62006CC0296
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
prednesené 25. októbra 2007 (
1
)
Vec C-296/06
Telecom Italia SpA
proti
Ministero dell’Economia e delle Finanze
a
Ministero delle Comunicazioni
„Telekomunikačné služby — Smernica 97/13/ES — Články 6, 11, 22 a 25 — Poplatky a úhrady uplatniteľné na všeobecné oprávnenia a individuálne licencie — Povinnosť uložená bývalému držiteľovi výlučného práva — Dočasné zachovanie“
I — Úvod
1.
Táto prejudiciálna otázka, ktorú na základe článku 234 ES predložil Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Taliansko), sa týka problematiky dobre známej Súdnemu dvoru, pričom sa však vyznačuje malými odlišnosťami, ktoré sa zatiaľ v iných, už vyriešených veciach nevyskytli. (
2
)
2.
Už päťkrát sa v judikatúre Spoločenstva stanovilo, že smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997 o spoločnom rámci pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie v odvetví telekomunikačných služieb (
3
) [neoficiálny preklad] zakazovala členským štátom ukladať podnikom, ktoré sú držiteľmi individuálnych licencií, poplatky neupravené jej článkom 11 a vyžadovala, aby sa poplatky vypočítavali v závislosti od výdavkov spojených s vydaním licencií.
3.
Prvýkrát to bolo v prípade rozsudku z 18. septembra 2003, Albacom a Infostrada (
4
), vyhlásenému s cieľom pomôcť Consiglio di Stato (Štátna rada) Talianskej republiky pri rozhodovaní sporu týkajúceho sa poplatku vypočítaného na základe obratu telekomunikačných spoločností, teda pri rozhodnutí, ktoré bolo prebraté aj do uznesenia z 8. júna 2004, Telecom Italia Mobile a i. (
5
).
4.
Stále na pozadí talianskeho právneho poriadku a v odpovedi tomu istému Consiglio di Stato sa v rozsudku z 18. júla 2006, Nuova società di telecomunicazioni (
6
), rozhodlo, že dotknutý článok 11 odporuje takej právnej úprave, ktorá ukladá držiteľovi individuálnej licencie na poskytovanie služieb verejnej telekomunikačnej siete, aby zaplatil dodatočný poplatok za súkromné používanie uvedenej siete.
5.
Následne bolo v rozsudku z 19. septembra 2006, i-21 Germany a Arcor (
7
), oznámené nemeckému Bundesverwaltungsgericht (Najvyšší spolkový správny súd), že systému zavedenému smernicou 97/13 odporuje uloženie poplatku za individuálne licencie, pri ktorého výpočte sa zohľadnili všeobecné administratívne náklady regulačného orgánu za obdobie 30 rokov.
6.
Jedenásť mesiacov predtým v rozsudku z 20. októbra 2005, ISIS Multimedia a Firma 02 (
8
), Súdny dvor oznámil už spomínanému nemeckému súdu, že predmetnej smernici odporuje, aby noví operátori boli povinní platiť poplatok za pridelenie telefónnych čísel v sume omnoho vyššej, ako sú náklady spojené s ich pridelením, ak podnik majúci dominantné postavenie, ktorý je právnym nástupcom bývalého monopolu, tieto čísla získal bezplatne.
7.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, vo vzťahu ku ktorému mi tak ako v štyroch predchádzajúcich veciach prináleží predniesť svoje návrhy, sa nachádza v trochu odlišnom kontexte. Ide tu totiž o otázku, či členské štáty môžu na základe článku 22 smernice 97/13 predĺžiť až do 1. januára 1999 povinnosť bývalých výlučných koncesionárov zaplatiť peňažné protiplnenie, povinnosť, ktorej nesúlad s článkom 11 uvedenej smernice nik nespochybňuje.
II — Právny rámec
A — Právna úprava Spoločenstva: smernica 97/13
8.
K otvoreniu trhu s telekomunikáciami došlo v Európskej únii 1. januára 1998 (
9
) a smernica 97/13 sa javí ako jeden z jeho najúčinnejších nástrojov. Táto právna úprava zosúladila nevyhnutnosť štátnej kontroly uvedených zdrojov, ktorá je vyjadrená vo forme „oprávnení“, a nezvratnú liberalizáciu tohto odvetvia, s cieľom vytvoriť podmienky, v ktorých sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb prispejú k upevneniu hospodárskej súťaže. Na tento účel smernica 97/13 stanovuje jednotný rámec založený na zásadách proporcionality, transparentnosti a zákazu diskriminácie, v ktorom neexistencia obmedzení slobodného poskytovania telekomunikačných služieb a prevádzkovania telekomunikačných sietí predstavuje základné pravidlo. Cieľom normotvorcu Spoločenstva bolo umožniť distribúciu a využívanie týchto služieb bez obmedzení, prípadne na základe „všeobecných oprávnení“, ako aj to, aby sa „individuálne licencie“ udeľovali len výnimočne alebo s cieľom doplniť uvedené všeobecné oprávnenia. (
10
)
9.
Články 6 a 11 smernice 97/13 sú súčasťou tohto smerovania, ktorého cieľom je podporovať hospodársku súťaž na telekomunikačnom trhu a ukladať podnikom len také obmedzenia alebo povinnosti, ktoré sú nevyhnutné, a rešpektovať pritom zásadu proporcionality. (
11
) Článok 6 je nazvaný „Poplatky a úhrady uplatniteľné v konaniach o všeobecných oprávneniach“ [neoficiálny preklad] a článok 11 má názov „Poplatky a úhrady uplatniteľné na individuálne licencie“ [neoficiálny preklad].
10.
Článok 11 ods. 1 smernice 97/13 zakazuje členským štátom požadovať od držiteľov individuálnych licencií iné poplatky ako tie, ktorých cieľom je pokrytie administratívnych nákladov spojených s udeľovaním, so správou, s kontrolou a uplatňovaním príslušných individuálnych licencií, v zmysle článku 11 ods. 2 uvedenej smernice však členské štáty môžu v prípade obmedzených zdrojov uložiť nediskriminačné poplatky s cieľom zabezpečiť optimálne použitie takýchto zdrojov.
11.
V zmysle článku 25 smernice 97/13 členské štáty musia zosúladiť svoje právne predpisy so smernicou najneskôr do 31. decembra 1997.
12.
V každom prípade však článok 22 smernice 97/13 pod názvom „Oprávnenia existujúce ku dňu nadobudnutia účinnosti tejto smernice“ [neoficiálny preklad] stanovuje: (
12
)
„1.   Členské štáty prijmú všetky nevyhnutné opatrenia, aby sa oprávnenia existujúce ku dňu nadobudnutia účinnosti tejto smernice zosúladili s touto smernicou najneskôr do 1. januára 1999.
2.   Ak uplatnenie ustanovení tejto smernice spôsobí zmenu podmienok už existujúcich oprávnení, členské štáty môžu predĺžiť platnosť týchto podmienok, s výnimkou podmienok priznávajúcich osobitné alebo výlučné práva, ktoré boli zrušené alebo sa musia zrušiť na základe práva Spoločenstva, a to za podmienky, že tým nie sú dotknuté práva iných podnikov vyplývajúce z práva Spoločenstva vrátane tejto smernice. V takom prípade členské štáty oznámia Komisii opatrenia prijaté na tento účel a odôvodnia ich.
3.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 2, povinnosti týkajúce sa oprávnení existujúcich ku dňu nadobudnutia účinnosti tejto smernice, ktoré nebudú zosúladené s ustanoveniami tejto smernice najneskôr do 1. januára 1999, strácajú svoju účinnosť.
V odôvodnených prípadoch môže Komisia túto lehotu na žiadosť členských štátov predĺžiť.“ [neoficiálny preklad]
B — Taliansky právny poriadok: poplatok za individuálne licencie
13.
Codice postale e delle telecomunicazioni (Poštový a telekomunikačný zákonník) z roku 1973 (
13
) vyhradzoval rádiokomunikačné služby štátu (článok 1), hoci pripúšťal, aby boli prevádzkované nepriamo na základe koncesie (článok 4), pričom koncesionár bol povinný platiť ročný poplatok (článok 188), ktorý bol stanovený pomerne k hrubým príjmom z činnosti po odpočítaní súm zaplatených koncesionárom siete. (
14
)
14.
Keď sa v Európskej únii začal proces liberalizácie tohto odvetvia, zákonný dekrét č. 545 z 23. októbra 1996 (
15
) zosúladil taliansku právnu úpravu s právom Spoločenstva a následne sa po niekoľkých zmenách stal zákonom č. 650 z 23. decembra 1996 (
16
).
15.
Nová právna úprava zrušila výlučné a osobitné práva a priznala akémukoľvek podniku možnosť poskytovať telekomunikačné služby a inštalovať telekomunikačné siete za podmienky, že získajú úradné povolenie. Článok 4 ods. 1 a 2 zákona č. 249 z 31. júla 1997 (
17
) o vytvorení Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (regulačný telekomunikačný úrad) a stanovení pravidiel pre rádiotelevízne a telekomunikačné systémy tento prístup potvrdil.
16.
Dekrét prezidenta Talianskej republiky č. 318 z 19. septembra 1997 (
18
), ktorým sa preberá smernica 97/13, zosúladil talianske právo s požiadavkami právneho poriadku Spoločenstva. Dočasnú platnosť pôvodných osobitných a výlučných práv stanovil článok 2 ods. 3 tohto dekrétu do 1. januára 1998, pričom následne tento článok prebral článok 22 smernice 97/13 (článok 22 ods. 4 až 6).
17.
Článok 6 ods. 20 dekrétu prezidenta Talianskej republiky č. 318 stanovuje, že poplatok požadovaný za individuálne licencie slúži výlučne na pokrytie administratívnych nákladov spojených s ich poskytnutím, (
19
) v dôsledku čoho sa článok 188 Codice postale stal obsolentným.
18.
V každom prípade, s cieľom zjednodušiť prebratie, bola platnosť tohto článku Codice postale predĺžená na obdobie, ktoré na základe svojho voľného posúdenia určí Autorità (článok 21 ods. 2). Toto pravidlo bolo zrušené článkom 20 ods. 4 zákona č. 448 z 23. decembra 1998 o pravidlách v oblasti verejných financií na účely stability a rozvoja (rozpočtovým zákonom na rok 1999) (
20
), ktorý vo svojom článku 20 ods. 3 potvrdil, že uvedený článok 188 Codice postale bol obsolentný od 1. januára 1999, v dôsledku čoho bol teda účinný počas celého roka 1998.
III — Skutkové okolnosti sporu a prejudiciálna otázka
19.
Telecom Italia SpA, výlučný koncesionár verejných telekomunikačných služieb od roku 1964, je v súčasnosti držiteľom individuálnej licencie na výkon činnosti súvisiacej s týmito službami a za rok 1998 zaplatil poplatok vo výške 385896593 eur zvýšený o úroky.
20.
S cieľom vrátiť túto sumu sa žalobca obrátil na Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, ktorý rozhodnutím z 10. mája 2006, opierajúc sa pritom o rozsudok Albacom a Infostrada, požiadal Súdny dvor, aby sa vyjadril k „výkladu a pôsobnosti“ článkov 11, 22 a 25 smernice 97/13 a najmä k zlučiteľnosti článku 20 ods. 3 zákona č. 448 z roku 1998 s týmito ustanoveniami.
IV — Konanie pred Súdnym dvorom
21.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol zapísaný do registra kancelárie Súdneho dvora 3. júla 2006. Žalobca vo veci samej, talianska vláda a Komisia predložili písomné pripomienky a ich zástupcovia ústne predniesli svoje tvrdenia na pojednávaní 4. októbra 2007.
V — Posúdenie prejudiciálnej otázky
A — Vymedzenie problematiky
22.
Hoci Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio často predkladá Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, v rozhodujúcom okamihu je však skúpy na slovo, pretože Súdnemu dvoru položí otázku, ktorá má hlbšiu podstatu, ako vyplýva z jej znenia.
23.
Vo svojej veľkej zdržanlivosti sa obmedzuje na to, že bez ďalšieho upresnenia žiada o výklad a určenie pôsobnosti článkov 11, 22 a 25 smernice 97/13, aby ich mohol konfrontovať s článkom 20 ods. 3 talianskeho zákona č. 448 z roku 1998. Táto stručnosť, nie však presnosť, skrýva skutočné dôvody návrhu na začatie prejudiciálneho konania a sťažuje správne pochopenie otázky. Prejudiciálna otázka sa totiž sústreďuje na článok 22 vyššie uvedenej smernice, keďže úlohou ostatných článkov, ktorá však nie je nijako zbytočná, je jeho vymedzenie.
24.
Spor vo veci samej si totiž vyžaduje, aby sa odpovedalo na otázku, či na základe článku 22 smernice 97/13 môže byť požiadavka úhrady, ktorá je v rozpore s jej článkom 11, platná až do 31. decembra 1998, teda po tom, ako uplynula lehota na prebratie smernice 97/13 uvedená v článku 25 (konkrétne 31. decembra 1997). (
21
)
25.
Takejto otázke však musí predchádzať preskúmanie rozporu medzi zaplatením poplatku zo strany Telecom Italia (ako aj medzi vnútroštátnymi predpismi, na základe ktorých sa tento poplatok vybral) a systémom zavedeným smernicou 97/13, najmä jej článkom 11. Preskúmanie tohto rozporu prináleží vnútroštátnemu súdu, keďže Súdny dvor sa musí obmedziť na to, aby mu poskytol relevantné výkladové pravidlá práva Spoločenstva, ako to už urobil v rozsudkoch Albacom a Infostrada, ISIS Multimedia a Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni a i-21Germany a Arcor.
26.
V každom prípade však odpoveď možno nájsť ľahko, keďže podľa judikatúry je cieľom peňažných poplatkov, ktorých zaplatenie sa na základe dotknutého článku 11 vyžaduje od podnikov, ktoré sú držiteľmi individuálnych telekomunikačných licencií, pokryť správne náklady spojené s ich vydaním a vykonaním, s výnimkou toho, že by sa týkali obmedzených zdrojov, pričom v takom prípade sa poplatok zabezpečujúci ich optimálne využitie pripúšťa. Podľa tejto tézy poplatok vypočítaný na základe prognózy bežných nákladov organizácie vydávajúcej licencie na obdobie tridsiatich rokov (rozsudok i-21 Germany a Arcor), poplatky vypočítané v závislosti od obratu držiteľov licencií (rozsudok Albacom a Infostrada) a požiadavka na zaplatenie doplnkového poplatku za súkromné použitie verejnej telekomunikačnej siete, ktorá im bola zverená, stanovená podľa kritérií, ktoré nie sú upravené v uvedenom článku 11 (rozsudok Nuova società di telecomunicazioni), nie sú v súlade s týmto systémom.
27.
Niet nijakých pochybností (prinajmenšom pre vnútroštátny súd a účastníkov prejudiciálneho konania), že rovnaký osud postihne aj poplatok požadovaný od Telecom Italia za poskytnutie licencie na rok 1998, ktorého výška bola vypočítaná v závislosti od hrubých príjmov z jeho činnosti.
28.
Navzdory tomuto zisteniu je však nutné položiť si otázku, či napriek nezlučiteľnosti so smernicou 97/13 nie je potrebné predĺžiť platnosť tohto poplatku o jeden rok na základe článku 22 tejto smernice, ktorého znenia sa týkajú aj jej odôvodnenia č. 26 a 27.
B — Cieľ článku 22 smernice 97/13
29.
Z názvu tohto článku („Oprávnenia existujúce ku dňu nadobudnutia účinnosti tejto smernice“ [neoficiálny preklad]) v spojení so začiatkom odôvodnenia č. 26 (
22
) vyplýva prvá indícia týkajúca sa skutočnosti, že jeho cieľom je chrániť bývalé koncesie, ktoré zatiaľ ostali v platnosti, aj v harmonizovanom režime, aby sa zachovali hodnoty vlastné každému právnemu spoločenstvu, konkrétne stabilita a kontinuita právnych vzťahov. Na tieto účely článok 22 ods. 2 smernice 97/13 umožňuje členským štátom, aby rozhodli o predĺžení platnosti oprávnení, (
23
) ktoré sú dotknuté novou organizáciou.
30.
Táto snaha o zachovanie predchádzajúceho stavu je však obmedzená. (
24
) Najskôr treba uviesť, že článok 22 ods. 1 smernice 97/13 stanovuje lehotu, (
25
) pretože vnútroštátnym zákonodarcom ukladá, aby do 1. januára 1999 prispôsobili tieto oprávnenia podmienkam smernice, teda do dátumu, ktorý sa nachádza aj v odseku 3 prvom pododseku a od ktorého povinnosti vyplývajúce z nezosúladených oprávnení stratia účinnosť. Stanovené sú tiež ďalšie hmotnoprávne obmedzenia; samotný odsek 2 je v tomto ohľade veľmi jasný, lebo bráni zachovaniu podmienok na základe osobitných alebo výlučných práv, ako aj tých podmienok, ktoré spôsobujú ujmu tretím osobám.
31.
Článok 22 ods. 2 smernice 97/13 totiž hovorí o „podmienkach“ uplatniteľných na skoršie „oprávnenia“, ktorých platnosť sa mohla predĺžiť, okrem tých, ktoré poskytovali „osobitné a výlučné práva“, tým totiž platnosť uplynula 31. decembra 1997. Odsek 3 tohto článku odkazuje na „povinnosti“ týkajúce sa týchto oprávnení, ktoré mohli ostať v platnosti až do 31. decembra 1998. Tieto „povinnosti“ sú podskupinou uvedených podmienok, pričom ide o pojem, ktorý môže zahŕňať práva a povinnosti. Keďže odsek 3 sa začína vetou „bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 2“ [neoficiálny preklad], je potrebné, aby sa platnosť „povinností“ spojených s „osobitnými a výlučnými právami“ nepredlžovala do 31. decembra 1998. Tento prístup spočívajúci v systematickom približovaní sa zneniu článku 22 vyvracia tvrdenie vyjadrené zástupcom talianskej vlády na pojednávaní týkajúcom sa tejto prejudiciálnej otázky, ktorý navrhol oddelený výklad oboch ustanovení, akoby šlo o vzduchotesné komory.
32.
V dôsledku toho členským štátom prináležalo, aby svoj právny poriadok prispôsobili smernici 97/13 do 31. decembra 1997, pričom však platnosť skorších oprávnení mohli predĺžiť o jeden rok aj v prípade, že boli v rozpore s touto smernicou, pokiaľ neposkytovali žiadne výlučné práva ani nemali dopad na právne vlastníctvo tretích osôb, pričom v takom prípade bol absolútne posledným dňom dotknutej ročnej lehoty 31. december 1998.
33.
Odôvodnenie č. 26 smernice 97/13 potvrdzuje toto stanovisko, pretože zbavuje účinku „oprávnenia, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva, najmä tie, ktoré poskytujú ich držiteľom osobitné alebo výlučné práva, [ktoré] sú…, neúčinné odo dňa uvedeného v relevantných opatreniach Spoločenstva; …čo sa týka iných práv, ktoré nezasahujú do záujmov iný podnikov…, členské štáty môžu predĺžiť ich platnosť s cieľom vyhnúť sa žiadostiam o náhradu škody“ [neoficiálny preklad].
34.
V dôsledku toho sa zdá byť jasné, tak ako to uvádza zástupca Telecom Italia, že normotvorca chcel poskytnúť dlhšiu lehotu s cieľom umožniť prispôsobenie koncesií a oprávnení, ktoré nemali dopad na hospodársku súťaž, lebo neohrozovali ciele harmonizácie Spoločenstva.
C — O cene skoršej koncesie
35.
Preskúmanie poplatku zaplateného Telecom Italia, o ktorého vrátenie Telecom Italia žiada v spore v konaní vo veci samej, si vyžaduje nasledujúci myšlienkový postup, lebo ak by sa dospelo k záveru, že vytvára osobitné alebo výlučné práva alebo že jeho zachovanie zasahuje do záujmov tretích osôb, nemohol by ostať v platnosti aj v roku 1998.
36.
Najskôr je potrebné zamietnuť druhú možnosť, pretože prechodné predĺženie povinnosti upadajúceho monopolu platiť poplatok, ktoré má ďaleko od „zasahovania do záujmov iných podnikov“, takýmto podnikom zjednodušuje úlohu, lebo skorší koncesionár musí znášať dodatočné bremeno.
37.
Prvá možnosť je na tom rovnako, keďže sporné opatrenie neposkytuje „osobitné a výlučné práva“, ale sa obmedzuje iba na zabezpečenie odmeny. Bolo by však absurdné, ak by sa úvaha zastavila na tomto mieste, lebo vrátenie poplatku sa úzko viaže na toto privilegované postavenie, ktoré nová právna úprava zamýšľala ukončiť. Inými slovami, článok 22 smernice 97/13 zakazuje predĺžiť poskytovanie telekomunikačných služieb na obdobie po 31. decembri 1997 výlučne jediným podnikom alebo viacerými podnikmi majúcimi osobitné práva a tento zákaz má nevyhnutne dopad na protiplnenia poskytované za týchto okolností.
38.
V dôsledku toho sa Telecom Italia správne domnieva, že keďže od 1. januára 1998 prestal byť jediným poskytovateľom telekomunikačných služieb v Taliansku, od tohto okamihu tiež prestal mať povinnosť platiť do štátnej pokladnice sumu zodpovedajúcu poplatku za koncesiu, lebo nič de lege lata ani de lege ferenda neodôvodňuje predĺženie platnosti tejto povinnosti. Ani znenie smernice, ani jej duch nepodopierajú žiadne protichodné stanovisko.
39.
Smernica 97/13 je súčasťou úsilia Spoločenstva liberalizovať trh elektronických komunikácií tak, že sa podporí hospodárska súťaž prostredníctvom zákazu ukladať podnikom viac obmedzení a povinností, ako je nevyhnutné, (
26
) že sa obmedzí daňová právomoc členských štátov, ktoré majú povinnosť neukladať iné povinnosti, ako sú povinnosti stanovené normotvorcom Spoločenstva. (
27
) V snahe zrovnoprávniť, vďaka zásadám transparentnosti, zákazu diskriminácie a proporcionality, všetkých konkurentov v najrozhodujúcejšom okamihu, čiže v okamihu vstupu do odvetvia a tým rozvrátiť status quo zdedený z minulosti, (
28
) možno úhradu poplatku zodpovedajúceho skoršej koncesii za rok 1998 požadovať od Telecom Italia len v prípade, že by tento podnik mal takú výhodu, ktorú by bolo potrebné vyrovnať, a že práve takáto úhrada by bola jediným prostriedkom na jej kompenzáciu.
40.
Hoci ide o otázku, ktorú by mal objasniť vnútroštátny súd, nebolo preukázané, že v tomto konkrétnom okamihu (konkrétne 1. januára 1998) sa podnik, ktorý bol pôvodne talianskym monopolom, nachádzal vo vzťahu k svojim konkurentom v nadradenom postavení. Navyše, podľa mňa, ako by to tak aj bolo, najlepším spôsobom na vyrovnanie síl by nebolo zachovanie určitej súčasti (platenia poplatku) inštitútu (výlučnej koncesie), ktorý právny poriadok Spoločenstva zakazuje, (
29
) ale naopak, uplatnenie iných prostriedkov vytvorených týmto právnym poriadkom na účely dosiahnutia rovnováhy a uloženie osobitných (podľa výrazu, ktorý použil zástupca Italia Telecom na pojednávaní týkajúcom sa tejto prejudiciálnej otázky, „asymetrických“) povinností dominantným podnikom. Dobrým príkladom na dokreslenie uvedeného návrhu je článok 4a smernice 90/338, zmenenej a doplnenej smernicou 96/19, ktorý ukladá členským štátom, aby dbali na to, aby podniky, ktoré majú osobitné alebo výlučné práva, poskytovali prepojenie s ich telefonickou hlasovou službou a ich verejnou sieťou všetkým podnikom oprávneným poskytovať takéto služby alebo prevádzkovať takéto siete. (
30
)
VI — Návrh
41.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio odpovedal, že:
Smernici Európskeho parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997 o spoločnom rámci pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie v odvetví telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] a najmä jej článkom 11, 22 a 25 odporuje, aby členské štáty od bývalého výlučného koncesionára, ktorý mal osobitné práva, ktoré zanikli, a ktorý je v súčasnosti držiteľom individuálnej licencie, vyžadovali až do 31. decembra 1998 platenie iných poplatkov, ako sú poplatky upravené v článku 11 vyššie uvedenej smernice.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Generálny advokát, ktorý sa už roky stretáva s výkladom ustanovení Spoločenstva na základe návrhov na začatie prejudiciálneho konania, ktorých pôvod a skutkové okolnosti, z ktorých vychádzajú, sú veľmi rozmanité, pripomína maliara, ktorý po tom, ako na plátne stvárnil svoj obraz, ho opätovne dopĺňa o ďalšie detaily a odtiene, pretože sa zmenilo svetlo alebo prostredie, prípadne stav jeho mysle je iný ako predtým. Francisco de Goya a jeho „Maja“, oblečená a vyzlečená, sú toho dobrým príkladom. Ak si odmyslíme najzrejmejší rozdiel, ťahy štetcom v oblečenej Maje, sú jemnejšie, pastózne a plné, akoby sa maliar ponáhľal vymaľovať obraz, čo je úplným protikladom akademickej dokonalosti vyzlečenej Maje, namaľovanej s veľkou precíznosťou a jemnosťou vyžadovanou daným okamihom, ako si možno všimnúť pri kresbe kresla, vankúša a plachty, čo je bezpochyby odrazom maliarovej vášne ku Cayetane de Silva y Álvarez de Toledo, 13. vojvodkyni z Alby.
(
3
)	Ú. v. ES L 117, s. 15.
(
4
)	Veci C-292/01 a C-293/01, Zb. s. I-9499.
(
5
)	Veci C-250/02 až C-253/02 a C-256/02; zatiaľ neuverejnené.
(
6
)	Vec C-339/04, Zb. s. I-6917.
(
7
)	Veci C-392/04 a C-422/04, Zb. s. I-8559.
(
8
)	Veci C-327/03 a C-328/03, Zb. s. I-8877.
(
9
)	Kvôli presnejšej analýze vývoja tohto trhu v Spoločenstve odkazujem na svoje návrhy z 9. decembra 2004 vo veci ISIS Multimedia a Firma 02, body 3 až 5, a z 27. októbra 2005 vo veci Nuova società di telecomunicazioni, body 3 až 6; odkazujem tiež na svoje návrhy prednesené 27. februára 2007 vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok zo 14. júna 2007, Telefonica 02 Czech Republic, C-64/06, Zb. s. I-4887, body 4 až 7, ako aj na návrhy z 28. júna 2007 vo veci Deutsche Telekom, C-262/06, vec v konaní, body 5 a 6.
(
10
)	Návrhy z 12. decembra 2002, Albacom a Infostrada, body 2 až 4; Nuova società di telecomunicazioni, body 7 až 10; ISIS Multimedia a Firma 02, body 7 až 8; a zo 16. marca 2006, vo veci i-21 Germany a Arcor, body 6 až 9.
(
11
)	Body 5 návrhov Albacom a Infostrada; 9 návrhov ISIS Multimedia a Firma 02; 11 návrhov Nuova società di telecomunicazioni; ako aj body 10 a 11 návrhov i-21 Germany a Arcor.
(
12
)	Táto poznámka pod čiarou nemá z hľadiska slovenského prekladu návrhov význam.
(
13
)	Prijatý dekrétom prezidenta Talianskej republiky č. 156 z 29. marca 1973 [Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (ďalej len „GURI“), č. 13 z 3. mája 1973, riadna príloha, s. 2].
(
14
)	Informácie týkajúce sa výpočtu poplatku sú uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania (s. 6 a 7).
(
15
)	Disposizioni urgenti per l’esercizio dell’attività radiotelevisiva (GURI č. 249 z 23. októbra 1996, s. 33).
(
16
)	GURI č. 300 z 23. decembra 1996, s. 16.
(
17
)	Istituzione dell’Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (GURI č. 177 z 31. júla 1997, riadna príloha, s. 5).
(
18
)	Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni (GURI č. 221 z 22. septembra 1997, riadna príloha, s. 5).
(
19
)	Vyhláškou ministerstva z 5. februára 1998 (GURI č. 63 zo 17. marca 1998, s. 27) minister financií, rozpočtu a hospodárskeho plánovania uložil na základe článku 6 dekrétu prezidenta Talianskej republiky č. 318 z roku 1997 držiteľom individuálnej licencie povinnosť zaplatiť do štátneho rozpočtu: a) pri podaní žiadosti poplatok na úhradu nákladov spojených s vyhotovením a poskytnutím licencie (článok 3); b) ročný poplatok na zabezpečenie pokrytia nákladov súvisiacich s kontrolou prevádzkovania služby (článok 4); c) taktiež ročný poplatok za použitie obmedzených zdrojov (článok 5), a d) ešte jeden ročný poplatok za pridelenie čísel (článok 6).
(
20
)	Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (GURI č. 302 z 29. decembra 1998, riadna príloha, s. 5).
(
21
)	Tento dátum sa javí ako logický vo vzťahu k vôli normotvorcu Spoločenstva liberalizovať telekomunikačný trh od 1. januára 1998, ktorá bola vyjadrená v článku 2 smernice Komisie 90/388/EHS z 28. júna 1990 o hospodárskej súťaži na trhu telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 192, s. 10), zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 96/19/ES z 13. marca 1996 (Ú. v. ES L 74, s. 13). Odôvodnenie č. 1 smernice 97/13 odkazuje na tento záväzok, ako to zdôraznil aj Súdny dvor (rozsudok Albacom a Infostrada, bod 35) a tiež ja sám (návrhy vo veci Nuova società di telecomunicazioni, body 45 a 46).
(
22
)	„… táto smernica sa uplatňuje tak na existujúce, ako aj na budúce oprávnenia; … niektoré licencie sa poskytli na dlhšie obdobia ako do 1. januára 1999…“ [neoficiálny preklad]
(
23
)	Článok 2 ods. 1 písm. a) smernice 97/13 vymedzuje oprávnenie ako „povolenie definujúce rôzne práva a činnosti typické pre oblasť telekomunikácií a umožňujúce podnikom poskytovať telekomunikačné služby, prípadne povoľujúce vytvorenie a/alebo prevádzkovanie telekomunikačných sietí nevyhnutných na poskytovanie týchto služieb, a to vo forme ‚všeobecného oprávnenia‘ alebo ‚individuálnej licencie‘…“ [neoficiálny preklad]
(
24
)	Tento smäd po starých časoch mi pripomína vetu Thomasa Manna, ktorá otvára jeho tetralógiu Jozef a jeho bratia: „Studnica minulosti je hlboká. Nemalo by sa povedať, že je bez dna…, keď hovoríme o minulosti človeka, o tejto tajomnej bytosti, ktorá v sebe skrýva aj našu ľudskú radostnú, ale aj neľudsky nešťastnú a bolestivú existenciu. Je zrejmé, že jej záhadnosť je ‚alfou a omegou‘ všetkých našich rozhovorov a otázok, že dáva oheň a podnecuje naše slová a zdôrazňuje naliehavosť našich otázok.“ [voľný preklad]
(
25
)	Ktorá môže byť predĺžená na základe článku 22 ods. 3 druhého pododseku.
(
26
)	Návrhy vo veciach Nuova società di telecomunicazioni, bod 11, ISIS Multimedia a Firma 02, bod 9, a i-21 Germany a Arcor, bod 10.
(
27
)	Bod 38 rozsudku Albacom a Infostrada a bod 52 mojich návrhov v tejto veci.
(
28
)	Body 25 a 26 návrhov vo veci ISIS Multimedia a Firma 02.
(
29
)	Z toho dôvodu sú irelevantné tvrdenia Komisie, ktorá sa domnieva, že nie je potrebné zohľadniť prípady, v ktorých vnútroštátny súd zistí dominantné postavenie podniku, ktorý mal pred prijatím smernice 97/13 výlučné a osobitné práva. Rozsudok z 8. septembra 1985, Mobistar a Belgacom Mobile (C-544/03 a C-545/03, Zb. s. I-7723), je v tomto ohľade irelevantný, pretože odkazuje na miestny poplatok za telekomunikačné infraštruktúry (veže, rozvodné stanice a antény sietí pre mobilné telefóny), ktorý právo Spoločenstva v zásade dovoľuje, hoci za určitých okolností by mohol narúšať hospodársku súťaž a v dôsledku toho odporovať článku 3c smernice Komisie 96/2/ES zo 16. januára 1996 (Ú. v. ES L 20, s. 59), kým v prejednávanej veci sa súd zaoberá poplatkom, ktorý je zjavne v rozpore s právom Európskej únie.
(
30
)	Uvedený „nový právny rámec“ pre telekomunikácie v Spoločenstve [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (prístupová smernica); 2002/20/ES o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení); 2002/21/ES o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica); a 2002/22/ES o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby), prijaté 7. marca 2002 — Ú. v. ES L 108, strany 7, 21, 33 a 51; Mim. vyd. 13/029, s. 323, 337, 349 a 367] stanovuje osobitné povinnosti spoločnostiam s dominantným postavením na trhu, medzi ktoré patria tie spoločnosti, ktoré sú právnymi nástupcami bývalých monopolov.