62021CJ0227_RES
Věc C‑227/21
UAB „HA.EN.“
v.
Valstybinė mokesčių inspekcija
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. září 2022
„Řízení o předběžné otázce – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet DPH splatné nebo odvedené na vstupu – Prodej nemovitosti mezi osobami povinnými k dani – Prodávající, který je předmětem insolvenčního řízení – Vnitrostátní praxe spočívající v odepření nároku na odpočet kupujícímu z důvodu, že byl nebo měl být seznámen s obtížemi prodávajícího odvést DHP splatnou na výstupu – Podvod a zneužití práva – Podmínky“
Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Nárok na odpočet – Odepření nároku na odpočet – Přípustnost – Podmínky – Plnění, které je součástí úniku na dani z přidané hodnoty nebo zneužití týkajícího se jí – Osoba povinná k dani, která byla nebo měla být seznámena s únikem – Prokázání právně dostačujícím způsobem objektivních okolností prokazujících toto seznámení
(Směrnice Rady 2006/112)
(viz body 25–28)
Vlastní zdroje Evropské unie – Ochrana finančních zájmů Unie – Boj proti podvodům a jiným protiprávním činnostem – Pojem podvod poškozující nebo ohrožující finanční zájmy Unie – Každé úmyslné jednání nebo opomenutí poškozující nebo ohrožující příjmy z použití jednotné sazby na harmonizovaný vyměřovací základ DPH, který se určuje podle pravidel Unie – Zahrnutí
(Článek 325 odst. 1 SFEU; Úmluva o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, článek 1; směrnice Rady 2006/112)
(viz body 30, 31)
Vlastní zdroje Evropské unie – Ochrana finančních zájmů Unie – Boj proti podvodům a jiným protiprávním činnostem – Osoba povinná k dani, která řádně splnila své povinnosti podat prohlášení k dani z přidané hodnoty – Neuhrazení řádně přiznané daně – Neexistence úniku na dani – Úmyslné, či neúmyslné opomenutí – Neexistence vlivu
(Směrnice Rady 2006/112)
(viz bod 32)
Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Vznik a rozsah nároku na odpočet daně – Zásada daňové neutrality – Prodej nemovitosti mezi osobami povinnými k dani – Prodávající, který je předmětem insolvenčního řízení – Kupující, který byl nebo měl být seznámen s obtížemi prodávajícího odvést DHP splatnou na výstupu – Vnitrostátní praxe odepírající kupujícímu nárok na odpočet – Nepřípustnost
[Směrnice Rady 2006/112, čl. 168 písm. a)]
(viz body 33–36, 38, 40, 42–47 a výrok)
Shrnutí
V září 2007 získala litevská společnost od litevské banky úvěr na činnosti v oblasti výstavby nemovitostí. Tento úvěr byl zajištěn zástavním právem k pozemku ve Vilniusu (Litva), na němž se nacházela budova ve výstavbě.
Smlouvou o postoupení pohledávky uzavřenou v listopadu 2015 převzala HA.EN. za úplatu peněžní pohledávky vyplývající z tohoto úvěru, jakož i smluvní zástavní právo. Při uzavření této smlouvy HA.EN. mimo jiné potvrdila, že se seznámila s hospodářskou a finanční situací, jakož i právním postavením prodávají společnosti a že si je vědoma skutečnosti, že prodávající je v platební neschopnosti a bylo zahájeno insolvenční řízení, které se jej dotýká.
Vzhledem k tomu, že dražba nemovitosti, k nímž měla HA.EN. zástavní právo, zveřejněná aktem soudního úředníka z května 2016, byla neúspěšná, HA.EN. přijala návrh, která jí byl učiněn, aby převzala nemovitost za výchozí částku ceny, což vedlo k zániku části jejích pohledávek. Vlastnictví k dotčené nemovitosti bylo na ni převedeno za celkovou částku 5468000 eur, tedy částku 4519008,26 eura navýšenou o DPH ve výši 948991,74 eura. Obě strany převodu zapsaly fakturu související s tímto plněním do svého účetnictví. Vzhledem k tomu, že poté bylo prohlášeno, že prodávající společnost je v úpadku, nikdy tato společnost neodvedla DPH do státního rozpočtu.
Společnost HA.EN. požádala daňovou správu, aby jí vrátila přeplatek na DPH vyplývající z odpočtu DPH na vstupu, tedy 948991,74 eura. Daňová správa však měla za to, že společnost HA.EN. tím, že uzavřela smlouvu o nabytí dotčené nemovitosti, ačkoli věděla nebo měla vědět, že prodávající neuhradí do státního rozpočtu DPH vzniklou na základě tohoto plnění, nejednala v dobré víře a dopustila se zneužití práva. Z tohoto důvodu jí daňová správa odepřela nárok na odpočet této DPH na vstupu.
V prvním stupni litevské soudy vyhověly daňové správě. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy), ke kterému se společnost HA.EN. odvolala, má pochybnosti o tom, zda je z hlediska unijního práva přípustná praxe daňové správy spočívající v odepření odpočtu DPH v takových případech, jako je případ, o který se jedná v projednávané věci.
Soudní dvůr, kterému byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, ve svém rozsudku rozhoduje, že směrnice 2006/112 (
1
) vykládaná ve světle zásady daňové neutrality brání takové vnitrostátní praxi, jako je litevská praxe, spočívající v tom, že v rámci prodeje nemovitosti mezi osobami povinnými k dani je kupujícímu odepřen nárok na odpočet DHP odvedené na vstupu pouze z toho důvodu, že tento kupující věděl nebo měl vědět, že prodávající je ve finančních obtížích, nebo dokonce v platební neschopnosti, a že tato okolnost může mít za následek, že prodávající neuhradí nebo nebude schopen uhradit DPH do státního rozpočtu.
Závěry Soudního dvora
Úvodem Soudní dvůr připomíná, že nárok na odpočet DPH na vstupu je základní zásadou společného systému DPH, která zaručuje, že jsou všechny hospodářské činnosti podléhající DPH zdaněny neutrálním způsobem neutralitu, a že tento nárok nemůže být v zásadě omezen. Jednotlivci se však nemohou norem unijního práva dovolávat podvodně nebo zneužívajícím způsobem. Pokud je tedy s ohledem na objektivní okolnosti právně dostačujícím způsobem prokázáno, že nárok na odpočet je uplatňován podvodně nebo zneužívajícím způsobem, vnitrostátní orgány a soudy musí odepřít nárok na odpočet.
V tomto ohledu Soudní dvůr nejprve uvádí, že se osoba povinná k dani, která je dlužníkem vymahatelné pohledávky, a která čelí finančním obtížím a prodá v řízení o nuceném prodeji vedeném podle zákona jednu ze svých nemovitostí za účelem úhrady svých dluhů, a poté přizná DPH splatnou z tohoto titulu, avšak následně z důvodu těchto obtíží není schopna zcela nebo zčásti odvést uvedenou DPH, se jen z tohoto důvodu nedopustila úniku na DPH. Tím spíše tudíž nelze za těchto podmínek vytýkat nabyvateli takové nemovitosti, že věděl nebo měl vědět, že nabytím této nemovitosti uskutečňuje plnění, které je součástí úniku na DPH.
Dále Soudní dvůr připomíná dvě podmínky, které musí být v oblasti DPH splněny pro zjištění existence zneužití: výsledkem dotčených plnění musí být získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným směrnicí o DPH a ze všech objektivních okolností musí vyplývat, že se hlavní účel těchto plnění omezuje na získání tohoto daňového zvýhodnění.
V tomto ohledu Soudní dvůr konstatuje, že samotná existence možnosti, kterou členským státům poskytuje směrnice o DPH, využít mechanismu přenesení daňové povinnosti, jenž umožňuje přenést DPH na osobu povinnou k dani, která je příjemcem plnění podléhajícího této dani, a to zejména v takových případech, jako je případ, o který se jedná v projednávané věci, svědčí o tom, že unijní normotvůrce nepovažoval odpočet DPH zaplacené nabyvatelem nemovitosti v rámci řízení o nuceném prodeji za odporující cílům směrnice o DPH. Kromě toho nelze jen z finančních obtíží, kterým čelí dlužník, jemuž je jeho majetek prodán prostřednictvím nuceného výkonu, vyvodit jeho protiprávní úmysl nezaplatit DPH. Nelze tudíž jen na tomto základě mít za to, že se nabyvatel tohoto majetku tím, že s ním uskuteční obchodní transakci, dopouští zneužití práva.
Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, převzetí nemovitosti věřitelem může být v zásadě odůvodněno jeho vůlí získat zpět celou pohledávku nebo její část prostřednictvím právních prostředků, které má k dispozici, jako je řízení o nuceném prodeji. S ohledem na a priori legitimní cíl, který sleduje toto řízení, takové převzetí nemůže být postaveno na roveň ryze vykonstruovanému plnění bez hospodářské reality a uskutečněnému za jediným cílem získání daňového zvýhodnění.
Konečně má Soudní dvůr za to, že litevská praxe, o kterou se jedná v projednávané věci, je v rozporu se zásadou daňové neutrality, neboť s sebou nese, že nabyvatelé nemovitostí musí nést zatížení DPH zaplacené na vstupu, a to tím spíše že Litevská republika se rozhodla nevyužít možnosti zavést pro případ, o který se jedná v projednávané věci, mechanismus přenesení daňové povinnosti, jehož cílem je právě čelit riziku platební neschopnosti dlužníka DPH. Kromě toho taková praxe může omezit okruh potenciálních nabyvatelů, a tudíž je v rozporu s cílem sledovaným řízením o nuceném prodeji, kterým je optimální zpeněžení majetku dlužníka za účelem co nejlepšího uspokojení jeho věřitelů. Mimoto směřuje k izolaci hospodářských subjektů, které čelí finančním obtížím, a k narušení jejich schopnosti uskutečňovat transakce, což je v rozporu se zásadou daňové neutrality, neboť tato zásada brání rozlišování mezi osobami povinnými k dani podle jejich finanční situace.
(
1
) – Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).