62005CC0169_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1.
Tarybos direktyva 93/83/EEB(2) numato, kad kabelinės retransliacijos srityje autorių teisės ir gretutinės teisės(3) turi būti administruojamos kolektyviai, siekiant supaprastinti tokių teisių įgyvendinimą, taip suteikiant daugiau saugumo. Tam tikslui 9 straipsnio 2 dalis nustato organizacijos, kuriai gali būti patikėtas tokios užduoties įgyvendinimas, parinkimo kriterijus tuo atveju, kai teisių turėtojas nėra perdavęs savo teisių konkrečiai organizacijai.
2. Belgijos Cour de cassation
(Kasacinis teismas) nėra tikras dėl perduodamų teisių apimties pastaruoju atveju; šio teismo nuomone, nėra aišku, ar šios teisės apsiriboja atstovaujamų asmenų ekonominių interesų administravimu, ar jos taip pat apima teisę suteikti leidimą retransliuoti arba atsisakyti suteikti leidimą retransliuoti saugomą kūrinį.
3. Be to, pagrindinės bylos dalykas taip pat yra atlikėjų atliekamų kūrinių audiovizualinio naudojimo teisė, kuri, kaip paaiškinsiu toliau, pagal Belgijos teisę priklauso gamintojams. Tai kelia klausimą, ar pagal Direktyvą 93/83 su šia teise susijusios teisės taip pat turi būti įgyvendinamos kolektyviai.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
4. Aš jau minėjau, kad Direktyva 93/83 yra siekiama garantuoti teisinį saugumą autorių teisių ir gretutinių teisių srityje, kiek tai yra susiję su transliavimu Bendrijoje, visų pirma palydovinio transliavimo ir kabelinės retranliacijos atveju(4), pašalinant tam tikrus nacionalinių įstatymų skirtumus (preambulės penkta ir aštunta konstatuojamosios dalys). Teisės aktų suderinimo trūkumas neleidžia ūkio subjektams būti tikriems, kad jie iš tiesų įsigijo visas atitinkamas teises, ir dėl šios priežasties sistema yra sukurta su intelektine nuosavybe susijusių teisių sutartinio perdavimo ir kolektyvinio įgyvendinimo principo pagrindu (preambulės dešimta, dvidešimt septinta ir dvidešimt aštunta konstatuojamosios dalys).
5. Direktyvos 1 straipsnio 3 dalis numato, kad „kabelinė retransliacija“ yra „viešam priėmimui skirtų televizijos ar radijo programų pradinio perdavimo iš kitos valstybės narės vieliniu ar bevieliu ryšiu, įskaitant ir palydovinį ryšį, vienalaikis, nepakeistas ir nesutrumpintas retransliavimas viešam priėmimui kabeline ar mikrobange sistema“.
6. Direktyvos III skyrius „Kabelinis retransliavimas“ prasideda 8 straipsniu, kurio 1 dalis reikalauja, kad valstybės narės užtikrintų, jog, jų teritorijoje kabeliu retransliuojant kitų valstybių narių programas, būtų gerbiamos taikomos intelektinės nuosavybės teisės ir kad toks retransliavimas būtų vykdomas remiantis individualiomis ar kolektyvinėmis sutartimis, sudarytomis su sektoriuje veikiančiais ūkio subjektais.
7. Remiantis direktyvos preambulėje nustatytais tikslais, jos 9 straipsnio 1 dalis numato, kad „autorių ir gretutinių teisių turėtojų teise suteikti kabelinio tinklo operatoriui leidimą retransliuoti ar jo nesuteikti būtų galima naudotis tik per atlygio surinkimo organizaciją“, o pastaroji 1 straipsnio 4 dalyje yra apibrėžiama kaip „bet kuri organizacija, kurios vienintelė užduotis ar viena iš pagrindinių užduočių – tvarkyti ir administruoti autorių arba gretutines teises“.
8.
9 straipsnio 2 dalis numato, kad tais atvejais, kai teisės turėtojas savo teisių valdymo nėra perdavęs atlygio surinkimo organizacijai, tariama, kad atlygio surinkimo organizacijai, kuriai pavesta valdyti tos pačios kategorijos teises, yra „pavesta“(5) valdyti jos teises. Jei yra daugiau nei viena tokia atlygio surinkimo organizacija, teisių turėtojas gali laisvai pasirinkti bet kurią iš jų. „Šioje dalyje nurodytas teisių turėtojas turi tokias pat teises ir pareigas, kylančias iš sutarties tarp kabelinių tinklų operatoriaus ir atlygio surinkimo organizacijos, kuri laikoma įgaliota valdyti jo teises, kaip ir teisių turėtojai, kurie įgaliojo tą atlygio surinkimo organizaciją < ... > “
9. 10 straipsnis numato, kad 9 straipsnis netaikomas teisėms, kuriomis transliavimo organizacija naudojasi pati perduodama programas neatsižvelgiant į tai, ar tos teisės jai priklauso, ar jas jai perleido autoriai arba gretutinių teisių turėtojai.
B – Belgijos teisės aktai
10. 1994 m. birželio 30 d. Įstatymo(6) 51 straipsnis numato, kad autoriai ir gretutinių teisių turėtojai turi išimtinę teisę leisti jų kūrinių kabelinę retransliaciją. 36 straipsnio 1 dalis numato, kad, išskyrus atvejus, kai yra susitarta kitaip, atlikėjai gamintojui perleidžia išimtinę teisę savo atlikimą naudoti audiovizualiai.
11. 53 straipsnio pirmosios dvi dalys į Belgijos teisę pažodžiui perkelia direktyvos 9 straipsnio 1 ir 2 dalis.
III – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
12. Uradex SCRL, atlikėjų teises valdanti organizacija, kreipėsi į Tribunal de Première Instance de Bruxelles
(Briuselio pirmosios instancijos teismą) dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo prieš Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution
(toliau – RTD) ir Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision
(toliau – BRUTELE) dėl kabelinės retransliacijos negavus leidimo.
13. Jos prašymą atmetus, Uradex SCRL
pateikė apeliacinį skundą, kurį 1998 m. birželio 25 d. Sprendimu Briuselio Cour d’appel
(Apeliacinis teismas) iš dalies patenkino, nuspręsdamas, kad atlygio surinkimo organizacijos turi teisę suteikti leidimą retransliuoti arba atsisakyti suteikti leidimą kabelinei retransliacijai dėl visų kūrinių atlikimo, jei joms buvo patikėtas tokios teisės valdymas. Tačiau jei jis joms nebuvo patikėtas, atsižvelgiant į iš esmės fiduciarinį jų užduoties pobūdį, jų vaidmuo apsiriboja atlyginimo surinkimu ir jo perdavimu teisės turėtojui.
14. Cour d’appel
pridūrė, kad audiovizualinių kūrinių atveju tokios rūšies įstaiga nagrinėjamą teisę turi tik tuo atveju, jei šios teisės vis dar priklauso atlikėjams. Kadangi 1994 m. birželio 30 d. Įstatymo 36 straipsnio 1 dalis numato, jog preziumuojama, kad šių asmenų teisės yra perleistos gamintojui, Uradex
negali valdyti šių teisių, jei ji neįrodo tokią prezumpciją panaikinančių susitarimų buvimo fakto arba neįrodo, kad ji veikia pačių gamintojų vardu, o tai šioje byloje nebuvo nustatyta.
15. Šiuo pagrindu Cour d’appel
uždraudė BRUTELE be Uradex
leidimo retransliuoti atlikėjų, kuriems Uradex
neabejotinai atstovauja, neaudiovizualinius kūrinius ir atmetė likusią apeliacinio skundo dalį.
16. Uradex
pateikė kasacinį skundą, kuriame nurodė, jog Belgijos įstatymo 53 straipsnis, o kartu ir direktyvos 9 straipsnis, numato, kad, nesant tiesioginio įgaliojimo, atlygio surinkimo organizacija, kuriai tariamai buvo suteiktos teisės, taip pat turi teisę spręsti dėl teisių pardavimo, ir kūrinių atlikimo per radiją ir televiziją atveju yra nesvarbu, kad šios teisės galėjo būti perleistos tretiesiems asmenims.
17. Kilus ginčui dėl šių klausimų, Cour de cassation
sustabdė bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikė šį prejudicinį klausimą:
„Ar < ... > direktyvos 9 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama kaip reiškianti, jog tais atvejais, kai viena atlygio surinkimo organizacija yra laikoma įgaliota valdyti autoriaus teisių ar gretutinių teisių turėtojo teises, kurių jis neperdavė valdyti atlygio surinkimo organizacijai, ši organizacija neturi teisės naudotis šio teisių turėtojo teise suteikti kabelinio tinklo operatoriui leidimą kūrinių kabelinei retransliacijai ar jo nesuteikti, nes jai patikėta valdyti tik piniginius šio teisių turėtojo teisių aspektus?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
18. Per EB Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnyje nustatytą terminą rašytines pastabas pateikė pagrindinės bylos šalys, Komisija ir Švedijos bei Italijos vyriausybės.
19. 2006 m. sausio 19 d. posėdyje argumentus žodžiu išdėstė Komisija ir Uradex, RTD ir BRUTELE atstovai.
V – Pateikto prejudicinio klausimo analizė
A – Naudojimasis autorių ir gretutinėmis teisėmis
20. Šioms teisėms, tradiciškai priskiriamoms intelektinės nuosavybės teisių grupei(7), būdinga tai, kad jos suteikia kūrinio, kuris yra asmens protinių pastangų produktas, autoriui šio kūrinio naudojimo(8) kontrolės teisę, apimančią šios teisės neturtinį elementą, taip pat jos ekonominį elementą, susijusį su atlyginimo už kūrinio naudojimą gavimu(9) .
21. Išskyrus atvejus, kai yra duotas priešingas sutikimas, bet kuris asmuo, norintis viešai transliuoti saugomą kūrinį, turi prašyti ir gauti teisių turėtojo leidimą, kuris turi būti duodamas sudarant licencijos sutartį, kuri gali būti išimtinė arba, kitu atveju, leidžianti panaudoti kūrinį vienu, keliais ar visais įmanomais būdais. Taigi, tradiciškai tokių teisių apimtis priklauso nuo kiekvieno konkretaus atvejo.
22. Tačiau, neatsižvelgiant į jų akivaizdžiai individualią prigimtį, tokios teisės nuo neatmenamų laikų buvo įgyvendinamos kolektyviai per „autorių organizacijas“ ar, ne nuo tokių senų laikų, per „atlygio surinkimo organizacijas“. Tais atvejais, kai atskiras teisių valdymas nėra įmanomas dėl atkūrimo skaičiaus ir galimų būdų, tokia eksploatavimo forma plačiai paplito, užtikrindama atlyginimą teisių turėtojams.
23. Kolektyvinis valdymo modelis, kuris buvo išplėstas įtraukiant susijusias, gretutines ar artimas teises, įskaitant pagrindinėje byloje nagrinėjas atlikėjų teises(10), yra sukurtas siekiant užtikrinti, kad atlikėjai galėtų kontroliuoti tai, kas daroma su jų kūriniais, o tai ne visada yra įmanoma veikiant individualiai. Valdymo subjektas grupės vardu valdo, stebi, surenka ir paskirsto autorinį atlyginimą.
24. Bendrijos teisinė sistema negalėjo ignoruoti šio sektoriaus. Jo ekonominė svarba(11) veikia vienos bendros rinkos kūrimą(12), skatindama investicijas, augimą ir užimtumą; be to, jo apsauga tarnauja kitiems tikslams, pavyzdžiui, kultūrinio kūrybingumo, tapatybės ir įvairovės skatinimui, kurie yra ne tik yra tikslas, bet taip pat Europos vystymo priemonė.
25. Abu šie aspektai išplaukia iš acquis communautaire
šioje srityje.
B – Du Bendrijos teisės derinimo intelektinės nuosavybės srityje etapai
26. Buvo pastebėta(13), kad nuo neatmenamų laikų autorių teisės, kurių pripažinimą daugiausia nulėmė spausdinimo išradimas(14), buvo glaudžiai susijusios su technikos pažanga. Šis ryšys taip pat aiškiai matomas Bendrijos teisės derinimo procese, kurį skatino viena po kitos įvykusios technologinės revoliucijos(15), dariusios poveikį vadinamajai informacinei visuomenei. Galima išskirti du šio proceso etapus(16) .
27. Pirmasis etapas, prasidėjęs praeito šimtmečio devintajame dešimtmetyje ir kurio pradžia siejama su Žaliosios knygos dėl autorių teisių ir technologinių iššūkių(17) paskelbimu, susideda iš penkių direktyvų, įskaitant direktyvą, esančią šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalyku(18), kuria siekiama atsižvelgti į kabelinės televizijos ir palydovinės televizijos poveikį(19) bei į nuolatinį informacinių technologijų tobulėjimą(20) .
28. Antrasis etapas prasidėjo priėmus Direktyvą 2001/29, kurią priimti paskatino skaitmeninių technologijų ir interaktyvių sistemų pažanga. Vėliau buvo priimta Direktyva 2001/84/EB, susijusi su meno kūrinio autoriaus teise į pardavus kūrinį gauto pelno dalį(21) . Šiuo metu antrąjį etapą užbaigia Direktyva 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo(22) .
29. Šiame vystymesi matome abu su Bendrijos teisės sistema susijusius autorių teisių aspektus (ekonominį ir novatoriškąjį). Pirmojoje direktyvų grupėje atsižvelgiama į poreikį panaikinti kliūtis pramonei ir laisvam prekių bei paslaugų judėjimui, kurias kelia siauras nacionalinis požiūris į tokias teises(23), o antrajai grupei priklausančiomis direktyvomis siekiama užtikrinti suderintą intelektinės nuosavybės kūrėjų teisių apsaugą(24) .
C – Direktyva 93/83
30. Direktyva 93/83 yra pirmosios stadijos dalis ir, kiek tai yra susiję su intelektine nuosavybe, reglamentuoja palydovinės ir kabelinės televizijos transliacijų tarp šalių klausimus(25) .
31. Pastarasis transliavimo būdas kelia neaiškumų ūkio subjektams, kurių veikla apsiriboja tuo pat metu vykdomu televizijos programų, kurios nekeičiamos ir kurių turinys buvo nustatytas iš anksto, transliavimu į keletą šalių. Reikalavimas, kad jie gautų kiekvieno atitinkamų teisių turėtojo leidimą, yra neįgyvendinama užduotis. Be to, dėl tarpvalstybinio tokios veiklos pobūdžio toks sprendimas reikštų, kad prašymai suteikti leidimus turi būti pateikiami atsižvelgiant į skirtingų nacionalinių sistemų reikalavimus. Tokiomis aplinkybėmis individualių sutikimų sistemos galiojimas galėtų sudaryti rimtų kliūčių sklandžiam vidaus rinkos transliacijų srityje veikimui.
32. Dėl šios priežasties buvo būtina priimti teisės aktus, kurie numatytų, kad transliavimo procese dalyvaujantys ūkio subjektai turi gauti teisų turėtojų sutikimą dėl kūrinių, kuriuos jie ketina parduoti, sumokėdami šiems asmenims atitinkamą atlyginimą. Kitaip tariant, kaip nurodyta direktyvos preambulėje, buvo siekiama pašalinti teisinį nesaugumą, kurį sukuria nacionalinių taisyklių autorių teisių srityje skirtumai, išsaugant šią teisę suderinta forma sutarčių pagrindu(26) .
33. Šiam tikslui įgyvendinti buvo dvi galimybės: privalomos licencijos(27) arba kolektyvinis valdymas(28) . Bendrijos teisės aktų leidėjas buvo labiau linkęs pasirinkti pastarąjį, palankesnį autorių teisėms. Tokia teisių įgyvendinimo forma mažiau pažeidė teisių turėtojų autonomiją ir ja buvo siekiama pusiausvyros tarp išimtinių teisių įgyvendinimo ir transliavimo organizacijų, kurios turi būti tikros, kad įsigijo visas su transliavimu susijusias teises, pasitikėjimo(29) .
34. Dėl pirmiau nurodytų priežasčių direktyva saugo autorių teises ir gretutines teises, numatydama susitarimus tarp teisių turėtojų ir transliavimo organizacijų (8 straipsnis) bei visais atvejais reikalaudama kolektyvinio valdymo (9 straipsnio 1 dalis). Noras užkirsti kelią bet kokiam nevykdymui yra 9 straipsnio 2 dalies, kuri numato, kad asmenų, nesančių sutarties šalimis, teisių valdymas perduodamas atitinkamai atlygio surinkimo organizacijai, taip ūkio subjektui užtikrinant, kad jis įsigijo visas reikalingas teises, pagrindas.
35. Dabar, pateikus šiuos paaiškinimus, galima imtis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikto sudėtingo klausimo nagrinėjimo, siekiant išsiaiškinti, ar tokiu atveju organizacijos turimos atstovavimo teisės apima su intelektine nuosavybe susijusias teises, įskaitant teisę duoti leidimą retransliuoti, ar vis dėlto jos yra susijusios tik su ekonominiais šių teisių aspektais.
D – Kolektyvinio valdymo išplėtimas sutarties šalimis nesantiems teisių turėtojams
36. Mano nuomone teisūs yra tik tie, kurie, kaip Komisija, Švedijos ir Italijos vyriausybės bei Uradex, tvirtina, kad įstatymu suteiktos teisės taip pat apima ir teisę duoti leidimą retransliacijai. Bet koks kitoks šios nuostatos aiškinimas kenktų jos tikslui.
37. Iš tiesų, jei pagrindinis Direktyvos 93/83 tikslas yra apsaugoti kabelinių tinklų operatorius nuo sunkumų, kuriuos kelia individualus teisių įsigijimas, užtikrinant, kad teisių turėtojams būtų teisingai atlyginta, nenuginčijama yra tai, kad valdymas apima teisę priimti sprendimą dėl leidimo naudoti intelektinį kūrinį davimo. Ši teiginį galima pagrįsti įvairiais argumentais.
38. Visų pirma vienintelis patvirtinimo, kad ūkio subjektas įsigijo visus į programą įtrauktus kūrinius, būdas yra preziumuoti, jog teisių turėtojai tiesiogiai ar netiesiogiai sutinka su tuo, kad šie kūriniai būtų transliuojami, ir tai yra teisėta prezumpcija, jei direktyvos 9 straipsnio 2 dalis yra suformuluota kaip suteikianti atlygio surinkimo organizacijai visas nagrinėjamas teises be jokių išimčių, visų pirma pirminę teisę, kuri yra nematerialaus turto, susijusio su autorių teisėmis, naudojimas.
39. Šios nuostatos struktūra ir formuluotė tai patvirtina. 9 straipsnio 1 dalis įtvirtina kolektyvinio valdymo principą, numatydama, kad „teise suteikti kabelinio tinklo operatoriui leidimą retransliuoti ar jo nesuteikti būtų galima naudotis tik per atlygio surinkimo organizaciją“, o 9 straipsnio 2 dalis nustato tokios organizacijos, kuriai patikėta su savo pasirinkimo aiškiai nenurodžiusiais teisių turėtojais susijusi užduotis, parinkimo kriterijus(30) . Be to, tokie teisių turėtojai turi tokias pat audiovizualinės bendrovės ir atlygio surinkimo organizacijos susitarime numatytas teises ir pareigas, kaip ir organizaciją pasirinkę teisių turėtojai. Jei tikslas yra užtikrinti, kad transliavimo organizacija gerbtų nagrinėjamas teises, joks kitas aiškinimas nėra galimas.
40. Kitaip tariant, 9 straipsnio 1 dalies formuluotė reiškia, kad privalomas kolektyvinis teisių valdymas neapsiriboja tik turtiniais aspektais ir, kaip pabrėžia Švedijos ir Italijos vyriausybės, 9 straipsnio 2 dalyje esančio žodžio „teisės“ reikšmė nesiskiria nuo šio žodžio, naudojamo 9 straipsnio 1 dalyje, reikšmės.
41. Be to, būtų paradoksalu numatyti su ekonominiu atlygiu susijusių teisių suteikimą pagal nutylėjimą, tačiau nepadaryti to paties jo prius, t. y. leidimo retransliuoti, už kurį yra atlyginama šiuo mokėjimu, atžvilgiu.
42. Galiausiai, jei teisių turėtojai, kurie nepatikėjo savo teisių konkrečiai atlygio surinkimo organizacijai, galėtų kiekvienas atskirai prieštarauti dėl kabelinės retransliacijos, nurodydami kitas nei numatytos kolektyvinėje sutartyje priežastis, arba sutikti neatsižvelgdami į sąlygas, dėl kurių buvo susitarta kolektyviai, šiame sektoriuje toliau vyrautų teisinis nesaugumas, panaikinantis bet kokį Bendrijos teisės normos praktinį poveikį.
E – Individualus teisės suteikimo tretiesiems asmenims atvejis
43. Kolektyvinis teisių valdymas yra susijęs išimtinai su kabelinės retransliacijos teisėmis ir atitinkamu atlygiu(31), tačiau jis neturi įtakos kitų teisių turėtojų turimoms teisėms, pvz., teisei sunaikinti kūrinį, kuri išlieka nepakitusi. Taip pat niekas negali sukliudyti perduoti šių teisių tretiesiems asmenims.
44. Direktyvos 93/83 preambulės dvidešimt aštunta konstatuojamoji dalis šiuo klausimu yra visiškai aiški, numatydama, jog derinimas paveikia ne „leidimo teisę“, bet greičiau naudojimąsi ja, o tai leidžia daryti išvadą, kad šią teisę galima perduoti.
45. Tačiau perdavus teises naujajam teisių turėtojui pereina ankstesnio teisių turėtojo teisės ir jis užima identišką poziciją atlygio surinkimo organizacijos atžvilgiu, o dėl to reikia atsižvelgti į pirmiau išdėstytus paaiškinimus. Individualus teisės įgyvendinimas leidžiamas tik tuo atveju, jei įgaliotoji organizacija pati yra transliavimo organizacija, kaip numatyta direktyvos 10 straipsnyje.
46. Perdavimo galimybės, kaip kolektyvinio valdymo išvengimo priemonės, naudojimas prieštarauja Europos sistemos pagrindui. Direktyvos 9 straipsnyje nėra naudojamos sąvokos „autoriai“, „atlikėjai“ ar „gamintojai“, tačiau naudojamos sąvokos autorių teisių ir gretutinių teisių „savininkai ir turėtojai“, ir šiuo atveju nesvarbu, ar teisė atsisakyti tokių teisių yra pirminė, priklausanti kūrinio autoriui arba atlikėjui, ar antrinė, atsiradusi dėl perdavimo.
47. Sprendimas yra identiškas tuo atveju, jei, kaip Belgijoje, transliuojamų laidų gamintojai tampa teisių turėtojais, nes teisės aktai preziumuoja, juris tantum, kad atlikėjai suteikia išimtinę teisę naudoti savo atlikimą gamintojams, nes vis dar egzistuoja pagrindas, kuriuo paremta direktyva.
48. Aprašytos situacijos atveju problema tampa subjekto, kuriam bendrai pavesta įgyvendinti teises, nustatymas, tačiau šį klausimą turi išspręsti nacionalinis teismas, taikydamas direktyvą įgyvendinančius nacionalinės teisės aktus.
49. Tačiau galima numatyti dvi hipotezes. Pirmosios hipotezės pagrindas yra gamintojų įgytų teisių vertinimas kaip pačių atlikėjų teisių, šios rūšies teisių įgyvendinimą perdavus atlygio surinkimo organizacijai arba, jei yra daugiau nei viena tokia organizacija, atlygio surinkimo organizacijai, nurodytai 1994 m. birželio 30 d. Įstatymo 53 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje, kuria į Belgijos teisę yra perkelta direktyvos 9 straipsnio 2 dalis. Antrosios hipotezės pagrindas yra šių teisių vertinimas kaip gamintojų turimų teisių.
50. Pastarosios galimybės pasirinkimo pasekmė būtų ta, kad viena transliacija apimtų keletą atlygio surinkimo organizacijų (gamintojams atstovaujančias organizacijas ir atlikėjams atstovaujančias organizacijas), tačiau tam neprieštarauja jokia direktyvos nuostata, nes Bendrijos teisės aktų leidėjas pasirinko kolektyvinį intelektinės nuosavybės teisių, susijusių su transliavimu per kabelinę televiziją, įgyvendinimą nereikalaudamas, kad turėtų būti tik viena organizacija. Tuo atveju tai būtų susiję su kelių rūšių teisėmis, kurių kiekvieną
valdo skirtingos surinkimo organizacijos, o ūkio subjektas privalėtų sudaryti sutartis su jomis visomis. Toks rezultatas suderinamas su direktyvos tikslais, nes jis suteikia gerai apibrėžtą sistemą kabelinių tinklų operatoriams, kuriems reikia derėtis su ribotu asmenų skaičiumi, ir užtikrina, kad skirtingų suinteresuotųjų autorių grupių interesai, – kurie, nepamirškime, gali vieni kitiems prieštarauti, – būtų realiai apsaugoti.
51. Pastarosios pastabos viršija prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo klausime išreikštų abejonių ribas, todėl siūlau, kad Teisingumo Teismas į prejudicinį klausimą turėtų atsakyti nurodydamas, jog pagal direktyvos 9 straipsnio 2 dalį atlygio surinkimo organizacija, kuriai pagal nutylėjimą yra perduotas kolektyvinis intelektinės nuosavybės teisių valdymas, turi įgaliojimus spręsti ne tik su ekonominiais aspektais susijusius klausimus, bet taip pat dėl šių teisių pardavimo kabelinei televizijai.
VI – Išvada
52. Atsižvelgdamas į tai, kas pirmiau išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Belgijos Cour de cassation
pateiktą prejudicinį klausimą:
„1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo 9 straipsnio 2 dalis leidžia subjektui, kuriam numanomai yra pavesta užduotis valdyti tų teisių turėtojų, kurie nėra aiškiai išreiškę sutikimo, kad jų teises valdytų konkreti organizacija, teises, duoti sutikimą dėl jų kūrinių ir atlikimų naudojimo.“
(1) .
(2)  –	1993 m. rugsėjo 27 d. Direktyva dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo (OL L 248, p. 15).
(3)  –	Gretutinės teisės yra atlikėjų, fonogramų ir filmų gamintojų bei transliuojančiųjų organizacijų teisės. Šis sąvokos apibrėžimas paimtas iš 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10).
(4)  –	2000 m. vasario 3 d. Sprendime Egeda
(C‑293/98, Rink. p. I‑629) nurodoma, kad direktyvos nuostatos dėl kabelinės retransliacijos skiriasi nuo direktyvos nuostatų dėl palydovinio transliavimo (23 punktas).
(5)  –	Direktyvos redakcijoje ispanų kalba vartoto žodžio „mandatada“ nėra ispanų kalboje. Teisingas ispanų kalbos terminas yra „mandataria“ (agentas ar atstovas) – asmuo, kuris kito asmens, vadinamo „mandante“ (atstovaujamasis ar įgaliojimą suteikiantis asmuo), vardu atstovauja, valdo ar sudaro vieną ar daugiau sandorių.
(6)  –	Moniteur belge, Nr. 147, 1994 m. liepos 27 d., p. 19297 (klaidų ištaisymas: Moniteur belge, Nr. 227, 1994 m. lapkričio 22 d., p. 28832).
(7)  –	Ispanijos civilinio kodekso, parengto devyniolikto amžiaus pabaigoje (jis buvo paskelbtas 1889 m. liepos 25 d. Gaceta de Madrid ) II knygos IV dalies III skyrius vadinasi „Dėl intelektinės nuosavybės“. Jis atspindi Ispanijos tradiciją, įtvirtintą 1847 m. birželio 10 d. įstatyme dėl intelektinės nuosavybės, kurią tęsė 1879 m. sausio 10 d. Įstatymas tokiu pačiu pavadinimu bei kuri yra įtvirtinta šiuo metu galiojančiame 1987 m. lapkričio 11 d. Įstatyme, kurio konsoliduotas tekstas buvo patvirtintas 1996 m. balandžio 12 d. Karaliaus dekretu Nr. 1/1996 (1996 m. balandžio 22 d. Boletín Oficial del Estado Nr. 97, p. 14369–14396).
(8)  –	Autorių teises tarptautiniu lygiu reglamentuoja 1886 m. rugsėjo 9 d. Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos 8 ir paskesni straipsniai; ji buvo peržiūrėta 1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktu ir iš dalies pakeista 1979 m. rugsėjo 28 d.
(9)  –	Į šios nematerialios nuosavybės teisės dvigubą prigimtį Teisingumo Teismas atkreipė dėmesį 1993 m. spalio 20 d. Sprendime Phil Collins ir kt.
(C‑92/92 ir C‑326/92, Rink. p. I‑5145), kurio 20 punkte nurodoma, kad konkretus teisės tikslas yra „užtikrinti teisės turėtojų neturtines ir ekonomines teises. Neturtinių teisių apsauga atlikėjams leidžia visų pirma prieštarauti bet kokiam kūrinio iškraipymui, sudarkymui ar kitokiam keitimui, kuris pažeistų jų garbę ar reputaciją. Autorių teisių ir gretutinių teisių prigimtis taip pat yra ekonominė, nes jos suteikia teisę komerciniais tikslais prekiauti saugomu kūriniu, visų pirma už autorinį atlyginimą suteikiant licencijas“. Savo išvadoje byloje Ricordi, kurioje sprendimas buvo priimtas 2002 m. birželio 6 d. (C‑360/00, Rink. p. I‑5089), nurodžiau dvi autorių teisių dimensijas – „šlovę ir turtą“.
(10)  –	Kolektyviniam valdymui ypač tinkami muzikos, teatro ir audiovizualiniai kūriniai, kuriuos galima atlikti daugybę kartų.
(11)  –	Kaip nurodyta 2004 m. balandžio 16 d. Komisijos komunikate Tarybai, Europos Parlamentui ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui dėl autorių teisių ir gretutinių teisių valdymo vidaus rinkoje (tekstas svarbus EEE ) (KOM (2004) 261 galutinis) autorių teisėmis grindžiamos pramonės indėlis į Europos Sąjungos ekonomiką yra didesnis, nei 5 % bendrojo vidaus produkto (p. 2).
(12)  –	1982 m. spalio 6 d. Sprendime Coditel ir kt.
(262/81, Rink. p. 3381) Teisingumo Teismas pripažino, kad tam tikrais atvejais autoriaus teisės trukdo prekių judėjimui ir
konkurencijos laisvei.
(13)  –	J. Marco Molina „La armonización de las legislaciones sobre propiedad intelectual en las Directivas comunitarias“, Derecho privado europeo, Colex, Madridas, 2003, p. 1009–1061.
(14)  –	J. Marco Molina „Bases históricas y filosóficas y precedentes legislativos del derecho de autor“, Anuario de Derecho Civil, 1994 m. sausio–kovo mėn., p. 121–208, nurodo, kad, paliekant nuošalyje menininkų individualių interesų paisymą Senovės Graikijos ir Senovės Romos laikais, šiuolaikinių jų teises reglamentuojančių nuostatų užuomazgas randame su spausdinimu susijusiose teisėse.
(15)  –	2005 m. liepos 14 d. Sprendime Lagardère (C‑192/04, Rink. p. I‑7199) Teisingumo Teismas priminė technologijos pokyčių įtaką Bendrijos autorių teisėms (29 ir 30 punktai).
(16)  –	Reikia pastebėti, kad Bendrijos teisė tik paviršutiniškai reglamentavo autorių teises ir gretutines teises, pagrindinius jų reglamentavimo klausimus palikdama valstybių narių kompetencijai. Šis požiūris yra pateikiamas 11 išnašoje nurodyto Komisijos komunikato 1 puslapyje.
(17)  –	1988 m. birželio mėn. KOM (88) 172 galutinis, Briuselis, atnaujintas dokumentu „Žaliosios knygos tęsinys – Komisijos darbo programa autorių ir gretutinių teisių srityje“ (1990 m. gruodžio 5 d., Briuselis, KOM (90) 584 galutinis).
(18)  –	Kitos direktyvos yra 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos direktyva 91/250/EEB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos (OL L 122, p. 42); 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyva 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61); 1993 m. spalio 29 d. Tarybos direktyva 93/98/EEB dėl autorių ir gretutinių teisių apsaugos terminų suderinimo (OL L 290, 1993, p. 9) ir 1996 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/9/EB dėl duomenų bazių teisinės apsaugos (OL L 77, p. 20).
(19)  –	Prieš keletą metų 1989 m. spalio 3 d. Taryba priėmė Direktyvą 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, p. 23), kuri dar yra žinoma kaip „televizijos be sienų“ direktyva.
(20)  –	Pirmiau nurodytoje Žaliojoje knygoje minimos dėl naujų technologijų, įskaitant kabelinę ir palydovinę televiziją, puslaidininkius, informacines technologijas ir naują audiovizualinių kūrinių įrašymo techniką, atsiradimo kylančios problemos.
(21)  –	2001 m. rugsėjo 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl originalaus meno kūrinio perpardavimo teisės autoriaus naudai (OL L 272, p. 32).
(22)  –	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 157, 2004, p. 45. Klaidų ištaisymas OL L 195, 2004, p. 16).
(23)  –	Pirmiau paminėtoje Žaliojoje knygoje nurodoma, kad Komisija atkreipė dėmesį į kliūtis prekybai Bendrijos viduje prekėmis ir paslaugomis daugelyje sričių, kurias kelia autorių teisės.
(24)  –	Šiuo atžvilgiu svarbiausios yra Direktyvos 2001/29 preambulės ketvirta konstatuojamoji dalis ir Direktyvos 2004/48 preambulės antra, trečia ir dešimta konstatuojamosios dalys.
(25)  –	E.  Deliyanni „Contenu et application de la directive 93/83 du Conseil, relative à la coordination de certaines règles du droit d’auteur et des droits voisins, applicables à la radiodiffusion par satellite et à la retransmission par câble“, Derecho europeo del audiovisual: actas del congreso organizado por la Asociación Europea de Derecho Audiovisual (Sevilla, octubre 1996), I tomas, Madridas, 1997, p. 675–709, pabrėžia būtinybę koordinuoti du erdviškai skirtingus reiškinius: tarptautiniu lygiu vykdomą palydovinį transliavimą ir kabelinį perdavimą bei autorių teisių apsaugą, kuri yra užtikrinama tik nacionaliniu lygiu.
(26)  –	Ši nuomonė buvo pateikta Europos Komisijos ataskaitoje dėl Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo taikymo (2002 m. liepos 26 d., Briuselis, KOM (2002) 430 galutinis, p. 3 ir 4).
(27)  –	Valdžios institucijos suteikia leidimą naudoti kūrinį, nurodydamos naudojimo sąlygas ir taikomą užmokestį, o teisių turėtojas negali su tuo nesutikti.
(28)  –	Abu šie įgyvendinimo būdai yra numatyti Berno konvencijos 11a straipsnyje, kurio pirma dalis numato, kad autoriai turi išimtinę teisę suteikti leidimą transliuoti ir retransliuoti savo kūrinius, o antra dalis numato, kad šios teisės įgyvendinimo sąlygas reglamentuoja nacionalinė teisė.
(29)  –	Žr. Komisijos ataskaitą, nurodytą 26 išnašoje, ir E. Deliyanni, minėtą pirmiau, p. 704.
(30)  –	9 straipsnio 2 dalis reglamentuoja tik tuos atvejus, kai yra tik viena organizacija, valdanti tos pačios rūšies teises, nes tuo atveju, kai tokių organizacijų yra kelios, laikoma, kad teisės yra suteiktos teisių turėtojo pasirinktai organizacijai. Tačiau iš principo šiems teisių turėtojams iš viso nepasirinkus jokios organizacijos vargu ar galima manyti, kad jie turėtų patys prabilti tam, kad atstovavimas jų interesams galėtų būti perduotas vienai iš organizacijų.
(31)  –	E. Deliyanni, cituota pirmiau, p. 706, nurodo, jog pareiga perduoti teisių valdymą atlygio surinkimo organizacijai nereiškia, kad autorius privalo visus savo teisių aspektus įgyvendinti kolektyviai, o tik tai, kad jei jis to nedaro, gali užtikrinti tik teises, numatytas 9 straipsnio 2 dalyje.