62010CJ0435_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑435/10,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Centrale Raad van Beroep (Nizozemsko) ze dne 8. září 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 13. září 2010, v řízení
J. C. van Ardennen
proti
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal, K. Schiemann (zpravodaj), L. Bay Larsen a E. Jarašiūnas, soudci,
generální advokát: Y. Bot,
vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. září 2011,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen M. Mollee, jako zmocněnkyní,
– za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,
– za Evropskou komisi J. Enegrenem a F. Wilmanem, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 4, 5 a 10 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261, dále jen „směrnice 80/987“).
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. C. van Ardennenem a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (správní rada Úřadu pro správu pojištění zaměstnanců, dále jen „UWV“) ve věci odmítnutí ze strany posledně uvedené vyplatit J. C. van Ardennenovi plnou výši podpory pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele z důvodu, že se v požadované lhůtě nezaregistroval jako uchazeč o zaměstnání u Centrale organisatie voor Werk en Inkomen (Ústřední organizace pro práci a příjmy, dále jen CWI).
Právní rámec
Unijní právní úprava
3. Článek 3 směrnice 80/987 stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem nebo případně po dni určeném členskými státy.“
4. Článek 4 této směrnice stanoví:
„1. Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky.
2. Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru před nebo po dni uvedeném v článku 3. Členské státy mohou zahrnout toto tříměsíční minimální období do referenčního období v délce nejméně šesti měsíců.
2. Členské státy, které stanoví referenční období v délce nejméně 18 měsíců, mohou omezit lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, na osm týdnů. V tom případě se pro výpočet minimálního období použijí období nejpříznivější pro zaměstnance.
3. Členské státy mohou dále stanovit horní mez pro úhrady prováděné záruční institucí. Tato horní mez však nesmí být nižší než úroveň, která je sociálně slučitelná s sociálním cílem této směrnice.“
5. Článek 5 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy stanoví podrobnosti organizace, financování a fungování záručních institucí, které budou v souladu zejména s těmito zásadami:
a) majetek institucí musí být nezávislý na provozním jmění zaměstnavatelů a musí být vytvořen tak, aby nemohl být v úpadkovém řízení zabaven;
b) zaměstnavatelé musí přispívat na financování, ledaže je plně zajištěno orgány veřejné moci;
c) povinnost institucí uhradit pohledávky je nezávislá na splnění povinnosti přispívat na financování.“
6. Článek 10 směrnice 80/987 stanoví:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států:
a) přijmout nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání;
b) odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 nebo záruční povinnost podle článku 7, pokud se zjistí, že splnění povinnosti není důvodné v důsledku zvláštních vztahů mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem a společných zájmů vyjádřených v tajné dohodě mezi nimi;
c) odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 nebo záruční povinnost podle článku 7 v případě, že zaměstnanec byl sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku nebo provozovny zaměstnavatele a měl značný vliv na činnosti tohoto podniku nebo provozovny.“
Vnitrostátní právní úprava
7. Kapitola IV zákona o nezaměstnanosti (Werkloosheidswet, dále jen WW) se týká převzetí závazků z pracovního poměru v případě platební neschopnosti zaměstnavatele. Na základě článku 61 uvedené kapitoly WW má právo na podporu každý zaměstnanec, který má vůči zaměstnavateli v úpadku nárok na mzdu, příspěvek na dovolenou nebo jiné přídavky na dovolenou.
8. Článek 64 WW stanoví:
„1. Součástí podpory podle této kapitoly je:
a. mzda za nejvýše třináct týdnů bezprostředně před
1. dnem, k němuž došlo k ukončení pracovního poměru výpovědí zaměstnavatele;
2. dnem, k němuž došlo k rozvázání pracovního poměru vzájemnou dohodou;
3. dnem, k němuž došlo k ukončení pracovního poměru ze zákona či
4. dnem vypovězení smlouvy;
b. mzda nejvýše za dobu výpovědní lhůty zaměstnance […];
c. příspěvek na dovolenou, přídavek na dovolenou a částky, které zaměstnavatel dluží v souvislosti s pracovním poměrem zaměstnance třetím osobám […]“
9. Článek 65 WW stanoví:
„1. Z podpory podle článku 64 se v plné výši odečítají:
a) příjmy z práce v zaměstnaneckém postavení a z činností nepovažovaných za činnosti zaměstnance, které byly vykonány v období uvedeném v čl. 64 odst. 1 písm. a) a b);
[…]“
10. Z ustanovení čl. 2 odst. 1 nařízení o registraci u CWI (Besluit regiastratie CWI, Nederlandse Staatscourant 2002, č. 229) vyplývá, že zaměstnanec, který má nárok na podporu na základě Kapitoly IV WW, je povinen se zaregistrovat jako uchazeč o zaměstnání u CWI nejpozději v první pracovní den následující po dni, od kterého počala běžet výpovědní lhůta podle čl. 64 odst. 1 písm. b) WW.
11. Článek 40 odst. 1 zákona o insolvenčním řízení (Faillissementswet) stanoví:
„1. Zaměstnanci v pracovním poměru u zaměstnavatelů v úpadku, jakož i insolvenční správce mohou pracovní smlouvu vypovědět za podmínek sjednaných ve smlouvě či stanovených zákonem, přičemž pracovní smlouvu lze v každém případě vypovědět ve výpovědní lhůtě šesti týdnů. […]“
12. Článek 3 nařízení, kterým se stanoví opatření, jež může UWV uplatnit (Maatregelenbesluit UWV, Nederlandse Staatscourant 2004, č. 163), stanoví:
„[…]
Pokud nepostačuje výstraha, uplatní se v případech, kdy není povinnost stanovená v první skupině […] WW […] splněna či není splněna řádně, následující výše a trvání [podpory]:
[…]
c. 20 % z doby prodlení a nejvýše 52 týdnů, pokud je stanovená lhůta překročena o více než […] kalendářních dnů.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
13. J. C. van Ardennen byl od 1. srpna 1985 zaměstnán u podniku Fruit Sellers International BV, o jehož úpadku bylo rozhodnuto dne 28. listopadu 2006. Mzda byla J. C. van Ardennenovi vyplacena v plné výši, takže neexistoval žádný mzdový nedoplatek.
14. Poté, co se neúspěšně pokusil založit vlastní podnik, se J. C. van Ardennen dne 15. května 2007 zaregistroval u CWI a dne 20. května 2007 podal žádost o podporu v nezaměstnanosti. Jako uchazeč o zaměstnání se zaregistroval až dne 29. května 2007.
15. Dne 7. června 2007 podal J. C. van Ardennen k UWV žádost o podporu pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele.
16. Rozhodnutím ze dne 11. září 2007 UVW přiznala J. C. van Ardennenovi podporu pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele za nesplacené pohledávky pro období od 29. listopadu 2006 do 12. února 2007. Podle vysvětlení UWV toto období odpovídá výpovědní lhůtě stanovené v čl. 64 odst. 1 písm. b) WW. Tato podpora zahrnovala následující částky: odměnu ve výši 26 505,15 eur brutto představující mzdu, náklady na provoz vozidla, příspěvek na dovolenou a přídavek na dovolenou, jakož i platbu ve výši 1200 eur netto z titulu refundace služebních výdajů.
17. UWV však tuto částku na základě Kapitoly IV WW snížila o 20 %, aby zohlednila to, že se J. C. van Ardennen v požadované lhůtě nezaregistroval jako uchazeč o zaměstnání.
18. Stížnost J. C. van Ardennena byla rozhodnutím UWV ze dne 18. prosince 2007 zamítnuta opět z důvodu, že WW ukládá povinnost zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání u CWV a tuto registraci prodloužit.
19. Žaloba, kterou J. C. van Ardennen proti tomuto rozhodnutí podal k Rechtbank, byla rovněž zamítnuta z téhož důvodu jako neopodstatněná, poté se J. C. van Ardennen odvolal k Centrale Raad van Beroep.
20. Podle UWV se v souladu s článkem 65 WV od podpory podle článku 64 odečítají v plné výši příjmy za práci v referenčním období. UWV tvrdí, že povinnost zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání má zvýšit šance, že dotyčný pracovník během tohoto období získá zaměstnání, a tudíž i minimalizovat výdaje záručního fondu.
21. Předkládající soud tvrdí, že takové ratio legis
povinnosti zaregistrovat se nastoluje otázku, zda příjmy za práci vyplacené jednotlivci během období, kdy má nárok na podporu pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele, mohou být od této podpory odečteny. Odkazuje na rozsudek ze dne 10. července 1997, Maso a další (C‑373/95, Recueil, s. I‑4051), v němž Soudní dvůr rozhodl, že členský stát nemůže zakázat kumulaci částek zaručených směrnicí 80/987 s příspěvkem, jako je příspěvek na mobilitu, který byl předmětem věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, jelikož tento příspěvek nevyplývá ze smlouvy či pracovního poměru, protože je pracovníkovi vyplácen až po rozvázání pracovního poměru, a není tedy odměnou za činnosti prováděné v rámci pracovního poměru.
22. Podle předkládajícího soudu lze z uvedeného rozsudku implicitně dovodit, že by taková kumulace mohla být zakázána v případě, že by se jednalo o odměny za činnosti prováděné během referenčního období.
23. Tentýž soud zastává názor, že čl. 4 odst. 3 směrnice 80/987 nezakazuje přijetí pravidla, jehož smyslem je takový zákaz kumulace. S ohledem na cíl této směrnice se podle něj jeví odůvodněné odečíst od částky podpory pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele příjmy, které byly zaměstnanci skutečně vyplaceny během výpovědní lhůty za vykonanou práci, jelikož takové odečtení nemá dopad na minimální ochranu zaručenou uvedenou směrnicí.
24. Předkládající soud má za to, že články 4, 5 a 10 směrnice 80/987 členským státům umožňují nejen stanovit způsoby organizace, financování a fungování záručních institucí, ale za určitých okolností i omezit ochranu, kterou má tato směrnice zaručit zaměstnancům (v souvislosti s aplikací určitých promlčecích lhůt viz rozsudek ze dne 18. září 2003 Pflücke, C‑125/01, Recueil, s. I‑9375, a ze dne 16. července 2009, Visciano, C‑69/08, Sb. rozh. s. I‑6741). Předkládající soud dodává, že není s to jasně určit, zda povinnost registrovat se jako uchazeč o zaměstnání je ustanovením, které členský stát může na základě těchto ustanovení směrnice 80/987 obecně přijmout.
25. Vzhledem k tomu, že měla Centrale Radd van Beorep pochybnosti o tom, zda se povinnost registrovat se jako uchazeč o zaměstnání pro účely nároku na podporu pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele a snížení této podpory v případě opožděné registrace slučují s ustanoveními směrnice 80/987, rozhodla se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Je třeba vykládat směrnici [80/987], zejména její články 4, 5 a 10, v tom smyslu, že obecně brání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá zaměstnanci v případě insolvence jeho zaměstnavatele za účelem uplatnění (v plném rozsahu) nároku na to, aby byly převzaty nesplacené mzdové pohledávky, povinnost, aby se nejpozději první pracovní den následující po dni, kdy došlo nebo v souladu s právem mělo dojít k rozvázání pracovního poměru, registroval jako uchazeč o zaměstnání?
V případě záporné odpovědi:
2) Je třeba vykládat směrnic i [80/987], zejména její články 4, 5 a 10, v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která tuto povinnost registrace ukládá rovněž zaměstnancům, kteří během výpovědní lhůty vykonávají činnosti jako osoba samostatně výdělečně činná?
3) Je třeba vykládat směrnici [80/987], zejména její články 4, 5 a 10, v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž může v případě, že tato povinnost registrace není (včas) splněna, dojít k částečnému nevyplacení podpory pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele, přičemž při stanovení rozsahu a trvání tohoto opatření je určující rovněž časový okamžik, k němuž je tato povinnost dodatečně splněna?“
K předběžným otázkám
K první otázce
26. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno ustanovení směrnice 80/987 směrnice vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která podmiňuje možnost zaměstnance, jehož zaměstnavatel je v úpadku, uplatnit v plném rozsahu nárok na uspokojení takových nesplacených mzdových pohledávek, jako jsou pohledávky dotčené v původním řízení, povinností registrovat se jako uchazeč o zaměstnání.
27. V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že sociálním cílem směrnice 80/987 je zajistit všem zaměstnancům minimální ochranu na unijní úrovní v případě platební neschopnosti zaměstnavatele úhradou nesplacených pohledávek vyplývajících z pracovních smluv nebo pracovních poměrů a týkajících se odměny za dané období (viz rozsudek ze dne 4. března 2004, Barsotti a další, C‑19/01, C‑50/01 a C‑84/01, Recueil, s. I‑2005, bod 35, jakož i výše uvedený rozsudek Visciano, bod 27).
28. Právě pro tyto účely čl. 3 směrnice 80/987 ukládá členským státům, aby přijaly opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4 uvedené směrnice, úhradu uvedených nesplacených pohledávek zaměstnanců.
29. Pokud jde o spor v původním řízení, ze spisu vyplývá, že J. C. van Ardennenovi byla odmítnuta výplata mzdy v plné výši za dobu výpovědní lhůty stanovené v čl. 64 odst. 1 písm. b) WW z důvodu jeho pozdní registrace jako uchazeče o zaměstnání.
30. Je nutno zdůraznit, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že žaloba J. C. van Ardennena vůči záručnímu fondu se zakládá na pohledávce, která nebyla zpochybněna a je uznána nizozemskou vnitrostátní právní úpravou, tj. v čl. 64 odst. 1 písm. b) WW. Povinnost uspokojit takovou pohledávku, kterou zaměstnavatel v insolvenci objektivně dluží, vyplývá z článku 3 směrnice 80/987 a je jím zajištěna.
31. V tomto ohledu je třeba připomenout, že členské státy mají možnost omezit na základě článku 4 směrnice 80//987 povinnost úhrady podle článku 3 pouze výjimečně. Takové omezení je možné pouze ohledně délky období pokrývajícího odměnu v souladu s čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice a ohledně horní meze takové úhrady v souladu s čl. 4 odst. 3 téže směrnice.
32. Směrnice 80/987 v tomtéž čl. 4 odst. 3 požaduje, aby členský stát informoval Komisi, rozhodl-li se využít možnosti stanovit uvedenou mez.
33. Ze spisu vyplývá, že vnitrostátní předpisy dotčené v původním řízení nestanoví horní mez pro úhradu, takže se na ně možnost stanovená v čl. 4 odst. 3 směrnice 80/987 nevztahuje.
34. Dále je třeba poznamenat, že článek 4 směrnice 80/987 musí být vykládán restriktivním způsobem a v souladu s jeho sociálním cílem, kterým je zajistit minimální ochranu všem zaměstnancům (viz rozsudek ze dne 14. července 1998, Regeling, C‑125/97, Recueil, s. I‑4493, bod 20). Pro tyto účely jsou případy, kdy je možné omezit povinnost záručních institucí vyplatit podporu, taxativně vymezeny směrnicí 80/987, a předmětná ustanovení musí být vykládána úzce s ohledem na jejich povahu výjimky a na cíle této směrnice.
35. Z tohoto hlediska je nutné konstatovat, že je v rozporu s cílem směrnice 80/987, aby tato směrnice, a zejména její články 3 a 4, byly vykládány tak, že uspokojení mzdových pohledávek zaměstnance v situaci, v jaké se nachází žalobce v původním řízení, se z důvodu nesplnění povinnosti registrovat se jako uchazeč o zaměstnání ve lhůtě stanovené vnitrostátním pravidlem dotčeným v původním řízení paušálně a automaticky snižuje, takže tento zaměstnanec nemá nárok na zajištění mzdových ztrát, které skutečně utrpěl v průběhu referenčního období.
36. Pokud jde o judikaturu, které se dovolává předkládající soud a která je uvedena v bodě 24 tohoto rozsudku, je třeba uvést, jak správně poznamenala Komise, že povinnost zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání ve stanovené lhůtě, jako je lhůta dotčená v původním řízení, jejíž nesplnění se projeví snížením vyplacené podpory pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele, není z povahy věci srovnatelná s prekluzívní či promlčecí lhůtou pro podání žádosti o podporu pro případ platební neschopnosti zaměstnavatele.
37. Dále je třeba upřesnit, že ve věci v původním řízení nejde o vyplácení částek nad rámec sociálního cíle směrnice 80/987, u něhož článek 4 této směrnice opravňuje členské státy k omezení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Barsotti a další, bod 34). Nezávisle na otázce, zda směrnice 80/987 brání tomu, aby pravidlo, podle něhož se příjmy, které dotčená osoba skutečně obdržela během výpovědní lhůty, odečítají od částky podpory, ohrožuje vnitrostátní pravidlo – které stejně jako pravidlo dotčené v původním řízení snižuje částku podpory mzdových pohledávek automaticky a nevratně s cílem omezit riziko kumulace s příjmy, které mohou plynout z nového zaměstnání – bezprostředně cíl minimální ochrany sledovaný směrnicí 80/987 v případě platební neschopnosti zaměstnavatele.
38. I když článek 10 směrnice 80/987 umožňuje členským státům přijmout opatření nezbytná k tomu, aby se předešlo zneužití, předkládací rozhodnutí neobsahuje žádnou informaci, která by směřovala k prokázání existence jakéhokoli zneužití, kterému by měla povinnost registrace dotčená v původním řízení zabránit. UWV dále při jednání výslovně potvrdila, že odůvodnění této povinnosti se nijak nezakládá na uvedeném článku 10.
39. Vzhledem k výše uvedenému je na první otázku třeba odpovědět tak, že články 3 a 4 směrnice 80/987 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje možnost zaměstnance, jehož zaměstnavatel je v úpadku, uplatnit v plném rozsahu nárok na uspokojení takových nesplacených mzdových pohledávek, jako jsou pohledávky dotčené v původním řízení, povinností registrovat se jako uchazeč o zaměstnání.
K druhé a třetí otázce
40. Vzhledem ke kladné odpovědi na první otázku není třeba na druhou a třetí otázku odpovídat.
K nákladům řízení
41. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Články 3 a 4 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje možnost zaměstnance, jehož zaměstnavatel je v úpadku, uplatnit v plném rozsahu nárok na uspokojení takových nesplacených mzdových pohledávek, jako jsou pohledávky dotčené v původním řízení, povinností zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání.