62006CC0296
GENERALINIO ADVOKATO
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,
pateikta 2007 m. spalio 25 d. (
1
)
Byla C-296/06
Telecom Italia SpA
prieš
Ministero dell’Economia e delle Finanze
ir
Ministero delle Comunicazioni
„Telekomunikacijų paslaugos — Direktyva 97/13/EB — 6, 11, 22 ir 25 straipsniai — Mokesčiai ir rinkliavos už bendruosius leidimus ir individualias licencijas — Buvusiam išimtinės teisės turėtojui nustatytas įpareigojimas — Laikinas palikimas“
I — Įvadas
1.
Šis Lacijaus regiono administracinio teismo (Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio) (Italija) pagal EB 234 straipsnį pateiktas prejudicinis klausimas susijęs su gerai Teisingumo Teismui žinoma tema, tačiau apima tam tikrus kitose išnagrinėtose bylose nepaliestus niuansus (
2
).
2.
Penkiuose Bendrijos teismo sprendimuose buvo konstatuota, jog 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų (
3
) draudžia valstybėms narėms individualias licencijas turinčioms įmonėms nustatyti šios direktyvos 11 straipsnyje nenumatytų mokesčių ir reikalauja juos apskaičiuoti atsižvelgiant į su jų išdavimu susijusias administracines sąnaudas.
3.
Pirmą kartą tai buvo padaryta 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime Albacom ir Infostrada, (
4
) priimtame siekiant padėti Consiglio di Stato (Valstybės taryba, Italija) išspręsti bylą dėl telekomunikacijos įmonių apyvartos pagrindu apskaičiuoto mokesčio. Šis sprendimas vėliau buvo pakartotas 2004 m. birželio 8 d. Nutartyje Telecom Italia Mobile ir kt. (
5
).
4.
2006 m. liepos 18 d. Sprendime Nuova società di telecomunicazioni (
6
), taip pat susijusiame su Italijos teisės sistema, atsakant tai pačiai Valstybės tarybai, buvo nuspręsta, kad 11 straipsnis draudžia teisės aktus, kurie įpareigoja individualios licencijos tiekti viešąjį telekomunikacijos tinklą turėtoją sumokėti papildomą mokestį už šio tinklo naudojimą privačiais tikslais.
5.
Vėliau 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendime i-21 Germany ir Arcor (
7
)Bundesverwaltungsgericth (Aukščiausiasis federalinis administracinis teismas, Vokietija) buvo pranešta, jog Direktyvos 97/13 sistema draudžia taikyti licencijos mokestį, grindžiamą nacionalinės reguliavimo institucijos bendrųjų administracinių sąnaudų per 30 metų laikotarpį prognoze.
6.
Vienuolika mėnesių anksčiau, 2005 m. spalio 20 d. priimtame sprendime ISIS Multimedia ir Firma 02 (
8
), Teisingumo Teismas informavo minėtą Vokietijos teismą, kad direktyva draudžia naują telekomunikacijų operatorių įpareigoti sumokėti mokestį už telefonų numerių suteikimą, kurio dydis labai viršija su šiuo suteikimu susijusias sąnaudas, jei dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų bendrovė juos nemokamai gavo iš jos perimtos anksčiau monopolinę padėtį užėmusios bendrovės.
7.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio, kaip ir kitų keturių prieš tai pateiktų prašymų, turiu pateikti savo išvadą, susijęs su šiek tiek kitokiu teisiniu pagrindu. Iš esmės norima sužinoti, ar pagal Direktyvos 97/13 22 straipsnį valstybės narės gali iki 1999 m sausio 1 d. pratęsti buvusių išimtinių licencijų turėtojų pareigą mokėti mokestį, kuris neginčijamai prieštarauja nurodytos direktyvos 11 straipsniui.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai: Direktyva 97/13
8.
Telekomunikacijų rinka Europos Sąjungoje tapo atvira 1998 m. sausio 1 d. (
9
), ir Direktyva 97/13 yra viena iš veiksmingiausių jos atvėrimo priemonių. Šiame teisės akte įtvirtinta būtina valstybės išteklių kontrolė, pasireiškianti „leidimų“ išdavimu, ir negrįžtamas sektoriaus liberalizavimas siekiant sudaryti sąlygas, kuriomis įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas būtų palankios konkurencijos įtvirtinimui. Šiam tikslui pasiekti Direktyvoje 97/13 numatyta suderinta sistema, pagrįsta proporcingumo, skaidrumo ir nediskriminavimo principais, kurios pagrindą sudaro kliūčių naudojantis laisve teikti telekomunikacijų paslaugas ir jų teikimo tinklais nebuvimas. Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė, kad šios paslaugos būtų teikiamos ir jomis naudojamasi be apribojimų arba, kai tinkama, pagal „bendruosius leidimus“ ir kad individualios licencijos būtų išduodamos tik išimtiniais atvejais ar kaip priedas prie bendrųjų leidimų (
10
).
9.
Direktyvos 97/13 6 ir 11 straipsniai, atitinkamai „Mokesčiai už bendrųjų leidimų procedūras“ ir „Mokesčiai ir rinkliavos už individualias licencijas“, atitinka šį tikslą skatinti konkurenciją telekomunikacijų rinkoje ir netaikyti įmonėms didesnių nei būtina apribojimų ar pareigų, taip laikantis proporcingumo principo (
11
).
10.
Direktyvos 97/13 11 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms draudžiama individualių licencijų turėtojams taikyti kitus mokesčius nei tuos, kurie skirti padengti šių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo administracines sąnaudas. Vis dėlto pagal šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali, kai naudojami riboti ištekliai, nustatyti nediskriminacinius mokesčius, skirtus optimaliam tokių išteklių panaudojimui garantuoti.
11.
Pagal Direktyvos 97/13 25 straipsnį valstybės narės turi priimti šią direktyvą atitinkančias nuostatas ne vėliau kaip iki 1997 m. gruodžio 31 dienos.
12.
Tačiau Direktyvos 97/13 22 straipsnyje „Leidimai, galiojantys įsigaliojus šiai direktyvai“ (
12
) įtvirtinta:
„1.   Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių tam, kad įsigaliojus šiai direktyvai jau galioję leidimai būtų suderinti su jos nuostatomis iki 1999 m. sausio 1 dienos.
2.   Jeigu taikant šios direktyvos nuostatas reikia keisti jau galiojančių leidimų sąlygas, valstybės narės gali pratęsti sąlygų, išskyrus suteikiančių specialias ar išimtines teises, kurios turėjo ar turi būti panaikintos pagal Bendrijos teisę, galiojimą, su sąlyga, kad tai daroma pagal Bendrijos teisę, įskaitant šią direktyvą, ir nepažeidžiant kitų bendrovių teisių. Tokiais atvejais valstybės narės praneša Komisijai apie veiksmus, kurių buvo imtasi, ir pateikia jų priežastis.
3.   Nepažeidžiant 2 dalies nuostatų, įsigaliojant šiai direktyvai galiojusiuose leidimuose nustatyti įpareigojimai, kurie nebuvo suderinti su šia direktyva iki 1999 m. sausio 1 d., laikomi negaliojančiais.
Jeigu yra pagrindo, valstybių narių prašymu Komisija gali atidėti nustatytą datą.“ (Pataisytas vertimas)
B — Italijos teisės aktai: mokestis už individualias licencijas
13.
1973 m. Pašto ir telekomunikacijų kodeksas (Codice postale e delle telecomunicazioni) (
13
) nuotolines komunikacijas priskyrė prie viešosios teisės reglamentuojamos srities (1 straipsnis), nors jame buvo numatyta, kad jos gali būti netiesiogiai administruojamos suteikiant koncesijas (4 straipsnis), įpareigojant koncesijos turėtoją mokėti metinį mokestį (188 straipsnis), proporcingą bruto pelnui, gautam vykdant šią veiklą, atskaičius sumas, sumokėtas tinklų koncesijos turėtojui (
14
).
14.
Europos Sąjungoje prasidėjus sektoriaus liberalizavimui, 1996 m. spalio 23 d. Dekretu įstatymu Nr. 545 (
15
) Italijos teisės aktai buvo suderinti su Bendrijos teise. Vėliau šis dekretas su pakeitimais buvo pertvarkytas į 1996 m. gruodžio 23 d. Įstatymą Nr. 650 (
16
).
15.
Nauji teisės aktai panaikino išimtines ir specialias teises ir pripažino visų įmonių teisę teikti paslaugas ir instaliuoti telekomunikacijų tinklus, gavus administracinį leidimą. Tai buvo patvirtinta 1997 m. liepos 31 Įstatymo Nr. 249 (
17
), kuriuo buvo įsteigta Komunikacijų reguliavimo institucija (Autorità per le garanzie nelle comunicazioni) ir įtvirtintos normos, reglamentuojančios televizijos ir telekomunikacijų sistemas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse.
16.
1997 m. rugsėjo 19 d. Respublikos Prezidento dekretas Nr. 318 (
18
), kuriuo Direktyva 97/13 buvo perkelta (į nacionalinę teisę), suderino Italijos teisę su Bendrijos teisės sistema. Šio dekreto 2 straipsnio 3 dalimi nustatytas ankstesnių specialių ir išimtinių teisių galiojimo terminas iki 1998 m. sausio 1 dienos. Šio straipsnio 4–6 dalyse pakartota Direktyvos 97/13 22 straipsnio formuluotė.
17.
Be to, Respublikos Prezidento dekreto Nr. 318 6 straipsnio 20 dalyje numatyta, kad reikalaujami su individualiomis licencijomis susiję mokesčiai skirti tik administracinėms sąnaudoms, susijusioms su jų išdavimu, padengti (
19
). Taip neteko galios Pašto kodekso 188 straipsnis.
18.
Tačiau siekiant palengvinti perėjimą prie naujos tvarkos šio Pašto kodekso straipsnio galiojimas buvo pratęstas laikotarpiui, kurį nustatyti savo nuožiūra galėjo nacionalinė reguliavimo institucija (21 straipsnio 2 dalis). Ši norma buvo panaikinta 1998 m. gruodžio 23 d. Įstatymo dėl stabilizavimui ir plėtrai skirtų viešųjų lėšų (1999 m. Biudžeto įstatymas) (
20
) 20 straipsnio 4 dalimi, kurio 3 dalyje buvo patvirtinta, jog nuo 1999 m. sausio 1 d. Pašto kodekso 188 straipsnio nuostatos nebetaikomos (188 straipsnis buvo taikomas 1998 metais).
III — Faktinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
19.
Telecom Italia SpA (toliau – Telecom Italia), nuo 1964 m. išimtinės viešųjų telekomunikacijų paslaugų teikimo Italijoje koncesijos turėtoja, šiuo metu turi individualią licenciją verstis su šiomis paslaugomis susijusia veikla. Ši bendrovė 1998 m. parvedė 385896593 EUR dydžio mokestį už 1998 m. kartu su palūkanomis.
20.
Siekdama susigrąžinti šią sumą, ieškovė kreipėsi į Lacijaus regiono administracinį teismą, kuris 2006 m. gegužės 10 d. Sprendimu, remdamasis sprendimu Albacom ir Infostrad, paprašė Teisingumo Teismo „išaiškinti“ Direktyvos 97/13 11, 22 ir 25 straipsnius ir jų „taikymo sritį“, būtent ar jie atitinka 1998 m. Įstatymo Nr. 448 20 straipsnio 3 dalį.
IV — Procesas Teisingumo Teisme
21.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą įregistruotas Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2006 m. liepos 3 dieną. Ieškovė pagrindinėje byloje, Italijos vyriausybė bei Europos Bendrijų Komisija pateikė savo rašytines pastabas, o jų atstovai buvo išklausyti 2007 m. spalio 4 d. teismo posėdyje.
V — Prejudicinio klausimo nagrinėjimas
A — Problemos apibrėžimas
22.
Lacijaus regiono administracinis teismas ne kartą pateikė prejudicinius klausimus Teisingumo Teismui, tačiau, tiesą pasakius, šį kartą šis, kad ir labai lakoniškas, Teisingumo Teismui pateiktas klausimas yra ypač reikšmingas, nors to negalima pasakyti atsižvelgiant į jo formuluotę.
23.
Šiuo labai glaustu klausimu jis prašo išaiškinti Direktyvos 97/13 11, 22 ir 25 straipsnius bei jų taikymo sritį, siekdamas išsiaiškinti, ar juos atitinka 1998 m. Italijos įstatymo Nr. 448 20 straipsnio 3 dalis, nepateikdamas jokių kitų paaiškinimų. Būtent dėl šio lakoniškumo, o ne aiškumo tikrieji prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikimo motyvai atrodo migloti ir sunku aiškiai suprasti klausimą. Iš tikrųjų šis prejudicinis klausimas susijęs tik su nurodytos direktyvos 22 straipsniu, nors kiti straipsniai taip pat yra reikšmingi nustatant klausimo apimtį.
24.
Pagrindinėje byloje reikia atsakyti į klausimą, ar pagal Direktyvos 97/13 22 straipsnį jos 11 straipsniui prieštaraujančio mokesčio mokėjimo reikalavimas gali likti galioti iki 1998 m. gruodžio 31 d., t. y. pasibaigus Direktyvos 97/13 perkėlimo terminui, nurodytam jos 25 straipsnyje (1997 m. gruodžio 31 d.) (
21
).
25.
Prieš atsakant į šį klausimą reikia išnagrinėti Telecom Italia sumokėto mokesčio (bei nacionalinės teisės normų, kurių pagrindu jis yra sumokėtas) prieštaravimą Direktyvos 97/13 sistemai, o būtent jos 11 straipsniui. Tą padaryti turi nacionalinis teismas, nes Teisingumo Teismas turi jam pateikti tik bylai svarbių Bendrijos teisės nuostatų išaiškinimą, o tą jis jau padarė sprendimuose Albacom ir Infostrada, ISIS Multimedia ir Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni ir i-21Germany ir Arcor.
26.
Bet kuriuo atveju atsakyti į šį klausimą nėra sunku, nes pagal teismo praktiką pagal 11 straipsnį telekomunikacijos paslaugas teikiančių individualias licencijas turinčių įmonių mokėtino mokesčio tikslas padengti su šių licencijų išdavimu ir jų įgyvendinimu susijusias administracines sąnaudas, išskyrus atvejus, kai jos susijusios su ribotais ištekliais, kai leidžiama imti mokestį, užtikrinantį jų optimalų panaudojimą. Pagal šį konstatavimą mokestis, apskaičiuotas remiantis licencijas išduodančios įstaigos padarytais įprastų sąnaudų per 30 metų laikotarpį prognoze (sprendimas i-21 Germany ir Arcor), finansinės prievolės, apskaičiuotos atsižvelgiant į licencijų turėtojų apyvartą (sprendimas Albacom ir Infostrada), ir reikalavimas mokėti papildomą mokestį už jiems suteikto viešojo telekomunikacijų tinklo naudojimą privačiais tikslais, nustatytą pagal kriterijus, nenumatytus minėtame 11 straipsnyje (sprendimas Nuova società di telecomunicazioni), neatitinka šios sistemos.
27.
Bent jau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir šios bylos dėl prejudicinio sprendimo šalys neabejoja, kad tokia pati išvada taikytina 1998 m. Telecom Italia už licenciją sumokėtam mokesčiui, kurio dydis apskaičiuotas atsižvelgiant į iš veiklos gaunamas bruto pajamas.
28.
Vis dėlto, be šio konstatavimo, reikia išsiaiškinti, ar, nepaisant mokesčio prieštaravimo Direktyvai 97/13, negalima būtų pratęsti jo galiojimo vieneriems metams pagal 22 straipsnį, kurio formuluotė matyti pačios direktyvos 26 ir 27 konstatuojamosiose dalyse.
B — Direktyvos 97/13 22 straipsnio tikslas
29.
Šio straipsnio pavadinimas „Leidimai, galiojantys įsigaliojus šiai direktyvai“, skaitomas kartu su 26 konstatuojamosios dalies pradžia (
22
), yra pirmas įrodymas, kad juo siekiama apsaugoti ankstesnes koncesijas, dar galiojančias pagal suderintą tvarką tam, kad būtų apsaugotos visai teisinei bendruomenei priklausančios vertybės. Šiuo tikslu Direktyvos 97/13 22 straipsnio 2 dalimi valstybėms narėms leidžiama pratęsti leidimų (
23
), kuriems taikoma nauja tvarka, galiojimą.
30.
Tačiau šiam siekiui apsaugoti ankstesnius (leidimus) (
24
) yra nustatytos ribos. Pirmiausia Direktyvos 97/13 22 straipsnio 1 dalyje nustatyta galutinė data (
25
), nes joje nacionalinis teisės aktų leidėjas įpareigojamas iki 1999 m. sausio 1 d. suderinti šiuos leidimus su direktyvos sąlygomis. Ši data pakartota šio straipsnio 3 dalies pirmojoje pastraipoje, ir suėjus šiam terminui šiuose leidimuose nustatyti įpareigojimai, kurie nebuvo suderinti, laikomi negaliojančiais. Yra numatyti ir kiti įpareigojimai, ir tai aiškiai parodo 2 dalis, kurioje įtvirtintas draudimas palikti galioti sąlygas, suteikiančias specialias ar išimtines teises, ir sąlygas, kurios padaro žalos tretiesiems asmenims.
31.
Direktyvos 97/13 22 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į ankstesniems leidimams taikomas „sąlygas“, kurių galiojimas gali būti pratęstas, išskyrus sąlygas, suteikiančias „specialias ar išimtines teises“, kurios galioja iki 1997 m. gruodžio 31 dienos. Šio straipsnio 3 dalyje kalbama apie su leidimais susijusius „įpareigojimus“, kurie gali likti galioti iki 1998 m. gruodžio 31 dienos. Šie „įpareigojimai“ yra sąlygų dalis (ši sąvoka apima tiek teises, tiek pareigas). Kadangi 3 dalis prasideda žodžiais „nepažeidžiant 2 dalies nuostatų“, su „specialiomis ar išimtinėmis teisėmis“ susiję įpareigojimai negali būti pratęsti iki 1998 m. gruodžio 31 dienos. Šis sisteminis aiškinimas atsižvelgiant į 22 straipsnio formuluotę paneigia Italijos vyriausybės atstovo teismo posėdyje išreikštą nuomonę dėl prejudicinio klausimo, remiantis kuria abi nuostatas reikia aiškinti atskirai, tarsi būtų kalbama apie visiškai nesusijusias normas.
32.
Taigi valstybės narės turėjo suderinti savo teisės aktus su Direktyva 97/13 iki 1997 m. gruodžio 31 d., tačiau ankstesni leidimai galėjo būti pratęsti vieneriems metams, net jei prieštaravo šiai direktyvai, jei tik nesuteikė jokios išimtinės teisės ir nepažeidė trečiųjų asmenų teisių. Pastaruoju atveju nustatytas 1998 m. gruodžio 31 d. terminas yra besąlyginė riba.
33.
Direktyvos 97/13 26 konstatuojamoji dalis paneigia šį požiūrį, nes pagal ją negaliojantys yra leidimai, kuriuose „nustatytos Bendrijos teisei prieštaraujančios sąlygos, ypač suteikiančios licencijos gavėjui specialias arba išimtines teisės, (kurios) <…> yra laikomos negaliojančiomis nuo atitinkamuose Bendrijos teisės aktuose nurodytos datos; <…> valstybės narės galėtų pratęsti kitų suteiktų teisių, kurios neturi įtakos kitų įmonių interesams <…>, galiojimo laikotarpį, siekdamos išvengti ieškinių dėl žalos atlyginimo“.
34.
Todėl akivaizdu, kaip teigia Telecom Italia atstovas, kad teisės aktų leidėjas norėjo suteikti ilgesnį laikotarpį, kad leistų priderinti laisvai konkurencijai neprieštaraujančius koncesijų sutartis ir leidimus, nes jie nekelia grėsmės siekiui suderinti Bendrijos teisę.
C — Dėl ankstesnių koncesijų kainos
35.
Telecom Italia sumokėto mokesčio, kurį pagrindinėje byloje ji prašo grąžinti, nagrinėjimas reikalauja analitinio vertinimo, nes, jei būtų manoma, kad mokestis, mokamas už suteiktas išimtines ar specialias teises, ar kad jo išsaugojimas pažeidžia trečiųjų asmenų interesus, jis negalėtų būti toliau taikomas 1998 metais.
36.
Pirmiausia reikia atmesti antrąją galimybę. Iš tikrųjų monopolinę padėtį praradusios įmonės įpareigojimo mokėti mokestį laikinas pratęsimas ne tik „nepažeidžia trečiųjų asmenų“ interesų, bet palengvina jų užduotį, nes buvęs koncesijos turėtojas turi papildomų sąnaudų.
37.
Tą patį galima pasakyti apie pirmąją galimybę, nes ginčijama priemonė nesuteikia „specialių ar išimtinių teisių“, o tik užtikrina, kad už jas būtų atlyginta. Vis dėlto būtų absurdiška nutraukti nagrinėjimą šioje vietoje, nes atlyginimas glaudžiai susijęs su šia privilegijuota padėtimi, kurią nauji teisės aktai siekia panaikinti. Kitaip tariant, Direktyvos 97/13 22 straipsnis draudžia, kad po 1997 m. gruodžio 31 d. telekomunikacijų paslaugas teiktų viena įmonė ar keli specialių teisių turėtojai ir šis draudimas būtinai turi įtakos apmokestinimui tokiomis sąlygomis.
38.
Todėl Telecom Italia teisingai mano, jog dėl to, kad nuo 1998 m. sausio 1 d. ji nustojo būti vienintele telekomunikacijų paslaugų teikėja Italijoje, nuo to momento ji neteko pareigos valstybės biudžetui mokėti sumą, atitinkančią koncesijos mokestį, taigi nėra priežasčių, dėl kurių de lege data ar de lege ferenda būtų galima pateisinti jo mokėjimo pratęsimą. Nei direktyvos tekstas, nei jos esmė neleidžia padaryti kitokios išvados.
39.
Direktyva 97/13 siekiama įgyvendinti Bendrijos tikslą liberalizuoti elektroninių telekomunikacijų rinką, skatinant konkurenciją taip, kad įmonėms draudžiama nustatyti daugiau apribojimų ar mokesčių nei būtina (
26
), apribojama valstybių narių apmokestinimo kompetencija, įpareigojant jas nenustatyti kitų mokesčių, nei numatė Bendrijos teisės aktų leidėjas (
27
). Siekiant įtvirtinti visų konkurentų lygybę pačiu jautriausiu, t. y. patekimo į rinką momentu, laikantis skaidrumo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų, ir taip panaikinti iš praeities „paveldėtą“status quo (
28
), reikalavimas Telecom Italia mokėti ankstesnės koncesijos mokestį atitinkantį mokestį 1998 m. galėtų būti taikomas, tik jei ši įmonė turėtų pranašumą, kurį reikėtų panaikinti, ir šis apmokestinimas būtų vienintelė priemonė užtikrinti tokią lygybę.
40.
Nors kalbama apie klausimą, į kurį atsakyti turi prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas, neįrodyta, kad šiuo konkrečiu momentu (1998 m. sausio 1 d.) anksčiau monopolinę padėtį Italijoje užėmusi įmonė buvo palankesnėje padėtyje nei jos konkurentės. Be to, mano manymu, jei taip ir būtų, geriausia priemonė sudaryti lygias galimybes būtų ne vieno iš kategorijos (išimtinė koncesija) elemento (mokesčio mokėjimas), kuris draudžiamas pagal Bendrijos teisę (
29
), išsaugojimas, o kitų šios tvarkos nustatytų priemonių taikymas dominuojančioms įmonėms, užtikrinant šią lygybę, nustatant specifinius įpareigojimus (kuriuos Italia Telecom atstovas per posėdį dėl šio prejudicinio klausimo pavadino „asimetriniais“). Kaip pavyzdį galima nurodyti Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4a straipsnį, kuris įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad specialias ar išimtines teises turinčios įmonės suteiktų prieigą prie jų balso telefonijos paslaugų ar viešojo tinklo bet kuriai įmonei, turinčiai leidimą teikti tokias paslaugas ar tiekti tinklus (
30
).
VI — Išvada
41.
Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, siūlau taip atsakyti į Lacijaus regiono administracinio teismo pateiktą klausimą:
„1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų, o būtent jos 11, 22 ir 25 straipsniai draudžia valstybėms narėms reikalauti, kad anksčiau turėjusi išimtinę koncesiją ar specialias teises įmonė, šiuo metu turinti individualią licenciją, iki 1998 m. gruodžio 31 d. mokėtų 11 straipsnyje nenumatytus mokesčius ar rinkliavas.“
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	Ne vienerius metus pateikdamas savąjį Bendrijos teisės nuostatų, nurodytų prašymuose priimti prejudicinius sprendimus, kurių šaltiniai ir kuriuos grindžiančios faktinės aplinkybės yra labai skirtingi, aiškinimą, generalinis advokatas tampa panašus į dailininką, kuris vieną kartą ant drobės jau nutapęs paveikslą, jį tapo iš naujo su naujomis detalėmis ir atspalviais, nes pasikeitė apšvietimas, aplinka ar jo paties dvasinė būsena. Geras pavyzdys yra Franciskas Goja ir jo „Apsirengusi macha ir „Nuoga macha““. Be akivaizdžių skirtumų, subtiliausi potėpiai „Apsirengusioje machoje“ yra sodrūs ir gausūs, tarsi dailininkas būtų skubėjęs nuspalvinti paveikslą, visai priešingai akademiniam tobulumui „Nuogoje machoje“, kuri nutapyta su smulkiomis detalėmis ir labai kruopščiai, kaip reikalavo aplinkybės, ką parodo fotelio, pagalvės ir antklodės pavaizdavimas, ir tai, be abejo, atspindi dailininko aistrą Cayetana de Silva y Álvarez de Toledo, XIII-ajai Albos hercogienei.
(
3
)	OL L 117, p. 15.
(
4
)	C-291/01 ir C-293/01, Rink. p. I-9499.
(
5
)	C-250/02–C-253/02 ir C-256/02, nepaskelbta Rinkinyje.
(
6
)	C-339/04, Rink. p. I-6917.
(
7
)	C-392/04 ir C-422/04, Rink. p. I-8559.
(
8
)	C-327/03 ir C-328/03, Rink. p. I-8877.
(
9
)	Nuodugnesnė šios rinkos plėtros Bendrijoje analizė pateikta mano 2004 m. gruodžio 9 d. išvados byloje ISIS Multimedia ir Firma 02 3–5 punktuose, 2005 m. spalio 27 d. išvados byloje Nuova società di telecomunicazioni 3–6 punktuose, 2007 m. vasario 27 d. išvados byloje, kurioje 2007 m. liepos 14 d. buvo priimtas sprendimas Telefonica 02 Czech Republic (C-64/06, Rink. p. I-4887), 4–7 punktuose ir 2007 m. birželio 28 d. išvados byloje Deutsche Telekom (C-262/06, nagrinėjama Teisingumo Teisme) 5 ir 6 punktuose.
(
10
)	2002 m. gruodžio 12 d. išvados byloje Albacom ir Infostrada 2–4 punktai, Nuova società di telecomunicazioni 7–10 punktai, ISIS Multimedia ir Firma 02 7 ir 8 punktai, 2006 m. kovo 16 d. išvados byloje i-21 Germany y Arcor 6–9 punktai.
(
11
)	Išvadų bylose Albacom e Infostrada 5 punktas, ISIS Multimedia ir Firma 02 9 punktas, Nuova società di telecomunicación 11 punktas, i-21 Germany ir Arcor 10 ir 11 punktai.
(
12
)	Išnaša nereikšminga versijai lietuvių kalba.
(
13
)	Patvirtintas 1973 m. kovo 29 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 156 (1973 m. gegužės 3 d.Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana, toliau – GURI, paprastas priedas Nr. 13, p. 2).
(
14
)	Informacija, susijusi su mokesčio apskaičiavimu, pateikta sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (p. 6 ir 7).
(
15
)	Disposizioni urgenti per l’esercizio dell’attività radiotelevisiva (GURI, Nr. 249, 1996 m. spalio 23 d., p. 33)
(
16
)	GURI, Nr. 300, 1996 m. gruodžio 23 d., p. 16.
(
17
)	Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo, GURI, Nr. 177 paprastas priedas, 1997 m. liepos 31 d., p. 5).
(
18
)	Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni, GURI, Nr. 221 paprastas priedas, 1997 m. rugsėjo 22 d., p. 5).
(
19
)	1998 m. vasario 5 d. Potvarkiu (GURI, Nr. 63, 1998 m. kovo 17 d., p. 27) iždo, biudžeto ir ekonomikos planavimo ministras, remdamasis 1997 m. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 318 6 straipsniu, nustatė individualių licencijų turėtojams pareigą valstybės kasoms mokėti: a) mokestį atlyginant licencijos siuntimo ir išdavimo sąnaudas, mokėtiną pateikiant prašymą (3 straipsnis); b) metinį mokestį, skirtą padengti su paslaugos valdymo kontrole susijusias sąnaudas (4 straipsnis); c) metinį mokestį už naudojimąsi ribotais ištekliais (5 straipsnis); ir d) metinį mokestį už veiklai būtinų numerių suteikimą (6 straipsnis).
(
20
)	Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (GURI, Nr. 302 paprastas priedas, 1998 m. gruodžio 29 d., p. 5).
(
21
)	Ši data yra logiška, atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjo siekį liberalizuoti telekomunikacijų rinką iki 1998 m. sausio 1 d., kuris buvo išreikštas 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvoje 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijos paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10), iš dalies pakeistoje 1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB (OL L 74, p. 13). Šis įsipareigojimas atsispindi Direktyvos 97/13 pirmoje konstatuojamojoje dalyje, kaip buvo pabrėžta Teisingumo Teismo (sprendimo Albacom ir Infostrada 35 punktas) ir kaip pats pažymėjau išvados byloje Nuova società di telecomunicazioni 45 ir 46 punktuose.
(
22
)	„<…> direktyva yra taikoma šiuo metu vykstančiam ir ateityje vyksiančiam leidimų išdavimui; <…> kai kurios licencijos buvo išduotos ilgesniam laikotarpiui nei iki 1999 m. sausio 1 d. <…>“.
(
23
)	Direktyvos 97/13 2 straipsnio 1 dalies a punkte leidimai apibrėžti kaip „bet kokie leidimai, nustatantys specifines telekomunikacijų sektoriui teises ir pareigas ir leidžiantys bendrovėms teikti telekomunikacijų paslaugas bei, kur reikia, steigti ir/arba valdyti telekomunikacijų tinklus šioms paslaugoms teikti, išduodami toliau apibrėžtų „bendrojo leidimo“ arba „individualios licencijos“ forma <…>“.
(
24
)	Šis praeities ilgesys verčia mane prisiminti frazę, kuria Tomas Manas pradeda savo tetralogiją „Juozapas ir jo broliai“: „Gilus yra praeities šulinys. Ar tik nederėtų vadinti jo bedugniu <…>, kai kalbame ir klausinėjame išimtinai apie praeitį žmogaus, tos mįslingos būtybės, nuo kurios neatskiriama ir mūsų pačių žemiškai saldi ir nežemiškai vargana būtis ir kurios paslaptis dėl labai suprantamų priežasčių yra visų mūsų kalbų bei svarstymų alfa ir omega, visas kalbas daranti neatidėliotinas ir ugningas, o visus klausinėjimus – primygtinius“ (vertė Antanas Gailius, Alma littera, Vilnius, 1996).
(
25
)	Kuri, remiantis 22 straipsnio 3 dalies antrąja pastraipa, gali būti pratęsta.
(
26
)	Išvadų bylose Nuova società di telecomunicazioni 11 punktas, ISIS Multimedia y Firma 02 9 punktas ir e i-21 Germany y Arcor 10 punktas.
(
27
)	Sprendimo Albacom ir Infostrada 38 punktas ir mano išvados šioje byloje 52 punktas.
(
28
)	Išvados byloje ISIS Multimedia ir Firma 02 25 ir 26 punktai.
(
29
)	Dėl šios priežasties Komisijos argumentai, kad nereikia atsižvelgti į atvejus, kai nacionalinis teismas konstatuoja įmonės, iki Direktyvos 97/13 įsigaliojimo turėjusios išimtines ar specialias teises, dominuojančią padėtį, nėra tinkami. 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Mobistar ir Belgacom Mobile (C-544/03 ir C-545/03, Rink. p. I-7723) šiuo atveju neturi reikšmės, nes jame kalbama apie vietinį mokestį, taikomą telekomunikacijų infrastruktūrai (judriojo ryšio antenoms, stiebams ir bokštams), kuris iš principo pagal Bendrijos teisę yra teisėtas, tačiau tam tikromis aplinkybėmis gali pažeisti konkurenciją ir dėl to prieštarauti 1996 m. sausio 16 d. Komisijos direktyvos 96/2/EB (OL L 20, p. 59) 3c straipsniui, o nagrinėjamoje byloje teismas susiduria su akivaizdžiai Europos Sąjungos teisei prieštaraujančiu mokesčiu.
(
30
)	Šie „nauji Bendrijos teisės aktai“ telekomunikacijų srityje (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (vadinamoji Prieigos direktyva), 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva), 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) ir 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), priimtos 2002 m. kovo 7 d., OL L 108, p. 7, 21, 33 ir 51) numato specialias pareigas rinkoje dominuojančioms įmonėms, tarp kurių yra įmonių, kurios pakeitė buvusias monopolijas.