Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 03/29/2016 
Spisová značka: 30 Cdo 2823/2015 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2016:30.CDO.2823.2015.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Pravomoc soudu 
Právo Evropské unie 
Dotčené předpisy: čl. 24 Nařízení (ES) č. 44/2001 
čl. 15 odst. 1 bod c Nařízení (ES) č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: C EU 
 
30 Cdo 2823/2015  
 
 
U S N E S E N Í 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců JUDr. Bohumila Dvořáka a JUDr. Františka Ištvánka v právní věci žalobkyně E.ON 
Energie, a. s., IČ 26078201, se sídlem v Českých Budějovicích, F. A. Gerstnera 2151/6, 
zastoupené Mgr. Pavlem Vincíkem, advokátem se sídlem v Praze 1, Ovocný trh 1096/8, proti 
žalovanému M. Ž., o zaplacení částky 18 522 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v 
Hodoníně pod sp. zn. 13 C 17/2013, o dovolání žalobkyně proti usnesení Krajského soudu v Brně 
ze dne 23. 1. 2015, č. j. 38 Co 197/2014-45, takto:  
Usnesení Okresního soudu v Hodoníně ze dne 25. 4. 2014, č. j. 13 C 17/2013-32, a usnesení 
Krajského soudu v Brně ze dne 23. 1. 2015, č. j. 38 Co 197/2014-45, se zrušují a věc se vrací 
Okresnímu soudu v Hodoníně k dalšímu řízení.  
 
Odůvodnění: 
 
Žalobkyně se žalobou podanou dne 24. 1. 2013 domáhá po žalovaném zaplacení částky 18 522 Kč 
s příslušenstvím z titulu smlouvy o sdružených službách dodávky elektřiny uzavřené dne 30. 11. 
2010. Jako odběrné místo byla ve smlouvě uvedena adresa H.. Platební rozkaz se nepodařilo 
žalovanému doručit do vlastních rukou, a proto jej soud prvního stupně zrušil. Po zjištění, že 
žalovaný je státním občanem Slovenské republiky s bydlištěm tamtéž, vydal usnesení ze dne 25. 
4. 2014, č. j. 13 C 17/2013-32, kterým řízení zastavil. V usnesení uvedl, že dle čl. 16 bodu 2 
nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“), publikovaném v 
Úředním věstníku Evropské unie L 12/1 dne 16. 1. 2001, může být žaloba smluvního partnera 
proti spotřebiteli podána pouze u soudů členského státu, na jehož území má spotřebitel bydliště.  
Krajský soud v Brně usnesením ze dne 23. 1. 2015, č. j. 38 Co 197/2014-45, potvrdil usnesení 
soudu prvního stupně. Konstatoval, že žaloba proti žalovanému jako spotřebiteli může být podána 
pouze u soudů členského státu, na jehož území má spotřebitel bydliště. Tímto státem však není v 
projednávané věci Česká republika. Nepřisvědčil tak námitce žalobkyně, že předmětná smlouva o 
sdružených službách dodávky elektřiny nespadá do žádné kategorie čl. 15 nařízení Brusel I a 
příslušnost českých soudů je dána na základě čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení Brusel I.
Proti usnesení odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání z důvodu nesprávného právního 
posouzení ve vztahu k určení mezinárodní příslušnosti (§ 241a odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, dále jen „o. s. ř.“). Přípustnost dovolání 
žalobkyně dovozuje ze skutečnosti, že právní otázka mezinárodní příslušnosti soudů v České 
republice k projednání žaloby proti občanu jiného členského státu Evropské unie s pobytem v 
daném členském státu byla v obdobných věcech řešena v rozhodovací praxi dovolacího soudu 
rozdílně (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 5. 2014, sp. zn. 30 Nd 317/2013; usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 13. 6. 2012, sp. zn. 30 Nd 119/2012). Podle žalobkyně soud prvního 
stupně i odvolací soud pochybily, když předmětnou smlouvu o sdružených službách dodávky 
elektřiny posoudily jako spotřebitelskou smlouvu ve smyslu čl. 15 bodu 1 písm. c) nařízení Brusel 
I, protože žalobkyně podniká výhradně na území České republiky a žádným způsobem svou 
činnost na Slovenskou republiku nezaměřuje a žalovaný nemá bydliště na území České republiky. 
Smlouvu tudíž nelze kvalifikovat jako smlouvu ve smyslu čl. 15 bodu 1 písm. c) nařízení Brusel I, 
tedy jako smlouvu uzavřenou mezi spotřebitelem a podnikatelem v členském státě, kde má 
žalovaný bydliště, resp. v členském státě, na nějž se žalobkyně zaměřuje. Pravomoc českého 
soudu tak měla být dovozena z čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení Brusel, tj. dle místa, kde byl 
závazek, o nějž se jedná, splněn.  
Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, za splnění podmínky § 241 odst. 1 o. s. ř. 
a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Dovolací soud se proto 
zabýval přípustností dovolání.  
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, 
jestliže to zákon připouští.  
Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud 
nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím 
soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
Dovolání je přípustné pro posouzení otázky výkladu podmínek aplikace čl. 15 bodu 1 písm. c) 
nařízení Brusel I, která v rozhodování dovolacího soudu nebyla dosud řešena.  
Dovolání je důvodné.  
Dovolání žalobkyně směřuje na výklad čl. 15 bodu 1 písm. c) nařízení Brusel, konkrétně na 
určení, zda byly naplněny podmínky uplatnění příslušnosti ve spotřebitelských věcech ve smyslu 
předmětného ustanovení, a to (1) uzavření smlouvy s osobou, která provozuje profesionální nebo 
podnikatelské činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nebo (2) 
zaměřování takové činnosti na tento členský stát, pokud smlouva spadá do rozsahu těchto 
činností.  
Úvodem je třeba předeslat, že podle čl. 66 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 
1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I bis“), publikovaného v Úředním 
věstníku Evropské unie L 351/1 dne 20. 12. 2012, je toto nařízení použitelné jen na řízení 
zahájená dne 10. 1. 2015 a později. Pravomoc českých soudů je proto v daném sporu nutno 
posoudit podle nařízení Brusel I, jak odvolací soud správně dovodil.
Podle čl. 15 bodu 1 písm. c) nařízení Brusel I se příslušnost podle oddílu 4 nařízení Brusel I 
určuje v případech, kdy byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo 
podnikatelské činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nebo pokud se 
jakýmkoli způsobem taková činnost na tento členský stát nebo na několik členských států včetně 
tohoto členského státu zaměřuje, a smlouva spadá do rozsahu těchto činností.  
Pro použití čl. 15 bodu 1 písm. c) nařízení Brusel I tak musí být dle samotného znění dotčeného 
ustanovení i související judikatury Soudního dvora splněny dvě podmínky. Zaprvé je nezbytné, 
aby profesionál vykonával svoji profesionální nebo podnikatelskou činnost ve členském státě 
spotřebitele nebo aby jakýmkoliv způsobem zaměřil svoji činnost na uvedený členský stát, a 
zadruhé aby dotčená smlouva spadala do rozsahu těchto činností (rozsudek Soudního dvora EU ze 
dne 23. 12. 2015, ve věci C-297/14 Rüdiger Hobohm proti Benedikt Kampik Ltd & Co. KG a 
dalším, bod 27).  
Ze zjištění odvolacího soudu nicméně není zřejmé, zda měl žalovaný v době uzavření smlouvy v 
České republice bydliště a zda tak mohla být naplněna první alternativa stanovená v čl. 15 bodu 1 
písm. c) nařízení Brusel I pro uplatnění příslušnosti ve věcech spotřebitelských smluv, tedy 
provozování činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště. Dovolací soud v 
tomto ohledu zdůrazňuje, že odběrné místo nelze bez dalšího ztotožnit s místem bydliště 
spotřebitele, pro jehož definici odkazuje čl. 59 odst. 1 nařízení Brusel I na české právo, neboť 
nebylo prokázáno, že žalovaný na této adrese v době uzavření smlouvy s žalobkyní bydlel s 
úmyslem zdržovat se tam trvale (k výkladu pojmu bydliště, srov. např. usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. 30 Cdo 444/2004, a usnesení Ústavního soudu ze dne 5. 1. 2011, sp. zn. 
III. ÚS 3436/10).  
Odvolací soud navíc dospěl k předčasnému závěru i ohledně bydliště žalovaného na Slovensku, 
když vyšel pouze z přípisu Registera obyvateľov Ministerstva vnútra Slovenské republiky z 21. 2. 
2014 obsahujícího adresu trvalého a přechodného pobytu žalovaného. Dle čl. 59 bodu 2 nařízení 
Brusel I měl totiž v situaci, kdy strana řízení nemá bydliště v členském státě, u jehož soudů byl 
návrh podán, použít pro posouzení, zda má strana řízení bydliště v jiném členském státě, právo 
tohoto členského státu. V projednávaném případě tak měl při posouzení otázky, zda měl ke dni 
uzavření smlouvy žalovaný bydliště na Slovensku, vycházet ze slovenského práva. Takové 
posouzení se však z odůvodnění napadeného rozhodnutí nepodává.  
Teprve v případě zjištění, že měl žalovaný v době uzavření smlouvy s žalobkyní bydliště na 
Slovensku, je třeba se zabývat otázkou, zda se žalobkyně svou činností na území Slovenské 
republiky ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I zaměřovala.  
Odvolací soud tak vyšel z neúplných skutkových zjištění, a proto je i jeho právní posouzení 
použitelnosti čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I na smlouvu uzavřenou mezi účastníky 
neúplné, a tudíž nesprávné.  
S ohledem na přípustnost dovolání přihlédl dovolací soud ve smyslu § 242 odst. 3 o. s. ř. i k 
vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí věci.  
Podle čl. 24 nařízení Brusel I není-li soud jednoho členského státu příslušný již podle jiných 
ustanovení tohoto nařízení, stane se příslušným, jestliže se žalovaný dostaví k jednání k tomuto 
soudu. To neplatí, pokud se žalovaný dostaví proto, aby namítal nepříslušnost soudu, nebo je-li 
jiný soud podle čl. 22 výlučně příslušný.  
Podle čl. 26 bodu 1 nařízení Brusel I platí, že pokud se žalovaný, který má bydliště na území 
jednoho členského státu a je žalován před soudem jiného členského státu, řízení před tímto
soudem neúčastní, prohlásí soud bez návrhu, že není příslušný, nevyplývá-li jeho příslušnost z 
tohoto nařízení. Podle odstavce 2 soud řízení přeruší do té doby, než bude prokázáno, že žalovaný 
mohl obdržet návrh na zahájení řízení nebo jinou rovnocennou písemnost v dostatečném 
předstihu, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem, nebo že k tomu byly učiněny 
veškeré nezbytné kroky.  
Článek 26 tudíž upravuje jednak povinnost soudu přezkoumat svou příslušnost v případě, kdy je 
před ním žalována osoba s bydlištěm v členském státě, která se řízení neúčastní, a zadruhé 
zakotvuje povinnost učinění všech nezbytných kroků k doručení návrhu na zahájení řízení nebo 
jiné rovnocenné písemnosti v dostatečném předstihnu, který žalovanému umožňuje přípravu na 
jednání před soudem (SIMON, P. In: DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. 
Komentář. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2970). Doručení návrhu na zahájení řízení nebo jiné 
rovnocenné písemnosti zároveň představuje předpoklad možného založení pravomoci podle čl. 24 
nařízení Brusel I, který upravuje jak mezinárodní, tak místní příslušnost soudů pro případ, že se 
žalovaný řízení před soudem, u něhož byla žaloba podána, účastní a podřídí se tak pravomoci 
žalobcem zvoleného soudu. Příslušnost založená podle čl. 24 nařízení Brusel I má přitom s 
výjimkou výlučné příslušnosti podle čl. 22 přednost před ostatními pravidly příslušnosti (SIMON, 
P. In: DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. Komentář. Praha: C. H. Beck, 
2009, s. 2966; MAGNUS, U., MANKOWSKI, P. Brussels I Regulation. European Commentaries 
on Private International Law. Second Revised Edition. Munich: Sellier European Law Publishers, 
2012, s. 521–523).  
S ohledem na výše uvedená ustanovení nařízení Brusel I nemohl dovolací soud přehlédnout, že 
usnesení soudu prvního stupně o zrušení platebního rozkazu, č. j. 13 C 17/2013-18, výzvu k 
vyjádření souhlasu s rozhodnutím bez nařízení jednání, č. j. 13 C 17/2013-19, a usnesení, kterým 
se žalovaný vyzývá k písemnému vyjádření k žalobě, č. j. 13 C 17/2013-20 (všechna usnesení ze 
dne 19. 6. 2013), se nepodařilo žalovanému reálně doručit. Soud prvního stupně považoval 
posledně uvedené usnesení za doručené fikcí ke dni 26. 8. 2013. Zbylá usnesení (o zrušení 
platebního rozkazu a výzva k vyjádření souhlasu s rozhodnutím bez nařízení jednání) byla 
vyvěšena na úřední desce ve dnech 1. 11. 2013 až 3. 12. 2013.  
Přípisem Registera obyvateľov Ministerstva vnútra Slovenské republiky z 21. 2. 2014 byl soud 
prvního stupně následně informován o adrese trvalého a přechodného pobytu žalovaného na 
Slovensku. Soud prvního stupně se ale ani tehdy výzvu k vyjádření k žalobě žalovanému 
nepokusil doručit a dne 25. 4. 2014 vydal usnesení, č. j. 13 C 17/2013-32, o zastavení řízení z 
důvodu nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů. Z obsahu spisu proto vyplývá, že se 
soud prvního stupně nepokusil doručit žalobu a výzvu k vyjádření žalovanému, a to navzdory 
tomu, že disponoval informací o trvalém a přechodném pobytu žalovaného na Slovensku, které 
považoval, byť předčasně, za stát bydliště žalovaného (obdobně srov. usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 14. 9. 2012, sp. zn. 28 Nd 240/2012). Jestliže odvolací soud tento postup soudu prvního 
stupně aproboval, zatížil řízení vadou, která mohla mít za následek nesprávné posouzení věci. I v 
případě spotřebitelských smluv se totiž uplatní závěry usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 9. 
2008, sp. zn. 29 Nd 336/2007, uveřejněné pod číslem 14/2009 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek, podle nichž v režimu nařízení Brusel I platí, že soud nemůže (s výjimkou věcí 
uvedených v čl. 22 nařízení) přezkoumávat svoji mezinárodní příslušnost (pravomoc) a místní 
příslušnost dříve, než doručí žalobu žalovanému a umožní mu, aby se k ní vyjádřil. Příslušnost 
procesního soudu totiž může být založena postupem podle čl. 24 nařízení Brusel I, tj. tím, že se 
žalovaný vyjádří k žalobě, aniž by nejpozději současně s tímto vyjádřením vznesl námitku 
nedostatku mezinárodní příslušnosti procesního soudu.  
S ohledem na cíle pravidel příslušnosti ve spotřebitelských věcech v nařízení Brusel I se soud 
může toliko ujistit, že žalovaný si je plně vědom důsledků svého souhlasu s účastí na řízení
(rozsudek Soudního dvora EU ze dne 20. 5. 2010, ve věci C-111/09, Česká podnikatelská 
pojišťovna as, Vienna Insurance Group proti M. B., bod 32).  
Nejvyšší soud proto, aniž by nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 o. s. ř.), zrušil, včetně závislého 
výroku o nákladech řízení [§ 242 odst. 2 písm. b) o. s. ř.], napadené rozhodnutí, a to z důvodu 
nesprávného právního posouzení použitelnosti čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I na smlouvu 
uzavřenou mezi účastníky. Protože důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, 
platí i pro rozhodnutí soudu prvního stupně, Nejvyšší soud zrušil i toto rozhodnutí a věc vrátil 
soudu prvního stupně k dalšímu řízení.  
Povinností soudu prvního stupně bude v první řadě doručit žalovanému žalobu společně s výzvou 
k vyjádření a případným poučením o tom, že vyjádřením k ní může založit ve smyslu čl. 24 
nařízení Brusel I mezinárodní příslušnost procesního soudu, nebude-li zároveň nedostatek jeho 
mezinárodní příslušnosti namítat. Teprve v případě, kdy by mezinárodní příslušnost soudu nebyla 
založena podle čl. 24 nařízení Brusel I, bude na místě přezkoumat mezinárodní příslušnost 
českých soudů podle pravidel nařízení Brusel I.  
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.  
 
V Brně dne 29. března 2016 
 
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu