62020CC0675
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 7. apríla 2022 (
1
)
Vec C‑675/20 P
Colin Brown
proti
Európskej komisii
a
Rade Európskej únie
„Odvolanie – Verejná služba – Článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku – Príspevok na expatriáciu – Kritériá – Nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce po nástupe do služby – Odňatie nároku na vyplácanie príspevku na expatriáciu Komisiou“
I. Úvod
1.
Úradníci Európskej únie musia na to, aby mohli vykonávať svoju činnosť, často opustiť svoj členský štát pôvodu a presťahovať sa do členského štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce. S cieľom kompenzovať nevýhody, ktoré sú s tým spojené, a umožniť zamestnávanie štátnych príslušníkov členských štátov Únie na čo najširšom geografickom základe normotvorca Únie vytvoril príspevok na expatriáciu, ktorého podmienky sú stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) a b) prílohy VII Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) (
2
).
2.
Podľa tohto ustanovenia dostávajú príspevok na expatriáciu po prvé úradníci, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a počas posledných piatich rokov pred nástupom do služby tam ani nemali zvyčajné bydlisko [písmeno a)]. Po druhé príspevok na expatriáciu dostávajú úradníci, ktorí síce sú štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale v posledných desiatich rokoch pred nástupom do služby tam – ani počas krátkeho obdobia – nebývali [písmeno b)].
3.
Ako je to však v prípade úradníka, ktorý pri nástupe do služby nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, a preto sa na neho vzťahovalo písmeno a), ale neskôr počas svojej kariéry sa stane štátnym príslušníkom tohto štátu? Je toto nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce dôvodom na nové skúmanie existencie nároku na príspevok na expatriáciu, tento raz podľa písmena b)? Alebo je naopak rozhodujúca jedine štátna príslušnosť, ktorú má úradník v čase nástupu do služby, takže neskoršie nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce nemá vplyv na nárok na príspevok na expatriáciu?
4.
To je otázka, na ktorú musí Súdny dvor v rámci prejednávaného odvolania odpovedať.
II. Právny rámec
5.
Právny rámec prejednávanej veci tvorí služobný poriadok.
6.
Článok 69 prvá veta služobného poriadku stanovuje:
„Príspevok na expatriáciu zodpovedá 16 % zo súčtu základného platu, príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktoré má úradník nárok.“
7.
Podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu poskytuje za nasledujúcich podmienok:
„1.   Príspevok na expatriáciu sa vypláca vo výške 16 % z celkového základného platu, po pripočítaní príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa:
a)
úradníkom:
–
ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a
–
ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko ani nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu. Na účely tohto ustanovenia sa nebudú brať do úvahy okolnosti vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu;
b)
úradníkom, ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale ktorí počas obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, mali zvyčajné bydlisko mimo európskeho územia tohto štátu z iných dôvodov ako z dôvodu plnenia povinností v službách štátu alebo medzinárodnej organizácie.
…
2.   Úradník, ktorý nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území je zamestnaný, a ktorý nespĺňa podmienky ustanovené v odseku 1, má nárok na príspevok na zahraničné bydlisko, zodpovedajúci jednej štvrtine príspevku na expatriáciu.
3.   Na účely odsekov 1 a 2 s úradníkom, ktorý svadbou automaticky získal občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, bez možnosti zrieknutia sa tohto občianstva, sa zaobchádza rovnako ako s úradníkom, na ktorého sa vzťahuje prvá zarážka odseku 1 písm. a).“
8.
V súlade s článkom 8 ods. 1 prvým pododsekom prílohy VII služobného poriadku „úradníci, ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, majú v každom kalendárnom roku v rámci obmedzení stanovených v odseku 2 nárok na vyplatenie paušálnej sumy zodpovedajúcej cestovným výdavkom z miesta výkonu práce na miesto pôvodu vymedzené v článku 7 pre seba a, ak majú nárok na príspevok na domácnosť, pre manžela/manželku a nezaopatrené osoby v zmysle článku 2“.
III. Okolnosti predchádzajúce odvolaciemu konaniu
A.
Okolnosti predchádzajúce sporu
9.
Všeobecný súd v bodoch 1 až 8 rozsudku z 5. októbra 2020, Brown/Komisia (
3
) (ďalej len „napadnutý rozsudok“) zhrnul relevantné okolnosti predchádzajúce prejednávanému sporu takto:
10.
Odvolateľ, Colin Brown, bol pôvodne len štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva a v tejto krajine žil do roku 1996. V rokoch 1996 a 1997 študoval v Taliansku a neskôr od septembra 1997 do júna 1998 v Belgicku. Následne od 1. októbra 1998 do 28. februára 1999 absolvoval stáž v Európskej komisii v Bruseli (Belgicko). Napokon od 1. marca 1999 do 31. decembra 2000 pracoval v Belgicku na plný úväzok v súkromnom sektore.
11.
Odvolateľ nastúpil do služby Komisie 1. januára 2001. Úrad pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) Komisie mu priznal príspevok na expatriáciu podľa článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku.
12.
Dňa 23. júna 2016 sa občania Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska v referende vyjadrili za vystúpenie svojho štátu z Európskej únie. Premiérka Spojeného kráľovstva 29. marca 2017 oznámila Európskej rade úmysel tohto členského štátu vystúpiť z Únie a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Euratom).
13.
Dňa 27. júna 2017 odvolateľ požiadal o belgické štátne občianstvo, ktoré mu bolo udelené 3. novembra 2017. Túto zmenu situácie oznámil PMO 19. januára 2018.
14.
Dňa 23. februára 2018 bol odvolateľ informovaný jednak o tom, že mu bol od 31. októbra 2017 odňatý príspevok na expatriáciu z dôvodu, že nadobudol belgické štátne občianstvo, a jednak, že v dôsledku toho mu zaniká aj nárok na náhradu cestovných výdavkov podľa článku 8 prílohy VII služobného poriadku.
15.
V nadväznosti na žiadosť o vysvetlenie bol odvolateľovi 5. marca 2018 doručený e‑mail, z ktorého vyplývalo, že odňatie príspevku na expatriáciu bolo podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku odôvodnené skutočnosťou, že mal od roku 1997 bydlisko v Belgicku.
16.
PMO 19. marca 2018 nahradil rozhodnutie z 23. februára 2018 novým rozhodnutím, ktorým sa odvolateľovi odňali príspevok na expatriáciu a náhrada cestovných výdavkov od 1. decembra 2017 (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
17.
Dňa 17. júna 2018 odvolateľ podal sťažnosť, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím menovacieho orgánu z 15. októbra 2018.
B.
Napadnutý rozsudok
18.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. januára 2019 podal odvolateľ žalobu, ktorej predmetom bol návrh podaný na základe článku 270 ZFEÚ na zrušenie sporného rozhodnutia, ktorým sa odvolateľovi odníma príspevok na expatriáciu a náhrada jeho cestovných výdavkov. Okrem toho navrhol, aby Všeobecný súd nariadil obnovenie nároku na tieto dávky od 1. decembra 2017, ako aj zaplatenie príspevkov a náhrad, ktoré neboli zaplatené v období od 1. decembra 2017 do dňa opätovného potvrdenia jeho nároku na uvedené dávky, vrátane úrokov.
19.
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom žalobu zamietol a rozhodol, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.
IV. Odvolacie konanie a návrhy účastníkov konania
20.
Odvolaním, ktoré bolo doručené do kancelárie Súdneho dvora 11. decembra 2020, podal odvolateľ odvolanie proti napadnutému rozsudku.
21.
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok, v ktorom Všeobecný súd odmietol zrušiť sporné rozhodnutie,
–
na základe celého spisu, ktorý mu bol predložený, zrušil sporné rozhodnutie a nariadil, aby nárok odvolateľa na príspevok na expatriáciu a na náhradu cestovných výdavkov bol obnovený od 1. decembra 2017 a aby príspevky, ktoré neboli vyplatené v období od 1. decembra 2017 do dňa obnovenia nároku odvolateľa, mu boli vyplatené s úrokmi,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli odvolateľovi v konaní na Všeobecnom súde a na Súdnom dvore.
22.
Komisia a Rada navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
23.
V konaní na Súdnom dvore predložili účastníci konania písomné pripomienky a boli vypočutí na pojednávaní, ktoré sa konalo 2. februára 2022.
V. Posúdenie
A.
O odvolaní
24.
Ako bolo spomenuté vyššie, článok 4 ods. 1 písm. a) a b) prílohy VII služobného poriadku stanovuje, že príspevok na expatriáciu sa poskytuje úradníkom Únie v dvoch situáciách:
25.
Po prvé v prípade, ak dotknutí úradníci nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, tam nemali zvyčajné bydlisko ani nevykonávali svoje hlavné zamestnanie. Na tento účel sa neberú do úvahy okolnosti vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu [písmeno a)]. Kritériá vykonávania hlavného zamestnania a zvyčajného bydliska sú v rovnakej miere relevantné (
4
). Keďže v prejednávanej veci to nie je rozhodujúce, však ďalej budem uvádzať len kritérium zvyčajného bydliska. Na základe tohto ustanovenia sa úradníkom, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, nárok na príspevok na expatriáciu odoprie len v prípade, ak mali v tomto štáte zvyčajné bydlisko počas celého päťročného referenčného obdobia (
5
).
26.
Po druhé príspevok na expatriáciu dostanú úradníci, ktorí síce sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale ktorí tam počas obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, nemali zvyčajné bydlisko z iných dôvodov ako z dôvodu plnenia povinností v službách štátu alebo medzinárodnej organizácie [písmeno b)]. Na základe tohto ustanovenia na odôvodnenie odopretia nároku na tento príspevok stačí, ak bolo zvyčajné bydlisko v krajine zamestnania zachované len na veľmi krátku dobu počas desaťročného referenčného obdobia (
6
).
27.
Odvolateľovi, ktorý bol najprv len britským štátnym príslušníkom, bolo pri jeho nástupe do služby v Bruseli v roku 2001 podľa článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku priznané právo na príspevok na expatriáciu, lebo v tom čase ani predtým nebol belgickým štátnym príslušníkom a ani päť rokov pred svojím nástupom do služby nepretržite nebýval ani nepracoval v Belgicku.
28.
Po tom, čo odvolateľ v roku 2017 nadobudol belgické štátne občianstvo, PMO Komisie opäť skúmal jeho nárok na príspevok na expatriáciu a konštatoval, že sa na neho už nevzťahuje písmeno a) tohto ustanovenia, keďže je už štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce.
29.
PMO ďalej skúmal, či sa má odvolateľovi priznať nárok na príspevok na expatriáciu podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku. Tento nárok mu však tiež nebol priznaný, lebo odvolateľ od roku 1997 do roku 2000, teda počas posledných desiatich rokov pred svojím nástupom do služby v roku 2001, býval v Belgicku.
30.
Odvolateľ neúspešne napadol toto rozhodnutie na Všeobecnom súde a teraz svojimi dvoma odvolacími dôvodmi napáda rozhodnutie Všeobecného súdu, ktorým bola zamietnutá jeho argumentácia uvedená na prvom stupni.
1. O prvom odvolacom dôvode
31.
V rámci svojho prvého odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne potvrdil názor Komisie, podľa ktorého sa má článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku vykladať v tom zmysle, že jeho nárok na príspevok na expatriáciu zanikol, lebo 17 rokov po nástupe do služby nadobudol štátne občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce.
32.
Podľa úvah Všeobecného súdu uvedených v bodoch 36, 41, 45, ako aj 47 až 51 napadnutého rozsudku sa síce v znení sporného ustanovenia výslovne neuvádza, že nárok na príspevok na expatriáciu sa má opätovne preskúmať pri nadobudnutí štátneho občianstva štátu výkonu práce. Všeobecný súd tiež uviedol, že tento príspevok bol koncipovaný ako kompenzácia nevýhod vyplývajúcich zo skutočnosti, že úradník je odlúčený od svojho miesta pôvodu, ktoré pretrvávajú počas kariéry, takže integrácia úradníka v mieste výkonu práce po nástupe do služby nemôže brániť vyplácaniu príspevku na expatriáciu.
33.
Všeobecný súd však konštatoval, že normotvorca napriek tomu tým, že v článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku použil prítomný čas („úradníkom…, ktorí nie sú… štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce“), a vzhľadom na opakujúcu sa povahu vyplácania tohto príspevku nevylúčil, že úradník musí počas celej svojej kariéry naďalej spĺňať podmienku neexistencie štátnej príslušnosti štátu výkonu práce, aby si ponechal nárok na príspevok na expatriáciu (
7
). Preto podľa Všeobecného súdu nie je vylúčené, že osobitná forma integrácie, ktorou je nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce po nástupe do služby, predstavuje podstatnú zmenu situácie, ktorá môže viesť k zániku príspevku na expatriáciu.
34.
Podľa odvolateľa tento záver vychádza z nesprávneho právneho posúdenia. Odvolateľ sa domnieva, že zo znenia článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku v spojení so systematikou, ako aj zmyslom a účelom príspevku na expatriáciu totiž vyplýva, že kritérium „postavenia cudzinca“ alebo „expatriácie“ v mieste výkonu práce sa má posudzovať v čase nástupu do služby. Zastáva názor, že neskoršie nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce naopak nemôže mať nijaký vplyv na nárok na príspevok na expatriáciu. Tento nárok sa má podľa odvolateľa opätovne posúdiť len vtedy, keď úradník, ktorý pôvodne mal nárok na príspevok na expatriáciu, začne pracovať vo svojej krajine pôvodu, a preto už nespĺňa kritérium expatriácie v mieste výkonu práce.
a) Systematika a zmysel a účel príspevku na expatriáciu
35.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora treba pri výklade ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
8
) Okrem toho je potrebné prihliadať aj na vývoj ustanovenia, pokiaľ z neho vyplýva skutočná vôľa normotvorcu. (
9
)
36.
Zo systematiky článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku opísanej v bodoch 25 a 26 vyššie vyplýva, že skutočnosť, že úradník nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, nie je absolútnym kritériom na získanie príspevku na expatriáciu. Ako už tiež výslovne uviedol Súdny dvor, je to naopak sekundárne kritérium. Rozhodujúcim kritériom pre získanie príspevku na expatriáciu je totiž zvyčajné bydlisko v posledných piatich, resp. desiatich rokoch pred nástupom do služby (
10
).
37.
Z toho vyplýva, že úradník, ktorý nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, tiež nemá nárok na príspevok na expatriáciu, ak v posedných piatich rokoch pred nástupom do služby nepretržite býval v tomto štáte [článok 4 ods. 1 písm. a)]. Naopak úradník, ktorý je štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, môže získať nárok na príspevok na expatriáciu, ak v posledných desiatich rokoch pred nástupom do služby nebýval v tomto štáte, a to ani krátku dobu [článok 4 ods. 1 písm. b)] (
11
).
38.
Ako Všeobecný súd tiež konštatoval v bode 75 napadnutého rozsudku, kritérium štátneho občianstva štátu výkonu práce je preto len faktorom, ktorý určuje, či je relevantné zvyčajné bydlisko počas päťročného alebo naopak desaťročného obdobia pred nástupom do služby. Je to tak z dôvodu, že ak niekto je alebo bol štátnym príslušníkom určitej krajiny, možno predpokladať, že má osobitnú väzbu k tejto krajine a nie je v nej cudzincom alebo „expatriantom“. Naopak skutočnosť, že niekto nie je alebo nebol štátnym príslušníkom určitej krajiny, umožňuje predpokladať, že nemá osobitnú väzbu k tejto krajine, a preto je v nej cudzincom alebo „expatriantom“ (
12
).
39.
Túto domnienku existencie, resp. neexistencie osobitnej väzby k štátu výkonu práce podľa toho, či úradník je alebo nie je, resp. bol alebo nebol jeho štátnym príslušníkom, však možno buď potvrdiť, alebo vyvrátiť prostredníctvom kritéria zvyčajného bydliska v mieste výkonu práce v rokoch pred nástupom do služby.
40.
V prípade úradníka, ktorý nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, ale v posledných piatich rokoch pred nástupom do služby tam nepretržite nebýval, sa konkrétne predpokladá, že hoci nepochádza z tohto štátu, medzičasom si vytvoril k tomuto štátu osobitnú väzbu, a preto v ňom už nie je cudzincom alebo „expatriantom“.
41.
Naopak v prípade úradníka, ktorý síce je alebo bol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, ale počas posledných desiatich rokov pred nástupom do služby tam nemal zvyčajné bydlisko, a to ani krátku dobu, sa predpokladá, že svojou desaťročnou nepretržitou neprítomnosťou prerušil osobitnú väzbu, ktorú pôvodne mal k tomuto štátu z dôvodu, že bol jeho štátnym príslušníkom, takže v prípade, ak sa vráti do tohto štátu, aby tam začal pracovať pre Úniu, spĺňa kritérium „postavenia cudzinca“ alebo „expatriácie“ (
13
).
42.
Hlavným kritériom pre posúdenie existencie nároku na príspevok na expatriáciu je teda kritérium postavenia cudzinca alebo expatriácie v mieste výkonu práce pri nástupe do služby, ktorého splnenie závisí od zvyčajného bydliska v relevantnom období pred nástupom do služby. Ako uviedol generálny advokát Mengozzi, preto „podmienkou vyplácania príspevku na expatriáciu nie je skutočnosť, že osoba nie je štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jej miesto výkonu práce, ale skôr situácia súvisiaca so skutočnou ‚expatriáciou‘, ktorá sa spája s nástupom úradníka do služby“ (
14
).
43.
Ako konštatoval Súdny dvor, ako aj Všeobecný súd v bode 48 napadnutého rozsudku, je to tak z dôvodu, „že účelom tohto príspevku je kompenzácia osobitných nákladov a nevýhod spojených s nástupom do práce pre Úniu, pokiaľ je dotknutý úradník v dôsledku toho nútený zmeniť svoje bydlisko“ (
15
). Ako Všeobecný súd ďalej vysvetlil v bode 49 napadnutého rozsudku, tým sa má podporiť zamestnanie na čo najširšom geografickom základe spomedzi štátnych príslušníkov členských štátov Únie, a teda geografická rovnováha v rámci európskej verejnej služby.
44.
Tento zmysel a účel príspevku na expatriáciu potvrdzuje vývoj predmetného ustanovenia. Ako totiž Všeobecný súd spomenul v bode 47 napadnutého rozsudku, z informačného oznámenia Rady z 11. decembra 1959 vyplýva, že príspevok na expatriáciu bol koncipovaný ako príspevok „poskytovaný ako náhrada hmotných výdavkov a nevýhod nemajetkovej povahy vyplývajúcich zo skutočnosti, že zamestnanec je odlúčený od svojho miesta pôvodu“ a že „zamestnanci vo všeobecnosti udržiavajú rodinné väzby… s ich regiónom pôvodu“.
b) Irelevantnosť neskoršej integrácie v mieste výkonu práce po nástupe do služby pre nárok na príspevok na expatriáciu
45.
Na tom nič nemení ani neskoršia integrácia v mieste výkonu práce po nástupe do služby. Ako totiž Všeobecný súd správne vysvetlil v bode 47 napadnutého rozsudku, nevýhody a náklady, ktoré vznikajú opustením miesta pôvodu, môžu pretrvávať počas celej kariéry a dokonca sa v priebehu tejto kariéry zhoršiť napriek integrácii v štáte výkonu práce. Preto je – ako Všeobecný súd uviedol v bode 50 napadnutého rozsudku – neskoršia integrácia úradníka v mieste výkonu práce počas jeho neskoršej kariéry irelevantná pre právo na príspevok na expatriáciu.
46.
Táto irelevantnosť neskoršej integrácie v mieste výkonu práce vyplýva jednak z vyššie opísaného zmyslu a účelu príspevku na expatriáciu. Inak povedané, ako sa výslovne konštatuje v skoršom rozsudku Súdu prvého stupňa, „účelom príspevku na expatriáciu… je kompenzácia osobitných nákladov a nevýhod vyplývajúcich zo stáleho výkonu služby v štáte, s ktorým si úradník pred nástupom do služby nevytvoril trvalú väzbu. Náklady spojené so začatím práce sa totiž kompenzujú jednorazovo pri pridelení na určité miesto preplatením nákladov na sťahovanie a vyplatením príspevku na usídlenie. Príspevok na expatriáciu sa naopak vypláca počas celého trvania služby, aj keď sa
úradník prípadne integroval v štáte výkonu práce“ (
16
).
47.
Po druhé irelevantnosť neskoršej integrácie v mieste výkonu práce po nástupe do služby vyplýva aj zo systematiky článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku. Podľa neho sa totiž o postavení cudzinca alebo expatriácii v mieste výkonu práce rozhoduje len na základe zvyčajného bydliska v období pred nástupom do služby. Ako Všeobecný súd sám uviedol v bode 50 napadnutého rozsudku, „normotvorca tým, že uviedol tieto spresnenia, vylúčil, aby integrácia vyplývajúca zo skutočnosti, že dotknutý úradník si počas svojej kariéry zriadil zvyčajné bydlisko v štáte výkonu práce a pracuje v ňom, mohla brániť tejto platbe“. Ako odvolateľ správne uvádza, v opačnom prípade, t. j. ak by zvyčajné bydlisko po nástupe do služby bolo relevantné pre poberanie príspevku na expatriáciu, najneskôr po uplynutí päťročnej lehoty od nástupu do služby by už žiadny úradník Únie nemal nárok na tento príspevok.
c) Irelevantnosť neskoršieho nadobudnutia štátneho občianstva štátu výkonu práce pre nárok na príspevok na expatriáciu
48.
Ako už bolo spomenuté v bode 33 vyššie, Všeobecný súd napriek tomu rozhodol, že použitie prítomného času v článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku („úradníkom…, ktorí nie sú… štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce“) v spojení s opakujúcou sa povahou vyplácania príspevku na expatriáciu nevylučuje, aby sa osobitná forma integrácie, ktorou je nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce po nástupe do služby, považovala za podstatnú zmenu situácie, ktorá môže viesť k zániku príspevku na expatriáciu.
49.
Odvolateľ správne tvrdí, že Všeobecný súd preto vyložil znenie článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku v rozpore so systematikou a zmyslom a účelom tohto ustanovenia, ako ich sám vymedzil.
50.
Z nich totiž vyplýva, že kritérium, či je úradník štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, ako aj kritérium zvyčajného bydliska v relevantnom období pred nástupom do služby sa má posudzovať jedine v čase nástupu do služby. Ako totiž bolo uvedené, okolnosť, či je úradník štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, určuje len obdobie, podľa ktorého sa posudzuje zvyčajné bydlisko pred nástupom do služby a ktoré je preto relevantné pre kritérium postavenia cudzinca v mieste výkonu práce v čase nástupu do služby (
17
). Ako Všeobecný súd už sám uznal, nárok na príspevok na expatriáciu sa preto musí skúmať v čase nástupu do služby (
18
).
51.
Konštatovanie Súdu pre verejnú službu, že podmienky uvedené v oboch zarážkach článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku (že úradník nebol štátnym príslušníkom štátu výkonu práce a päť rokov pred nástupom do služby tam nebýval) by museli byť kumulatívne splnené počas celej kariéry (
19
), je teda nesprávne.
52.
Naopak, ako odvolateľ správne uvádza, použitie prítomného času v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke, ako aj v článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku je odôvodnené jednoducho tým, že ide o štátnu príslušnosť, ktorú úradník „má“v rozhodujúcom okamihu nástupu do služby. Použitie prítomného času je logické, lebo v určitom okamihu (pri nástupe do služby) úradník buď je, alebo nie je štátnym príslušníkom daného štátu. Je bežné, že podmienky nároku sa v abstraktných a všeobecných ustanoveniach formulujú v prítomnom čase, pričom použitej gramatickej forme netreba pripisovať obsahový význam.
53.
Iný záver nevyplýva ani z opakujúcej sa povahy vyplácania príspevku na expatriáciu. Súd pre verejnú službu síce správne uvádza, že príspevok, ktorý sa vypláca ako kompenzácia za určitý výdavok, sa má pozastaviť, ak tento výdavok už nevzniká. (
20
) Výdavok, ktorý sa má príspevkom na expatriáciu kompenzovať, konkrétne vzdialenie sa z pôvodnej domovskej krajiny, však nezaniká práve pri nadobudnutí štátneho občianstva štátu výkonu práce. Ani tento druh integrácie totiž nič nemení na situácii expatriácie v čase nástupu do služby, ktorá je kritériom na získanie príspevku na expatriáciu.
54.
V rozpore s tým, čo tvrdí Rada, preto ani zo skutočnosti, že v článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa hovorí nielen o štátnom občianstve, ktoré úradník „má“, ale aj o štátnom občianstve, ktoré „mal“, nemožno vyvodiť, že tu ide o štátne občianstvo, ktoré úradník má alebo mal počas celej svojej kariéry. Skutočnosť, že úradník bol štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, je totiž – tak ako skutočnosť, že je jeho štátnym príslušníkom – ukazovateľom pôvodného osobitného vzťahu k tomuto štátu, ktorého existenciu alebo neexistenciu buď potvrdzuje, alebo vyvracia zvyčajné bydlisko v príslušnom referenčnom období pred nástupom do služby.
55.
Skutočnosť, že normotvorca samostatne uviedol situáciu, v ktorej úradník „bol“ štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, ale nie situáciu, v ktorej úradník „bude“ štátnym príslušníkom tohto štátu, naopak nasvedčuje tomu, že neskoršie nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce je irelevantné pre nárok na príspevok na expatriáciu.
56.
Právna úprava takzvaného príspevku na zahraničné bydlisko a contrario tiež svedčí v prospech záveru, že normotvorca práve nechcel spojiť s neskorším nadobudnutím štátneho občianstva štátu výkonu práce osobitné právne následky, pokiaľ ide o príspevok na expatriáciu. Príspevok na zahraničné bydlisko dostávajú podľa článku 4 ods. 2 prílohy VII služobného poriadku úradníci, ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, avšak nespĺňajú podmienky na získanie príspevku na expatriáciu podľa odseku 1, lebo počas obdobia piatich rokov pred nástupom do služby nepretržite bývali v štáte, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce. Keďže príspevok na zahraničné bydlisko teda závisí len od toho, či je úradník štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, nadobudnutím štátneho občianstva tohto štátu nárok na tento príspevok nevyhnutne zaniká (
21
). Taký jednoznačný právny následok však práve nie je stanovený vo vzťahu k príspevku na expatriáciu.
57.
Výklad, podľa ktorého nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce neskôr počas kariéry nemá vplyv na nárok na príspevok na expatriáciu, potvrdzuje aj skutočnosť, že opätovné posúdenie tohto nároku v takej situácii má za následok oddelenie kritérií na získanie tohto príspevku. Ak totiž úradník – tak ako v prejednávanej veci – niekoľko rokov po nástupe do služby nadobudne štátne občianstvo štátu výkonu práce, existencia tohto štátneho občianstva by sa potom posudzovala v tomto okamihu (v tomto prípade v roku 2017), ale hlavné kritérium zvyčajného bydliska v štáte výkonu práce by sa naďalej posudzovalo v relevantnom období pred nástupom do služby (v tomto prípade pred rokom 2001).
58.
Ako odvolateľ správne uvádza, to však privádza zmysel a účel kombinácie štátnej príslušnosti a bydliska v rámci článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku ad absurdum. Táto kombinácia totiž slúži na preskúmanie, či si úradník napriek tomu, že pred nástupom do služby nebol štátnym príslušníkom štátu, v ktorom sa nachádza jeho miesto výkonu práce, vytvoril takú úzku väzbu k tomuto štátu, že už v ňom nie je cudzincom [písmeno a)], resp. napriek tomu, že pred nástupom do služby bol jeho štátnym príslušníkom, prerušil väzbu k tomuto štátu, takže v ňom už je cudzincom [písmeno b)] (
22
).
59.
Opätovné posúdenie nároku na príspevok na expatriáciu, ako ho posudzuje Komisia, v čase nadobudnutia štátneho občianstva štátu výkonu práce vyjadruje zámer preskúmať v tomto okamihu (v tomto prípade v roku 2017), či odvolateľ počas desiatich rokov pred nástupom do služby (v tomto prípade od roku 1990 do roku 2000) prerušil väzbu, ktorá v tomto období ešte vôbec neexistovala. Ako Komisia a Rada uznávajú, je to možné len v prípade, ak sa predstiera, že odvolateľ bol už pri nástupe do služby belgickým štátnym príslušníkom.
60.
Ako preukážem nižšie v bode 71 a nasl. nižšie v rámci skúmania druhého odvolacieho dôvodu, táto „fikcia“ (čo je pojem, ktorý použil Všeobecný súd) (
23
) má za následok porušenie zásady rovnosti zaobchádzania. S odvolateľom sa teda zaobchádza rovnako ako s úradníkmi, ktorí pri nástupe do služby skutočne boli štátnymi príslušníkmi štátu výkonu práce, a preto sa nachádzajú v rozdielnej situácii. To je ďalší argument v neprospech výkladu článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, ktorý podal Všeobecný súd.
61.
Inak je to v prípade úradníka, ktorý sa v dôsledku zmeny miesta výkonu práce vráti do svojej krajiny pôvodu. V tomto prípade treba vykonať nové posúdenie, lebo preskúmanie podmienok príspevku na expatriáciu logicky možno vykonať len vo vzťahu k novému miestu – ak sa miesto zmení, je preto potrebné opätovne preskúmať, či sa obnoví skoršia väzba k tomuto miestu (
24
).
62.
V prípade, ako je prejednávaná vec, keď má úradník podľa článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku nárok na príspevok na expatriáciu, lebo nie je štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, ani tam nepretržite nebýval päť rokov pred nástupom do služby, a nadobudne štátne občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, až niekoľko rokov po nástupe do služby, však neexistuje nijaká skoršia väzba k tomuto miestu výkonu práce, ktorá by pochádzala z obdobia pred nástupom do služby a mohla by sa obnoviť. Preto v tomto prípade neexistuje dôvod opätovne skúmať nárok dotknutého úradníka na príspevok na expatriáciu, tento raz podľa písmena b) tohto ustanovenia.
63.
O tom, že neskoršie preskúmanie podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku, ako je preskúmanie, ku ktorému došlo v prejednávanej veci, je neopodstatnené, svedčí aj skutočnosť, že úradníci, ktorí – tak ako odvolateľ – nadobudnú štátne občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce niekoľko rokov po nástupe do služby, ale tam – na rozdiel od odvolateľa – v posledných desiatich rokoch pred svojím nástupom do služby nebývali, stále poberajú príspevok na expatriáciu. Napriek „osobitn[ej] form[e] integrácie, ktorou je nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce po nástupe do služby“, ako to uviedol Všeobecný súd v bode 51 napadnutého rozsudku, mnohí úradníci, ktorí sa nachádzajú v takej situácii, tak môžu – ako to Všeobecný súd konštatoval v bodoch 94 a 95 napadnutého rozsudku – stále poberať príspevok na expatriáciu, lebo počas rokov pred nástupom do služby nebývali v tomto štáte.
64.
Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že – ako odvolateľ správne poznamenal na pojednávaní – jednoducho nič nenasvedčuje tomu, že nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce by predstavovalo výnimku zo zásady, podľa ktorej je integrácia v mieste výkonu práce po nástupe do služby pre príspevok na expatriáciu irelevantná.
65.
Je pravda, že nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce môže predstavovať osobitne silnú formu integrácie. O to však nejde. Príspevok na expatriáciu je koncipovaný tak, aby sa jednak nepopieralo, že úradníci Únie sa integrujú v mieste výkonu práce, ale jednak sa tiež uznalo, že záťaž v dôsledku vzdialenia sa z miesta pôvodu napriek tejto integrácii stále existuje.
66.
Okrem toho časom môže byť skôr – bez ohľadu na stupeň integrácie v hostiteľskom štáte – dokonca náročnejšie udržať legitímne väzby so štátom pôvodu. Tak je to napríklad v prípade, ak sa niekto musí starať o starnúcich rodičov, ktorých zdravotný stav sa zhoršuje, alebo iných príbuzných. Nemožno tiež vychádzať z toho, že normotvorca Únie chcel odradiť úradníkov Únie od intenzívnej integrácie vo svojom hostiteľskom členskom štáte tým, že „sankcionuje“ nadobudnutie štátneho občianstva tohto štátu stratou príspevku na expatriáciu. Myšlienke Únie a zbližovaniu jej členských štátov naopak zodpovedá, ak sa úradníci Únie čo najlepšie integrujú v štáte, v ktorom sa nachádza ich miesto výkonu práce.
67.
Argument, ktorý Rada demonštratívne uviedla na pojednávaní, že „ten, kto žije ‚vo vlastnom štáte‘, nemôže byť predsa ‚expatriantom‘“, preto nezohľadňuje systematiku príspevku na expatriáciu. Z nej totiž vyplýva, že pojem „postavenie cudzinca“ alebo „expatriácia“ v zmysle služobného poriadku zahŕňa situáciu, v ktorej úradník opustí svoj štát pôvodu, aby mohol začať pracovať pre Úniu, bez ohľadu na prípadnú neskoršiu integráciu v štáte výkonu práce, a to dokonca aj vtedy, keď sa tento štát stane v dôsledku neskoršieho nadobudnutia štátneho občianstva „vlastným štátom“ dotknutého úradníka.
68.
V rozpore s tým, čo tvrdí Rada, navyše výklad, podľa ktorého nadobudnutie štátneho občianstva po nástupe do služby nemá vplyv na nárok na príspevok na expatriáciu, nemá za následok, že kritérium štátneho občianstva stanovené v článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku je zbavené potrebného účinku. Toto kritérium je totiž stále relevantné pre posúdenie postavenia cudzinca v mieste výkonu práce v čase nástupu do služby.
69.
Súdny dvor vo svojom rozsudku vo veci Airola/Komisia, ktorého predmetnú časť citoval aj Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, konštatoval, že „pokiaľ sa článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy [VII služobného poriadku] vzťahuje na súčasné alebo predchádzajúce štátne občianstvo úradníka…, toto ustanovenie z pojmového hľadiska nezahŕňa štátne občianstvo, ktoré úradníčka automaticky nadobudne uzavretím manželstva so štátnym príslušníkom iného členského štátu bez možnosti vzdať sa ho“ (
25
). Mutatis mutandis treba v prejednávanej veci konštatovať, že toto ustanovenie sa nevzťahuje ani na štátne občianstvo štátu výkonu práce, ktoré úradník Únie nadobudne po nástupe do služby.
70.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že potvrdil názor Komisie, podľa ktorého nadobudnutie belgického štátneho občianstva odvolateľom bolo dôvodom na opätovné preskúmanie jeho nároku na príspevok na expatriáciu. Prvý odvolací dôvod je teda opodstatnený.
2. O druhom odvolacom dôvode
71.
V rámci druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd tým, ako uplatnil článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, porušil zásadu rovnosti zaobchádzania, keďže s ním zaobchádzal rovnako ako s úradníkmi, ktorí pri svojom nástupe do služby boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce.
72.
Druhý odvolací dôvod preskúmam len subsidiárne. Ak sa totiž Súdny dvor stotožní s mojím názorom na prvý odvolací dôvod, rozsudok bude potrebné už z tohto dôvodu zrušiť.
73.
Zásada rovnosti zaobchádzania zakazuje, aby sa s porovnateľnými situáciami zaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami zaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie, podľa okolností rôzne alebo rovnaké, nie je objektívne odôvodnené. Porovnateľnosť situácií sa musí posudzovať s ohľadom na účel a cieľ aktu Únie, ktorým sa zakladá toto rozlišovanie. (
26
)
74.
Všeobecný súd v bodoch 87 až 90 napadnutého rozsudku uviedol, že musí opätovne preskúmať nárok odvolateľa na príspevok na expatriáciu po tom, čo nadobudol belgické štátne občianstvo. V opačnom prípade by sa s ním zaobchádzalo výhodnejšie než s rodenými Belgičanmi, ktorí nastúpili do služby Únie v Belgicku.
75.
Odvolateľ, ktorý pred svojím nástupom do služby nebol belgickým štátnym príslušníkom a stal sa ním až o niekoľko rokov, sa so zreteľom na zmysel a účel príspevku na expatriáciu, ktorým je kompenzácia nevýhod spojených s premiestnením bydliska na miesto výkonu práce a s tým, že je na tomto mieste cudzincom (
27
), skutočne nachádza v inej situácii. Keďže totiž pôvodne nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, nemal k tomuto štátu ani osobitnú väzbu, ktorá by sa mohla prerušiť len desaťročnou nepretržitou neprítomnosťou pred nástupom do služby (
28
).
76.
V rozpore s tým, čo Komisia a Rada v tejto súvislosti uviedli najmä na pojednávaní, sa odvolateľ nenachádza ani v rovnakej situácii ako bývalý Belgičan pracujúci v Belgicku, ktorý sa vzdal svojho belgického štátneho občianstva. Aj v tomto prípade totiž skutočnosť, že úradník „bol“ štátnym príslušníkom štátu výkonu práce, nasvedčuje tomu, že pôvodne mal osobitnú väzbu k tomuto štátu, ktorej existencia alebo neexistencia sa určí preskúmaním zvyčajného bydliska v referenčnom období pred nástupom do služby. V situácii odvolateľa, ktorý nadobudol belgické štátne občianstvo až niekoľko rokov po nástupe do služby, však neexistuje taká domnienka existencie pôvodnej väzby, ktorej ďalšia existencia alebo prerušenie by sa mohli preskúmať.
77.
Ako bolo uvedené vyššie, to isté platí pre porovnanie so situáciou Belgičana, ktorý pôvodne pracoval v inom štáte a ktorý začne pracovať vo svojom štáte pôvodu, uvádzané Komisiou (
29
).
78.
V rozpore s tým, čo najmä Rada uviedla na pojednávaní, je v súvislosti s príspevkom na expatriáciu nesprávne tvrdiť, že so všetkými úradníkmi, ktorí sú štátnymi príslušníkmi štátu výkonu práce, sa musí zaobchádzať rovnako bez ohľadu na to, kedy nadobudli toto štátne občianstvo. Pokiaľ ide totiž o tento príspevok, „štátne občianstvo nie je to isté ako štátne občianstvo“. Štátne občianstvo štátu výkonu práce naopak len určuje, ktoré obdobie pred nástupom do služby je relevantné pre preskúmanie splnenia kritéria expatriácie pri nástupe do služby (
30
).
79.
Skutočnosť, že odvolateľ sa de facto už nenachádza v rovnakej situácii ako úradníci Únie, ktorí nenadobudli štátne občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, je preto so zreteľom na nárok na príspevok na expatriáciu irelevantná. Keďže v tomto smere je totiž rozhodujúca jedine neexistencia integrácie v čase nástupu do služby, úradníci, ktorí po nástupe do služby nadobudnú štátne občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a úradníci, ktorí ho nenadobudnú, sa so zreteľom na zmysel a účel príspevku na expatriáciu nachádzajú v úplne rovnakej situácii.
80.
Komisia a Rada síce citujú časti rozsudkov, podľa ktorých príspevok na expatriáciu slúži na „odstráneni[e] faktických nerovností medzi úradníkmi integrovanými do spoločnosti štátu výkonu práce a tými, ktorí integrovaní nie sú“ (
31
). Tieto časti však treba vykladať v ich kontexte, z ktorého vyplýva, že v tomto prípade ide o integráciu do spoločnosti štátu výkonu práce pred nástupom do služby. Všeobecný súd naopak už sám konštatoval, že integrácia po nástupe do služby je pre príspevok na expatriáciu irelevantná (
32
). Preto treba so zreteľom na tento príspevok porovnať integráciu úradníkov v štáte výkonu práce pred, a nie po nástupe do služby.
81.
Komisia a Rada na pojednávaní samy uznali, že situácia odvolateľa je „hraničnou situáciou“, lebo uplatnenie článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku spôsobom, aký presadzujú, je v tejto situácii možné len vtedy, ak sa predstiera, že odvolateľ bol belgickým štátnym príslušníkom už pri nástupe do služby. Odvolateľ správne poznamenáva, že preskúmanie existencie rozdielneho zaobchádzania však nemôže spočívať na takej domnienke, ktorá nezodpovedá skutočnosti.
82.
Ako Všeobecný súd sám uznal v bodoch 83, 91 a 92 napadnutého rozsudku, normotvorca použil na účely nároku na príspevok na expatriáciu kategorizáciu a treba preskúmať, do ktorej z kategórií úradníci Únie patria. Nemožno pripustiť, aby došlo k preradeniu úradníka na základe domnienok, ktoré nezodpovedajú skutočnosti, z jednej kategórie do druhej alebo aby sa tento úradník posudzoval rovnako ako úradníci patriaci do tejto kategórie, hoci z dôvodu svojej situácie do tejto kategórie nepatrí.
83.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd tým, ako uplatnil článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, porušil zásadu rovnosti zaobchádzania a tým sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Druhý odvolací dôvod je preto tiež opodstatnený.
B.
O žalobe na Všeobecnom súde
84.
Podľa článku 61 prvého odseku štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám rozhodnúť s konečnou platnosťou vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje.
85.
V prejednávanej veci je to tak.
86.
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor zrušil sporné rozhodnutie a nariadil obnovenie jeho príspevku na expatriáciu a náhrady jeho cestovných výdavkov od 1. decembra 2017, ako aj zaplatenie príspevkov, ktoré neboli zaplatené od 1. decembra 2017 do okamihu obnovenia, vrátane úrokov.
87.
Pokiaľ ide o návrh na zrušenie sporného rozhodnutia, z vyššie uvedených úvah vyplýva, že rozhodnutie PMO Komisie z 19. marca 2018, ktorým sa rozhodlo, že odvolateľ od 1. decembra 2017 už nemal nárok na príspevok na expatriáciu a náhradu cestovných výdavkov, treba zrušiť.
88.
Pokiaľ ide ďalej o návrh na nariadenie obnovenia príspevku na expatriáciu a náhrady cestovných výdavkov odvolateľa od 1. decembra 2017, z vyššie uvedeného rovnako vyplýva, že nadobudnutie belgického štátneho občianstva odvolateľom 3. novembra 2017 nemalo nijaký vplyv na jeho nárok na príspevok na expatriáciu podľa článku 4 ods. 1 písm. a), ako aj na náhradu cestovných výdavkov podľa článku 8 prílohy VII služobného poriadku. Obnovenie jeho nároku na tieto dávky – ak by sa Súdny dvor riadil riešením, ktoré v týchto návrhoch odporúčam – by preto vyplývalo z rozsudku Súdneho dvora bez toho, aby to Súdny dvor musel samostatne konštatovať. Naopak prináleží Komisii, aby v súlade s článkom 266 ZFEÚ prijala zodpovedajúce opatrenia, ktoré vyplývajú z rozsudku Súdneho dvora (
33
).
89.
V súvislosti s návrhom na nariadenie vyplatenia príspevkov, ktoré neboli vyplatené od 1. decembra 2017 do okamihu obnovenia, vrátane úrokov treba napokon poukázať na to, že Súdny dvor má podľa článku 91 ods. 1 druhej vety služobného poriadku v sporoch finančného charakteru týkajúcich sa verejnej služby neobmedzenú právomoc, v rámci ktorej má právo uložiť inštitúciám Únie povinnosť zaplatiť sumy splatné podľa služobného poriadku, a to prípadne spolu s úrokmi (
34
). Ak sa rozhodnutie, ktorým bol odopretý nárok úradníka na príspevok na expatriáciu, zruší, Súdny dvor je preto oprávnený uložiť Komisii povinnosť vyplatiť príspevky, ktoré mala vyplatiť od vydania tohto rozhodnutia (
35
).
90.
Je preto potrebné uložiť Komisii povinnosť vyplatiť odvolateľovi príspevok na expatriáciu a cestovné výdavky, ktoré nedostal od 1. decembra 2017 do okamihu obnovenia jeho nárokov na tieto dávky.
91.
Okrem toho z judikatúry vyplýva, že sumy, ktoré sú splatné v rámci služobného poriadku a vyplatia sa oneskorenie, sa úročia od podania sťažnosti podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku (
36
). Z toho vyplýva, že pohľadávky, ktoré boli splatné už v deň podania sťažnosti, t. j. v prejednávanej veci 17. júna 2018 (
37
), sa úročia od tohto dňa, zatiaľ čo pohľadávky, ktorých splatnosť nastala po tomto dni, sa úročia od príslušného dátumu splatnosti (
38
). Čo sa týka úrokovej sadzby, z novšej judikatúry napokon vyplýva, že splatné sumy sa úročia úrokovou sadzbou stanovenou Európskou centrálnou bankou (ECB) pre jej hlavné refinančné operácie v relevantnom období, zvýšenou o tri a pol percentuálneho bodu (
39
).
VI. O trovách
92.
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania.
93.
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý sa podľa jeho článku 184 ods. 1 uplatní na konanie o odvolaní, Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
94.
Keďže odvolateľ navrhol uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy konania na Všeobecnom súde a Súdnom dvore a Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené rozhodnúť, že Komisia je povinná nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania, ktoré vznikli odvolateľovi, a znáša vlastné trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
95.
Podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý sa podľa jeho článku 184 ods. 1 uplatní na konanie o odvolaní, inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania. Preto treba rozhodnúť, že Rada znáša vlastné trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
VII. Návrh
96.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie (štvrtá rozšírená komora) z 5. októbra 2020, Brown/Komisia (T‑18/19, EU:T:2020:465), sa zrušuje.
2.
Rozhodnutie Úradu pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) Európskej komisie z 19. marca 2018, ktorým sa rozhodlo, že Colin Brown od 1. decembra 2017 už nemá nárok na príspevok na expatriáciu a náhradu cestovných výdavkov, sa zrušuje.
3.
Komisia je povinná vyplatiť Colinovi Brownovi príspevky na expatriáciu a cestovné výdavky, ktoré mu neboli vyplatené od 1. decembra 2017 do okamihu obnovenia jeho nároku na príspevok na expatriáciu a náhradu cestovných výdavkov.
4.
Sumy, ktoré má Komisia vyplatiť Colinovi Brownovi, sa od 17. júna 2018 úročia úrokovou sadzbou stanovenou Európskou centrálnou bankou pre jej hlavné refinančné operácie v relevantnom období, zvýšenou o tri a pol percentuálneho bodu. Sumy splatné už 17. júna 2018 sa úročia od tohto dňa a sumy, ktorých splatnosť nastane neskôr, sa úročia od príslušného dátumu splatnosti.
5.
Komisia znáša vlastné trovy prvostupňového a odvolacieho konania a je povinná nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania, ktoré vznikli Colinovi Brownovi.
6.
Rada Európskej únie znáša vlastné trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Nariadenie Rady č. 31 (EHS) a č. 11 (ESAE) z 18. decembra 1961, ktorým sa stanovuje Služobný poriadok a podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1962, 45, s. 1387).
(
3
)	T‑18/19, EU:T:2020:465.
(
4
)	Pokiaľ ide o vzťah kritérií zvyčajného bydliska a nepretržitého výkonu hlavného zamestnania, pozri rozsudok Všeobecného súdu z 28. februára 2019, Pozza/Parlament (T‑216/18, neuverejnený, EU:T:2019:118, bod 28 a nasl. a tam citovaná judikatúra).
(
5
)	Pozri rozsudok Všeobecného súdu z 15. septembra 2021, LF/Komisia (T‑466/20, EU:T:2021:574, bod 40 a tam citovaná judikatúra), a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 38 a tam citovaná judikatúra), ako aj bod 76 napadnutého rozsudku. Pozri však, pokiaľ ide o „sporadickú a krátkodobú neprítomnosť“ pri súčasnom zachovaní bydliska v neskoršom mieste výkonu práce, rozsudok z 9. októbra 1984, Witte/Parlament (188/83, EU:C:1984:309, body 9 až 11).
(
6
)	Pozri rozsudky LF/Komisia a B/Komisia citované v predchádzajúcej poznámke pod čiarou.
(
7
)	Pozri podobne už rozsudok Súdu pre verejnú službu z 26. júna 2013, Achab/EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 28).
(
8
)	Rozsudky zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 61); zo 14. januára 2016, Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, bod 40), a z 25. januára 2018, Komisia/Česká republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, bod 47).
(
9
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. októbra 2009, Zurita García a Choque Cabrera (C‑261/08 a C‑348/08, EU:C:2009:648, bod 54 a tam citovaná judikatúra).
(
10
)	Rozsudky z 20. februára 1975, Airola/Komisia (21/74, EU:C:1975:24, bod 68); zo 16. októbra 1980, Hochstrass/Súdny dvor (147/79, EU:C:1980:238, bod 12), a z 2. júla 1981, Garganese/Komisia (185/80, EU:C:1981:161, bod 11). Pozri tiež rozsudok Všeobecného súdu z 28. februára 2019, Pozza/Parlament (T‑216/18, neuverejnený, EU:T:2019:118, bod 37), a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 35).
(
11
)	Pozri rozsudok Všeobecného súdu z 15. septembra 2021, LF/Komisia (T‑466/20, EU:T:2021:574, bod 35 a nasl. a tam citovaná judikatúra), a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 36 a nasl. a tam citovaná judikatúra).
(
12
)	Pozri rozsudok z 11. júla 2007, B/Komisia (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 39 a tam citovaná judikatúra). Pozri tiež bod 82 napadnutého rozsudku.
(
13
)	Rozsudok z 13. novembra 1986, Richter/Komisia (330/85, EU:C:1986:430, bod 6); rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2000, Lemaître/Komisia (T‑317/99, EU:T:2000:218, bod 50), a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia (F‑7/06, EU:F:2007:129, bod 39). To, že obdobia odpracované pre štát alebo medzinárodnú organizáciu sa nezohľadňujú pri výpočte obdobia stráveného v štáte výkonu práce [písmeno a)], resp. mimo neho [písmeno b)], spočíva pritom na domnienke, že výkon práce pre štát alebo pre medzinárodnú organizáciu nemôže vytvoriť trvalé putá medzi dotknutou osobou a štátom, v ktorom sa táto práca vykonáva – pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Komisia/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, body 50 a 51 a tam citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudok Všeobecného súdu z 13. júla 2018, Quadri di Cardano/Komisia (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 49).
(
14
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Komisia/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, bod 44, poznámka pod čiarou 23).
(
15
)	Rozsudky z 2. júla 1981, Garganese/Komisia (185/80, EU:C:1981:161, bod 11), a z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, body 20 a 21).
(
16
)	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. marca 1993, Vardakas/Komisia (T‑4/92, EU:T:1993:29, bod 39) (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(
17
)	Pozri body 36 až 42 vyššie.
(
18
)	Rozsudok Všeobecného súdu z 13. júla 2018, Quadri di Cardano/Komisia (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 58).
(
19
)	Rozsudok Súdu pre verejnú službu z 26. júna 2013, Achab/EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 28).
(
20
)	Rozsudok Súdu pre verejnú službu z 26. júna 2013, Achab/EHSV (F‑21/12, EU:F:2013:95, bod 26).
(
21
)	Pozri rozsudok zo 16. októbra 1980, Hochstrass/Súdny dvor (147/79, EU:C:1980:238, bod 12).
(
22
)	Pozri body 38 až 41 vyššie.
(
23
)	Pozri bod 85 napadnutého rozsudku.
(
24
)	Pokiaľ ide o odňatie nároku na príspevok na expatriáciu pri návrate do krajiny pôvodu, pozri napríklad uznesenie zo 14. júla 2005, Gouvras/Komisia (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, bod 57), v ktorom sa odkazuje na rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júla 2004, Gouvras/Komisia (T‑180/02 a T‑113/03, EU:T:2004:238, bod 104; pozri tiež bod 85). Pozri tiež rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. septembra 1993, Magdalena Fernández/Komisia (T‑90/92, EU:T:1993:78). Obdobie výkonu práce pre Úniu mimo krajiny pôvodu sa považuje za obdobie výkonu práce pre medzinárodnú organizáciu, ktorým sa neprerušuje väzba s krajinou pôvodu – pozri rozsudok Všeobecného súdu z 13. júla 2018, Quadri di Cardano/Komisia (T‑273/17, EU:T:2018:480, bod 50 a tam citovaná judikatúra).
(
25
)	Rozsudok z 20. februára 1975, Airola/Komisia (21/74, EU:C:1975:24, body 9 až 12). Pozri tiež bod 61 napadnutého rozsudku, ako aj v súčasnosti článok 4 ods. 3 prílohy VII služobného poriadku.
(
26
)	Rozsudok z 1. marca 2011, Association belge des Consommateurs Test‑Achats a i. (C‑236/09, EU:C:2011:100, body 28 a 29). Pozri tiež bod 80 napadnutého rozsudku.
(
27
)	Pozri bod 43 vyššie.
(
28
)	Pozri v tejto súvislosti bod 59 vyššie.
(
29
)	Pozri bod 61 vyššie.
(
30
)	Pozri bod 38 vyššie.
(
31
)	Rozsudky z 21. júna 2007, Komisia/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, bod 26), a z 25. marca 2021, Alvarez a Bejarano a i./Komisia (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 69).
(
32
)	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. marca 1993, Vardakas/Komisia (T‑4/92, EU:T:1993:29, bod 39). Pozri v tejto súvislosti bod 46 vyššie.
(
33
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu pre verejnú službu z 5. decembra 2012, Grazyte/Komisia (F‑76/11, EU:F:2012:173, bod 24 a tam citovaná judikatúra).
(
34
)	Pozri rozsudky zo 17. apríla 1997, de Compte/Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, bod 45); z 18. decembra 2007, Weißenfels/Parlament (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, body 65 až 68 a tam citovaná judikatúra), a z 20. mája 2010, Gogos/Komisia (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, body 44 až 46 a tam citovaná judikatúra).
(
35
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2012, Grazyte/Komisia (F‑76/11, EU:F:2012:173, body 25 a 26).
(
36
)	Pozri v tejto súvislosti podrobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Komisia/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, bod 35 a nasl., najmä bod 68).
(
37
)	Pozri bod 17 vyššie.
(
38
)	Pozri rozsudok z 15. januára 1985, Battaglia/Komisia (737/79, EU:C:1985:4, bod 10), ako aj ďalšie rozsudky citované v poznámke pod čiarou 42 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Komisia/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170).
(
39
)	Pozri v oblasti predpisov týkajúcich sa verejnej služby napríklad rozsudky Všeobecného súdu z 3. júla 2019, PT/EIB (T‑573/16, EU:T:2019:481, bod 444); z 3. októbra 2019, DQ a i./Parlament (T‑730/18, EU:T:2019:725, bod 118), a z 19. decembra 2019, Wehrheim/ECB (T‑100/18, neuverejnený, EU:T:2019:882, bod 115). Pozri ďalej tiež rozsudok Súdneho dvora z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, bod 129). Úroková sadzba, ktorú ECB uplatňuje na svoje hlavné refinančné operácie, zvýšená o tri a pol percentuálneho bodu, zodpovedá úrokovej sadzbe, ktorá je všeobecne stanovená v článku 116 ods. 5 písm. a) v spojení s článkom 99 ods. 2 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie (Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1), pre platby Únie vykonané po uplynutí lehôt na vykonanie platieb, v prípade ktorých nie je stanovené niečo iné.