SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu višjih sodnic Vesne Jenko kot predsednice 
in Helene Miklavčič ter Renate Horvat kot članic, 
v gospodarskem sporu tožeče stranke: A. d. o. o.,  ..., ki jo zastopa Odvetniška  
družba … iz Ljubljane, zoper toženo stranko: B. GmbH, Nemčija, ki jo zastopa 
odvetnica ... iz Novega mesta, 
zaradi plačila 26.449,78 EUR spp
o  pritožbi  tožene  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Kranju  I  Pg  
294/2018 z dne 11. 11. 2019,
na seji dne 13. maja 2020
1
I Cpg 232/2020
SKLENILO:
I. Pritožbi  se ugodi,  izpodbijani  sklep  se spremeni  tako, da se odloči,  da  
sodišče Republike Slovenije ni pristojno za reševanje tega spora ter se tožba 
zavrže. 
II. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki v roku 15 dni povrniti 492,00 EUR  
stroškov  pritožbenega  postopka,  v  primeru  zamude  z  zakonskimi  
zamudnimi obrestmi od dneva nastanka zamude dalje do plačila. 
OBRAZLOŽITEV
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da je o tem sporu  
pristojno odločati slovensko sodišče (Okrožno sodišče v Kranju) po pravilih 
slovenskega prava. 
2. Zoper sklep se je pravočasno pritožila tožena stranka, iz vseh pritožbenih  
razlogov  po  prvem  odstavku  338.  člena  Zakona  o  pravdnem  postopku  
(ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in ugodi njenemu  
ugovoru  sodne  nepristojnosti  sodišča  Republike  Slovenije.  Zahteva  
povračilo stroškov pritožbenega postopka. 
3. Pritožba je utemeljena. 
4. Iz  obrazložitve  izpodbijanega  sklepa  izhaja,  da  je  sodišče  prve  stopnje  
ugotovilo, da gre za spor z mednarodnim elementom, saj ima tožena stranka 
sedež v Republiki Nemčiji. Nadalje je sodišče prve stopnje ugotovilo, da sta 
pravdni stranki v letu 2017 poslovno sodelovali tako, da je tožena stranka  
sprejela  ponudbe  tožeče  stranke  št.  170592  (A6),  št.  170067  (A8),  št.  
160584  (A9),  št.  170455  (A15)  in  št.  170003/3  (A20).  Na  podlagi  teh 
ponudb je tožeča stranka opravila dogovorjene obveznosti, tožena stranka  
se jih je zavezala plačati. Sodišče prve stopnje je še ugotovilo, da je bilo v  
ponudbah  št.  170592  (A6),  št.  170067  (A8),  št.  160584  (A9)  in  št.  
170455(A15) navedeno, da se s potrditvijo ponudbe oz. oddajo naročila  
sprejemajo  Splošni  pogoji  prodaje/poslovanja  tožeče  stranke  (v  
nadaljevanju Splošni pogoji), ki se lahko preberejo na njeni spletni strani. V 
točki  15.4  Splošnih  pogojev  je  bilo  med  drugim  določeno,  da  bosta  
pogodbeni  stranki  spore  iz  medsebojnega  pravnega  posla  reševali  pred  
stvarno pristojnim sodiščem v Kranju. Ker je tožena stranka te ponudbe  
sprejela, so Splošni pogoji postali pogodbena sestavina v smislu prvega  
2
odstavka 120. člena Obligacijskega zakonika - OZ. Ker sta obe pravdni  
stranki članici EU, je sodišče prve stopnje na podlagi 25. člena Uredbe  
(EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in sveta z dne 12. december  
2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih  
in gospodarskih zadevah (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Bruselj I bis)  
odločilo, da sta se stranki dogovorili o pristojnosti slovenskega sodišča (in  
za uporabo slovenskega prava), ki pomeni njegovo izključno pristojnost in  
je zato za ta del zahtevka, ki se nanaša na naveden štiri ponudbe, pristojnost  
slovenskega sodišča podana. Ker se pri ponudbi št. 170003/3 tožeča stranka  
na  Splošne  pogoje  ni  sklicevala,  je  pa  ta  ponudba  vsebovala  klavzulo  
EXWORKS, je sodišče prve stopnje v tem delu pristojnost slovenskega  
sodišča  utemeljilo  na  posebni  obliki  pristojnosti  po  točki  (b)  prvega  
odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis po kraju izpolnitve obveznosti tožeče 
stranke in kraju plačila, saj je bilo oboje v Republiki Sloveniji. 
5. Pritožbeno sodišče opravi po uradni dolžnosti preizkus pritožbe na podlagi  
drugega  odstavka  350.  člena  ZPP,  ki  narekuje  tudi  preizkus,  ali  je  za  
odločanje v zadevi pristojno sodišče Republike Slovenije (3. točka drugega  
odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 18. členom ZPP). Poleg tega tudi tožena  
stranka tako v odgovoru na tožbo kot sedaj v pritožbi zanika sklenitev tako  
dogovora  o  pristojnosti  slovenskega  sodišča  kot  dogovora  o  klavzuli  
EXWORKS.
6. Sodišče prve stopnje se je pri svojem odločanju glede pristojnosti pravilno  
oprlo na relevantno pravno podlago Uredbo Bruselj I bis, saj je nesporno,  
da  gre  za  spor  z  mednarodnim  elementom.  Pravdni  stranki  sta  namreč 
gospodarska subjekta s sedežem v različnih državah članicah EU. 
7. V skladu s splošnim pravilom iz prvega odstavka 4. člena Uredbe Bruselj I  
bis  je  potrebno  v  civilnih  in  gospodarskih  sporih  z  mednarodnim  
elementom (pravne) osebe tožiti pred sodiščem tiste države članice, v kateri  
imajo svoje prebivališče oziroma sedež. Za slednje se zavzema tudi tožena  
stranka, ki ima sedež v Nemčiji, zato bi bila v skladu s splošnim pravilom  
podana pristojnost sodišča v Nemčiji. Uredba pa poleg splošnih določb o  
pristojnosti  (Poglavje  II,  oddelek  1),  vsebuje  tudi  posebne  določbe  o  
pristojnosti (Poglavje II, oddelek 2) ter tudi možnost sklenitve Dogovora o  
pristojnosti (Poglavje II, oddelek 7). Tako je lahko pravna oseba s sedežem  
v eni državi članici tožena tudi v drugi državi članici v zadevah v zvezi s  
pogodbenimi  razmerji  pred  sodiščem  v  kraju  izpolnitve  zadevne  
obveznosti, pri čemer  se za namene te določbe, in razen če ni drugače  
3
dogovorjeno, za kraj izpolnitve zadevne obveznosti šteje v primeru prodaje  
blaga  kraj  v  državi  članici,  kamor  je  bilo  v  skladu  s  pogodbo  blago  
dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno (1. točka 7. člena Uredbe Bruselj I 
bis). Nadalje iz prvega odstavka 25. člena Uredbe Bruselj I bis izhaja, da če  
so se stranke, ne glede na njihovo stalno prebivališče, dogovorile, da mora  
biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim  
razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišče določene države članice,  
je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice, razen če je  
po pravu navedene države članice materialna veljavnost dogovora nična.  
Dogovor o pristojnosti je sklenjen: a) v pisni obliki  ali potrjen v pisni  
obliki, b) v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama, ali  
c) v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so  
znani  strankam  ali  bi  jim  morali  biti  znani  in  ki  so  splošno  prizani  v  
mednarodni trgovini ter jih redno upoštevajo stranke pogodb istega tipa v  
okviru zadevne panoge. 
8. Pristojnost  sodišča  oziroma  sodišč  države  članice,  o  kateri  se  
sopogodbenika dogovorita v dogovoru  o pristojnosti, je v skladu s prvim  
odstavkom  25.  člena  Uredbe  Bruselj  I  bis  načeloma  izključna.  Zato  je 
potrebno najprej ugotoviti morebiten obstoj sodne pristojnosti na podlagi  
takega dogovora. Pri tem je Sodišče Evropske unije (SEU) že presodilo, da  
lahko sodišče preizkusi svojo mednarodno pristojnost v skladu z Uredbo na  
podlagi vseh podatkov, ki so mu na voljo1. Poleg tega se mora sodišče, pred 
katerim se znajde spor z mednarodnim elementom, pri presoji pristojnosti  
opreti tudi na svoje domače civilno procesno pravo. V skladu z drugim  
odstavku 17. člena ZPP sodišče pristojnost presoja na podlagi navedb v  
tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana, pri čemer mora sodišče ves  
čas postopka po uradni dolžnosti paziti, ali spada odločitev o sporu v sodno  
pristojnost (slovenskega sodišča). V kolikor nasprotna stranka vloži ugovor, 
da sodišča v Republiki Sloveniji niso pristojna za odločanje v zadevi, se  
pristojnost presoja tudi na podlagi navedb v ugovoru. Stvarna pristojnost za  
odločanje o tožbenem zahtevku se torej presoja po vseh trditvah, ki jih v  
zvezi z njegovo pravno naravo (podlago) poda tožeča stranka v tožbi in  
tožena stranka v odgovoru na tožbo2. 
9. Iz  točke  15.4  Splošnih  pogojev  izhaja,  da  bosta  pogodbeni  stranki  
sporazumno  reševali  spore  iz  medsebojnega  pravnega  posla,  v  primeru  
neuspeha pa pred stvarno pristojnim sodiščem v Kranju. Tožeča stranka ne  
1 Sodba SEU C-12/15, 45. točka obrazložitve.
2 Sklep VSL I Cpg 638/2017, sklep VSL I Cp 1102/2018 idr. 
4
zatrjuje, da bi bili Splošni pogoji toženi stranki neposredno izročeni ali da  
bi bila tožena stranka kakor koli posebej opozorjena na to, da vsebujejo  
Splošni pogoji tudi sporno prorogacijsko klavzulo. Iz trditev tožeče stranke  
in priloženih dokumentov (ponudb) na katere se sklicuje tožeča stranka,  
izhaja le, da se tožena stranka s potrditvijo ponudbe ali z oddajo naročila  
strinja s Splošnimi pogoji, ki si jih lahko prebere na spletni strani tožeče  
stranke. Naveden je tudi naslov spletne strani. 
10. Citirana določba 25. člena Uredbe Bruselj I bis je smiselno enaka določbi  
23.  člena   Uredbe  Sveta  (ES)  št.  44/2001  z dne  22.  decembra  2000  o  
pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  
gospodarskih zadevah (v nadaljevanju BU). Uredba Bruselj I bis pomeni  
namreč prenovljeno BU in predstavlja njeno naslednico 3. V uvodnih točkah 
Uredbe  Bruselj  I  bis 4 je  tudi  navedeno,  da  je  potrebno  zagotoviti  
„kontinuiteto  med  Bruseljsko  konvencijo  iz  leta  1968,  Uredbo  (ES)  št.  
44/2001 in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja  
tudi  za  razlago  Bruseljske  konvencije  iz  leta  1968  in  uredb,  ki  so  jo  
nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije“ . Gre za uveljavitev načela  
kontinuitete, ki pomeni, da interpretacija in sodna praksa SEU, kateri sta  
temeljili  na  Bruseljski  konvenciji  iz  leta  1968  (BK)  in  BU,  ostajata  v  
večjem delu relevantni, če je mogoče novejšo določbo šteti za ekvivalentno  
prejšnji5. Tako sedaj že iz ustaljene sodne prakse SEU izhaja, da se dolo čbe 
25.  člena  Uredbe  Bruselj  I  bis  glede  pogojev,  ki  so  v  njih  dolo čeni, 
razlagajo  ozko,  ker  izklju čujejo  tako  pristojnost,  dolo čeno  s  splo šnim 
načelom stalnega prebivališča tožene stranke iz 4. člena te uredbe, kot tudi  
posebne pristojnosti  iz  njenih  členov  od 7 do 9. Sodi šče,  pred katerim  
poteka  postopek,  mora  in  limine  litis  preučiti,  ali  je med  pogodbenima  
strankama dejansko obstajalo soglasje volj glede dogovora o pristojnosti, ki  
mora biti izra ženo jasno in natan čno, pri  čemer je v zvezi s tem namen  
obličnostnih  zahtev  iz  prvega  odstavka  25.  člena  Uredbe  Bruselj  I  bis 
zagotoviti, da se soglasje dejansko ugotovi6. 
11. V luči pravilne uporabe materialnega prava je pritožbeno sodišče zato v  
nadaljevanju ugotavljalo ali je podana veljavnost zatrjevane prorogacijske  
klavzule upoštevaje določbo prvega odstavka 25. člena Uredbe Bruselj I bis  
in  sodno  prakso  SEU.  Kot  že  navedeno  je  glede  na  določbo  prvega  
odstavka 25. člena Uredbe Bruselj I bis dogovor o pristojnosti veljaven, če  
3 Uvodna točka 1 Uredbe Bruselj I bis.
4 Uvodna točka 34 Uredbe Bruselj I bis.
5 Sodba SEU C-292/08, 27. točka obrazložitve
6 Sodba SEU C-64/17, 23. do 32. točka obrazložitve, enako tudi sodba SEU C-436/16.
5
je sklenjen v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki ali v obliki, ki je v skladu  
s prakso, ki je ustaljena med strankama ali v mednarodni trgovini v skladu z 
mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti 
znani ter ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s 
strani  strank  pogodb  istega  tipa  v  okviru  zadevne  panoge.  Namen  teh  
relativno  strogih  pogojev  obličnosti  je  v  varovanju  pravne  varnosti,  v  
zagotovitvi,  da  stranke  (resnično)  soglašajo  z  vsebino  prorogacijskega  
sporazuma.  Nacionalna  sodišča  so  pri  obravnavi  teh  pogojev  striktno  
vezana na avtonomno razlago določbe 25. člena Uredbe Bruselj I bis 7, kar 
pomeni,  da  je  na  nacionalna  sodišča  prevaljena  dolžnost  ugotavljanja  
obstoja soglasja med strankami o vsebini dogovora o pristojnosti, ki mora  
biti jasno oziroma čim bolj določno izkazano. 
12. Zato je materialnopravno izhodišče sodišča prve stopnje v izpodbijanem  
sklepu, ki je veljavnost dogovora o sodni pristojnosti, ki je bil vključen v  
Splošne pogoje, presojalo preko določbe nacionalnega materialnega prava  
tj. 120. člena OZ, napačno.
13. Pogoj pisnosti prorogacijskega sporazuma je tako izpolnjen le, če je stranka  
v pogodbi izrecno opozorjena na inkorporacijo prorogacijske klavzule v  
Splošnih pogojih poslovanja8. Iz zadeve Estasis Salotti izhaja še, da morajo  
biti v tovrstnih situacijah Splošni pogoji poslovanja zainteresirani stranki  
tudi  dejansko  sporočeni.  Upoštevaje  vse  navedeno  pa  po  presoji  
pritožbenega sodišča pogoj pisnosti v okoliščinah konkretnega primera ni  
izpolnjen. Tožeča stranka je namreč sama trdila, da je bila tožena stranka na 
Splošne  pogoje,  ki  so  vsebovali  relevanten  dogovor  o  pristojnosti,  
opozorjena le v okviru njenih ponudb, pri tem pa ni niti trdila, da bi bila  
tožena stranka izrecno opozorjena na umestitev prorogacijske klavzule v  
Splošne  pogoje.  Poleg  tega  Splošni  pogoji  niso  bili  del  dokumentacije  
posredovanih  ponudb  oziroma  potrditve  naročil  ali  predmet  kakršnekoli 
druge oblike komunikacije med pravdnima strankama. Tožeča stranka je  
toženo  stranko  le  napotila  na  svojo  spletno  stran,  kjer  so  se  nahajali  
relevantni Splošni pogoji. 
14. Na  podlagi  navedenega  je  pritožbeno  sodišče  ugotovilo,  da  je  napačen  
materialnopraven zaključek sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu o  
veljavnosti  sklenjenega  sporazumu  o  pristojnosti  po  točki  (a)  prvega  
7 Ibid
8 Tako tudi sodba SEU C-64/17, 27. točka obrazložitve, kakor tudi zadeva 24-76, Estasis  
Salotii di Colzani Aimo e Gianmario Colzani s.n.c. proti R üwa Polstereimaschinen GmbH, 
Zbirka odločb sodne prakse 1976, str. 1831, 12. točka obrazložitve.
6
odstavka 25. člena Uredbe Bruselj I bis, na katerega je nato vezalo svojo  
odločitev.  Tožena  stranka  ob  danih/posredovanih  ponudbah  vsebine  
Splošnih pogojev ni mogla poznati, s tem pa tudi ne prorogacijske klavzule,  
zato posledično tudi ni mogla soglašati z njeno vsebino, na klavzulo pa tudi  
ni bila izrecno opozorjena. 
15. Pritožbeno  sodišče  ugotavlja  tudi,  da  tožeča  stranka  tudi  ni  zatrjevala  
morebitnega ustaljenega poslovnega odnosa med pravdnima strankama, na  
podlagi katerega bi bila tožena stranka že (predhodno) seznanjena z vsebino 
spornih splošnih pogojev poslovanja. Zato sporni dogovor o pristojnosti ni  
veljaven niti na podlagi točke (b) prvega odstavka 25. člena Uredbe Bruselj  
I bis. 
16. Tožeča stranka tudi ni zatrjevala, da je bil sporni dogovor o pristojnosti  
sklenjen v običajni obliki, skladni z mednarodnimi trgovskimi običaji, na  
podlagi  katerih  bi  bila  tožeča  stranka  dolžna  vedeti  za  način  izbire  
pristojnosti in posledično za vsebino prorogacijske klavzule 9. Zgolj pisni  
odkaz na Splošne pogoje, ki se nahajajo na spletni strani tožeče stranke,  
brez izrecnega sklica na prorogacijsko klavulo in brez navedbe možnosti ali  
načina seznanitve s Splošnimi pogoji po presoji pritožbenega sodišča ne  
zadosti kriterijem običajne mednarodne trgovinske prakse 10. Tako je SEU  
že odločilo,  da je tudi v okviru mednarodnega  trgovinskega  poslovanja  
potrebno  nuditi  ustrezno  varstvo  šibkejšemu  gospodarskemu  subjektu  
(stranki), ki praviloma pristane na že vnaprej oblikovane Splošne pogoje, če 
tovrstna praksa očitno vodi v spregled prorogacijske klavzule 11. Prav za tak 
primer  gre tudi  v konkretni  zadevi.  V  okoliščinah  konkretnega  primera  
sporna inkorporacija prorogacijske klavzule po presoji pritožbenega sodišča 
tako ne omogoča utemeljenega zaključka o obstoju objektivnega dokaza  
glede danega soglasja tožene stranke k vsebini prorogacijske klavzule, zato  
tudi pogoj iz točke (c) prvega odstavka 25. člena Uredbe Bruselj I bis ni  
izpolnjen.
17. Glede na vse navedeno je zato materialnopravno napačna presoja sodišča  
prve stopnje, ki je svojo odločitev v delu izpodbijanega sklepa, ki temelji na 
dogovoru o pristojnosti iz Splošnih pogojev, oprlo na določbo 25. člena  
Uredbe Bruselj I bis, saj uporaba te določbe v konkretnem primeru ne pride  
v poštev. Sodišče Republike Slovenije zato ni pristojno za reševanje tistega  
9 Sodba SEU C-106/95, 16. in 17. točka obrazložitve. 
10 Sodba VS RS III Ips 54/2012.
11 Ibid
7
dela tožbenega zahtevka, za katerega tožeča stranka trdi, da je v ponudbi  
obstajalo le sklicevanje na Splošne pogoje (in ne hkrati tudi na klavzulo  
EXWORKS). Gre za zahtevek v delu, ki temelji na ponudbah št. 170592  
(A6) ter št. 170455 (A15). 
18. Nadalje pa uveljavlja tožeča stranka pristojnost slovenskega sodišča tudi na  
dejstvu,  da  vsaj  njene  ponudbe  št.  170067,  št.  160584  in  št.170003/3,  
vsebujejo  klavzulo  EXWORKS.  V  navedenih  treh  ponudbah  se  nahaja  
zapis „Cena je EXW Kovinc“ (prevod na A29). Po trditvah tožeče stranke to 
pomeni,  da je bil za kraj  izpolnitve  med  pravdnima  strankama  določen  
sedež tožeče stranke, za katerega je krajevno pristojno slovensko sodišče.
19. Temu je v izpodbijanem sklepu sledilo tudi sodišče prve stopnje v delu, ki  
se nanaša na zahtevek v zvezi s ponudbo št. 170003/3, saj je odločilo, da je  
z določitvijo klavzule EXWORKS podana navezna okoliščina za določitev  
pristojnost slovenskega sodišča po kraju izpolnitve  in s tem na podlagi  
točke (b) prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis. 
20. Mednarodni trgovinski izrazi, imenovani INCOTERMS  [2010], so zbirka  
mednarodnih  trgovinskih  terminov  za  določanje  cene  blaga  in  prehoda  
rizikov, ki so veljavni po celem svetu za sporazumevanje med prodajalci in  
kupci. Med njimi je večkrat uporabljena klavzula EXWORKS (tudi: franko  
tovarna ali EXW). Navedena klavzula v svoji vsebini pomeni, da je kupec  
tisti,  ki  prevzame  v  postopku  pošiljanja  skoraj  vse stroške  in  tveganja.  
Edina naloga prodajalca je kupcu zagotoviti dostop do blaga, takoj ko ima  
kupec  omogočen  dostop,  pa  prevzame  tudi  odgovornost  in  tveganje  
(vključno z nalaganjem blaga). Tako se tveganje prenese s prodajalca na  
kupca v prodajalčevem skladišču, pisarnah ali na kateri koli lokaciji, kjer je  
blago  prevzeto.  Klavzula  pomeni  tudi,  da  prodajalec  izpolni  obveznost  
dobave, ko da blago na razpolago kupcu v svojih prostorih ali na drugem  
navedenem kraju. Kraj izročitve in s tem izpolnitve je torej tisti kraj, kjer  
kupec  razpolaga  z  blagom.  V  konkretnem  primeru  na  sedežu  tožeče  
stranke, saj je določena klavzula „EXW Kovinc“. 
21. Uredba Bruselj I bis (kot že prej tudi BU) za dva najpomembnejša tipa  
pogodb  (prodajna  pogodba  in  pogodba  o  storitvah)  v  pododstavku  (b)  
prvega odstavka 7. člena (prej pododstavek (b) prvega odstavka 5. člena  
BU) avtonomno določa, kaj šteje za kraj izpolnitve pogodbe, in sicer določa 
dvoje: (1) da je v vsakem primeru kot kraj izpolnitve obveznosti odločilen  
8
kraj,  kjer  se  izpolnjuje  karakteristična  izpolnitev  (pri  prodajni  pogodbi  
izročitev stvari), tudi če gre za tožbo za plačilo denarnega zneska (npr.  
kupnine), in (2) kraj, ki velja za kraj izpolnitve je določen evroavtonomno:  
to je pri prodajni pogodbi kraj, kamor so bile dostavljene stvari12. 
22. Pritožbeno sodišče zato ugotavlja, da je neutemeljeno sklicevanje tožene  
stranke, da je v zadevi sporno plačilo in ne dobava, zaradi česar bi moralo  
sodišče pri ugotavljanju pristojnosti upoštevati  navezno okoliščino kraja  
plačila za blago po sedežu tožene stranke v Nemčiji. V konkretnem primeru 
je namreč med pravdnima strankama nesporno, da sta sodelovali na podlagi  
večkratnih  individualnih  prodajnih  pogodbah  in  nista  imeli  sklenjenega  
splošnega dogovora o poslovnem sodelovanju. Tožeča stranka je toženi  
stranki posredovala ponudbe, ki jih je slednja sprejela preko naročilnic,  
tožeča stranka je nato izvedla dobavo preko dobavnic in nato za vsako  
dobavo posebej izdala račun. Slednje izhaja iz trditev tožeče stranke, ki jim  
tožena stranka ni nasprotovala. Na podlagi teh trditev je mogoče sklepati,  
da  je  šlo  za  prodajne  pogodbe,  pri  kateri  pa  je  relevantna  navezna  
okoliščina za določitev pristojnosti po kraju izpolnitve izročitev stvari, tudi  
če gre za tožbo na plačilo kupnine.
23. V  zvezi  z  dogovorom  o  kraju  izpolnitve,  kar  vključitev  klavzule  
EXWORKS v nekatere ponudbe nedvomno pomeni, pa iz sodne prakse  
SEU izhaja, da  mora biti morebitni dogovor o kraju izpolnitve zadevne  
obveznosti (kar naj bi vključitev klavzule EXWORKS tudi bil) iz prvega  
odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis, izrecen in jasen, saj se učinek takega 
dogovora  precej  približuje  dogovoru  o  pristojnosti,  le  da  ni  izključne  
narave13. 
24. V pripravljalni vlogi z dne 26. 9. 2019 (red. št. 22) je tožeča stranka sicer  
trdila, da je bila klavzula EXWORKS vključena v vse njene ponudbe, kar  
pa je v nasprotju z njenimi lastnimi dokaznimi listinami, kakor tudi ostalimi 
njenimi  trditvami  v  okviru  zahtevka  za  plačilo  (celotne  priloge  A).  
Vključevanje klavzule EXWORKS v ponudbe zato ni bila ustaljena praksa  
med pravdnima strankama. Tožeča stranka se sklicuje tudi na to, da so  
njene ponudbe vsebovale zapis „Lieferung frei Haus“ (tudi: franko Haus ali 
Frei Haus) kar naj bi bilo po trditvah tožeče stranke enakovredno klavzuli  
12 A. Galič, Mednarodna pristojnost po Uredbi št. 44/2001 (»Bruseljska uredba«), Pravosodni  
bilten, Ljubljana 2007, št. 1, str. 187-2016.
13 Ibid
9
EXWORKS. Slednje ne drži. Take klavzule ni v nobenem od dokumentov  
tožeče stranke, temveč se nahajajo v dokumentih tožene stranke (A13, A14,  
A19 in A22). Klavzula „ Lieferung frei Haus “ v vsebinskem in pravnem  
smislu tudi ni enaka klavzuli EXWORKS.
25. Pri tem pritožbeno sodišče še ugotavlja, da je tožeča stranka sicer trdila, da  
klavzula EXWORKS, sicer z navedbo „ab Werk“, izhaja tudi iz dobavnice  
št.  6936  z  dne  30.  8.  2017  (A24),  vendar  hkrati  ni  navedla  s  katero  
ponudbo, naročilom in nato računom je ta dobavnica povezana. Tega ni  
mogoče razbrati niti iz njenih trditev niti iz vsebine predložene dokazne  
listine. Zato teh trditev sodišče za presojo pristojnosti ni upoštevalo.
26. Ob  povedanem  je  mogoče  pristojnost  slovenskega  sodišča  določiti  
upoštevaje določbo točke (b) prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruslje I bis  
le za tista plačila, ki izvirajo iz ponudb, ki so klavzulo EXWORKS tudi  
vsebovale, saj tožena stranka ves čas trdi, da klavzula EXWORK Kovinc ni  
bila dogovorjena, da je bila tožena stranka le posrednik, tožeča stranka pa je 
blago  dobavila  na  sedež  končnih  kupcev  v  Nemčijo.  Tako  za  pravilno 
ugotovitev pristojnost ni dovolj le, da sodišče ugotovi ali le iz določenih  
ponudb  izhaja  morebitna  navezna  okoliščina,  po  kateri  se  presoja  
pristojnost. Za pravilno presojo pristojnosti je potrebno preveriti vse listine,  
na katerih tožeča stranka dokazuje in utemeljuje svoj zahtevek. Pomembno  
je namreč, da tožeča stranka vtožuje dobavo blaga, ki izhaja ravno iz tistih  
ponudb, v katerih je navedena relevantna klavzula. Ali je temu tako pa je  
odvisno od tega ali so trditve tožeče stranke v zvezi s tem sklepčne in  
skladne z njenimi dokaznimi listinami. Povedano drugače, če iz dokaznih  
listin,  na  katere  se  tožeča  stranka  sama  sklicuje,  ne  izhaja,  da  zahteva 
plačilo prav po navedenih ponudbah, ob pomanjkanju kakršnih koli drugih  
dejstev,  ki  bi  predstavljale  navezno  okoliščino  za  določitev  pristojnosti  
sodišča v Republiki Sloveniji, ta ne more biti podana. 
27. Kot že navedeno mora sodišče na pristojnost po 18. členu ZPP paziti ves  
čas postopka po uradni dolžnosti in jo preizkusiti na podlagi vseh podatkov, 
ki so mu na voljo, na podlagi navedb tožeče stranke v tožbi, na podlagi  
dejstev tožene stranke iz odgovora na tožbo in na podlagi dejstev, ki so  
sodišču znana14. 
28. Pritožbeno sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da iz ponudbe št. 170003/3 z  
dne 27. 2. 2018 (A20) (ki se nanaša na povpraševanje tožene stranke z dne  
14 Prim. 8. točko te obrazložitve. 
10
14.  2.  2017  -  besedilo  je  le  v  nemškem  jeziku)  izhaja  cena  za  blago  
3.629,05 EUR. Tožeča stranka trdi, da je tožena stranka to ponudbo sprejela 
z naročilnico 3324 z dne 28. 6. 2017 (A22), v kateri je cena navedena v  
višini 3.792,56 EUR, dobava pa naj bi izhajala iz dobavnice št. 400/1884 z  
dne 30. 8. 2017 (A23). Dobavnica in naročilnica se sicer v svoji vsebini  
ujemata, ne ujemata pa se s ponudbo št. 170003/3, ki je bistvena in tudi  
edina relevantna navezna okoliščina za presojo pristojnosti 15. Iz računa št.  
669/2017 z dne 22. 9. 2017 (A2), za katerega tožeča stranka navaja, da  
pomeni  prav plačilo  za  dobavo  po  št. 400/1884,  ki  pomeni  dobavo  po  
ponudbi št. 170003/3, pa izhaja številka dobavnice 3/202/1997 in datum  
dobave 18. 9. 2017. Poleg tega višina računa znatno presega ponudbo št.  
170003/3,  na  kar  opozarja  tudi  tožena  stranka.  Na  podlagi  tega  pa  je  
mogoče le sklepati, da plačilo po računu št. 669/2017 ne pomeni dobave po  
ponudbi št. 170003/3, ki vsebuje relevnanto klavzulo EXWORKS. To na  
utemeljenost  zahtevka  za plačilo  dobave nima  nobenega vpliva,  temveč  
pomeni  le,  da  ni  podane  navezne  okoliščine  za  ugotovitev  pristojnosti  
slovenskega sodišča po Uredbi Bruselj I bis v tem delu tožbenega zahtevka.  
Kot že pojasnjeno mora biti dogovor o kraju izpolnitve izrecen in jasen,  
česar pa v okoliščinah konkretnega primera ni mogoče ugotoviti. 
29. Enako velja za plačila po ponudbah št. 170067 (A8) in št. 160584 (A9). V  
prvi ponudbi sta navedena datum 6. 2. 2017 in cena 35.625,25 EUR, v  
drugi  ponudbi sta navedena  datum 18. 9. 2017 in cena  1.821,63 EUR.  
Tožeča stranka trdi, da naj bi naročilo po teh dveh ponudbah tožena stranka  
dala z naročilom št. 3320 z dne 13. 6. 2017 (A13) in št. 3317 z dne 9. 6.  
2017 (A14). Take trditve tožeče stranke so glede ponudbe št. 160584 v  
nasprotju same s seboj in tudi dokaznimi listinami. Ponudba št. 160584 je  
bila dana šele 18. 9. 2017 (to trdi tožeča stranka sama, slednje izhaja iz  
listine same - A9). To pa je kasneje kot samo naročilo tožene stranke, kar  
pomeni, da je z vidika časa to povsem nelogično. Poleg tega iz vsebine  
ponudbe št. 160584 izhaja, da se nanaša na povpraševanje tožene stranke z  
dne 24. 11. 2016 in ne na naročilo z dne 9. 6. 2017 ali z dne 13. 6. 2017. V  
zvezi s ponudbo št. 170067 pa tožeča stranka nadalje trdi, da se to nanaša  
na dobavo št. 400/1343 z dne 2. 3. 2017 (A10) oziroma št. 400/2126 z dne  
27. 10. 2017. Vendar nobena dobavnica ni povezana s prej navedenima  
dvema naročiloma in s tem morda s ponudbo št. 170067. Iz dobavnice št.  
400/1343 izhaja, da se nanaša na naročilo z dne 14. 2. 2017, iz dobavnice  
št. 400/2126 pa da se nanaša na naročilo št. 568 z dne 4. 9. 2017. Na računu  
št. 766-2017 z dne 27. 10. 2017 v višini 18.150,00 EUR (A4), ki naj bi  
15 Saj le ponudba vsebuje klavzulo EXWORKS. 
11
predstavljal po trditvah tožeče stranke prav plačilo po navedeni ponudbi št.  
17067, pa je nato naveden datum dobave šele 27. 10. 2017. Na podlagi tega  
pa je mogoče le sklepati, da plačilo po računu št. 766-2017 ne pomeni  
dobave  po ponudbah  št.  170061  (A8) in  št.  160584  (A9), ki  vsebujeta  
relevnanto klavzulo EXWORKS, ki je bistvena in tudi edina relevantna  
navezna okoliščina za presojo pristojnost16. 
30. Vse navedene okoliščine kažejo na popolna neskladja in nepovezanost med  
zatrjevanimi  ponudbami,  naročili,  dobavnicami  in  končnimi  računi.  V  
primeru  kot  je  ta,  v  katerem  izhaja  navezna  okoliščina  za  določitev  
pristojnosti po kraju izpolnitve glede na določbo točke (b) prvega odstavka  
7.  člena  Uredbe  Bruselj  I  bis  le  iz  zatrjevanih  ponudb  (klavzula  
EXWORKS), pa bi morala biti povezanost med vsemi dokumenti nesporno  
podana in izrecno izkazana. Tako pa iz okoliščin primera ni izkazano, da je  
bila  prav  v  zvezi  s posli,  katerih  plačilo  zahteva  tožeča  stranka  v  tem  
postopku, dogovorjena klavzula EXWORKS, s čimer bi lahko bila podana  
pristojnost slovenskega sodišča po kraju izpolnitve glede na določbo točke  
(b) prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis. 
31. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi tožene stranke po uradni dolžnosti v  
celoti ugodilo, izpodbijani sklep  spremenilo tako, da je odločilo, da sodišče 
Republike Slovenije ni pristojno za reševanje tega spora ter tožbo zavrglo  
(3. točka 365. člena v zvezi z 18. členom ZPP). 
32. Odločitev  o  stroških  pritožbenega  postopka  temelji  na  določbi  prvega  
odstavka  165.  člena  ZPP.  Ker  je  pritožnica  s  pritožbo  uspela,  ji  je  po 
določbi prvega odstavka 154. člena ZPP tožeča stranka dolžna povrniti tiste  
stroške  pritožbenega  postopka,  ki  jih  je  pritožbeno  sodišče  ocenilo  kot  
potrebne (155. člen ZPP) in jih je  odmerilo na podlagi Odvetniške tarife  
(OT). Pritožbeno sodišče je toženi stranki priznalo stroške za pritožbo 750  
točk (1. tč. tar. št. 21 OT), 2% za materialne stroške in 33,00 EUR za sodno  
takso, ob vrednosti odvetniške točke 0,60 EUR skupaj torej 492,00 EUR.  
Tako odmerjene stroške pritožbenega postopka tožeče stranke je pritožbeno  
sodišče naložilo v plačilo toženi stranki, v roku 15 dni, v primeru zamude  
pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi. 
Ljubljana, 13. maj 2020
Predsednica senata: 
Vesna Jenko, l.r.
16 Saj le ponudbi vsebujeta klavzulo EXWORKS
12
13