”tavanomaisen tapahtumien kulun mukaisesti” aiheutui sille ”huomattavaa taloudellista vahinkoa”. (
53
)
c) Kolmas ja neljäs osa, jotka koskevat erilaisia oikeudellisia virheitä, jotka rasittavat valittajalle sopimusten ja liikekumppanuussuhteiden katkeamisesta väitetysti aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevan vaatimuksen hylkäämistä
82.
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteensa kolmannessa ja neljännessä osassa unionin yleisen tuomioistuimen rikkoneen SEUT 340 artiklan toista kohtaa ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 3 kohtaa sekä loukanneen suhteellisuusperiaatetta ja oikeudenmukaisen arvioinnin periaatetta kieltäytyessään myöntämästä sille minkäänlaista korvausta 2 miljoonan euron vahingosta, joka sille aiheutui siitä, että sen sopimukset ja liikesuhteet sen tärkeimpien liikekumppanien eli Siemensin ja Mobarakeh Steel Co:n (jäljempänä Mobarakeh) kanssa katkesivat. Unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat sen mielestä myös epäjohdonmukaiset ja ristiriitaiset ja perustuvat tosiseikkojen ottamiseen vääristyneellä tavalla huomioon ja näytön huomiotta jättämiseen.
83.
On muistettava, että unionin yleinen tuomioistuin myönsi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että Siemensin ja valittajan liikesuhteiden katkeaminen sekä valittajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet olivat välittömässä syy-yhteydessä toisiinsa. Unionin yleinen tuomioistuin lausui mainitun tuomion 110 kohdassa vahingon olemassaolosta, ja samalla kun se myönsi, että suhteiden katkeaminen merkittäviin tavarantoimittajiin häiritsee yhtiön toimintaa, se totesi, että tuotteiden toimittamisesta kieltäytyminen ei kuitenkaan sinällään merkitse vahinkoa, koska vahinko syntyy ainoastaan silloin, kun kieltäytyminen heijastuu asianomaisen yhtiön taloudelliseen tulokseen.
84.
Tämän jälkeen se tutki eri seikat, joita valittaja oli esittänyt osoittaakseen, että sille oli aiheutunut vahinkoa siitä, että sen eurooppalaiset tavarantoimittajat olivat katkaisseet kokonaan liikesuhteet siihen. Nämä seikat liittyivät Mobarakehin kanssa tehdyn sopimuksen peruuttamiseen (valituksenalaisen tuomion 112–117 kohta), vaikutuksiin, joita tästä peruuttamisesta oli aiheutunut Syyriassa sijaitsevan Eufratin padon sähkölaitteiden uudenaikaistamista koskevien sopimusten täytäntöönpanoon (kyseisen tuomion 118–125 kohta) ja Kunduzin (Afganistan) ja Baghlanin (Afganistan) sähköasemien rakentamiseen (mainitun tuomion 126–132 kohta) sekä muihin ulkomaisiin hankkeisiin, joille oli sen mukaan aiheutunut vahinkoa (saman tuomion 133–148 kohta).
i) Mobarakehin kanssa tehdyn sopimuksen peruuttaminen
85.
Valittaja väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, että koska Siemens oli kieltäytynyt toimittamassa sille tiettyjä laitteita, se ei kyennyt täyttämään sopimusvelvoitteitaan Mobarakehia kohtaan, jolloin tämä peruutti kyseessä olevan sopimuksen ja sulki valittajan pois tulevista tarjouskilpailuistaan. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, että valittajaa koskeneet rajoittavat toimenpiteet eivät olleet sopimuksen peruuttamisen määräävä ja välitön syy.
86.
Valittajan mukaan tämä päätelmä perustui siihen, että kirje, jonka Mobarakeh osoitti sille 3.9.2011 ilmoittaakseen sopimuksen irtisanomisesta, on otettu vääristyneellä tavalla huomioon. Toisin kuin valittaja väittää, tästä kirjeestä ei ilmene, että rajoittavien toimenpiteiden kohdistaminen siihen olisi ollut ”ratkaiseva ja määräävä” syy sopimuksen irtisanomispäätökseen, sillä Mobarakeh korosti pikemminkin sitä, että valittaja oli viivästynyt velvoitteidensa täytäntöönpanossa siihen sopimuksen mukaiseen 15 kuukauden määräaikaan nähden, joka päättyi 15.11.2010, eli, kuten unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, yli kuusi kuukautta ennen kuin valittajan nimi merkittiin riidanalaisiin luetteloihin. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ottanut tämän kirjeen sisältöä vääristyneellä tavalla huomioon. (
54
)
ii) Tappiot, joita valittaja väittää kärsineensä Syyriassa sijaitsevan Eufratin padon sähkölaitteiden uudenaikaistamista koskevien sopimusten osalta
87.
Valittaja väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, että koska sen eurooppalaiset tavarantoimittajat katkaisivat kaikki liikesuhteensa siihen, se ei kyennyt toimittamaan suurta osaa Syyriassa sijaitsevan Eufratin padon sähkölaitteiden uudenaikaistamiseen tarvittavista laitteistosta, tarvikkeista ja materiaaleista, mistä aiheutui sille vahinko, jonka suuruus oli vähintään 30 prosenttia kyseessä olevan sopimuksen osan, joka oli teetettävä aliurakkana, arvosta eli 1425000 euroa suoritettujen valmistelutöiden ja voittomarginaalin perusteella (ks. valituksenalaisen tuomion 118 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan tällä perusteella esittämän vahingonkorvausvaatimuksen todettuaan ensin, että ei ollut todisteita, jotka olisivat näyttäneet toteen yhtäältä syy-yhteyden neuvoston moititun käyttäytymisen ja väitetyn vahingon välillä (kyseisen tuomion 119–121 kohta) ja toisaalta väitetyn vahingon (mainitun tuomion122–124 kohta).
88.
Unionin yleinen tuomioistuin myönsi ensinnäkin syy-yhteyden osalta valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa valittajan esittämien asiakirjojen perusteella, että valittajalta tilattujen töiden aloittamista ja aikataulua lykättiin ja että valittajalla oli lupa käyttää ”toissijaisia sopimuskumppaneita”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin kyseisen tuomion 120 kohdassa, että valittajan esittämät todisteet eivät osoittaneet, että hankkeen toteuttamisen viivästyminen ja ”toissijaisten sopimuskumppaneiden” käyttäminen olisi ollut seurausta valittajaa koskeneista rajoittavista toimenpiteistä.
89.
Valittaja kiistää tämän toteamuksen oikeellisuuden.
90.
On muistettava, että sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevassa asiassa kysymys siitä, onko vahingon aiheuttaneen teon ja vahingon välillä syy-yhteys, muodostaa oikeuskysymyksen, jonka tutkiminen kuuluu unionin tuomioistuimen toimivaltaan. (
55
) Tässä valvonnassa ei voida kuitenkaan kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen esittämiä toteamuksia ja tosiseikkoja koskevia arviointeja. (
56
)
91.
Tässä tapauksessa useimmilla valittajan väitteillä pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen selvitysaineistosta tekemä arviointi vetoamatta kuitenkaan sen ottamiseen vääristyneellä tavalla huomioon. Tästä syystä väitteet on hylättävä.
92.
Sitä vastoin on tutkittava väite, joka koskee virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt, kun se ei ole todennut syy-yhteyden olemassaoloa valittajan väitteiden ”uskottavuuden” perusteella tapaukseen liittyneissä olosuhteissa, siltä osin kuin siinä moititaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei olisi luonnehtinut tosiseikkoja oikeudellisesti oikealla tavalla. Korostettakoon tässä yhteydessä, että oikeuskäytännön mukaan SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun syy-yhteyden olemassaolo hyväksytään, jos asianomaisen toimielimen tekemä virhe ja vahinko, johon vedotaan, ovat varmassa ja välittömässä syy-yhteydessä, mikä kantajan on näytettävä toteen. (
57
) Unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, että se on vain tyytynyt toteamaan tällaista syy-yhteyttä koskevan näytön puuttumisen selvittämättä valittajan väitteiden ”uskottavuutta”. Valittaja ei voi myöskään vedota merkityksellisistä tosiseikoista esittämänsä tulkinnan uskottavuuteen korjatakseen sen, että se ei ole esittänyt todisteita, jotka osoittaisivat tällaisen syy-yhteyden olemassaolon oikeudellisesti riittävällä tavalla.
93.
Todettakoon toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan valittaja ei ole esittänyt todisteita, jotka osoittaisivat väitetyn vahingon, että valittajan väitteillä ainoastaan kyseenalaistetaan unionin yleisen tuomioistuimen selvitysaineistoa koskeva arviointi ilman, että kuitenkaan väitettäisiin, että se on otettu vääristyneellä tavalla huomioon, joten ne on jätettävä tutkimatta.
iii) Vahingot, joita valittaja väittää aiheutuneen Kunduzin ja Baghlanin sähköasemien rakentamista koskevan sopimuksen osalta
94.
Valittaja väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, että koska sen eurooppalaiset tavarantoimittajat katkaisivat liikesuhteet, se ei kyennyt toimittamaan osaa Kunduzin ja Baghlanin sähköasemien rakentamisessa tarvittavista koneista ja laitteistosta, ja että sille on tämän vuoksi aiheutunut vahinko, jonka suuruus on vähintään 10 prosenttia sopimuksen sen osan arvosta, joka oli teetettävä aliurakkana, eli 729210,80 euroa.
95.
Unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 129–132 kohdassa ensinnäkin, että sillä ei ollut käytettävissään todisteita, jotka osoittaisivat, että Kunduzin ja Baghlanin sähköasemien rakentamista koskevan sopimuksen ehtoja olisi pitänyt muuttaa valittajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden vuoksi esimerkiksi siten, että olisi käytetty aliurakoitsijoita, toiseksi, että valittaja ei ollut osoittanut, että Siemensin tilauksen peruutuksesta olisi seurannut, että valittajan oli mahdotonta panna kyseessä olevaa sopimusta täytäntöön käyttämättä aliurakoitsijoita, ja kolmanneksi, että se ei ollut myöskään täsmentänyt, minkä tyyppistä aiheutunut vahinko oli, eikä esittänyt seikkoja, jotka olisivat osoittaneet kyseessä olevan sopimuksen osan, joka väitettiin teetetyn aliurakkana, määrän.
96.
Lähes kaikilla perusteluilla, joita valittaja on esittänyt edellä toistettuja toteamuksia vastaan, pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista ja selvitysaineistosta tekemä arviointi tai ne ovat pelkkiä väitteitä, jotka perustuvat usein valituksenalaisen tuomion valikoivaan lukemiseen.
97.
Ainoa väite, joka on mielestäni tutkittava, koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat ja selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon todetessaan, että valittaja ei ollut osoittanut, että Siemensin tilauksen peruutuksesta olisi seurannut, että valittajan oli mahdotonta panna kyseessä olevaa sopimusta täytäntöön käyttämättä aliurakoitsijoita. Valittaja vetoaa tässä yhteydessä siihen, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tietää, ettei se ole valmistaja ja että se on siten riippuvainen tavarantoimittajistaan ja alihankkijoistaan. Tämä väite perustuu kuitenkin mielestäni valituksenalaisen tuomion 130 kohdan virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuin ei näet mielestäni pyrkinyt väittämään, että valittaja olisi kyennyt valmistamaan sopimuksen kohteena olleet laitteet ja koneet itse, vaan että se olisi kyennyt tarvittaessa hankkimaan nämä tavarat muilta toimittajilta kuin Siemensiltä, esimerkiksi muilta kuin eurooppalaisilta tavarantoimittajilta, sen sijaan että se olisi käyttänyt alihankkijoita. Valittajan väitettä selvitysaineiston ottamisesta vääristyneellä tavalla huomioon eli ainoaa sen valituksenalaisen tuomion tästä kohdasta esittämää väitettä ei siis ole näytetty toteen.
iv) Muut seikat, joita unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut tutkiessaan vaatimuksen sellaisten vahinkojen korvaamisesta, joiden valittaja väittää aiheutuneen siitä, että sen sopimukset ja suhteet liikekumppaneihin ovat katkenneet
98.
Valittaja vetoaa aluksi siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa näytön puuttuvan tosiseikoista, joita se on itse pitänyt toteen näytettyinä valituksenalaisen tuomion muissa kappaleissa.
99.
Todettakoon tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut valituksenalaisen tuomion edellä mainituissa kohdissa useita valittajan esittämiä asiakirjoja ja todennut kunkin osalta, että niissä ei esitetty riittäviä tietoja tukemaan sitä, että neuvoston moititun käyttäytymisen ja valittajan esittämän vahingon, joka olisi aiheutunut liikesuhteiden katkeamisesta sen eurooppalaisiin tavarantoimittajiin, välillä olisi syy-yhteys tai että tällainen vahinko olisi tosiasiallista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 88 ja 109 kohdassa, joihin valittaja viittaa, että ”väite siitä, että [valittaja] osallistui ydinaseiden levittämiseen, vaikutti kolmansien, enimmäkseen unionin ulkopuolella sijaitsevien yhteisöjen käyttäytymiseen [valittajaa] kohtaan” (kyseisen tuomion 88 kohta) ja että ”Siemensin ja [valittajan] liikesuhteiden katkeaminen on väistämätön seuraus [valittajaan] kohdistetuista rajoittavista toimenpiteistä” (kyseisen tuomion 109 kohta). Toisin kuin valittaja näyttää väittävän, nämä kappaleet eivät kuitenkaan merkitse sitä, että se olisi myöntänyt valittajalle tämän katkeamisen perusteella väitetysti aiheutuneen vahingon tosiasiallisuuden tai tämän vahingon ja rajoittavien toimenpiteiden välisen syy-yhteyden olemassaolon. Unionin yleinen tuomioistuin on päinvastoin todennut valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa hyvin selvästi, että ”tuotteiden toimittamisesta kieltäytyminen ei kuitenkaan sinällään merkitse vahinkoa”.
100.
Valittaja vetoaa tämän jälkeen siihen, että ”tavanomaisissa olosuhteissa” on ”normaalia”, että siitä, että yrityksen tavarantoimittajat katkaisevat liikesuhteet, aiheutuu vahinkoja, ja yleisemmin, että rajoittavia toimenpiteitä toteutetaan siinä tarkoituksessa, että niiden kohteena olevalle yhteisölle aiheutuu mahdollisimman suurta taloudellista ja rahoituksellista vahinkoa, minkä unionin yleinen tuomioistuin pyrkii sen mielestä kieltämään muun muassa asettamalla sille todistustaakan, jota on mahdotonta täyttää.
101.
Tältä osin pitää kyllä paikkansa, kuten unionin yleinen tuomioistuin itsekin myöntää valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa, että rajoittavilla toimenpiteillä pyritään rajoittamaan asianomaisten yhteisöjen taloudellisen toiminnan vapaata harjoittamista tarkoituksena saada ne muuttamaan käyttäytymistään tavoiteltujen päämäärien mukaiseksi. Tämän ilmeisen seikan perusteella ei voida kuitenkaan olettaa, että näillä toimenpiteillä olisi konkreettisesti aiheutettu asianomaiselle henkilölle tosiasiallista ja varmaa vahinkoa, eikä tämä voi näin ollen vapauttaa sitä näyttämästä toteen sellaisen kanteen yhteydessä, jolla pyritään saattamaan unioni sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen, neuvoston moititun käyttäytymisen lainvastaisuuden lisäksi myös väitetyn vahingon tosiasiallisuutta ja laajuutta sekä tämän vahingon ja kyseisen käyttäytymisen välistä syy-yhteyttä. Kuten unionin tuomioistuin on näet jo korostanut, unionin tuomioistuimet eivät voi arvioida tosiasiallisen ja varman vahingon syntymistä abstraktisti, vaan sitä on arvioitava kunkin käsiteltäväksi saatetun yksittäistapauksen täsmällisten tosiseikkojen perusteella. (
58
) Lisäksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaisesti unioni on velvollinen korvaamaan vain vahingot, jotka ovat seurausta sen toimielinten tai virkamiesten menettelystä, mikä edellyttää, että tämän menettelyn ja väitetyn vahingon välillä osoitetaan olevan riittävän suora syy-yhteys. (
59
) Tässä tapauksessa ei ilmene muutenkaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi asettanut valittajalle todistustaakan, joka olisi epätavanomainen tai mahdoton täyttää.
102.
Muilta osin valittajan väitteillä pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen selvitysaineistosta tekemä arviointi, joten ne on jätettävä tutkimatta.
v) Väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei olisi arvioinut valittajalle aiheutuneita vahinkoja oikeudenmukaisesti
103.
Valittaja moittii toissijaisesti unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei ole arvioinut kohtuuden mukaan vahinkoja eikä myöntänyt sille korvausta siitä, että sen suhteet liikekumppaneihin ovat katkenneet, erityisesti sillä perusteella, että sen liikevaihto on laskenut voimakkaasti ja se on irtisanonut suuren osan työntekijöistään, vaan on sen sijaan hylännyt kokonaan kaikki valittajan korvausvaatimukset.
104.
Tässä yhteydessä on riittävää huomauttaa, että jotta unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuus tehdä tällainen arviointi voitaisiin tarvittaessa näyttää toteen, valittajan olisi pitänyt esittää vähintään näyttö väitettyjen vahinkojen tosiasiallisuudesta sekä syy-yhteyden olemassaolosta, minkä unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin todennut jääneen tekemättä, mitä valittaja ei ole pätevästi kiistänyt.
105.
Siltä osin kuin valittaja viittaa kirjanpitonsa otteisiin, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 145 kohdassa näytön arviointia koskevan suvereenin arviointivaltansa perusteella, että vaikka nämä otteet ilmensivät tosiasiallisesti valittajan liikevaihdon merkittävää laskua, ne eivät osoittaneet tämän kehityksen syitä, joten oli ”mahdotonta päätellä, johtuuko tämä liikevaihdon lasku [valittajaa] koskevien rajoittavien toimenpiteiden hyväksymisestä ja voimassa pitämisestä, ja jos johtuu, missä määrin, pikemminkin kuin muista tekijöistä kuten taloudellisen ilmapiirin yleisestä kehityksestä”.
d) Ratkaisuehdotus ensimmäisen valitusperusteen osalta
106.
Edellä esitetyn perusteella päävalituksen ensimmäinen peruste, joka koskee aineellisen vahingon, jonka valittajan väitetään kärsineen, korvaamista koskeneen vaatimuksen hylkäämistä, on mielestäni hylättävä.
107.
Koska edellä esitetystä ilmenee, että edellytykset, jotka liittyvät vahingon tosiasiallisuuteen ja laajuuteen ja/tai sen ja neuvoston moititun käyttäytymisen väliseen syy-yhteyteen, eivät ole täyttyneet minkään valittajan aineellisten vahinkojen osalta esittämän korvausvaatimuksen kattaman yksittäisen vahingon osalta, valittajan vaatimusta, jonka mukaan unionin tuomioistuin vahvistaisi täyden harkintavaltansa perusteella kyseisten vahinkojen määrän kohtuuden mukaan, ei voida missään tapauksessa hyväksyä.
2. Toinen valitusperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista valittajalle aiheutunutta aineetonta vahinkoa koskevan korvausvaatimuksen osalta
108.
Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen aineettoman vahingon perusteella myöntämä 50000 euron korvaus, jota se pitää vähäpätöisenä, on vahvistettu mielivaltaisesti sekä perustelematta, minkä lisäksi suhteellisuusperiaatetta on loukattu.
109.
Muistutettakoon perustelujen laiminlyöntiä koskevasta väitteestä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomion perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely siten, että asianosaisille selviävät päätöksen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia päätöksen laillisuuden. (
60
) Tässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin on todennut riittävän selvästi valituksenalaisen tuomion 86–91 kohdassa, jonka sisältö on tiivistetty edellä 52 kohdassa, näkemykset ja todisteet, joihin se on nojautunut vahvistaessaan valittajalle myönnettävän korvauksen määrän.
110.
Valittaja ei mielestäni onnistu osoittamaan suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevan väitteen osalta perusteluillaan, että unionin yleisen tuomioistuimen arviointia rasittaisi tällainen virhe.
111.
Yhtäältä siltä osin kuin se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei olisi ottanut riittävällä tavalla huomioon sille aiheutuneen vahingon laajuutta eikä neuvoston tekemien virheiden vakavuutta, se vaatii todellisuudessa unionin tuomioistuinta arvioimaan uudelleen unionin yleisen tuomioistuimen vahvistamaa määrää. Oikeuskäytännössä on kuitenkin todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut vahingon olemassaolon, vain se on toimivaltainen arvioimaan vaatimuksen rajoissa, mikä on asianmukaisin korvaus. (
61
)
112.
Toisaalta siltä osin kuin se arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on katsonut, että sen nimen riidanalaisiin luetteloihin merkitsemisen vahingolliset vaikutukset ovat kestäneet lähes kolmen vuoden ajan, vaikka sille aiheutui siitä edelleen kielteisiä vaikutuksia, on riittävää todeta neuvoston tavoin, että unionin voidaan katsoa olevan vastuussa vain vahingoista, jotka ovat välitöntä seurausta rikkomisista, joihin sen elimet ja virkamiehet ovat syyllistyneet. Sitä, että valittajan nimi liitetään edelleenkin internet-sivuilla sanktioihin, kuten valittaja väittää, tai vahinkoja, joita tästä väitetään aiheutuvan, ei voida sinällään pitää tällaisena välittömänä seurauksena, koska valittajan nimi poistettiin riidanalaisista luetteloista 16.4.2014 ja tämän merkinnän kumoamisesta annettiin tuomio 25.11.2014.
113.
Edellä esitetyistä syistä toinen valitusperuste on mielestäni hylättävä.
3. Päävalitusta koskeva ratkaisuehdotus
114.
Edellä esitetyn perusteella katson, että päävalitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
IV Ratkaisuehdotus
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
—
hylkää kokonaan sekä Safa Nicu Sepahan Co:n päävalituksen että Euroopan unionin neuvoston liitännäisvalituksen ja
—
päättää, että Safa Nicu Sepahan Co., Euroopan unionin neuvosto ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä 140 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Korostettakoon, että unionin yleisen tuomioistuimen kumoamat toimet oli toteutettu SEUT 215 artiklan nojalla eli yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan (YUTP) kehyksen ulkopuolella. Nämä toimet kuuluvat näin ollen unionin tuomioistuinten yleisen toimivallan alaan SEU 19 artiklan mukaisesti (ks. vastaavasti julkisasiamies Wathelet’n ratkaisuehdotus asiassa Rosneft, C‑72/15, EU:C:2016:381, 48 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin oli näin ollen toimivaltainen tutkimaan valittajan nostaman kanteen, jossa tämä vaati korvausta näistä toimista aiheutuneista vahingoista, mitä ei myöskään neuvosto ole missään vaiheessa kiistänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa eikä unionin tuomioistuimessa.
(
3
)	Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 annettu neuvoston päätös (EUVL L 2010, 195, s. 39).
(
4
)	Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 23.5.2011 annettu neuvoston päätös (EUVL 2011, L 136, s. 65).
(
5
)	Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EY) N:o 423/2007 kumoamisesta 25.10.2010 annettu neuvoston asetus (EUVL 2010, L 281, s. 1).
(
6
)	Asetuksen N:o 961/2010 täytäntöönpanosta 23.5.2011 annettu asetus (EUVL 2011, L 136, s. 26).
(
7
)	Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 1.12.2011 annettu neuvoston päätös (EUVL 2011, L 319, s. 71).
(
8
)	Asetuksen N:o 961/2010 täytäntöönpanosta 1.12.2011 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EUVL 2011, L 319, s. 11).
(
9
)	Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annettu neuvoston asetus (EUVL 2012, L 88, s. 1).
(
10
)	Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 16.4.2014 annettu neuvoston päätös (EUVL 2014, L 119, s. 65).
(
11
)	Asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 16.4.2014 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EUVL 2014, L 119, s. 1).
(
12
)	Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valittaja ei kiistänyt enää sitä, että kyseessä oleva merkintä koski sitä, ja päätteli, että ensimmäistä kanneperustetta ei näin ollen ollut enää tarpeen tutkia (valituksenalaisen tuomion 23–25 kohta).
(
13
)	Vaatimus, jonka mukaan valittajaan ”etuyhteydessä olevien yhtiöiden” nimien merkitseminen kyseisiin luetteloihin olisi pitänyt kumota, jätettiin sitä vastoin tutkimatta (valituksenalaisen tuomion 41–44 kohta).
(
14
)	Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 174 artiklan mukaan ”vastineessa voidaan vaatia valituksen hyväksymistä, hylkäämistä tai tutkimatta jättämistä kokonaan tai osittain”.
(
15
)	Työjärjestyksen 179 artiklassa määrätään, että ”liitännäisvalituksen tekemisen jälkeen valittaja – – voi toimittaa – – vastineen, jossa käsitellään vain niitä oikeudellisia perusteita, joihin liitännäisvalituksessa vedotaan”.
(
16
)	Ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(
17
)	Ks. esim. tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
18
)	Ks. esim. tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, 51 kohta); tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 41 ja 42 kohta); tuomio 10.12.2002, komissio v. Camar ja Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 53 kohta) ja tuomio 10.7.2003, komissio v. Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 25 kohta).
(
19
)	Ks. tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, 55 kohta); tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 43 kohta); tuomio 10.12.2002, komissio v. Camar ja Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54 kohta) sekä tuomio 10.7.2003, komissio v. Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26 kohta).
(
20
)	Ks. tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 44 kohta); tuomio 10.12.2002, komissio v. Camar ja Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54 kohta) sekä tuomio 10.7.2003, komissio v. Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26 kohta).
(
21
)	Ks. tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, 57 kohta).
(
22
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 38 kohta.
(
23
)	Valituksenalaisen tuomion 56 ja 57 kohta.
(
24
)	Ks. myös valituksenalaisen tuomion 58 kohta.
(
25
)	Valituksenalaisen tuomion 59 kohta, kursivointi tässä.
(
26
)	Ks. mm. tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 109–111 kohta); tuomio 29.6.2010, E ja F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 57 kohta); tuomio 21.3.2012, Fulmen v. neuvosto (T-439/10 ja T-440/10, EU:T:2012:142, 96 ja 97 kohta); tuomio 13.3.2012, Melli Bank v. neuvosto (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, 46 kohta); tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 142 kohta) ja tuomio 12.12.2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto (T‑228/02, EU:T:2006:384, 159 kohta). On mielenkiintoista havaita, että unionin tuomioistuin vahvisti 18.2.2016 antamassaan tuomiossa neuvosto v. Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96) neuvoston velvollisuuden tukea toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden perusteltavuutta tiedoilla ja todisteilla, jotka mahdollistavat unionin tuomioistuinten niihin kohdistaman laillisuusvalvonnan (109–112 kohta), mutta täsmensi samalla, että neuvosto ei ole ainakaan ensimmäisen nimen luetteloon merkitsemistä koskevan toimen yhteydessä velvollinen tutkimaan niiden tietojen ja todisteiden merkityksellisyyttä ja paikkansapitävyyttä, joita jäsenvaltio tai unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja sille esittävät (88–91 kohta).
(
27
)	Valituksenalaisen tuomion 38 kohta.
(
28
)	Asiassa neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) annetun ratkaisuehdotuksen 171 kohta; ks. myös saman ratkaisuehdotuksen 172 ja174 kohta.
(
29
)	Tämän tuomion 109 ja 110 kohta.
(
30
)	Mainitun tuomion 109–111 kohta.
(
31
)	Olennaista menettelymääräystä koskeva kysymys perusteluista on tietenkin, kuten unionin tuomioistuin on moneen kertaan korostanut, erillinen väitetyn menettelyn toteen näyttämistä koskevasta kysymyksestä, joka kuuluu kyseisen toimen aineellisen laillisuuden alaan ja edellyttää kyseisessä toimessa mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyyden tarkastamista sekä kyseisten tosiseikkojen luokittelemista seikoiksi, joiden perusteella kyseiseen henkilöön voidaan soveltaa rajoittavia toimenpiteitä, ks. mm. tuomio 15.11.2012, neuvosto v. Bamba (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 60 kohta).
(
32
)	Ks. mainitun tuomion 57 kohta, kursivointi tässä. Unionin tuomioistuin lisäsi kyseisessä kohdassa, että tällaisen valvonnan mahdollisuus oli välttämätöntä, jotta voitiin varmistaa oikea tasapaino kansainvälisen terrorismin torjuntaa koskevien vaatimusten ja perusvapauksien ja ‑oikeuksien suojan välille. Yhteisöjen tuomioistuin oli jo täsmentänyt samansuuntaisesti tuomiossa 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461) muun muassa, että tämä ei merkitse sitä, että riidanalaisella asetuksella säädettyjen toimenpiteiden kaltaisiin rajoittaviin toimenpiteisiin ei sovellettaisi minkäänlaista unionin tuomioistuinten valvontaa, kun on todettu, että toimi, jossa niistä säädetään, liittyy kansallisen turvallisuuden ja terrorismin kaltaisiin arkaluonteisiin aloihin (ks. esim mainitun tuomion 343 kohta; ks. myös 281, 326 sekä 350 ja 351 kohta).
(
33
)	Kyseessä on näkemys, jota neuvosto tuki muun muassa asiassa neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (ks. julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus kyseisessä asiassa, C‑348/12 P, EU:C:2013:470, 88 kohta).
(
34
)	Ks. esim. tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 40 kohta).
(
35
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 86 ja 87 kohta.
(
36
)	Ks. mm. tuomio 9.7.1981, Krecké v. komissio (59/80 ja 129/80, ei julkaistu, EU:C:1981:170, 73 ja 74 kohta); tuomio 7.10.1985, van der Stijl v. komissio (128/84, EU:C:1985:395, 26 kohta); tuomio 9.7.1987, Hochbaum ja Rawes v. komissio (44/85, 77/85, 294/85 ja 295/85, EU:C:1987:348, 22 kohta); tuomio 6.7.1999, Séché v. komissio (T‑112/96 ja T‑115/96, EU:T:1999:134, 281 kohta); tuomio 16.12.2004, De Nicola v. EIP (T‑120/01 ja T‑300/01, EU:T:2004:367, 73 kohta) ja tuomio 18.9.2015, Wahlström v. Frontex (T‑653/13 P, EU:T:2015:652, 82–85 kohta).
(
37
)	Kursivointi tässä.
(
38
)	Kursivointi tässä. Tämä sanamuoto sisältyy, toisinaan pienin muunnelmin, kaikkiin henkilöstöä koskevia asioita koskeviin tuomioihin, joissa tätä periaatetta sovelletaan.
(
39
)	Ks. esim. tuomio 26.10.1993, Caronna v. komissio (T‑59/92, EU:T:1993:91, 107 kohta) ja tuomio 10.6.2004, François v. komissio (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110 kohta).
(
40
)	Ks. tuomio 11.10.1995, Baltsavias v. komissio, (T‑39/93 ja T‑553/93, EU:T:1995:177, 86 kohta) ja tuomio 16.6.2000, C v. neuvosto (T‑84/98, EU:T:2000:156, 101 kohta).
(
41
)	Ks. tuomio 24.11.2005, Marcuccio v. komissio (T‑236/02, EU:T:2005:417, 234 ja 237 kohta).
(
42
)	Ks. vastaavasti tuomio 7.2.1990, Culin v. komissio (C‑343/87, EU:C:1990:49, 27 ja 28 kohta) ja tuomio 6.6.2006, Girardot v. komissio (T‑10/02, EU:T:2006:148, 131 kohta).
(
43
)	Ks. tuomio 7.2.1990, Culin v. komissio (C 343/87, EU:C:1990:49, 27 ja 28 kohta); tuomio 23.3.2000, Rudolph v. komissio (T‑197/98, EU:T:2000:86, 98 kohta); tuomio 10.6.2004, François v. komissio (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110 kohta); tuomio 9.12.2010, komissio v. Strack (T‑526/08 P, EU:T:2010:506, 108 kohta) ja tuomio 2.10.2012, Q v. komissio (F‑52/05 RENV, EU:F:2012:139, 273 kohta).
(
44
)	Ks. kyseisen tuomion 70 kohta.
(
45
)	Toisin kuin valituksenalaisessa tuomiossa, unionin tuomioistuin arvioi 18.2.2016 annetussa tuomiossa Jannatian v. neuvosto (T‑328/14, ei julkaistu, EU:T:2016:86, 62–66 kohta) ensin kyseiseen tapaukseen liittyneiden olosuhteiden kokonaisuutta, minkä jälkeen se teki esittämissään ylimääräisissä perusteluissa päätelmän, jonka mukaan kumoaminen oli riittävä korvaus kaikista kantajalle aiheutuneista aineettomista vahingoista.
(
46
)	Valittaja viittaa valituksenalaisen tuomion 88, 109, 145 ja 147 kohtaan.
(
47
)	Ks. esim. tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
48
)	Ks. tuomio 16.9.1997, Blackspur DIY ym. v. neuvosto ja komissio (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31 kohta) ja tuomio 16.7.2009, SELEX Sistemi Integrati v. komissio (C‑481/07 P, ei julkaistu, EU:C:2009:461, 36 kohta).
(
49
)	Ks. tuomio 21.5.1976, Roquette frères v. komissio (26/74, EU:C:1976:69, 22 ja 23 kohta) ja tuomio 16.9.1997, Blackspur DIY ym. v. neuvosto ja komissio (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31 kohta).
(
50
)	Ks. esim. tuomio 3.12.2015, PP Nature-Balance Lizenz v. komissio (C‑82/15 P, ei julkaistu, EU:C:2015:796, 26 ja 27 kohta).
(
51
)	Ks. esim. tuomio 18.7.2007, Industrias Químicas del Vallés v. komissio (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 60 ja 63 kohta).
(
52
)	Muistutettakoon erityisesti valittajan todistustaakasta, joka koskee odotettavissa olevaa voittomarginaalia, että vaikka silloin, kun kyse on saamatta jääneen tulon arvon, ja siis välttämättä hypoteettisten liiketoimien arvon, määrittämisestä, kantajan saattaa olla vaikeaa ja jopa mahdotonta tarkasti arvioida vahinkoa, jonka se väittää kärsineensä, sitä ei voida vapauttaa kaikesta vahinkoa koskevasta näyttövelvollisuudesta. Vaikka saamatta jääneen tulon arvo välttämättä onkin hypoteettinen tieto, joka on arvioitava, jos sitä ei voida tarkasti laskea, asianosainen, joka vetoaa niihin tietoihin, johon tämä arvio perustuu, voi – ja sen pitää kaikin mahdollisin tavoin – kuitenkin aina todistaa ne (ks. tuomio 28.4.2010, BST v. komissio, T‑452/05, EU:T:2010:167, 167 ja 168 kohta).
(
53
)	Valittaja viittaa myös siihen, että sen liikevaihto ja kannattavuus ovat heikentyneet merkittävästi, sekä useiden työntekijöiden irtisanomiseen ja muihin odottamattomiin menoihin.
(
54
)	Vaikka valittaja ei ole esittänyt perustetta, joka koskisi sitä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi arvioinut virheellisesti tosiseikkoja, kun se on todennut, että syy-yhteyttä neuvoston moititun käyttäytymisen ja Mobarakehin kanssa tehdyn sopimuksen purkautumisen välillä ei ollut osoitettu, muistutettakoon kuitenkin, että oikeuskäytännön mukaan suoria vahinkoja ovat vahingot, jotka johtuvat vastuussa olevan oikeussubjektin rikollisesta teosta ja jotka ovat riippumattomia muista myönteisistä tai kielteisistä syistä (ks. julkisasiamies Trabucchin ratkaisuesitys asiassa Compagnie Continentale France v. neuvosto, 169/73, EU:C:1974:32, 4 kohta), sillä moititun käyttäytymisen on oltava vahingon ratkaiseva syy (ks. määräys 31.3.2011, Mauerhofer v. komissio, C‑433/10 P, ei julkaistu, EU:C:2011:204, 127 kohta).
(
55
)	Tuomio 16.7.2009, komissio v. Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 192 kohta).
(
56
)	Tuomio 16.7.2009, komissio v. Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 193 kohta)
(
57
)	Tuomio 30.1.1992, Finsider ym. v. komissio (C‑363/88 ja C‑364/88, EU:C:1992:44, 24 ja 25 kohta).
(
58
)	Ks. tuomio 15.6.2000, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, 25 kohta).
(
59
)	Ks. tuomio 19.5.1982, Dumortier ym. v. neuvosto (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, EU:C:1982:184, 21 kohta); tuomio 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 53 kohta) ja tuomio 10.5.2006, Galileo International Technology ym. v. komissio (T‑279/03, EU:T:2006:121, 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
60
)	Ks. esim. tuomio 8.5.2013, Eni v. komissio (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
61
)	Ks. tuomio 1.6.1994, komissio v. Brazzelli Lualdi ym. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66 kohta).