62015CC0656
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MELCHIORJA WATHELETA,
predstavljeni 30. maja 2017 (
1
)
Zadeva C‑656/15 P
Evropska komisija
proti
TV2/Danmark A/S
„Pritožba – Državne pomoči – Člen 107(1) PDEU – Javna radiotelevizija – Ukrepi danskih organov v zvezi z dansko radiotelevizijo TV2/Danmark – Pojem ‚_pomoč, ki jo dodeli država članica ali ki je dodeljena iz državnih sredstev‘“
1.
Evropska komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj delno razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi TV2/Danmark/Komisija, (
2
) s katero je to na eni strani razglasilo za ničen Sklep Komisije 2011/839/EU (
3
) v delu, v katerem je Komisija štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, nakazani družbi TV2/Danmark prek Sklada TV2, državne pomoči, in na drugi strani v preostalem zavrnilo tožbo družbe TV2/Danmark A/S (v nadaljevanju: TV2 A/S) za delno razglasitev ničnosti tega sklepa. Ta zadeva je povezana z zadevama C‑649/15 P in C‑657/15 P, ki se prav tako nanašata na pritožbi zoper izpodbijano sodbo in v katerih sklepne predloge prav tako predstavljam danes. Prav tako se navezuje na zadevo, v kateri je bila nedavno izdana sodba z dne 8. marca 2017, Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Dejansko stanje
2.
Družba TV2 A/S je danska RTV-delniška družba, ki je bila ustanovljena – z računovodskimi in davčnimi učinki od 1. januarja 2003 – za nadomestitev avtonomnega državnega podjetja TV2/Danmark (v nadaljevanju: TV2), ki je bilo ustanovljeno leta 1986. Družba TV2 A/S je tako kot njena predhodnica, družba TV2, druga javna televizijska postaja na Danskem, prva pa je Danmarks Radio (v nadaljevanju: DR).
3.
Namen družbe TV2 A/S je tako kot prej namen družbe TV2 produkcija in distribucija nacionalnih in regionalnih televizijskih programov. Ta distribucija lahko poteka med drugim prek radijske opreme, satelitskih ali kabelskih sistemov. Pravila glede obveznosti javne službe družbe TV2 A/S, pred tem pa družbe TV2, določa danski minister za kulturo.
4.
Poleg javnih radiotelevizij delujejo na danskem trgu televizijskih dejavnosti na ozemlju celotne države tudi komercialne radiotelevizije. Med drugim gre za družbo Viasat Broadcasting UK Ltd (v nadaljevanju: Viasat) in za skupino, ki jo sestavljata družbi SBS TV A/S in SBS Danish Television Ltd.
5.
Družba TV2 je bila ustanovljena z državnim obrestnim posojilom, njena dejavnost pa naj bi se po zgledu družbe DR financirala s prihodki iz naročnine, ki jo plačujejo vsi danski televizijski gledalci. Vendar se je danski zakonodajalec odločil, da bo v nasprotju z družbo DR družba TV2 imela možnost prejemati tudi prihodke iz oglaševalske dejavnosti.
6.
Na podlagi pritožbe, ki jo je 5. aprila 2000 vložila družba SBS Broadcasting SA/Tv Danmark, je sistem financiranja družbe TV2 preučila Komisija v svoji Odločbi z dne 19. maja 2004 o ukrepih, ki jih izvaja Danska za [TV2] (2006/217/ES) (UL 2006, L 85, str. 1, popravek UL 2006, L 368, str. 112, v nadaljevanju: odločba TV2 I). Ta odločba je obsegala obdobje od leta 1995 do leta 2002 ter se je nanašala na prihodke iz naročnin in nakazila iz skladov za financiranje družbe TV2 (Sklad TV2 in Radiofonden).
7.
Po preizkusu zadevnih ukrepov je Komisija ugotovila, da pomenijo državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Komisija je poleg tega ugotovila, da so navedene pomoči, ki jih je Kraljevina Danska odobrila družbi TV2 med letoma 1995 in 2002, združljive z notranjim trgom na podlagi člena 106(2) PDEU, razen zneska 628,2 milijona danskih kron (DKK) (približno 84,45 milijona EUR), ki ga je opredelila kot „prekomerno nadomestilo“. Tako je Kraljevini Danski naložila, da mora zagotoviti, da družba TV2 A/S, ki je v vmesnem času nadomestila družbo TV2, vrne ta znesek z obrestmi.
8.
Zoper odločbo TV2 I so bile vložene štiri ničnostne tožbe, na eni strani od družbe TV2 A/S (zadeva T‑309/04) in Kraljevine Danske (zadeva T‑317/04) ter na drugi od konkurentov družbe TV2 A/S – družbe Viasat (zadeva T‑329/04) in SBS TV in SBS Danish Television (zadeva T‑336/04).
9.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 22. oktobra 2008, TV2/Danmark in drugi/Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 in T‑336/04, v nadaljevanju: sodba TV2 I, EU:T:2008:457), razglasilo ničnost navedene odločbe. Splošno sodišče je v sodbi ocenilo, da je Komisija pravilno ugotovila, da naloge javne službe, zaupane družbi TV2, ustrezajo opredelitvi RTV-storitev splošnega gospodarskega pomena. Vendar je ugotovilo tudi, da odločba TV2 I v številnih elementih ni zakonita, kar je v končni fazi vodilo do njene razglasitve za nično.
10.
Splošno sodišče je pri obravnavanju vprašanja, ali ukrepi iz odločbe TV2 I obsegajo uporabo državnih sredstev, med drugim ugotovilo, da Komisija ni obrazložila svoje odločbe glede tega, zakaj je prihodke iz oglaševanja za leti 1995 in 1996 de facto štela za državna sredstva.
11.
Po razglasitvi ničnosti odločbe TV2 I je Komisija ponovno preučila zadevne ukrepe. Tokrat se je posvetovala s Kraljevino Dansko in družbo TV2 A/S in poleg tega pridobila pripombe tretjih strani.
12.
Komisija je predstavila rezultat svoje nove preučitve zadevnih ukrepov v spornem sklepu.
13.
Ta sklep se nanaša na ukrepe, ki so bili glede družbe TV2 sprejeti med letoma 1995 in 2002. Vendar je Komisija v svoji analizi upoštevala tudi ukrepe dokapitalizacije, ki so bili sprejeti leta 2004 zaradi odločbe TV2 I.
14.
Komisija je v spornem sklepu vztrajala pri svojem stališču glede opredelitve zadevnih ukrepov kot državne pomoči v korist družbe TV2 v smislu člena 107(1) PDEU. Najprej je potrdila, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996 državna sredstva, nato pa je ob preverjanju obstoja selektivne prednosti ugotovila, da zadevni ukrepi ne izpolnjujejo drugega in četrtega pogoja, ki ju je Sodišče zahtevalo v sodbi z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415). Medtem ko je Komisija v odločbi TV2 I ugotovila, da je znesek 628,2 milijona DKK (približno 84,45 milijona EUR) prekomerno nadomestilo, ki ni združljivo s členom 106(2) PDEU, je v spornem sklepu ocenila, da je ta znesek primerna kapitalska rezerva za družbo TV2 A/S.
15.
Člen 1 izreka tega sklepa določa: „Ukrepi, ki jih je Danska izvedla v korist [družbe TV2] med letoma 1995 in 2002 v obliki prihodkov iz naročnin, in drugi ukrepi, obravnavani v tem sklepu, so združljivi z notranjim trgom v smislu člena 106(2) [PDEU].“
II. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
16.
Družba TV2 A/S je 30. decembra 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev delne ničnosti spornega sklepa.
17.
Družba TV2 A/S je Splošnemu sodišču primarno predlagala, naj sporni sklep razglasi za ničen v delu, v katerem Komisija v njem ugotavlja, da so bili zadevni ukrepi državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.
18.
Podredno je družba TV2 A/S Splošnemu sodišču predlagala, naj sporni sklep razglasi za ničen, zlasti zato, ker je Komisija štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, nakazani družbi TV2 prek Sklada TV2, državne pomoči.
19.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo, zlasti z njenimi točkami 175, 176 in od 210 do 220, sporni sklep v zvezi s tem razlogom razglasilo za ničen, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.
III. Pritožba
20.
Komisija v utemeljitev pritožbe navaja en sam pritožbeni razlog, s katerim v bistvu trdi, da je Splošno sodišče pri preučitvi vprašanja, ali so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 prenesla na družbo TV2, državna pomoč, napačno uporabilo pravo s tem, da je napačno razlagalo pojem „državna sredstva“ iz člena 107(1) PDEU.
21.
Komisijo podpirata družba Viasat in Nadzorni organ EFTA.
22.
Družba TV2 A/S in Kraljevina Danska ugovarjata trditvam Komisije in v bistvu trdita, da Splošno sodišče z razglasitvijo ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem so bili z njim zadevni prihodki opredeljeni kot državna pomoč, ni napačno uporabilo prava. Družba TV2 A/S in Kraljevina Danska navajata, da je nadzor danske države v tistem času nad temi prihodki teoretičen, razlogovanje Komisije pa je temeljilo na napačni razlagi danskega prava. Po njunih navedbah naj Splošno sodišče s tem, da je to zadevo primerjalo s sodbo z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ne bi napačno uporabilo prava. Nazadnje, Kraljevina Danska meni, da je Splošno sodišče upravičeno razlikovalo med zadevnimi prihodki iz oglaševanja in prihodki iz RTV-naročnine, ki so bili iz Sklada TV2 preneseni na družbo TV2.
23.
V skladu s členom 76(2) svojega Poslovnika je Sodišče razsodilo, da ima ob koncu pisnega postopka dovolj informacij in da zato obravnava ni potrebna.
A. Uvod
24.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča morajo biti za to, da je podana „pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe. (
4
)
25.
V navedeni določbi so navedeni štirje pogoji. Prvič, ukrep mora biti državni ukrep oziroma ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta pomoč mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu prejemniku mora dajati prednost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali bi jo lahko izkrivljala. (
5
)
26.
Pritožba se nanaša samo na prvi pogoj, in sicer, da je mogoče glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča prednosti opredeliti kot pomoči v smislu člena 107(1) PDEU samo, če so po eni strani dodeljene neposredno ali posredno iz državnih sredstev in če jih je po drugi strani mogoče pripisati državi. (
6
)
27.
Prvič, glede pripisljivosti ukrepa v obravnavani zadevi ni sporno, da je treba šteti, da so javni organi sodelovali pri sprejetju tega ukrepa. (
7
)
28.
Drugič, kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse Sodišča, zahteva, da je prednost dodeljena neposredno ali posredno iz državnih sredstev, ne pomeni, da je treba v vseh primerih dokazati obstoj prenosa državnih sredstev, da bi se prednost, dodeljena enemu ali več podjetjem, lahko štela za državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. (
8
)
29.
S sodno prakso Sodišča so namreč v ta pojem državne pomoči poleg prednosti, ki jih dodeli neposredno država, vključene tudi prednosti, ki se dodelijo prek javnega ali zasebnega subjekta, ki ga določi ali ustanovi ta država zaradi upravljanja pomoči. (
9
) Pravo Unije namreč ne more dovoliti, da bi se lahko pravila o državni pomoči zaobšla že zgolj z ustanovitvijo avtonomnih institucij, pristojnih za dodeljevanje pomoči. (
10
)
30.
Ob upoštevanju teh premislekov bom preučil, ali je Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je v spornem sklepu prihodke iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 prenesla družbi TV2, opredelila kot „državna sredstva“, pravilno razlagalo pojem „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU.
31.
Ob tem je treba takoj navesti, da ne družba TV2 A/S ne danska vlada z nobeno podprto trditvijo ne ugovarjata prvi (
11
) in drugi (
12
) utemeljitvi Komisije. V odgovoru se osredotočata na tretjo utemeljitev, (
13
) ki jo je podala, in trdita, da sta imeli družba TV2 Reklame in Sklad TV2 zgolj vlogo kanalov za prenos zadolženih, da se na družbo TV2 prenesejo sredstva oglaševalcev, ne da bi bili danski organi kakor koli udeleženi pri odločitvi za tak prenos sredstev.
32.
Po eni strani je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da neobstoj polja proste presoje upravnih organov glede uporabe sredstev, ki jih posredniki prenesejo osebam javnega prava, ni upošteven, če je z zakonodajo, na podlagi katere je prenos opravljen, natančno predpisan način prenosa sredstev (sodba Italija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, točka 35, in sklep Elcogás, C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 33).
33.
Po drugi strani in splošneje je treba po mojem mnenju v okviru pritožbe vsekakor kot nedopustne zavreči trditve družbe TV2 A/S in Kraljevine Danske, ker se nanašajo predvsem na dejansko stanje zadeve in razlago danskega prava, (
14
) ali ker pomenijo nove razloge – kakršen je tisti, v skladu s katerim je „odločilno dejansko ekonomsko stanje sistema“ – ker pred Splošnim sodiščem niso bili predstavljeni.
B. Ali bi moralo dejstvo, da je bila družba TV2 Reklame javna družba v lasti države, pripeljati Splošno sodišče do ugotovitve, da so bila zadevna sredstva „državna sredstva“?
34.
Komisija trdi, da je Splošno sodišče s tem, da v točkah 210 in 211 izpodbijane sodbe ni priznalo, da so bila sredstva družbe TV2 Reklame državna sredstva, čeprav je to javna družba, katere edini delničar je danska država, in ker je bila torej pod popolnim nadzorom slednje, napačno uporabilo pravo in torej preozko razlagalo sodno prakso v zvezi z pojmom državnima sredstva javnih podjetij.
35.
Kot je razvidno iz pravkar navedene sodne prakse, je osrednje vprašanje pri tem, ali so zadevna sredstva državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU, raven intervencije in nadzora javnih organov.
36.
Opozarjam, da je Sodišče v sodbi z dne 16. maja 2002, Komisija/Francija, imenovani Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 37), razsodilo, da „iz sodne prakse Sodišča že izhaja, da [člen 107(1) PDEU] zajema vsa denarna sredstva, ki jih lahko javni organi dejansko uporabijo za podporo podjetjem, pri čemer ni pomembno, ali ta sredstva trajno spadajo v premoženje države. Zato tudi če zneski, ki ustrezajo zadevnemu ukrepu, niso trajno v lasti državne blagajne, to, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se jih opredeli kot državna sredstva“. (
15
)
37.
Sodišče je v točki 38 iste sodbe razsodilo, da „Komisija s tem, da je v izpodbijanem sklepu štela, da sredstva javnih podjetij, kot so sredstva Crédit Lyonnais in njenih podružnic, spadajo pod nadzor države in so ji zato na voljo, ni napačno razlagala pojma ‚državna sredstva‘ iz [člena 107(1) PDEU]. Država lahko namreč vsekakor uveljavlja svoj prevladujoči vpliv nad takimi podjetji, da usmerja rabo njihovih sredstev, da po potrebi financira posebne prednosti v korist drugih podjetij“ (glej tudi sodbo z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 66).
38.
Sklicujem se tudi na točko 25 sodbe z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851), v skladu s katero „je mogoče sredstva, ki se zbirajo z obveznimi prispevki, ki so predpisani z zakonodajo države članice ter se upravljajo in razdeljujejo v skladu s to zakonodajo, šteti za državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU, tudi če jih upravljajo subjekti, ki so ločeni od javnih organov“. (
16
)
39.
V obravnavani zadevi ni sporno, da je bila država (Kraljevina Danska) edini delničar delniške družbe TV2 Reklame, ker je kapital družbe vpisala država ter ker je moral minister za kulturo odobriti statut družbe in njegove spremembe. Družba TV2 Reklame je bila torej v celoti pod državnim nadzorom. (
17
)
40.
Dejstvo, da so – kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, ki sem jo pravkar navedel – sredstva javne družbe, ki je v celoti v lasti in pod nadzorom države, državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU, se mi zdi zadosten razlog za to, da predlagam razveljavitev izpodbijane sodbe. Zaradi celovitosti bom analiziral druge razloge, ki me bodo privedli do istega sklepa.
C. Izvor sredstev ni odločilen
41.
Splošno sodišče se je v izpodbijani sodbi (točki 202 in 203) sklicevalo na svojo sodbo z dne 12. decembra 1996, Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194). V tej zadevi je podružnica francoske posebne osebe javnega prava, ustanovljene z zakonom (Caisse des dépôts et consignations-participations, javni zavod za dolgoročne naložbe ali CDC-P), pridobila skoraj celoten kapital družbe Air France, ugotoviti pa je bilo treba, ali bi bilo mogoče sredstva, uporabljena za ta nakup, šteti za državna sredstva ob tem, da je šlo za sredstva zasebnega izvora, ki jih je oseba javnega prava zgolj upravljala, pri čemer so vlagatelji teh sredstev lahko kadar koli zahtevali njihovo vračilo.
42.
Čeprav je bil CDC-P po navedbah francoskih organov ustanova, neodvisna od vlade, je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi spomnilo, da je v sodbi z dne 12. decembra 1996, Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), razsodilo, da člen 107(1) PDEU obsega vsa denarna sredstva, ki jih javni organi, ker so ta sredstva pod njihovim nadzorom, lahko dejansko uporabijo za podporo gospodarskim subjektom, pri čemer ni pomembno, ali ta sredstva trajno spadajo v premoženje navedenih javnih organov.
43.
Splošno sodišče je nato v točkah od 205 do 207 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bilo to pravilo pozneje potrjeno v sodbi Sodišča z dne 16. maja 2000, Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).
44.
Tako je Splošno sodišče v točki 208 izpodbijane sodbe iz sodne prakse, navedene v točki 201 iste sodbe, (
18
) v povezavi s sodbama z dne 12. decembra 1996, Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), in Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), presenetljivo sklenilo, da sredstva, ki izvirajo od tretjih oseb, lahko pomenijo državna sredstva, pod pogojem, da so jih bodisi lastniki prostovoljno dali na voljo državi (kot so storili vlagatelji CDC-P v navedeni zadevi Air France/Komisija) bodisi so se jim njihovi lastniki odpovedali (kot dobitkom, ki jih niso prevzeli tisti, ki so vplačali stave, v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Ladbroke Racing/Komisija), preden je nato v točkah 211 in 212 izpodbijane sodbe sklenilo, da prihodki iz oglaševanja, za katere gre v obravnavani zadevi, izhajajo od oglaševalcev, ki so zakupili oglasni prostor družbe TV2, in da zato za ta sredstva ni mogoče šteti, da so pod nadzorom danske države, saj jih njihovi lastniki niso prostovoljno dali na voljo državi niti se jim niso njihovi lastniki odpovedali in jih zato dejansko upravlja država.
45.
S tem razlogovanjem se ne strinjam, in to iz dveh razlogov.
1.
Izvor sredstev na splošno
46.
V nasprotju s tem, kar je navedeno v izpodbijani sodbi, izvor konkretnih sredstev in njihova prvotna zasebna narava (v obravnavani zadevi denar, ki so ga nakazala podjetja, ki so želela oglaševati na TV2) nista pomembna pri preučitvi pravnega vprašanja, ali so sredstva, ki so zamenjala lastnika ter so v posesti in pod nadzorom subjekta, ki je v celoti v lasti države, „državna“ sredstva.
47.
Splošno sodišče je torej napačno uporabilo pravo (zlasti v točkah 208, 211 in 212 izpodbijane sodbe) s tem, da je izpostavilo druge elemente in ne samih sredstev (in še posebej njihovega izvora).
48.
Člen 107(1) ES namreč „zajema vsa denarna sredstva, ki jih lahko javni organi dejansko uporabijo za podporo gospodarskih subjektov, pri čemer ni pomembno, ali ta sredstva trajno spadajo v premoženje navedenih javnih organov. Zato tudi če zneski, ki ustrezajo zadevnemu ukrepu, niso trajno v lasti javnih organov, to, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se jih opredeli kot državna sredstva“. (
19
)
49.
To, da ni pomembno, ali gre za sredstva, ki se pridobijo s poslovno dejavnostjo, ali za sredstva, ki jih prenese država, če ta spadajo pod nadzor države in so ji na voljo (sodba z dne 16. maja 2002, Komisija/Francija, imenovana Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 38), je lepo prikazano s točko 33 sodbe z dne 8. maja 2003, Italija in SIM 2 Multimedia/Komisija (C‑328/99 in C‑399/00, EU:C:2003:252), v kateri je navedeno: „finančna sredstva družbe zasebnega prava, kakršna je družba Friulia, ki je v 87‑odstotni lasti javnega organa, kakršna je dežela Furlanija-Julijska krajina, in ki deluje pod njegovim nadzorom, je mogoče šteti za državna sredstva v smislu [člena 107(1) PDEU] […]. Dejstvo, da je družba Friulia sodelovala z lastnimi sredstvi, v tej zvezi ni pomembno. Da so ta opredeljena kot državna sredstva, namreč zadostuje, kot je razvidno v obravnavani zadevi, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim javnim organom“ (glej tudi sodbo z dne 21. marca 1991, Italija/Komisija, C‑303/88, EU:C:1991:136, točke od 11 do 14).
50.
Citiral bom tudi sodbo z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413). V točki 70 te sodbe je Sodišče navedlo, da „ni pomembno, da je ta z zakonom določena družba hkrati osrednji subjekt za obračunavanje dajatve, upravljavka zbranih sredstev in prejemnica dela teh sredstev. Mehanizmi, ki jih določa zakon, zlasti obračuni, ki jih potrdi računovodja, namreč omogočajo razlikovanje teh različnih vlog in nadzor nad uporabo sredstev. Iz tega izhaja, da dokler ta z zakonom določena družba ni prejela zneska 400 milijonov [nizozemskih guldnov (NLG) (181.512.086,40 EUR)], kar je trenutek, od katerega lahko z njim prosto razpolaga, je ta znesek pod javnim nadzorom in torej na voljo nacionalnim organom, kar zadostuje za to, da se ga opredeli za državna sredstva“ (moj poudarek).
51.
Že leta 1993 je generalni pravobranilec M. Darmon (
20
) razmišljal o „določbi državnega izvora, ki bi posameznike – potrošnike, delavce, gospodarske družbe ali katero koli drugo kategorijo posameznikov – zavezala k temu, da nakažejo denar takemu podjetju ali takemu konkretnemu industrijskemu sektorju“. Po njegovem mnenju bi „ratio legis člena [107], namreč ohranjanje enakih pogojev konkurence med konkurenčnimi gospodarskimi subjekti, zahteval, da se tak ukrep opredeli kot pomoč. ‚Državna‘ narava, ki se skriva v členu 107(1), bolj zadeva organ, ki je izvor ukrepa – državo ali njene emanacije – ki s tem poruši normalne pogoje na trgu, kot pa organizem ali osebo, ki financira pomoč. Država zbira dohodke od zasebnikov prek neposrednih ali posrednih davkov in na koncu ne glede na vrsto ali število subjektov, ki so posredniki, financiranje pomoči bolj ali manj razpršeno bremeni posameznike in gospodarske subjekte. Po mojem mnenju – in tako kot je Sodišče navedlo v sodbi [z dne 22. marca 1977, Steinike in Weinlig, (78/76, EU:C:1977:52)], ‚je treba v bistvu upoštevati učinke pomoči v zvezi s podjetji ali proizvajalci, ki so njeni prejemniki‘[…]. Izvora sredstev torej ni treba posebej upoštevati. […] Ko neko podjetje prejme prednost zaradi ukrepa odstopanja, ki je posledica točno določenega ravnanja države ne glede na izvor financiranja, pride do vplivanja na pogoje konkurence in je treba zato uporabiti člena [107 in 108 PDEU]“.
52.
Prav tako se strinjam s tem, kar je Komisija navedla v sporočilu o pojmu „državne pomoči“, (
21
) da namreč „[i]zvor sredstev ni pomemben, če ta sredstva pred neposrednim ali posrednim prenosom upravičencem[ (
22
)] pridejo pod javni nadzor in so torej na voljo nacionalnim organom, tudi če ne postanejo last javnega organa[ (
23
)]. Za prenos državnih sredstev […] gre v primeru, ko se dajatve, ki jih plačajo osebe zasebnega prava, prelivajo prek javnega ali zasebnega subjekta, ki jih usmeri upravičencem. Tako je na primer […], ko je zasebni subjekt po zakonu imenovan, da pobira te dajatve v imenu države in jih usmerja upravičencem, vendar ne sme uporabljati prihodka od dajatev za druge kot z zakonom določene namene. V tem primeru zadevni zneski ostanejo pod javnim nadzorom in so torej na voljo nacionalnim organom, kar je zadosten razlog, da se obravnavajo kot državna sredstva [(sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, točke od 69 do 75)]. Ker to načelo velja tako za osebe javnega prava kot zasebne subjekte, imenovane za pobiranje dajatev in obdelavo plačil, sprememba statusa posrednika iz javnega v zasebni subjekt z vidika merila državnih sredstev ni pomembna, če država še naprej strogo nadzira ta subjekt.[ (
24
)]“
53.
Popolnoma drugačen je bil položaj v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 15. julija 2004, Pearle in drugi (C‑345/02, EU:C:2004:448, točka 37), v kateri je Sodišče razsodilo, da „iz spisa izhaja, da je pobudo za organizacijo in izvedbo zadevne oglaševalske akcije dalo
Nederlandse Unie van Opticiens, zasebno združenje optikov, in ne [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), javnopravna poklicna organizacija]. HBA [je bila] le instrument za pobiranje in razdeljevanje sredstev, ki jih je za predhodno določen in popolnoma komercialen namen zbralo zadevno poklicno okolje, in kateri v ničemer ne sodi v okvir politike, ki so jo določili nizozemski organi“ (moj poudarek).
54.
Za drug podoben primer navajam odločbo Komisije „univerzalne bančne storitve“. (
25
) V točki 23 obrazložitve Komisija navaja: „Prispevki, ki jih bodo banke [tj zasebna podjetja] plačale banki POCA, kot dokaz njihove odgovornosti do družbe, so prostovoljni. V praksi prispevkov ne plačujejo vse banke. Zbrana sredstva gredo zgolj čez roke države, ki nima nobene diskrecije glede njihove namembnosti [tj. teh prispevkov države ne nadzoruje]. Prispevki se v celoti prenesejo na banko POCA. Zato niso državna sredstva [čeprav prek države pridejo do končnega upravičenca] in niso pomoč v smislu [člena 107(1) PDEU]“ („The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]“) (moj poudarek).
2.
Zahteva po posebnem izvoru sredstev
55.
Splošno sodišče skuša v točki 208 izpodbijane sodbe napačno sklepati iz dveh sodb Sodišča, da mora biti izpolnjen eni ali drugi od dveh „novih“ dodatnih pogojev (glej točko 44 teh sklepnih predlogov), da se lahko sredstva, ki izhajajo od tretjih oseb, štejejo za državna sredstva.
56.
Menim – tako kot Komisija – da zgoraj navedena sodna praksa ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče skleniti, da se smejo sredstva javnih podjetij šteti za državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU samo, če so jih njihovi lastniki prostovoljno dali na voljo državi ali če so se jim odpovedali in zato z njimi dejansko upravlja država.
57.
To nikakor ne izhaja iz sodne prakse, upoštevne v okoliščinah obravnavane zadeve, in sicer iz sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovana Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točki 37 in 38), ki je poleg tega poznejša od dveh sodb, na kateri se skuša nasloniti izpodbijana sodba.
58.
Poleg tega je, tako kot je opozoril Nadzorni organ EFTA – medtem ko drugi od pogojev, ki ju navaja Splošno sodišče (pogoj, da je prišlo do odpovedi sredstvom), očitno nima nikakršne zveze z okoliščinami v obravnavani zadevi – prvi (prostovoljna prepustitev) v nasprotju z novejšo sodno prakso Splošnega sodišča.
59.
Splošno sodišče (šesti senat) je namreč v svoji sodbi z dne 27. septembra 2012, Francija/Komisija (T‑139/09, EU:T:2012:496), zoper katero ni bila vložena pritožba, v točkah 63 in 64 razsodilo, da zgolj to, da je sistem subvencij deloma financiran iz prostovoljnih prispevkov zasebnega izvora, ne zadošča za zanikanje obstoja državnih sredstev, ker upoštevno merilo ni izvor sredstev, ampak pomembnost vloge javnih organov pri določanju zadevnih ukrepov in podrobnih pravil njihovega financiranja, in to tudi v primeru, ko prispevki niso obvezni.
D. Odločilen je nadzor javnih organov
60.
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da za to, da se zadevna sredstva opredelijo kot „državna sredstva“, zadostuje, da „ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom“ (glej točko 48 teh sklepnih predlogov).
61.
V zvezi s tem menim, da je Splošno sodišče v točkah 212, 214 in 215 izpodbijane sodbe s tem, da je v okviru presoje vprašanja, ali je danska država prek Sklada TV2 izvajala nadzor nad sredstvi, ki jih je družba TV2 Reklame prenesla na družbo TV2, preozko razlagalo pojem „nadzor“, napačno uporabilo pravo.
62.
Splošno sodišče se je namreč osredotočilo zgolj na možnost državnega posega v prihodke iz oglaševanja v okviru prenosa sredstev iz Sklada TV2 na družbo TV2 in ni upoštevalo državnega vpliva v okviru prenosa dobička družbe TV2 Reklame v Sklad TV2 (glej tudi točki 80 in 81 obrazložitve spornega sklepa).
63.
Zdi se, da je z argumenti Splošnega sodišča iz točk od 214 do 217 izpodbijane sodbe dejansko zahtevano, da bi za to, da bi bilo sredstva mogoče šteti za državna sredstva, moral minister za kulturo v obravnavani zadevi imeti pristojnost, da sredstva družbe TV2 Reklame, katerih zadržanje odredi, nameni za drug namen kot prenos v Sklad TV2, ker njihovo nakazilo Skladu TV2, ne da bi jih bil slednji dolžan prenesti na družbo TV2, nima za posledico, da bi se jih lahko opredelilo za „državna sredstva“.
64.
Kot pravilno poudarja Komisija, Splošno sodišče v izpodbijani sodbi (točka 182) samo navaja, da iz člena 29(2) zakona iz leta 1994 izhaja, da se v Sklad TV2 steka tudi dobiček od oglaševanja na TV2. Iz istega člena prav tako izhaja, da je o delu dobička družbe TV2 Reklame, ki ga je treba prenesti v Sklad TV2, odločal minister za kulturo. (
26
) Kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 181 izpodbijane sodbe in kot je navedeno v točki 81 obrazložitve spornega sklepa, je lahko del dobička družbe TV2 Reklame, ki ni bil prenesen v Sklad TV2 – z odobritvijo finančnega odbora Folketing (danski parlament) – uporabil minister za kulturo za vračilo prehodno prevzetega državnega poroštva ali za kulturne namene (glej člen 33 zakona iz leta 1994). (
27
)
65.
Zato je država imela na voljo vse pravice in polni nadzor nad dobičkom družbe TV2 Reklame in je iz zakonodaje neposredno izhajalo, da je mogoče ta sredstva uporabiti za druge namene kot za prenos v Sklad TV2.
66.
Ker je minister za kulturo lahko odločil, da se sredstva uporabijo za drug namen kot za prenos v Sklad TV2, je treba skleniti, da je država imela nadzor nad temi sredstvi, ne glede na način, kako se je minister za kulturo dejansko odločil uporabiti sredstva znotraj določenega leta.
67.
Poleg tega je lahko samo minister za kulturo odločil, kolikšen znesek bo v določenem letu prenesen iz Sklada TV2 na družbo TV2, saj je bilo mogoče prenos sredstev iz Sklada TV2 na družbo TV2 opraviti le v skladu s proračunskim okvirom družbe TV2, ki ga je določil minister za kulturo. (
28
)
68.
Zato se strinjam s Komisijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, po eni strani, s tem, da pri svoji presoji, ali gre za državna sredstva (
29
) ni upoštevalo dejstva, da je država imela na voljo vse pravice in polni nadzor nad sredstvi družbe TV2 Reklame in je lahko odločila, ali je treba ta sredstva prenesti v Sklad TV2 ali jih uporabiti za druge namene, na primer kulturne namene, ter, po drugi strani, s tem, da ni upoštevalo dejstva, da je država v celoti nadzirala sredstva Sklada TV2 in je lahko tako enostransko odločila, kdaj in kolikšen znesek teh sredstev je treba prenesti na družbo TV2.
E. Splošno sodišče je napačno razlagalo sodbo z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Splošno sodišče je v utemeljitev svojih trditev o nezadostnem javnem nadzoru danskih organov, da bi se lahko zadevna sredstva opredelila kot državna sredstva, primerjalo obravnavano zadevo s tisto, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
70.
Opozarjam, da gre za „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU, če sredstva zasebnega izvora prek sklada preidejo pod javni nadzor.
71.
Tako je Sodišče razsodilo, da financiranje obveznosti nakupa električne energije z dajatvijo, ki je naložena odjemalcem električne energije in ki prek sklada preide pod nadzor države, pomeni ukrep iz državnih sredstev. (
30
)
72.
Prav tako je Sodišče kot „državno pomoč“ opredelilo obveznost nakupa električne energije iz vetrnih elektrarn, ki je bila financirana s prispevkom k stroškom javne službe za električno energijo. Merilo državnih sredstev je bilo izpolnjeno zaradi javnega nadzora nad skladom, ki se je financiral s prispevkom javni službi za električno energijo (contribution au service public de l’électricité (CSPE)) in ki ga je upravljala Caisse des dépôts et consignations. (
31
)
73.
Vendar kot poudarjata Fromont in Cartier-Bresson „se Sodišče ne ustavi le pri statusu subjekta, prek katerega se pretakajo sredstva. Od primera do primera preverja, ali nad porabo sredstev obstaja javni nadzor. V sodbi [z dne 15. julija 2004, Pearle in drugi (C‑345/02, EU:C:2004:448, točka 41)] o financiranju oglaševalske akcije v korist optikov je sredstva za financiranje tega oglaševanja pri zasebnih podjetjih zbirala javnopravna poklicna organizacija. Sodišče je zavrnilo izpolnjenost merila državnih sredstev, ker ta organizacija ‚v nobenem trenutku ni mogla prosto razpolagati‘ s prispevki, ki so bili ‚obvezno namenjen[i] financiranju [oglaševalske] akcije‘. Prav tako [francoski] Conseil d’Etat (državni svet) ni kot državno pomoč opredeli[l] odredbe, s katero se je na podlagi […] Code rural et de la pêche maritime (zakonik o kmetijstvu in morskem ribištvu) razglasila splošna veljavnost sporazuma o uvedbi prispevkov v okviru kmetijske medpanožne organizacije. Oprl se je na dejstvo, da je dejavnosti, financirane s temi prispevki, neodvisno izvajala medpanožna organizacija, ki jih je pobirala, ne da bi bil prihodek iz teh prispevkov kadar koli dan na voljo javnim organom (CE, 7. maj 2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec. CE 2008, preglednice, str. od 605 do 640. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: Dr. adm. 2008, opomba 160). Iz istih razlogov je Sodišče razsodilo, da odredba o splošni veljavnosti sporazuma, sklenjenega v okviru panožne organizacije za purane, ne izpolnjuje merila za državna sredstva [sodba z dne 30. maja 2013, Doux Élevage in Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348)]“ (moji poudarki). (
32
)
74.
Sodišče je tudi v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), izključilo, da bi šlo za državno pomoč, saj so prednosti, odobrene proizvajalcem zelene električne energije, „financirala izključno“ zasebna podjetja za oskrbo z električno energijo prek skladov, nad katerimi država „v nobenem trenutku ni imela nadzora“, in ki zato „dejansko nikoli niso zapustile zasebnega sektorja“ (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, točka 166). Podobno se je sodba z dne 5. marca 2009, UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, ki jo Splošno sodišče prav tako navaja v izpodbijani sodbi), enako kot zadeva, v kateri je bila izrečena sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) nanašala na položaj, v katerem zadevna sredstva v nobenem trenutku niso zapustila zasebnega sektorja.
75.
Kot je pravilno zapisala K. Bacon, (
33
)„[n]ačelo iz PreussenElektra se bo […] uporabljalo le, kadar strošek subvencije v celoti nosijo zasebni subjekti za katere velja obveznost nakupa brez prispevka iz naslova regulirane dajatve (‚[t]he PreussenElektra principle will […] only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy‘).“
76.
Tudi iz sodb z dne 15. julija 2004, Pearle in drugi (C‑345/02, EU:C:2004:448), in z dne 30. maja 2013, Doux Élevage in Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točki 32 in 36), je razvidno, da je bilo ratio decidendi dejstvo, da prihodki od dajatve niso bili na voljo državi, temveč so bili strogo namenjeni za neposredno korist tistih, ki so jo plačali („the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it“). (
34
)
77.
Glede na izpodbijano sodbo bi bilo treba obravnavano zadevo primerjati s sodbo z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
78.
Potem ko je Splošno sodišče v točki 209 svoje sodbe presodilo, da ni mogoče šteti, da so sredstva pod javnim nadzorom in torej državna sredstva zgolj zato, ker je država tretji osebi z zakonodajnim aktom predpisala konkreten način uporabe njenih sredstev, je v točki 213 primerjalo dejansko stanje v obravnavani zadevi s tistim v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), in navedlo, da sta si zadevi podobni, ker „je v tej zadnji zadevi država določila najnižjo ceno za nakup električne energije iz obnovljivih virov energije, medtem ko so lahko v obravnavani zadevi danski organi v bistvu določili najvišji znesek, ki ga mora družba TV2 Reklame nakazati družbi TV2, ker ta daje na voljo oglaševalski čas strankam te prve družbe“.
79.
Sam, nasprotno, (
35
) menim, da se zadevi jasno razlikujeta glede dejanskega stanja in glede prava.
80.
Po eni strani se obravnavana zadeva nanaša na prenose sredstev z javnega podjetja na podlagi odločbe, ki jo vsako leto sprejme minister za kulturo, medtem ko je šlo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), za splošno zakonsko določbo o prenosih, naloženih nekaterim podjetjem v korist druge kategorije (pretežno zasebnih) subjektov.
81.
Po drugi strani, tako kot navaja Komisija, v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), zadevni družbi (družba PreussenElektra) ni bila naložena naloga upravljanja ukrepa pomoči, ker ni šlo za sistem nadomestil, s katerim so družbe, ki jim je nastal dodatni strošek, iz tega naslova prejele nadomestilo.
82.
Rešitev iz navedene sodbe se torej ne more uporabiti v položaju, ko je država ustvarila ločeno pravno osebo, kakršna je družba TV2 Reklame, in ji naložila upravljanje ukrepa pomoči. (
36
)
83.
Nasprotno pa je dejansko stanje v obravnavani zadevi precej podobno tistemu iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413).
84.
Javno podjetje (SEP) je bilo pooblaščeno za pobiranje zneskov doplačila k ceni, ki ga je nizozemska država z zakonom naložila odjemalcem električne energije zaradi kritja s trgom nezdružljivih stroškov. V praksi se je to doplačilo plačevalo upravljavcu omrežja, ki je moral prihodek iz tega vsako leto prenesti na SEP. To je nato obdržalo 400 milijonov NLG (181.512.086,40 EUR) za kritje s trgom nezdružljivih stroškov, ki so nastali leta 2000, preostanek pa je vrnilo ministru.
85.
Sodišče je v tej zadevi najprej razsodilo, da ni pomembno, da je ta z zakonom določena družba (SEP) hkrati osrednji subjekt za obračunavanje dajatve, upravljavka zbranih sredstev in prejemnica dela teh sredstev, saj je mogoče razlikovati različne vloge SEP in nadzirati uporabo sredstev, posledica česar je – po mnenju Sodišča (točka 70 sodbe z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413) – „da dokler ta z zakonom določena družba ni prejela zneska 400 milijonov NLG [(181.512.086,40 EUR)], kar je trenutek, od katerega lahko z njim prosto razpolaga, je ta znesek pod javnim nadzorom in torej na voljo nacionalnim organom, kar zadostuje za to, da se ga opredeli za državna sredstva (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, [imenovana Stardust Marine,] C‑482/99, [EU:C:2002:294], točka 37).“
86.
Nato je Sodišče pojasnilo, da se obravnavani ukrep razlikuje od ukrepa, obravnavanega v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C 379/98, EU:C:2001:160), „v kateri je Sodišče v točki 59 presodilo, da obveznost zasebnih podjetij za dobavo električne energije, da kupijo električno energijo iz obnovljivih virov energije po fiksnih najnižjih cenah, ne povzroča nobenega neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev na podjetja za proizvodnjo take električne energije. V navedenem primeru država podjetij ni pooblastila za upravljanje državnih sredstev, ampak so imela podjetja obveznost nakupa z lastnimi finančnimi sredstvi“ (sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 74).
87.
Enako kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413), je družba TV2 Reklame neodvisna javna ustanova, ustanovljena z namenom zbiranja sredstev s prodajo oglasnega prostora na TV2 in upravljanja teh sredstev.
88.
Tudi v skladu s točko 32 sklepa z dne 22. oktobra 2014, Elcogás (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314), „so imela v nasprotju z zadevo iz postopka v glavni stvari v zadevi, v kateri je bila izdana sodba [z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)], prvič, zasebna podjetja le obveznost nakupa z lastnimi finančnimi sredstvi (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 74). Drugič, zadevnih sredstev ni bilo mogoče šteti za državna sredstva, ker nikoli niso bila pod javnim nadzorom in ni obstajal noben mehanizem, ki bi ga uvedla in urejala država članica, ki bi bil namenjen nadomestitvi dodatnih stroškov zasebnih podjetij, s katerim bi ta država tem podjetjem zagotavljala kritje teh dodatnih stroškov [(glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 36)].“
89.
Isto razlogovanje se nanaša tudi na Sklad TV2, ker gre za javno ustanovo in ker je lahko minister poleg tega razpolagal s sredstvi sklada.
90.
Tako kot v sodbah, navedenih v opombi 36 zgoraj, je zakonodajalec vzpostavil sistem, na podlagi katerega je javna družba (v obravnavani zadevi družba TV2 Reklame) prejemnik nadomestila za pomoč, ki jo upravlja, v obravnavani zadevi v obliki pravice do trženja oglasnega prostora družbe TV2.
91.
Poleg tega družba TV2 Reklame ni bila dolžna opraviti nakupa pri družbi TV2 z lastnimi finančnimi viri, v nasprotju s tem, za kar je šlo v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). Iz danske zakonodaje je namreč razvidno, da je morala družba TV2 dati na voljo oglasni prostor družbi TV2 Reklame in da družba TV2 Reklame torej ni bila dolžna kupiti tega oglasnega prostora na TV2 po vnaprej določeni ceni, za kar je šlo v navedeni sodbi.
92.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da je obravnavana zadeva podobna tisti, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), kar je napačna razlaga, ki je odločilna za obrazložitev, ki jo je Splošno sodišče podalo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.
F. Ni razlike glede izvora sredstev iz naročnine in prihodkov iz oglaševanja
93.
Strinjam se s Komisijo, da razlikovanje Splošnega sodišča med izvorom prihodkov iz oglaševanja, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 prenesla na družbo TV2, in izvorom sredstev iz RTV-naročnine, ki so bila iz Sklada TV2 prenesena na družbo TV2, v obravnavani zadevi ni ne logično ne upravičeno.
94.
Težko je namreč razbrati, v čem se sredstva, ki izvirajo iz plačila, ki je z zakonom naloženo zasebnim uporabnikom za dostop do televizijskih postaj javne službe, razlikujejo od plačila zasebnih oglaševalcev za zakup oglasnega prostora v teh medijih. V obeh primerih gre za sredstva tretjih oseb, ki so nakazana javnemu podjetju – najsi bo to DR ali družba TV2 Reklame – v zameno za nadomestilo.
95.
Napačna uporaba prava, ki sem jo navedel, razkriva razloge, zaradi katerih je Splošno sodišče prišlo do sklepa, da bi bilo treba ti dve vrsti sredstev obravnavati različno, čeprav sta glede svojega izvora v enakem položaju.
G. Zamenjevanje izrazov „državna sredstva“ in „prednost“
96.
Nazadnje, strinjam se s Komisijo, da zlasti iz točke 211 izpodbijane sodbe izhaja, da Splošno sodišče očitno zamenjuje pojma „državna sredstva“ in „prednost“ (glej v tem smislu točke od 175 do 220 izpodbijane sodbe).
97.
Vendar vprašanje, ali prenos zadevnih sredstev pomeni prednost, ni pomembno za ugotovitev, ali je treba ta sredstva šteti za državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU. To vprašanje bi se lahko nanašalo samo na neki drugi pogoj od štirih pogojev, ki so potrebni za ugotovitev obstoja državne pomoči v smislu navedenega člena, namreč, da mora biti zadevni ukrep selektiven, dajati mora torej prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“.
IV. Stroški
98.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker sta Komisija in družba Viasat predlagali, naj se družbi TV2 A/S naloži plačilo stroškov, in ker ta ni uspela, se ji naloži plačilo njunih stroškov. V skladu s členom 140(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) Poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, države članice in institucije Unije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Kraljevina Danska, kot intervenientka pred Splošnim sodiščem, nosi svoje stroške. V skladu s členom 140(2) navedenega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) tudi uporablja za pritožbeni postopek, Nadzorni organ EFTA nosi svoje stroške, če je interveniral v sporu. Zato Nadzorni organ EFTA nosi svoje stroške.
V. Predlog
99.
Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj:
–
razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 24. septembra 2015, T‑674/11, TV2/Danmark/Komisija, v delu, v katerem je bila z njo razglašena ničnost Sklepa Komisije z dne 20. aprila 2011 o ukrepih, ki jih izvaja Danska (C 2/03) za TV2/Danmark (2011/839/EU), zgolj zato, ker je Komisija v njem štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, nakazani družbi TV2/Danmark prek Sklada TV2, državne pomoči;
–
zavrne po vsebini tretji podredni tožbeni predlog tožeče stranke na prvi stopnji;
–
tožeči stranki na prvi stopnji naloži plačilo stroškov Evropske komisije in družbe Viasat Broadcasting UK Ltd ter
–
odloči, da Kraljevina Danska in Nadzorni organ EFTA nosita svoje stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Sodba z dne 24. septembra 2015, T‑674/11, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2015:684.
(
3
)	Sklep z dne 20. aprila 2011 o ukrepih, ki jih izvaja Danska (C 2/03) za TV2/Danmark (UL 2011, L 340, str. 1, v nadaljevanju: sporni sklep).
(
4
)	Glej sodbo z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 63 in navedena sodna praksa).
(
5
)	Glej sodbo z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 15 in navedena sodna praksa).
(
6
)	Glej sodbi z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovana Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 24), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 16), ter sklep z dne 22. oktobra 2014, Elcogás (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 21).
(
7
)	Glej sodbi z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovana Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 52), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 17), ter sklep z dne 22. oktobra 2014, Elcogás (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 22).
(
8
)	Glej zlasti sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovana Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 36); z dne 30. maja 2013, Doux Élevage et Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točka 34), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 19).
(
9
)	Glej sodbe z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, točka 58); z dne 30. maja 2013, Doux Élevage et Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točka 26), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 20.
(
10
)	Sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovana Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 23). Glej tudi sodno prakso, ki je za obravnavano zadevo posebej upoštevna in ki jo bom podrobno obravnaval v točkah 36 in 37 teh sklepnih predlogov.
(
11
)	Da bi moralo namreč dejstvo, da je bila družba TV2 Reklame javna družba v lasti države, voditi Splošno sodišče do ugotovitve, da so bila zadevna sredstva „državna sredstva“.
(
12
)	Da so namreč danski organi družbi TV2 Reklame in Sklad TV2 pooblastili za upravljanje s tokom prihodkov iz oglaševanja od kupca oglasnega prostora do družbe TV2, in s tem za upravljanje sistema pomoči.
(
13
)	Da so namreč danski organi imeli široko polje proste presoje pri ugotovitvi, ali in v kolikšni meri se prihodki iz oglaševanja prenesejo na družbo TV2.
(
14
)	Sodba z dne 3. aprila 2014, Francija/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, točki 78 in 79 ter navedena sodna praksa). Splošno sodišče je namreč v točkah od 181 do 186 izpodbijane sodbe navedlo dansko zakonodajo, kot je bila predstavljena v spornem sklepu, ne da bi podvomilo o tem ugotovljenem dejstvu, in se je omejilo na izpeljavo pravnih posledic (ki so po mojem mnenju napačne) iz okoliščin, ki jih je v navedenem sklepu ugotovila Komisija.
(
15
)	Sodišče se sklicuje na sodbo z dne 16. maja 2000, Francija/Ladbroke Racing in Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, točka 50). Namreč, „lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to ‚State resources‘“. Glej Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L., in Siaterli, Ch., (ur.), EU Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, str. 213. Glej odločbi Komisije z dne 9. aprila 2002, Odobritev državnih pomoči v okviru določb členov 87 in 88 [ES] – Primer v zvezi s katerim Komisija nima pripomb (zadevi N 560/01 in NN 17/02, Brighton West Pier) (UL 2002, C 239, str. 2), in z dne 27. maja 2003, Odobritev državnih pomoči v okviru določb členov 87 in 88 [ES] – Primer v zvezi s katerim Komisija nima pripomb (zadeva NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund) (UL 2003, C 187, str. 9).
(
16
)	Glej tudi sodbo z dne 2. julija 1974, Italija/Komisija (173/73, EU:C:1974:71, točka 35). Glej Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’Etat?, Dr. env., julij-avgust 2012, št. 23, str. 242; Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, št. 48, str. 2345, in Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3‑2013, št. 53647.
(
17
)	Glej točke 80, 89 in 90 obrazložitve spornega sklepa. Člen 31(1) Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (kodificiran danski zakon št. 578 o storitvah radiotelevizijskega oddajanja z dne 24. junija 1994, v nadaljevanju: zakon iz leta 1994) (priloga A.4 pritožbe, str. 99) določa: „Minister za kulturo ustanovi delniško družbo, katere naloga je prodaja oglasnega prostora družbe TV2 (družba TV2 Reklame A/S). Kapital družbe vpiše država. Minister odobri statut družbe in njegove spremembe.“
(
18
)	Sodbi z dne 30. maja 2013, Doux Élevage et Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točka 35 in navedena sodna praksa), ter z dne 15. januarja 2013, Aiscat/Komisija (T‑182/10, EU:T:2013:9, točka 104).
(
19
)	Sodba z dne 10. novembra 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki in drugi/Komisija (T‑384/08, neobjavljena, EU:T:2011:650, točka 87 in navedena sodna praksa).
(
20
)	Glej njegove sklepne predloge v zadevi Sloman Neptun (C‑72/91 in 73/91, EU:C:1992:130, točki 40 in 41, glej tudi točke od 12 do 46). Glej tudi njegove sklepne predloge v zadevi Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1992:458, točke od 18 do 27), čeprav je Sodišče takrat to razlago zavrnilo in sprejelo ožji pristop.
(
21
)	Obvestilo Komisije o pojmu „državne pomoči“ po členu 107(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije (UL 2016, C 262, str. 13 in naslednje).
(
22
)	Sodbi z dne 16. maja 2000, France/Ladbroke Racing in Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, točka 50), in z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 70).
(
23
)	Komisija navaja sodbo z dne 12. decembra 1996, Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194, točke 65, 66 in 67), „v zvezi s pomočjo, ki jo je dodelila Caisse des dépôts et consignations in ki je bila financirana prek pologov državljanov, ki jih je bilo mogoče kadar koli dvigniti. To pa ne spremeni sklepa, v skladu s katerim so bila ta sredstva državna sredstva, saj jih je lahko Caisse uporabila na podlagi razlike med pologi in dvigi, kakor da bi ji bila vseskozi na voljo“. Glej tudi sodbo z dne 16. maja 2000, Francija/Ladbroke Racing in Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, točka 50).
(
24
)	Glej Sklep Komisije 2011/528/EU o ukrepu državne pomoči C 24/09 (ex N 446/08) – Državna pomoč za energetsko intenzivne dejavnosti v skladu z zakonom o električni energiji iz obnovljivih virov v Avstriji (UL 2011, L 235, str. 42), točka 76 obrazložitve, potrjen s sodbo z dne 11. decembra 2014, Avstrija/Komisija (T‑251/11, EU:T:2014:1060) (zoper katero ni bila vložena pritožba).
(
25
)	Odločba N 514/01 z dne 13. februarja 2002, Odobritev državnih pomoči v okviru določb členov 87 in 88 [ES] – Primer, ko Komisija nima pripomb (Modernizacija plačilnih sistemov storitev in dostopa do univerzalnih bančnih storitev s strani poštnih izpostav) (UL 2003, C 186, str. 17, točka 23).
(
26
)	Odstavek 1 tega člena določa, da se del naročnine imetnikov radijskih in televizijskih sprejemnikov, ki pripada družbi TV2, steka v poseben sklad z imenom „Fonds TV2“, ki ga upravlja centralna direkcija.
(
27
)	Glej tudi točki 81 in 84 obrazložitve spornega sklepa. Člen 33 zakona iz leta 1994 (Priloga A.4 k pritožbi, stran 99) določa: „Del dobička družbe TV2 Reklame, ki ni bil prenesen v Sklad TV2 lahko z odobritvijo finančnega odbora Folketing uporabi minister za kulturo za vračilo prehodno prevzetega državnega poroštva ali za kulturne namene“.
(
28
)	Člen 30 zakona iz leta 1994 (priloga A.4 k pritožbi, str. 98 in 99) v odstavkih 1, 2 in 3 določa: „[v]se dejavnosti družbe TV2 se financirajo iz zneska, ki ga dodeli Sklad TV2 v skladu s proračunskim okvirom, ki ga določi minister za kulturo, iz dohodkov iz prodaje programov in drugih storitev, iz subvencij itd.“„[z]a zagotovitev sredstev, potrebnih za izvajanje dejavnosti družbe TV2, se ustanovi državno poroštvo, katerega znesek določi minister ob odobritvi finančnega odbora Folketing“, „[č]e ni mogoče izvesti vseh programskih dejavnosti s prihodki iz odstavka 1, lahko generalna direkcija z odobritvijo ministra zaprosi za državno poroštvo. Z njim se zavarujejo posojila, ki jih je prevzel sklad TV2, poplača in povrne pa jo sklad“.
(
29
)	Komisija se sklicuje na svojo prvo trditev, da so sredstva, ki so sporna v obravnavani zadevi, državna sredstva že zato, ker izvirajo iz javne družbe, ki je pod nadzorom države, in opozarja, da se na njene trditve in sklep ne sme sklicevati zato, da bi se štelo, da je po njenem mnenju treba opraviti tako analizo. S tem stališčem se strinjam (glej točko 40 teh sklepnih predlogov).
(
30
)	Sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413). Glej Fromont, M., in Cartier-Bresson, A., Fasc. 256: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 20. januar 2015, str. 19.
(
31
)	Sodba z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851). Glej Fromont, M., in Cartier-Bresson, A., op. cit., str. 19.
(
32
)	Glej Fromont, M., in Cartier-Bresson, A., op. cit., str. 18 in 19.
(
33
)	Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, str. 66, točka 2.106 in opomba 454 (moj poudarek).
(
34
)	Bacon, op. cit., str. 63, točka 2.100. Primerjaj s sodbama z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 72), in z dne 20. septembra 2007, Salvat père & fils in drugi/Komisija (T‑136/05, EU:T:2007:295, točka 162), v katerih je bil sklep drugačen.
(
35
)	Tako kot Bacon, op. cit., ki po komentarju sodbe z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), nadaljuje in navaja, da „rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2“ (moj poudarek).
(
36
)	Sodbi z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 74), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 35), ter sklep Elcogás (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 32).