62003CC0456_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Italijos Respublika nesuderino teisės aktų dėl biotechnologinių išradimų patentavimo.
2. Šio proceso ypatumas yra tas, kad valstybė atsakovė Komisijos teiginių pagrįstumą ginčijo tik atsiliepime į ieškinį. Jos elgesys administraciniu etapu Europos Bendrijų institucijai leido manyti, kad valstybė netiesiogiai pripažįsta įsipareigojimų nevykdymą, kuriuo kaltinama, nes ji tvirtino, kad atitinkami direktyvą į nacionalinę teisę perkeliantys teisės aktai šiuo metu
yra priimami.
3. Be to, ši pozicija sutrumpino teisminius ginčus tarp šalių, taip pakenkdama tinkamam ieškinio dėl EB sutarties pažeidimo nagrinėjimui.
Direktyva 98/44/EB
4. 1998 m. liepos 6 d. Europos Tarybos ir Parlamento direktyvos 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos(2) (toliau – direktyva) tikslas yra suderinti įstatymus, reglamentuojančius teisinę biotechnologinių išradimų apsaugą.
Ji buvo priimta EB sutarties 189b straipsnio (po pakeitimo tapusio EB 251 straipsniu) pagrindu.
5. Iš konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad direktyva siekiama teisinę biotechnologinių išradimų apsaugą padaryti aiškesnę (ketvirta konstatuojamoji dalis), nes įvairių valstybių narių įstatymuose ir praktikoje buvo nustatyti skirtumai, o tai galėtų tapti kliūtimis prekybai ir taip trukdyti vidaus rinkai deramai funkcionuoti (penkta konstatuojamoji dalis).
Be to, nederinama nacionalinių sistemų raida daro žalą tokių išradimų pramoniniam plėtojimui (septinta konstatuojamoji dalis); vis dėlto, Europos Parlamento ir Tarybos nuomone, dėl to nėra būtina sukurti specialaus teisinio paketo, nes pakanka, kad valstybių narių normos, priderintos ir papildytos, išlieka esminiu teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos pagrindu (aštunta konstatuojamoji dalis).
6. Devintoje konstatuojamoje dalyje numatyta, kad esamiems neaiškumams pašalinti yra būtinas suderinimas, nes atskirais atvejais, kai neleidžiama patentuoti(3) augalų ir gyvūnų veislių bei iš esmės biologinių augalų ir gyvūnų išvedimo būdų, tam tikros nacionalinių įstatymų, pagrįstų tarptautinėmis patentų ir augalų veislių konvencijomis, koncepcijos sukėlė neaiškumų dėl biotechnologinių ir tam tikrų mikrobiologinių išradimų apsaugos.
7. Tryliktoje konstatuojamoje dalyje numatyta, jog “Bendrijos teisinė biotechnologinių išradimų apsauga gali apsiriboti tam tikrų principų, taikytinų patentuojant iš esmės biologines medžiagas, nustatymu, kad šie principai ypač būtų taikomi nustatant skirtumą tarp išradimų ir atradimų, patentuojant tam tikrus žmogiškosios kilmės elementus, nustatant biotechnologinių išradimų patentais teikiamos apsaugos ribas, apibrėžiant teisę kartu su aprašymais panaudoti ir deponavimo mechanizmą ir pagaliau nustatant galimybę įsigyti priverstinę neišimtinę licenciją, kai tarp augalų veislių ir išradimų yra tarpusavio ryšys, ir atvirkščiai”.
8. Konstatuojamose dalyse taip pat pabrėžiamas siekimas patentų sistema skatinti ligų gydymo pažangą naudojant medicinos produktus, gaunamus iš žmogaus kūno išskirtų elementų ar taikant technologinius procesus, kuriais gaunami elementai, savo sudėtimi panašūs į natūraliai žmogaus kūne egzistuojančiuosius (septyniolikta konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto vien šios sistemos nepakanka skatinti tyrimus ir gaminti biotechnologinius vaistus, kurie reikalingi kovai su retomis ar pavienėmis ligomis, todėl Bendrijos ir valstybių narių pareiga yra deramai spręsti šią problemą (aštuoniolikta konstatuojamoji dalis).
Pagaliau Europos Bendrijos teisės aktų leidėjas mano, kad galimybė patentuoti pramonėje pritaikomus išradimus, pagrįstus iš žmogaus kūno išskirtais ar taikant technologinius procesus gautais elementais, neturi būti paneigiama net ir tuomet, kai tokio elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai, su sąlyga, kad patentu suteikiamos teisės netaikomos žmogaus kūnui ir jo elementams jų natūralioje aplinkoje.
9. Pagal direktyvos 1 straipsnio 1 dalį: „Valstybės narės nacionaline patentų teise saugo biotechnologinius išradimus. Jeigu reikia, jos pataiso savo nacionalinę patentų teisę atsižvelgdamos į šios direktyvos nuostatas“.
10. Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad patentabiliais laikomi „nauji, išradimo lygio ir turintys pramoninį pritaikomumą išradimai, net jei jie susiję su objektu, kurį sudaro ar kurio sudėtyje yra biologinė medžiaga arba procesai, kuriais biologinė medžiaga gaunama, apdorojama ar panaudojama“.
11. Pagal direktyvos 5 straipsnio 2 dalį: „Iš žmogaus kūno išskirtas ar kitaip techninio proceso metu gautas elementas, taip pat geno seka ar jos dalis, gali būti patentuojami, net jeigu to elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai“.
12. Direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:
„1. Nepatentabiliais laikomi tokie išradimai, kurių komercinis panaudojimas prieštarautų viešajai tvarkai ar moralei; tačiau jų eksploatavimą nederėtų tokiu laikyti vien todėl, kad jį draudžia įstatymai ar kiti teisės aktai.
2. Pagal 1 dalį nepatentabilūs yra:
a) žmonių klonavimo būdai;
b) žmogaus lytinių ląstelių genetinės linijos tapatumo modifikavimo būdai;
c) žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais;
d) genetinio gyvūnų tapatumo modifikavimo būdai, kurie gali jiems sukelti kančių be apčiuopiamos naudos žmonėms ar gyvūnams, bei po tokio proceso gauti gyvūnai“.
13. Direktyvos antras skyrius yra skirtas biotechnologinio išradimo apsaugos apimčiai. Jame išdėstytos šios nuostatos:
„ 8 straipsnis
1. Išrastai biologinei medžiagai, pasižyminčiai specifiniais požymiais, patentu teikiama apsauga apima ir iš jos veisimo ar dauginimo būdu gautą bet kurią biologinę medžiagą, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais požymiais.
2. Išrastam būdui, kuriuo galima gauti specifinių požymių turinčią biologinę medžiagą, patentu teikiama apsauga taikoma ir tiesiogiai tuo būdu gautai medžiagai bei iš pastarosios tiesiogiai veisimo ar dauginimo būdu gautai bet kuriai kitai medžiagai, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais požymiais.
9 straipsnis
Produktui, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija, patentu teikiama apsauga apima ir visą medžiagą, išskyrus, kaip numatyta 5 straipsnio 1 dalyje, tą, kurios sudėtyje yra tas produktas bei savo funkcijas atliekanti genetinė informacija.
10 straipsnis
8 ir 9 straipsniuose minėta apsauga neapima biologinės medžiagos, veisimo ar dauginimo būdu gautos iš kitos biologinės medžiagos, kurią patento savininkas pateikė ar leido pateikti į valstybės narės rinką ir kai dauginimas ar veisimas yra neišvengiamas panaudojimo, kuriuo tikslu biologinė medžiaga buvo pateikta į rinką, rezultatas, jeigu gauta medžiaga vėliau nebus naudojama veisimui ar dauginimui.
11 straipsnis
1. Nukrypstant nuo 8 ir 9 straipsnių, kai patento savininkas leidžia ar pats parduoda arba kitokiu komerciniu būdu perleidžia ūkininkui augalų veisimo medžiagą naudoti žemės ūkyje, reiškia, kad jis suteikia ūkininkui teisę naudoti savo derliaus produktą veisimui ar dauginimui jo ūkyje. Šios išimties ribos ir sąlygos yra tokios, kaip numatyta Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnyje.
2. Nukrypstant nuo 8 ir 9 straipsnių, kai patento savininkas leidžia, pats parduoda ar kitokiu komerciniu būdu perleidžia ūkininkui veislinius gyvulius ar kitokią gyvūnų dauginimo medžiagą, reiškia, kad jis suteikia ūkininkui teisę naudoti teisinę apsaugą turinčius naminius gyvulius žemės ūkio tikslais. Tai taip pat reiškia, kad jis suteikia gyvūnus ar kitą gyvūnų veisimo medžiagą naudoti žemės ūkyje, bet ne pardavimui ar komerciniam veisimui.
3. 2 dalyje numatytos išimties ribas ir sąlygas nustato nacionaliniai įstatymai, kiti teisės aktai bei praktika.“
14. Dėl priverstinių abipusių licencijų 12 straipsnyje numatyta:
„1. Kai selekcininkas negali gauti ar pasinaudoti augalo veislės teisine apsauga nepažeisdamas ankstesnio patento, jis už deramą atlyginimą gali prašyti priverstinės licencijos dėl neišimtinės teisės naudotis patentu saugomu išradimu, kiek tokia licencija reikalinga augalo veislės apsaugai panaudoti. Valstybės narės nustato, kad suteikiant tokią licenciją patento savininkas normaliomis sąlygomis turės teisę gauti abipusę licenciją naudoti apsaugotą veislę.
2. Kai su biotechnologiniu išradimu susijusio patento savininkas negali juo naudotis nepažeisdamas ankstesnės augalo veislės teisinės apsaugos, jis gali prašyti už deramą atlyginimą priverstine licencija suteikti jam neišimtinę teisę naudoti apsaugotą augalo veislę. Valstybės narės nustato, kad suteikiant tokią licenciją augalo veislės teisės savininkas normaliomis sąlygomis turės teisę į abipusę licenciją apsaugoto išradimo naudojimui.
3. Pareiškėjai dėl 1 ir 2 dalyse minėtų licencijų privalo įrodyti, kad:
a) jie nesėkmingai kreipėsi į patento ar augalo veislės teisinės apsaugos savininką norėdami gauti sutartinę licenciją;
b) augalo veislė ar išradimas, palyginti su patentuotu išradimu ar apsaugota augalo veisle, yra svarbus technikos pasiekimas ir yra ekonomiškai reikšmingas.
4. Valstybės narės paskiria instituciją arba institucijas, atsakingas už licencijų suteikimą. Kai augalo veislės licenciją gali suteikti tiktai Bendrijos augalų veislių tarnyba, taikomas Reglamento (EB) Nr. 2100/94 29 straipsnis“.
15. Pagal 15 straipsnį valstybės narės turėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įgyvendintų šią direktyvą ne vėliau kaip iki 2000 m. liepos 30 d. bei apie tai nedelsdamos pranešti Komisijai.
Ikiteisminė administracinė procedūra
16. Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie kokių nors direktyvoje numatytų priemonių įgyvendinimą. Komisija neturėjo jokių duomenų, leidžiančių manyti, kad valstybė atsakovė perkėlė direktyvos nuostatas į nacionalinę teisę, todėl laikydamasi procedūros, nustatytos EB 226 straipsnyje, Komisija 2000 m. lapkričio 20 d. laišku įpareigojo tai padaryti.
17. Negavusi atsakymo į šį laišką, Komisija 2002 m. gruodžio 19 d. pateikė Italijos valdžios institucijoms pagrįstą nuomonę, kurioje
nurodė, kad nepriimdama direktyvą įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutartį. Komisija pasiūlė Italijos Respublikai priimti būtinas priemones ir tam atlikti nustatė dviejų mėnesių terminą.
18. 2003 m. vasario 6 d. laiške Italijos Respublikos nuolatinė atstovybė prie Europos Sąjungos pripažino, kad direktyvos įgyvendinimo nuostatos dar nėra priimtos. Vėlesniame, 2003 m. liepos 10 d., laiške ji nurodė, kad rengiant nuostatas pasiekta didesnės pažangos.
Procesas Teisingumo Teisme
19. Neturėdama jokios kitos informacijos Komisija pateikė šį ieškinį, kuris kanceliarijoje buvo užregistruotas 2003 m. spalio 27 dieną.
20. Pateiktuose ieškinyje, atsiliepime į ieškinį, dublike ir triplike nė viena iš šalių nereikalavo teismo posėdžio. Šis atsisakymas nuo proceso stadijos, per kurią Komisija, be kita ko, būtų turėjusi galimybę išreikšti savo nuomonę dėl visiškos sąžiningo bendradarbiavimo stokos nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, stebina.
Šalių argumentai
21. Komisija savo ieškinyje apsiriboja, nepateikdama kitų paaiškinimų, kaltinimu, kad į nacionalinę teisę nebuvo perkeltas direktyvos turinys. Iš tiesų tikrasis ginčas prasidėjo tik pateikus dubliką. Šis vėlavimas pradėti teisminius ginčus paaiškinamas Italijos valdžios institucijų elgesiu per ikiteisminę procedūrą.
22. Tariama valstybė pažeidėja savo atsiliepime į ieškinį teigia, kad nors įstatymas, kuriuo siekiama suderinti nacionalinę teisę su direktyva, dar yra rengiamas, galiojantis teisinis reglamentavimas atitinka iš Bendrijos teisės kylančius principus ir perkelia institucijai ieškovei pareigą įrodyti nurodomą neatitikimą.
23. Be to, ji remiasi direktyvos 1 straipsniu, kuris pareigą perkelti direktyvos nuostatas nustato, tik jei to reikia, ir informuodama nurodo 1939 m. birželio 29 d. Karaliaus dekretą Nr. 1127, būtent jo 12 ir 13 straipsnius.
Pagal 12 straipsnį gali būti patentuojami išradimai, kurie yra išradimo lygio ir turintys pramoninį pritaikomumą. Pagal šią nuostatą nelaikomi nepatentabiliais ten išvardyti elementai, išskyrus atradimus, teorijas, planus, principus, būdus ir programas. Tačiau išradimais šia prasme nelaikomi chirurginiai ir terapiniai žmonių arba gyvūnų gydymo būdai bei žmonėms ir gyvūnams taikomi diagnostikos būdai.
Kita vertus, Corte suprema di cassazione
nuomone, cheminio išradimo patentabilumui reikalingas originalumas, kuris reiškia tam tikrą esminį “išradimo žingsnį”, lemiantį technikos lygio pažangą kažko, besiskiriančio nuo to, kas jau yra, link; kriterijus, kuris yra panašus į atradimą ar esamų žinių naują pritaikymą, o tai mokslo požiūriu nėra mažiau reikšminga negu „paprastas“ produkto sukūrimas(4) .
24. Italijos vyriausybė iš įstatyminės ir teismų praktikoje esamos situacijos daro išvadą, kad patentuojamo išradimo sąvoka yra pakankamos apimties, jog į ją patektų biotechnologiniai išradimai taip, kaip jie apibrėžti direktyvos 2 ir 3 straipsniuose.
25. Dėl to paties dekreto 13 straipsnio reikėtų pažymėti, kad nors pagal jį nepatentuojami išradimai, kurių naudojimas prieštarautų viešajai tvarkai ar gerai moralei, tai nėra tiesioginis įstatyminis ar administracinis draudimas.
Nėra patentuojamos ir gyvūnų veislės bei iš esmės biologiniai jų išvedimo būdai; ši nuostata netaikoma mikrobiologiniams būdams ar šiais būdais gautoms medžiagoms.
26. Italijos vyriausybė daro išvadą, kad šios priemonės atitinka direktyvos nuostatas.
27. Kalbant apie draudimą išskirti ir naudoti žmogaus embrionus, reikėtų pastebėti, kad Italijos nacionalinė teisė vėliau buvo papildyta Įstatymo dėl dirbtinio apvaisinimo, kurį 2004 m. vasario 10 d. priėmė Deputatų rūmai, 13 ir 14 straipsniais.
28. Galiausiai dėl direktyvos 1 straipsnio 2 dalies (Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS) ir Biologinės įvairovės konvencijos laikymasis) Italijos vyriausybė nurodo, kad šie tarptautiniai instrumentai buvo perkelti į nacionalinę teisę pakankamai seniai; neseniai, priėmus 2004 m. vasario 15 d. Įstatymą Nr. 27, įsigaliojo Biologinės įvairovės konvencijos Kartagenos protokolas dėl biosaugumo; šio protokolo 11 ir paskesni straipsniai reglamentuoja būtinas priimti saugumo priemones, siekiant kovoti su pavojais, susijusiais su biologiškai modifikuotų organizmų, kurie taikant direktyvos nuostatas gali būti patentuojami, panaudojimu.
29. Taigi Italijos vyriausybė
teigia, kad ji tiek materialine, tiek procesine prasme laikėsi direktyvoje nustatytų tikslų, ir dėl to prašo ieškinį atmesti.
30. Komisija dublike pateikia reikalavimus, kurių dalis yra procesinio pobūdžio, o likę – materialinės teisės reikalavimai.
31. Kalbėdama apie pirmuosius, Komisija remiasi įvairiais Italijos valstybės elgesio aspektais (direktyvos 15 straipsnio 2 dalyje nustatyto reikalavimo pranešti nevykdymas; netiesioginis pažeidimo pripažinimas administraciniu etapu; teisinio teksto rengimas priimti nacionalinį teisės aktą), įrodančiais, kad priemonių, kurios buvo privalomos toje situacijoje, nebuvo imtasi.
32. Tarp antrosios grupės reikalavimų Komisija „dėl išsamumo“ nurodo net penkias konkrečias direktyvos nuostatas, kurios pažeistos, nes nebuvo priimta nė viena Italijos įstatymų nuostata dėl jų perkėlimo. Nuostatose pareikšta nuomonė:
1) dėl galimybės patentuoti išradimą, kurio objektas yra gaminys, sudarytas ar sudėtyje turintis biologinės medžiagos, arba procesai, kuriais biologinė medžiaga gaunama, apdorojama ar panaudojama (direktyvos 3 straipsnio 1 dalis);
2) dėl galimybės patentuoti iš žmogaus kūno išskirtą elementą (5 straipsnio 2 dalis), atsižvelgiant į tai, kad pagrindinis direktyvos tikslas yra suformuoti vieningą šios srities teisinį reguliavimą Europos Bendrijoje (septyniolikta–dvidešimta konstatuojamosios dalys);
3) dėl draudimo patentuoti kai kuriuos specifinius būdus, kaip antai žmonių klonavimas ar žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais (6 straipsnio 2 dalis);
4) dėl biotechnologinio išradimo patento suteikiamos apsaugos (8–11 straipsniai), kuri yra pagrindinis direktyvos aspektas, kaip tai pabrėžiama tryliktoje konstatuojamoje dalyje;
5) ypač dėl priklausomybės ryšio, kuris gali atsirasti tarp biotechnologinio išradimo patento ir augalų veislių teisinės apsaugos režimo (12 straipsnis).
33. Norint išanalizuoti triplike nurodytus argumentus, reikia išnagrinėti ieškinio esmę ir nėra būtina apsistoti prie jo turinio detalių.
34. Pirmiausia būtina priminti, kaip tą padarė Teisingumo Teismas
1987 m. balandžio 9 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (5), kad perkeliant direktyvą į nacionalinę teisę nebūtina ta pačia forma ir pažodžiui pakartoti direktyvos nuostatų aiškiai tam tikslui priimtoje specialioje teisės normoje. Atsižvelgiant į direktyvos turinį, veikiau gali pakakti bendrų teisinių sąlygų, jei jos iš tikrųjų taip aiškiai ir apibrėžtai užtikrina visišką direktyvos taikymą, kad jei direktyva siekiama įtvirtinti teisės subjekto teises, asmenys, kuriems šios teisės pripažįstamos, gali žinoti apie visas savo teises ir prireikus remtis jomis nacionaliniuose teismuose. Vis dėlto visiškam ne tik faktiniam, bet ir teisiniam direktyvos taikymui užtikrinti valstybės narės turi nustatyti tam tikros srities atžvilgiu tikslius teisinius rėmus(6) .
35. Komisija prašo priimti sprendimą Italijos Respublikos nenaudai remiantis Italijos elgesiu administraciniu etapu arba, alternatyviai, jos teisės neatitiktimi Europos Bendrijos reikalavimams.
36. Pirmiausia norėčiau pabrėžti, kad ši byla nevyko įprastai. EB 226 straipsnyje įtvirtintas kompleksinis ieškinys, skirtas tam, kad valstybė įvykdytų įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę, ir tik kraštutiniu atveju, kad Teisingumo Teismas pripažintų įsipareigojimų nevykdymą. Po ikiteisminės administracinės procedūros, užbaigiamos pagrįsta Komisijos nuomone, kurioje patikslinamas reikalavimų realumas ir nurodomas terminas pašalinti pažeidimą, prireikus pradedama teisminė procedūra.
Nepaisant to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką pažeidimo buvimui įvertinti reikalaujama, kad būtų atsižvelgta į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pašalinti pažeidimą pabaigoje(7) . Būtent šiuo momentu apibrėžiamas bylos dalykas; tai reiškia, kad Teisingumo Teismas, priimdamas sprendimą iš esmės, neturi vertinti vėlesnių įvykių.
37. Nagrinėjamoje byloje, kai šis momentas atėjo, vyriausybė, kuri šiuo metu yra atsakovė byloje, tylėjimu išreiškė pripažinimą, kuris buvo papildytas neapibrėžtomis nuorodomis į rengiamus įstatymų projektus.
38. Komisija įvardijo šiuos faktus ir, nors to tiesiogiai nenurodė (iš dubliko galima matyti, kad ji užsimena apie ieškinio pagrindo aspektus tik dėl išsamumo), atrodo, kad ji mano, jog toks elgesys nusveria svarstykles jos naudai.
39. Aš nesutinku su tokiu vertinimu. Valstybė narė, kuri savo procesiniu elgesiu trukdo vykdyti teisėtumo Bendrijoje sergėtojos pareigą, pagal Sutartis tenkančią Komisijai, be abejo, nusipelno rimtų priekaištų. Vis dėlto toks elgesys gali susilaukti tik politinio ar moralinio pasmerkimo; pats savaime jis negali būti pagrindas konstatuoti įsipareigojimų nevykdymą, nors ir gali būti vertinamas kaip pareigos sąžiningai bendradarbiauti, tenkančios valstybėms narėms, pažeidimas; pažeidimas, už kurį
Teisingumo Teismas, prireikus išnagrinėjęs dėl to pateiktą ieškinį, gali nubausti.
40. Komisija tikina, kad Italijos vyriausybės pozicija ikiteisminėje procedūroje yra lygiavertė pripažinimui, bet, kaip esant progai pabrėžiau(8), pripažinimas ar nerūpestingas procesinis atsakovo elgesys automatiškai nelemia pareikštų reikalavimų patenkinimo.
41. Valstybė atsakovė savo ruožtu prašo atmesti ieškinį, nes joks konkretus įsipareigojimų nevykdymas ieškinyje nenurodytas.
42. Iš tiesų pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje, be viso kito, turi būti nurodyta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Komisija, pateikdama ieškinį pagal EB 226 straipsnį, visuomet privalo nurodyti tikslius reikalavimus, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma pareikšti nuomonę, taip pat bent jau santraukos forma faktines ir teisines detales, kuriomis reikalavimai yra grindžiami(9) .
43. Italijos vyriausybė negali remtis situacija, prie kurios sukūrimo prisidėjo. Ieškinio konkretumo stoką nulėmė pačios valstybės atsakovės procesinis elgesys, dėl to šis atsikirtimas nėra tinkamas.
44. Kadangi valstybės įsipareigojimų nevykdymas nėra preziumuojamas, pareiga jį įrodyti tenka tam, kuris nevykdymą teigia esant(10), todėl reikia išnagrinėti penkis reikalavimus, kuriuos pateikė Komisija.
45. Pirmiausia teigiama, kad Italijos teisė neatitinka direktyvos 3 straipsnio 1 dalies, nes nenumato galimybės patentuoti išradimo, kurio objektas yra gaminys, sudarytas ar turintis sudėtyje biologinės medžiagos, arba procesai, kuriais tokia medžiaga gaunama, apdorojama ar panaudojama.
46. Atsiliepime į ieškinį Italijos vyriausybė rėmėsi Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 12 ir 13 straipsniais bei jame nustatyta plačia patentuojamų išradimų – taip, kaip nacionalinėje teismų praktikoje jie aiškinami – samprata.
47. Dublike nebuvo aiškiai pareikšta nuomonė dėl klausimo, kiek toks būdas prieštarauja direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatytai pareigai ir bendrai direktyvos tikslams.
Taip pat atsakovės teiginiai nebuvo paneigti ir pažeidimas nebuvo įrodytas. Taigi pirmąjį reikalavimą reikėtų atmesti.
48. Antra, Italijos vyriausybė yra kaltinama neperkėlusi į nacionalinę teisę direktyvos 5 straipsnio 2 dalies, pagal kurią leidžiama patentuoti iš žmogaus kūno išskirtą elementą (5 straipsnio 2 dalis).
49. Tariama valstybė pažeidėja dar kartą remiasi plačia patentuojamo išradimo samprata, kuri galioja šioje šalyje. Ji priduria, kad vienintelis normatyvinis 5 straipsnio 2 dalies aspektas yra jo paskutinėje sakinio dalyje: „net jeigu to elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai“;
prielaida, kuri nesukelia jokių sunkumų, nes Corte di cassazione
praktikoje laikoma, kad gali būti patentuojami dirbtiniai būdai, jei jie prisideda prie technikos pažangos, o tai atsitinka kiekvieną kartą, kai pasiseka dirbtinai atgaminti gamtinius procesus.
50. Ir vėl reikia taikyti kriterijų, kuris naudotas ankstesniam pažeidimui: nebuvo pateikta jokių įrodymų, leidžiančių manyti, kad šiuo metu Italijoje galiojanti patentabilaus išradimo samprata pažeidžia Bendrijos teisės normos formuluotę ar esmę, ir ypač kad ji kelia pavojų Bendrijos teisės sistemos šioje srityje vientisumui.
Vis dėlto aš turiu abejonių dėl paaiškinimo, susijusio su 5 straipsnio 2 dalies paskutine sakinio dalimi, bet tokio naujo reikalavimo ieškovė, kuriai tenka pareiga įrodyti įsipareigojimų nevykdymą, nepateikė, tad nėra jokių priežasčių jį nagrinėti ex officio .
51. Taigi antrąjį reikalavimą taip pat reikėtų visiškai atmesti.
52. Trečiasis reikalavimas grindžiamas tuo, kad nėra nuostatos dėl draudimo patentuoti kai kuriuos specifinius būdus, kaip antai žmonių klonavimas ar žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais, kaip numato direktyvos 6 straipsnio 2 dalis.
Komisijos nuomone, Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 13 straipsnis nustato tik bendro pobūdžio taisyklę, pagal kurią draudžiama patentuoti išradimus, kurių panaudojimas prieštarautų viešajai tvarkai ar gerai moralei, ir jis tiksliai pakartoja direktyvos 6 straipsnio 1 dalį.
53. Italijos vyriausybė nurodo 2004 m. vasario 19 d. Įstatymo Nr. 40 dėl dirbtinio apvaisinimo 13 straipsnį, pagal kurį už bandymus su žmogaus embrionais, taip pat jų gamybą, jų atranką eugeniniais tikslais, klonavimą ar apvaisinimą kitos rūšies lytinėmis ląstelėmis baudžiama laisvės atėmimo bausme, bauda bei teisės užsiimti profesine veikla sustabdymu. Be to, Italijos Respublika teigia, kad dėl tokio pobūdžio teisinio reguliavimo klonavimo ir žmonių genetinio tapatumo modifikavimo veiksmai neabejotinai laikomi prieštaraujančiais viešajai tvarkai, todėl juos patentuoti griežtai draudžiama.
54. Pirmiausia pažymėtina, kad nagrinėjama nacionalinė nuostata
buvo priimta pasibaigus terminui, nurodytam motyvuotoje nuomonėje, bei po to, kai Komisija 2003 m. spalio 27 d. pateikė ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo. Taigi į ją nebus atsižvelgta vertinant skundžiamą elgesį.
55. Didaktiniais sumetimais vertėtų paminėti, kad tikėtina, jog atsižvelgiant į Įstatymo Nr. 40/2004 13 straipsnio turinį kompetentingos institucijos, taikydamos Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 13 straipsnį, atsisakys patentuoti klonavimo ar bandymų su žmogaus embrionais komerciniais
ar pramoniniais tikslais būdus, o direktyvos
6 straipsnio 1 dalis reikalauja laikyti nepatentabiliais išradimus, kurių naudojimas prieštarauja viešajai tvarkai, “tačiau jų eksploatavimą nederėtų tokiu laikyti vien todėl, kad jį draudžia įstatymai ar kiti teisės aktai”.
Šis patikslinimas turi būti aiškinamas ta prasme, kad pagal jį reikalaujama tiesiogiai įtvirtinti principą dėl komercinių būdų, lemiančių intervenciją į žmonių embrionus, nepatentabilumo. Bet kuriuo atveju atidžiai nagrinėjant direktyvą prieinama prie tokio įtvirtinimo būtinybės.
56. Atsižvelgus į priežastis, nurodytas šios išvados 54 punkte, dėl trečiojo reikalavimo turi būti konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas.
57. Ketvirtuoju reikalavimu, kuris yra labiau dviprasmiškas negu ankstesni Komisijos reikalavimai, siekiama nustatyti, ar Italijos teisė suteikia lygiavertę apsaugą direktyvos 8–11 straipsniuose nustatytai biotechnologinių išradimų patentinei apsaugai.
58. Italijos vyriausybės teigimu, šios nuostatos apsiriboja patento, susijusio su biotechnologiniu išradimu, teikiamos apsaugos išplėtimu medžiagoms, gaunamoms tiesiogiai taikant patentuotą būdą.
Jos nuomone, Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 1b straipsnio b punktas atitinka šiuos reikalavimus, nes nustato patento savininko išimtinę teisę būdą taikyti, taip pat naudoti, platinti, parduoti arba šiais tikslais importuoti tiesiogiai atitinkamu būdu gautą gaminį.
59. Pateiktoji gynyba manęs neįtikino. Neaiškinant nacionalinės teisės turinio, elementarus direktyvos 8–11 straipsnių ir Karaliaus dekreto 1 straipsnio perskaitymas leidžia konstatuoti, kad Bendrijos nuostatos skirtos specifinėms situacijoms, kurios nepatenka į gaminio patento – taip, kaip jis apibrėžtas Italijos teisėje – apsaugos sritį.
60. 8 straipsnis yra skirtas gaminio apsaugai, tačiau, kitaip nei Italijos nuostata, jis taikomas ne tik patentuojamiems būdams, bet ir pačiai biologinei medžiagai, jei ji gali būti veisiama ar padauginta.
9 straipsnis skirtas konkrečiai gaminio, gauto naudojant patentuotą genetinę medžiagą, apsaugai išplėsti, kai pastaroji jame tebeatlieka savo funkciją. Šis atvejis iš esmės skiriasi nuo būdo ir gaminio ryšio, kuris vienintelis sureguliuotas Italijoje.
10 ir 11 straipsniai nustato konkrečias bendrosios taisyklės dėl apsaugos išplėtimo išimtis (veisimas ir dauginimas siekiant platinti; naudojimo žemės ūkyje ypatumai), kurios neatsispindi Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 1b straipsnyje.
61. Esant tokioms aplinkybėms, ši ieškinio dalis tenkintina.
62. Galiausiai penktuoju reikalavimu Komisija skundžia įsipareigojimų priimti aktus, numatančius teisių į registruotą augalo veislę turėtojų galimybę normaliomis sąlygomis gauti iš biotechnologinio išradimo savininko priverstinę licenciją, kai ji būtina tai augalo veislei panaudoti, tariamą nevykdymą.
63. Italijos vyriausybė remiasi Karaliaus dekreto Nr. 1127/39 5 straipsniu, kuris draudžia be išradimo savininko sutikimo taikyti ar naudoti saugomą išradimą kitam išradimui naudoti. Be to, ji priduria, kad pats Karaliaus dekretas numato didelę priverstinių licencijų sistemą.
54 straipsnio 2 dalies b punktas leidžia suteikti tokias licencijas, jei patentuotas išradimas negali būti naudojamas nepažeidžiant teisių į ankstesnį išradimą. Tokiu atveju reikia apsaugoti vėlesnių teisių savininką tiek, kiek būtina išradimui naudoti, jei tik pastarasis, palyginti su pirmuoju išradimu, yra svarbus technikos pasiekimas ir ekonomiškai reikšmingas.
Italijos vyriausybė taip pat teigia, kad nors pagal teisės akto turinį administracinės institucijos iš principo turi tam tikrą diskreciją suteikiant licencijas, pasižyminčias šiomis savybėmis, praktikoje jos licencijas suteikia tik tuomet, kai yra tenkinamos kitos sąlygos.
64. Nors minėti atvejai akivaizdžiai grindžiami ta pačia filosofija, Italijos teisė bendrai nereguliuoja priverstinių abipusių licencijų, kurios numatytos direktyvos 12 straipsnyje.
Atsižvelgiant į akivaizdžiai fakultatyvų licencijos, numatytos Karaliaus dekrete Nr. 1127/39, pobūdį, aiškinant nacionalinę teisę direktyvos atžvilgiu, pagal analogiją reikia išplėsti patentų režimą augalų veislėms ir kartu numatyti “deramo atlyginimo” sampratą tam, kad būtų atlyginta už licencijos naudojimą. Be to, 12 straipsnio 3 dalies a punktas tiesiogiai numato, kad licencija yra suteikiama, jei įrodoma, kad pareiškėjas nesėkmingai kreipėsi į patento ar augalo veislės teisinės apsaugos savininką norėdamas gauti sutartinę licenciją, o Italijos teisėje tokios nuostatos nėra.
65. Dėl išdėstytų priežasčių ši ieškinio dalis turėtų būti pripažinta pagrįsta.
Bylinėjimosi išlaidos
66. Italijos Respublika neprašė ieškovės priteisti išlaidų, todėl pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 5 dalį ji pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
67. Komisijos išlaidos, mano nuomone, turi būti lygiomis dalimis paskirstytos šalims pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį dėl to, kad kiekviena šalis iš dalies pralaimėjo, ir ypač dėl valstybės atsakovės išsisukinėjimo procese strategijos, trukdžiusios normaliai ginčo eigai.
Išvada
68. Atsižvelgdamas į visa tai, kas buvo išdėstyta, siūlau Teismui pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1998 m. liepos 6 d. Europos Tarybos ir Parlamento direktyvos Nr. 98/44/EB dėl biotechnologinių išradimų teisinės apsaugos 6 straipsnio 2 dalį bei pagal 8–12 straipsnius ir atmesti likusią ieškinio dalį bei aiškiai nurodyti valstybei atsakovei padengti savo ir pusę Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
(1) .
(2)
–	OL L 213, p. 13.
(3)
–	Nors „Diccionario de la Real Academia Española“ šio direktyvoje gausiai vartojamo žodžio nėra, jis šioje išvadoje vartojamas dėl jo lankstumo bei siekiant išvengti nuolatinio sudėtingų konstrukcijų naudojimo.
(4)
– Cass . 2001 m. birželio 28 d., Nr. 8879.
(5)
–	Sprendimas 363/85 (Rink. p. 1733, 7 punktas).
(6)
–	1991 m. vasario 28 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C-131/88, Rink. p. I-825, 8 punktas).
(7)
– Žr., pavyzdžiui, 1998 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją
(C‑214/96, Rink .
p. I-7661, 25 punktas); 2000 m. gegužės 25 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑384/97, Rink. p. I-3823, 35 punktas) ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(C‑152/98, Rink.
p. I-3463, 21 punktas).
(8)
–	2001 m. liepos 3 d. sujungtos išvados bylose Komisija prieš Portugaliją
(2002 m. birželio 4 d. Sprendimas, C-367/98, Rink. p. I-4731); Komisija prieš Prancūziją
(2002 m. birželio 4 d. Sprendimas C-483/99, Rink. p. I-4781) ir Komisija prieš Belgiją
(2002 m. birželio 4 d. Sprendimas, C-503/99, Rink. p. I-4809) 76 punktas.
(9)
–	1990 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Komisija prie Graikiją
(C-347/88, Rink. p. I‑4747, 28 punktas).
(10)
–	Ypač žr. 1982 m. gegužės 25 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(96/81, Rink. p. 1791, 6 punktas); 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją
(C‑404/00, Rink. p. I‑6695, 26 punktas) bei 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Komisija pieš Jungtinę Karalystę
(C‑434/01, Rink. p. I-13329, 21 punktas).