Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(veľká
komora)
z 21. decembra
2021
(*)
[Znenie
opravené
uznesením z 15. marca 2022]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Rozhodnutie 2006/928/ES – Mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii – Povaha a právne účinky – Záväznosť vo vzťahu k Rumunsku – Právny štát – Nezávislosť súdov – Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Boj proti korupcii – Ochrana finančných záujmov Únie – Článok 325 ods. 1 ZFEÚ – Dohovor ‚PIF‘ – Trestné konania – Nálezy Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko) týkajúce sa zákonnosti vykonávania niektorých dôkazov a zloženia senátov rozhodujúcich o závažnej korupcii – Povinnosť vnútroštátnych súdov zabezpečiť plný účinok rozhodnutí Curtea Constituțională (Ústavný súd) – Disciplinárna zodpovednosť sudcov v prípade nerešpektovania týchto rozhodnutí – Právomoc neuplatniť rozhodnutia Curtea Constituțională (Ústavný súd), ktoré nie sú v súlade s právom Únie – Zásada prednosti práva Únie“
V spojených
veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ktorých
predmetom
je
päť
návrhov
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa článku 267 ZFEÚ,
podaných
jednak
rozhodnutiami
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Najvyšší
kasačný
súd,
Rumunsko)
zo
6. mája
2019
(C‑357/19), z 13. mája
2019
(C‑547/19),
31. októbra
2019
(C‑811/19) a 19. novembra
2019
(C‑840/19),
doručenými
Súdnemu
dvoru v uvedenom
poradí
6. mája,
15. júla,
4. novembra a 19. novembra
2019, a jednak
rozhodnutím
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor,
Rumunsko)
zo
14. mája
2019,
doručeným
Súdnemu
dvoru
14. mája
2019
(C‑379/19),
ktoré
súvisia s trestnými
konaniami
proti
PM
(C‑357/19)
RO
(C‑357/19),
SP
(C‑357/19),
TQ
(C‑357/19),
KI
(C‑379/19),
LJ
(C‑379/19),
JH
(C‑379/19),
IG
(C‑379/19),
FQ
(C‑811/19),
GP
(C‑811/19),
HO
(C‑811/19),
IN
(C‑811/19),
NC
(C‑840/19),
za
účasti:
Ministerul
Public – Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie – Direcţia
Naţională
Anticorupţie
(C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19),
QN
(C‑357/19),
UR
(C‑357/19),
VS
(C‑357/19),
WT
(C‑357/19),
Autoritatea
Naţională
pentru
Turism
(C‑357/19),
Agenţia
Naţională
de
Administrare
Fiscală
(C‑357/19),
SC
Euro
Box
Promotion
SRL
(C‑357/19),
Direcţia
Naţională
Anticorupţie – Serviciul
Teritorial
Oradea
(C‑379/19),
JM
(C‑811/19),
ako
aj s konaním
CY,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“
proti
Inspecţia
Judiciară,
Consiliul
Superior
al
Magistraturii,
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(C‑547/19),
SÚDNY
DVOR
(veľká
komora),
v zložení:
predseda K. Lenaerts,
podpredseda L. Bay
Larsen,
predsedovia
komôr A. Arabadžiev, A. Prechal, K. Jürimäe a S. Rodin,
sudcovia M. Ilešič, T. von
Danwitz
(spravodajca), M. Safjan, F. Biltgen a N. Piçarra,
generálny
advokát: M. Bobek,
tajomník: A. Calot
Escobar,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        PM, v zastúpení: V. Rădulescu a V. Tobă,
avocați,
–        RO, v zastúpení: M. O. Ţopa a R. Chiriţă,
avocați,
–        TQ, v zastúpení: M. Mareş,
avocat,
–        KI a LJ, v zastúpení: R. Chiriță, F. Mircea a O. Chiriță,
avocați,
–        CY, v zastúpení: P. Rusu,
avocat,
ako
aj C. Bogdan,
–        Asociația
„Forumul
Judecătorilor
din
România“, v zastúpení: D. Călin a L. Zaharia,
–        FQ, v zastúpení: A. Georgescu,
avocat,
–        NC, v zastúpení: D. Lupaşcu a G. Thuan
Dit
Dieudonné,
avocats,
–        Ministerul
Public – Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie – Direcţia
Naţională
Anticorupţie, v zastúpení: C. Nistor a D. Ana,
splnomocnení
zástupcovia,
–        Direcția
Națională
Anticorupție – Serviciul
Teritorial
Oradea, v zastúpení: D. Ana,
splnomocnená
zástupkyňa,
–        Inspecția
Judiciară, v zastúpení: L. Netejoru,
splnomocnený
zástupca,
–        Consiliul
Superior
al
Magistraturii, v zastúpení: L. Savonea,
splnomocnená
zástupkyňa,
–        rumunská
vláda, v zastúpení:
pôvodne
C.‑R. Canţăr,
S.‑A. Purza, E. Gane, R. I. Haţieganu a L. Liţu,
neskôr
S.‑A. Purza, E. Gane, R. I. Haţieganu a L. Liţu,
splnomocnení
zástupcovia,
–        poľská
vláda, v zastúpení: B. Majczyna,
splnomocnený
zástupca,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
pôvodne J. Baquero
Cruz, I. Rogalski, P. Van
Nuffel, M. Wasmeier a H. Krämer,
neskôr J. Baquero
Cruz, I. Rogalski, P. Van
Nuffel a M. Wasmeier,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
4. marca 2021,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa v podstate
týkajú
výkladu článku 2 a článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ, článku 325 ods. 1 ZFEÚ, článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“), článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 1
Dohovoru
vypracovaného
na
základe
článku
K.3
Zmluvy o Európskej
únii o ochrane
finančných
záujmov
Európskych
spoločenstiev,
ktorý
bol
podpísaný v Bruseli
26. júla
1995 a tvorí
prílohu
aktu
Rady z 26. júla
1995
(Ú. v. ES C 316,
1995, s. 49;
Mim.
vyd.
19/008, s. 57,
ďalej
len
„dohovor
PIF“),
rozhodnutia
Komisie
2006/928/ES z 13. decembra
2006,
ktorým
sa
zriaďuje
mechanizmus
na
zaistenie
spolupráce a overovania
pokroku v Rumunsku
na
účely
osobitných
referenčných
kritérií v oblastiach
reformy
súdnictva a boja
proti
korupcii
(Ú. v. EÚ L 354,
2006,
s. 56),
ako
aj
zásady
prednosti
práva
Únie.
2        Uvedené
návrhy
boli
predložené v rámci:
–        trestných
konaní
vedených
proti
PM,
RO,
TQ a SP
(C‑357/19),
KI,
LJ,
JH a IG
(C‑379/19),
FQ,
GP,
HO a IN
(C‑811/19), a NC
(C‑840/19)
najmä z dôvodu
trestných
činov
korupcie a daňového
podvodu
týkajúceho
sa
dane z pridanej
hodnoty
(DPH),
–        sporu
medzi
CY a Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“
(ďalej
len
„združenie
sudcov
Rumunska
‚Forum‘“,
Rumunsko)
na
jednej
strane a Inspecţia
Judiciară
(Súdna
inšpekcia,
Rumunsko),
Consiliul
Superior
al
Magistraturii
(Najvyššia
rada
sudcov a prokurátorov,
Rumunsko) a Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Najvyšší
kasačný
súd,
Rumunsko,
ďalej
len
„Najvyšší
kasačný
súd“)
na
strane
druhej, v súvislosti s uložením
disciplinárnej
sankcie
CY
(C‑547/19).
Právny rámec
Právo Únie
Dohovor PIF
3        Článok 1 ods. 1
dohovoru
PIF
je
formulovaný
takto:
„Na
účely
tohto
dohovoru
bude
medzi
podvody,
ktoré
majú
dopad
na
finančné
záujmy
Európskych
spoločenstiev,
patriť:
a)      s ohľadom na výdavky
každý
úmyselný
čin
alebo
opomenutie
týkajúce
sa:
–        používania
alebo
predkladania
nepravých,
nesprávnych
alebo
neúplných
výkazov
alebo
dokumentov,
ktoré
majú
za
následok
spreneveru
alebo
nezákonné
zadržiavanie
finančných
prostriedkov
zo
všeobecného
rozpočtu
Európskych
spoločenstiev
alebo
rozpočtov
spravovaných
Európskymi
spoločenstvami
alebo v ich
mene,
–        neuverejnenia
informácií v rozpore s konkrétnou
povinnosťou s rovnakým
účinkom
ako
vyššie,
–        sprenevery
týchto
finančných
prostriedkov
na
iné
účely
ako
účely,
na
ktoré
boli
tieto
pôvodne
poskytnuté;
b)      s ohľadom na príjmy,
každý
úmyselný
čin
alebo
opomenutie
týkajúce
sa:
–        používania
alebo
predkladania
nepravých,
nesprávnych
alebo
neúplných
výkazov
alebo
dokumentov,
ktoré
majú
za
následok
spreneveru
alebo
nezákonný
úbytok
zdrojov
zo
všeobecného
rozpočtu
Európskych
spoločenstiev
alebo
rozpočtov
spravovaných
Európskymi
spoločenstvami
alebo v ich
mene,
…“
4        Článok 2 ods. 1
tohto
dohovoru
stanovuje:
„Každý
členský
štát
prijme
nevyhnutné
opatrenia
na
zabezpečenie
toho,
aby
konanie
uvedené v článku 1 a účasť,
návod
na
alebo
pokus o konanie
uvedené v článku 1 ods. 1,
bolo
možné
potrestať
prostredníctvom
účinných,
primeraných a odstrašujúcich
trestných
postihov
vrátane
zbavenia
slobody
aspoň v závažných
prípadoch,
čo
môže
viesť k vydaniu
stíhaných
osôb,
pričom
sa
má
za
to,
že
za
vážny
podvod
sa
považuje
podvod
týkajúci
sa
minimálnej
sumy,
ktorú
stanoví
každý
členský
štát.
Túto
minimálnu
sumu
nie
je
možné
stanoviť
na
viac
ako
50 000
[eur].“
5        Aktom z 27. septembra
1996
Rada
prijala
protokol k Dohovoru o ochrane
finančných
záujmov
Európskych
spoločenstiev
(Ú. v. ES C 313,
1996, s. 1;
Mim.
vyd.
19/001, s. 19). V zmysle
jeho článkov 2 a 3
sa
tento
protokol
vzťahuje
na
pasívnu a aktívnu
korupciu.
Zmluva o pristúpení
6        Zmluva
medzi
členskými
štátmi
Európskej
únie a Bulharskou
republikou a Rumunskom o pristúpení
Bulharskej
republiky a Rumunska k Európskej
únii
(Ú. v. EÚ L 157,
2005, s. 11,
ďalej
len
„zmluva o pristúpení“),
ktorá
nadobudla
platnosť
1. januára
2007,
vo
svojom článku 2 ods. 2 a 3
stanovuje:
„2.      Podmienky
prijatia a úpravy
zmlúv,
na
ktorých
je
založená
Únia,
nevyhnutné
so
zreteľom
na
toto
prijatie a ktoré
sa
budú
uplatňovať
odo
dňa
pristúpenia
do
nadobudnutia
platnosti
Zmluvy o Ústave
pre
Európu,
sú
stanovené v akte,
ktorý
je
pripojený k tejto
zmluve.
Ustanovenia
uvedeného
aktu
tvoria
neoddeliteľnú
súčasť
tejto
zmluvy.
3.      …
Akty
prijaté
pred
nadobudnutím
platnosti
protokolu
uvedeného v článku 1 ods. 3
na
základe
tejto
zmluvy
alebo
aktu
uvedeného v odseku
2
zostávajú v účinnosti a ich
právne
účinky
sú
zachované,
pokiaľ
nebudú
zmenené a doplnené
alebo
zrušené.“
Akt o pristúpení
7        Akt o podmienkach
pristúpenia
Bulharskej
republiky a Rumunska a o úpravách
zmlúv,
na
ktorých
je
založená
Európska
únia
(Ú. v. EÚ L 157,
2005, s. 203,
ďalej
len
„akt o pristúpení“)
nadobudol
platnosť
1. januára
2007 a v jeho článku 2 sa
uvádza:
„Odo
dňa
pristúpenia
sú
ustanovenia
pôvodných
zmlúv a aktov
prijatých
inštitúciami a Európskou
centrálnou
bankou
pred
pristúpením
záväzné
pre
Bulharsko a Rumunsko a uplatňujú
sa v týchto
štátoch
za
podmienok
stanovených v týchto
zmluvách a v tomto
akte.“
8        Článok 37
tohto
aktu
znie:
„Ak
Bulharsko
alebo
Rumunsko
nevykoná
záväzky
prijaté v súvislosti s rokovaniami o pristúpení
vrátane
záväzkov
vo
všetkých
odvetvových
politikách,
ktoré
sa
týkajú
hospodárskych
činností s cezhraničnými
účinkami, a spôsobí
tým
vážne
narušenie
fungovania
vnútorného
trhu
alebo
jeho
bezprostrednú
hrozbu,
môže
Komisia
do
uplynutia
obdobia,
ktoré
nepresahuje
tri
roky
odo
dňa
pristúpenia,
na
odôvodnenú
žiadosť
členského
štátu
alebo z vlastného
podnetu
prijať
primerané
opatrenia.
Opatrenia
musia
byť
proporcionálne,
pričom
prednosť
majú
opatrenia,
ktoré
čo
najmenej
narušujú
fungovanie
vnútorného
trhu,
prípadne
uplatňovanie
existujúcich
odvetvových
ochranných
mechanizmov.
Takéto
ochranné
opatrenia
nesmú
byť
použité
ako
prostriedok
svojvoľnej
diskriminácie
alebo
skrytého
obmedzovania
obchodovania
medzi
členskými
štátmi.
Ochranná
doložka
môže
byť
použitá
aj
pred
pristúpením
na
základe
výsledkov
monitorovania a prijaté
opatrenia
nadobudnú
účinnosť
prvým
dňom
pristúpenia,
ak
nestanovujú
neskorší
deň.
Opatrenia
budú
zachované
iba
po
bezpodmienečne
nevyhnutné
obdobie a budú
zrušené,
keď
bude
splnený
príslušný
záväzok.
Možno
ich
však
uplatňovať
aj
po
uplynutí
obdobia
uvedeného v prvom
odseku,
ak
príslušné
záväzky
neboli
splnené.
Na
základe
pokroku
dotknutého
členského
štátu v plnení
jeho
záväzkov
môže
Komisia
opatrenia
vhodne
upraviť.
Komisia
pred
zrušením
ochranných
opatrení
včas
upovedomí
Radu a v tejto
súvislosti
náležite
zohľadní
všetky
pripomienky
Rady.“
9        Článok 38
aktu o pristúpení
stanovuje:
„Ak
sa v Bulharsku
alebo
Rumunsku
vyskytnú
alebo
bezprostredne
hrozia
závažné
nedostatky v transpozícii,
vykonávaní
alebo
uplatňovaní
rámcových
rozhodnutí
alebo
iných
príslušných
záväzkov,
nástrojov
spolupráce a rozhodnutí
týkajúcich
sa
vzájomného
uznávania v oblasti
trestného
práva
podľa
hlavy
VI
Zmluvy o EÚ a smerníc a nariadení
týkajúcich
sa
vzájomného
uznávania v občianskych
veciach
podľa
hlavy
IV
Zmluvy o ES,
môže
Komisia
do
uplynutia
obdobia,
ktoré
nepresahuje
viac
ako
tri
roky
odo
dňa
pristúpenia,
na
odôvodnený
návrh
členského
štátu
alebo z vlastného
podnetu a po
porade s členskými
štátmi
prijať
primerané
opatrenia a určiť
podmienky a spôsoby
ich
uvedenia
do
účinnosti.
Tieto
opatrenia
môžu
mať
povahu
dočasného
pozastavenia
uplatňovania
príslušných
ustanovení a rozhodnutí
vo
vzťahoch
medzi
Bulharskom
alebo
Rumunskom a ktorýmkoľvek
iným
členským
štátom
alebo
členskými
štátmi
bez
toho,
aby
tým
bola
dotknutá
úzka
justičná
spolupráca.
Ochranná
doložka
môže
byť
použitá
aj
pred
pristúpením
na
základe
výsledkov
monitorovania a prijaté
opatrenia
nadobudnú
účinnosť
prvým
dňom
pristúpenia,
ak
nestanovujú
neskorší
deň.
Opatrenia
budú
zachované
iba
po
bezpodmienečne
nevyhnutné
obdobie a budú
zrušené,
keď
budú
nedostatky
napravené.
Možno
ich
však
uplatňovať
aj
po
uplynutí
obdobia
uvedeného v prvom
odseku,
pokiaľ
tieto
nedostatky
pretrvávajú.
Na
základe
pokroku
dotknutého
nového
členského
štátu v náprave
zistených
nedostatkov
môže
Komisia
po
porade s členskými
štátmi
opatrenia
vhodne
upraviť.
Komisia
pred
zrušením
ochranných
opatrení
včas
upovedomí
Radu a v tejto
súvislosti
náležite
zohľadní
všetky
pripomienky
Rady.“
10      Článok 39 ods. 1
až
3
aktu o pristúpení
uvádza:
„1.      Ak
na
základe
stáleho
monitorovania
Komisie
záväzkov
prijatých
Bulharskom a Rumunskom v kontexte s prístupovými
rokovaniami a najmä
monitorovacích
správ
Komisie
existuje
jasný
dôkaz,
že
stav
príprav
na
prijatie a vykonávanie
acquis v Bulharsku a Rumunsku
je
taký,
že
existuje
vážne
riziko
zjavnej
nepripravenosti
ktoréhokoľvek z týchto
štátov
splniť
požiadavky
členstva
do
dňa
pristúpenia,
ktorým
je
1. január 2007, v mnohých
dôležitých
oblastiach,
Rada
môže
jednomyseľne
na
základe
odporúčania
Komisie
rozhodnúť,
že
deň
pristúpenia
daného
štátu
sa
odkladá o jeden
rok
na
1. január 2008.
2.      Bez
ohľadu
na
odsek
1,
Rada
môže
kvalifikovanou
väčšinou
na
základe
odporúčania
Komisie,
prijať
rozhodnutie
uvedené v odseku
1
vo
vzťahu k Rumunsku,
ak
boli
vážne
nedostatky
zistené v tom,
ako
Rumunsko
napĺňa
jeden
alebo
viaceré
záväzky a požiadavky
uvedené v prílohe IX bode
I.
3.      Bez
ohľadu
na
odsek
1 a bez
toho,
aby
bol
dotknutý článok 37,
Rada
môže
kvalifikovanou
väčšinou
na
základe
odporúčania
Komisie a po
podrobnom
vyhodnotení
pokroku
vykonanom
Rumunskom v oblasti
politiky
hospodárskej
súťaže,
ktoré
sa
vykoná
na
jeseň
2005,
prijať
rozhodnutie
uvedené v odseku
1
vo
vzťahu k Rumunsku,
ak
boli
vážne
nedostatky
zistené v tom,
ako
Rumunsko
napĺňa
jeden
alebo
viaceré
záväzky a požiadavky
prijaté v rámci
Európskej
dohody
alebo
jeden
alebo
viaceré
záväzky a požiadavky
uvedené v prílohe IX bode
II.“
11      Príloha
IX
aktu o pristúpení,
nazvaná
„Prevzaté
osobitné
záväzky a prijaté
požiadavky
zo
strany
Rumunska
pri
uzavretí
prístupových
rokovaní
14. decembra
2004
(uvedené v článku 39
Aktu o pristúpení)“
obsahuje v bode I túto
časť:
„Vo
vzťahu k článku 39 ods. 2
…
4)      Výrazne
zintenzívniť
boj
proti
korupcii a najmä
proti
korupcii
na
najvyššej
úrovni
zabezpečením
prísneho
presadzovania
protikorupčných
právnych
predpisov a účinnej
nezávislosti
Národnej
protikorupčnej
prokuratúry
(NPP) a každoročným
predložením
presvedčivého
záznamu
činností
NPP v boji
proti
korupcii
na
najvyššej
úrovni
od
novembra
2005.
NPP
je
potrebné
vyčleniť
pracovníkov,
finančné a vzdelávacie
zdroje
ako
aj
vybavenie
potrebné
na
plnenie
jej
rozhodujúcej
funkcie.
5)      … [Národná
protikorupčná
stratégia]
musí
zahŕňať
záväzok
preskúmať
spomalené
trestné
konanie
do
konca
roka
2005,
aby
sa
zabezpečilo,
že
prípady
korupcie
sa
vyriešia
rýchlym a transparentným
spôsobom s cieľom
zaručiť
primerané
sankcie,
ktoré
majú
odradzujúci
účinok; …
…“
Rozhodnutie 2006/928
12      Rozhodnutie
2006/928
bolo
prijaté v kontexte
pristúpenia
Rumunska k Európskej
únii
stanoveného
na
1. január 2007 a je
založené
najmä
na článkoch 37 a 38
aktu o pristúpení.
Odôvodnenia
1
až
6 a odôvodnenie
9
tohto
rozhodnutia
znejú:
„(1)      Európska
únia
je
založená
na
právnom
štáte,
zásade
spoločnej
pre
všetky
členské
štáty.
(2)      Oblasť
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti a oblasť
vnútorného
trhu,
ktoré
boli
vytvorené
Zmluvou o Európskej
únii a Zmluvou o založení
Európskeho
spoločenstva,
sú
založené
na
vzájomnej
dôvere,
že
správne a súdne
rozhodnutia a postupy
všetkých
členských
štátov
sú
plne v súlade
so
zásadou
právneho
štátu.
(3)      To
pre
všetky
členské
štáty
vytvára
predpoklad
existencie
nestranného,
nezávislého a efektívneho
súdneho a správneho
systému,
ktorý
je
adekvátne
vybavený
inter
alia
na
boj
proti
korupcii.
(4)      Rumunsko
sa
1. januára
2007
stane
členom
Európskej
únie.
Komisia,
berúc
do
úvahy
značné
úsilie
ukončiť
prípravy
Rumunska
na
členstvo,
identifikovala
vo
svojej
správe z 26. septembra
2006
nedoriešené
záležitosti,
najmä
mieru
zodpovednosti a účinnosť
súdneho
systému a orgánov
činných v trestnom
konaní,
kde
je
stále
potrebný
ďalší
pokrok s cieľom
zabezpečiť
ich
schopnosť
implementovať a uplatňovať
opatrenia
prijaté
na
účely
zriadenia
vnútorného
trhu a oblasti
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti.
(5)      Článkom 37
Aktu o pristúpení
sa
Komisia
splnomocňuje
na
prijatie
príslušných
opatrení v prípade
bezprostredného
rizika,
že
Rumunsko
spôsobí
narušenie
fungovania
vnútorného
trhu
tým,
že
nesplní
záväzky,
ku
ktorým
sa
zaviazalo. Článkom 38
Aktu o pristúpení
sa
Komisia
splnomocňuje
na
prijatie
príslušných
opatrení v prípade
bezprostredného
rizika
vážnych
nedostatkov
Rumunska v oblasti
transpozície,
stavu
implementácie
alebo
uplatňovania
aktov
prijatých v súlade s hlavou
VI
Zmluvy o EÚ a hlavou
IV
Zmluvy o založení
ES.
(6)      Nedoriešené
záležitosti v oblasti
miery
zodpovednosti a účinnosť
súdneho
systému a orgánov
činných v trestnom
konaní
si
vyžadujú
zriadenie
mechanizmu
na
zaistenie
spolupráce a overovania
pokroku v Rumunsku
na
účely
osobitných
referenčných
kritérií v oblastiach
reformy
súdnictva a boja
proti
korupcii.
…
(9)      Toto
rozhodnutie
by
malo
byť
zmenené a doplnené v prípade,
že
Komisia
vo
svojom
zhodnotení
uvedie
potrebu
upraviť
referenčné
kritériá.
Toto
rozhodnutie
by
malo
byť
zrušené,
ak
sa
dostatočne
splnia
všetky
referenčné
kritériá.“
13      Článok 1 rozhodnutia
2006/928
stanovuje:
„Rumunsko
bude
každoročne k 31.
marcu a po
prvýkrát k 31.
marcu
2007
podávať
Komisii
správu o pokroku v plnení
jednotlivých
referenčných
kritérií
uvedených v prílohe.
Komisia
môže
kedykoľvek
poskytnúť
technickú
pomoc
prostredníctvom
rôznych
činností
alebo
zabezpečovať
zber a výmenu
informácií
týkajúcich
sa
referenčných
kritérií.
Navyše
môže
Komisia
na
tento
účel
kedykoľvek
zorganizovať
odborné
misie
do
Rumunska. V tejto
súvislosti
poskytnú
rumunské
orgány
potrebnú
podporu.“
14      Podľa článku 2 tohto
rozhodnutia:
„Komisia
oznámi
Európskemu
parlamentu a Rade
svoje
pripomienky a zistenia
týkajúce
sa
správy
Rumunska
po
prvýkrát v júni
2007.
Po
tomto
dátume
bude
Komisia
podávať
správy
podľa
potreby a minimálne
jedenkrát
za
každých
šesť
mesiacov.“
15      Článok 4 rozhodnutia
uvádza:
„Toto
rozhodnutie
je
určené
všetkým
členským
štátom.“
16      Príloha
uvedeného
rozhodnutia
znie:
„Referenčné
kritériá
pre
Rumunsko
uvedené v článku 1:
1.      Zabezpečiť
transparentnejšie a účinnejšie
súdne
konanie,
najmä
rozšírením
kapacít a kompetencií
Vyššej
sudcovskej
rady
[Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov – neoficiálny
preklad].
Podať
správu o vplyve
nového
občianskeho
súdneho
poriadku a trestného
poriadku a monitorovať
ho.
2.      Zriadiť,
ako
bolo
stanovené,
bezpečnostný
úrad,
ktorý
bude
zodpovedať
za
overovanie
majetku,
nezrovnalostí a potenciálnych
konfliktov
záujmu,
ako
aj
za
vydávanie
záväzných
rozhodnutí,
na
základe
ktorých
bude
možné
prijať
odrádzajúce
sankcie.
3.      Stavať
na
dosiahnutom
pokroku,
pokračovať v profesionálnom,
nezaujatom
vyšetrovaní v prípadoch
podozrenia z korupcie
na
najvyšších
miestach.
4.      Prijať
ďalšie
opatrenia
na
prevenciu a boj
proti
korupcii,
najmä v miestnej
samospráve.“
Rumunské právo
Rumunská Ústava
17      Hlava
III
Constituția
României
(rumunská Ústava)
má
názov
„Orgány
verejnej
moci“ a obsahuje
najmä kapitolu VI týkajúcu
sa
„súdnej
moci“, v ktorej
sa
nachádza článok 126.
Tento
článok
uvádza:
„1.
Spravodlivosť
vykonáva
Najvyšší
kasačný
súd a ďalšie
súdy
zriadené
zákonom.
…
3.      Najvyšší
kasačný
súd
zabezpečuje v rámci
svojej
právomoci
jednotný
výklad a uplatňovanie
zákona
inými
súdmi.
4.      Zloženie
Najvyššieho
kasačného
súdu a spôsob
jeho
fungovania
upraví
všeobecný
zákon.
…
6.      Zaručuje
sa
možnosť
súdneho
preskúmania
správnych
aktov
orgánov
verejnej
moci
prostredníctvom
správneho
konania, s výnimkou
aktov
týkajúcich
sa
vzťahov s parlamentom,
ako
aj
aktov,
ktoré
majú
povahu
vojenského
rozkazu.
Správne
súdy
majú
právomoc
rozhodovať o žalobách
podaných
osobami,
ktorým
spôsobili
ujmu
nariadenia
alebo
ustanovenia
nariadení
vyhlásené
za
protiústavné.“
18      Hlava V rumunskej
Ústavy
týkajúca
sa
Curtea
Constituțională
(Ústavný
súd,
Rumunsko,
ďalej
len
„Ústavný
súd“)
obsahuje články 142
až
147. Článok 142
má
názov
„Zloženie“ a v
odsekoch
1
až
3
stanovuje:
„1.      Ústavný
súd
je
garantom
prednosti
Ústavy.
2.      Ústavný
súd
sa
skladá z deviatich
sudcov
vymenovaných
na
deväť
rokov,
pričom
toto
funkčné
obdobie
nemožno
predĺžiť
alebo
obnoviť.
3.      Troch
sudcov
vymenúva
Camera
Deputaţilor
(Poslanecká
snemovňa),
troch
Senat
(Senát) a troch
Preşedintele României (prezident
Rumunska).“
19      Článok 143
rumunskej
Ústavy
znie:
„Sudcovia
Ústavného
súdu
musia
mať
vysokoškolské
právnické
vzdelanie,
musia
dosahovať
vysokú
úroveň
odbornej
spôsobilosti a najmenej
18
rokov
vykonávať
právnu
prax
alebo
pôsobiť v oblasti
vysokoškolského
vzdelávania.“
20      Článok 144
rumunskej
Ústavy
uvádza:
„Funkcia
sudcu
Ústavného
súdu
nie
je
zlučiteľná s akoukoľvek
inou
verejnou
alebo
súkromnou
funkciou s výnimkou
pedagogickej
činnosti v oblasti
právnického
vysokoškolského
vzdelávania.“
21      Podľa článku 145
rumunskej
Ústavy:
„Sudcovia
Ústavného
súdu
sú
pri
výkone
svojej
funkcie
nezávislí a počas
ich
funkčného
obdobia
ich
nemožno
odvolať.“
22      Článok 146
rumunskej
Ústavy
stanovuje:
„Ústavný
súd
má
tieto
právomoci:
…
d)      rozhoduje o námietkach
neústavnosti
zákonov a nariadení,
ktoré
boli
podané
pred
súdmi
alebo v rámci
obchodnej
arbitráže;
námietku
neústavnosti
môže
podať
priamo
ombudsman;
e)      rozhoduje o ústavnoprávnych
sporoch
medzi
orgánmi
verejnej
moci, a to
na
návrh
prezidenta
Rumunska,
jedného z predsedov
dvoch
komôr
rumunského
parlamentu,
primului‑ministru (predseda
vlády)
alebo
predsedu
[Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov];
…“
23      Článok 147
rumunskej
Ústavy
v
odseku
4
uvádza:
„Rozhodnutia
Ústavného
súdu
sú
uverejnené v Monitorul
Oficial
al
României
[Úradný
vestník
Rumunska].
Tieto
rozhodnutia
sú
od
ich
uverejnenia
všeobecne
záväzné a majú
právny
účinok
len
do
budúcnosti.“
24      Článok 148 ods. 2
až
4
rumunskej
Ústavy
stanovuje:
„2.      Po
pristúpení
majú
ustanovenia
zakladajúcich
zmlúv
Európskej
únie,
ako
aj
ďalšie
záväzné
právne
predpisy
Spoločenstva
prednosť
pred
vnútroštátnou
právnou
úpravou,
ktorá
je s nimi v rozpore, a to v zmysle
ustanovení
aktu o pristúpení.
3.      Ustanovenia
odsekov
1 a 2
sa
analogicky
uplatňujú
na
pristúpenie k aktom,
ktorými
sa
revidujú
zakladajúce
Zmluvy
Európskej
únie.
4.      Parlament,
prezident
Rumunska,
vláda a súdna
moc
zaručujú
dodržiavanie
povinností
vyplývajúcich z aktu o pristúpení a z odseku
2.“
Trestný zákon
25      Článok 154 ods. 1
Codul
penal
(Trestný
zákon)
stanovuje:
„Premlčanie
trestnej
zodpovednosti
nastáva
po:
a)      pätnástich
rokoch,
ak
ide o trestný
čin,
za
ktorý
možno
uložiť
trest
odňatia
slobody
na
doživotie
alebo
trest
odňatia
slobody
najmenej
dvadsať
rokov;
b)      desiatich
rokoch,
ak
ide o trestný
čin,
za
ktorý
možno
uložiť
trest
odňatia
slobody
najmenej
desať
rokov a najviac
dvadsať
rokov;
c)      ôsmich
rokoch,
ak
ide o trestný
čin,
za
ktorý
možno
uložiť
trest
odňatia
slobody
najmenej
päť
rokov a najviac
desať
rokov;
d)      piatich
rokoch,
ak
ide o trestný
čin,
za
ktorý
možno
uložiť
trest
odňatia
slobody
najmenej
jeden
rok a najviac
päť
rokov;
e)      troch
rokoch,
ak
ide o trestný
čin,
za
ktorý
možno
uložiť
trest
odňatia
slobody
najviac
jeden
rok
alebo
pokutu.“
26      Podľa článku 155 ods. 4
tohto
Trestného
zákona:
„Ak
boli
premlčacie
doby
stanovené v článku 154
dvakrát
prekročené,
platí,
že
uplynuli
bez
ohľadu
na
to,
koľkokrát
došlo k prerušeniu.“
Trestný poriadok
27      Článok 40 ods. 1
Codul
de
procedură
penală
(Trestný
poriadok)
stanovuje:
„Najvyšší
kasačný
súd
rozhoduje v prvom
stupni o trestnom
čine
vlastizrady a o trestných
činoch,
ktorých
sa
dopustili
senátori,
poslanci a rumunskí
poslanci
Európskeho
parlamentu,
členovia
vlády,
sudcovia
Ústavného
súdu,
členovia
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov,
sudcovia
Najvyššieho
kasačného
súdu a prokurátori
Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casație
și
Justiție
[Úrad
prokuratúry
pri
Najvyššom
kasačnom
súde,
Rumunsko].“
28      Článok 142 ods. 1
Trestného
poriadku v znení
platnom
14. marca 2016
znel
takto:
„Prokurátor
vykonáva
technický
dohľad
alebo
môže
nariadiť
jeho
vykonanie
orgánom
činným v trestnom
konaní,
špecializovanými
príslušníkmi
policajného
zboru
alebo
inými
špecializovanými
štátnymi
subjektmi.“
29      Podľa článku 281 ods. 1
Trestného
poriadku:
„Neplatnosť
vždy
spôsobí
porušenie
ustanovení
týkajúcich
sa:
…
b)      príslušnosti
súdov
ratione
materiae a ratione
personae,
pokiaľ
rozhodnutie
vydal
súd
nižšieho
stupňa,
ako
je
súd,
ktorý
je
príslušný
podľa
zákona;
…“
30      Článok 342
Trestného
poriadku
stanovuje:
„Predmetom
konania
pred
senátom
pre
predbežné
prejedanie
obžaloby
je
po
predložení
veci
súdu
overiť
právomoc a zákonnosť
predloženia
veci, a tiež
overiť
zákonnosť
dokazovania a vykonania
úkonov
orgánmi
činnými v trestnom
konaní.“
31      Článok 426 ods. 1
Trestného
poriadku
uvádza:
„Proti
právoplatným
rozhodnutiam v trestných
konaniach
je
možné s cieľom
ich
zrušenia
podať
mimoriadny
opravný
prostriedok v týchto
prípadoch:
…
d)      ak
zloženie
odvolacieho
súdu
nebolo v súlade
so
zákonom
alebo
došlo k nezlučiteľnosti;
…“
32      Podľa článku 428 ods. 1
uvedeného
Trestného
poriadku:
„Mimoriadny
opravný
prostriedok s cieľom
zrušenia
možno z dôvodov
stanovených v článku 426 písm. a) a c)
až
h)
podať
do
30
dní
od
oznámenia
rozhodnutia
odvolacieho
súdu.“
Zákon č. 47/1992
33      Článok 3 Legea
nr.
47/1992
privind
organizarea
și
funcționarea
Curții
Constituționale
(zákon č. 47/1992 o organizácii a fungovaní
Ústavného
súdu) z 18. mája
1992
(znova
uverejnený v Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 807 z 3. decembra
2010),
stanovuje:
„1.      Pôsobnosť
Ústavného
súdu
upravuje
Ústava a tento
zákon.
2.      Pri
výkone
zverených
právomocí
môže o svojej
pôsobnosti
rozhodovať
len
Ústavný
súd.
3.      Pôsobnosť
Ústavného
súdu
stanovenú
podľa
odseku
2
nemôže
spochybniť
nijaký
orgán
verejnej
moci.“
34      Článok 34 ods. 1
tohto
zákona
uvádza:
„Ústavný
súd
rozhoduje o ústavnoprávnych
sporoch
medzi
orgánmi
verejnej
moci, a to
na
návrh
prezidenta
Rumunska,
jedného z predsedov
dvoch
komôr
rumunského
parlamentu,
predsedu
vlády
alebo
predsedu
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov.“
Zákon č. 78/2000
35      Článok 5 Legea
nr.
78/2000
pentru
prevenirea,
descoperirea
și
sancționarea
faptelor
de
corupție
(zákon
č. 78/2000 o prevencii,
odhaľovaní a sankcionovaní
skutkov
korupcie) z 18. mája
2000
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 219 z 18. mája
2000),
v
odseku
1
stanovuje:
„Na
účely
tohto
zákona
sú
trestné
činy
vymedzené v článkoch 289
až
292
Trestného
zákona
trestnými
činmi
spojenými s korupciou, a to
aj v prípadoch,
ak
ich
spáchajú
osoby
uvedené v článku 308
Trestného
zákona.“
36      Články
Trestného
zákona
spomenuté v článku 5 ods. 1
zákona
č. 78/2000
sa
týkajú
trestných
činov
pasívnej
korupcie
(článok 289),
aktívnej
korupcie
(článok 290),
zneužívanie
právomoci
verejného
činiteľa
(článok 291) a aktívneho
zneužívania
právomoci
verejného
činiteľa
(článok 292).
37      Článok 29 ods. 1
tohto
zákona
stanovuje:
„Na
rozhodovanie v prvom
stupni o trestných
činoch
vymedzených v tomto
zákone
sa
zriadia
špecializované
senáty.“
Zákon č. 303/2004
38      Článok 99
Legea
nr.
303/2004
privind
statutul
judecătorilor
şi
procurorilor
(zákon
č. 303/2004 o sudcoch a prokurátoroch) z 28. júna
2004
(znova
uverejnený v Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 826 z 13. decembra
2005),
v znení
Legea
nr.
24/2012
(zákon
č. 24/2012)
zo
17. januára
2012
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 51 z 23. januára
2012)
(ďalej
len
„zákon
č. 303/2004“)
stanovuje:
„Za
disciplinárne
previnenie
sa
považuje:
…
o)      nedodržanie
ustanovení o prideľovaní
vecí
náhodným
výberom;
…
ș)      nerešpektovanie
rozhodnutí
Ústavného
súdu …;
…“
39      Článok 100
tohto
zákona
v
odseku
1
uvádza:
„Disciplinárnymi
sankciami,
ktoré
možno
uložiť
sudcom a prokurátorom
podľa
závažnosti
previnenia,
sú:
…
e)      odvolanie z funkcie
sudcu
alebo
prokurátora.“
40      Článok 101
tohto
zákona
stanovuje:
„Disciplinárne
sankcie
určené v článku 100
ukladajú
sekcie
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov
za
podmienok
stanovených v príslušnom
organickom
zákone.“
Zákon č. 304/2004
41      Legea
nr.
304/2004
privind
organizarea
judiciară
(zákon
č. 304/2004 o organizácii
súdov) z 28. júna
2004
(znova
uverejnený v Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 827 z 13. septembra
2005)
bol
zmenený, a to
najmä týmito zákonmi:
–        Legea
nr.
202/2010
privind
unele
măsuri
pentru
accelerarea
soluționării
proceselor
(zákon
č. 202/2010 o opatreniach
na
zrýchlenie
rozhodovania v konaní) z 25. októbra
2010
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 714 z 26. októbra
2010),
–        Legea
nr.
255/2013
pentru
punerea
în
aplicare a Legii
nr.
135/2010
privind
Codul
de
procedură
penală
şi
pentru
modificarea
şi
completarea
unor
acte
normative
care
cuprind
dispoziţii
procesual
penale
(zákon
č. 255/2013,
ktorým
sa
vykonáva
zákon
č. 135/2010 o Trestnom
poriadku a ktorým
sa
menia a dopĺňajú
niektoré
normatívne
akty
obsahujúce
ustanovenia v oblasti
trestného
konania) z 19. júla
2013
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 515
zo
14. augusta
2013),
–        Legea
nr.
207/2018
pentru
modificarea
și
completarea
Legii
nr.
304/2004 privind
organizarea
judiciară
(zákon
č. 207/2018,
ktorým
sa
mení a dopĺňa
zákon
č. 304/2004 o organizácii
súdov) z 20. júla
2018
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 636 z 20. júla
2018).
42      Článok 19 ods. 3
zákona
č. 304/2004
naposledy
v znení
zákona
č. 207/2018
(ďalej
len
„zmenený
zákon
č. 304/2004“)
stanovuje:
„Na
začiatku
každého
roka
Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
môže
na
návrh
predsedu
alebo
podpredsedu
tohto
súdu
povoliť
vytvorenie
špecializovaných
senátov v rámci
sekcií
Najvyššieho
kasačného
súdu
podľa
počtu a povahy
vecí,
rozsahu
činnosti
každej
sekcie,
ako
aj
špecializácie
sudcov a potreby
využiť
ich
odborné
skúsenosti.“
43      Podľa článku 24 ods. 1
tohto
zákona:
„Senáty
pozostávajúce z piatich
sudcov
rozhodujú o odvolaniach
proti
rozhodnutiam,
ktoré v prvom
stupni
prijala
trestná
sekcia
Najvyššieho
kasačného
súdu, o kasačných
opravných
prostriedkoch
proti
rozhodnutiam
prijatým v odvolacom
konaní
senátmi
pozostávajúcimi z piatich
sudcov
po
tom,
ako
boli
predbežne
prijaté, o opravných
prostriedkoch
proti
rozhodnutiam
prijatých v prvom
stupni
trestnou
sekciou
Najvyššieho
kasačného
súdu, v disciplinárnych
veciach
podľa
zákona a v ďalších
veciach v rámci
právomoci,
ktorá
im
vyplýva
zo
zákona.“
44      Článok 29 ods. 1
uvedeného
zákona
znie:
„Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
má
tieto
právomoci:
a)      schvaľuje
organizačný a administratívny
poriadok,
ako
aj
zoznam
zamestnancov a pracovníkov
Najvyššieho
kasačného
súdu;
…
f)      vykonáva
ďalšie
právomoci
vyplývajúce z organizačného a administratívneho
poriadku
Najvyššieho
kasačného
súdu.“
45      Článok 31 ods. 1
rovnakého
zákona
stanovuje:
„V trestných
veciach
sú
senáty
zložené
takto:
a)      vo
veciach, v ktorých
má
podľa
zákona v prvom
stupni
právomoc
Najvyšší
kasačný
súd,
pozostáva
senát z troch
sudcov;
…“
46      Článok 32
zmeneného
zákona
č. 304/2004
uvádza:
„1.      Správna
rada
schváli
na
začiatku
každého
roka
na
návrh
predsedu
alebo
podpredsedov
Najvyššieho
kasačného
súdu
počet
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov a tiež
zloženie
týchto
senátov.
…
4.      Sudcov,
ktorí
tieto
senáty
tvoria,
vyberie
počas
verejného
pojednávania
predseda
alebo v prípade
jeho
neprítomnosti
jeden z dvoch
podpredsedov
Najvyššieho
kasačného
súdu
žrebovaním.
Členovia
senátov,
ktoré
prejedávajú
konkrétne
veci,
sa
môžu
vymeniť
len
za
výnimočných
okolností
pri
zohľadnení
objektívnych
kritérií
vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho
poriadku
Najvyššieho
kasačného
súdu.
5.      Senátom
zloženým z piatich
sudcov
predsedá
predseda
Najvyššieho
kasačného
súdu,
jeden z dvoch
podpredsedov
alebo
predsedovia
sekcií,
ak
boli v zmysle
odseku
4
vymenovaní
za
členov
dotknutého
senátu.
6.      Ak
za
člena
senátu
pozostávajúceho z piatich
sudcov
nebola
vymenovaná
jedna z vyššie
uvedených
osôb,
sudcovia
sa
budú
pri
predsedaní
senátu
striedať, a to v poradí
určenom
podľa
odpracovaných
rokov v súdnictve.
7.      Veci
spadajúce
do
právomoci
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov
sa
prideľujú
náhodne
prostredníctvom
elektronického
systému.“
47      Článok 32
zákona
č. 304/2004 v znení
vyplývajúcom
zo
zákona
č. 202/2010
stanovoval:
„1.      V trestnej
oblasti
sa
na
začiatku
každého
roka
vytvoria
dva
senáty
pozostávajúce z piatich
sudcov,
ktoré
tvoria
výhradne
členovia
trestnej
sekcie
Najvyššieho
kasačného
súdu.
…
4.      Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
schvaľuje
zloženie
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov.
Sudcov,
ktorí
tieto
senáty
tvoria,
vyberie
predseda
alebo v prípade
jeho
neprítomnosti
podpredseda
Najvyššieho
kasačného
súdu.
Členovia
senátov,
ktoré
prejedávajú
konkrétne
veci,
sa
môžu
vymeniť
len
za
výnimočných
okolností
pri
zohľadnení
objektívnych
kritérií
vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho
poriadku
Najvyššieho
kasačného
súdu.
5.      Senátom
zloženým z piatich
sudcov
predsedá
predseda
alebo
podpredseda
Najvyššieho
kasačného
súdu. V prípade
ich
neprítomnosti
môže
senátu
predsedať
predseda
sekcie
určený v tejto
súvislosti
predsedom
alebo v jeho
neprítomnosti
podpredsedom
Najvyššieho
kasačného
súdu.
6.      Veci
spadajúce
do
právomoci
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov,
ktoré
sú
uvedené v odsekoch
1 a 2,
sa
prideľujú
náhodne
prostredníctvom
elektronického
systému.“
48      Odseky
1 a 6 článku 32
zákona
č. 304/2004 v znení
zákona
č. 255/2013
boli
formulované v podstate
rovnako
ako
vo verzii
tohto
článku
uvedenej v predchádzajúcom
bode,
kým
odseky
4 a 5
tohto
článku
stanovovali:
„4.      Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
schváli
počet a zloženie
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov
na
návrh
predsedu
trestnej
sekcie.
Sudcov,
ktorí
tieto
senáty
tvoria,
vyberie
počas
verejného
pojednávania
predseda
alebo v prípade
jeho
neprítomnosti
podpredseda
Najvyššieho
kasačného
súdu
žrebovaním.
Členovia
senátov,
ktoré
prejedávajú
konkrétne
veci,
sa
môžu
vymeniť
len
za
výnimočných
okolností
pri
zohľadnení
objektívnych
kritérií
vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho
poriadku
Najvyššieho
kasačného
súdu.
5.
Senátom
zloženým z piatich
sudcov
predsedá
podľa
okolností
predseda
alebo
podpredseda
Najvyššieho
kasačného
súdu,
ak
je v zmysle
odseku
4
súčasťou
dotknutého
senátu,
predseda
trestnej
sekcie
alebo
najstarší
členom
senátu.“
49      Článok 33
zmeneného
zákona
č. 304/2004
znie:
„1.      Predseda
alebo v jeho
neprítomnosti
jeden z podpredsedov
Najvyššieho
kasačného
súdu
predsedá
spojeným
sekciám,
senátu
príslušnému
na
rozhodovanie o opravných
prostriedkoch
podaných v záujme
jednotnosti
práva,
ako
aj
senátu
príslušnému
na
rozhodovanie o právnych
otázkach,
senátu
pozostávajúcemu z piatich
sudcov a akémukoľvek
rozhodovaciemu
zloženiu v rámci
sekcií,
ak
sa
sám
zúčastňuje
na
prejednávaní
veci.
…
3.      Predsedovia
sekcií
môžu
predsedať
akémukoľvek
senátu,
kým
ostatní
sudcovia
sa
pri
predsedaní
striedajú.“
50      Článok 33 ods. 1
zákona
č. 304/2004 v znení
vyplývajúcom
zo
zákona
č. 202/2010
stanovoval:
„Predseda
alebo v jeho
neprítomnosti
podpredseda
Najvyššieho
kasačného
súdu
predsedá
spojeným
sekciám,
senátu
pozostávajúcemu z piatich
sudcov,
ako
aj
akémukoľvek
rozhodovaciemu
zloženiu v rámci
sekcií,
ak
sa
sám
zúčastňuje
na
prejednávaní
veci.“
51      Uvedený článok 33 ods. 1
zákona
č. 304/2004 v znení
vyplývajúcom
zo
zákona č. 255/2013
stanovoval:
„Predseda
alebo v jeho
neprítomnosti
jeden z podpredsedov
Najvyššieho
kasačného
súdu
predsedá
spojeným
sekciám,
senátu
príslušnému
na
rozhodovanie o opravných
prostriedkoch
podaných v záujme
jednotnosti
práva,
ako
aj
senátu
príslušnému
na
rozhodovanie o právnych
otázkach,
senátu
pozostávajúcemu z piatich
sudcov a akémukoľvek
rozhodovaciemu
zloženiu v rámci
sekcií,
ak
sa
sám
zúčastňuje
na
prejednávaní
veci.“
Organizačný a administratívny poriadok Najvyššieho kasačného súdu
52      Článok 28
Regulamentul
privind
organizarea
şi
funcţionarea
administrativă a Înaltei
Curţi
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Organizačný a administratívny
poriadok
Najvyššieho
kasačného
súdu) z 21. septembra
2004
(ďalej
len
„organizačný a administratívny
poriadok“),
v znení
Hotărârea
nr.
3/2014
pentru
modificarea
şi
completarea
Regulamentului
privind
organizarea
şi
funcţionarea
administrativă a Înaltei
Curţi
de
Casaţie
şi
Justiţie
(rozhodnutie
č. 3/2014,
ktorým
sa
mení a dopĺňa
organizačný a administratívny
poriadok) z 28. januára
2014
(Monitorul
Oficial
al
României, časť I,
č. 75 z 30. januára
2014),
stanovoval:
„1.      V rámci
Najvyššieho
kasačného
súdu
pôsobia
senáty
pozostávajúce z piatich
sudcov
so
súdnou
právomocou
stanovenou
zákonom.
…
4.      Predsedom
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov
bude
podľa
okolností
predseda,
podpredsedovia,
predseda
trestnej
sekcie
alebo
najstarší
člen
senátu.“
53      Článok 29 ods. 1
tohto
organizačného a administratívneho
poriadku
uvádzal:
„Senáty
pozostávajúce z piatich
sudcov
sa v trestných
veciach
vytvárajú
tak,
že
predseda
alebo v jeho
neprítomnosti
jeden z podpredsedov
Najvyššieho
kasačného
súdu
vyberie
každý
rok
žrebovaním
na
verejnom
zasadnutí
podľa
potreby
štyroch
alebo
piatich
členov
trestnej
sekcie
Najvyššieho
kasačného
súdu
do
každého
senátu.“
Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
Spoločné prvky sporov vo veci samej
54      Spory
vo
veci
samej
spadajú
do
komplexnej
reformy v oblasti
súdnictva a boja
proti
korupcii v Rumunsku.
Táto
reforma
je
zo
strany
Únie
monitorovaná
od
roku
2007
na
základe
mechanizmu
na
zaistenie
spolupráce a overovania
pokroku,
ktorý
bol
vytvorený
rozhodnutím
2006/928
pri
príležitosti
pristúpenia
Rumunska k Európskej
únii
(ďalej
len
„MSO“).
55      Uvedené
spory
sa
týkajú
trestných
konaní, v rámci
ktorých
si
vnútroštátne
súdy
kladú
otázku,
či
na
základe
práva
Únie
môžu
neuplatniť
niektoré
nálezy,
ktoré
vyhlásil
Ústavný
súd v rokoch
2016
až
2019,
konkrétne
nález
č. 51/2016
zo
16. februára
2016
(vec C‑379/19),
nález
č. 302/2017
zo
4. mája
2017
(vec C‑379/19),
nález
č. 685/2018
zo
7. novembra
2018
(veci C‑357/19, C‑547/19 a C‑840/19),
nález
č. 26/2019
zo
16. januára
2019
(vec C‑379/19),
ako
aj
nález
č. 417/2019 z 3. júla
2019
(veci C‑811/19 a C‑840/19).
56      Vnútroštátne
súdy
poukazujú
na
to,
že v zmysle
vnútroštátneho
práva
sú
rozhodnutia
Ústavného
súdu
všeobecne
záväzné a ich
nerešpektovanie
zo
strany
súdov
predstavuje v zmysle článku 99 písm. ș)
zákona
č. 303/2004
disciplinárne
previnenie.
Ako
pritom
vyplýva z rumunskej
Ústavy,
Ústavný
súd
nie
je
súčasťou
rumunského
systému
súdnictva a má
povahu
politicko‑súdneho
orgánu.
Okrem
toho
Ústavný
súd
vyhlásením
nálezov
vo
veci
samej
prekročil
právomoci,
ktoré
mu
rumunská
Ústava
priznáva, a zasiahol
do
právomocí
všeobecných
súdov,
pričom
narušil
ich
nezávislosť.
Navyše
nálezy
č. 685/2018 a 417/2019
so
sebou
priniesli
systematické
riziko
beztrestnosti v oblasti
boja
proti
korupcii.
57      V tomto
kontexte
vnútroštátne
súdy
odkazujú
najmä
na
správy
Komisie
adresované
Európskemu
parlamentu a Rade o dosiahnutom
pokroku
Rumunska v rámci
mechanizmu
spolupráce a overovania z 27. januára
2016
[COM(2016)
41
final],
13. novembra
2018
[COM(2018)
851
final,
ďalej
len
„správa
MSO z novembra
2018“], a 22. októbra
2019
[COM(2019)
499
final].
58      Napokon
uvedené
vnútroštátne
súdy
poukazujú
aj
na
nález
Ústavného
súdu
č. 104/2018, z ktorého
vyplýva,
že
právo
Únie
nemá
prednosť
pred
rumunským
ústavným
poriadkom a rozhodnutie
2006/928
nemôže
byť v rámci
preskúmania
ústavnosti v zmysle článku 148
rumunskej
Ústavy
referenčnou
normou.
Vec C‑357/19
59      Rozsudkom z 28. marca 2017
vyhláseným
trestnou
sekciou,
pozostávajúcou z troch
sudcov,
Najvyšší
kasačný
súd
odsúdil
okrem
iných
PM,
ktorá
bola v čase
relevantných
okolností
ministerkou,
ako
aj
RO,
TQ a SP
za
to,
že v rokoch
2010
až
2012
spáchali
trestné
činy
korupcie a zneužívania
právomoci v súvislosti
so
správou
európskych
fondov a tiež
trestný
čin
daňového
podvodu v súvislosti s DPH.
Odvolania,
ktoré
proti
tomuto
rozsudku
podali
dotknuté
osoby,
ako
aj
Ministerul
Public – Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casație
și
Justiție – Direcția
Națională
Anticorupție
(Úrad
prokuratúry
pri
Najvyššom
kasačnom
súde – Národné
riaditeľstvo
boja
proti
korupcii,
Rumunsko)
(ďalej
len
„DNA“),
boli
zamietnuté
rozsudkom
senátu
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostávajúceho z piatich
sudcov z 5. júna
2018.
Tento
senát
bol
zložený z predsedu
trestnej
sekcie a ďalších štyroch
sudcov
vybratých
žrebovaním v súlade s postupom,
ktorý
sa
na
Najvyššom
kasačnom
súde
používal v relevantnom
období a vyplýval z organizačného a administratívneho
poriadku
tohto
súdu.
Rozsudok z 5. júna
2018
sa
stal
právoplatným.
60      Nálezom
č. 685/2018
vyhláseným
7. novembra
2018
Ústavný
súd
na
základe
žaloby
predsedu
vlády
podanej v zmysle článku 146 písm. e)
rumunskej
Ústavy
predovšetkým
konštatoval,
že
existuje
ústavnoprávny
spor
medzi
parlamentom a Najvyšším
kasačným
súdom
vyplývajúci z rozhodnutí
Správnej
rady
tohto
súdu,
podľa
ktorých
boli v zmysle
vyššie
uvedenej
praxe z piatich
sudcov
päťčlenných
senátov
rozhodujúcich v odvolaní
vybratí
na
základe
žrebovania
iba
štyria
sudcovia, a nie
všetci,
čo
je v rozpore s článkom 32
zmeneného
zákona č. 304/2004,
pričom
následne
Ústavný
súd
uviedol,
že
rozsudok v odvolacom
konaní
vyhlásený
takto
nezákonne
vytvoreným
senátom
je
poznačený
absolútnou
neplatnosťou, a napokon
konštatoval,
že
podľa článku 147 ods. 4
rumunskej
Ústavy
sa
tento
nález
uplatňuje
od
dátumu
jeho
uverejnenia
na
veci,
ktoré
sú
aktuálne
prejednávané,
veci, v ktorých
už
bolo
prijaté
rozhodnutie,
ak
účastníkom
konania
ešte
neuplynuli
náležité
lehoty
na
podanie
príslušných
mimoriadnych
opravných
prostriedkov, a tiež
na
budúce
situácie.
61      Po
zverejnení
nálezu
Ústavného
súdu
č. 685/2018
podali
PM,
RO,
TQ a SP,
ako
aj
DNA v zmysle článku 426 ods. 1
Trestného
poriadku
mimoriadne
opravné
prostriedky
na
Najvyšší
kasačný
súd a domáhali
sa
zrušenia
rozsudku z 5. júna
2018 a opätovného
preskúmania
ich
odvolaní.
Na
podporu
uvedených
opravných
prostriedkov
tvrdili,
že
nález
č. 685/2018
bol
záväzný a mal
právne
účinky
na
rozsudok
Najvyššieho
kasačného
súdu z 5. júna
2018,
keďže
senát
pozostávajúci z piatich
sudcov,
ktorý
rozhodoval o predmetných
odvolaniach,
nebol
vytvorený v súlade
so
zákonom,
ako
ho
vykladal
Ústavný
súd.
Vnútroštátny
súd
tieto
mimoriadne
opravné
prostriedky
prijal
ako
prípustné,
keďže
boli
podané v rámci
lehoty
30
dní
odo
dňa
oznámenia
uvedeného
rozsudku, a zároveň
rozhodol o odložení
výkonu
trestu
odňatia
slobody
až
do
rozhodnutia o týchto
mimoriadnych
opravných
prostriedkoch.
62      Uvedený
vnútroštátny
súd
sa
zamýšľa
najmä
nad
otázkou,
či článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,
ako
aj článok 1 ods. 1 písm. a) a b), a článok 2 ods. 1
dohovoru
PIF
bránia
uplatneniu
nálezu
č. 685/2018
vo
veci
samej,
ktoré
by
malo
za
následok
neplatnosť
súdnych
rozhodnutí,
ktoré
sa
stali
právoplatnými
pred
vyhlásením
uvedeného
nálezu, a začatie
nového
odvolacieho
konania
vo
veciach
závažného
podvodu a korupcie.
63      Podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
je
úlohou
vnútroštátnych
súdov
zabezpečiť
plný
účinok
povinností
vyplývajúcich z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,
rešpektujúc
pritom
základné
práva
zaručené v Charte a všeobecné
právne
zásady, a zároveň
neuplatniť
ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
ktoré
bránia
použitiu
účinných a odrádzajúcich
sankcií
za
podvod
poškodzujúci
finančné
záujmy
Únie.
Vzhľadom
na
túto
judikatúru
vzniká
otázka,
či
sa
povinnosť
členských
štátov
vyplývajúca z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,
ako
aj z článku 1 ods. 1 písm. a) a b) a článku 2 ods. 1
dohovoru
PIF
vzťahuje
aj
na
výkon
už
uložených
trestných
sankcií.
Rovnako
nie
je
jasné,
či
výraz
„a iné
protiprávne
konanie
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie“
uvedený v článku 325 ods. 1 ZFEÚ zahŕňa
nielen
skutky
korupcie
ako
také,
ale
aj
pokusy o podvod,
ku
ktorým
došlo v rámci
podvodne
zadanej
verejnej
zákazky,
ktorá
mala
byť
financovaná z európskych
fondov,
no
po
tom,
čo
ju
orgán
spravujúci
európske
fondy
odmietol
preplatiť,
bola v celom
rozsahu
financovaná z vnútroštátneho
rozpočtu. V tomto
kontexte
teda v prejednávanej
veci
existovalo
riziko
poškodenia
finančných
záujmov
Únie,
hoci
toto
riziko
sa
napokon
nestalo
skutočnosťou.
64      Okrem
toho
vnútroštátny
súd
zdôrazňuje,
že
podľa článkov 2 a 19 ZEÚ je
každý
členský
štát
povinný
zabezpečiť,
aby
súdne
orgány
tvoriace
súčasť
jeho
systému
prostriedkov
nápravy v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
spĺňali
požiadavky
nezávislosti s cieľom
zaručiť
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci
účinnú
súdnu
ochranu.
Zásada
nezávislosti
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
predpokladá,
že
sudcovia
môžu
vykonávať
svoje
úlohy
samostatne a nikomu
hierarchicky
nepodliehajú,
aby
boli
chránení
pred
vonkajšími
zásahmi
alebo
tlakmi,
ktoré
by
mohli
ohroziť
ich
nezávislosť a ovplyvniť
ich
rozhodnutia.
65      Okrem
toho
si
vnútroštátny
súd
kladie
otázku,
najmä
pokiaľ
ide o význam
zásady
zákonnosti,
podľa
ktorej
musí
byť
zákon
predvídateľný,
presný a nesmie
byť
retroaktívny,
či
je
pojem
„súd
zriadený
zákonom“
uvedený v článku 47 ods. 2
Charty v rozpore s výkladom,
ku
ktorému
dospel
Ústavný
súd v súvislosti s nezákonnou
povahou
zloženia
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov.
Podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplývajúcej z rozsudkov z 26. februára
2013,
Åkerberg
Fransson
(C‑617/10,
EU:C:2013:105), a z 5.decembra
2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17,
EU:C:2017:936),
sú
vnútroštátne
orgány v prípadoch,
keď
musia
neuplatniť
ustanovenia
hmotného
trestného
práva,
povinné
dbať
na
rešpektovanie
základných
práv
osôb
obvinených
zo
spáchania
trestného
činu,
pričom
môžu
uplatňovať
vnútroštátny
štandard
ochrany
základných
práv
za
predpokladu,
že
takéto
uplatňovanie
nie
je v rozpore s úrovňou
ochrany
zaručenou
Chartou a vykladanou
Súdnym
dvorom
ani s prednosťou,
jednotnosťou a účinnosťou
práva
Únie.
66      V prejednávanej
veci
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
právo
Únie
bráni
najmä
uplatneniu
nálezu
č. 685/2018,
pretože
jeho
dôsledkom
je
zrušenie
právoplatných
rozhodnutí
Najvyššieho
kasačného
súdu
vyhlásených
senátom
pozostávajúcim z piatich
sudcov,
pričom
tento
nález
odoberá
sankciám
uloženým
vo
významnom
množstve
vecí
týkajúcich
sa
závažných
podvodov
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie
ich
účinnosť a odradzujúcu
povahu.
Uvedený
nález
vytvára
zdanie
beztrestnosti a prostredníctvom
premlčania
prináša
systematické
riziko
takejto
beztrestnosti
vzhľadom
na
komplexnosť a trvanie
konaní
predchádzajúcim
vyhláseniu
právoplatného
rozsudku
po
opätovnom
preskúmaní
dotknutých
vecí.
Okrem
toho
zásady
nezávislosti
súdov a právnej
istoty
bránia
tomu,
aby
nález
č. 685/2018
mohol
mať
záväzné
právne
účinky
vo
vzťahu k trestnoprávnym
rozhodnutiam,
ktoré
boli
právoplatné v čase
vyhlásenia
tohto
nálezu,
ak
neexistujú
závažné
dôvody,
ktoré
by
mohli
spochybniť
dodržanie
práva
na
spravodlivý
proces v týchto
veciach,
čo
potvrdila
aj
správa
MSO z novembra
2018.
67      Vnútroštátny
súd
napokon
poukazuje
na
to,
že
existuje
závažné
riziko,
že
odpovede
Súdneho
dvora
na
položené
otázky
nebudú
mať
na
vnútroštátne
právo
nijaký
účinok
vzhľadom
na
judikatúru
Ústavného
súdu
uvedenú v bode 58
tohto
rozsudku.
68      Za
týchto
okolností
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 1 ods. 1 písm. a) a b) a článok 2 ods. 1
[dohovoru
PIF],
ako
aj
zásada
právnej
istoty
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
orgán
stojaci
mimo
súdnej
moci, t. j. [Ústavný
súd]
prijal
rozhodnutie
vo
veci
zákonnosti
zloženia
súdnych
senátov a vytvoril
tak
predpoklady
na
to,
aby
bol
prípustný
mimoriadny
opravný
prostriedok
proti
právoplatným
rozsudkom
vyhláseným
počas
určitého
obdobia?
2.      Má
sa článok 47
druhý
odsek
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
tomu,
aby
orgán
stojaci
mimo
súdnej
moci
konštatoval
so
záväzným
účinkom v rámci
vnútroštátneho
práva
nedostatok
nezávislosti a nestrannosti
súdneho
senátu,
ktorého
členom
je
sudca s riadiacimi
funkciami,
ktorý
nebol
vymenovaný
náhodne,
ale
na
základe
transparentného
pravidla,
pričom
toto
pravidlo
bolo
účastníkom
konania
známe,
nespochybnili
ho a vzťahovalo
sa
na
všetky
konania
vedené
dotknutým
senátom?
3.      Má
sa
prednosť
práva
Únie
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
umožňuje
neuplatniť
rozhodnutie
Ústavného
súdu
vyhlásené v konaní
týkajúcom
sa
ústavného
sporu,
ktoré
je v zmysle
vnútroštátneho
práva
záväzné?“
Vec C‑379/19
69      Dňa
22. augusta
2016
Direcția
Națională
Anticorupție – Serviciul
Teritorial
Oradea
(DNA – miestny
odbor
Oradea,
Rumunsko)
podalo
na
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor,
Rumunsko)
obžalobu
proti
KI,
LJ,
JH a IG
obvineným
zo
spáchania
trestných
činov
nepriamej
korupcie,
zneužívania
právomocí
verejného
činiteľa,
aktívnej
korupcie a pasívnej
korupcie,
ako
aj
zo
spáchania
trestných
činov
nepriamej
korupcie a aktívnej
korupcie
formou
spolupáchateľstva.
70      V rámci
tohto
konania
KI a LJ
podľa článku 342
Trestného
poriadku
navrhli,
aby
bol z prípustného
dôkazového
materiálu
vylúčený
dôkaz
nadobudnutý
zo
zápisnice
záznamov z odpočúvania
uskutočneného
Serviciul
Român
de
Informații
(Rumunská
informačná
služba,
Rumunsko,
ďalej
len
„SRI“).
Na
podporu
tohto
návrhu
poukázali
dotknuté
osoby
na
nález
č. 51/2016,
ktorým
Ústavný
súd
vyhlásil článok 142 ods. 1
Trestného
poriadku
za
protiústavný,
pretože
umožňoval
opatrenia
dohľadu v rámci
trestného
konania
„inými
špecializovanými
štátnymi
subjektmi“, a najmä
SRI.
71      Uznesením z 27. januára
2017
senát
pre
predbežné
prejednanie
obžaloby
na
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor)
uvedené
návrhy
KI a LJ
zamietol s odôvodnením,
že
vzhľadom
na
to,
že
nález
č. 51/2016
má
právne
účinky
len
do
budúcnosti,
boli
dôkazy
získané
zákonne,
pričom v súvislosti s KI,
LJ,
JH a IG
nariadil
hlavné
pojednávanie.
Odvolanie,
ktoré
obžalovaní
podali
proti
tomuto
uzneseniu,
Curtea
de
Apel
Oradea
(Odvolací
súd
Oradea,
Rumunsko)
zamietol a tiež
konštatoval,
že
nález
č. 51/2016
sa
nevzťahuje
na
opatrenia
technického
dohľadu
nariadené v dotknutej
veci,
keďže
bol
uverejnený v Monitorul
Oficial
al
României
zo
14. marca 2016 a v súlade s článkom 147 ods. 4
rumunskej
Ústavy
vyvoláva
právne
účinky
len
do
budúcnosti.
72      Počas
trestného
konania
na
vnútroštátnom
súde
IG,
KI,
LJ a JH v podstate
navrhli
vyhlásiť
absolútnu
neplatnosť
zápisnice
zo
záznamov z odpočúvania v prípade,
že
sa
SRI
zúčastnila
na
vykonávaní
mandátu
na
technický
dohľad.
Okrem
nálezu
č. 51/2016
dotknuté
osoby v tejto
súvislosti
poukázali
na
nálezy
č. 302/2017 a 26/2019, v ktorých
Ústavný
súd
vyhlásil článok 281 ods. 1 písm. b)
Trestného
poriadku
za
protiústavný,
keďže
tento
článok
medzi
prípady
absolútnej
neplatnosti
nezahŕňal
porušenie
ustanovení o vecnej a osobnej
príslušnosti
orgánov
činných v trestnom
konaní
(nález
č. 302/2017) a konštatoval
existenciu
ústavnoprávneho
konfliktu
najmä
medzi
parlamentom a Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casație
și
Justiție
(Úrad
prokuratúry
pri
Najvyššom
kasačnom
súde),
ktorý
vyplýval
zo
skutočnosti,
že
dva
protokoly o spolupráci
uzatvorené
medzi
DNA a SRI v rokoch
2009 a 2016 v rozpore z ústavnou
právomocou
DNA
porušili
procesné
právo
upravujúce
trestné
stíhanie
(nález
č. 26/2019).
73      Po
overení,
ktoré
vnútroštátny
súd
uskutočnil v DNA,
sa
zistilo,
že
sa
vykonalo
deväť
mandátov
na
technický
dohľad s technickou
podporou
SRI a ďalšie
dva
mandáty
bez
účasti
SRI
sa
vykonali
po
uverejnení
nálezu č. 51/2016.
74      Vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že v prvom
rade
musí
rozhodnúť o návrhu
na
vylúčenie
dôkazov, a pýta
sa
najmä,
či
je
povinný
uplatniť
nálezy
č. 51/2016,
302/2017 a 26/2019.
Spojený
účinok
týchto
troch
nálezov
totiž
smeruje k tomu,
že
na
absolútnu
neplatnosť
získavania
dôkazov a vylúčenie
zodpovedajúcich
dôkazov
postačuje,
aby
sudca
skonštatoval
účasť
SRI
na
výkone
mandátu
na
technický
dohľad.
75      Vnútroštátny
súd
však
zdôrazňuje,
že
podľa
stále
platných
vnútroštátnych
opatrení
je
podmienkou
prípustnosti
návrhu
na
vylúčenie
dôkazov
podanie
tohto
návrhu
pred
ukončením
fázy
predbežného
prejednania
obžaloby.
Okrem
toho z ústavných
pravidiel
vyplýva,
že
nálezy
Ústavného
súdu
môžu
mať
len
účinok
ex
nunc.
Tento
súd
teda
prostredníctvom
judikatúry
zabezpečil
uplatnenie
svojich
nálezov v aktuálne
prejednávaných
veciach a súdom
tak
určil
povinnosť
považovať
všetky
procesné
akty
alebo
dotknuté
dôkazy
za
nezákonné
bez
toho,
aby
bolo
možné
preskúmať
ich
jednotlivo, a to
aj
vtedy,
ak
tieto
akty
boli
uskutočnené,
ako
to
je v tomto
prípade,
na
základe
pravidiel,
na
ktoré
sa v čase
ich
uplatnenia
vzťahovala
domnienka
ústavnosti.
76      Na
jednej
strane
je
Rumunsko
povinné
bojovať s korupciou a Komisia
vo
svojej
správe
MSO z novembra
2018
konštatovala,
že
tento
členský
štát
má
pokračovať v uskutočňovaní
národnej
stratégie
boja
proti
korupcii a dodržať
lehoty,
ktoré
boli
vládou
stanovené v auguste
2016.
Na
druhej
strane
sa
má
Ústavný
súd v zmysle článku 146
rumunskej
Ústavy
obmedziť
na
preskúmanie
súladu
zákona a rumunskej
Ústavy, a nie
ho
vykladať,
uplatňovať a zavádzať
retroaktívne
právne
normy.
Okrem
toho
snaha
Ústavného
súdu
priamo
prostredníctvom
účinkov
svojich
nálezov
zabezpečovať
dodržiavanie
procesných
práv
účastníkov
trestného
konania
sa
zdá
prehnaná
vzhľadom
na
existenciu
mechanizmov,
ktoré
má v tejto
súvislosti
Rumunsko k dispozícii,
ako
je
napríklad
protokol č. 16 k Dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
podpísanému v Ríme
4. novembra
1950,
ktorý
nadobudol
platnosť
1. augusta
2018
(ďalej
len
„EDĽP“).
Navyše
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
vyplývajúcej z rozsudku z 26. februára
2013
Melloni
(C‑399/11,
EU:C:2013:107),
odmietol
uznať
obmedzenie
prednosti
práva
Únie
pred vnútroštátnymi
základnými
právami,
ktoré
sú
priaznivejšie.
77      Vnútroštátny
súd
sa v súvislosti s vecou
samou
domnieva,
že
má
dostatočne
úzky
vzťah s právom
Únie,
pretože
sa
týka
výkonu
jeho
súdnej
právomoci v súlade
so
zásadami
právneho
štátu a nezávislosti
súdov a vyplývajú z nej
otázky o povahe a účinkoch
MSO,
ako
aj o prednosti
práva
Únie
pred
judikatúrou
Ústavného
súdu.
Uvedený
Ústavný
súd
obmedzil
právomoc
rumunských
súdov
rozhodovať
vyplývajúcu z rumunskej
Ústavy a práva
Únie,
keď v náleze
č. 104/2018
uvedenom v bode 58
tohto
rozsudku
rozhodol,
že
rozhodnutie
2006/928
nemôže
predstavovať
referenčnú
normu v rámci
preskúmania
ústavnosti
podľa článku 148
rumunskej
Ústavy.
78      Je
preto
nevyhnutné,
aby
Súdny
dvor
spresnil,
či
MSO
má
záväznú
povahu a ak
áno,
či
sa
táto
záväznosť
má
priznať
nielen
opatreniam,
ktoré
sú
výslovne
odporúčané v správach
vypracovaných v rámci
uvedeného
mechanizmu,
ale
aj
všetkým
zisteniam
nachádzajúcim
sa v týchto
správach,
najmä
tým,
ktoré
sa
týkajú
vnútroštátnych
opatrení v rozpore s odporúčaniami
Európskej
komisie
pre
demokraciu
prostredníctvom
práva
(Benátska
komisia)
alebo
Skupiny
štátov
proti
korupcii
(GRECO).
Okrem
toho
vzhľadom
na
zásady
právneho
štátu a nezávislosti
súdov
vzniká
otázka,
či
sa
vnútroštátny
súd
môže
bez
toho,
aby
čelil
disciplinárnym
sankciám
výslovne
stanoveným
zákonom,
odkloniť
pri
výkone
súdnej
právomoci
od
účinkov
nálezov
Ústavného
súdu v prípade,
že
by
tento
súd
prekročil
hranice
svojich
právomocí.
79      Za
týchto
okolností
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Sú
[MSO]
zriadený
rozhodnutím
[2006/928] a požiadavky
uvedené v správach
vypracovaných v rámci
tohto
mechanizmu
pre
Rumunsko
záväzné?
2.      Má
sa článok 2 ZEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ vykladať v tom
zmysle,
že
povinnosť
Rumunska
dodržiavať
požiadavky
stanovené v správach
vypracovaných v rámci
[MSO]
zriadeného
rozhodnutím
[2006/928]
predstavuje
povinnosť
členského
štátu
dodržiavať
zásady
právneho
štátu, a to
aj
pokiaľ
ide o zdržanie
sa
politicko‑súdnej
inštitúcie,
akou
je
Ústavný
súd,
konania
na
účely
výkladu
zákona a stanovenia
konkrétnych a záväzných
podmienok,
za
ktorých
majú
súdy
tento
zákon
uplatňovať,
čo
je
výlučná
právomoc
priznaná
súdnemu
orgánu,
ako
aj
na
účely
zavedenia
nových
legislatívnych
ustanovení,
čo
je
výlučná
právomoc
priznaná
zákonodarnému
orgánu?
Vyžaduje
právo
Únie
zrušenie
účinkov
takéhoto
rozhodnutia
Ústavného
súdu
členského
štátu?
Bráni
právo
Únie
ustanoveniu
vnútroštátneho
práva
upravujúcemu
disciplinárnu
zodpovednosť
sudcu,
ktorý v súvislosti s položenou
prejudiciálnou
otázkou
neuplatní
rozhodnutie
Ústavného
súdu?
3.      Bráni
zásada
nezávislosti
súdov
zakotvená v článku 19 ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ a v článku 47
[Charty] v súlade s výkladom,
ktorý
poskytol
[Súdny
dvor]
[v rozsudku z 27. februára
2018,
Associação
Sindical
dos
Juízes
Portugueses, C‑64/16,
EU:C:2018:117],
tomu,
aby
sa
právomoc
súdov
nahradila
rozhodnutiami
[Ústavného
súdu,
nálezy
(č. 51/2016,
302/2017 a 26/2019], s tým
dôsledkom,
že
by
to
viedlo k nepredvídateľnosti
trestného
konania
(retroaktívne
uplatňovanie) a k nemožnosti
vykladať
zákon a uplatniť
ho
na
konkrétny
prípad?
Bráni
právo
Únie
ustanoveniu
vnútroštátneho
práva
upravujúcemu
disciplinárnu
zodpovednosť
sudcu,
ktorý v súvislosti s položenou
prejudiciálnou
otázkou
neuplatní
rozhodnutie
Ústavného
súdu?“
80      Listom z 27. júna
2019,
ktorý
bol
Súdnemu
dvoru
doručený
10. júla
2019,
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor)
informoval
Súdny
dvor,
že
Curtea
de
Apel
Oradea
(Odvolací
súd
Oradea)
uznesením z 18. júna
2019
na
návrh
DNA
zrušil
rozhodnutie o prerušení
konania a nariadil
pokračovať v konaní v rozsahu, v akom
sa
netýkalo
prejudiciálnych
otázok
položených
Súdnemu
dvoru.
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor)
listom z 26. júla
2019,
ktorý
bol
doručený
Súdnemu
dvoru
7. augusta
2019, v odpovedi
na
jeho
otázku
spresnil,
že
odpoveď
Súdneho
dvora
na
položené
prejudiciálne
otázky
je
stále
potrebná.
Konanie
pred
týmto
súdom
totiž
pokračovalo,
pričom
nemohli
byť
použité
dôkazy
získané
prostredníctvom
mandátov
na
technický
dohľad,
ktorých
sa
týkali
prejudiciálne
otázky.
Okrem
toho
Tribunalul
Bihor
(Prvostupňový
súd
Bihor)
poukázal
na
to,
že
Súdna
inšpekcia
začala
disciplinárne
vyšetrovanie
proti
vnútroštátnemu
sudcovi z dôvodu
nerešpektovania
nálezov
Ústavného
súdu
uvedených v prejudiciálnych
otázkach.
Vec C‑547/19
81      Súdna
inšpekcia
začala
disciplinárne
konanie
proti
CY,
sudkyni
Curtea
de
Apel
București
(Odvolací
súd
Bukurešť,
Rumunsko), v rámci
senátu
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov
pre
disciplinárne
stíhanie
sudcov, s odôvodnením,
že
CY
sa
dopustila
disciplinárneho
previnenia
podľa článku 99 písm. o)
zákona
č. 303/2004.
82      Uznesením z 28. marca 2018
senát
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov
pre
disciplinárne
stíhanie
sudcov
zamietol
ako
neprípustný
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
na
podporu
CY,
ktorý
podalo
Združenie
sudcov
Rumunska
„Forum“.
Toto
združenie a CY
podali
proti
uvedenému
uzneseniu
odvolanie
na
Najvyšší
kasačný
súd.
83      Senát
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov
pre
disciplinárne
stíhanie
sudcov
uložil
rozhodnutím z 2. apríla
2018
CY
disciplinárnu
sankciu
odvolania z funkcie
podľa článku 100 písm. e)
zákona č. 303/2004.
CY
sa
proti
tomuto
rozhodnutiu
odvolala
na
Najvyšší
kasačný
súd.
84      Tieto
dve
veci
boli
náhodným
výberom
pridelené
senátu
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostávajúcemu z piatich
sudcov,
pričom
následne
boli
spojené
na
spoločné
konanie z dôvodu
ich
vzájomného
prepojenia.
Zloženie
senátu
bolo
stanovené
žrebovaním
30. októbra
2017.
85      Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
prijala
8. novembra
2018
po
vyhlásení
nálezu
č. 685/2018
uvedeného v bode 60
tohto
rozsudku
rozhodnutie o žrebovaní
členov
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov. V decembri
2018
Najvyššia
rada
sudcov a prokurátorov
prijala
dve
rozhodnutia,
ktorými
určila
pravidlá
na
dosiahnutie
súladu s požiadavkami
formulovanými v uvedenom
náleze.
Najvyšší
kasačný
súd s cieľom
zabezpečiť
súlad s týmito
rozhodnutiami
pristúpil k novému
žrebovaniu
členov
senátov
na
rok
2018,
čo
sa
týkalo
aj
vecí,
ktoré
už
boli
pridelené a nebolo v nich
nariadené
nijaké
opatrenie
až
do
konca
príslušného
roka,
pričom
medzi
tieto
veci
patrili
aj
prejednávané
spojené
veci.
86      CY a ďalší
pred
týmto
novým
senátom
podali
námietku
založenú
na
nezákonnosti
zloženia
uvedeného
senátu,
pričom
spochybňovali
najmä
súlad
nálezu
č. 685/2018 a následných
rozhodnutí
Najvyššej
rady
sudcov a prokurátorov
na
jednej
strane a článku 2 ZEÚ na
strane
druhej.
CY v tejto
súvislosti
poukázala
na
to,
že
Ústavný
súd a Najvyššia
rada
sudcov a prokurátorov
prekročili
svoje
právomoci, a dodala,
že
ak
by
tieto
dva
orgány
nevstúpili
do
činnosti
Najvyššieho
kasačného
súdu,
nebola
by
narušená
zásada
kontinuity
rozhodovacieho
zloženia a vec
by
bola
správne
pridelená
jednému
zo
senátov
pozostávajúcich z piatich
sudcov.
87      Aby
mohol
vnútroštátny
súd
rozhodnúť o námietke
nezákonnosti
podanej
CY,
obrátil
sa
na
Súdny
dvor s otázkou,
či
vstup
Ústavného
súdu
do
priebehu
súdneho
konania,
aký
vyplýva z nálezu
č. 685/2018,
je v súlade s hodnotou
právneho
štátu
uvedenou v článku 2 ZEÚ,
ako
aj s nezávislosťou
súdov
zaručenou v článku 19 ZEÚ a článku 47
Charty.
88      V tejto
súvislosti
vnútroštátny
súd
po
prvé
zdôrazňuje
politický
rozmer
nominácie
členov
Ústavného
súdu,
ako
aj
osobitné
postavenie
tohto
súdu v architektúre
štátnych
orgánov.
89      Po
druhé
postup
konštatovania
ústavnoprávneho
konfliktu
medzi
orgánmi
verejnej
moci
upravený v článku 146 písm. e)
rumunskej
Ústavy
je
sám
osebe
problematický,
pretože
podľa
tohto
ustanovenia
môžu
tento
postup
iniciovať
politické
orgány.
Okrem
toho
hranica
medzi
nezákonnosťou
aktu a existenciou
ústavnoprávneho
konfliktu
je
mimoriadne
tenká a obmedzenému
okruhu
právnych
subjektov
umožňuje
uplatniť
prostriedky
nápravy,
ktoré
sú
paralelné
vo
vzťahu k prostriedkom
použiteľným
pred
všeobecnými
súdmi.
Táto
okolnosť v spojení s politickou
dimenziou
menovania
sudcov
Ústavného
súdu
umožňuje
tomuto
súdu
zasahovať
do
priebehu
súdnych
konaní s politickým
cieľom
alebo v záujme
politicky
vplyvných
osôb.
90      Po
tretie
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
konštatovanie
Ústavného
súdu v náleze
č. 685/2018 o existencii
ústavnoprávneho
konfliktu
medzi
súdnou a zákonodarnou
mocou
je
problematické. V tomto
náleze
Ústavný
súd
podal
svoj
vlastný
výklad
nejasných
ustanovení
podústavnej
povahy,
teda článkov 32 a 33
zmeneného
zákona
č. 304/2004,
ktorý
sa
odlišoval
od
výkladu
Najvyššieho
kasačného
súdu
podaného v rámci
právomoci
tohto
súdu,
pričom
Ústavný
súd
uvedenému
súdu
vytýkal
systematické
nerešpektovanie
vôle
zákonodarcu,
aby
mohol
konštatovať
existenciu
ústavnoprávneho
konfliktu.
91      Podľa
vnútroštátneho
súdu
teda
vzniká
otázka,
či články 2 a 19 ZEÚ,
ako
aj článok 47
Charty
bránia
tomu,
aby v situácii, aká je vo
veci
samej,
judikatúra
Najvyššieho
kasačného
súdu
mohla
byť
predmetom
kontroly a sankcií
na
základe
zásahu
Ústavného
súdu.
Vnútroštátny
súd
tvrdí,
že
svojvoľný
zásah
Ústavného
súdu
vo
forme
preskúmania
zákonnosti
činnosti
Najvyššieho
kasačného
súdu,
ktorý
nahrádza
riadne
procesné
postupy,
ako
sú
správna
žaloba
alebo
procesné
námietky
podané v rámci
súdneho
konania,
môže
mať
negatívny
dosah
na
nezávislosť
súdov a samotné
základy
právneho
štátu
uvedeného v článku 2 ZEÚ,
pretože
Ústavný
súd
nie
je
súčasťou
systému
súdnictva a nemá
právomoc
vydávania
rozsudkov.
92      Za
týchto
okolnosti
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Majú
sa článok 2 [ZEÚ], článok 19 ods. 1
[ZEÚ] a článok 47
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
Ústavný
súd
(čiže
orgán,
ktorý
nie
je
podľa
vnútroštátneho
práva
súdnou
inštitúciou)
zasiahol
do
spôsobu,
akým
Najvyšší
súd
daného
členského
štátu
vyložil a uplatnil
podústavné
právne
predpisy
pri
zostavovaní
súdnych
senátov?“
Vec C‑811/19
93      Rozsudkom z 8. februára
2018,
ktorý
bol v prvom
stupni
vyhlásený
senátom
zloženým z troch
sudcov,
trestná
sekcia
Najvyššieho
kasačného
súdu
odsúdila
FQ,
GP,
HO,
IN a JM
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
od
dvoch
do
ôsmich
rokov
za
trestné
činy
korupcie a prania
špinavých
peňazí,
ako
aj
za
trestné
činy
podobné korupcii
spáchané v rokoch
2009
až
2013 v súvislosti s verejným
obstarávaním
uskutočneným v rámci
projektu,
ktorý
bol
financovaný
hlavne z nenávratných
fondov
Únie.
Štyria z obvinených,
medzi
ktorých
patrí
osoba
zastávajúca
postupne
funkcie
starostu,
senátora a ministra, a tiež
DNA,
podali
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie.
94      V priebehu
odvolacieho
konania
odvolatelia
navrhovali,
aby
Najvyšší
kasačný
súd
vyhlásil
rozsudok z 8. februára
2018
za
neplatný,
keďže
bol
vyhlásený
senátom,
ktorý
sa v rozpore s právnymi
predpismi
nešpecializoval
na
oblasť
korupcie.
95      Odvolatelia v tejto
súvislosti
poukázali
na
nález
č. 417/2019
vyhlásený
3. júla
2019
na
návrh
predsedu
poslaneckej
snemovne, proti
ktorému
sa v tom
čase
tiež
viedlo
trestné
konanie v súvislosti
so
skutkami
spadajúcimi
do
pôsobnosti
zákona
č. 78/2000
pred
senátom
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostávajúcim z piatich
sudcov,
ktorý
rozhodoval
ako
odvolací
súd.
Ústavný
súd v tomto
náleze
konštatoval
existenciu
ústavnoprávneho
sporu
medzi
parlamentom
na
jednej
strane a Najvyšším
kasačným
súdom
na
strane
druhej
vyplývajúceho
zo
skutočnosti,
že
Najvyšší
kasačný
súd
nezriadil
špecializované
senáty
na
rozhodovanie v prvom
stupni o trestných
činoch
stanovených v článku 29 ods. 1
zákona č. 78/2000,
ďalej
určil,
že
rozsudok
vyhlásený
nešpecializovaným
senátom
spôsobuje
absolútnu
neplatnosť
tohto
rozsudku, a napokon
nariadil,
aby
všetky
veci, o ktorých
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol v prvom
stupni
pred
23. januárom
2019 a ešte
nenadobudli
právoplatnosť,
boli
opätovne
preskúmané
špecializovanými
senátmi
vytvorenými v súlade s uvedeným
ustanovením. V dotknutom
náleze
totiž
Ústavný
súd
rozhodol,
že
hoci
Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
prijala
23. januára
2019
rozhodnutie,
podľa
ktorého
sú
všetky
senáty
tohto
súdu
pozostávajúce z troch
sudcov
špecializované
na
účely
rozhodovania o veciach
spojených s korupciou,
toto
rozhodnutie
sa
mohlo
zabrániť
protiústavnosti
len
od
dátumu
jeho
prijatia, a nie v súvislosti s minulosťou.
96      Na
podporu
svojho
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
trestné
činy
vo
veci
samej,
akým
sú
trestné
činy
korupcie
spáchané v súvislosti s verejným
obstarávaním
financovaným
hlavne z európskych
zdrojov,
ako
aj
trestné
činy
prania
špinavých
peňazí,
poškodzujú
alebo
môžu
poškodiť
finančné
záujmy
Únie.
97      Podľa
tohto
súdu
po
prvé
vzniká
otázka,
či
sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 4 smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2017/1371 z 5. júla
2017 o boji
proti
podvodom,
ktoré
poškodzujú
finančné
záujmy
Únie,
prostredníctvom
trestného
práva
(Ú. v. EÚ L 198,
2017, s. 29) a článok 58
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2015/849 z 20. mája
2015 o predchádzaní
využívaniu
finančného
systému
na
účely
prania
špinavých
peňazí
alebo
financovania
terorizmu,
ktorou
sa
mení
nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 648/2012 a zrušuje
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2005/60/ES a smernica
Komisie
2006/70/ES
(Ú. v. EÚ L 141,
2015, s. 73),
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia tomu,
aby
vnútroštátny
súd
uplatňoval
rozhodnutie
prijaté
orgánom,
ktorý
nie
súčasťou
systému
súdnictva,
akým
je
nález
Ústavného
súdu
č. 417/2019,
ktorý konštatuje dôvodnosť
riadneho
opravného
prostriedku a nariaďuje
vrátenie
veci,
pričom
dôsledkom
tohto
rozhodnutia
je
spochybnenie
trestného
konania a začatie
nového
konania
na
prvom
stupni.
Členské
štáty
sú
totiž
povinné
prijať
účinné a odradzujúce
opatrenia
na
boj s trestnou
činnosťou
poškodzujúcou
finančné
záujmy
Únie.
98      V tomto
kontexte
je
rovnako
potrebné
zistiť,
či
sa
výraz
„iné
protiprávne
konanie poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie“,
uvedený v článku 325 ods. 1 ZFEÚ vzťahuje
aj
na
samotné
trestné
činy
korupcie,
keďže
najmä článok 4 smernice
2017/1371
definuje
trestné
činy
„pasívnej
korupcie“ a „aktívnej
korupcie“.
Toto
objasnenie
je
nevyhnutné
najmä
preto,
že
jeden z obvinených
vo
veci
samej
zneužíval
ako
senátor a minister
svoju
právomoc a ovplyvňoval
verejných
činiteľov,
aby
konali v rozpore
so
svojimi
povinnosťami,
pričom
získal
významnú
časť
hodnoty
verejných
zákaziek,
ktoré
boli
financované
najmä z európskych
zdrojov.
99      Podľa
vnútroštátneho
súdu
vzniká
otázka – rovnako
ako
vo
veci C‑357/19,
Eurobox
Promotion a i., – či
zásada
právneho
štátu
zakotvená v článku 2 ZEÚ a vykladaná z hľadiska článku 47
Charty
bráni
tomu,
aby
priebeh
súdneho
konania
mohol
byť
ovplyvnený
zásahom,
aký
vyplýva z nálezu
č. 417/2019. V tomto
náleze
Ústavný
súd
prijal
záväzné
opatrenia,
hoci
na
to
nemal
právomoc, z ktorých
vyplývalo
začatie
nového
konania
vzhľadom
na
údajný
nedostatok
špecializácie
senátu
trestnej
sekcie
Najvyššieho
kasačného
súdu v oblasti
trestných
činov
spojených s korupciou,
aj
keď
všetci
sudcovia
tejto
sekcie
podmienku
špecializácie
spĺňali
už
tým,
že
boli
sudcami
uvedeného
súdu.
100    Po
druhé
je
vzhľadom
na
judikatúru
Súdneho
dvora,
ako
aj
na
dôležitosť
zásady
zákonnosti
potrebné
objasniť
význam
výrazu
„súd
zriadený
zákonom“
uvedeného v článku 47
druhom
odseku
Charty,
aby
bolo
možné
zistiť,
či
toto
ustanovenie
bráni
výkladu
Ústavného
súdu
týkajúceho
sa
nezákonnej
povahy
zloženia
súdu.
101    Po
tretie
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
je
povinný
neuplatniť
nález
č. 417/2019 s cieľom
zabezpečiť
plný
účinok
právnych
noriem
Únie. V širšom
kontexte
je
tiež
potrebné
preskúmať,
či
treba
vylúčiť
účinky
rozhodnutí
Ústavného
súdu
týkajúcich
sa
porušenia
zásady
nezávislosti
súdov
vo
veciach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
výlučne
vnútroštátne
právo.
Tieto
otázky
vznikajú
najmä
preto,
lebo
rumunský
disciplinárny
systém
ukladá
sudcom
disciplinárne
sankcie v prípade,
keď
sudca
vylúči
účinky
rozhodnutí
Ústavného
súdu.
102    Vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
nález č. 417/2019,
ktorého
účinkom
je
zrušenie
rozsudkov
vyhlásených v prvom
stupni
pred
23. januárom
2019
senátom
zloženým z troch
sudcov
trestnej
sekcie
Najvyššieho
kasačného
súdu,
porušuje
zásadu
účinnosti
trestných
sankcií v prípade
závažnej
trestnej
činnosti,
ktorá
ovplyvňuje
finančné
záujmy
Únie.
Uvedený
nález
totiž
jednak
vytvára
zdanie
beztrestnosti, a jednak
spôsobuje
systematické
riziko,
že
závažné
trestné
činy
nebudú
potrestané
z dôvodu vnútroštátnych
pravidiel o premlčaní
trestného
stíhania, a to
vzhľadom
na
komplexný
charakter a dĺžku
konania
vedúceho k vydaniu
právoplatného
rozsudku
po
opätovnom
preskúmaní
veci.
Vo
veci
samej
už
prvostupňové
súdne
konanie
vzhľadom
na
jeho
komplexnú
povahu
trvá
približne
štyri
roky.
Okrem
toho
vnútroštátny
súd
usúdil,
že
zásada
práva
Únie
týkajúca
sa
nezávislosti
súdov
bráni
tomu,
aby
sa
prostredníctvom
rozhodnutia
súdneho
orgánu
stojaceho
mimo
súdnej
moci
zaviedli
procesné
opatrenia,
ktoré
vyžadujú
opätovné
preskúmanie
určitých
vecí v prvom
stupni, a tým
narúšajú
trestné
stíhanie
bez
toho,
aby
existovali
závažné
dôvody,
ktoré
by
mohli
spochybniť
rešpektovanie
práva
obvinených
na
spravodlivý
proces. V tomto
prípade
skutočnosť,
že
trestná
sekcia
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostáva
zo
sudcov,
ktorí
sa
pri
menovaní
za
sudcov
tohto
súdu
špecializovali
na
prejednávanie
trestných
vecí,
nemožno
považovať
za
okolnosť,
ktorá
porušuje
právo
na
spravodlivý
proces a právo
na
prístup k spravodlivosti.
103    Za
týchto
okolností
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
nasledujúce
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 58
smernice
[2015/849] a článok 4 smernice
[2017/1371]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
prijatiu
rozhodnutia
orgánu
stojaceho
mimo
súdnej
moci,
[Ústavného
súdu],
ktorý
rozhoduje o procesnej
námietke
týkajúcej
sa
údajne
nezákonného
zloženia
senátu
súdu z hľadiska
zásady
špecializácie
sudcov
Najvyššieho
kasačného
súdu
(ktorú
nestanovuje
Ústava
Rumunska) a ktorý
ukladá
súdu
povinnosť
vrátiť
veci
nachádzajúce
sa v štádiu
odvolania
(s devolutívnym
účinkom),
na
účely
ich
opätovného
preskúmania v rámci
prvej
fázy
konania
pred
týmto
istým
súdom?
2.      Majú
sa článok 2 [ZEÚ] a článok 47
druhý
odsek
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
orgán
stojaci
mimo
súdnej
moci
vyhlásil
za
nezákonné
zloženie
rozhodovacieho
senátu
sekcie
Najvyššieho
súdu
(senát
zložený
zo
sudcov,
ktorí v čase
povyšovania
spĺňali
okrem
iného
podmienku
špecializácie
požadovanej
na
účely
pridelenia
do
trestnej
sekcie
Najvyššieho
súdu)?
3.      Má
sa
zásada
prednosti
práva
Únie
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
umožňuje
neuplatniť
rozhodnutie
Ústavného
súdu,
ktoré
vykladá
normu
nižšej
právnej
sily,
ako
je
Ústava,
týkajúcu
sa
organizácie
Najvyššieho
kasačného
súdu a uvedenú
vo
vnútroštátnom
zákone o prevencii,
odhaľovaní a sankcionovaní
skutkov
korupcie, t. j. normu,
ktorú
súd
ustálene
vykladá v tom
istom
zmysle
počas
16
rokov?
4.      Zahŕňa
zásada
neobmedzeného
prístupu k spravodlivosti v súlade
so
správnym
výkladom článku 47
[Charty]
špecializáciu
sudcov a vytvorenie
špecializovaných
senátov
na
Najvyššom
súde?“
Vec C‑840/19
104    Rozsudkom z 26. mája
2017
vyhlásenom
senátom
pozostávajúcim z troch
sudcov
odsúdila
trestná
sekcia
Najvyššieho
kasačného
súdu
okrem
iných
NC
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
štyroch
rokov
za
to,
že
sa
pri
výkone
svojej
parlamentnej a ministerskej
funkcie
dopustil
trestného
činu
zneužívania
právomoci
verejného
činiteľa
upraveného v článku 291 ods. 1
Trestného
zákona v spojení s článkom 6 a článkom 7 ods. a)
zákona
č. 78/2000 v súvislosti
so
zadaním
zákazky,
ktorá
bola
do
veľkej
miery
financovaná z európskych
fondov.
Proti
tomuto
rozsudku
podali
odvolanie
DNA a NC a rozsudkom z 28. júna
2018
vyhlásenom
senátom
pozostávajúcim z piatich
sudcov
trestná
sekcia
Najvyššieho
kasačného
súdu
potvrdila
uvedené
odsúdenie a odvolanie
zamietla.
Tento
rozsudok
sa
tak
stal
právoplatným.
105    Po
zverejnení
nálezu
č. 685/2018
uvedeného v bode 60
tohto
rozsudku
NC a DNA
podali
mimoriadny
opravný
prostriedok,
ktorým
sa
domáhali
zrušenia
dotknutého
rozsudku,
pričom
poukazovali
najmä
na
nezákonnosť
zloženia
senátu
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostávajúceho z piatich
sudcov,
ktorý
rozhodoval o odvolaniach
podaných
proti
uvedenému
rozsudku z 26. mája
2017,
keďže
len
štyria z piatich
členov
tohto
senátu
boli
vybratí
žrebovaním.
106    Rozsudkami z 25. februára a 20. mája
2019
senát
Najvyššieho
kasačného
súdu
zložený z piatich
sudcov v nadväznosti
na
nález
Ústavného
súdu č. 685/2018
vyhovel
mimoriadnym
opravným
prostriedkom,
zrušil
odsúdenie
NC a nariadil
opätovne
preskúmať
odvolania
podané
NC a DNA.
107    V priebehu
opätovného
preskúmania
odvolania
pred
senátom
Najvyššieho
kasačného
súdu
pozostávajúcim z piatich
sudcov
Ústavný
súd
vydal
nález
č. 417/2019
uvedený v bode 95
tohto
rozsudku.
108    Vnútroštátny
súd
si
kladie
otázku,
či
tento
nález
je v súlade s článkom 2 a článkom 19 ods. 1 ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ, článkom 47
Charty a článkom 4 smernice
2017/1371.
Pokiaľ
ide
konkrétne o článok 325 ZFEÚ,
vnútroštátny
súd v podstate
uvádza
rovnaké
dôvody
ako
vo
veci C‑811/19.
Tento
súd
dodáva,
že
vo
veci
samej
prebiehali
súdne
konania
približne
štyri
roky a vzhľadom
na
uplatnenie
nálezu
č. 685/2018
sa
vec
nachádza
vo
fáze
opätovného
preskúmania
odvolania.
Účinkom
nálezu
č. 417/2019
je
okrem
iného
nové
začatie
konania
vo
veci
samej v prvom
stupni,
čo
znamená,
že
rovnaké
konanie
by prebiehalo
dvakrát v prvom
stupni a trikrát v odvolacom
konaní.
109    Vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
nález
č. 417/2019
zaviedol
záväzné
procesné
opatrenia,
ktoré
vyžadujú
začatie
nového
konania,
pretože
senáty v prvom
stupni
nemali
špecializáciu v súvislosti s trestnými
činmi
uvedenými v zákone
č. 78/2000.
To
znamená,
že
tento
nález
môže
vo
veľkom
počte
vecí
týkajúcich
sa
závažných
trestných
činov
spôsobiť
riziko
beztrestnosti.
Za
týchto
okolností
je
narušená
požiadavka
efektivity
uvedená v článku 325 ZFEÚ a tiež
základné
právo
obvineného,
aby
bola
jeho
vec
prejednaná v primeranej
lehote.
110    Vnútroštátny
súd
sa
tiež
domnieva,
že
rovnako
ako
vo
veciach C‑357/19, C‑547/19 a C‑811/19
je
potrebné
položiť
Súdnemu
dvoru
otázku o súlade
zásahu
Ústavného
súdu a zásady
právneho
štátu.
Vnútroštátny
súd
zdôrazňuje
význam
dodržiavania
nálezov
tohto
súdu,
pričom
spresňuje,
že
jeho
otázka
sa
netýka
judikatúry
Ústavného
súdu
vo
všeobecnosti,
ale
len
nálezu
č. 417/2019.
Ústavný
súd v ňom
formuloval
svoj
vlastný
výklad
protichodných
ustanovení
nachádzajúcich
sa v zákone
č. 78/2000 a zmenenom
v zákone
č. 304/2004,
ktoré
sa
týkajú
vytvorenia
špecializovaných
senátov,
pričom
tento
výklad
sa
líšil
od
výkladu
Najvyššieho
kasačného
súdu, a Ústavný
súd
zasiahol
do
právomoci
uvedeného
súdu,
keď
nariadil
opätovné
preskúmanie
niektorých
vecí.
111    Za
týchto
okolností
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
nasledujúce
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ a článok 4 smernice
[2017/1371],
ktorý
bol
prijatý
na
základe článku 83 ods. 2 ZFEÚ,
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
prijatiu
rozhodnutia
orgánu
stojaceho
mimo
súdnej
moci,
[Ústavného
súdu],
ktorým
sa
nariaďuje
opätovné
preskúmanie
prípadov
korupcie, o ktorých
sa
rozhodlo v určitom
konkrétnom
období a nachádzajú
sa v štádiu
odvolania, a to z dôvodu,
že v rámci
Najvyššieho
súdu
neboli
zriadené
súdne
senáty
špecializované v danej
oblasti,
hoci
sa
[v tomto
rozhodnutí]
uznáva
špecializácia
sudcov, z ktorých
boli
dotknuté
súdne
senáty
zložené?
2.      Majú
sa článok 2 ZEÚ a článok 47
druhý
odsek
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
orgán
stojaci
mimo
súdnej
moci
vyhlásil
za
nezákonné
zloženie
rozhodovacieho
senátu
sekcie
Najvyššieho
súdu
(senát
zložený z aktívnych
sudcov,
ktorí v čase
povýšenia
spĺňali
okrem
iného
podmienku
špecializácie
požadovanú
na
účely
ich
pridelenia
na
Najvyšší
súd)?
3.      Má
sa
prednosť
práva
Únie
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
umožňuje
neuplatniť
rozhodnutie
Ústavného
súdu
vyhláseného v konaní
týkajúcom
sa
ústavného
sporu,
ktoré
je v zmysle
vnútroštátneho
práva
záväzné?“
O konaní na Súdnom dvore
O spojení vecí
112    Rozhodnutiami
predsedu
Súdneho
dvora z 26. februára
2020
boli
veci C‑357/19 a C‑547/19
na
jednej
strane a veci C‑811/19 a C‑840/19
na
strane
druhej
spojené
na
spoločné
konanie
na
účely
ústnej
časti
konania a vyhlásenia
rozsudku.
Rozhodnutím
predsedu
Súdneho
dvora z 21. mája
2021
boli
tieto
veci a vec C‑379/19
vzhľadom
na
ich
prepojenosť
spojené
na
účely
vyhlásenia
rozsudku.
O návrhoch na skrátené konanie a o prednostnom prejednaní
113    Vnútroštátne
súdy
vo
veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19
navrhli
Súdnemu
dvoru,
aby
prejudiciálne
konanie v týchto
veciach
prebehlo v skrátenom
konaní
podľa článku 105
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
114    Na
podporu
svojich
návrhov
vnútroštátne
súdy v podstate
tvrdili,
že
situácia
osôb
obvinených
vo
veciach
samých
si
vyžaduje
odpoveď
bez
zbytočného
odkladu.
Konkrétne v súvislosti s vecami C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
uvedené
súdy
uviedli,
že
plynutie
času
ohrozuje
prípadný
výkon
trestu.
115    V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že článok 105 ods. 1
rokovacieho
poriadku
stanovuje,
že
na
návrh
vnútroštátneho
súdu
alebo
výnimočne i bez
návrhu
môže
predseda
Súdneho
dvora,
ak
si
povaha
veci
vyžaduje
jej
prejednanie
bez
zbytočného
odkladu,
po
vypočutí
sudcu
spravodajcu a generálneho
advokáta
rozhodnúť,
že
prejudiciálne
konanie
prebehne v skrátenom
konaní
odchylne
od
ustanovení
tohto
poriadku.
116    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
takéto
skrátené
konanie
predstavuje
procesný
nástroj
určený
na
riešenie
mimoriadnej
naliehavej
situácie.
Okrem
toho z judikatúry
Súdneho
dvora
tiež
vyplýva,
že
skrátené
konanie
sa
nemusí
uplatniť,
ak
citlivá a zložitá
povaha
právnych
problémov
nastolených
vo
veci
nie
je
vhodná
na
uplatnenie
takéhoto
konania,
najmä
ak
sa
nezdá
vhodné
skrátiť
písomnú
časť
konania
na
Súdnom
dvore
[rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 32 a citovaná
judikatúra].
117    V tomto
prípade,
pokiaľ
ide o veci C‑357/19 a C‑379/19,
predseda
Súdneho
dvora
rozhodol
23. mája a 17
júna
2019 v uvedenom
poradí
po
vypočutí
sudcu
spravodajcu a generálneho
advokáta,
že
návrhy
na
skrátené
konanie
je
potrebné
zamietnuť. V prvom
rade
totiž
dôvod
spočívajúci v tom,
že
uvedené
návrhy
sa
týkali
trestných
konaní, a preto
si
vyžadovali
rýchlu
odpoveď,
aby
bolo
možné
objasniť
právnu
situáciu
osôb
obvinených v rámci
konania
vo
veci
samej,
nemohol
byť
sám
osebe
dostatočný,
aby
boli
tieto
veci
prejednané v rámci
skráteného
konania v zmysle článku 105 ods. 1
rokovacieho
poriadku,
pretože
nešlo o okolnosti,
ktoré
by
mohli
predstavovať
mimoriadne
naliehavú
situáciu,
ako
je
to
uvedené v bode 116
tohto
rozsudku
(pozri
analogicky
uznesenie
predsedu
Súdneho
dvora z 20. septembra
2018,
Minister
for
Justice
and
Equality, C‑508/18 a C‑509/18,
neuverejnené,
EU:C:2018:766, bod 11,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
118    V druhom
rade
ak
položené
otázky,
ktoré
súvisia
so
základnými
ustanoveniami
práva
Únie,
môžu
mať
a priori
prvoradý
význam
pre
správne
fungovanie
súdneho
systému
Únie,
pre
ktorý
je
nezávislosť
vnútroštátnych
súdov
zásadná,
citlivá a zložitá
povaha
týchto
otázok
nie
je
vhodná
na
uplatnenie
skráteného
konania
[pozri
analogicky
rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 105,
ako
aj z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 34].
119    Vzhľadom
na
povahu
položených
otázok
však
predseda
Súdneho
dvora
rozhodnutím z 18. septembra
2019
rozhodol o prednostnom
prejednaní
vecí C‑357/19 a C‑379/19 v súlade s článkom 53 ods. 3
rokovacieho
poriadku.
120    Pokiaľ
ide o veci C‑811/19 a C‑840/19,
je
potrebné
uviesť,
že
spolu s vecami C‑357/19 a C‑379/19
poukazujú
na
to,
že v rámci
rumunských
súdov
existuje
neistota
súvisiaca s výkladom a uplatňovaním
práva
Únie
vo
veľkom
počte
vecí,
ktoré
spadajú
do
trestného
práva a týkajú
sa
uplynutia
premlčacích
dôb, a teda
rizika
beztrestnosti.
Za
týchto
okolností a vzhľadom
na
fázu, v ktorej
sa
nachádzajú
veci C‑357/19, C‑379/19 a C‑547/19, v ktorých
ide o podobné
otázky
výkladu
práva
Únie,
predseda
Súdneho
dvora
rozhodnutím z 28. novembra
2019
rozhodol,
že
veci C‑811/19 a C‑840/19
budú
prejednané v skrátenom
konaní.
O návrhu na opätovné začatie ústnej časti konania
121    Spoločné
pojednávanie
predmetných
vecí
bolo
vzhľadom
na
zdravotnú
krízu
spojenú s pandémiu
spôsobenou
koronavírusom
trikrát
odložené, a napokon
zrušené
rozhodnutím z 3. septembra
2020.
Veľká
komora
Súdneho
dvora v zmysle článku 61 ods. 1
rokovacieho
poriadku
rozhodla
zmeniť
otázky,
ktoré
boli
pred
pojednávaním
zaslané
účastníkom
konania a subjektom
uvedeným v článku 23
Štatútu
Súdneho
dvora,
ktoré
predniesli
písomné
pripomienky,
na
otázky
vyžadujúce
písomnú
odpoveď.
CY,
PM,
RO,
KI,
LJ,
NC,
FQ,
združenie
sudcov
Rumunska
„Forum“,
DNA,
miestny
príslušný
odbor
DNA
Oradea,
rumunská
vláda,
ako
aj
Komisia
zaslali
Súdnemu
dvoru v stanovených
lehotách
svoje
odpovede
na
položené
otázky.
122    Podaním
doručeným
do
kancelárie
Súdneho
dvora
16. apríla
2021
navrhla
PM
opätovné
začatie
ústnej
časti
konania.
Na
podporu
svojho
návrhu v podstate
uviedla,
že
neuskutočnenie
pojednávania
by
porušilo
jej
právo
na
spravodlivý
proces a zásadu
kontradiktórnosti,
pričom
sa
opierala o články 19,
20,
31 a 32
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
ako
aj o články 64,
65,
80 a 81
rokovacieho
poriadku.
123    V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že z práva
byť
vypočutý
stanoveného v článku 47
Charty
nevyplýva
absolútna
povinnosť
nariadiť
verejné
pojednávanie
vo
všetkých
konaniach.
Je
to
tak
najmä
vtedy,
keď
sa
vo
veci
neobjavili
skutkové
alebo
právne
otázky,
ktoré
by
nemohli
byť
dostatočne
vyriešené
na
základe
spisu a písomných
pripomienok
účastníkov
konania
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. júla
2017,
Sacko, C‑348/16,
EU:C:2017:591, bod 40,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
124    Pokiaľ
ide o ústnu
časť
konania
na
Súdnom
dvore, článok 76 ods. 2
rokovacieho
poriadku
stanovuje,
že
Súdny
dvor
môže
na
návrh
sudcu
spravodajcu a po
vypočutí
generálneho
advokáta
rozhodnúť,
že
pojednávanie
nenariadi,
ak
sa
po
oboznámení
sa s vyjadreniami
alebo
pripomienkami
predloženými v priebehu
písomnej
časti
konania
domnieva,
že
má
na
rozhodnutie
dostatok
informácií. V zmysle článku 76 ods. 3
sa
však
tento
odsek
neuplatní,
ak
odôvodnenú
žiadosť o nariadenie
pojednávania
podal
subjekt
oprávnený
podľa článku 23
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
ktorý
sa
nezúčastnil
na
písomnej
časti
konania. V prejednávaných
veciach
však
nijaký
taký
subjekt
nepredložil
návrh v tomto
zmysle.
125    Vzhľadom
na
uvedené
Súdny
dvor
mohol v súlade s článkom 76 ods. 2 a 3
rokovacieho
poriadku
rozhodnúť
bez
toho,
aby
porušil
požiadavky
vyplývajúce z článku 47
Charty,
že v prejednávaných
veciach
sa
pojednávanie
neuskutoční.
Okrem
toho
ako
bolo
uvedené v bode 121
tohto
rozsudku,
Súdny
dvor
položil
účastníkom
konania,
ako
aj
oprávneným
subjektom,
ktoré
predložili
písomné
pripomienky,
písomné
otázky
vyžadujúce
písomnú
odpoveď a umožnil
im
tak
oznámiť
Súdnemu
dvoru
ďalšie
skutočnosti,
čo
využila
najmä
PM.
126    Je
pravda,
že v zmysle článku 83
rokovacieho
poriadku
Súdny
dvor
môže
kedykoľvek
po
vypočutí
generálneho
advokáta
rozhodnúť o opätovnom
začatí
ústnej
časti
konania,
najmä
ak
účastník
konania
uviedol
po
skončení
tejto
časti
konania
novú
skutočnosť,
ktorá
môže
mať
rozhodujúci
vplyv
na
rozhodnutie
Súdneho
dvora,
alebo
ak
sa
má
vo
veci
rozhodnúť
na
základe
tvrdenia, o ktorom
sa
nemali
možnosť
vyjadriť
účastníci
konania
alebo
oprávnené
subjekty.
127    Návrh
na
opätovné
začatie
ústnej
časti
konania,
ktorý
podala
PM
po
tom,
čo
boli
prednesené
návrhy
generálneho
advokáta,
však
neodhalil
nijakú
novú
skutočnosť,
ktorá
by
mohla
ovplyvniť
rozhodnutie
Súdneho
dvora.
Okrem
toho
Súdny
dvor
po
vypočutí
generálneho
advokáta
dospel k záveru,
že
na
konci
konania,
ktoré
pred
ním
prebieha,
má
dostatok
potrebných
informácií,
aby
mohol
rozhodnúť o návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci C‑357/19.
128    Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy a po
vypočutí
generálneho
advokáta
je
potrebné
zamietnuť
návrh
PM
na
opätovné
začatie
ústnej
časti
konania.
O prejudiciálnych otázkach
O právomoci Súdneho dvora
129    Účastníci
vnútroštátneho
konania
vo veci
samej
PM,
RO,
TQ,
KI,
LJ a NC,
ako
aj
poľská
vláda
vyjadrili
pochybnosti v súvislosti s právomocou
Súdneho
dvora
odpovedať
na
niektoré z otázok
položených
vnútroštátnym
súdom.
130    Pochybnosti,
ktoré v tejto
súvislosti
vyjadrili
PM,
RO a TQ,
sa
týkajú
otázok
položených
vo
veci C‑357/19,
pochybnosti
KI a LJ
sa
vzťahujú
na
otázky
vo
veci C‑379/19, a napokon
pochybnosti
formulované
NC
súvisia s otázkami
vo
veci C‑840/19.
Poľská
vláda
spochybňuje
právomoc
Súdneho
dvora
odpovedať
tak
na
otázky
položené
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ako
aj
na
tretiu
otázku
vo
veci C‑379/19.
131    Uvedení
účastníci
vnútroštátneho
konania a poľská
vláda
predložili
tri
súbory
tvrdení.
Predovšetkým
otázky,
ktoré
vnútroštátne
súdy
predniesli v súvislosti
so
súladom
judikatúry
vyplývajúcej z nálezov
Ústavného
súdu
vo
veci
samej a práva
Únie,
sa
týkajú
organizácie
systému
súdnictva,
čo
je
oblasť, v ktorej
Únia
nemá
nijakú
právomoc.
Ďalej
vzhľadom
na
to,
že
právo
Únie
neobsahuje
nijakú
normu
týkajúcu
sa
pôsobnosti a účinkov
nálezov
vyhlásených
vnútroštátnym
ústavným
súdom,
uvedené
otázky
sa
nevzťahujú
na
právo
Únie,
ale
na
vnútroštátne
právo.
Napokon
vnútroštátne
súdy
vlastne
vyzývajú
Súdny
dvor,
aby
sa
vyjadril k zákonnosti
nálezov
Ústavného
súdu,
ako
aj k niektorým
skutkovým
okolnostiam,
ktoré
vzal
tento
súd
do
úvahy,
čo
nespadá
do
právomoci
Súdneho
dvora.
132    V tejto
súvislosti
je
potrebné
konštatovať,
že
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týkajú
výkladu
práva
Únie a že
ide o ustanovenia
primárneho
práva,
najmä článok 2, článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ, článok 325 ZFEÚ,
ako
aj článok 47
Charty,
alebo
ustanovenia
sekundárneho
práva,
najmä
rozhodnutie
2006/928.
Tieto
návrhy
sa
týkajú
aj
dohovoru
vypracovaného
na
základe
článku
K.3
Zmluvy o Európskej
únii,
ktorého
výklad
patrí
do
právomoci
Súdneho
dvora,
teda
dohovoru
PIF.
133    Okrem
toho
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
hoci
organizácia
súdnictva v členských
štátoch
patrí
do
právomoci
týchto
štátov,
stále
platí,
že
pri
výkone
tejto
právomoci
sú
členské
štáty
povinné
dodržiavať
povinnosti,
ktoré
im
vyplývajú z práva
Únie
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 111,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
To
isté
platí v oblasti
disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
vyplývajúcej z nedodržania
rozhodnutí
vnútroštátneho
ústavného
súdu.
134    Pokiaľ
ide o tvrdenie,
že
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania v podstate
vyzývajú
Súdny
dvor,
aby
posúdil
pôsobnosť,
účinky,
ako
aj
zákonnosť
nálezov
Ústavného
súdu
dotknutých
vo
veci
samej a aby
rozhodol o niektorých
skutkových
okolnostiach
zohľadnených
uvedeným
Ústavným
súdom, treba po
prvé
pripomenúť,
že
hoci v rámci
konania
podľa článku 267 ZFEÚ,
ktoré
je
založené
na
jasnom
rozdelení
úloh
medzi
vnútroštátnymi
súdmi a Súdnym
dvorom,
má
výlučne
vnútroštátny
súd
právomoc
zistiť a posúdiť
skutkové
okolnosti
sporu
vo
veci
samej,
ako
aj
vykladať a uplatňovať
vnútroštátne
právo,
nič
to
nemení
na
skutočnosti,
že
Súdnemu
dvoru
prináleží
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
sa
na
neho
obrátil s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
výkladové
prvky
práva
Únie,
ktoré
sa
môžu
ukázať
ako
potrebné
na
vyriešenie
sporu
vo
veci
samej,
pri
súčasnom
zohľadnení
údajov,
ktoré
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
obsahuje,
pokiaľ
ide o vnútroštátne
právo
uplatniteľné
na
uvedený
spor a na
skutkové
okolnosti,
ktorými
sa
tento
spor
vyznačuje
[rozsudok
zo
6. októbra
2021,
W.Ż.
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné – Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 78 a citovaná
judikatúra].
135    Po
druhé,
hoci
Súdnemu
dvoru
neprináleží
ani
to,
aby v rámci
prejudiciálneho
konania
rozhodoval o zlučiteľnosti
ustanovení
alebo
praxe
vnútroštátneho
práva s právom
Únie,
tento
súd
je
príslušný
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu
všetky
výkladové
prvky
vyplývajúce z práva
Únie,
ktoré
mu
umožnia
posúdiť
tento
súlad
na
účely
vyriešenia
sporu, v ktorom
rozhoduje
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. októbra
2021,
W.Ż.
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné–
Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 79 a citovanú
judikatúru].
136    Vzhľadom
na
uvedené
Súdny
dvor
má
právomoc
odpovedať
na
otázky
položené v prejednávaných
veciach,
vrátane
otázok
uvedených v bode 130
tohto
rozsudku.
O prípustnosti
Vec C‑379/19
137    KI
tvrdí,
že
každá z troch
prejudiciálnych
otázok
položených
vo
veci C‑379/19
je
neprípustná. V súvislosti s prvou
otázkou
uvádza,
že
odpoveď
na
ňu
je
evidentná,
pričom
zdôrazňuje,
že
ani
rozhodnutie
2006/928,
ani
odporúčania v správach
Komisie
vypracovaných
na
základe
tohto
rozhodnutia
sa v konaní
vo veci
samej
nespomínali.
Pokiaľ
ide o druhú a tretiu
otázku,
KI
sa
domnieva,
že
sporné
body,
na
ktoré
tieto
otázky
poukazujú,
nemajú
nijakú
spojitosť s predmetom
sporu
vo
veci
samej,
keďže
vnútroštátny
súd
sa
vlastne
len
pokúša
vyhnúť
svojej
povinnosti
uplatniť
judikatúru
vyplývajúcu z nálezov
Ústavného
súdu
vo
veci
samej
pod
hrozbou
vzniku
disciplinárnej
zodpovednosti
členov
tohto
vnútroštátneho
súdu.
138    Pokiaľ
ide v tejto
súvislosti o to,
že
správny
výklad
práva
Únie
je v prejednávanej
veci
tak
zjavný,
že
nie
je
nijaký
priestor
na
primerané
pochybnosti,
stačí
pripomenúť,
že
hoci
takáto
okolnosť
môže v prípade
jej
zistenia
priviesť
Súdny
dvor k rozhodnutiu
prostredníctvom
uznesenia
na
základe článku 99
rokovacieho
poriadku,
rovnaká
okolnosť
nemôže
brániť
vnútroštátnemu
súdu,
aby
položil
prejudiciálnu
otázku,
ani
nemá
za
následok
neprípustnosť
takto
položenej
otázky
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 96].
139    Okrem
toho z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
pri
otázkach
týkajúcich
sa
výkladu
práva
Únie
položených
vnútroštátnym
súdom v rámci
právnej
úpravy a skutkových
okolností,
ktoré
tento
súd
vymedzí
na
vlastnú
zodpovednosť a ktorých
správnosť
Súdnemu
dvoru
neprináleží
preverovať,
platí
prezumpcia
relevantnosti.
Súdny
dvor
môže
odmietnuť
rozhodnúť o prejudiciálnej
otázke
položenej
vnútroštátnym
súdom
len
vtedy,
ak
je
zjavné,
že
požadovaný
výklad
práva
Únie
nemá
nijakú
súvislosť s existenciou
alebo
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
pokiaľ
ide o hypotetický
problém
alebo
ak
Súdny
dvor
nedisponuje
skutkovými
ani
právnymi
okolnosťami
potrebnými
na
užitočnú
odpoveď
na
otázky,
ktoré
mu
boli
položené
[rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 116,
ako
aj z 2. septembra
2021,
INPS
(Príspevok
pri
narodení
dieťaťa a príspevok v materstve
pre
držiteľov
jednotného
povolenia), C‑350/20,
EU:C:2021:659, bod 39 a citovaná
judikatúra].
140    V prejednávanej
veci z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátny
súd v rámci
trestného
konania
týkajúceho
sa
najmä
trestných
činov
korupcie
rozhodoval o návrhoch
obvinených
osôb,
aby
sa v konaní
nepoužili
dôkazy v podobe
zápisníc
zo
záznamov z odpočúvania, a to v zmysle
viacerých
nálezov
Ústavného
súdu.
Vnútroštátny
súd
sa
rozhodol
obrátiť
na
Súdny
dvor
práve z dôvodu
pochybností,
ktoré
má v súvislosti
so
súladom
týchto
nálezov,
ktorých
nerešpektovanie
vnútroštátnym
súdom
má
okrem
iného
za
následok
vznik
disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
podieľajúcich
sa
na
rozhodnutí
uvedeného
vnútroštátneho
súdu, a požiadavky
nezávislosti
súdov
vyplývajúcej z článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ,
pričom
uvedené
pochybnosti
sú
formulované v rámci
druhej a tretej
prejudiciálnej
otázky
najmä v súvislosti s výkladom
uvedeného
ustanovenia.
Pokiaľ
ide o rozhodnutie
2006/928
uvedené v prvej
prejudiciálnej
otázke,
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
vzhľadom
na
jeho
odôvodnenie
3,
na
ktoré
sa
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
odvoláva,
nadobúda
uvedená
požiadavka
nezávislosti
konkrétnu
podobu
prostredníctvom
referenčných
kritérií
stanovených v prílohe
tohto
rozhodnutia a prostredníctvom
odporúčaní
formulovaných v správach
Komisie,
ktoré
boli
na
základe
uvedeného
rozhodnutia
prijaté.
Prepojenie
medzi
konaním
vo
veci
samej a troma
položenými
otázkami
preto z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
jasne
vyplýva.
141    To
znamená,
že
prejudiciálne
otázky
vo
veci C‑379/19
sú
prípustné.
Vec C‑547/19
142    Súdna
inšpekcia
spochybňuje
prípustnosť
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania z dôvodu
neuplatniteľnosti článkov 2 a 19 ZFEÚ,
ako
aj článku 47
Charty,
ktorých
výklad
vnútroštátny
súd
žiada,
na
vec
samu.
143    V tejto
súvislosti
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
spor
vo
veci
samej
sa
vo
veci C‑547/19
týka
odvolania,
ktoré
na
vnútroštátny
súd
podala
sudkyňa a bolo
namierené
proti
disciplinárnej
sankcii
spočívajúcej v odvolaní
tejto
sudkyne z funkcie,
pričom
dotknutá
osoba v odvolaní
spochybňuje
zákonnosť
zloženia
uvedeného
vnútroštátneho
súdu
vytvoreného v zmysle
požiadaviek
nálezu
Ústavného
súdu
č. 685/2018.
Vnútroštátny
súd
preto
rozhoduje o tejto
procesnej
námietke a v tomto
rámci
aj o zákonnosti
svojho
vlastného
rozhodovacieho
zloženia s ohľadom na judikatúru,
ktorá
vyplýva z uvedeného
nálezu a podľa
neho
môže
ohroziť
jeho
nezávislosť.
144    Vnútroštátny
súd
je
súdny
orgán,
ktorý
ako
súd
môže
rozhodovať o otázkach
týkajúcich
sa
uplatnenia a výkladu
práva
Únie, a teda
spadajúcich
do
oblastí,
na
ktoré
sa
toto
právo
vzťahuje. V prejednávanej
veci
sa
preto článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
má
uplatňovať v súvislosti s vnútroštátnym
súdom,
ktorý
musí v zmysle
znenia
tohto
ustanovenia
zabezpečiť,
aby
disciplinárny
režim
uplatniteľný
na
sudcov
vnútroštátnych
súdov
patriacich
do
vnútroštátneho
systému
opravných
prostriedkov v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
rešpektoval
zásadu
nezávislosti
sudcov
najmä
tým,
že
zabezpečí,
aby
rozhodnutia
vydané v disciplinárnych
konaniach
začatých
proti
sudcom
uvedených
súdov
boli
preskúmané
orgánom,
ktorý
sám
spĺňa
záruky
späté s účinnou
súdnou
ochranou,
vrátane
záruky
nezávislosti
[rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 80 a citovaná
judikatúra]. V rámci
výkladu
tohto
ustanovenia
je
potrebné
zohľadniť
tak článok 2 ZEÚ,
ako
aj článok 47
Charty.
145    Z toho
vyplýva,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci C‑547/19
je
prípustný.
Veci C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
146    Pokiaľ
ide o vec C‑357/19,
PM,
RO a TQ,
ako
aj
poľská
vláda
tvrdia,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
neprípustný.
PM a RO
predovšetkým
uvádzajú,
že
ich
osobná
právna
situácia
nie
je
nijako
prepojená s trestnými
činmi
poškodzujúcimi
finančné
záujmy
Únie, a teda s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ.
Ďalej
RO a TQ
poukazujú
na
to,
že
keď
vnútroštátny
súd
vyhlásil
ich
mimoriadne
opravné
prostriedky
za
prípustné,
vyjadril
sa
tým k uplatniteľnosti
nálezu
Ústavného
súdu
č. 685/2018,
takže
podľa
nich
viac
nie
je
nevyhnutné
sa
touto
otázkou
na
účely
vyriešenia
sporu
vo
veci
samej
zaoberať.
Napokon
poľská
vláda
sa
domnieva,
že
vec C‑357/19
nespadá
do
pôsobnosti
práva
Únie, a teda
do
pôsobnosti
Charty.
147    Pokiaľ
ide o vec C‑811/19,
poľská
vláda
aj v tomto
prípade
spochybňuje
prípustnosť
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a tvrdí,
že
ani
táto
vec
nespadá
do
pôsobnosti
práva
Únie, a preto
na
ňu
nie
je
vhodné
uplatňovať
Chartu.
148    Vo
veci C‑840/19
NC
navrhuje
vyhlásiť
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
za
neprípustný. V súvislosti s prvou
otázkou
sa
domnieva,
že článok 325 ZFEÚ sa v tejto
veci
neuplatňuje,
pretože
trestný
čin, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
nepoškodzuje
finančné
záujmy
Únie.
Pokiaľ
ide o tretiu
otázku,
NC
tvrdí,
že
odpoveď
na
ňu
je
mimo
akejkoľvek
primeranej
pochybnosti
vzhľadom
na
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
zásady
prednosti
práva
Únie.
Okrem
toho,
že
NC
uvádza,
že
riešenie
sporu
vo
veci
samej
nezávisí
od
odpovede
na
položené
otázky,
vo
všeobecnosti
tvrdí,
že
informácie a úvahy v súvislosti s Ústavným
súdom, a najmä
jeho
nálezom
č. 417/2019,
ktoré
vnútroštátny
súd
predložil,
sú
neúplné a čiastočne
chybné.
Poľská
vláda
zas z rovnakých
dôvodov,
ako
uviedla
vo
veci C‑811/19,
usudzuje,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci C‑840/19
je
neprípustný.
149    V tejto
súvislosti
už v bode 139
tohto
rozsudku
bolo
pripomenuté,
že v zmysle
ustálenej
judikatúry
pri
otázkach
týkajúcich
sa
výkladu
práva
Únie
položených
vnútroštátnym
súdom v rámci
právnej
úpravy a skutkových
okolností,
ktoré
tento
súd
vymedzí
na
vlastnú
zodpovednosť,
pričom
ich
správnosť
Súdnemu
dvoru
neprináleží
preverovať,
platí
prezumpcia
relevantnosti.
150    Pokiaľ
ide o vec C‑357/19,
informácie v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
poukazujú
na
to,
že
vyplýva z trestného
konania
proti
viacerým
osobám
stíhaným
za
trestné
činy
korupcie
spáchané v súvislosti
so
správou
európskych
fondov a za
trestné
činy
daňových
podvodov
týkajúcich
sa
DPH.
Vo
veciach C‑811/19 a C‑840/19
vnútroštátny
súd
poukázal
na
to,
že
trestné
konania
vo
veci
samej
sa
vzťahujú
na
trestné
činy
korupcie v súvislosti s verejnými
zákazkami
zadanými v rámci
projektov
financovaných z európskych
fondov.
Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti,
ktorých
správnosť
neprináleží
Súdnemu
dvoru
overovať,
sa
javí,
že
konania
vo
veci
samej
sa
čiastočne
týkajú
podvodov v oblasti
DPH,
ktoré
môžu
poškodiť
finančné
záujmy
Únie, a preto
spadajú
do
pôsobnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. decembra
2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,
EU:C:2017:936, body 31 a 32,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
Pokiaľ
ide o trestné
činy
korupcie v súvislosti s verejnými
zákazkami
zadanými v rámci
projektov
financovaných z európskych
fondov,
vnútroštátne
súdy
sa
najmä
pýtajú,
či
sa článok 325 ods. 1 ZFEÚ na
takéto
trestné
činy
uplatňuje,
takže
tvrdenie
založené
na
prípadnom
neuplatnení
tohto
ustanovenia
nemôže
spochybniť
prípustnosť
otázok,
ktoré
boli v tejto
súvislosti
položené.
151    Okrem
toho
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
judikatúra
Ústavného
súdu
vyplývajúca z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019
by
mohla
narušiť
nezávislosť
súdov a brániť
boju
proti
korupcii, a preto
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
žiada
Súdny
dvor o výklad
najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ a článku 19 ods. 1 ZEÚ,
ako
aj
zásady
prednosti
práva
Únie,
aby
mohol
rozhodnúť,
či
má
uvedené
nálezy
uplatniť
alebo
nie.
Uplatniteľnosť
týchto
nálezov
by
podľa
vnútroštátneho
súdu
mala
za
následok
potrebu
vyhovieť
odvolaniu
alebo
pristúpiť k obnove
konania
vo
veci
samej.
Za
týchto
okolností
nemožno
dospieť k záveru,
že
požadovaný
výklad článku 325 ZFEÚ, článku 19 ods. 1 ZEÚ,
ako
aj článku 47
Charty,
na
ktoré
odkazujú
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
by
zjavne
nemal
nijakú
súvislosť s preskúmaním
odvolania
vo
veci
samej.
152    Pokiaľ
ide o okolnosť,
že
odpoveď
na
tretiu
otázku
vo
veci C‑840/19
je
mimo
akejkoľvek
pochybnosti,
ako
vyplýva z bodu 138
tohto
rozsudku,
nemôže
vnútroštátnemu
súdu
zabrániť,
aby
Súdnemu
dvoru
položil
prejudiciálnu
otázku
ani
nemôže
spôsobiť
jej
neprípustnosť.
153    Z toho
vyplýva,
že
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
sú
prípustné.
O veci samej
154    Vo
svojich
návrhoch
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
vnútroštátne
súdy
pýtajú
Súdneho
dvora
na
výklad
viacerých
zásad a ustanovení
práva
Únie,
ako
sú článok 2 a článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,
zásada
prednosti
práva
Únie, článok 2 dohovoru
PIF,
ako
aj
rozhodnutie
2006/928.
Otázky,
ktoré z týchto
návrhov
vyplývajú,
sa v podstate
týkajú:
–        toho,
či
rozhodnutie
2006/928,
ako
aj
správy
vypracované
na
jeho
základe
sú
pre
Rumunsko
záväzné
(prvá
otázka
vo
veci C‑379/19),
–        súladu
práva
Únie,
najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF a vnútroštátnej
právnej
úpravy
alebo
praxe,
podľa
ktorej
rozsudky v oblasti
korupcie
alebo
podvodov s DPH,
ktoré
neboli
vyhlásené v prvom
stupni
senátom
špecializovaným v tejto
oblasti
alebo v odvolacom
konaní
senátom,
ktorého
všetci
členovia
boli
vybratí
žrebovaním,
sú
poznačené
absolútnou
neplatnosťou,
takže
predmetné
trestné
činy
korupcie a podvodov s DPH
sa
musia – prípadne
po
podaní
mimoriadneho
opravného
prostriedku
proti
právoplatným
rozsudkom v odvolacom
konaní – opätovne
preskúmať
na
prvom
a/alebo
druhom
stupni
(prvá
otázka
vo
veciach C‑357/19 a C‑840/19,
ako
aj
prvá a štvrtá
otázka
vo
veci C‑811/19)
a
–        súladu
práva
Únie,
konkrétne článku 2 a článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ,
ako
aj
rozhodnutia
2006/928, a tiež
zásady
prednosti
práva
Únie
na
jednej
strane a vnútroštátnej
právnej
úpravy
alebo
praxe
na
strane
druhej,
podľa
ktorej
sú
vnútroštátne
všeobecné
súdy
viazané
rozhodnutiami
vnútroštátneho
ústavného
súdu
týkajúcimi
sa
prípustnosti
istých
dôkazov a zákonnosti
zloženia
senátov,
ktoré
rozhodujú v oblasti
korupcie,
podvodov s DPH a disciplinárnych
previnení
sudcov,
pričom
vzhľadom
na
uvedené a pod
hrozbou
dopustenia
sa
disciplinárneho
previnenia
uvedené
súdy
nemôžu
na
základe
vlastnej
právomoci
neuplatniť
judikatúru,
ktorá z týchto
rozhodnutí
vyplýva, a to
napriek
tomu,
že
sa
domnievajú,
že
je v rozpore s ustanoveniami
práva
Únie
(druhá a tretia
otázka
vo
veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ako
aj
jediná
otázka
vo
veci C‑547/19).
O prvej otázke vo veci C‑379/19
155    Svojou
prvou
otázkou
vo
veci C‑379/19
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
rozhodnutie
2006/928,
ako
aj
odporúčania
formulované v správach
Komisie
prijatých
na
základe
tohto
rozhodnutia
sú
pre
Rumunsko
záväzné.
156    Na
úvod
je
potrebné
pripomenúť,
že
rozhodnutie
2006/928
je
aktom
prijatým
inštitúciou
Únie,
konkrétne
Komisiou,
na
základe
aktu o pristúpení,
ktorý
patrí
do
primárneho
práva
Únie, a že
presnejšie
predstavuje
rozhodnutie v zmysle článku 288
štvrtého
odseku
ZFEÚ.
Pokiaľ
ide o správy
vypracované
Komisiou
pre
Európsky
parlament a Radu
na
základe
MSO
zriadeného
týmto
rozhodnutím,
treba
ich
tiež
považovať
za
akty
prijaté
inštitúciou
Únie,
ktorých
právnym
základom
je
právo
Únie,
konkrétne článok 2 uvedeného
rozhodnutia
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 149).
157    Ako
vyplýva z odôvodnení
4 a 5,
rozhodnutie
2006/928
bolo
prijaté v kontexte
pristúpenia
Rumunska k Únii
1. januára
2007,
na
základe článkov 37 a 38
aktu o pristúpení,
ktorými
sa
Komisia
splnomocňuje
na
prijatie
príslušných
opatrení v prípade
bezprostredného
rizika,
že
Rumunsko
spôsobí
vážne
narušenie
fungovania
vnútorného
trhu
tým,
že
nesplní
záväzky,
ku
ktorým
sa
zaviazalo v rámci
prístupových
rokovaní, a v prípade
bezprostredného
rizika
vážnych
nedostatkov
Rumunska v oblasti
dodržiavania
práva
Únie v súvislosti s priestorom
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti.
158    Rozhodnutie
2006/928
bolo
prijaté
práve z dôvodu
existencie
bezprostredných
rizík
takej
povahy,
ako
je
uvedené v článkoch 37 a 38
aktu o pristúpení.
Ako
totiž
vyplýva z monitorovacej
správy
Komisie z 26. septembra
2006 o stave
pripravenosti
Bulharska a Rumunska
na
členstvo v EÚ
[KOM(2006)
549 v konečnom
znení],
na
ktorú
odkazuje
odôvodnenie
4
rozhodnutia
2006/928,
táto
inštitúcia
konštatovala
pretrvávanie
nedostatkov v Rumunsku,
najmä v oblasti
súdnictva a boja
proti
korupcii, a navrhla
Rade,
aby
podmienila
pristúpenie
tohto
štátu k Únii
zriadením
mechanizmu
spolupráce a overovania
na
účely
riešenia
týchto
nedostatkov.
Uvedeným
rozhodnutím,
ako
to
vyplýva
najmä z jeho
odôvodnení
4 a 6,
bol
zriadený
MSO,
pričom v oblasti
reformy
súdnictva a boja
proti
korupcii
boli
stanovené
referenčné
kritériá
uvedené
v článku 1 a vysvetlené v prílohe
tohto
rozhodnutia
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 157 a 158).
159    Ako v tejto
súvislosti
stanovujú
odôvodnenia
2 a 3
rozhodnutia
2006/928,
priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti a vnútorný
trh
sú
založené
na
vzájomnej
dôvere
medzi
členskými
štátmi,
že
ich
správne a súdne
rozhodnutia a postupy
sú
plne v súlade
so
zásadou
právneho
štátu,
pričom
táto
podmienka
znamená,
že
vo
všetkých
členských
štátoch
existuje
nestranný,
nezávislý a efektívny
súdny a správny
systém,
adekvátne
vybavený
okrem
iného
na
boj
proti
korupcii
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 159).
160    Článok 49 ZEÚ,
ktorý
stanovuje
možnosť
každého
európskeho
štátu
požiadať o členstvo v Únii,
pritom
spresňuje,
že
Únia
združuje
štáty,
ktoré
slobodne a dobrovoľne
pristúpili k spoločným
hodnotám v súčasnosti
uvedeným v článku 2 ZEÚ,
tieto
hodnoty
rešpektujú a zaviažu
sa
ich
podporovať.
Konkrétne z článku 2 ZEÚ vyplýva,
že
Únia
je
založená
na
takých
hodnotách,
akou
je
právny
štát,
ktoré
sú
spoločné
členským
štátom v spoločnosti
vyznačujúcej
sa
okrem
iného
spravodlivosťou. V tejto
súvislosti
je
potrebné
uviesť,
že
vzájomná
dôvera
medzi
členskými
štátmi a najmä
medzi
ich
súdmi
vychádza
zo
základného
predpokladu,
podľa
ktorého
členské
štáty
zdieľajú
súbor
spoločných
hodnôt,
na
ktorých
sa
Únia
zakladá,
ako
je
spresnené v tomto
článku
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 160 a citovaná
judikatúra).
161    Rešpektovanie
hodnôt
uvedených v článku 2 ZEÚ je
tak
predpokladom
pristúpenia
každého
európskeho
štátu,
ktorý
sa
chce
stať
členom
Únie, k Únii.
Práve v tomto
kontexte
bol
rozhodnutím
2006/928
zriadený
MSO s cieľom
zabezpečiť
dodržiavanie
hodnôt
právneho
štátu v Rumunsku
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 161).
162    Okrem
toho
rešpektovanie
hodnôt
zakotvených v článku 2 ZEÚ členským
štátom
predstavuje
podmienku
požívania
všetkých
práv
vyplývajúcich z uplatňovania
Zmlúv
na
tento
členský
štát.
Členský
štát
teda
nemôže
zmeniť
svoju
právnu
úpravu
tak,
aby
to
viedlo k znižovaniu
úrovne
ochrany
hodnoty
právneho
štátu
vyjadrenej
najmä v článku 19 ZEÚ.
Členské
štáty
sú
preto
povinné
dbať
na
to,
aby
nedošlo z hľadiska
tejto
hodnoty k znižovaniu
úrovne
ich
právnej
úpravy v oblasti
organizácie
súdnictva,
tým,
že
sa
zdržia
prijímania
pravidiel,
ktoré
by
ohrozili
nezávislosť
sudcov
[rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 162,
ako
aj
citovaná
judikatúra, a z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 51].
163    V tejto
súvislosti
treba
poukázať
na
to,
že
akty
prijaté
inštitúciami
Únie
pred
pristúpením,
medzi
ktoré
patrí
rozhodnutie
2006/928,
zaväzujú
Rumunsko
odo
dňa
jeho
pristúpenia k Únii
na
základe článku 2 aktu o pristúpení a v súlade s článkom 2 ods. 3
zmluvy o pristúpení
zostávajú v platnosti
až
do
ich
zrušenia
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 163).
164    Pokiaľ
ide
konkrétne o opatrenia
prijaté
na
základe článkov 37 a 38
aktu o pristúpení,
je
síce
pravda,
že
prvý
odsek
oboch
týchto
článkov
umožňuje
Komisii
prijať
opatrenia v nich
uvedené
„do
uplynutia
obdobia,
ktoré
nepresahuje
tri
roky
odo
dňa
pristúpenia“,
avšak
druhý
odsek
oboch
uvedených
článkov
výslovne
stanovuje,
že
takto
prijaté
opatrenia
možno
uplatňovať
aj
po
uplynutí
tohto
obdobia,
ak
príslušné
záväzky
neboli
splnené
alebo
pokiaľ
zistené
nedostatky
pretrvávajú,
pričom
uvedené
opatrenia
budú
zrušené,
až
keď
bude
splnený
príslušný
záväzok
alebo
budú
napravené
predmetné
nedostatky.
Napokon
aj
samotné
rozhodnutie
2006/928
vo
svojom
odôvodnení
9
spresňuje,
že
„by
malo
byť
zrušené,
ak
sa
dostatočne
splnia
všetky
referenčné
kritériá“.
165    Rozhodnutie
2006/928
teda
aj
po
pristúpení
Rumunska k Únii
vyvoláva
právne
účinky,
keďže
ešte
nebolo
zrušené
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 165).
166    Pokiaľ
ide o otázku,
či
je
rozhodnutie
2006/928
pre
Rumunsko
záväzné a do
akej
miery,
je
potrebné
pripomenúť,
že článok 288
štvrtý
odsek
ZFEÚ
stanovuje,
rovnako
ako článok 249
štvrtý
odsek
ES,
že
rozhodnutie
„je
záväzné v celom
rozsahu“
pre
tých,
ktorým
je
určené.
167    Rozhodnutie
2006/928
je
podľa
svojho článku 4 určené
pre
všetky
členské
štáty,
medzi
ktoré
patrí
aj
Rumunsko
od
jeho
pristúpenia.
Je
teda
pre
tento
členský
štát v celom
rozsahu
záväzné
od
jeho
pristúpenia k Únii.
Toto
rozhodnutie
teda
Rumunsku
ukladá
povinnosť
splniť
referenčné
kritériá
uvedené v jeho
prílohe a na
základe článku 1 prvého
odseku
každoročne
Komisii
predložiť
správu o dosiahnutom
pokroku v tomto
smere
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 167 a 168).
168    Pokiaľ
ide
predovšetkým o tieto
referenčné
kritériá,
je
potrebné
uviesť,
že
ako
vyplýva z bodov 157
až
162
tohto
rozsudku,
boli
definované v dôsledku
toho,
že
Komisia
pred
vstupom
Rumunska
do
Únie
zistila
nedostatky
najmä v oblasti
reforiem
súdnictva a boja
proti
korupcii, a ich
cieľom
je
zabezpečiť,
aby
tento
členský
štát
dodržiaval
hodnotu
právneho
štátu
vyjadrenú v článku 2 ZEÚ,
čo
je
podmienka
požívania
všetkých
práv
vyplývajúcich z uplatnenia
Zmlúv
na
tento
členský
štát.
Navyše
uvedené
referenčné
kritériá
zhmotňujú
osobitné
záväzky a požiadavky
prijaté
Rumunskom
pri
ukončení
prístupových
rokovaní
14. decembra
2004,
ktoré
sú
uvedené v prílohe IX aktu o pristúpení a týkajú
sa
najmä
oblasti
súdnictva a boja
proti
korupcii.
Ako
teda
vyplýva z odôvodnení
4 a 6
rozhodnutia
2006/928,
cieľom
zavedenia
MSO a stanovenia
referenčných
kritérií
je
zavŕšiť
pristúpenie
Rumunska k Únii,
aby
sa
odstránili
nedostatky
zistené
Komisiou v týchto
oblastiach
pred
uvedeným
pristúpením
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 169
až
171).
169    Z toho
vyplýva,
že
referenčné
kritériá
sú
pre
Rumunsko
záväzné,
takže
tento
členský
štát
má
špecifickú
povinnosť
splniť
tieto
kritériá a prijať
primerané
opatrenia
na
ich
dosiahnutie v čo
najkratšom
čase.
Rovnako
je
tento
členský
štát
povinný
zdržať
sa
uplatňovania
opatrení,
ktoré
by
mohli
ohroziť
plnenie
uvedených
kritérií
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 172).
170    Pokiaľ
ide o správy
vypracované
Komisiou
na
základe
rozhodnutia
2006/928,
treba
pripomenúť,
že
na
účely
stanovenia,
či
akt
Únie
vyvoláva
záväzné
účinky,
treba
vychádzať z podstaty
tohto
aktu a posúdiť
jeho
účinky
vzhľadom
na
objektívne
kritériá,
akými
je
jeho
obsah, a prípadne
zohľadniť
kontext, v akom
bol
tento
akt
prijatý,
ako
aj
právomoci
inštitúcie,
ktorá
je
jeho
autorom
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 173 a citovaná
judikatúra).
171    Je
pravda,
že v tomto
prípade
sú
správy,
ktoré
boli
vypracované
na
základe
rozhodnutia
2006/928,
určené v zmysle článku 2 prvého
odseku
tohto
rozhodnutia
Parlamentu a Rade, a nie
Rumunsku.
Okrem
toho
tieto
správy
síce
obsahujú
analýzu
situácie v Rumunsku a formulujú
sa v nich
vo
vzťahu k tomuto
členskému
štátu
požiadavky,
ich
závery
však
členskému
štátu
adresujú
„odporúčania“,
ktoré
sa o uvedené
požiadavky
opierajú.
172    Ako
pritom
vyplýva z článku 1 v spojení s článkom 2 uvedeného
rozhodnutia,
tieto
správy
majú
analyzovať a zhodnotiť
pokrok
dosiahnutý
Rumunskom z hľadiska
referenčných
kritérií,
ktoré
musí
tento
členský
štát
splniť.
Pokiaľ
ide
osobitne o odporúčania
uvedené v týchto
správach,
sú
formulované
na
účely
dosiahnutia
týchto
kritérií a usmernenia
reforiem v uvedenom
členskom
štáte v tejto
súvislosti
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 175).
173    V tomto
smere
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
zo
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ vyplýva,
že
členské
štáty
sú
povinné
prijať
všetky
vhodné
opatrenia
na
zabezpečenie
pôsobnosti a účinnosti
práva
Únie,
ako
aj
odstrániť
protiprávne
následky
porušenia
práva
Únie,
pričom
touto
povinnosťou
sú
viazané
všetky
orgány
dotknutého
členského
štátu v rámci
svojich
právomocí
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 176,
ako
aj citovaná
judikatúra).
174    Ak
má
za
týchto
podmienok
Rumunsko
splniť
referenčné
kritériá
uvedené v prílohe
rozhodnutia
2006/928,
musí
náležite
zohľadniť
požiadavky a odporúčania
uvedené v správach
vypracovaných
Komisiou
na
základe
tohto
rozhodnutia.
Tento
členský
štát
najmä
nesmie v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahujú
referenčné
kritériá,
prijať
ani
zachovať
opatrenia,
ktoré
by
mohli
ohroziť
predpísaný
výsledok. V prípade,
že
Komisia v takej
správe
vyjadrí
pochybnosti o zlučiteľnosti
vnútroštátneho
opatrenia s jedným z referenčných
kritérií,
Rumunsko
musí s touto
inštitúciou v dobrej
viere
spolupracovať,
aby v plnom
súlade s referenčnými
kritériami a ustanoveniami
Zmlúv
prekonalo
ťažkosti, s ktorými
sa
stretlo
pri
plnení
referenčných
kritérií
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 177).
175    Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
je
potrebné
na
prvú
otázku
vo
veci C‑379/19
odpovedať v tom
zmysle,
že
rozhodnutie
2006/928
je
pre
Rumunsko v celom
rozsahu
záväzné
dovtedy,
kým
sa
nezruší.
Referenčné
kritériá
uvedené v jeho
prílohe
majú
zaručiť,
že
tento
členský
štát
bude
rešpektovať
hodnotu
právneho
štátu
zakotvenú v článku 2 ZEÚ, a sú
preň
záväzné v tom
zmysle,
že
je
povinný
prijať
primerané
opatrenia
na
splnenie
týchto
kritérií,
pričom
musí v súlade
so
zásadou
lojálnej
spolupráce
uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ náležite
zohľadniť
správy
vypracované
Komisiou
na
základe
uvedeného
rozhodnutia,
najmä
odporúčania
formulované v týchto
správach.
O prvej otázke vo veciach C‑357/19 a C‑840/19, ako aj o prvej a štvrtej otázke vo veci C‑811/19
176    Prvou
otázkou
vo
veciach C‑357/19 a C‑840/19,
ako
aj
prvou a štvrtou
otázkou
vo
veci C‑811/19,
ktoré
je
potrebné
preskúmať
spoločne,
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi
spočívajúcej v tom,
že
rozsudky v oblasti
korupcie a podvodov s DPH,
ktoré v prvom
stupni
neboli
vyhlásené
senátmi
špecializovanými v tejto
oblasti
alebo v odvolacom
konaní
senátmi,
ktorých
všetci
členovia
boli
vybratí
žrebovaním,
sú
poznačené
absolútnou
neplatnosťou,
takže
dotknuté
veci
týkajúce
sa
korupcie a podvodov s DPH
musia
byť – prípadne
na
základe
mimoriadneho
opravného
prostriedku
podaného
proti
právoplatným
rozsudkom – opätovne
preskúmané v prvom
a/alebo
druhom
stupni.
177    Na
úvod
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
vnútroštátny
súd v týchto
veciach
zdôrazňuje
význam
vplyvu,
aký
môže
mať
judikatúra
Ústavného
súdu
vychádzajúca z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019
týkajúcich
sa
zloženia
senátov
Najvyššieho
kasačného
súdu
na
účinnosť
trestných
stíhaní,
sankcií, a tiež
výkonu
sankcií v oblasti
trestných
činov
korupcie a podvodov s DPH,
akými
sú
trestné
stíhania a sankcie
vzťahujúce
sa
na
obvinených,
medzi
ktorých
patria
osoby
zastávajúce v čase
relevantných
skutkových
okolností
najvyššie
pozície v Rumunsku.
Vnútroštátny
súd
sa v podstate
Súdneho
dvora
pýta
na
súlad
takejto
judikatúry a práva
Únie.
178    Hoci
otázky,
ktoré
vnútroštátny
súd v tejto
súvislosti
položil,
sa
formálne
týkajú článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF a neodkazujú
na
rozhodnutie
2006/928,
toto
rozhodnutie,
rovnako
ako
referenčné
kritériá
nachádzajúce
sa v jeho
prílohe,
je
na
účely
odpovedí
na
uvedené
otázky
relevantné.
Naopak,
aj
keď
vnútroštátny
súd
vo
svojich
otázkach
výslovne
odkazuje
na článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ a na
smernice
2015/849 a 2017/1371,
preskúmanie
týchto
právnych
predpisov
sa
nezdá
nevyhnutné
na
účely
odpovede
na
predmetné
otázky.
Okrem
toho
je v súvislosti s uvedenými
smernicami
potrebné
poukázať
na
to,
že
obdobie,
ktoré
je
vo
veciach
samých
relevantné,
predchádza
nadobudnutiu
účinnosti
týchto
smerníc.
179    Za
týchto
okolností
je
potrebné
na
položené
otázky
odpovedať
tak z hľadiska článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF,
ako
aj z hľadiska
rozhodnutia
2006/928.
180    Ako
už
bolo v tejto
súvislosti
pripomenuté v bode 133
tohto
rozsudku,
právo
Únie v jeho
súčasnej
podobe
neobsahuje
pravidlá
upravujúce
organizáciu
súdnictva v členských
štátoch, a konkrétne
zloženie
senátov
rozhodujúcich v oblasti
korupcie a podvodu.
Takéto
pravidlá
teda v zásade
spadajú
do
právomoci
členských
štátov.
Tie
sú
však
pri
výkone
tejto
právomoci
povinné
dodržiavať
povinnosti,
ktoré
im
vyplývajú z práva
Únie.
181    Pokiaľ
ide o povinnosti
vyplývajúce z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,
toto
ustanovenie
zaväzuje
členské
štáty,
aby
zamedzili
podvodom a iným
protiprávnym
konaniam
poškodzujúcim
finančné
záujmy
Únie
prostredníctvom
odrádzajúcich a účinných
opatrení
(rozsudky z 5. júna
2018,
Kolev a i., C‑612/15,
EU:C:2018:392, bod 50 a citovaná
judikatúra,
ako
aj
zo
17. januára
2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, bod 25).
182    V tomto
kontexte
musia
členské
štáty
na
účely
zabezpečenia
ochrany
finančných
záujmov
Únie
predovšetkým
prijať
potrebné
opatrenia,
aby
zaručili
účinný a úplný
výber
vlastných
zdrojov,
ktorými
sú
príjmy
pochádzajúce z uplatnenia
jednotnej
sadzby
na
harmonizovaný
vymeriavací
základ
DPH
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 5. decembra
2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,
EU:C:2017:936, body 31 a 32,
ako
aj
citovanú
judikatúru, a z 5. júna
2018,
Kolev a i., C‑612/15,
EU:C:2018:392, body 51 a 52).
Členské
štáty
sú
tiež
povinné
prijať
účinné
opatrenia
umožňujúce
vymáhať
sumy
neoprávnene
vyplatené
príjemcovi
príspevku,
ktorý
bol
čiastočne
financovaný z rozpočtu
Únie
(rozsudok z 1. októbra
2020,
Úrad
špeciálnej
prokuratúry, C‑603/19,
EU:C:2020:774, bod 55).
183    Preto,
ako
uviedol v bodoch 94 a 95
svojich
návrhov
vo
veciach C‑357/19 a C‑547/19
generálny
advokát,
pojem
„finančné
záujmy“
Únie v zmysle článku 325 ods. 1 ZFEÚ zahŕňa
nielen
príjem,
ktorý
je k dispozícii
rozpočtu
Únie,
ale
aj
výdavky,
ktoré
tento
rozpočet
pokrýva.
Takýto
výklad
má
oporu v definícii
pojmu
„podvod,
ktorý
má
dopad
na
finančné
záujmy
[Únie]“,
nachádzajúceho
sa v článku 1 ods. 1 písm. a) a b)
dohovoru
PIF a zameraného
na
rôzne
úmyselné
činy
alebo opomenutia v súvislosti s výdavkami,
ako
aj
príjmami.
184    Okrem
toho
pokiaľ
ide o výraz
„iné
protiprávne
konanie“
nachádzajúci
sa v článku 325 ods. 1 ZFEÚ,
je
potrebné
pripomenúť,
že
„protiprávne
konanie“
zvyčajne
označuje
nezákonné
správanie a použitie
zámena
„iné“
naznačuje
zámer
obsiahnuť
každé
nezákonné
správanie
bez
rozdielu.
Navyše s prihliadnutím
na
význam,
ktorý
treba
priznať
ochrane
finančných
záujmov
Únie,
ktorá
je
jej
cieľom,
pojem
„protiprávne
konanie“
nemožno
vykladať
reštriktívne
(rozsudok z 2. mája
2018,
Scialdone, C‑574/15,
EU:C:2018:295, bod 45 a citovaná
judikatúra).
185    Uvedený
výraz
„protiprávne
konanie“
sa
preto,
ako v podstate
uviedol v bode 100
svojich
návrhov
vo
veciach C‑357/19 a C‑547/19
generálny
advokát,
vzťahuje
najmä
na
akúkoľvek
korupciu,
ktorej
sa
dopúšťajú
verejní
činitelia,
alebo
na
zneužitie
právomoci
týchto
verejných
činiteľov,
ktoré
môže
mať
dosah
na
finančné
záujmy
Únie a môže
mať
napríklad
podobu
sprenevery
jej
finančných
prostriedkov. V tomto
kontexte
nie
je
dôležité,
či
ku
korupcii
dochádza
konaním
alebo
opomenutím
dotknutého
verejného
činiteľa,
keďže
opomenutie
môže
poškodiť
finančné
záujmy
Únie
rovnako
ako
konanie a môže
byť s takýmto
konaním
vnútorne
späté,
ako
je
to
napríklad v prípade,
keď
verejný
činiteľ
opomenie
vykonať
kontroly
alebo
overenia
potrebné v súvislosti s výdavkami
krytými
rozpočtom
Únie
alebo
keď
sa
schváli
nevhodné
či
nesprávne
vynakladanie
finančných
prostriedkov
Únie.
186    Skutočnosť,
že článok 2 ods. 1
dohovoru
PIF v spojení s článkom 1 ods. 1
tohto
dohovoru
odkazuje
iba
na
podvod,
ktorý
má
dosah
na
finančné
záujmy
Únie,
nemôže
oslabiť
uvedený
výklad článku 325 ods. 1 ZFEÚ,
ktorého
znenie
výslovne
odkazuje
na
„podvody a iné
protiprávne
konanie
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie“.
Okrem
toho,
ako
vyplýva z článku 1 písm. a)
tohto
dohovoru,
sprenevera
finančných
prostriedkov z rozpočtu
Únie
na
iné
účely
ako
účely,
na
ktoré
boli
tieto
pôvodne
poskytnuté,
je
podvodom,
pričom
takáto
sprenevera
môže
tiež
byť
príčinou
korupcie
alebo
jej
dôsledkom.
To
znamená,
že
skutky
korupcie
môžu
byť
spojené s prípadmi
podvodu
alebo
naopak
spáchanie
podvodu
môže
byť
umožnené
skutkom
korupcie,
takže
prípadné
poškodenie
finančných
záujmov
môže v niektorých
prípadoch
vyústiť
do
spojenia
podvodu s DPH a korupcie.
Ako v bode 98
svojich
návrhov
vo
veciach C‑357/19 a C‑547/19 v podstate
konštatoval
generálny
advokát,
existenciu
takého
spojenia
potvrdzuje
protokol k dohovoru
PIF,
ktorý
vo
svojich článkoch 2 a 3
uvádza
pasívnu a aktívnu
korupciu.
187    Rovnako
je
potrebné
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
aj
nezrovnalosti,
ktoré
nemajú
presný
finančný
dosah,
môžu
vážne
poškodiť
finančné
záujmy
Únie
(rozsudok z 21. decembra 2011, Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, bod 47 a citovaná judikatúra). Ako v bode 103 svojich návrhov vo veciach C‑357/19 a C‑547/19
uviedol generálny
advokát, článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa
môže
vzťahovať
nielen
na
skutky,
ktoré
skutočne
spôsobili
stratu
vlastných
zdrojov,
ale
aj
na
pokusy
dopustiť
sa
takýchto
skutkov.
188    V tomto kontexte treba doplniť, že pokiaľ ide o Rumunsko, povinnosť bojovať s korupciou, ktorá poškodzuje finančné záujmy Únie, ako to vyplýva z článku 325 ods. 1 ZFEÚ, dopĺňajú osobitné záväzky tohto členského štátu, ktoré prijal pri uzavretí prístupových rokovaní 14. decembra 2004.
Podľa prílohy IX časti I bodu 4 aktu o pristúpení
sa
uvedený
členský
štát
zaviazal
najmä
„výrazne
zintenzívniť
boj
proti
korupcii a najmä
proti
korupcii
na
najvyššej
úrovni
zabezpečením
prísneho
presadzovania
protikorupčných
právnych
predpisov“.
Tento
osobitný
záväzok
následne
konkretizovalo
prijatie
rozhodnutia
2006/928,
ktorým
sa
stanovujú
referenčné
kritériá
určené
na
nápravu
nedostatkov
konštatovaných
Komisiou
pred
pristúpením
Rumunska
do
Únie, a to
najmä v oblasti
boja
proti
korupcii. V prílohe
tohto
rozhodnutia
obsahujúcej
uvedené
referenčné
kritériá
sa v bode 3 opisuje
kritérium
„pokračovať v profesionálnom,
nezaujatom
vyšetrovaní v prípadoch
podozrenia z korupcie
na
najvyšších
miestach“ a v bode 4 kritérium
„prijať
ďalšie
opatrenia
na
prevenciu a boj
proti
korupcii,
najmä v miestnej
samospráve“.
189    Ako
bolo
pripomenuté v bode 169
tohto
rozsudku,
referenčné
kritériá,
ktoré
sa
Rumunsko
takto
zaviazalo
dodržiavať,
sú
preň
záväzné,
takže
tento
členský
štát
má
špecifickú
povinnosť
splniť
tieto
kritériá a prijať
primerané
opatrenia
na
ich
dosiahnutie v čo
najkratšom
čase.
Rovnako
je
tento
členský
štát
povinný
zdržať
sa
uplatňovania
opatrení,
ktoré
by
mohli
ohroziť
plnenie
uvedených
kritérií.
Povinnosť
účinne
bojovať
proti
korupcii, a najmä
korupcii
na
najvyššej
úrovni,
ktorá
vyplýva z referenčných
kritérií
uvedených v prílohe
rozhodnutia
2006/928 a vykladaných v spojení s osobitnými
záväzkami
Rumunska,
sa
neobmedzuje
len
na
prípady
korupcie
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie.
190    Okrem toho tak zo znenia článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ktorý stanovuje povinnosť bojovať proti podvodom a iným protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie, ako aj zo znenia rozhodnutia 2006/928, ktoré vyžaduje prevenciu korupcie ako takej a boj s ňou, vyplýva, že Rumunsko musí v prípade týchto trestných činov zabezpečiť uplatnenie účinných a odrádzajúcich sankcií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 53).
191    Uvedený
členský
štát
síce
má v tejto
súvislosti
slobodnú
voľbu
pri
výbere
uplatniteľných
sankcií,
ktoré
môžu
mať
podobu
administratívnych
sankcií,
trestných
sankcií
alebo
môžu
byť
ich
kombináciou,
musí
však v zmysle článku 325 ods. 1 ZFEÚ zabezpečiť,
aby
sa
na
závažné
trestné
činy
podvodu
alebo
korupcie
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie
uplatňovali
účinné a odrádzajúce
trestné
sankcie
(pozri v tejto súvislosti rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 54 a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. januára 2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, bod 27). Okrem
toho,
pokiaľ
ide o trestné
činy
korupcie
vo
všeobecnosti,
povinnosť
stanoviť
trestné
sankcie,
ktoré
sú
účinné a odrádzajúce,
vyplýva
Rumunsku z rozhodnutia
2006/928,
keďže
ako
bolo
uvedené v bode 189
tohto
rozsudku,
toto
rozhodnutie
zaväzuje
uvedený
členský
štát,
aby
účinne a bez
ohľadu
na
prípadné
poškodenie
finančných
záujmov
Únie
bojoval
proti
korupcii, a najmä
korupcii
na
najvyššej
úrovni.
192    Rumunsko
je
okrem
iného
povinné
zabezpečiť,
aby
jeho
normy
trestného
práva
hmotného a procesného
umožňovali
účinný
postih
trestných
činov
podvodu
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie,
ako
aj
trestných
činov
korupcie
vo
všeobecnosti.
Aj
keď
sankcie a trestné
konania
vytvorené
na
boj
proti
týmto
trestným
činom
patria
do
právomoci
tohto
členského
štátu,
táto
právomoc
je
obmedzená
nielen
zásadou
proporcionality a zásadou
ekvivalencie,
ale
aj
zásadou
efektivity,
podľa
ktorej
majú
mať
uvedené
sankcie
účinnú a odrádzajúcu
povahu
(pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. mája 2018, Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, bod 29, ako aj zo 17. januára 2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, body 29 a 30).
Uvedená
požiadavka
efektivity
sa
nevyhnutne
vzťahuje
tak
na
stíhanie a sankcionovanie
trestných
činov
podvodu
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie a trestných
činov
korupcie
vo
všeobecnosti,
ako
aj
na
uplatnenie
uložených
trestov,
pretože
ak
sankcie
nie
sú
účinne
vykonané,
nemôžu
mať
účinnú a odrádzajúcu
povahu.
193    V tomto kontexte musí vnútroštátny zákonodarca predovšetkým prijať potrebné opatrenia. Môže tak prípadne zmeniť svoju právnu úpravu a zabezpečiť, aby procesný režim uplatniteľný na stíhanie a sankcionovanie trestných činov podvodu poškodzujúcich finančné záujmy Únie, ako aj trestných činov korupcie vo všeobecnosti nebol stanovený tak, že z dôvodov, ktoré sú preň charakteristické, predstavuje systematické riziko, že skutky zakladajúce takéto trestné činy nebudú potrestané, pričom zaručí ochranu základných práv obvinených osôb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 65, ako aj zo 17. januára 2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, bod 31).
194    Vnútroštátnym súdom teda prináleží zabezpečiť plný účinok povinností vyplývajúcich z článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ako aj z rozhodnutia 2006/928 a upustiť od uplatnenia vnútroštátnych ustanovení, ktoré v rámci konania týkajúceho sa závažných trestných činov podvodu poškodzujúcich finančné záujmy Únie alebo trestných činov korupcie vo všeobecnosti tvoria prekážku uplatnenia účinných a odrádzajúcich sankcií na zamedzenie takýchto trestných činov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. decembra 2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,
EU:C:2017:936, bod 39 a citovanú
judikatúru;
zo
17. januára
2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, bod 32,
ako
aj z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 249 a 251).
195    V tomto prípade vyplýva z informácií v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vo veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ktoré
boli
zhrnuté v bodoch 60,
95 a 107
tohto
rozsudku,
že
Ústavný
súd
vo
svojom
náleze
č. 417/2019
vyhlásenom
3. júla
2019
na
návrh
predsedu
poslaneckej
snemovne
konštatoval,
že
všetky
veci, v ktorých
Najvyšší
kasačný
súd
rozhodol v prvom
stupni
pred
23. januárom
2019 a v ktorých
rozhodnutia
tohto
súdu v čase
vyhlásenia
uvedeného
nálezu
ešte
neboli
právoplatné,
musia
byť
opätovne
preskúmané
senátmi
špecializovanými v oblasti
boja
proti
korupcii
vytvorenými
podľa článku 29 ods. 1
zákona
č. 78/2000,
ako
ho
vykladá
Ústavný
súd.
Podľa
rovnakých
informácií
tiež z nálezu
č. 417/2019
vyplýva,
že v prvom
stupni
musia
byť
opätovne
preskúmané
najmä
všetky
veci,
ktoré
boli
23. januára
2019
prejednávané v odvolacom
konaní,
alebo v ktorých
ešte
mohol
byť v rovnaký
deň
rozsudok v odvolacom
konaní
predmetom
mimoriadneho
opravného
prostriedku. Z uvedených
informácií
ešte
vyplýva,
že
Ústavný
súd v náleze
č. 685/2018
vyhlásenom
7. novembra
2018
na
návrh
predsedu
vlády
rozhodol,
že
skutočnosť,
že
len
štyria z piatich
členov
senátu
Najvyššieho
kasačného
súdu,
ktorý
pozostával z piatich
sudcov a rozhodoval o odvolaní,
boli
vybratí
na
základe
žrebovania,
predstavovala
porušenie článku 32
zmeneného
zákona
č. 304/2004,
pričom
Ústavný
súd
jednak
spresnil,
že
jeho
nález
sa
odo
dňa
jeho
uverejnenia
bude
uplatňovať
najmä
na
aktuálne
prejednávané
veci a na
veci, v ktorých
už
bolo
rozhodnutie
prijaté,
za
predpokladu,
že
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci
ešte
mohli
podať
príslušné
mimoriadne
opravné
prostriedky, a jednak
uviedol,
že
judikatúra
vychádzajúca z tohto
nálezu
vyžaduje,
aby
všetky
tieto
veci
boli v odvolacom
konaní
opätovne
preskúmané
senátom, v ktorom
budú
všetci
jeho
členovia
vybratí
žrebovaním.
196    Okrem toho ako vyplýva z bodu 108 tohto rozsudku, judikatúra Ústavného súdu vychádzajúca z nálezov uvedených v predchádzajúcom bode sa môže uplatniť viackrát za sebou, čo môže znamenať, že v prípade obvineného nachádzajúceho sa v situácii, v akej je NC, by bolo nevyhnutné dvojité preskúmanie veci v prvom stupni a prípadne trojité preskúmanie v odvolacom konaní.
197    Potreba opätovne preskúmať príslušné veci týkajúce sa korupcie, ktorá vyplýva z uvedenej judikatúry Ústavného súdu, tak má nevyhnutne za následok predĺženie dotknutých trestných konaní. Okrem toho, že Rumunsko prijalo záväzok vyplývajúci z prílohy IX časti I bodu 5 aktu o pristúpení „preskúmať spomalené trestné konanie do konca roka 2005, aby sa zabezpečilo, že prípady korupcie sa vyriešia rýchlym a transparentným spôsobom s cieľom zaručiť primerané sankcie, ktoré majú odradzujúci účinok“, Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na osobitné záväzky, ktoré tomuto členskému štátu vyplývajú z rozhodnutia 2006/928 v oblasti boja proti korupcii, vnútroštátna právna úprava a prax v tejto oblasti nemôžu mať za následok predĺženie trvania vyšetrovania korupčných trestných činov ani akékoľvek oslabenie boja proti korupcii (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. mája 2021, Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, bod 214).
198    Je
potrebné
dodať,
že
vnútroštátny
súd
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
odkázal
nielen
na
komplexnosť a trvanie
takého
opätovného
preskúmania
na
Najvyššom
kasačnom
súde,
ale
aj
na
vnútroštátne
právne
normy
týkajúce
sa
premlčania,
najmä
na
ustanovenie článku 155 ods. 4
Trestného
zákona,
podľa
ktorého k premlčaniu
dochádza
bez
ohľadu
na
to,
koľkokrát
bolo
prerušené,
najneskôr v deň,
keď
uplynula
doba
zodpovedajúca
dvojnásobku
danej
zákonnej
premlčacej
doby.
Vnútroštátny
súd
sa
preto
domnieva,
že
uplatnenie
judikatúry
Ústavného
súdu
vyplývajúcej z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019
by
vo
veľkom
počte
vecí
mohlo
viesť k premlčaniu
trestných
činov,
čo
by
znamenalo
systematické
riziko
beztrestnosti
pri
závažných
trestných
činoch
podvodu
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie
alebo
trestných
činoch
korupcie
vo
všeobecnosti.
199    Napokon
podľa
údajov
nachádzajúcich
sa v návrhoch
na
začatie
prejudiciálneho
konania
Najvyšší
kasačný
súd
má k dispozícii
výlučnú
právomoc
na
rozhodovanie o všetkých
trestných
činoch
podvodu,
ktoré
môžu
poškodiť
finančné
záujmy
Únie, a o trestných
činoch
korupcie
vo
všeobecnosti,
ktorých
sa
dopustili
osoby
zastávajúce
najvyššie
pozície v Rumunsku, a to v rámci
výkonnej,
zákonodarnej
alebo
súdnej
moci.
200    V tejto
súvislosti
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
systematické
riziko
beztrestnosti
nemožno
vylúčiť,
ak z uplatnenia
judikatúry
Ústavného
súdu
vychádzajúcej z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019 v spojení s uplatnením
vnútroštátnych
ustanovení o premlčaní
vyplýva,
že
účinným a odrádzajúcim
sankciám
sa
vyhne
istá
presne
vymedzená
kategória
osôb, v tomto
prípade
osôb,
ktoré
zastávali
najvyššie
pozície v Rumunsku a boli
rozsudkom
Najvyššieho
kasačného
súdu v prvom
a/alebo
druhom
stupni
odsúdené
za
spáchanie
závažných
skutkov
podvodu
a/alebo
korupcie
pri
výkone
svojej
funkcie,
pričom
tento
rozsudok
bol
predmetom
odvolania
a/alebo
mimoriadneho
opravného
prostriedku
na
rovnakom
súde.
201    Aj
keď
sú
uvedené
nálezy
Ústavného
súdu
z časového hľadiska obmedzené,
môžu
mať
priamy a všeobecný
dosah
na
túto
kategóriu
osôb,
pretože
ak
je
uvedený
odsudzujúci
rozsudok
Najvyššieho
kasačného
súdu
označený
ako
absolútne
neplatný a vyžaduje
sa
opätovné
preskúmanie
dotknutých
vecí
týkajúcich
sa
podvodu
a/alebo
korupcie,
uvedené
nálezy
môžu
spôsobiť
predĺženie
príslušných
trestných
konaní
nad
rámec
premlčacích
dôb,
pričom
riziko
beztrestnosti
tak v súvislosti s uvedenou
kategóriou
osôb
nadobúda
systematickú
povahu.
202    Takéto
riziko
by
však
narušilo
cieľ,
ktorý
sleduje
tak článok 325 ods. 1 ZFEÚ,
ako
aj
rozhodnutie
2006/928 a ktorý spočíva v boji
proti
korupcii
na
najvyššej
úrovni
účinnými a odrádzajúcimi
sankciami.
203    Z toho
vyplýva,
že
ak
by
vnútroštátny
súd
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
dospel k záveru,
že
uplatnenie
judikatúry
Ústavného
súdu
vyplývajúcej z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019 v spojení s uplatnením
vnútroštátnych
ustanovení
týkajúcich
sa
premlčania a najmä
absolútnej
premlčacej
doby
stanovenej v článku 155 ods. 4
Trestného
zákona
spôsobuje
systematické
riziko
beztrestnosti
skutkov
zakladajúcich
závažné
trestné
činy
podvodu
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie a trestné
činy
korupcie
vo
všeobecnosti,
nemožno
považovať
sankcie,
ktoré
vnútroštátne
právo
upravuje s cieľom
boja
proti
takýmto
trestným
činom,
za
účinné a odrádzajúce,
čo
je v rozpore s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF,
ako
aj s rozhodnutím
2006/928.
204    Vnútroštátny súd však zároveň musí zabezpečiť, aby v prípade, že trestné konania vo veci samej vykonávajú článok 325 ods. 1 ZFEÚ a/alebo rozhodnutie 2006/928, a teda právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty, boli dodržiavané základné práva, ktoré osobám obvineným vo veci samej zaručuje Charta, pričom ide najmä o práva zakotvené v jej článku 47. V oblasti trestného práva musia byť uvedené práva zabezpečené nielen počas prípravného konania, a to od okamihu, keď bolo voči dotknutej osobe vznesené obvinenie, ale aj počas celého trestného konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, body 68 a 71, ako aj citovanú judikatúru, a zo 17. januára 2019,
Dzivev a i., C‑310/16,
EU:C:2019:30, bod 33)
a v rámci výkonu trestu.
205     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 47 druhý odsek prvá veta Charty zakotvuje právo každého, aby jeho vec bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Keď toto ustanovenie stanovuje požiadavku, aby bol súd „zriadený zákonom“, jeho cieľom je zabezpečiť, aby sa organizácia systému súdnictva spravovala zákonom prijatým zákonodarnou mocou spôsobom, ktorý je v súlade s pravidlami vymedzujúcimi výkon jej právomoci, a zabrániť tomu, aby táto organizácia bola ponechaná na voľnú úvahu výkonnej moci. Uvedená požiadavka sa týka právneho základu samotnej existencie súdu, ako aj každého iného ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorého nedodržanie spôsobuje protiprávnosť účasti jedného alebo viacerých sudcov na preskúmaní dotknutej veci, čo zahŕňa najmä ustanovenia týkajúce sa rozhodovacieho zloženia súdu [pozri analogicky a s odkazom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcu sa článku 6 EDĽP rozsudky z 26. marca 2020,
Preskúmanie
Simpson/Rada a HG/Komisia, C‑542/18
RX‑II a C‑543/18
RX‑II,
EU:C:2020:232, bod 73,
ako
aj
zo
6. októbra
2021,
W.Ż.
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné – Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 129].
206    Pritom
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
nezrovnalosť,
ku
ktorej
došlo
pri
vytváraní
rozhodovacieho
zloženia
súdu,
predstavuje
porušenie článku 47
druhého
odseku
prvej
vety
Charty,
najmä
ak
má
táto
nezrovnalosť
takú
povahu a závažnosť,
že
vytvára
skutočné
riziko,
že
iné
zložky
moci,
najmä
výkonná
moc,
by
mohli
vykonávať
nenáležitú
diskrečnú
právomoc,
ktorá
ohrozuje
integritu
výsledku,
ku
ktorému
vedie
proces
vytvorenia
rozhodovacieho
zloženia, a teda
vyvoláva
legitímnu
pochybnosť v mysli
osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci,
pokiaľ
ide o nezávislosť a nestrannosť
dotknutého
sudcu
alebo
sudcov,
čo
nastáva v prípade,
keď
sú
dotknuté
základné
pravidlá,
ktoré
tvoria
neoddeliteľnú
súčasť
vytvárania a fungovania
tohto
súdneho
systému
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 26. marca 2020,
Preskúmanie
Simpson/Rada a HG/Komisia, C‑542/18
RX‑II a C‑543/18
RX‑II,
EU:C:2020:232, bod 75,
ako
aj
zo
6. októbra
2021,
W.Ż.
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné – Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 130].
207    Aj
keď v tomto
prípade
Ústavný
súd v dotknutých
nálezoch
rozhodol,
že
predchádzajúca
prax
Najvyššieho
kasačného
súdu
založená
najmä
na
organizačnom a administratívnom
poriadku a týkajúca
sa
špecializácie a zloženia
senátov
vo
veciach
korupcie
nebola v súlade s platnými
vnútroštátnymi
ustanoveniami,
nezdá
sa,
že
by
táto
prax
bola
poznačená
zjavným
porušením
základného
pravidla
rumunského
systému
súdnictva a mohla
by
tak
spochybniť
povahu
senátov
Najvyššieho
kasačného
súdu,
ktoré
rozhodovali v oblasti
korupcie a boli
vytvorené v súlade s uvedenou
praxou
prechádzajúcou
týmto
nálezom
Ústavného
súdu,
ako
súdu
„zriadeného
zákonom“.
208    Navyše
ako
vyplýva z bodu 95
tohto
rozsudku,
23. januára
2019
Správna
rada
Najvyššieho
kasačného
súdu
prijala
rozhodnutie,
podľa
ktorého
sú
všetky
senáty
tohto
súdu
pozostávajúce z troch
sudcov
špecializované
na
účely
rozhodovania
vo
veciach
spojených s korupciou,
pričom
toto
rozhodnutie
podľa
Ústavného
súdu
mohlo
zabrániť
protiústavnosti
len
od
dátumu
jeho
prijatia, a nie v súvislosti s minulosťou.
Uvedené
rozhodnutie v zmysle
výkladu
Ústavného
súdu
poukazuje
na
to,
že
predchádzajúca
prax
Najvyššieho
kasačného
súdu
týkajúca
sa
špecializácie
nepredstavuje
zjavné
porušenie
základného
pravidla
rumunského
systému
súdnictva,
pretože
požiadavka
špecializácie
vyplývajúca z nálezu
Ústavného
súdu
č. 417/2019
sa
považovala
za
splnenú
prijatím
jednoduchého
formálneho
aktu,
akým
bolo
rozhodnutie z 23. januára
2019,
ktoré
len
potvrdzuje,
že
sudcovia
Najvyššieho
kasačného
súdu,
ktorí
boli
súčasťou
senátov
rozhodujúcich
vo
veciach
korupcie
pred
prijatím
tohto
rozhodnutia,
boli
špecializovaní v tejto
oblasti.
209    Okrem
toho
je
potrebné
rozlišovať
medzi
vecami C‑357/19, C‑840/19 a C‑811/19 a vecou, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 5. decembra
2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17,
EU:C:2017:936), a Súdny
dvor v nej
konštatoval,
že
ak
by
bol
vnútroštátny
súd
vedený k záveru,
že
povinnosť
upustiť
od
uplatnenia
dotknutých
vnútroštátnych
ustanovení
je v rozpore
so
zásadou
zákonnosti
trestných
činov a trestov
zakotvenou v článku 49
Charty,
nebol
by
povinný
splniť
túto
povinnosť
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. decembra
2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,
EU:C:2017:936, bod 61).
Naopak
požiadavky
vyplývajúce z článku 47
druhého
odseku
prvej
vety
Charty
nebránia
neuplatneniu
judikatúry
vyplývajúcej z nálezov
č. 685/2018 a 417/2019
vo
veciach C‑357/19, C‑840/19 a C‑811/19.
210    Vo
svojej
odpovedi
na
otázku
Súdneho
dvora
položenú
vo
veci C‑357/19
PM
tvrdí,
že
požiadavka, v zmysle
ktorej
rozsudky v odvolacom
konaní
týkajúce
sa
korupcie
musia
byť
vyhlásené
senátmi, v ktorých
sú
všetci
ich
členovia
vybratí
na
základe
žrebovania,
predstavuje
vnútroštátny
štandard
ochrany
základných
práv.
Rumunská
vláda a Komisia
si
naopak
myslia,
že
táto
kvalifikácia
nie
je
správna,
ani
pokiaľ
ide o uvedenú
požiadavku,
ani
pokiaľ
ide o požiadavku
týkajúcu
sa
vytvorenia
špecializovaných
senátov v oblasti
trestných
činov
korupcie.
211    V tejto
súvislosti
postačí
pripomenúť,
že
aj
za
predpokladu,
že
tieto
požiadavky
tvoria
takýto
vnútroštátny
štandard
ochrany,
je
pravda,
že
ak
má
súd
členského
štátu
preskúmať
súlad
so
základnými
právami v prípade
vnútroštátneho
ustanovenia
alebo
opatrenia
vykonávajúceho
právo
Únie v zmysle článku 51 ods. 1
Charty – v situácii,
keď
postup
členských
štátov
nie
je
úplne
upravený
právom
Únie – článok 53
Charty
potvrdzuje,
že
vnútroštátne
orgány a súdy
môžu
uplatniť
vnútroštátne
štandardy
ochrany
základných
práv,
ak
toto
uplatnenie
neohrozí
úroveň
ochrany
stanovenú
Chartou,
ako
ju
vykladá
Súdny
dvor,
ani
prednosť,
jednotnosť a účinnosť
práva
Únie
(rozsudky z 26. februára
2013,
Åkerberg
Fransson, C‑617/10,
EU:C:2013:105, bod 29; z 26. februára
2013,
Melloni, C‑399/11,
EU:C:2013:107, bod 60,
ako
aj z 29. júla
2019,
Pelham a i., C‑476/17,
EU:C:2019:624, bod 80).
212    Za
predpokladu,
že
vnútroštátny
súd
vo
veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19
dospeje k záveru
uvedenému v bode 203
tohto
rozsudku,
uplatnenie
vnútroštátneho
štandardu
ochrany,
na
ktorý
poukazuje
PM,
by
mohlo v prípade,
že
by
sa
takýto
štandard
preukázal,
spochybniť
prednosť,
jednotnosť a účinnosť
práva
Únie,
najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF,
ako
aj
rozhodnutia
2006/928. V takom
prípade
by
totiž
uplatnenie
vnútroštátneho
štandardu
ochrany
spôsobilo
systematické
riziko
beztrestnosti
skutkov,
ktoré
zakladajú
závažné
trestné
činy
podvodu
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie
alebo
trestné
činy
korupcie
vo
všeobecnosti, a to v rozpore s požiadavkou
vyplývajúcou z uvedených
ustanovení,
stanoviť
účinné a odrádzajúce
sankcie s cieľom
bojovať
proti
trestným
činom
tejto
povahy.
213    Vzhľadom
na
uvedené
je
potrebné
na
prvú
otázku
vo
veciach C‑357/19 a C‑840/19,
ako
aj
na
prvú a štvrtú
otázku
vo
veci C‑811/19
odpovedať,
že článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru
PIF a rozhodnutie
2006/928
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
rozsudky v oblasti
korupcie a podvodov s DPH,
ktoré
neboli
vyhlásené v prvom
stupni
senátmi
špecializovanými v tejto
oblasti
alebo v odvolacom
konaní
senátmi,
ktorých
všetci
členovia
boli
vybratí
žrebovaním,
sú
poznačené
absolútnou
neplatnosťou,
takže
predmetné
veci
týkajúce
sa
korupcie a podvodov s DPH
sa
musia – prípadne
po
podaní
mimoriadneho
opravného
prostriedku
proti
právoplatným
rozsudkom – opätovne
preskúmať v prvom
a/alebo
druhom
stupni,
ak
uplatnenie
takejto
vnútroštátnej
právnej
úpravy
alebo
praxe
môže
vytvoriť
systematické
riziko
beztrestnosti
skutkov
zakladajúcich
závažné
trestné
činy
podvodu
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie
alebo
trestné
činy
korupcie
vo
všeobecnosti.
Povinnosť
zabezpečiť,
aby
takéto
trestné
činy
boli
predmetom
trestných
sankcií,
ktoré
sú
účinné a odrádzajúce,
neznamená,
že
vnútroštátny
súd
nie
je
povinný
overiť
náležité
dodržiavanie
základných
práv
zaručených v článku 47
Charty,
pričom
uvedený
vnútroštátny
súd
nemôže
uplatniť
vnútroštátny
štandard
základných
práv,
ktorý
by
spôsoboval
uvedené
systematické
riziko
beztrestnosti.
O druhej a tretej otázke vo veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19, ako aj o jedinej otázke vo veci C‑547/19
214    Druhou a treťou
otázkou
vo
veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ako
aj
jedinou
otázkou
vo
veci C‑547/19,
ktoré
je
potrebné
preskúmať
spoločne,
sa
vnútroštátne
súdy v podstate
pýtajú,
či
sa článok 2 a článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ, článok 47
Charty,
ako
aj
rozhodnutie
2006/928
na
jednej
strane, a zásada
prednosti
práva
Únie v spojení s uvedenými
ustanoveniami a článkom 325 ods. 1 ZFEÚ na
strane
druhej
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave a praxi,
podľa
ktorej
sú
všeobecné
súdy
viazané
rozhodnutiami
vnútroštátneho
ústavného
súdu,
pričom z toho
dôvodu a pod
hrozbou
dopustenia
sa
disciplinárneho
previnenia
nemôžu
na
základe
vlastnej
právomoci
neuplatniť
judikatúru,
ktorá z týchto
rozhodnutí
vyplýva, a to
napriek
tomu,
že
sa s ohľadom na rozsudok
Súdneho
dvora
domnievajú,
že
uvedená
judikatúra
je v rozpore s uvedenými
ustanoveniami
práva
Únie.
–       O záruke nezávislosti sudcov
215    Vnútroštátne
súdy
sa
domnievajú,
že
judikatúra
Ústavného
súdu
vyplývajúca z nálezov
dotknutých
vo
veci
samej
môže
spochybniť
ich
nezávislosť, a preto
nie
je v súlade s právom
Únie,
najmä
so
zárukami
stanovenými v článku 2 a článku 19 ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ,
ako
aj v článku 47
Charty, a tiež s rozhodnutím
2006/928. V tejto
súvislosti
vnútroštátne
súdy
usudzujú,
že
Ústavný
súd,
ktorý
nie
je
súčasťou
rumunského
systému
súdnictva,
prekročil
svoje
právomoci,
keď
vyhlásil
nálezy
dotknuté
vo
veci
samej a zasiahol
do
právomocí
všeobecných
súdov
vykladať a uplatňovať
podústavné
právne
predpisy.
Vnútroštátne
súdy
tiež
poukazujú
na
to,
že
nerešpektovanie
nálezov
Ústavného
súdu
predstavuje v rámci
rumunského
práva
disciplinárne
previnenie, a preto
sa v podstate
pýtajú,
či
na
základe
práva
Únie
môžu
neuplatniť
dotknuté
nálezy
bez
toho,
aby
sa
museli
obávať,
že
proti
nim
bude
vedené
disciplinárne
konanie.
216    Ako
bolo v tejto
súvislosti
uvedené v bode 133
tohto
rozsudku,
organizácia
súdnictva v členských
štátoch
vrátane
vytvorenia,
zloženia a fungovania
Ústavného
súdu
síce
patrí
do
právomoci
týchto
štátov,
stále
však
platí,
že
pri
výkone
tejto
právomoci
sú
členské
štáty
povinné
dodržiavať
povinnosti,
ktoré
im
vyplývajú z práva
Únie.
217    Článok 19 ZEÚ,
ktorý
konkretizuje
hodnotu
právneho
štátu
uvedenú v článku 2 ZEÚ,
zveruje
vnútroštátnym
súdom a Súdnemu
dvoru
úlohu
zaručovať
plné
uplatňovanie
práva
Únie
vo
všetkých
členských
štátoch,
ako
aj
súdnu
ochranu
práv,
ktoré
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci z tohto
práva
vyplývajú
[rozsudky z 5. novembra
2019,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť
všeobecných
súdov), C‑192/18,
EU:C:2019:924, bod 98 a citovaná
judikatúra,
ako
aj z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, bod 108].
218    Ako
vyplýva z odôvodnenia
3
rozhodnutia
2006/928,
hodnota
právneho
štátu
„vytvára
predpoklad
existencie
nestranného,
nezávislého a efektívneho
súdneho a správneho
systému,
ktorý
je
adekvátne
vybavený
inter
alia
na
boj
proti
korupcii“.
219    Samotná
existencia
účinného
súdneho
preskúmania
na
účely
dodržania
ustanovení
práva
Únie
je
inherentnou
súčasťou
právneho
štátu. V tomto
zmysle a ako
stanovuje článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
členským
štátom
prináleží
stanoviť
pre
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
prostriedky
nápravy a konania
potrebné
na
zabezpečenie
ich
práva
na
účinnú
súdnu
ochranu.
Zásada
účinnej
súdnej
ochrany
práv
jednotlivcov
vyplývajúcich z práva
Únie,
na
ktorú
sa
odvoláva článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
predstavuje
všeobecnú
zásadu
práva
Únie,
ktorá
vychádza z ústavných
tradícií
spoločných
členským
štátom,
bola
zakotvená v článkoch 6 a 13
EDĽP a v súčasnosti
je
potvrdená v článku 47
Charty
(rozsudok z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 189 a 190,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
220    Z toho
vyplýva,
že
každý
členský
štát
musí
podľa článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
zabezpečiť,
aby
orgány,
ktoré v zmysle
práva
Únie
ako
„súdne
orgány“
môžu
rozhodovať o otázkach
týkajúcich
sa
uplatňovania
alebo
výkladu
tohto
práva, a z tohto
dôvodu
patria
do
jeho
systému
opravných
prostriedkov v oblastiach,
na
ktoré
sa
právo
Únie
vzťahuje,
spĺňali
požiadavky
účinnej
súdnej
ochrany,
pričom
toto
ustanovenie
sa
týka
„oblastí,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie“
bez
ohľadu
na
okolnosti,
za
akých
členské
štáty
uplatňujú
toto
právo v zmysle článku 51 ods. 1
Charty
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 5. novembra
2019,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť
všeobecných
súdov), C‑192/18,
EU:C:2019:924, body 101 a 103,
ako
aj
citovanú
judikatúru; z 20. apríla
2021,
Repubblika, C‑896/19,
EU:C:2021:311, body 36 a 37,
ako
aj 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 191 a 192].
221    Aby
orgány,
ktoré
môžu
rozhodovať o otázkach
týkajúcich
sa
uplatňovania
alebo
výkladu
práva
Únie,
boli
schopné
zabezpečiť
účinnú
súdnu
ochranu,
ktorá
sa
vyžaduje
podľa článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ,
je
prvoradé
zachovanie
ich
nezávislosti,
ako
to
potvrdzuje článok 47
druhý
odsek
Charty,
ktorý
medzi
požiadavkami
súvisiacimi
so
základným
právom
na
účinný
prostriedok
nápravy
uvádza
prístup k „nezávislému“
súdu
[rozsudky z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, bod 115 a citovaná
judikatúra,
ako
aj z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 194].
222    Táto
požiadavka
nezávislosti
súdov,
ktorá
je
inherentnou
súčasťou
výkonu
úlohy
rozhodovať
ako
súd,
patrí
do
podstaty
práva
na
účinnú
súdnu
ochranu a základného
práva
na
spravodlivý
proces,
ktoré
má
zásadný
význam
ako
záruka
ochrany
všetkých
práv
vyplývajúcich
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci z práva
Únie a zachovania
spoločných
hodnôt
členských
štátov
uvedených v článku 2 ZEÚ,
najmä
hodnoty
právneho
štátu
[rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, bod 116,
ako
aj
citovaná
judikatúra].
223    Ako
tiež
vyplýva
najmä z odôvodnenia
3
rozhodnutia
2006/928 a referenčných
kritérií
uvedených v bodoch 1 až
3
prílohy
tohto
rozhodnutia,
existencia
nestranného,
nezávislého a efektívneho
súdneho
systému
má
osobitný
význam
pri
boji
proti
korupcii,
najmä
tej,
ktorá
prebieha
na
najvyšších
miestach.
224    Požiadavka
nezávislosti
súdov
vyplývajúca z článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
má
dve
hľadiská.
Prvé,
vonkajšie,
hľadisko
vyžaduje,
aby
dotknutý
orgán
vykonával
svoje
úlohy
úplne
samostatne,
nikomu
hierarchicky
nepodliehal
alebo
nebol
podriadený a od
nikoho
neprijímal
príkazy
alebo
inštrukcie,
bez
ohľadu
na
ich
pôvod,
čím
je
chránený
pred
vonkajšími
zásahmi
alebo
tlakmi,
ktoré
by
mohli
ohroziť
nezávislosť
rozhodovania
jeho
členov a ovplyvniť
ich
rozhodnutia.
Druhé,
vnútorné,
hľadisko
súvisí s pojmom
nestrannosť a týka
sa
rovnakého
odstupu
od
účastníkov
konania a ich
príslušných
záujmov
vo
vzťahu k predmetu
sporu.
Toto
hľadisko
vyžaduje
rešpektovanie
objektívnosti a neexistenciu
akéhokoľvek
záujmu
na
vyriešení
sporu
mimo
striktného
uplatnenia
právneho
predpisu
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982, body 121 a 122,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
225    Tieto
záruky
nezávislosti a nestrannosti
vyžadované
podľa
práva
Únie
predpokladajú
existenciu
pravidiel,
ktoré
umožňujú
odstrániť
akékoľvek
oprávnené
pochybnosti
osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci,
pokiaľ
ide o neovplyvniteľnosť
dotknutého
orgánu z vonkajšieho
hľadiska a jeho
neutralitu
vo
vzťahu k protichodným
záujmom
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 19. septembra
2006,
Wilson, C‑506/04,
EU:C:2006:587, bod 53 a citovanú
judikatúru; z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 196,
ako
aj z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 59 a citovanú
judikatúru].
226    V tejto
súvislosti
je
dôležité,
aby
boli
sudcovia
chránení
pred
vonkajšími
zásahmi
alebo
tlakmi,
ktoré
by
mohli
ohroziť
ich
nezávislosť.
Pravidlá
týkajúce
sa
postavenia
sudcov a výkonu
ich
funkcií
musia v prvom
rade
umožniť
vylúčiť
nielen
akýkoľvek
priamy
vplyv
vo
forme
pokynov,
ale
aj
formy
vplyvu,
ktoré
sú
viac
nepriame a mohli
by
ovplyvniť
rozhodnutia
dotknutých
sudcov, a v druhom
rade
tak
odstrániť
absenciu
dojmu
nezávislosti
alebo
nestrannosti
týchto
sudcov,
ktorá
by
mohla
narušiť
dôveru,
ktorú
musí
súdnictvo v demokratickej
spoločnosti a v právnom
štáte
vzbudzovať u osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, body 119 a 139,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
227    Pokiaľ
ide
konkrétne o ustanovenia
upravujúce
disciplinárny
režim,
požiadavka
nezávislosti
si
podľa
ustálenej
judikatúry
vyžaduje,
aby
tento
režim
poskytoval
potrebné
záruky s cieľom
predísť
akémukoľvek
riziku,
že
bude
využitý
ako
systém
politickej
kontroly
obsahu
súdnych
rozhodnutí. V tejto
súvislosti
sa
zdá
byť
zásadné,
aby
skutočnosť,
že
súdne
rozhodnutie
obsahuje
prípadné
pochybenie
vo
výklade a uplatňovaní
pravidiel
vnútroštátneho
práva a práva
Únie
alebo v posúdení
skutkových
okolností a hodnotení
dôkazov,
nemohla
sama
osebe
viesť ku vzniku
disciplinárnej
zodpovednosti
dotknutého
sudcu
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 198 a 234,
ako
aj
citovanú
judikatúru, a z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, body 134 a 138].
Inherentnú
záruku
nezávislosti
vnútroštátnych
sudcov
okrem
iného
predstavuje
skutočnosť,
že
títo
sudcovia
nemusia
čeliť
disciplinárnym
konaniam a sankciám
za
to,
že
uplatnili
svoju
možnosť
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor v zmysle článku 267 ZFEÚ,
ktorá
spadá
do
ich
výlučnej
právomoci
[pozri v tejto
súvislosti
rozsudky z 5. júla
2016,
Ogňanov, C‑614/14,
EU:C:2016:514, body 17 a 25; z 26. marca 2020,
Miasto
Łowicz a Prokurator
Generalny, C‑558/18 a C‑563/18,
EU:C:2020:234, bod 59,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 91].
228    Navyše v súlade
so
zásadou
deľby
moci,
ktorou
sa
vyznačuje
fungovanie
právneho
štátu,
musí
byť
nezávislosť
súdov
zaručená
najmä
vo
vzťahu k zákonodarnej a výkonnej
moci
[rozsudky z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982, bod 124 a citovaná
judikatúra,
ako
aj z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, bod 118].
229    Ani článok 2,
ani článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ a ani
nijaké
ďalšie
ustanovenie
práva
Únie
pritom
neukladá
členským
štátom
nejaký
konkrétny
ústavný
model
upravujúci
vzťahy a vzájomné
pôsobenie
medzi
jednotlivými
zložkami
štátnej
moci,
najmä
pokiaľ
ide o definovanie a vymedzenie
ich
právomocí,
to
však
neznamená,
že
by
členské
štáty
nemuseli
dodržiavať
predovšetkým
požiadavky
nezávislosti
súdov,
ktoré
vyplývajú z uvedených
ustanovení
práva
Únie
[s odkazom
na
judikatúru
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva v súvislosti s článkom 6 EDĽP
pozri
rozsudok z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982, bod 130].
230    Za
týchto
okolností článok 2 a článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
ani
rozhodnutie
2006/928
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
rozhodnutia
Ústavného
súdu
zaväzujú
všeobecné
súdy,
za
predpokladu,
že
vnútroštátne
právo
zaručuje
nezávislosť
uvedeného
Ústavného
súdu
najmä
od
zákonodarnej a výkonnej
moci,
ako
si
to
tieto
ustanoveniam
vyžadujú.
Naopak,
ak
vnútroštátne
právo
túto
nezávislosť
nezaručuje,
uvedené
ustanovenia
práva
Únie
bránia
takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
keďže
taký
Ústavný
súd
nedokáže
zabezpečiť
účinnú
súdnu
ochranu,
ktorú
vyžaduje článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ.
231    V prejednávanej
veci
sa
otázky
položené
vnútroštátnymi
súdmi v súvislosti s požiadavkou
nezávislosti
sudcov
vyplývajúcou z uvedených
ustanovení
práva
Únie
týkajú
po
prvé
všetkých
aspektov
postavenia,
zloženia a fungovania
Ústavného
súdu,
ktorý
vyhlásil
nálezy
dotknuté
vo
veci
samej.
Uvedené
vnútroštátne
súdy
najmä
poukazujú
na
to,
že
Ústavný
súd
nie
je
podľa
rumunskej
Ústavy
súčasťou
systému
súdnictva,
jeho
členov
menujú
orgány
spadajúce
do
zákonodarnej a výkonnej
moci,
ktoré
sa
naň
tiež
môžu
obrátiť, a napokon,
že
tento
súd
prekročil
svoje
právomoci a uskutočnil
svojvoľný
výklad
príslušnej
vnútroštátnej
právnej
úpravy.
232    Pokiaľ
ide o okolnosť,
že
Ústavný
súd
nie
je v zmysle
rumunskej
Ústavy
súčasťou
systému
súdnictva, v bode 229
tohto
rozsudku
sa
pripomína,
že
právo
Únie
neukladá
členským
štátom
nejaký
konkrétny
ústavný
model
upravujúci
vzťahy a vzájomné
pôsobenie
medzi
jednotlivými
zložkami
štátnej
moci,
najmä
pokiaľ
ide o definovanie a vymedzenie
ich
právomocí. V tejto
súvislosti
je
dôležité
spresniť,
že
právo
Únie
nebráni
vytvoreniu
Ústavného
súdu,
ktorého
rozhodnutia
zaväzujú
všeobecné
súdy,
ak
tento
Ústavný
súd
dodržiava
požiadavky
nezávislosti
uvedené v bodoch 224
až
230
tohto
rozsudku. Z návrhov
na
začatie
prejudiciálneho
konania
pritom
nijako
nevyplýva,
že
by
Ústavný
súd,
ktorého
úlohou
je
najmä
dozerať
na
ústavnosť
zákonov a nariadení,
ako
aj
rozhodovať o ústavnoprávnych
sporoch
medzi
orgánmi
verejnej
moci v zmysle článku 146 písm. d) a e)
rumunskej
Ústavy,
uvedené
požiadavky
nedodržiaval.
233    Pokiaľ
ide o podmienky
menovania
sudcov
Ústavného
súdu, z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
samotná
skutočnosť,
že
dotknutí
sudcovia
sú,
ako
je
to v prípade
sudcov
Ústavného
súdu v zmysle článku 142 ods. 3
rumunskej
Ústavy,
vymenovaní
zákonodarnou a výkonnou
mocou,
nemôže
spôsobiť,
že
by
uvedení
sudcovia
boli
od
týchto
zložiek
moci
závislí, a ani
nemôže
vyvolávať
pochybnosti o ich
nestrannosti,
ak
dotknuté
osoby
po
vymenovaní
nie
sú
vystavené
žiadnemu
tlaku a nedostávajú
pokyny
pri
výkone
svojich
funkcií
[pozri
analogicky
rozsudok z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982, bod 133,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
234    Aj
keď
sa
samozrejme
môže
ukázať,
že
je
nevyhnutné
zabezpečiť,
aby
hmotnoprávne
podmienky a procesné
postupy,
ktorými
sa
riadi
prijímanie
uvedených
rozhodnutí o vymenovaní,
boli
také,
že u osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci
nemôžu
po
vymenovaní
dotknutých
osôb
vyvolať
oprávnené
pochybnosti,
pokiaľ
ide o neovplyvniteľnosť
sudcov
vonkajšími
činiteľmi a o ich
neutralitu
vo
vzťahu k protichodným
záujmom, a aj
keď
je
na
tento
účel
dôležité
najmä
to,
aby
boli
uvedené
podmienky a postupy
navrhnuté
tak,
aby
spĺňali
požiadavky
uvedené v bode 226
tohto
rozsudku
[rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie), C‑824/18,
EU:C:2021:153, bod 123,
ako
aj
citovaná
judikatúra], z informácií
nachádzajúcich
sa v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nevyplýva,
že
by
podmienky,
za
ktorých
došlo k vymenovaniu
sudcov
Ústavného
súdu,
ktorý
prijal
nálezy
dotknuté
vo
veci
samej,
neboli v súlade s uvedenými
požiadavkami.
235    Okrem
toho
je
potrebné
poukázať
na
to,
že
podľa
rovnakých
informácií
rumunská
Ústava
vo
svojom článku 142 ods. 2
stanovuje,
že
sudcovia
Ústavného
súdu
sú
„vymenovaní
na
deväť
rokov,
pričom
toto
funkčné
obdobie
nemožno
predĺžiť
alebo
obnoviť“, a v článku 145
ďalej
spresňuje,
že
sudcovia
sú
„pri
výkone
svojej
funkcie
nezávislí a počas
ich
funkčného
obdobia
ich
nemožno
odvolať“.
Navyše článok 143
uvedenej
Ústavy
upravuje
podmienky
menovania
sudcov
Ústavného
súdu a v tejto
súvislosti z neho
vyplýva
požiadavka,
podľa
ktorej
uvedení
sudcovia
musia
mať
„vynikajúcu
právnickú
kvalifikáciu,
musia
dosahovať
vysokú
úroveň
odbornej
spôsobilosti a najmenej
18
rokov
vykonávať
právnu
prax
alebo
pôsobiť v oblasti
vysokoškolského
vzdelávania“,
kým článok 144
rovnakej
Ústavy
zakotvuje
zásadu
nezlučiteľnosti
funkcie
sudcu
Ústavného
súdu
„s nijakou
inou
verejnou
alebo
súkromnou
funkciou s výnimkou
pedagogickej
činnosti v oblasti
právnického
vysokoškolského
vzdelávania“.
236    Treba
dodať,
že
skutočnosť,
že
na
Ústavný
súd
sa
môžu
obrátiť
orgány
spadajúce
do
výkonnej a zákonodarnej
moci,
je
spojená s povahou a poslaním
súdu,
ktorý
je
vytvorený,
aby
rozhodoval o ústavnoprávnych
sporoch a sama
osebe
nemôže
byť
aspektom
spochybňujúcim
nezávislosť
uvedeného
súdu
od
spomenutých
zložiek
štátnej
moci.
237    V súvislosti s otázkou, či Ústavný súd nekonal v konaniach, ktoré viedli k vyhláseniu nálezov vo veci samej, nezávisle a nestranne, vnútroštátne súdy poukazujú na jedinú okolnosť spočívajúcu v tom, že Ústavný súd prekročil svoje právomoci na úkor rumunského súdneho orgánu a vyložil príslušnú rumunskú právnu úpravu svojvoľným spôsobom, avšak ani v prípade, že sa táto okolnosť preukáže, to ešte nemusí znamenať, že Ústavný súd nespĺňa požiadavky nezávislosti a nestrannosti, ktoré pripomínajú body 224 až 230 tohto rozsudku. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania totiž neobsahujú nijakú inú podrobne opísanú skutočnosť, z ktorej by vyplývalo, že predmetné nálezy boli vyhlásené v kontexte vzbudzujúcom oprávnenú pochybnosť o tom, že Ústavný súd uvedené požiadavky v plnom rozsahu rešpektoval.
238    Pokiaľ
ide
po
druhé o disciplinárnu
zodpovednosť,
ktorej
môžu
sudcovia
všeobecných
súdov
čeliť v zmysle
dotknutej
vnútroštátnej
právnej
úpravy v prípade
nerešpektovania
rozhodnutí
Ústavného
súdu,
je
pravda,
že
ochrana
nezávislosti
súdov
nemôže
mať
za
následok,
že
sa
úplne
vylúči
možnosť
vzniku
disciplinárnej
zodpovednosti
sudcu v niektorých
celkom
výnimočných
prípadoch z dôvodu
súdnych
rozhodnutí,
ktoré
prijal.
Požiadavka
nezávislosti
totiž
evidentne
nemá
za
cieľ
odobriť
prípadné
vážne a úplne
neospravedlniteľné
správanie
sudcov,
ktoré
by
spočívalo
napríklad v porušovaní – úmyselnom,
na
základe
zlého
úmyslu
či
obzvlášť
závažnej a hrubej
nedbanlivosti – pravidiel
vnútroštátneho
práva a práva
Únie,
ktorých
dodržiavanie
majú
zabezpečiť,
alebo
vo
svojvôli
či v odopretí
spravodlivosti,
hoci
ako
nositelia
rozhodovacej
funkcie
majú
úlohu
rozhodovať v sporoch,
ktoré
im
predkladajú
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci
[rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 137].
239    Na účely zachovania tejto nezávislosti, a teda zabránenia situácii, v ktorej by disciplinárny režim mohol byť odklonený od svojich legitímnych cieľov a využívaný na účel politickej kontroly súdnych rozhodnutí alebo nátlaku na sudcov, sa však zdá byť zásadné, aby skutočnosť, že súdne rozhodnutie obsahuje prípadné pochybenie vo výklade a uplatňovaní pravidiel vnútroštátneho práva a práva Únie alebo v posúdení skutkových okolností a hodnotení dôkazov, nemohla sama osebe viesť ku vzniku disciplinárnej zodpovednosti dotknutého sudcu [rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 138 a citovaná judikatúra].
240    Preto je dôležité, aby bolo založenie disciplinárnej zodpovednosti sudcu z dôvodu súdneho rozhodnutia obmedzené na celkom výnimočné prípady, akými sú prípady uvedené v bode 238 tohto rozsudku, a v tejto súvislosti podliehalo objektívnym a overiteľným kritériám, ktoré súvisia s požiadavkami na riadny výkon spravodlivosti, ako aj zárukám, ktoré majú zabrániť riziku vyvíjania vonkajšieho tlaku na obsah súdnych rozhodnutí, čím sa v mysliach osôb podliehajúcich súdnej právomoci rozptýlia akékoľvek oprávnené pochybnosti, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť dotknutých sudcov a ich neutralitu vo
vzťahu k protichodným
záujmom
[rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov), C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 139 a citovaná judikatúra].
241    V prejednávanej
veci
informácie
vyplývajúce z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nepoukazujú
na
to,
že
by
disciplinárna
zodpovednosť
vnútroštátnych
sudcov
všeobecných
súdov
vyplývajúca z nedodržania
rozhodnutí
Ústavného
súdu,
ako
ju
upravuje článok 99 písm. ș) zákona č. 303/2004, ktorého znenie neobsahuje nijakú inú podmienku, bola obmedzená na celkom výnimočné prípady uvedené v bode 238 tohto rozsudku, čo je v rozpore s judikatúrou pripomenutou v bode 239 a 240 tohto rozsudku.
242    Z toho
vyplýva,
že článok 2 a článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
ako
aj
rozhodnutie
2006/928
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
rozhodnutia
Ústavného
súdu
zaväzujú
všeobecné
súdy,
za
predpokladu,
že
vnútroštátne
právo
zaručuje
nezávislosť
uvedeného
Ústavného
súdu
najmä
od
zákonodarnej a výkonnej
moci,
ako
si
to
uvedené
ustanovenia
vyžadujú.
Naopak
tieto
ustanovenia
Zmluvy
EÚ a predmetné
rozhodnutie
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej
akékoľvek
nerešpektovanie
rozhodnutí
vnútroštátneho
ústavného
súdu
zo
strany
vnútroštátnych
sudcov
všeobecných
súdov
môže
spôsobiť
vznik
ich
disciplinárnej
zodpovednosti.
243    Za
týchto
okolností a v súvislosti s vecami, v ktorých
vnútroštátna
právna
úprava
alebo
prax
vo
veci
samej
vykonávajú
právo
Únie v zmysle článku 51 ods. 1
Charty,
nie
je
samostatné
preskúmanie článku 47
Charty,
ktoré
by
mohlo
len
podporiť
záver
uvedený v predchádzajúcom
bode,
nevyhnutné
na
účely
odpovede
na
otázky
vnútroštátneho
súdu a vyriešenia
sporov, o ktorých
tieto
súdy
rozhodujú.
–       O prednosti práva Únie
244    Vnútroštátne
súdy
poukazujú
na
to,
že
judikatúra
Ústavného
súdu
vyplývajúca z nálezov
vo
veci
samej, v súvislosti s ktorou
tieto
súdy
majú
pochybnosť o jej
súlade s právom
Únie,
má v zmysle článku 147 ods. 4
rumunskej
Ústavy
záväznú
povahu a vnútroštátne
súdy
ju
musia
rešpektovať, v opačnom
prípade
by
ich
členovia
mohli
čeliť
disciplinárnej
sankcii
podľa článku 99 písm. ș)
zákona
č. 303/2004.
Za
týchto
okolností
sa
uvedené
súdy
pýtajú,
či
zásada
prednosti
práva
Únie
bráni
takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi a umožňuje
vnútroštátnemu
súdu,
aby
podobnú
judikatúru
neuplatnil
bez
toho,
aby
jeho
členovia
boli
vystavení
riziku
uloženia
disciplinárnej
sankcie.
245    V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že v ustálenej
judikatúre
týkajúcej
sa
Zmluvy
EHS
už
Súdny
dvor
konštatoval,
že
Zmluvy
Spoločenstva,
na
rozdiel
od
bežných
medzinárodných
zmlúv,
vytvorili
vlastný
nový
právny
poriadok,
ktorý
sa
stáva
súčasťou
právneho
systému
členských
štátov
pri
nadobudnutí
platnosti
Zmlúv a súdy
týchto
členských
štátov
ho
musia
rešpektovať.
Tento
nový
právny
poriadok, v prospech
ktorého
členské
štáty
obmedzili v oblastiach
vymedzených
Zmluvami
svoje
zvrchované
práva a ktorému
podliehajú
nielen
členské
štáty,
ale
aj
ich
štátni
príslušníci,
sprevádzajú
aj
jeho
vlastné
inštitúcie
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 5. februára
1963,
van
Gend & Loos,
26/62,
EU:C:1963:1, s. 23, a z 15. júla
1964,
Costa,
6/64,
EU:C:1964:66, s. 1158 a 1159).
246    Súdny
dvor
preto v rozsudku z 15. júla
1964,
Costa
(6/64,
EU:C:1964:66, s. 1158
až
1160)
stanovil
zásadu
prednosti
práva
Spoločenstva,
ktorá
sa
vykladá v tom
zmysle,
že
zakotvuje
prednosť
tohto
práva
pred
právom
členských
štátov. V tejto
súvislosti
konštatoval,
že
dôsledkom
vytvorenia
vlastného
právneho
poriadku
Zmluvou
EHS,
ktorý
členské
štáty
prijali
na
základe
reciprocity,
je,
že
štáty
nemôžu
presadzovať
neskoršie
jednostranné
opatrenie,
ktoré
by
bolo v rozpore s týmto
právnym
poriadkom,
ani
odporovať
právu,
ktoré
vzniklo
zo
Zmluvy
EHS,
na
základe
akýchkoľvek
vnútroštátnych
právnych
noriem,
inak
by
toto
právo
stratilo
svoju
komunitárnu
povahu a bol
by
spochybnený
právny
základ
samotného
Spoločenstva.
Okrem
toho
vykonateľnosť
práva
Spoločenstva
sa
nemôže v jednotlivých
štátoch
líšiť v závislosti
od
neskorších
vnútroštátnych
predpisov,
lebo
by
bolo
ohrozené
uskutočňovanie
cieľov
Zmluvy
EHS a vznikla
by
diskriminácia
na
základe
štátnej
príslušnosti,
ktorú
táto
Zmluva
zakazuje.
247    V bode 21
svojho
stanoviska
1/91
(Dohoda o EHP – I)
zo
14. decembra
1991
(EU:C:1991:490)
Súdny
dvor v tejto
línii
konštatoval,
že
hoci
sa
Zmluva
EHS
uzavrela v podobe
medzinárodnej
dohody,
tvorí
konštitučnú
listinu
právneho
spoločenstva a hlavnými
vlastnosťami
takto
vytvoreného
právneho
poriadku
Spoločenstva
sú
najmä
jeho
nadradenosť
vo
vzťahu k právnym
predpisom
členských
štátov a priamy
účinok
radu
ustanovení
uplatniteľných
voči
ich
štátnym
príslušníkom
aj
voči
členským
štátom
samotným.
248    Tieto
základné
vlastnosti
právneho
poriadku
Únie a význam
rešpektu,
ktorý
mu
prináleží,
okrem
toho
potvrdila
jednohlasná
ratifikácia
zmlúv,
ktorými
sa
mení a dopĺňa
Zmluva o EHS, a najmä
Lisabonskej
zmluvy.
Pri
jej
prijímaní
konferencia
zástupcov
vlád
členských
štátov
výslovne
pripomenula
vo
svojom
vyhlásení č. 17
týkajúcom
sa
prednosti a pripojenom k záverečnému
aktu
medzivládnej
konferencie,
ktorá
prijala
Lisabonskú
zmluvu
(Ú. v. EÚ 2012,
C 326, s. 346),
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdneho
dvora
majú
Zmluvy a právo
prijaté
Úniou
na
základe
Zmlúv
prednosť
pred
právom
členských
štátov
za
podmienok
ustanovených v uvedenej
judikatúre.
249    Je
potrebné
doplniť,
že
podľa článku 4 ods. 2 ZEÚ Únia
rešpektuje
rovnosť
členských
štátov
pred
Zmluvami.
Únia
však
túto
rovnosť
môže
rešpektovať
len
vtedy,
keď
členské
štáty v zmysle
zásady
prednosti
práva
Únie
nemôžu
proti
právu
Únie
presadzovať
akékoľvek
jednostranné
opatrenie.
250    Po
nadobudnutí
platnosti
Lisabonskej
zmluvy
Súdny
dvor
opakovane
potvrdil
svoju
predchádzajúcu
judikatúru o zásade
prednosti
práva
Únie,
ktorá
ukladá
všetkým
orgánom
členských
štátov
povinnosť
zaručiť
plný
účinok
jednotlivých
noriem
Únie,
pričom
právo
členských
štátov
nemôže
mať
vplyv
na
účinok
priznaný
týmto
jednotlivým
normám
na
území
uvedených
štátov
[rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 244 a citovaná
judikatúra;
zo
6. októbra
2021,
W.Ż
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné – Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 156,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 78 a citovaná
judikatúra].
251    Zo
zásady
prednosti
práva
Únie
teda
vyplýva,
že
ak
sa
členský
štát
odvoláva
na
ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
hoci
aj
ústavnej
povahy,
nemôže
to
ohroziť
jednotu a účinnosť
práva
Únie.
Podľa
ustálenej
judikatúry
sú
totiž
účinky
spojené
so
zásadou
prednosti
práva
Únie
záväzné
pre
všetky
orgány
členského
štátu,
pričom
tomu
najmä
nemôžu
brániť
vnútroštátne
ustanovenia
vrátane
tých
ústavných
[rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 245 a citovaná
judikatúra;
zo
6. októbra
2021,
W.Ż.
(Senát
Najvyššieho
súdu
pre
mimoriadne
preskúmanie a veci
verejné – Vymenovanie), C‑487/19,
EU:C:2021:798, bod 157,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 79 a citovaná
judikatúra].
252    V tejto
súvislosti
je
potrebné
predovšetkým
pripomenúť,
že
zásada
prednosti
práva
Únie
vyžaduje,
aby v prípade
nemožnosti
vyložiť
vnútroštátnu
právnu
úpravu v súlade s požiadavkami
práva
Únie
vnútroštátny
súd,
ktorý
je v rámci
svojej
právomoci
poverený
uplatňovať
ustanovenia
práva
Únie,
zabezpečil
plný
účinok
uvedených
požiadaviek v spore, o ktorom
rozhoduje, a v prípade
potreby z vlastnej
iniciatívy
neuplatnil
akúkoľvek,
hoci
aj
časovo
následnú,
vnútroštátnu
právnu
úpravu
alebo
prax
odporujúcu
ustanoveniu
práva
Únie s priamym
účinkom,
pričom
nemusí
požiadať o predchádzajúce
zrušenie
tejto
vnútroštátnej
právnej
úpravy
alebo
praxe
zákonodarnou
cestou
alebo
akýmkoľvek
iným
ústavným
postupom
alebo
na
takéto
zrušenie
počkať
pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 247 a 248,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 80.
253    Pokiaľ
ide o ustanovenia
práva
Únie,
ktorých
sa
týkajú
prejednávané
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je
potrebné
pripomenúť,
že v zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora
sú článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,
ako
aj
referenčné
kritériá
uvedené v prílohe
rozhodnutia
2006/928
formulované
jasne a presne a nie
sú
spojené s nijakou
podmienkou,
takže
majú
priamy
účinok
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 5. decembra
2017, M.A.S. a M.B.,
C‑42/17,
EU:C:2017:936, body 38 a 39,
ako
aj z 18. mája
2021,
Asociaţia
„Forumul
Judecătorilor
din
România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, body 249 a 250).
254    V tomto
kontexte
je
potrebné
spresniť,
že
podľa článku 19 ZEÚ vnútroštátnym
súdom a Súdnemu
dvoru
prislúcha,
aby
zaručili
plné
uplatňovanie
práva
Únie
vo
všetkých
členských
štátoch,
ako
aj
účinnú
súdnu
ochranu,
ktorá
pre
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci z tohto
práva
vyplýva,
pričom
Súdny
dvor
má
výlučnú
právomoc
poskytnúť
konečný
výklad
uvedeného
práva
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. septembra
2021,
Moldavská
republika, C‑741/19,
EU:C:2021:655, bod 45).
Pri
výkone
tejto
právomoci
prináleží v konečnom
dôsledku
Súdnemu
dvoru,
aby
spresnil
pôsobnosť
zásady
prednosti
práva
Únie v súvislosti s relevantnými
ustanoveniami
tohto
práva a táto
pôsobnosť
nemôže
závisieť
od
výkladu
vnútroštátnych
právnych
predpisov
ani
od
výkladu
ustanovení
práva
Únie,
ktorý
vykoná
vnútroštátny
súd a nezodpovedá
výkladu
Súdneho
dvora.
Konanie o prejudiciálnej
otázke
upravené v článku 267 ZFEÚ,
ktoré
je
základom
celého
súdneho
systému
vytvoreného
Zmluvami,
nastoľuje
na
tento
účel
dialóg
medzi
súdmi,
konkrétne
medzi
Súdnym
dvorom a súdmi
členských
štátov,
ktorého
cieľom
je
zabezpečiť
jednotný
výklad
práva
Únie,
čím
umožňuje
zabezpečiť
jeho
súdržnosť,
plný
účinok a autonómiu a nakoniec
aj
špecifický
charakter
práva
vytvoreného
Zmluvami
(rozsudky
zo
6. marca 2018,
Achmea, C‑284/16,
EU:C:2018:158, bod 37 a citovaná
judikatúra,
ako
aj
zo
6. októbra
2021,
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi, C‑561/19,
EU:C:2021:799, bod 27).
255    V prejednávanej
veci
vnútroštátne
súdy
poukazujú
na
to,
že
podľa
rumunskej
Ústavy
sú
viazané
judikatúrou
vyplývajúcou z dotknutých
nálezov
Ústavného
súdu a nemôžu
túto
judikatúru
neuplatniť,
pretože
ich
členom
hrozí
konanie o uložení
disciplinárnych
sankcií,
hoci
sa s ohľadom na rozsudok
vyhlásený
Súdnym
dvorom v prejudiciálnom
konaní
domnievajú,
že
uvedená
judikatúra
je v rozpore s právom
Únie.
256    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
pokiaľ
ide o výklad
dotknutých
ustanovení
práva
Únie,
rozsudok
vyhlásený
Súdnym
dvorom v prejudiciálnom
konaní
je
pre
vnútroštátny
súd v súvislosti s vyriešením
sporu
vo
veci
samej
záväzný
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. apríla
2016,
PFE, C‑689/13,
EU:C:2016:199, bod 38 a citovanú
judikatúru).
257    Vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
využil
možnosť
alebo
splnil
svoju
povinnosť
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania v zmysle článku 267 ZFEÚ,
nemožno
brániť,
aby
mohol
okamžite
uplatniť
právo
Únie v súlade s rozhodnutím
alebo
judikatúrou
Súdneho
dvora,
inak
by
bol
potrebný
účinok
uvedeného
ustanovenia
oslabený
(pozri v tejto
súvislosti
rozsudky z 9. marca 1978,
Simmenthal,
106/77,
EU:C:1978:49, bod 20, a z 5. apríla
2016,
PFE, C‑689/13,
EU:C:2016:199, bod 39).
Je
potrebné
doplniť,
že
možnosť
urobiť
presne v čase
tohto
uplatnenia
všetko
potrebné s cieľom
neuplatniť
vnútroštátnu
právnu
úpravu
alebo
prax,
ktoré
by
prípadne
mohli
byť
prekážkou
plnej
účinnosti
právnych
noriem
Únie,
je
neoddeliteľnou
súčasťou
úloh
sudcu
Únie,
ktoré
prináležia
vnútroštátnemu
sudcovi
poverenému
uplatňovaním
právnych
noriem
Únie v rámci
jeho
právomocí,
takže
výkon
tejto
právomoci
je
inherentnou
zárukou
nezávislosti
súdov
vyplývajúcou z článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 26. marca 2020,
Miasto
Łowicz a Prokurator
Generalny, C‑558/18 a C‑563/18,
EU:C:2020:234, bod 59,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 91.
258    Akákoľvek
vnútroštátna
právna
úprava
alebo
prax,
ktorá
by
mohla
oslabiť
účinnosť
uplatňovania
práva
Únie
tým,
že
príslušnému
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
aplikuje
toto
právo,
nepriznáva
ani
vo
chvíli
tohto
uplatnenia
právomoc,
aby
urobil
všetko,
čo
je
nevyhnutné
na
neuplatnenie
vnútroštátneho
ustanovenia
alebo
praxe,
ktoré
môžu
byť
prekážkou
plného
účinku
noriem
Únie,
je
totiž
nezlučiteľná s požiadavkami,
ktoré
sú
podstatou
práva
Únie
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 22. júna
2010,
Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10,
EU:C:2010:363, bod 44 a citovanú
judikatúru; z 5. apríla
2016,
PFE, C‑689/13,
EU:C:2016:199, bod 41,
ako
aj
zo
4. decembra
2018,
Minister
for
Justice
and
Equality a Commissioner
of
An
Garda
Síochána, C‑378/17,
EU:C:2018:979, bod 36).
259    Vnútroštátna
právna
úprava
alebo
prax,
podľa
ktorej
nálezy
Ústavného
súdu
zaväzujú
všeobecné
súdy,
aj
keď
uvedené
súdy
zastávajú s ohľadom na rozsudok,
ktorý v prejudiciálnom
konaní
vyhlásil
Súdny
dvor,
názor,
že
judikatúra
vyplývajúca z týchto
ústavných
nálezov
je v rozpore s právom
Únie,
môže
týmto
súdom
brániť v zabezpečení
plného
účinku
požiadaviek
tohto
práva,
pričom
tento
zabraňujúci
účinok
môže
ešte
viac
posilniť
skutočnosť,
že
vnútroštátne
právo
kvalifikuje
prípadné
nerešpektovanie
uvedenej
ústavnej
judikatúry
ako
disciplinárne
previnenie.
260    V tomto
kontexte
je
potrebné
poukázať
na
to,
že článok 267 ZFEÚ bráni
akejkoľvek
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
ktorá
môže
vnútroštátnym
súdom
zabrániť,
podľa
okolností,
využiť
možnosť
alebo
splniť
povinnosť
podľa článku 267
obrátiť
sa s návrhom
na
načatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 5. apríla
2016,
PFE, C‑689/13,
EU:C:2016:199, body 32
až
34 a citovanú
judikatúru; z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982, bod 103,
ako
aj z 23. novembra
2021,
IS
(Nezákonnosť
uznesenia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania), C‑564/19,
EU:C:2021:949, bod 93].
Okrem
toho
podľa
judikatúry
pripomenutej v bode 227
tohto
rozsudku
predstavuje
skutočnosť,
že
vnútroštátni
sudcovia
nebudú
čeliť
disciplinárnym
konaniam
alebo
sankciám
za
to,
že
využili
možnosť, ktorá spadá do ich výlučnej právomoci,
obrátiť
sa
podľa článku 267 ZFEÚ na
Súdny
dvor,
inherentnú
záruku
ich
nezávislosti.
Rovnako v prípade,
že
sudca
vnútroštátneho
všeobecného
súdu
dospeje
na
základe
odpovede
Súdneho
dvora k záveru,
že
judikatúra
vnútroštátneho
ústavného
súdu
je v rozpore s právom
Únie,
nemôže
skutočnosť,
že
tento
vnútroštátny
sudca
uvedenú
judikatúru
neuplatnil v súlade
so
zásadou
prednosti
práva
Únie v nijakom
prípade
spôsobiť
vznik
jeho
disciplinárnej
zodpovednosti.
261    V prejednávanej
veci
zo
spisu,
ktorý
má k dispozícii
Súdny
dvor,
vyplýva,
že v zmysle článku 99 písm. ș)
zákona
č. 303/2004
sa
začali
disciplinárne
konania
proti
niektorým
sudcom
vnútroštátnych
súdov
po
tom,
čo
podali
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Okrem
toho
nie
je
vylúčené,
že
vzhľadom
na
judikatúru
Ústavného
súdu
uvedenú v bode 58
tohto
rozsudku
môžu
sudcovia
uvedených
súdov v prípade,
že
odpoveď
Súdneho
dvora
bude
viesť k tomu,
že
neuplatnia
judikatúru
Ústavného
súdu
vyplývajúcu z nálezov
vo
veci
samej,
čeliť
riziku
uloženia
disciplinárnych
sankcií.
262    To
znamená,
že
zásada
prednosti
práva
Únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
sú
vnútroštátne
všeobecné
súdy
viazané
nálezmi
vnútroštátneho
ústavného
súdu,
pričom z toho
dôvodu a pod
hrozbou
dopustenia
sa
disciplinárneho
previnenia
nemôžu
na
základe
vlastnej
právomoci
neuplatniť
judikatúru
vyplývajúcu z týchto
nálezov,
hoci
sa s ohľadom na rozsudok
Súdneho
dvora
domnievajú,
že
je v rozpore s článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo s rozhodnutím
2006/928.
263    Vzhľadom
na
všetky
uvedené
skutočnosti
je
potrebné
na
druhú a tretiu
otázku
vo
veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,
ako
aj
na
jedinú
otázku
vo
veci C‑547/19
odpovedať,
že:
–        článok 2 a článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
ako
aj
rozhodnutie
2006/928
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
rozhodnutia
vnútroštátneho
ústavného
súdu
zaväzujú
všeobecné
súdy,
za
predpokladu,
že
vnútroštátne
právo
zaručuje
nezávislosť
uvedeného
Ústavného
súdu
najmä
od
zákonodarnej a výkonnej
moci,
ako
si
to
uvedené
ustanovenia
vyžadujú.
Naopak,
tieto
ustanovenia
Zmluvy
EÚ a predmetné
rozhodnutie
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej
akékoľvek
nerešpektovanie
rozhodnutí
vnútroštátneho
ústavného
súdu
zo
strany
vnútroštátnych
sudcov
všeobecných
súdov
môže
spôsobiť
vznik
ich
disciplinárnej
zodpovednosti,
–        zásada
prednosti
práva
Únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
sú
vnútroštátne
všeobecné
súdy
viazané
rozhodnutiami
vnútroštátneho
ústavného
súdu,
pričom z toho
dôvodu a pod
hrozbou
dopustenia
sa
disciplinárneho
previnenia
nemôžu
na
základe
vlastnej
právomoci
neuplatniť
judikatúru
vyplývajúcu z týchto
rozhodnutí,
hoci
sa s ohľadom na rozsudok
Súdneho
dvora
domnievajú,
že
táto
judikatúra
je v rozpore s článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo
rozhodnutím
2006/928.
O trovách
264    Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný
charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(veľká
komora)
rozhodol
takto:
1.      Rozhodnutie Komisie 2006/928 z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii, je pre Rumunsko v celom rozsahu záväzné dovtedy, kým sa nezruší. Referenčné kritériá uvedené v jeho prílohe majú zaručiť, že tento členský štát bude rešpektovať hodnotu právneho štátu uvedenú v článku 2 ZEÚ, a sú preň záväzné v tom zmysle, že je povinný prijať primerané opatrenia na splnenie týchto kritérií, pričom musí v súlade so zásadou lojálnej spolupráce uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ náležite zohľadniť správy vypracované Európskou komisiou na základe uvedeného rozhodnutia, najmä odporúčania formulované v týchto správach.
2.      [Opravené uznesením z 15. marca 2022] Článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 Dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ktorý bol podpísaný v Bruseli 26. júla 1995, a rozhodnutie 2006/928 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej rozsudky v oblasti korupcie a podvodov s daňou z pridanej hodnoty (DPH), ktoré neboli vyhlásené v prvom stupni senátmi špecializovanými v tejto oblasti alebo v odvolacom konaní senátmi, ktorých všetci členovia boli vybratí žrebovaním, sú poznačené absolútnou neplatnosťou, takže predmetné veci týkajúce sa korupcie a podvodov s DPH sa musia – prípadne po podaní mimoriadneho opravného prostriedku proti právoplatným rozsudkom – opätovne preskúmať v prvom a/alebo druhom stupni, ak uplatnenie takejto vnútroštátnej právnej úpravy alebo praxe môže vytvoriť systematické riziko beztrestnosti skutkov zakladajúcich závažné trestné činy podvodu poškodzujúce finančné záujmy Únie alebo trestné činy korupcie vo všeobecnosti. Povinnosť zabezpečiť, aby takéto trestné činy boli predmetom trestných sankcií, ktoré sú účinné a odrádzajúce, neznamená, že vnútroštátny súd nie je povinný overiť náležité dodržiavanie základných práv zaručených v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, pričom uvedený vnútroštátny súd nemôže uplatniť vnútroštátny štandard základných práv, ktorý by spôsoboval uvedené systematické riziko beztrestnosti.
3.      Článok 2 a článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, ako aj rozhodnutie 2006/928 sa má vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej rozhodnutia vnútroštátneho ústavného súdu zaväzujú všeobecné súdy, za predpokladu, že vnútroštátne právo zaručuje nezávislosť uvedeného ústavného súdu najmä od zákonodarnej a výkonnej moci, ako si to uvedené ustanovenia vyžadujú. Naopak, tieto ustanovenia Zmluvy EÚ a predmetné rozhodnutie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej akékoľvek nerešpektovanie rozhodnutí vnútroštátneho ústavného súdu zo strany vnútroštátnych sudcov všeobecných súdov môže spôsobiť vznik ich disciplinárnej zodpovednosti.
4.      Zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej sú vnútroštátne všeobecné súdy viazané rozhodnutiami vnútroštátneho ústavného súdu, pričom z toho dôvodu a pod hrozbou dopustenia sa disciplinárneho previnenia nemôžu na základe vlastnej právomoci neuplatniť judikatúru vyplývajúcu z týchto rozhodnutí, hoci sa s ohľadom na rozsudok Súdneho dvora domnievajú, že táto judikatúra je v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo rozhodnutím 2006/928.
Podpisy
*      Jazyk konania: rumunčina.