62022CJ0567
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 18. apríla 2024 (
*1
)
„Odvolanie – Verejná služba – Článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie – Paušálne náhrady cestovných výdavkov z miesta výkonu práce do miesta pôvodu – Nariadenie (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 – Nové pravidlá výpočtu – Úradníci, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo územia členských štátov alebo mimo krajín a území uvedených v prílohe II k Zmluve o fungovaní EÚ alebo mimo územia členských štátov Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO) – Zásada rovnosti zaobchádzania“
V spojených veciach C‑567/22 P až C‑570/22 P,
ktorých predmetom sú štyri odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 25. augusta 2022,
Vasile Dumitrescu, úradník Európskej komisie, bydliskom v Berchem‑Sainte‑Agathe (Belgicko),
Guido Schwarz, úradník Európskej komisie, bydliskom v Bruseli (Belgicko) (C‑567/22 P),
YT, úradníčka Európskej komisie,
YU, úradníčka Európskej komisie (C‑568/22 P),
YV, úradník Európskej komisie (C‑569/22 P),
ZA, úradník Súdneho dvora Európskej únie (C‑570/22 P),
v zastúpení: L. Levi a J.‑N. Louis, avocats,
odvolatelia,
ďalší účastníci konania:
YW,
YZ,
žalobcovia v prvostupňovom konaní (C‑569/22 P),
YY,
žalobca v prvostupňovom konaní (C‑570/22 P),
Európska komisia, v zastúpení: T. S. Bohr a G. Gattinara, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní (C‑567/22 P až C‑569/22 P)
Súdny dvor Európskej únie, v zastúpení: J. Inghelram a A. Ysebaert, splnomocnení zástupcovia,
žalovaný v prvostupňovom konaní (C‑570/22 P),
Európsky parlament, v zastúpení: E. Taneva a J. Van Pottelberge, splnomocnení zástupcovia,
Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Bauer, X. Chamodraka a T. Verdi, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei (spravodajkyňa), J.‑C. Bonichot, S. Rodin a L. S. Rossi,
generálny advokát: P. Pikamäe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Vasile Dumitrescu a Guido Schwarz (C‑567/22 P), YT a YU (C‑568/22 P), YV (C‑569/22 P), ako aj ZA (C‑570/22 P) (ďalej spoločne len „odvolatelia“) sa svojimi odvolaniami v uvedenom poradí domáhajú zrušenia rozsudkov Všeobecného súdu Európskej únie z 15. júna 2022, Dumitrescu a Schwarz/Komisia (T‑531/16, ďalej len napadnutý rozsudok vo veci C‑567/22 P, EU:T:2022:362), z 15. júna 2022, YT a YU/Komisia (T‑532/16, ďalej len napadnutý rozsudok vo veci C‑568/22 P, EU:T:2022:363), z 15. júna 2022, YV a i./Komisia (T‑533/16, ďalej len napadnutý rozsudok vo veci C‑569/22 P, EU:T:2022:364), ako aj z 15. júna 2022, YY a ZA/Súdny dvor Európskej únie (T‑545/16, ďalej len napadnutý rozsudok vo veci C‑570/22 P, EU:T:2022:366) (ďalej spoločne len „napadnuté rozsudky“), ktorými tento súd zamietol ich žaloby o neplatnosť rozhodnutí Európskej komisie (T‑531/16 až T‑533/16) a Súdneho dvora Európskej únie (T‑545/16) o znížení alebo zrušení ročnej náhrady cestovných výdavkov od 1. januára 2014, aby si odvolatelia mohli zachovať vzťah s miestom ich pôvodu.
Právny rámec
Starý služobný poriadok
2
Príloha VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení pred nadobudnutím účinnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 15) (ďalej len „starý služobný poriadok“), nazvaná „Odmena a náhrada výdavkov“, obsahovala oddiel 3 s názvom „Náhrada výdavkov“, ktorého pododdiel C s názvom „Cestovné výdavky“ obsahoval články 7 a 8 tejto prílohy. Článok 7 ods. 1 stanovoval, že úradník má nárok na náhradu cestovných výdavkov pre seba, svoju manželku/svojho manžela a závislé osoby skutočne žijúce v jeho domácnosti za rôznych okolností. Podľa článku 7 ods. 3:
„Miesto pôvodu úradníka sa určí v čase, keď prijme vymenovanie, berúc do úvahy miesto, kde bol prijatý do zamestnania, alebo centrum jeho záujmov. Takto určené miesto pôvodu sa môže zmeniť na základe osobitného rozhodnutia menovacieho orgánu počas trvania služobného pomeru úradníka alebo po jeho odchode zo služby. Počas trvania jeho služobného pomeru sa však takéto rozhodnutie prijme len v mimoriadnych prípadoch a na základe príslušných podporných dôkazov, ktoré úradník predloží.
…“
3
Článok 8 uvedenej prílohy stanovoval:
„1.   Zamestnanci majú pre seba v každom kalendárnom roku nárok na výplatu čiastky, zodpovedajúcej nákladom na cestu z miesta zamestnania na miesto pôvodu, definovanej v článku 7, a ak majú nárok na príspevok na domácnosť, pre [manžela/– neoficiálny preklad] manželku a závislé osoby podľa článku 2.
…
2.   Paušálna platba vychádza z príspevku na kilometer vzdialenosti medzi miestom zamestnania zamestnanca a miestom prijatia do zamestnania alebo miestom pôvodu…
…
4.   Predchádzajúce ustanovenia sa uplatňujú na zamestnancov, ktorých miesto zamestnania sa nachádza na území členských štátov. …
…“
Služobný poriadok
4
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1023/2013 (ďalej len „služobný poriadok“) sa s výhradou niektorých ustanovení, ktorých sa prejednávané spojené veci netýkajú, uplatňuje od 1. januára 2014 v súlade s článkom 3 ods. 2 tohto nariadenia.
5
Odôvodnenia 2, 12 a 24 tohto nariadenia stanovujú:
„(2)
… je potrebné zabezpečiť rámec pre pritiahnutie, prijímanie a udržanie si vysoko kvalifikovaných a viacjazyčných zamestnancov, vyberaných na čo najširšom geografickom základe spomedzi občanov členských štátov a s primeraným zohľadnením rodovej vyváženosti, ktorí sú nezávislí a spĺňajú najvyššie profesijné normy, a umožniť týmto zamestnancom, aby plnili svoje povinnosti čo najefektívnejšie a najúčinnejšie. V tomto zmysle je potrebné prekonať súčasné ťažkosti inštitúcií pri prijímaní úradníkov alebo zamestnancov z určitých členských štátov.
…
(12)
Európska rada vo svojich záveroch z 8. februára 2013 o viacročnom finančnom rámci upozornila, že potreba konsolidovať verejné financie v krátkodobom, strednodobom a dlhodobom horizonte si vyžaduje osobitné úsilie zo strany každého orgánu verejnej správy a jeho zamestnancov s cieľom zvýšiť efektívnosť a účinnosť a prispôsobiť sa meniacemu sa hospodárskemu prostrediu. V tejto výzve v skutočnosti potvrdila cieľ návrhu Komisie z roku 2011 na zmenu Služobného poriadku úradníkov Európskej únie a Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie, a ktorého zámerom je zabezpečiť nákladovú účinnosť, a uznala, že problémy, ktorým v súčasnosti Európska únia čelí, si vyžadujú vynakladanie mimoriadneho úsilia zo strany všetkých orgánov štátnej správy a všetkých jej zamestnancov s cieľom zvýšiť efektívnosť a prispôsobiť sa meniacemu sa hospodárskemu a sociálnemu prostrediu v Európe. Európska rada navyše požadovala, aby sa ako súčasť reformy služobného poriadku pozastavila úprava odmien a dôchodkov všetkých zamestnancov inštitúcií Únie, ktorá sa vykonáva prostredníctvom metódy, na dva roky a aby sa ako súčasť reformy metódy úpravy platov opätovne zaviedla nová solidárna daň.
…
(24)
Pravidlá týkajúce sa času na cestu a ročného preplácania cestovných výdavkov medzi miestom výkonu práce a miestom pôvodu by sa mali zmodernizovať, zracionalizovať a prepojiť s expatriáciou, aby sa ich uplatňovanie stalo jednoduchším a transparentnejším. Predovšetkým by sa mal ročný čas na cestu nahradiť dovolenkou na návštevu domova a obmedziť maximálne na dva a pol dňa.“
6
Článok 91 ods. 1 služobného poriadku znie takto:
„Súdny dvor Európskej únie má právomoc v každom spore medzi Úniou a ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2 V sporoch finančného charakteru má Súdny dvor neobmedzenú právomoc.“
7
Príloha VII k služobnému poriadku má názov „Odmena a náhrada výdavkov“ Táto príloha obsahuje oddiel 3 s názvom „Náhrada výdavkov“, ktorého pododdiel C s názvom „Cestovné výdavky“ obsahuje články 7 a 8 uvedenej prílohy. Článok 7 v odseku 1 stanovuje, že úradník má nárok na vyplatenie paušálnej sumy zodpovedajúcej cestovným nákladom na seba, svojho manžela/svoju manželku a svoje nezaopatrené osoby skutočne žijúce v jeho domácnosti za rôznych okolností. Podľa článku 7 ods. 4:
„Miesto pôvodu úradníka sa určí pri jeho vymenovaní, pričom sa zvyčajne berie do úvahy miesto, kde sa nachádzal pri prijatí do služobného pomeru, alebo, na základe výslovnej a riadne odôvodnenej žiadosti, centrum jeho záujmov. Takto určené miesto pôvodu môže byť počas trvania služobného pomeru úradníka alebo po jeho odchode zo služby zmenené na základe osobitného rozhodnutia menovacieho orgánu. Počas trvania jeho služobného pomeru sa však takéto rozhodnutie prijme len v mimoriadnych prípadoch a na základe príslušných podporných dôkazov, ktoré úradník predloží.
…“
8
V článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku sa uvádza:
„1.   Úradníci, ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, majú v každom kalendárnom roku v rámci obmedzení stanovených v odseku 2 nárok na vyplatenie paušálnej sumy zodpovedajúcej cestovným výdavkom z miesta výkonu práce na miesto pôvodu vymedzené v článku 7 [tejto prílohy] pre seba a, ak majú nárok na príspevok na domácnosť, pre manžela/manželku a nezaopatrené osoby v zmysle článku 2 [tejto prílohy].
…
2.   Paušálna platba vychádza z príspevku na kilometer geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce úradníka a jeho miestom pôvodu.
Ak sa miesto pôvodu vymedzené v článku 7 [rovnakej prílohy] nachádza mimo územia členských štátov Únie alebo mimo krajín a území uvedených v prílohe II k Zmluve [o fungovaní EÚ] a území členských štátov Európskeho združenia voľného obchodu [EZVO], paušálna platba vychádza z príspevku na kilometer geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce úradníka a hlavným mestom členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom. …
…
4.   Odseky 1, 2 a 3 tohto článku sa uplatňujú na úradníkov, ktorých miesto výkonu práce sa nachádza na území členských štátov. …
…“
Okolnosti predchádzajúce sporom
9
Okolnosti predchádzajúce sporom, ako vyplývajú z napadnutých rozsudkov, možno zhrnúť takto.
10
Odvolatelia sú úradníkmi inštitúcie Únie, a to buď Komisie (veci C‑567/22 P až C‑569/22 P), alebo Súdneho dvora Európskej únie (vec C‑570/22 P). Ich miesto výkonu práce sa nachádza na území členského štátu, pričom miesto pôvodu je mimo územia členských štátov alebo mimo krajín a území uvedených v prílohe II k Zmluve o fungovaní EÚ alebo mimo územia členských štátov EZVO.
11
Po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 1023/2013 inštitúcie, ktoré zamestnávajú jednotlivých odvolateľov, stanovili sumu, ktorá im prináleží ako paušálna náhrada cestovných výdavkov z miesta výkonu práce na miesto pôvodu podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku. V súlade s týmto ustanovením táto platba v súčasnosti zodpovedá príspevku vypočítanému za kilometer geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce úradníka a hlavným mestom členského štátu, ktorého je úradník štátnym príslušníkom, podľa stupnice kilometrov.
12
Metóda výpočtu tohto príspevku vyplývajúca z uvedeného ustanovenia viedla v prípade všetkých odvolateľov k podstatnému zníženiu v porovnaní so sumou, na ktorú mali nárok podľa článku 8 prílohy VII k starému služobnému poriadku, a v prípade úradníkov, ktorých miesto výkonu práce sa nachádzalo menej ako 201 km od hlavného mesta členského štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, to dokonca viedlo až k nepriznaniu paušálnej platby.
Žaloba na Všeobecnom súde a napadnuté rozsudky
13
Po tom, čo odvolatelia podali neúspešnú sťažnosť proti rozhodnutiam, ktorými sa po prvýkrát stanovila suma paušálnej náhrady cestovných výdavkov, na ktorú mali nárok podľa článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku, podali žaloby o neplatnosť proti týmto rozhodnutiam na Súd pre verejnú službu, pričom tieto žaloby boli následne postúpené na Všeobecný súd.
14
V rámci žaloby podanej vo veci T‑531/16 dotknutí odvolatelia predložili päť žalobných návrhov, v ktorých sa v podstate domáhali, aby Všeobecný súd:
–
zrušil rozhodnutie, ktorým Komisia uplatnila vo vzťahu k nim po prvýkrát článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku,
–
zrušil akékoľvek rozhodnutie prijaté Komisiou voči nim na základe tohto ustanovenia od roku 2015,
–
zrušil rozhodnutia, ktorými Komisia zamietla ich sťažnosti,
–
uložil Komisii nahradiť ich ročné cestovné výdavky do miesta ich pôvodu, ktoré pokrývajú ich skutočné výdavky, a to na základe článku 8 prílohy VII k starému služobnému poriadku, spolu s úrokmi z omeškania a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
15
V rámci žalôb o neplatnosť podaných vo veciach T‑532/16, T‑533/16 a T‑545/16 dotknutí odvolatelia predložili tri žalobné návrhy, v ktorých sa v podstate domáhali, aby Všeobecný súd:
–
zrušil rozhodnutie, ktorým žalovaná inštitúcia v každej z týchto vecí, teda Komisia alebo Súdny dvor Európskej únie, voči nim uplatnila po prvýkrát článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku,
–
zrušil rozhodnutia, ktorými táto inštitúcia zamietla ich sťažnosti, a
–
uložil uvedenej inštitúcii povinnosť nahradiť trovy konania.
16
V každej z vecí, v ktorých boli vydané napadnuté rozsudky, Všeobecný súd najprv zamietol žalobné návrhy smerujúce k zrušeniu rozhodnutí o zamietnutí sťažností po tom, čo konštatoval, že tieto rozhodnutia nemajú samostatný obsah.
17
Okrem toho napadnutým rozsudkom vo veci C‑567/22 P Všeobecný súd zamietol ako neprípustný jednak druhý žalobný návrh smerujúci k zrušeniu budúcich rozhodnutí Komisie vzhľadom na ich hypotetickú povahu, pokiaľ ide o akty, ktoré ešte neboli prijaté, a jednak štvrtý žalobný návrh v rozsahu, v akom smeroval k uloženiu povinnosti tejto inštitúcie zaplatiť ročné cestovné výdavky na základe ustanovení starého služobného poriadku, z dôvodu, že mu v rámci preskúmania zákonnosti na základe článku 91 služobného poriadku neprináleží vydávať príkazy správnemu orgánu.
18
Všeobecný súd ďalej v každej z vecí, v ktorých boli vydané napadnuté rozsudky, preskúmal žalobné dôvody uvádzané odvolateľmi na podporu prvého žalobného návrhu smerujúceho k zrušeniu rozhodnutí, ktorými dotknuté žalované inštitúcie uplatnili prvýkrát článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku vo vzťahu k odvolateľom, a to v podstate z dôvodu nezákonnosti tohto ustanovenia.
19
Tieto žalobné dôvody boli založené po prvé na porušení článku 45 ZFEÚ, po druhé vo veci T‑531/16 na porušení všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania, po tretie vo veci T‑531/16 na porušení účelu článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku v spojení so všeobecnou zásadou práva úradníka udržiavať osobné vzťahy s miestom jeho hlavných záujmov a s článkom 7 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj po štvrté na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery a nadobudnutých práv. Keďže Všeobecný súd zamietol všetky uvedené žalobné dôvody, zamietol tento prvý žalobný návrh.
20
V dôsledku uvedeného Všeobecný súd v rozsudku napadnutom vo veci C‑567/22 P tiež zamietol návrh dotknutých odvolateľov, aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť ich ročné cestovné výdavky do miesta ich pôvodu na základe skutočných výdavkov.
21
Všeobecný súd preto zamietol žaloby vo veciach T‑531/16 až T‑533/16 a T‑545/16 v celom rozsahu.
22
Všeobecný súd napokon uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania v každej z týchto vecí.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
23
Svojimi odvolaniami vo veciach C‑567/22 P až C‑569/22 P dotknutí odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
v celom rozsahu vyhovel žalobám o neplatnosť, ktoré podali na Všeobecný súd, a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania na obidvoch stupňoch.
24
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolania v týchto veciach a uložil dotknutým odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.
25
Európsky parlament a Rada Európskej únie, ktorí ako vedľajší účastníci prvostupňového konania predložili vyjadrenie k odvolaniu v súlade s článkom 172 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, tiež navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolania v uvedených veciach a uložil dotknutým odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.
26
Svojím odvolaním vo veci C‑570/22 P dotknutý odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
v celom rozsahu vyhovel žalobe o neplatnosť, ktorú podal na Všeobecný súd, a
–
uložil Súdnemu dvoru Európskej únie povinnosť nahradiť trovy konania na obidvoch stupňoch.
27
Súdny dvor Európskej únie navrhuje zamietnuť odvolanie v tejto veci a uložiť dotknutému odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
28
Parlament a Rada tiež navrhujú zamietnuť odvolanie v uvedenej veci a uložiť dotknutému odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
29
V súlade s článkom 54 ods. 2 rokovacieho poriadku podpredseda Súdneho dvora 24. mája 2023 rozhodol o spojení vecí C‑567/22 P až C‑570/22 P na účely prípadnej ústnej časti konania, ako aj rozsudku.
O odvolaniach
30
Na podporu svojho odvolania odvolatelia vo veci C‑567/22 P uvádzajú tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení článku 45 ZFEÚ, nedostatku odôvodnenia, nesprávnej právnej kvalifikácii, ako aj skreslení dôkazov v spise; druhý na porušení účelu článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku, všeobecnej zásady týkajúcej sa práva úradníka udržiavať osobné vzťahy s miestom svojich hlavných záujmov, článkov 7 a 8 Charty, ako aj na skreslení dôkazov v spise a napokon tretí na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.
31
Na podporu svojich odvolaní odvolatelia vo veciach C‑568/22 P až C‑570/22 P uvádzajú dva odvolacie dôvody, pričom prvý odvolací dôvod je totožný s prvým odvolacím dôvodom vo veci C‑567/22 P a druhý je založený na porušení účelu článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku, ako aj zásady proporcionality.
32
Na úvod treba uviesť, že na jednej strane druhý, tretí a sčasti štvrtý žalobný návrh odvolateľov vo veci T‑531/16 a na druhej strane druhý žalobný návrh odvolateľov vo veciach T‑532/16, T‑533/16 a T‑545/16 Všeobecný súd zamietol v uvedenom poradí v bodoch 26 až 28 napadnutého rozsudku vo veci C‑567/22 P, v bode 22 napadnutého rozsudku vo veci C‑568/22 P, v bode 23 napadnutého rozsudku vo veci C‑569/22 P a v bode 22 napadnutého rozsudku vo veci C‑570/22 P na základe úvah zhrnutých v bodoch 16 a 17 tohto rozsudku.
33
Hoci odvolatelia navrhujú zrušenie napadnutých rozsudkov aj v rozsahu, v akom boli tieto žalobné návrhy zamietnuté, treba uviesť, že tieto konštatovania nie sú ako také kritizované v rámci odvolaní a netýka sa ich žiadny odvolací dôvod predložený na ich podporu.
34
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 168 ods. 1 písm. d) rokovacieho poriadku musí odvolanie obsahovať právne dôvody a právne tvrdenia, na ktorých je založené, ako aj stručné zhrnutie uvedených dôvodov.
35
V súlade s judikatúrou musia byť presne uvedené právne tvrdenia, ktoré návrh na zrušenie sporných bodov rozsudku napadnutého odvolaním podporujú, inak je takýto návrh neprípustný (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. novembra 2021, Rada/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, bod 50 a citovanú judikatúru).
36
Z toho vyplýva, že odvolanie vo veci C‑567/22 P sa musí zamietnuť ako neprípustné v rozsahu, v akom smeruje k zrušeniu napadnutého rozsudku v tejto veci, pokiaľ ide o zamietnutie druhého a tretieho žalobného návrhu vo veci T‑531/16, ako aj štvrtého žalobného návrhu tejto žaloby, ktorý smeroval k uloženiu povinnosti Komisii uhradiť ročné cestovné výdavky na základe ustanovení starého služobného poriadku, keďže neboli predložené nijaké údaje, na ktorých sa v tejto súvislosti toto odvolanie zakladá.
37
Z rovnakého dôvodu treba ako neprípustné zamietnuť odvolania vo veciach C‑568/22 P až C‑570/22 P v rozsahu, v akom smerujú k zrušeniu napadnutých rozsudkov v týchto veciach, pokiaľ ide o zamietnutie druhého žalobného návrhu vo veciach T‑532/16, T‑533/16 a T‑545/16.
38
Z toho vyplýva, že odvolania treba meritórne preskúmať v rozsahu, v akom smerujú k zrušeniu napadnutých rozsudkov, pokiaľ ide o zamietnutie prvého žalobného návrhu, ktorým sa každý z odvolateľov domáhal v rozsahu, v akom sa ho to týkalo, zrušenia rozhodnutia, ktorým inštitúcia, v ktorej je úradníkom, voči nemu uplatnila po prvýkrát článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku.
O prvom odvolacom dôvode v každom z odvolaní
39
Prvý odvolací dôvod každého z odvolaní obsahuje v podstate tri časti, z ktorých prvá je založená na porušení článku 45 ZFEÚ, druhá na nedostatku odôvodnenia a tretia na skreslení dôkazov v spise, ako aj na nesprávnej právnej kvalifikácii.
40
V prvej časti odvolatelia predovšetkým tvrdia, že Všeobecný súd preskúmal žalobný dôvod týkajúci sa porušenia článku 45 ZFEÚ, ktorý bol uvedený na podporu ich žalôb o neplatnosť, len pokiaľ ide o ich argumentáciu, podľa ktorej článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku zavádza diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, hoci tvrdili, že toto ustanovenie predstavuje tiež prekážku voľného pohybu pracovníkov a že preskúmanie ich žalobného dôvodu z tohto pohľadu by si vyžadovalo osobitnú analýzu. Všeobecný súd preto nereagoval na žalobný dôvod, ktorý mu bol predložený, a teda nesplnil svoju povinnosť odôvodnenia.
41
Vo svojej výhrade predloženej subsidiárne v rámci tejto prvej časti odvolatelia v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa v každom prípade dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil kritérium štátnej príslušnosti obsiahnuté v článku 8 ods. 2 druhom pododseku prílohy VII k služobnému poriadku bez toho, aby preskúmal prípustnosť a primeranosť tohto kritéria vzhľadom na účel tohto ustanovenia.
42
V druhej časti odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil „nesprávneho odôvodnenia“, keď chybne odkázal na bod 51 rozsudku z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240).
43
V tretej časti odvolatelia Všeobecnému súdu vytýkajú, že skreslil dôkaz v spise a dopustil sa dvoch nesprávnych právnych kvalifikácií, jednak tým, že situáciu 756 úradníkov alebo zamestnancov, ktorých miesto pôvodu sa k 1. januáru 2015 nachádzalo mimo územia členských štátov, označil za „okrajové situácie“, a jednak v súvislosti s dôsledkami použitia kritéria štátneho občianstva v kontexte článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku tým, že výrazné alebo dokonca takmer úplné zníženie platby cestovných výdavkov pre týchto úradníkov označil za „príležitostné nevýhody“.
O výhrade v prvej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa nedostatku odôvodnenia
– Argumentácia účastníkov konania
44
V rámci prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu odvolatelia predovšetkým uvádzajú výhradu založenú na nedostatku odôvodnenia, ktorú treba preskúmať najskôr. V tejto výhrade tvrdia, že Všeobecný súd nerozhodol o ich argumentácii týkajúcej sa existencie prekážky voľného pohybu pracovníkov, keďže žalobný dôvod založený na porušení článku 45 ZFEÚ preskúmal len z hľadiska argumentácie o existencii diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.
45
Žalované inštitúcie spochybňujú dôvodnosť tejto výhrady.
– Posúdenie Súdnym dvorom
46
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že povinnosť odôvodniť rozhodnutia je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú je potrebné odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, ktorá súvisí so zákonnosťou sporného aktu z meritórneho hľadiska. Odôvodnenie rozhodnutia je totiž formálnym vyjadrením dôvodov, na ktorých toto rozhodnutie spočíva. Pokiaľ sú tieto dôvody poznačené chybami, má to dosah na zákonnosť uvedeného rozhodnutia z meritórneho hľadiska, ale nie na jeho odôvodnenie, ktoré môže byť dostatočné, aj keď obsahuje chybné dôvody (rozsudky z 10. júla 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, bod 181, ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2022, Thunus a i./EIB, C‑91/21 P, neuverejnený, EU:C:2022:928, bod 90, ako aj citovaná judikatúra).
47
V prejednávanej veci Všeobecný súd v rámci preskúmania žalobného dôvodu založeného na porušení článku 45 ZFEÚ, ktorý bol predložený v každej zo žalôb o neplatnosť, o ktorých tento súd rozhodoval, dospel k záveru, že „pokiaľ žalobcovia tvrdia, že [článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku] predstavuje prekážku v tom, že ich odrádza od využitia ich slobody pohybu na účely prijatia zamestnania v európskej verejnej službe, treba poukázať na to, že táto argumentácia sa prekrýva argumentáciou týkajúcou sa údajne diskriminačnej povahy [tohto ustanovenia] v rozsahu, v akom zavádza rozdielne zaobchádzanie medzi pracovníkmi na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o ich pracovné podmienky“.
48
Týmito úvahami Všeobecný súd výslovne zohľadnil argumentáciu odvolateľov týkajúcu sa existencie prekážky, ale analyzoval ju tak, že ju preskúmal spoločne s argumentáciou, ktorou odvolatelia namietali porušenie zásady zákazu diskriminácie.
49
V dôsledku uvedeného treba výhradu vyplývajúcu z prvej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcu sa nedostatku odôvodnenia zamietnuť ako nedôvodnú.
O výhrade v prvej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa porušenia zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti
– Argumentácia účastníkov konania
50
Vo svojej výhrade predloženej subsidiárne v rámci prvej časti prvého odvolacieho dôvodu, ktorú treba preskúmať na tomto mieste, odvolatelia v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď kritérium týkajúce sa štátnej príslušnosti uvedené v článku 8 ods. 2 druhom pododseku prílohy VII k služobnému poriadku potvrdil odkazom na cieľ nariadenia č. 1023/2013 z dôvodov súvisiacich s rozpočtovými a administratívnymi hľadiskami, ako aj s hľadiskami personálnej politiky, ktoré považoval za legitímne, bez toho, aby overil, či je toto kritérium prípustné a primerané vzhľadom na cieľ tohto článku 8 spočívajúci v poskytnutí výhod, ktoré musia umožniť dotknutým úradníkom a nezaopatreným, od nich závislým osobám dostaviť sa aspoň raz ročne do miesta svojho pôvodu.
51
Táto výhrada sa konkrétne týka bodov 72 až 78 napadnutého rozsudku vo veci C‑567/22 P, bodov 38 až 41 a 57 až 59 napadnutého rozsudku vo veci C‑568/22 P, bodov 39 až 42 a 62 až 64 napadnutého rozsudku vo veci C‑569/22 P, ako aj bodov 38 až 41 a 60 až 62 napadnutého rozsudku vo veci C‑570/22 P.
52
V tejto súvislosti odvolatelia v podstate tvrdia, že článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku obsahuje priamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti a že Všeobecný súd porušil zásadu zákazu diskriminácie, keď usúdil, že dôvody, ktoré identifikoval ako dôvody vedúce k prijatiu tohto ustanovenia, sú legitímne, bez toho, aby posúdil proporcionalitu uvedeného ustanovenia alebo primeranosť kritéria založeného na štátnej príslušnosti, ktoré obsahuje, vo vzťahu k cieľu sledovanému týmto článkom 8.
53
Podľa odvolateľov Všeobecný súd nepreskúmal, či je toto kritérium vhodné alebo primerané vzhľadom na možnosť dotknutých úradníkov dostaviť sa aspoň raz ročne na miesto svojho pôvodu, aby si tam zachovali rodinné, sociálne a kultúrne väzby, v súlade so všeobecnou zásadou európskej verejnej služby, ktorá je v tejto súvislosti relevantná.
54
Odvolateľky vo veci C‑568/22 P tvrdia, že hoci obe majú miesto pôvodu stanovené v Buenos Aires (Argentína), ktoré sa nachádza viac ako 11000 km od Bruselu (Belgicko), teda od miesta výkonu práce, dostali ako platbu cestovných výdavkov odlišnú sumu vypočítanú na základe vzdialenosti medzi Bruselom a Rímom (Taliansko) alebo Madridom (Španielsko), teda hlavnými mestami členských štátov, ktorých sú štátnymi príslušníčkami, pričom táto vzdialenosť predstavuje menej ako 15 % vzdialenosti ich miesta výkonu práce od miesta ich pôvodu. Odvolatelia vo veci C‑567/22 P ilustrujú dôsledky uplatnenia článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku tým, že v prípade iného odvolateľa, ktorého miesto pôvodu je tiež stanovené v Buenos Aires, pričom miestom výkonu práce je Luxemburg (Luxembursko), sa náhrada, na ktorú má nárok, vypočíta na základe vzdialenosti Luxemburgu od Bruselu, hlavného mesta členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a tento odvolateľ nedostane ako paušálnu náhradu cestovných výdavkov nijakú sumu, pretože uvedená vzdialenosť je kratšia ako 201 km.
55
Odvolatelia okrem toho zdôrazňujú, že normotvorca Únie mal k dispozícii viacero možností ako dosiahnuť cieľ rozpočtovej racionalizácie, zohľadnený Všeobecným súdom, bez toho, aby nerešpektoval účel uvedeného článku 8 alebo zaviedol diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti medzi dotknutými úradníkmi, napríklad tým, že ako referenčný bod na výpočet náhrady cestovných výdavkov by použil bod cesty do miesta pôvodu nachádzajúci sa na vonkajších hraniciach Únie, prípadne stanovením hornej hranice alebo znížením výšky príspevku.
56
Žalované inštitúcie spochybňujú dôvodnosť tejto výhrady.
57
Komisia konkrétne tvrdí, že Všeobecný súd správne usúdil, že kritérium štátnej príslušnosti úradníka bolo primerané, keďže v bodoch 72 a 73 rozsudku z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240), Súdny dvor uznal jeho relevantnosť najmä v kontexte článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku. Okrem toho Komisia, Parlament a Rada zdôrazňujú, že to, že miesto pôvodu úradníka sa nachádza v tretej krajine, je objektívnou skutočnosťou, ktorá môže odôvodniť prijatie osobitného pravidla v danej oblasti, pričom táto skutočnosť predstavuje jedinú príčinu rozdielu v náhrade, avšak v tejto súvislosti je vylúčená štátna príslušnosť dotknutých úradníkov, ktorá predstavuje len sekundárne kritérium.
58
Parlament tiež uvádza, že Všeobecný súd správne zohľadnil skutočnosť, že kritérium štátnej príslušnosti je objektívne a umožňuje jednoduché, transparentné a nediskriminačné uplatnenie článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku na úradníkov, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo územia členských štátov.
59
Okrem toho Rada tvrdí, že štátna príslušnosť predstavuje rozlišovacie kritérium všeobecne uznávané v práve európskej verejnej služby na základe domnienky, podľa ktorej štátna príslušnosť osoby predstavuje vážnu indíciu o existencii početných a úzkych väzieb medzi touto osobou a štátom, ktorého je štátnym príslušníkom, čo vylučuje, aby sa článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku vo svojej podstate považoval za diskriminačný.
– Posúdenie Súdnym dvorom
60
Treba uviesť, že Všeobecný súd po tom, čo usúdil, že je vhodné preskúmať argumentáciu odvolateľov týkajúcu sa porušenia zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti v rámci žalobného dôvodu založeného na porušení článku 45 ZFEÚ, v podstate dospel k záveru, že argumentácia odvolateľov, podľa ktorej článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku predstavuje prekážku, sa prekrýva s ich argumentáciou týkajúcou sa existencie rozdielneho zaobchádzania na základe štátnej príslušnosti. Pokiaľ ide o túto argumentáciu, v podstate uviedol, že odvolatelia tvrdili, že úradníkom, ktorí majú rovnaké miesto výkonu práce nachádzajúce sa na území členského štátu a to isté miesto pôvodu nachádzajúce sa mimo Únie, by sa mala poskytnúť rovnaká suma ako paušálna náhrada cestovných výdavkov, aj keď majú odlišnú štátnu príslušnosť.
61
V tejto súvislosti Všeobecný súd konštatoval, že podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku sa výška tejto náhrady pripadajúca dotknutým úradníkom v skutočnosti stanovuje na základe ich štátnej príslušnosti.
62
Na jednej strane však zdôraznil, že toto ustanovenie sa netýka nároku na uvedenú náhradu, ale len spôsobov výpočtu tejto sumy, a usúdil, že normotvorcovi Únie treba v tejto súvislosti priznať širokú mieru voľnej úvahy.
63
Na druhej strane v podstate uviedol, že normotvorca Únie môže použiť kategorizáciu zahŕňajúcu prípadne výber kritéria založeného na štátnej príslušnosti, pokiaľ táto kategorizácia nie je vo svojej podstate diskriminačná vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje. V prejednávanej veci je však voľba takéhoto kritéria založená na legitímnych cieľoch, a to jednak na potrebe modernizácie a racionalizácie pravidiel v oblasti náhrady cestovných výdavkov, aby sa ich uplatňovanie stalo jednoduchším a transparentnejším, a jednak na hľadaní nákladovej efektívnosti v sociálno‑ekonomickom kontexte Európy, ktorý si vyžaduje konsolidáciu verejných financií. Okrem toho článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku je primeraný cieľu sledovanému normotvorcom, ktorý súvisí s týmito legitímnymi dôvodmi modernizácie, racionalizácie a optimalizácie nákladovej efektívnosti. Pokiaľ totiž ide o oblasť, v ktorej normotvorca disponuje širokou mierou voľnej úvahy, a preto len zjavná neprimeranosť opatrenia vo vzťahu k cieľu sledovanému týmto opatrením by mohla ovplyvniť jeho zákonnosť, normotvorca stanovil kritérium, ktoré má objektívnu povahu, jednoducho sa uplatňuje, je transparentné a jeho uplatňovanie umožňuje úspory.
64
Na úvod treba uviesť, že odvolatelia v rámci svojich žalôb na Všeobecnom súde nespochybnili samotnú skutočnosť, že nariadením č. 1023/2013 normotvorca Únie zmenil spôsob výpočtu paušálnej náhrady cestovných výdavkov. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že právny vzťah medzi úradníkmi a administratívou je založený na služobnom poriadku a nie na zmluve. Preto práva a povinnosti úradníkov, ako aj práva a povinnosti zmluvných zamestnancov vyplývajúce z ustanovení služobného poriadku, ktoré sa na nich analogicky uplatňujú, ako je článok 8 prílohy VII k služobnému poriadku, môže normotvorca kedykoľvek zmeniť za predpokladu, že budú dodržané požiadavky vyplývajúce z práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, body 49 a 50, ako aj citovanú judikatúru).
65
Medzi tieto požiadavky patrí zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená v článku 20 Charty (rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 51, ako aj citovaná judikatúra).
66
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že táto zásada predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej osobitným vyjadrením je zásada zákazu diskriminácie uvedená v článku 21 ods. 1 Charty (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 140, ako aj citovaná judikatúra).
67
Zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne a rozdielne situácie neposudzovali rovnako, ak takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 52, ako aj citovaná judikatúra).
68
Na to, aby bolo možné určiť, či ide o porušenie uvedenej zásady, treba najmä zohľadniť predmet a cieľ sledovaný ustanovením, o ktorom sa tvrdí, že ju porušuje (rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 65, ako aj citovaná judikatúra).
69
Okrem toho v prípade existencie pravidiel služobného poriadku, o aké ide v prejednávanej veci, a vzhľadom na širokú právomoc voľnej úvahy, ktorou v tejto súvislosti disponuje normotvorca Únie, je zásada rovnosti zaobchádzania porušená iba vtedy, ak normotvorca pristúpi k svojvoľnému alebo zjavne neprimeranému rozlišovaniu vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje predmetná právna úprava (rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 53, ako aj citovaná judikatúra).
70
Pokiaľ ide o článok 8 prílohy VII k služobnému poriadku, v prejednávanej veci tento článok v spojení s článkom 7 prílohy V k služobnému poriadku týkajúcim sa dovolenky na návštevu domovskej krajiny, ktorej dĺžka sa pripočíta k dĺžke dovolenky za kalendárny rok, má za cieľ poskytnúť výhodu, ktorá má umožniť úradníkovi a nezaopatreným osobám, ktoré sú od neho závislé, vycestovať aspoň raz ročne do miesta jeho pôvodu s cieľom zachovať si tam rodinné, spoločenské a kultúrne väzby (rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 66).
71
Poskytnutím tejto výhody článok 8 prispieva vo vzťahu k dotknutým úradníkom k uplatňovaniu všeobecnej zásady európskeho práva verejnej služby, podľa ktorej úradník musí mať možnosť zachovať si osobné vzťahy s miestom svojich hlavných záujmov napriek svojmu vymenovaniu a vzdialenosti medzi miestom výkonu práce a miestom hlavných záujmov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. mája 1985, De Angelis/Komisia, 144/84, EU:C:1985:171, bod 13).
72
Z tohto hľadiska uvedený článok 8 v odseku 1 stanovuje, že všetci úradníci, ktorých miesto pôvodu je odlišné od miesta výkonu práce a ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, majú nárok na finančnú výhodu spočívajúcu v ročnej paušálnej náhrade cestovných výdavkov z miesta výkonu práce do miesta pôvodu bez ohľadu na to, kde sa toto miesto nachádza.
73
Odsek 2 toho istého článku 8 určuje spôsoby výpočtu tejto finančnej výhody. Na tento účel toto ustanovenie v prvom pododseku stanovuje, že paušálna platba sa určí na základe geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce úradníka a jeho miestom pôvodu, pričom v druhom pododseku spresňuje, že ak sa miesto pôvodu nachádza mimo územia členských štátov, mimo krajín a území uvedených v prílohe II k Zmluve o fungovaní EÚ alebo mimo územia členských štátov EZVO, paušálna platba cestovných výdavkov sa určí na základe geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce dotknutého úradníka a hlavným mestom členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.
74
Rozdielne zaobchádzanie uvádzané v rámci tejto výhrady sa týka úradníkov, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo Únie, a závisí od členského štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi.
75
Treba konštatovať, že vzhľadom na cieľ spočívajúci v zachovaní osobných vzťahov s miestom hlavných záujmov sa všetci úradníci, ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, nachádzajú v porovnateľnej situácii.
76
V tejto súvislosti sa prejednávaná vec odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240), pretože ako vyplýva z bodov 68, 71 a 74 tohto rozsudku, rozdielne zaobchádzanie, o ktoré išlo v tejto veci, sa týkalo dvoch kategórií úradníkov, ktorí sa nenachádzali v porovnateľných situáciách. Medzi úradníkmi, ktorých miesto pôvodu bolo odlišné od miesta výkonu práce, totiž jedna kategória zahŕňala tých, ktorí mali nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, a teda boli v zásade považovaní za málo integrovaných alebo neintegrovaných do spoločnosti členského štátu výkonu práce, a z tohto dôvodu vykazovali najväčšiu potrebu náhrady cestovných výdavkov, zatiaľ čo druhú kategóriu tvorili úradníci, ktorí nemali nárok na takéto príspevky, takže mohli byť považovaní za úradníkov, ktorí majú s miestom výkonu práce užšiu väzbu.
77
Na druhej strane skutočnosť, že vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, sa toto rozdielne zaobchádzanie týkalo samotného nároku na paušálnu náhradu cestovných výdavkov, zatiaľ čo rozdielne zaobchádzanie uvádzané v prejednávanej veci sa týka spôsobu jeho výpočtu, nie je relevantná, keďže dodržanie zásady rovnosti zaobchádzania sa vyžaduje vo všetkých prípadoch.
78
Pokiaľ ide o uplatnenie kritéria štátnej príslušnosti, je pravda, že Súdny dvor už konštatoval, že toto kritérium môže predstavovať objektívny prvok, ktorý môže podmieňovať poskytnutie finančnej výhody, v prejednávanej veci príspevku na zahraničné bydlisko, pretože takéto kritérium priamo súvisí s cieľom sledovaným poskytnutím tejto výhody, ktorým je kompenzovať nevýhody spojené s postavením cudzinca (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. októbra 1980, Hochstrass/Súdny dvor, 147/79, EU:C:1980:238, body 12 až 14).
79
V prejednávanej veci však kritérium štátnej príslušnosti, na základe ktorého sa vypočíta paušálna náhrada cestovných výdavkov, na ktorú majú dotknutí úradníci nárok, nemá nijakú súvislosť s cieľom sledovaným článkom 8 prílohy VII k služobnému poriadku, pretože vedie k výpočtu cestovných výdavkov na základe vzdialenosti, ktorá nesúvisí so vzdialenosťou medzi miestom výkonu práce a miestom pôvodu dotknutých osôb.
80
Z vyššie uvedeného vyplýva, že toto ustanovenie tým, že použilo kritérium výpočtu založené na polohe hlavného mesta členského štátu, ktorého štátnymi príslušníkmi sú úradníci uvedení v článku 8 ods. 2 druhom pododseku prílohy VII k služobnému poriadku, zavádza svojvoľné rozlišovanie medzi úradníkmi, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo Únie, pretože uvedená platba sa vypočítava na základe kritéria, ktoré nesúvisí s miestom pôvodu týchto úradníkov.
81
Je pravda, že cieľ spočívajúci v zabezpečení nákladovej efektívnosti v sociálno‑ekonomickom kontexte Európy, ktorý si vyžaduje konsolidáciu verejných financií a osobitné úsilie každého orgánu verejnej správy a jej zamestnancov o zlepšenie účinnosti a efektívnosti, ako aj cieľ modernizácie a racionalizácie cestovných výdavkov, ktoré sú uvedené v odôvodneniach 12 a 24 nariadenia č. 1023/2013, môžu odôvodniť, že sa poskytnutie dotknutej výhody obmedzí na úradníkov, ktorí ju najviac potrebujú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. marca 2021, Álvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 68), alebo že sa táto výhoda zníži. Úvahy čisto rozpočtovej a administratívnej povahy alebo úvahy personálnej politiky však nemôžu samy osebe predstavovať objektívne odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania zavedeného medzi úradníkmi, ktorí sa nachádzajú v porovnateľných situáciách, vyplývajúceho z použitia kritéria, ktoré nemá nijakú súvislosť s cieľom sledovaným článkom 8 prílohy VII k služobnému poriadku.
82
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že rozdielne zaobchádzanie zavedené normotvorcom Únie podľa štátnej príslušnosti dotknutých úradníkov bolo odôvodnené rozpočtovými dôvodmi, dôvodmi administratívnej povahy alebo dôvodmi súvisiacimi s riadením ľudských zdrojov.
83
Preto treba v každom odvolaní vyhovieť výhrade v prvej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa porušenia zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, a teda zrušiť napadnuté rozsudky v rozsahu, v akom zamietajú prvý žalobný návrh v žalobách o neplatnosť, a teda v rozsahu, v akom po prvé zamietajú návrh obsiahnutý vo štvrtom žalobnom návrhu vo veci T‑531/16 a po druhé ukladajú odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania vo veciach T‑531/16 až T‑533/16 a T‑545/16, pričom nie je potrebné preskúmať ostatné časti prvého odvolacieho dôvodu.
O treťom odvolacom dôvode vo veci C‑567/22 P
Argumentácia účastníkov konania
84
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolatelia vo veci C‑567/22 P v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil rozdielne zaobchádzanie stanovené v článku 8 ods. 2 prílohy VII k služobnému poriadku medzi úradníkmi, ktorí majú nárok na paušálnu náhradu cestovných výdavkov z miesta výkonu práce na miesto pôvodu, tým, že stanovil odlišné spôsoby výpočtu tejto náhrady pre tých, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo územia členských štátov Únie alebo mimo krajín a území uvedených v prílohe II k Zmluve o fungovaní EÚ alebo mimo územia členských štátov EZVO.
85
Tento odvolací dôvod sa konkrétne týka bodov 59 až 63 napadnutého rozsudku vo veci C‑567/22 P.
86
Odvolatelia v tejto veci tvrdia, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že rozdielne zaobchádzanie zavedené medzi dvoma kategóriami dotknutých úradníkov, ktorí sa nachádzajú v porovnateľných situáciách z hľadiska predmetu a cieľa článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku, bolo odôvodnené legitímnymi cieľmi uvedenými v odôvodneniach 2 a 12 nariadenia č. 1023/2013. Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú má normotvorca Únie v tejto oblasti, nebolo zjavne neprimerané stanoviť na účely dosiahnutia týchto cieľov pre úradníkov, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo územia Únie, odlišné spôsoby výpočtu tejto peňažnej výhody, ktoré sú uvedené v článku 8 ods. 2 druhom pododseku. Všeobecný súd totiž nepreskúmal proporcionalitu tohto rozdielneho zaobchádzania vzhľadom na cieľ sledovaný samotným článkom 8.
87
Uvedení odvolatelia v tejto súvislosti odkazujú na argumentáciu, ktorú rozvinuli v rámci prvého dôvodu, pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa porušenia zásady zákazu diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti.
88
Komisia spochybňuje dôvodnosť tretieho odvolacieho dôvodu vo veci C‑567/22 P.
89
Predovšetkým tvrdí, že Všeobecný súd preskúmal porovnateľnosť dvoch kategórií dotknutých úradníkov z hľadiska predmetu a cieľa článku 8 prílohy VII k služobnému poriadku a konštatoval, že platba stanovená v tomto článku je pre tieto dve kategórie úradníkov porovnateľná. Okrem toho Všeobecný súd vzhľadom na ciele reformy služobného poriadku vykonanej nariadením č. 1023/2013 a širokú mieru voľnej úvahy, ktorou disponoval normotvorca, dospel k správnemu záveru, že normotvorca sa nedopustil ani svojvoľného rozlišovania, ani zjavne neprimeranej voľby.
Posúdenie Súdnym dvorom
90
Rozdielne zaobchádzanie uvádzané v rámci tohto odvolacieho dôvodu sa týka úradníkov, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo Únie, v porovnaní s úradníkmi, ktorých miesto pôvodu sa nachádza v Únii.
91
Z bodu 75 tohto rozsudku vyplýva, že vzhľadom na cieľ spočívajúci v zachovaní osobných vzťahov s miestom hlavných záujmov sa všetci úradníci, ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, nachádzajú v porovnateľnej situácii bez ohľadu na to, či sa ich miesto pôvodu nachádza na území Únie alebo mimo neho.
92
Rozlišovanie medzi dotknutými úradníkmi podľa toho, či sa miesto ich pôvodu nachádza v Únii alebo mimo nej, však s týmto cieľom nesúvisí.
93
Článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII služobného poriadku preto v tejto súvislosti zavádza svojvoľné rozlišovanie v neprospech úradníkov, ktorých miesto pôvodu sa nachádza mimo Únie.
94
Okrem toho, ako bolo uvedené bode 81 tohto rozsudku, úvahy čisto rozpočtovej a administratívnej povahy alebo úvahy personálnej politiky nemôžu samy osebe predstavovať objektívne odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania zavedeného medzi úradníkmi, ktorí sa nachádzajú v porovnateľných situáciách, vyplývajúceho z použitia kritéria, ktoré nemá nijakú súvislosť s cieľom sledovaným článkom 8 prílohy VII k služobnému poriadku.
95
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že rozdielne zaobchádzanie zavedené normotvorcom Únie medzi úradníkmi, ktorí majú nárok na paušálnu náhradu cestovných výdavkov z miesta výkonu práce do miesta pôvodu podľa toho, či sa miesto pôvodu nachádza v Únii alebo mimo nej, je odôvodnené rozpočtovými a administratívnymi dôvodmi alebo dôvodmi súvisiacimi s riadením ľudských zdrojov.
96
Preto treba vyhovieť aj tretiemu odvolaciemu dôvodu vo veci C‑567/22 P, a teda zrušiť napadnutý rozsudok v rámci tohto odvolania v rovnakom rozsahu, ako bolo spresnené v bode 83 tohto rozsudku.
O ostatných odvolacích dôvodoch
97
Vzhľadom na to, že výhrada týkajúca sa porušenia zásady zákazu nediskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti uvedená v prvej časti prvého odvolacieho dôvodu bola prijatá a tretiemu odvolaciemu dôvodu vo veci C‑567/22 P, ktorý sa týka porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, sa vyhovelo, nie je potrebné preskúmať ostatné odvolacie dôvody.
O žalobe na Všeobecnom súde
98
Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora Európskej Únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje.
99
V prejednávanej veci, najmä vzhľadom na skutočnosť, že žaloby vo veciach T‑531/16 až T‑533/16 a T‑545/16 sa zakladajú v podstate na námietke nezákonnosti, ktorá bola predmetom kontradiktórnej diskusie pred Všeobecným súdom a jej preskúmanie si nevyžaduje prijatie nijakého dodatočného opatrenia na zabezpečenie priebehu konania alebo preskúmanie spisu, Súdny dvor usúdil, že stav konania umožňuje o týchto žalobách rozhodnúť a že o nich treba rozhodnúť s konečnou platnosťou.
100
Vzhľadom na čiastočné zrušenie napadnutých rozsudkov treba rozhodnúť len o prvých žalobných návrhoch na zrušenie uvedených žalôb a o návrhoch finančného charakteru predložených vo veci T‑531/16.
O prvých žalobných návrhoch na zrušenie
101
Odvolatelia pred Všeobecným súdom navrhli – každý v rozsahu, v akom sa ho to týkalo – zrušiť rozhodnutie, ktorým inštitúcia, ktorej sú úradníkmi, voči nim uplatnila po prvýkrát článok 8 ods. 2 druhý pododsek prílohy VII k služobnému poriadku.
102
Na podporu tohto návrhu poukázali na nezákonnosť tohto ustanovenia založenú najmä na porušení zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.
103
Z preskúmania odvolaní, najmä z bodov 80 až 83 tohto rozsudku, vyplýva, že táto námietka nezákonnosti je dôvodná.
104
V dôsledku uvedeného je potrebné vyhovieť prvému žalobnému návrhu na zrušenie žalôb vo veciach T‑531/16 až T‑533/16 a T‑545/16 a následne zrušiť rozhodnutia, ktorými inštitúcia, ktorej je každý z odvolateľov úradníkom, po prvýkrát stanovila ich nárok na paušálnu náhradu ročných cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII služobného poriadku.
O návrhoch finančného charakteru predložených vo veci T‑531/16
105
V konaní pred Všeobecným súdom odvolatelia vo veci T‑531/16 tvrdili, že najmä zrušenie rozhodnutia, ktorým sa stanovuje výška náhrady ich cestovných výdavkov na rok 2014, musí mať za následok náhradu ich ročných cestovných výdavkov do miesta pôvodu na základe ich skutočných výdavkov, spolu s úrokmi z omeškania od 12. júna 2014.
106
Všeobecný súd bez toho, aby preskúmal prípustnosť tohto návrhu na náhradu výdavkov, usúdil, že návrh musí byť zamietnutý v dôsledku zamietnutia žalobných návrhov smerujúcich k zrušeniu, keďže s nimi úzko súvisí.
107
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 91 ods. 1 služobného poriadku stanovuje, že súd Únie má právomoc v každom spore medzi Úniou a osobou, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2, pričom v sporoch finančného charakteru má tento súd neobmedzenú právomoc.
108
„Spory finančného charakteru“ v zmysle uvedeného článku 91 ods. 1 predstavujú všetky spory, na základe ktorých má inštitúcia vyplatiť úradníkovi alebo zamestnancovi určitú sumu, na ktorú má tento podľa svojho názoru nárok podľa služobného poriadku alebo iného aktu, ktorý upravuje ich pracovnoprávny vzťah (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2007, Weißenfels/Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, bod 65 a citovanú judikatúru).
109
Súd Únie má v súvislosti s neobmedzenou právomocou, ktorá je mu priznaná na základe článku 91 ods. 1 služobného poriadku, povinnosť rozhodnúť spor, ktorý mu bol predložený, v celom rozsahu, to znamená rozhodnúť o všetkých právach a povinnostiach úradníkov alebo zamestnancov, ak nerozhodne, že istú časť rozsudku vykoná pod jeho dohľadom príslušná inštitúcia za presných podmienok, ktoré určí (rozsudok z 18. decembra 2007, Weißenfels/Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, bod 67).
110
Súdu Únie teda prislúcha prípadne uložiť inštitúcii povinnosť zaplatiť sumu, na ktorú má dotknutý úradník alebo zamestnanec nárok podľa služobného poriadku alebo iného právneho aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2007, Weißenfels/Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, bod 68).
111
Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že zrušenie napadnutých rozhodnutí vo veci T‑531/16 vyplýva z nezákonnosti článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku, konštatovaného na základe námietky, teda z nezákonnosti ustanovenia, na ktorom boli tieto rozhodnutia založené.
112
Keďže uplatnenie uvedeného ustanovenia sa preto musí vylúčiť, výška cestovných výdavkov, ktoré majú byť vyplatené každému z odvolateľov vo veci T‑531/16 za rok 2014, sa musí určiť iba na základe ustanovení článku 8 ods. 2 prvého pododseku prílohy VII k služobnému poriadku.
113
Z toho vyplýva, že Komisii treba uložiť povinnosť zaplatiť každému z odvolateľov vo veci T‑531/16 sumu zodpovedajúcu rozdielu medzi výškou cestovných výdavkov, ktoré im už boli vyplatené za rok 2014, a sumou vyplývajúcou z uplatnenia náhrady vypočítanej za kilometer geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce a ich miestom pôvodu, spolu s úrokmi z omeškania v zákonnej sadzbe.
O trovách
114
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné alebo ak je dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania.
115
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
116
Keďže Komisia a Súdny dvor Európskej únie nemali úspech v rámci týchto odvolaní, ani v podstatnej časti v rámci žalôb podaných na Všeobecný súd a odvolatelia vo veciach C‑567/22 P až C‑569/22 P a C‑570/22 P navrhli zaviazať tieto inštitúcie na náhradu trov konania, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli jednotlivým odvolateľom tak v prvostupňovom konaní, ako aj v rámci prejednávaných odvolaní.
117
Podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je tiež uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, znášajú členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, svoje vlastné trovy konania. Parlament a Rada ako vedľajší účastníci prvostupňového konania znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
1.
Rozsudky Všeobecného súdu Európskej únie z 15. júna 2022, Dumitrescu a Schwarz/Komisia (T‑531/16, EU:T:2022:362), z 15. júna 2022, YT a YU/Komisia (T‑532/16, EU:T:2022:363), z 15. júna 2022, YV a i./Komisia (T‑533/16, EU:T:2022:364), ako aj z 15. júna 2022, YY a ZA/Súdny dvor Európskej únie (T‑545/16, EU:T:2022:366), sa zrušujú v rozsahu, v akom nimi Všeobecný súd zamietol žaloby, ktoré podali Vasile Dumitrescu a Guido Schwarz (T‑531/16), YT a YU (T‑532/16), YV (T‑533/16), ako aj ZA (T‑545/16), a domáhali sa nimi zrušenia rozhodnutia, ktorým Európska komisia (T‑531/16 až T‑533/16) a Súdny dvor Európskej únie (T‑545/16) prvýkrát stanovili v súvislosti s nimi paušálnu náhradu cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie, a v rozsahu, v akom v týchto rozsudkoch Všeobecný súd rozhodol o trovách konania.
2.
V zostávajúcej časti sa odvolania zamietajú.
3.
Rozhodnutia Európskej komisie, ktorými sa stanovujú nároky Vasileho Dumitresca a Guida Schwarza na paušálne náhrady cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1023/2013, v podobe, v akej sa tieto rozhodnutia odrážajú na ich výplatných listinách za jún 2014, sa zrušujú.
4.
Rozhodnutia Európskej komisie, ktorými sa stanovujú nároky YT a YU na paušálne náhrady cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1023/2013, v podobe, v akej sa tieto rozhodnutia odrážajú na ich výplatných listinách za jún a júl 2014, sa zrušujú.
5.
Rozhodnutie Európskej komisie, ktorým sa stanovuje nárok YV na paušálne náhrady cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1023/2013, v podobe, v akej sa toto rozhodnutie odráža na jeho výplatnej listine za júl 2014, sa zrušuje.
6.
Rozhodnutie Súdneho dvora Európskej únie, ktorým sa stanovuje nárok ZA na paušálne náhrady cestovných výdavkov podľa článku 8 ods. 2 druhého pododseku prílohy VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1023/2013, v podobe, v akej sa toto rozhodnutie odráža na jeho výplatnej listine za júl 2014, sa zrušuje.
7.
Komisia je povinná zaplatiť Vasilemu Dumitrescovi, ako aj Guidovi Schwarzovi sumu zodpovedajúcu rozdielu medzi výškou cestovných výdavkov, ktoré im už boli vyplatené za rok 2014, a sumou vyplývajúcou z uplatnenia náhrady vypočítanej za kilometer geografickej vzdialenosti medzi miestom výkonu práce a ich miestom pôvodu, spolu s úrokmi z omeškania v zákonnej sadzbe.
8.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Vasilemu Dumitrescovi a Guidovi Schwarzovi v konaní pred Všeobecným súdom Európskej únie vo veci T‑531/16 a v odvolacom konaní vo veci C‑567/22 P; trovy konania, ktoré vznikli YT a YU v konaní pred Všeobecným súdom vo veci T‑532/16 a v odvolacom konaní vo veci C‑568/22 P, a napokon trovy konania, ktoré vznikli YV v konaní pred Všeobecným súdom vo veci T‑533/16 a v odvolacom konaní vo veci C‑569/22 P.
9.
Súdny dvor Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli ZA v konaní pred Všeobecným súdom Európskej únie vo veci T‑545/16 a v odvolacom konaní vo veci C‑570/22 P.
10.
Európsky parlament a Rada Európskej únie znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.