62023CJ0654_RES
Vec C‑654/23
Inteligo Media SA
proti
Autoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Curtea de Apel Bucureşti)
Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. novembra 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spracovávanie osobných údajov a ochrana súkromia v sektore elektronických komunikácií – Smernica 2002/58/ES – Článok 13 ods. 1 a 2 – Nevyžiadané správy – Pojem správa ‚na účely priamej reklamy‘ – Získavanie elektronických kontaktných údajov ‚v súvislosti s predajom tovaru alebo služby‘ – Registrácia na online platforme poskytujúcej prístup k ďalšiemu obsahu – Zaslanie denných informácií elektronickou poštou – Nariadenie (EÚ) 2016/679 – Článok 6 – Zákonnosť spracúvania – Článok 95 – Vzťah k smernici 2002/58/ES“
Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Spracovávanie osobných údajov a ochrana súkromia v sektore elektronických komunikácií – Smernica 2002/58 – Nevyžiadané správy – Pojem správa na účely priamej reklamy – Získavanie elektronických kontaktných údajov v súvislosti s predajom produktu alebo služby – Registrácia na online platforme poskytujúcej bezplatný prístup k určitému obsahu a k informáciám – Bezplatné informácie zaslané prostredníctvom elektronickej pošty obsahujúce odkazy na spoplatnené články – Zahrnutie
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/58, zmenená smernicou 2009/136, článok 13 ods. 1 a 2)
(pozri body 40 – 63, bod 1 výroku)
Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Spracovávanie osobných údajov a ochrana súkromia v sektore elektronických komunikácií – Smernica 2002/58 – Nevyžiadané správy – Používanie elektronickej pošty na účely priamej reklamy – Neuplatniteľnosť podmienok zákonnosti spracúvania stanovených nariadením 2016/679
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2016/679, odôvodnenie 173 a článok 6 ods. 1, a článok 95; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/58, zmenená smernicou 2009/136, článok 13 ods. 2)
(pozri body 65 – 69, bod 2 výroku)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, spresnil pojmy správa ‚na účely priamej reklamy‘ a elektronické kontaktné údaje získané ‚v súvislosti s predajom produktu alebo služby‘ v zmysle článku 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách (
1
) v kontexte registrácie na online platforme poskytujúcej prístup k elektronickým informáciám. Súdny dvor tiež spresnil vzťah medzi touto smernicou a GDPR (
2
), pokiaľ ide o podmienky zákonnosti uplatniteľné na spracúvanie osobných údajov vykonávané v rámci nevyžiadanej správy v zmysle článku 13 uvedenej smernice.
Spoločnosť Inteligo Media je vydavateľom online publikácie avocatnet.ro, určenej pre informovanie širokej verejnosti, ktorá sa nešpecializuje na právnu oblasť, o každodenných legislatívnych zmenách v Rumunsku. V júli 2018 táto spoločnosť zaviedla systém plateného predplatného za časť obsahu dodávaného svojim čitateľom. V čase skutkových okolností vo veci samej Inteligo Media umožňovala bezplatný prístup k maximálnemu počtu článkov mesačne, po ktorého prekročení musel dotknutý užívateľ zriadiť bezplatný účet na online platforme prevádzkovanej spoločnosťou Inteligo Media. Registráciou do tejto služby získal užívateľ právo na prístup k určitému počtu ďalších článkov mesačne a na bezplatné zasielanie prostredníctvom elektronickej pošty denných informácií obsahujúcich súhrn legislatívnych noviniek, ktorými sa zaoberajú články v publikácii, vrátane hypertextových odkazov na tieto články. Užívateľ mal tiež možnosť získať odplatný prístup ku všetkým článkom publikácie. Užívatelia sa mohli rozhodnúť, že tieto informácie nechcú dostávať, alebo sa mohli kedykoľvek odhlásiť.
V septembri 2019 rumunský orgán na ochranu údajov (ďalej len „ANSPDCP“) vyhotovil protokol o priestupku, ktorým uložil spoločnosti Inteligo Media pokutu. ANSPDCP sa domnieval, že táto spoločnosť nebola schopná preukázať získanie výslovného súhlasu určitého počtu užívateľov so spracúvaním ich osobných údajov (e‑mail, heslo, užívateľské meno) a že tieto údaje, pôvodne získané na účely plnenia dotknutej zmluvy, boli spracované spôsobom nezlučiteľným s týmto účelom, teda na účely zaslania informácií.
Rozsudkom vyhláseným v decembri 2021 Tribunalul București (Vyšší súd Bukurešť, Rumunsko) čiastočne vyhovel návrhu spoločnosti Inteligo Media na zrušenie protokolu o priestupku, ktorý vypracoval ANSPDCP. Znížil najmä výšku pokuty uloženej tejto spoločnosti, pričom zotrval na konštatovaní správneho deliktu uvedeného v protokole.
Vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o odvolaniach podaných proti tomuto rozsudku, sa pýta na právny základ spracúvania osobných údajov, o ktoré ide vo veci samej, a na podmienky, ktoré musia byť splnené na to, aby sa takéto spracúvanie mohlo považovať za zákonné z hľadiska smernice o súkromí a elektronických komunikáciách a GDPR. Podľa tohto súdu je potrebné objasniť najmä podmienky, za ktorých možno e‑mailovú adresu užívateľa považovať za získanú „v súvislosti s predajom produktu alebo služby“ v zmysle článku 13 ods. 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách, ako aj rozsah pojmu „priama reklama“ uvedeného v tomto článku 13.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor uviedol, že ustanovenia uvedené v článku 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa majú uplatňovať len na správu „na účely priamej reklamy“.
Súdny dvor tak najprv preskúmal otázku, či je účelom posielania informácií, o aké ide vo veci samej, „priama reklama“ v zmysle článku 13 ods. 1 a 2 uvedenej smernice. Súdny dvor tak pripomenul, že pojem správa „na účely priamej reklamy“ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa komunikácie, ktoré sledujú obchodný účel a sú priamo a individuálne určené spotrebiteľovi. (
3
)
Súdny dvor konštatoval, že komunikácia, o ktorú ide vo veci samej, pozostáva z denných informácií zasielaných vo forme elektronickej pošty, ktorá obsahuje súhrn legislatívnych zmien spracovaných v článkoch online publikácie, ako aj hypertextové odkazy na tieto články. Podľa Súdneho dvora okolnosť, že táto komunikácia má aj informatívny obsah, nemôže znamenať, že by mala byť vylúčená z pojmu správa „na účely priamej reklamy“ v zmysle článku 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách, a teda z pôsobnosti tohto ustanovenia.
Súdny dvor naopak poznamenal, že cieľom takejto komunikácie je podnietiť dotknutých užívateľov k prístupu k platenému obsahu poskytovanému vydavateľom publikácie tým, že podporuje vyčerpanie počtu článkov, ktoré možno bezplatne prehliadať na dotknutej online platforme, a zakúpenie plného predplatného. Zameriava sa teda na podporu predaja tohto obsahu a sleduje tak obchodný účel. Okrem toho v rozsahu, v akom sa táto komunikácia šírená vo forme elektronickej pošty objavuje priamo v priečinku doručených správ súkromnej elektronickej pošty jeho príjemcov, Súdny dvor konštatoval, že sa uskutočňuje „na účely priamej reklamy“ (
4
), a to bez ohľadu na to, či tento účel možno vyvodiť len z obsahu komunikácie, alebo zo štruktúry ponuky jej odosielateľa.
Súdny dvor uviedol, že tento výklad pojmu správa „na účely priamej reklamy“ je podporený kontextom, do ktorého patrí, a cieľmi sledovanými smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách.
V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že článok 13 ods. 1 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách stanovuje zásadné pravidlo, ktoré podmieňuje zasielanie nevyžiadaných správ patriacich do jeho pôsobnosti požiadavkou predchádzajúceho súhlasu ich príjemcu. V prípade neexistencie takého súhlasu je takéto zaslanie prípustné len vtedy, ak sú splnené podmienky stanovené v článku 13 ods. 2 uvedenej smernice. Toto ustanovenie v prvom rade vyžaduje, aby odosielateľ dotknutej správy získal od svojich príjemcov ich elektronické kontaktné údaje na účely elektronickej pošty v rámci predaja produktu alebo služby, a to pri dodržaní právnej úpravy Európskej únie v oblasti ochrany údajov. (
5
) Tieto elektronické kontaktné údaje možno ďalej používať na účely priamej reklamy pod podmienkou, že táto reklama sa týka podobných produktov alebo služieb poskytovaných samotným odosielateľom. Napokon toto použitie podlieha podmienke, že príjemcovia majú jasne a jednoznačne možnosť bezplatne a jednoduchým spôsobom namietať voči takémuto použitiu ich elektronických kontaktných údajov v čase ich zberu a pri každej správe, v prípade, že takéto používanie predtým neodmietli.
Článok 13 ods. 4 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách navyše zakazuje prax posielania elektronickej pošty na účely priamej reklamy, pri ktorej sa skrýva alebo zatajuje totožnosť odosielateľa, v ktorého mene sa správa odosiela, alebo ktorá je v rozpore so smernicou 2000/31 (
6
), alebo pri ktorej chýba adresa, na ktorú môže príjemca poslať žiadosť o zastavenie takých správ, alebo ktorá dokonca príjemcov nabáda, aby navštívili internetové stránky, čo je v rozpore s článkom 6 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
Súdny dvor spresnil, že všetky tieto záruky sa týkajú dosiahnutia cieľov sledovaných smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách, ktorá má poskytnúť účastníkom ochranu proti narušeniu ich súkromia nevyžiadanými správami na účely priamej reklamy, najmä prostriedkami automatických volacích zariadení, telefaxov a elektronických správ vrátane správ SMS. Akýkoľvek iný výklad by mohol oslabiť potrebný účinok článku 13 tejto smernice a spochybniť v nej stanovenú úroveň ochrany súkromia. Súdny dvor tak dospel k záveru, že takú správu, o akú ide vo veci samej, treba považovať za uskutočnenú „na účely priamej reklamy“ v zmysle článku 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
V druhom rade Súdny dvor preskúmal, či elektronické kontaktné údaje užívateľov, ktorých sa zaslanie informácií týka, boli získané „v súvislosti s predajom produktu alebo služby“ v zmysle článku 13 ods. 2 tejto smernice.
Súdny dvor na jednej strane zdôrazňuje, že podľa všeobecne uznávanej definície sa pojem „predaj“ môže vzťahovať len na transakcie, ktoré predpokladajú vyplatenie odmeny. Na druhej strane článok 13 ods. 2 uvedenej smernice 2002/58 nerozlišuje podľa druhu dotknutej služby. Pokiaľ teda ide o služby, ktoré patria do pôsobnosti smernice o elektronickom obchode, Súdny dvor pripomenul, že odmenu za službu poskytovanú poskytovateľom v rámci jeho hospodárskej činnosti nemusia nevyhnutne platiť osoby, ktoré sú jej príjemcami. Platí to najmä vtedy, keď poskytovateľ služieb poskytuje službu bezodplatne na propagačné účely tovaru, ktorý predáva, alebo služieb, ktoré ponúka, takže cena tejto jeho činnosti je už zahrnutá do predajnej ceny tohto tovaru alebo služieb. (
7
) Tieto úvahy možno preniesť na výklad článku 13 ods. 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
Súdny dvor konštatoval, že o takýto prípad ide v prejednávanej veci, keďže Inteligo Media získala elektronické kontaktné údaje dotknutých užívateľov, keď si vytvorili bezplatný účet na online platforme prevádzkovanej touto spoločnosťou. Prihlásením sa k tejto službe získali užívatelia právo na bezplatný prístup k určitému počtu článkov uverejnených v dotknutej publikácii a zasielanie dotknutých informácií. Poskytovanie takejto služby má predovšetkým reklamný cieľ spočívajúci v propagácii plateného obsahu poskytovaného spoločnosťou Inteligo Media, pričom náklady na túto službu sú zahrnuté do ceny tohto obsahu.
Za týchto podmienok taká nepriama odmena, ktorá je súčasťou kúpnej ceny plného predplatného ponúkaného týmto poskytovateľom, o akú ide vo veci samej, zodpovedá požiadavke obsiahnutej v pojme „predaj“, ktorý zahŕňa platbu ako protihodnotu za službu. V dôsledku toho transakcia, akou je transakcia, v rámci ktorej Inteligo Media získala elektronické kontaktné údaje užívateľov, môže spadať pod pojem „predaj… služby“ v zmysle smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
Súdny dvor dodal, že tento výklad je v súlade s kontextom, v ktorom sa tento pojem používa, a s cieľmi sledovanými právnou úpravou, ktorej je súčasťou. V tejto súvislosti Súdny dvor po prvé spresnil, že, hoci výnimku stanovenú v článku 13 ods. 2 tejto smernice treba vykladať reštriktívne, nevylučuje možnosť, že odmenu požadovanú za „predaj“ v zmysle tohto ustanovenia môže zaplatiť iná osoba než príjemca produktu alebo služby, ktoré sú predmetom tejto transakcie. Zo znenia uvedeného ustanovenia naopak vyplýva, že normotvorca Únie iba stanovil, že elektronické kontaktné údaje dotknutých užívateľov musia byť získané „v súvislosti s predajom produktu alebo služby“.
Po druhé výklad znenia článku 13 ods. 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách musí byť v každom prípade v súlade s cieľom, ktorý toto ustanovenie sleduje. Potrebu reštriktívneho výkladu tohto ustanovenia preto nemožno chápať tak, že umožňuje výklad týchto pojmov, ktorý by ich zbavoval potrebného účinku. Pokiaľ pritom ide o cieľ sledovaný uvedeným ustanovením, normotvorca Únie mal v úmysle stanoviť výnimku zo zásady uvedenej v článku 13 ods. 1, ak boli elektronické kontaktné údaje dotknutých užívateľov získané „v súvislosti s existujúcimi zákazníckymi vzťahmi“, pričom tento vzťah bližšie necharakterizoval. (
8
)
V dôsledku toho a s výhradou overenia, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa zdá, že v prejednávanej veci je splnená tak podmienka, na základe ktorej mali byť elektronické kontaktné údaje dotknutých užívateľov získané „v súvislosti s predajom produktu alebo služby“, ako aj podmienka týkajúca sa podobnej povahy služby, ktorá je predmetom dotknutej reklamy. S prihliadnutím na vyššie uvedené Súdny dvor dospel k záveru, že článok 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa má vykladať v tom zmysle, že e‑mailovú adresu užívateľa získa vydavateľ online publikácie „v súvislosti s predajom produktu alebo služby“ v zmysle tohto článku 13 ods. 2, ak si tento užívateľ na jeho online platforme zriadi bezplatný účet, ktorý mu dáva právo na bezplatný prístup k viacerým článkom tejto publikácie, na bezplatný príjem prostredníctvom elektronickej pošty denných informácií obsahujúcich súhrn legislatívnych noviniek spracovaných v článkoch tejto publikácie vrátane hypertextových odkazov na tieto články, ako aj právo na odplatný prístup k ďalším článkom a analýzam uvedenej publikácie. Zaslanie takýchto informácií predstavuje používanie elektronickej pošty na účely „priamej reklamy“„podobných produktov alebo služieb“ v zmysle tohto posledného uvedeného ustanovenia.
V druhom rade Súdny dvor spresnil vzťah medzi smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách a GDPR v kontexte podmienok zákonnosti spracúvania osobných údajov v rámci nevyžiadanej správy.
Súdny dvor uviedol, že podľa výslovného znenia článku 95 GDPR sa týmto nariadením fyzickým či právnickým osobám neukladajú dodatočné povinnosti, pokiaľ ide o spracúvanie v súvislosti s poskytovaním verejne dostupných elektronických komunikačných služieb vo verejných komunikačných sieťach v Únii, v prípadoch, keď podliehajú konkrétnym povinnostiam s rovnakým cieľom stanoveným v uvedenej smernici. Navyše z GDPR (
9
) tiež vyplýva, že by sa malo uplatňovať na všetky záležitosti týkajúce sa ochrany základných práv a slobôd pri spracúvaní osobných údajov, ktoré nepodliehajú osobitným povinnostiam s rovnakým cieľom uvedeným v smernici o súkromí a elektronických komunikáciách vrátane povinností prevádzkovateľa a práv fyzických osôb. Článok 13 ods. 2 tejto smernice pritom vyčerpávajúcim spôsobom upravuje podmienky a účely spracúvania, ako aj práva dotknutej osoby. Aj prevádzkovateľovi ukladá „osobitné povinnosti“ v zmysle článku 95 GDPR.
V dôsledku toho zákonnosť spracúvania osobných údajov vykonávaného v rámci správy patriacej do pôsobnosti článku 13 ods. 2 o súkromí a elektronických komunikáciách možno preukázať na základe tohto ustanovenia, pričom nie je potrebné ju posúdiť vzhľadom na podmienky zákonnosti stanovené v GDPR. (
10
) S prihliadnutím na vyššie uvedené, ak prevádzkovateľ používa e‑mailovú adresu užívateľa na účely zaslania nevyžiadanej správy tomuto užívateľovi v súlade s článkom 13 ods. 2 tejto smernice, podmienky zákonnosti spracúvania stanovené v článku 6 ods. 1 GDPR sa neuplatnia.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/58/ES z 12. júla 2002 o spracovávaní osobných údajov a ochrane súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách) (Ú. v. EÚ L 201, 2002, s. 37; Mim. vyd. 13/029, s. 514).
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/679 z 27. apríla 2016 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje smernica 95/46/ES (všeobecné nariadenie o ochrane údajov) (Ú. v. EÚ L 119, 2016, s. 1, ďalej len „GDPR“).
(
3
)	Rozsudok z 25. novembra 2021, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, bod 47).
(
4
)	V zmysle článku 13 ods. 1 a 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 95/46/ES z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (Ú. v. ES L 281, 1995, s. 31; Mim. vyd. 13/015, s. 355), alebo prípadne GDPR.
(
6
)	Smernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (‚smernica o elektronickom obchode‘) (Ú. v. EÚ L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399, článok 6).
(
7
)	Rozsudok z 15. septembra 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, body 41 a 42).
(
8
)	Odôvodnenie 41 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách.
(
9
)	Odôvodnenie 173 GDPR.
(
10
)	Článok 6 ods. 1 písm. a) až f) GDPR.