Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ
SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2026 m. gegužės 21 d.(1)
Byla C‑242/25
S,
T,
AS SEB banka,
kita bylos šalis:
Latvijas Republikas Saeima (Latvijos Respublikos parlamentas)
(Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Ekonominė ir pinigų politika – Pinigų politika – Europos Centrinio Banko kompetencijai priklausančios sritys – Nacionalinės teisės akto projektas – Konsultavimasis su Europos Centriniu Banku – SESV 127 straipsnio 4 dalis – Sprendimas 98/415 – 4 straipsnis – Nacionalinių institucijų įsipareigojimų laikymasis “
I.      Įvadas
1.        Šis Latvijas Republikas Satversmes
tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Europos Centrinio Banko (toliau – ECB) teisės reikalauti, kad su juo būtų konsultuojamasi priimant nacionalinius įstatymus, priklausančius ECB kompetencijai, išaiškinimo ir suteikia galimybę Teisingumo Teismui išplėtoti jurisprudenciją dėl nacionalinės teisės, priimtos pažeidžiant Sąjungos teisėje nustatytą procedūrinį reikalavimą, netaikymo.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sprendimas 98/415/EB
2.        Šiai bylai reikšmingos nuostatos yra 1998 m. birželio 29 d. Tarybos sprendimo 98/415/EB dėl nacionalinių institucijų konsultavimosi su Europos [C]entriniu [B]anku teisės akto projekto nuostatų klausimais(2) 2, 3 ir 4 straipsniai.
B.      Latvijos teisė
1.      Konstitucija
3.        1992 m. vasario 15 d.
Latvijas Republikas Satversme(3) (Latvijos Respublikos Konstitucija; toliau – Konstitucija) 64 straipsnyje nustatyta, kad teisėkūros teisė Konstitucijos nustatyta tvarka ir apimtimi priklauso Saeima (Latvijos parlamentas) ir tautai.
4.        Pagal Konstitucijos 70 straipsnį valstybės prezidentas įstatymus skelbia taip: „Saeima (t. y. tauta) priėmė, o prezidentas paskelbė šį įstatymą: (įstatymo tekstas).“
5.        Konstitucijos 71 straipsnyje įtvirtinta valstybės prezidento teisė prašyti išnagrinėti įstatymą antrą kartą: prezidentas per 10 dienų nuo įstatymo priėmimo parlamente gali motyvuotu raštu, skirtu parlamento pirmininkui, prašyti įstatymą išnagrinėti antrą kartą. Jeigu parlamentas iš dalies nepakeičia įstatymo, prezidentas antrą kartą pareikšti prieštaravimų negali.
2.      Parlamento darbo tvarkos taisyklės
6.        1994 m. liepos 28 d.
Saeimas kārtības rullis (Parlamento darbo tvarkos taisyklės)(4) 114 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad įstatymo projektas laikomas priimtu, taigi tampa įstatymu, jeigu jis išnagrinėtas trimis svarstymais ir už jį balsavo absoliuti balsavime dalyvavusių Latvijos parlamento narių dauguma.
3.      Vartotojų teisių apsaugos įstatymas
7.        Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1999 m. kovo 18 d.
Patērētāju tiesību aizsardzības likums(5) (Vartotojų teisių apsaugos įstatymas) 84 straipsnyje buvo nustatytas paramos vartotojams, gavusiems hipotekos paskolą su kintamąja palūkanų norma, mechanizmas. Šį mechanizmą iš esmės sudarė vartotojams mokama kompensacija, atitinkanti jų sumokėtų palūkanų dalį, finansuojama iš kredito įstaigoms ir tam tikriems kitiems subjektams nustatyto mokesčio.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
8.        Atsižvelgiant į didelę naštą, tenkančią namų ūkiams dėl kredito įmokų ir vartojimo kainų padidėjimo, nulemto išaugusios EURIBOR palūkanų normos ir infliacijos, 2023 m. spalio 6 d. Latvijos parlamentui buvo pateiktas įstatymo projektas „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (Vartotojų teisių apsaugos įstatymo pakeitimas; toliau – įstatymo projektas). Šiuo įstatymo projektu siekta į minėtą įstatymą įtraukti 84 straipsnį, įtraukiant į jį paramos hipotekos paskolų gavėjams mechanizmą. Latvijos parlamentas atsakingu komitetu paskyrė Budžeta un finanšu
(nodokļu) komisija (Biudžeto ir finansų
(mokesčių) komitetas; toliau – Biudžeto komitetas).
9.        Įstatymo projektas parlamente buvo nagrinėjamas trimis svarstymais ir aptartas trylikoje Biudžeto komiteto posėdžių, kuriuose dalyvavo valdžios institucijų ir sektoriui atstovaujančių įstaigų atstovai. Per įvairius svarstymus priimtos įstatymo projekto versijos skyrėsi viena nuo kitos.
10.      2023 m. lapkričio 30 d. Biudžeto komitetas išnagrinėjo įstatymo projektą prieš trečiąjį ir galutinį svarstymą ir kreipėsi į ECB pateikdamas prieš trečiąjį svarstymą pasiūlytą įstatymo projekto redakciją bei prašydamas pareikšti nuomonę dėl jos.
11.      2023 m. gruodžio 6 d. Latvijos parlamentas, nelaukdamas ECB nuomonės, trečiuoju svarstymu priėmė Likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (Įstatymas, kuriuo iš dalies keičiamas Vartotojų teisių apsaugos įstatymas; toliau – ginčijamas įstatymas) ir nusiuntė jį valstybės prezidentui paskelbti.
12.      2023 m. gruodžio 11 d. ECB priėmė ir paskelbė nuomonę dėl kredito įstaigų mokėtino laikinojo hipotekos paskolos gavėjų apsaugos mokesčio (CON/2023/42). Toje nuomonėje ECB atsargiai kritiškai įvertino Latvijos Respublikos laikinąjį hipotekos paskolos gavėjų apsaugos mokestį: jis įspėjo, kad ginčijamas įstatymas gali susilpninti pinigų politikos poveikį, sumažinti bankų pelningumą ir kapitalą, iškraipyti konkurenciją bei kelti riziką finansiniam stabilumui ir rekomendavo prieš jį priimant atlikti išsamesnį poveikio vertinimą.
13.      2023 m. gruodžio 20 d. ECB nuomonė buvo aptarta Biudžeto komiteto posėdyje, kuriame taip pat dalyvavo valdžios institucijų ir susijusiam sektoriui atstovaujančių institucijų atstovai. Tą pačią dieną Prezidentas paskelbė ginčijamą įstatymą ir šis įsigaliojo 2024 m. sausio 1 d. Taip Vartotojų teisių apsaugos įstatymas buvo papildytas 84 straipsniu.
14.      Pagal šį straipsnį kredito įstaigos ir tam tikros kitos įstaigos, dalyvaujančios teikiant vartojimo kreditus (toliau – mokesčiu apmokestinti subjektai), privalėjo mokėti mokestį, vadinamą hipotekos paskolos gavėjų apsaugos mokesčiu (toliau – mokestis). Tame straipsnyje kartu numatyta, kad jame nurodytus reikalavimus atitinkantiems hipotekos paskolos gavėjams turi būti mokama kompensacija, padengianti dalį jų sumokėtų palūkanų. Mokesčiu apmokestinti subjektai turėjo apskaičiuoti kiekvienam reikalavimus atitinkančiam hipotekos paskolos gavėjui mokėtiną kompensaciją ir perduoti šią informaciją Valsts ieņēmumu dienests (Valstybinė mokesčių inspekcija, toliau – VID). VID kas ketvirtį į atitinkamų paskolos gavėjų sąskaitą pervesdavo kompensaciją iš mokesčio įplaukų.
15.      Ginčijamame įstatyme nustatyta tvarka buvo taikoma iki 2024 m. gruodžio 31 d.
16.      Latvijoje įregistruota kredito įstaiga SEB banka ir du privatūs asmenys (S ir T) kreipėsi į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teigdami, kad ginčijamas įstatymas prieštarauja Konstitucijai, be kita ko, dėl to, kad juo pažeidžiamas tinkamo teisės aktų priėmimo principas. Jie tvirtina, kad Latvijos parlamentas neįvykdė pareigos konsultuotis su ECB prieš priimdamas ginčijamą įstatymą.
17.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar Sąjungos teisėje valstybės narės institucijai nustatyta pareiga reikiamame etape konsultuotis su ECB įvykdoma, kai valstybės narės parlamentas priima įstatymą prieš gaudamas ECB nuomonę, kai yra procedūra, leidžianti parlamentui papildomai svarstyti šį įstatymą prieš jį priimant ir jam įsigaliojant. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, antra, ar galimas pareigos reikiamame etape, kaip tai suprantama pagal Sprendimo 98/415 4 straipsnį, konsultuotis su ECB, kaip numatyta SESV 127 straipsnio 4 dalyje, neįvykdymas turi būti laikomas Sąjungos teisės pažeidimu, lemiančiu valstybės narės priimtų teisės nuostatų netaikymą. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad yra ne kartą konstatavęs, jog tik esminiai procedūriniai pažeidimai gali lemti nacionalinės teisės nuostatos neteisėtumą. Jis teigia, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dar nėra išaiškinta, kokių pasekmių valstybės narės teisės aktų taikymui gali turėti nesikonsultavimas su ECB reikiamame etape. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad pareigos reikiamame etape konsultuotis su ECB nesilaikymas yra esminis procedūrinis pažeidimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, trečia, ar teisinio saugumo ir Sąjungos teisės viršenybės principai turi būti aiškinami taip, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) sprendime gali konstatuoti, jog ginčijamų nuostatų teisinės pasekmės turi likti galioti visą tų nuostatų galiojimo laikotarpį.
18.      Susiklosčius šioms aplinkybėms, 2025 m. kovo 31 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [SESV] 127 straipsnio 4 dalis ir [Sprendimo 98/415] 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad juose nustatyta valstybės narės institucijos pareiga reikiamame etape konsultuotis su [ECB] yra įvykdyta tuo atveju, kai valstybės narės parlamentas priima įstatymą prieš gaudamas [ECB] nuomonę, tačiau yra numatyta procedūra, pagal kurią šis įstatymas gali būti antrą kartą nagrinėjamas parlamente, prieš jį paskelbiant ir prieš jam įsigaliojant?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar [SESV] 127 straipsnio 4 dalies ir [Sprendimo 98/415] 4 straipsnio pažeidimas turi būti laikomas esminiu procedūriniu pažeidimu, dėl kurio negali būti taikomos nacionalinės teisės nuostatos, priimtos pažeidžiant Sąjungos teisę?
3.      Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar Sąjungos teisės viršenybės ir teisinio saugumo principai turi būti aiškinami taip, kad [Latvijas Republikas] Satversmes
tiesa (Konstitucinis Teismas <...>) savo sprendime gali konstatuoti, jog ginčijamų nuostatų teisinės pasekmės turi likti galioti visą tų nuostatų galiojimo laikotarpį?“
19.      Rašytines pastabas pateikė SEB banka, Latvijos ir Portugalijos vyriausybės, ECB ir Europos Komisija. Visos šios šalys dalyvavo 2026 m. sausio 27 d. įvykusiame teismo posėdyje.
IV.    Vertinimas
A.      Pirminės pastabos
20.      Pirmiausia norėčiau trumpai apžvelgti proceso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme aplinkybes ir paaiškinti, kaip minėti klausimai kilo per procesą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagal Vartotojų teisių apsaugos įstatymo 84 straipsnį hipotekos paskolos gavėjams taikomas paramos mechanizmas atitinka Latvijos Konstitucijos 1 straipsnį, lygybės prieš įstatymą principą, įtvirtintą jos 91 straipsnio pirmame sakinyje, ir jos 105 straipsnio pirmame-trečiame sakiniuose garantuojamą teisę į nuosavybę.
22.      Dėl to SEB banka, S ir T teigia, kad Latvijos vartotojų teisių apsaugos įstatymo 84 straipsnis yra teisės į nuosavybę ir teisės į vienodą požiūrį apribojimas, nenustatytas įstatymu(6). Jie teigia, kad šis Vartotojų teisių apsaugos įstatymo straipsnis nebuvo tinkamai priimtas, nes, kaip teigiama, Latvijos parlamentas reikiamame teisėkūros proceso etape nesikonsultavo su ECB dėl įstatyme numatytos tvarkos. SEB banka, S ir T teigia, kad buvo pažeistos atitinkamos Sąjungos pirminės ir antrinės teisės nuostatos: SESV 127 straipsnio 4 dalis ir 282 straipsnio 5 dalis, Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos [C]entrinio [B]anko statuto (toliau – ECBS ir ECB statutas) 4 straipsnis ir Sprendimo 98/415 2 straipsnio 1 ir 4 dalys.
23.      Kadangi, kaip teigiama, nuosavybės teisės ir teisės į vienodą požiūrį apribojimo teisinis pagrindas nebuvo tinkamai nustatytas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą. Visi trys klausimai susiję su nacionaliniu teisėkūros procesu ir įpareigojimu konsultuotis su ECB. Tačiau jie nesusiję su esminiu klausimu, ar pažeista teisė į nuosavybę.
24.      Institucija, atsakinga už įstatymą, kurio atitiktis Konstitucijai ginčijama, yra Latvijos parlamentas. Suprantama, kad ši institucija atlieka svarbų vaidmenį konkrečiai nagrinėjant šią bylą, t. y. vertinant atitiktį Konstitucijai.
25.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip nacionalinis konstitucinis teismas, vykdantis konstitucinę peržiūrą, siekia išsiaiškinti ne tik tai, ar Latvijos parlamentas pažeidė Sąjungos teisės nuostatas (1 klausimas), bet ir, jei taip, kokios yra tokio pažeidimo teisinės pasekmės (2 klausimas). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip konstitucinis teismas, turi teisę pripažinti nacionalinės teisės nuostatą prieštaraujančia Konstitucijai, nors šios teisės įgyvendinimas priklauso nuo to, kokių yra teisinių pasekmių, kylančių iš ES teisės, jei tokių yra. Tik tuo atveju, jeigu iš Sąjungos teisės kiltų įpareigojimas (bendrosios kompetencijos) nacionaliniams teismams netaikyti ginčijamo įstatymo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų pripažinti šį įstatymą prieštaraujančiu Konstitucijai. Būtent todėl 2 klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar nacionalinis teismas privalo atsisakyti taikyti nacionalinės teisės nuostatas, priimtas pažeidžiant Sąjungos proceso teisės nuostatas.
B.      Pirmasis klausimas
26.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar susiklosčius situacijai, priklausančiai ECB „kompetencijai“, SESV 127 straipsnio 4 dalis ir Sprendimo 98/415 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pareiga konsultuotis su ECB dėl įstatymo nuostatos projekto pagal šias nuostatas įvykdoma tuo atveju, kai valstybės narės parlamentas priima įstatymą prieš gaudamas ECB nuomonę, kai yra numatyta nacionalinė procedūra, pagal kurią tas įstatymas gali būti antrą kartą nagrinėjamas parlamente prieš jį paskelbiant ir jam įsigaliojant.
27.      Siekdamas pasiūlyti Teisingumo Teismui atsakymą į šį klausimą, pirmiausia norėčiau paaiškinti konsultavimosi su ECB procedūrą per nacionalines teisėkūros procedūras, o vėliau – išnagrinėti, ar šiuo atveju šios procedūros buvo laikomasi.
1.      Įpareigojimas konsultuotis su ECB pagal, be kita ko, SESV 127 straipsnio 4 dalį
28.      ECB yra viena iš septynių Europos Sąjungos institucijų(7), o su juo susijusios pagrindinės nuostatos išdėstytos SESV, taip pat ECBS ir ECB statute. Dėl to SESV 127 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad pagrindinis ECBS tikslas yra palaikyti kainų stabilumą ir kad, nepažeidžiant šio tikslo, ECBS remia Sąjungos bendrąsias ekonominės politikos kryptis, kad padėtų siekti ESS 3 straipsnyje nustatytų Sąjungos tikslų. SESV 127 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad pagrindiniai ECBS uždaviniai yra šie: nustatyti ir įgyvendinti Sąjungos pinigų politiką;; atlikti užsienio valiutų operacijas(8); laikyti ir valdyti valstybių narių oficialiąsias užsienio valiutos atsargas ir skatinti sklandų mokėjimo sistemų veikimą.
29.      Trys pirminės teisės nuostatos, kurių formuluotė beveik tapati(9), numato privalomą konsultavimąsi su ECB dėl siūlomo Sąjungos akto ir nacionalinės teisinės nuostatos projekto: SESV 127 straipsnio 4 dalis, ECBS ir ECB statuto 4 straipsnis ir SESV 282 straipsnio 5 dalis. Be to, antrinės teisės nuostatoje papildomai patikslinta minėta konsultavimosi procedūra: Sprendimo 98/415 4 straipsnyje.
a)      SESV 127 straipsnio 4 dalis: bendroji procedūra ir pagrindimas
30.      SESV 127 straipsnio 4 dalyje numatytas privalomas(10) konsultavimasis su ECB dėl bet kurio siūlomo Sąjungos akto(11) ir nacionalinių institucijų konsultavimasis su juo dėl bet kurios teisinės nuostatos(12), priklausančios jo kompetencijai. Konkrečiai dėl nacionalinių institucijų konsultavimosi nurodyta, kad turi būti konsultuojamasi laikantis SESV 129 straipsnio 4 dalyje numatyta tvarka Tarybos nustatytų apribojimų ir sąlygų. ECBS ir ECB statuto 4 straipsnyje „Patariamosios funkcijos“ pateikta SESV 127 straipsnio 4 daliai tapati formuluotė. Be to, SESV 282 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad su ECB jo įgaliojimams priklausančiose srityse konsultuojamasi dėl visų Sąjungos aktų projektų ir dėl visų projektų, susijusių su reglamentavimu nacionaliniu lygiu, ir jis gali pateikti nuomonę. Suprantu, kad SESV 282 straipsnio 5 dalis yra deklaratyvaus pobūdžio, nes joje tik pakartota, nors ir netobulai(13), tai, kas jau numatyta SESV 127 straipsnio 4 dalyje(14). Taigi, kiek tai susiję su pirmine teise, toliau remsiuosi tik SESV 127 straipsnio 4 dalimi.
31.      Privalomo tiek Sąjungos, tiek nacionalinių institucijų konsultavimosi pagrindimas yra dvejopas: taip užtikrinama, (i) kad rengiant atitinkamus Sąjungos ir nacionalinės teisės aktus būtų atsižvelgta į ECB ekspertinę nuomonę ir (ii) kad ECB būtų anksti informuotas apie bet kokius jam įtakos turinčius teisinės padėties pokyčius(15). Teisės aktų leidėjai turi pasinaudoti didele ECB kompetencija(16), kuri padeda pagerinti visos teisėkūros kokybę(17).
32.      Be to, atsižvelgdamas į platesnį kontekstą, manau, kad SESV 127 straipsnio 4 dalis skirta ECB prerogatyvoms ir kompetencijai apsaugoti. ECB turi būti suteikta galimybė užtikrinti, kad nebūtų pakenkta jo kompetencijai. Būtent dėl šios priežasties ECB turi tikrą teisę į tai, kad su juo būtų konsultuojamasi, o tai reiškia, kad yra nustatyta Sąjungos teisės aktų leidėjo ir nacionalinių įstatymų leidėjo pareiga su juo konsultuotis.
33.      Remdamasi SESV 127 straipsnio 4 dalies antra įtrauka, Taryba sprendimu nustato ECB teisės, kad su juo būtų konsultuojamasi, apribojimus ir sąlygas.
b)      Sprendimas 98/415: informacija apie procedūrą
34.      Sprendime 98/415 numatyta toliau nurodyta procedūra, kurios reikia laikytis.
35.      Pirma, kadangi valstybės narės turi bendrą pareigą užtikrinti veiksmingą Sprendimo 98/415 laikymąsi, jos užtikrina, kad su ECB būtų konsultuojamasi reikiamame etape, tuo sudarant galimybę teisės akto projekto nuostatas pradėjusiai rengti institucijai atsižvelgti į ECB nuomonę prieš priimant sprendimą dėl nuostatos esmės. Apie ECB pareikštą nuomonę turi būti pranešta priimančiai institucijai, jei pastaroji nėra minėtas teisės akto projekto nuostatas parengusi institucija(18).
36.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sprendime 98/415 aiškiai atskirta teisės akto projekto nuostatą parengusi institucija ir šią nuostatą priimanti institucija. Toks atskyrimas grindžiamas logika, kuria vadovaujamasi per visas (nacionalines) teisėkūros procedūras. Nors akivaizdu, kad bendrą teisėkūros procedūrų, kiek tai susiję su sprendimu, organizavimą reglamentuoja nacionalinė konstitucinė teisė ir kad nacionalinės procedūros gali labai skirtis, galima teigti, kad visada daromas skirtumas tarp nuostatą rengiančios ir priimančios institucijos. Iš tiesų teisės sistemose paprastai vienaip ar kitaip atskiriamos institucijos, rengiančios (inicijuojančios)(19) ir priimančios(20) teisės aktus(21).
37.      Iš Sprendimo 98/415 4 straipsnio darau išvadą, kad su ECB turi būti konsultuojamasi kuo ankstesniame teisėkūros procedūros etape, t. y. tuo metu, kai teisės akto projekto rengimą inicijuojanti institucija parengia pirmąjį projektą, kuris vėliau perduodamas teisės aktą priimančiai institucijai, paprastai pirmajam svarstymui. Taip ECB geriausiai suteikiama galimybė pareiškiant nuomonę daryti reikšmingą įtaką nacionaliniam teisėkūros procesui.
38.      Antra, ECB, gavęs bet kurio teisės akto projekto nuostatas, privalo nedelsdamas pranešti besikonsultuojančiai institucijai savo nuomonę apie tai, ar šios nuostatos priklauso jo kompetencijai(22).
39.      Trečia, prireikus teisės akto nuostatas rengiančių valstybių narių valdžios institucijos gali nustatyti terminą, per kurį ECB turi pareikšti savo nuomonę ir kuris negali būti trumpesnis kaip vienas mėnuo nuo tos dienos, kai ECB pirmininkas gauna atitinkamą pranešimą(23). Ypač skubiais atvejais šis terminas gali būti sutrumpintas – tokiu atveju besikonsultuojanti institucija turi nurodyti tokio skubumo priežastis(24). Atitinkamu laiku ECB gali prašyti pratęsti šį terminą ne ilgiau kaip dar keturioms savaitėms; besikonsultuojanti institucija negali be pagrįstų priežasčių atmesti šio prašymo(25). Jei pasibaigus terminui nuomonė nepareikšta, tai netrukdo besikonsultuojančiai nacionalinei valdžios institucijai imtis tolesnių veiksmų; nepaisant to, kad ECB nuomonė gauta pasibaigus terminui, valstybės narės turi užtikrinti, kad apie ją būtų pranešta nacionalinėms institucijoms(26).
c)      Dėl ECB „kompetencijos“
40.      Kaip konstatuota, pareiga konsultuotis su ECB atsiranda dėl naginėjamo dalyko. Norint apibrėžti ECB „kompetenciją“, atskaitos taškas yra SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalys, taip pat ECBS ir ECB statuto 3–12 straipsniai. Pagal SESV 127 straipsnio 1 dalį „[p]agrindinis ECBS tikslas“ – palaikyti kainų stabilumą. Nepažeisdama šio tikslo, ECBS turi remti Sąjungos bendrąsias ekonominės politikos kryptis. SESV 127 straipsnio 2 dalyje „[p]agrindiniai ECBS uždaviniai“ apibrėžti taip: nustatyti ir įgyvendinti Sąjungos pinigų politiką; atlikti užsienio valiutų operacijas; laikyti ir valdyti valstybių narių oficialiąsias užsienio valiutos atsargas ir skatinti sklandų mokėjimo sistemų veikimą.
41.      Be to, Sprendimo 98/415 2 straipsnio 1 dalyje ECB kompetencijai priklausantys klausimai konkrečiai apibrėžti taip: valiutos klausimai (pirma įtrauka); mokėjimo priemonės (antra įtrauka); nacionaliniai centriniai bankai (trečia įtrauka); pinigų, finansų, bankininkystės, mokėjimo sistemų ir mokėjimų balanso statistinių duomenų rinkimas, rengimas ir paskirstymas (ketvirta įtrauka); mokėjimo ir atsiskaitymo sistemos (penkta įtrauka) ir taisyklės, taikomos finansų įstaigoms tiek, kiek jos daro esminę įtaką finansų įstaigų ir rinkų stabilumui (šešta įtrauka).
2.      Nagrinėjama byla: neįvykdytas įpareigojimas konsultuotis
42.      Būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės taikyti pasiūlytą nagrinėjamų teisės nuostatų aiškinimą savo nagrinėjamoje byloje. Vis dėlto, remdamasis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija ir vykstant procesui Teisingumo Teisme, galiu užtikrintai daryti toliau nurodytas prielaidas, siekdamas padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atlikti šią užduoti.
43.      Pirma, pažymėtina, kad dėl to, ar Vartotojų teisių apsaugos įstatymo 84 straipsnyje reglamentuojami ECB kompetencijai priklausantys klausimai, nekyla ginčų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje. Latvijos parlamentas neginčija, kad privalėjo konsultuotis su ECB(27).
44.      Antra, per teismo posėdį Latvijos vyriausybė inter alia nurodė, kad pagal Latvijos konstitucinę teisę Biudžeto komitetas yra institucija, rengianti teisės aktų nuostatas pagal Sprendimo 98/415 3 straipsnio 1 dalį.
45.      Trečia, Biudžeto komitetas nesilaikė Sprendimo 98/415 4 straipsnio, pagal kurį valstybės narės įpareigotos imtis būtinų priemonių, kad būtų užtikrintas veiksmingas to sprendimo laikymasis. Iš tiesų Biudžeto komitetas pagal Sprendimo 98/415 4 straipsnio antrojo sakinio reikalavimus neužtikrino, kad su ECB būtų konsultuojamasi „reikiamame etape, tuo sudarant galimybę teisės akto projekto nuostatas pradėjusiai rengti institucijai atsižvelgti į ECB nuomonę prieš priimant sprendimą dėl nuostatos esmės“. Be to, Biudžeto komitetas nenustatė termino, per kurį ECB turėjo pareikšti nuomonę, taigi iš esmės nesilaikė Sprendimo 98/415 3 straipsnio.
46.      Vadinasi, šiame etape galiu padaryti išvadą, kad Biudžeto komitetas nesilaikė Sprendimo 98/415 4 straipsnio.
47.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar toks pažeidimas neturi reikšmės arba gali būti ištaisytas esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama šioje byloje, t. y. kai numatyta procedūra, pagal kurią šis įstatymas gali būti antrą kartą išnagrinėtas parlamente prieš jį priimant ir jam įsigaliojant. Latvijos vyriausybė taip pat teigia, kad buvo įvykdytas įpareigojimas konsultuotis su ECB, nes prezidentas galėjo nuspręsti grąžinti įstatymą svarstyti iš naujo, tačiau nusprendė to nedaryti.
48.      Norėčiau priminti, kad pagal Latvijos konstitucinę teisę prezidentas, oficialiai skelbiantis parlamento priimtus įstatymus tam, kad jie įsigaliotų, gali per 10 dienų nuo įstatymo priėmimo Latvijos parlamente pateikti parlamento pirmininkui motyvuotą prašymą išnagrinėti tam tikrą įstatymą antrą kartą. Vis dėlto, jeigu Latvijos parlamentas nepakeičia to įstatymo, prezidentas negali pareikšti prieštaravimų antrą kartą(28).
49.      Manau, kad abstrakčiai vertinant, minėta konstitucinė nuostata negali ištaisyti įpareigojimo konsultuotis su ECB per teisėkūros procesą pažeidimo. SESV 127 straipsnio 4 dalyje nacionalinės institucijos įpareigotos konsultuotis su ECB dėl bet kurios jo kompetencijai priklausančios teisės nuostatos projekto. Šioje išvadoje jau nurodžiau, kad konsultacija turi įvykti kuo anksčiau, t. y. kai projektas pirmą kartą pateikiamas Latvijos parlamentui. Vis dėlto, net ir ne taip griežtai aiškinant SESV 127 straipsnio 4 dalį, man atrodo neįmanoma vis dar laikyti teisės nuostatos projektu, kai ją galutinai priima Latvijos parlamentas. Kitaip tariant, kai tekstas, vaizdžiai kalbant, palieka parlamentą tam, kad būtų paskelbtas prezidento, įstatymas nebėra „teisės nuostatos <...> projekt[as]“, kaip tai suprantama pagal SESV 127 straipsnio 4 dalies antrą įtrauką ir Sprendimo 98/415 1 straipsnį. Jeigu iki to momento, kai Latvijos parlamentas priima įstatymą, nebuvo konsultuojamasi su ECB, šios nuostatos yra pažeistos.
50.      Kaip suprantu, po to, kai teisės aktą oficialiai priima kompetentingas įstatymų leidėjas, apie „projektą“ nebekalbama, nors jis dar nėra paskelbtas ir įsigaliojęs. Iš Latvijos Konstitucijos 64 straipsnio(29) darau išvadą, kad įstatymų leidėjas yra Latvijos parlamentas, o ne prezidentas.
51.      Taip pat darytina išvada, kad konkrečiai nagrinėjamu atveju nebuvo laikomasi SESV 127 straipsnio 4 dalies ir Sprendimo 98/415. Reikia turėti omenyje tai, kad Latvijos parlamentas, 2023 m. lapkričio 30 d. nusiuntęs įstatymo projektą ECB tik prieš trečiąjį, t. y. paskutinį svarstymą ir nelaukdamas ECB nuomonės, priėmė ginčijamą įstatymą trečiuoju svarstymu. Paskui jis nusiuntė įstatymą prezidentui paskelbti. Tai, kad 2023 m. gruodžio 11 d. gavęs ECB nuomonę Parlamento biudžeto komitetas aptarė šią nuomonę, nekeičia šios išvados. Iš tiesų tai rodo, kad šiuo atveju jau priimtą tekstą dar kartą išnagrinėjo pats parlamentas (jo struktūrinis padalinys), o ne prezidentas. Be to, nereikia turėti lakios vaizduotės tam, kad suprastum, jog, atsižvelgiant į įvykių chronologiją, Latvijos parlamentas jautė didelį spaudimą dėl terminų, nes norėjo, kad įstatymas įsigaliotų iki 2023 m. pabaigos.
3.      Siūlomas atsakymas į pirmąjį klausimą
52.      Procedūrinių taisyklių teisėtumą lemia griežtas jų taikymas. Tai galiausiai padeda užtikrinti teisinį saugumą ir apskritai teisinės valstybės principo laikymąsi. Remdamasis šiais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui konstatuoti, kad buvo padarytas šioje byloje nagrinėjamų procedūrinių nuostatų pažeidimas.
53.      Taigi į pirmąjį klausimą siūlau atsakyti taip, kad SESV 127 straipsnio 4 dalis ir Sprendimo 98/415 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad esant situacijai, priklausančiai ECB „kompetencijai“, įpareigojimas konsultuotis su ECB dėl teisės nuostatos projekto pagal šias nuostatas neįvykdomas tuo atveju, kai valstybės narės parlamentas priima įstatymą prieš gaudamas ECB nuomonę, kai yra numatyta nacionalinė procedūra, pagal kurią šis įstatymas gali būti antrą kartą nagrinėjamas parlamente, prieš jį paskelbiant ir prieš jam įsigaliojant.
C.      Antrasis klausimas
54.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 127 straipsnio 4 dalis ir Sprendimo 98/415 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas turi netaikyti nacionalinio įstatymo nuostatas, priimtas pažeidžiant šias nuostatas.
55.      Taigi antrasis klausimas pateiktas dėl procedūrinio reikalavimo konsultuotis su ECB prieš priimant nacionalinį įstatymą, įtvirtinto SESV 127 straipsnio 4 dalyje ir Sprendimo 98/415 3 ir 4 straipsniuose, pažeidimo pasekmių.
56.      Pagrindinis SESV 127 straipsnio 4 dalyje numatytos procedūros ypatumas yra Sąjungos institucijos dalyvavimas nacionalinėje teisėkūros procedūroje. Taigi, kaip parodysiu šioje išvadoje, ligšiolinėje jurisprudencijoje galima rasti tik dalinį atsakymą. Manau, kad Teisingumo Teismas, spręsdamas šią bylą, turės rasti naują sprendimą.
1.      Ligšiolinė jurisprudencija
57.      Norėčiau trumpai priminti, pirma, jurisprudenciją dėl teisės reikalauti Sąjungos institucijos konsultuotis vykstant Sąjungos procedūrai pažeidimo, o tada, antra, klasikinę Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su teisinėmis pasekmėmis, kylančiomis dėl Sąjungos teisėje numatytų formalių reikalavimų, kaip antai dėl valstybių narių informacijos teikimo,  nesilaikymo.
a)      Kai Sąjungos institucija veikia pažeisdama procedūrines nuostatas
58.      Pagrindinis teisinis klausimas, kuris kyla šioje srityje, yra susijęs su nesikonsultavimo su Europos Parlamentu per Sąjungos teisėkūros procedūrą pasekmėmis. Pagrindiniai su tuo susiję sprendimai yra vadinamieji „sprendimai dėl izogliukozės“(30): Teisingumo Teismo sprendimai Roquette Frères ir Maizena(31). Jie buvo priimti tuo metu, kai tiesiogiai išrinktas Parlamentas dirbo pirmąją kadenciją, taigi tuo metu, kai Sąjungos sprendimų priėmimo procese jis dalyvavo tik naudodamasis teise reikalauti su juo konsultuotis(32).
59.      Šioje jurisprudencijoje išnagrinėtu atveju Taryba priėmė reglamentą, iš dalies keičiantį bendrą izogliukozės rinkos organizavimą, nelaukdama Parlamento nuomonės, nors pagal tuo metu galiojusią EEB 43 straipsnio 2 dalį(33) konsultuotis buvo privaloma. Šią priemonę užginčijo Prancūzijos izogliukozės gamintoja SA Roquette Frères, kurią reglamentas paveikė tiesiogiai – jame jai buvo nustatyta gamybos kvota.
60.      Istoriniu sprendimu Teisingumo Teismas panaikino reglamentą, konstatavęs, kad konsultavimasis su Parlamentu Sutartyje numatytais atvejais yra priemonė, leidžianti Parlamentui faktiškai dalyvauti Sąjungos teisėkūros procese(34). Ši kompetencija yra esminis Sutartimi siekiamos pusiausvyros tarp institucijų veiksnys(35).
61.      Konsultavimasis su Parlamentu yra „esminis procedūrinis reikalavimas“(36), kaip tai suprantama pagal šiuo metu galiojančią SESV 263 straipsnio antrą pastraipą, „kurio nesilaikant atitinkamas aktas praranda teisinę galią“(37). Pažymėtina, kad Teisingumo Teismas aiškiai pridūrė, jog „šio reikalavimo įvykdymui būtina, jog Parlamentas pareikštų savo nuomonę“(38) ir kad „[n]egalima laikyti, kad toks reikalavimas jau įvykdytas tada, kai Taryba tik paprašo pateikti nuomonę“(39), jei Parlamentas vėliau nepateikia nuomonės. Pagal šią formuluotę atmetama visiškai formali konsultavimosi reikalavimo samprata ir neleidžiama Tarybai vien prašymo vertinti kaip reikalavimo pakankamo laikymosi, jeigu Parlamentas faktiškai nepareiškė nuomonės.
62.      Taigi Teisingumo Teismas panaikino šį reglamentą.
63.      Vadinasi iš šio sprendimo galima daryti išvadą, kad Teisingumo Teismas atsisakė ex post vertinti, ar Parlamento dalyvavimas būtų pakeitęs Tarybos priimto akto materialinį turinį. Esminė aplinkybė buvo tai, kad su Parlamentu nebuvo konsultuojamasi, o ne tai, kad jo nuomonė bet kuriuo atveju nebūtų privaloma.
64.      Vėlesnėje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas nuosekliai laikėsi Sprendimo Roquette Frères. Kartu jis pažymėjo, kad tarpinstituciniam dialogui, kuriuo, be kita ko, grindžiama konsultavimosi procedūra, taikomos tos pačios abipusės lojalaus bendradarbiavimo pareigos, kaip ir tos, kuriomis grindžiami valstybių narių ir Sąjungos institucijų tarpusavio santykiai(40). Taigi dėl situacijos, kai Tarybai paprašė Parlamento pateikti nuomonę ir konkrečiai – skubos tvarka(41), o Parlamentas per protingą terminą neatsakė į prašymą dėl konsultavimosi, nes iš pradžių nusprendė grąžinti pasiūlymą komitetui ir vėliau paskelbė plenarinio posėdžio, kuriame turėjo vykti galutinis balsavimas, pertrauką, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Parlamentas pažeidė tarpinstitucinio bendradarbiavimo pareigą, tad negalėjo priekaištauti Tarybai dėl to, kad ši priėmė teisės aktą nelaukdama jo nuomonės(42). Taigi jis atmetė Parlamento pareikštą ieškinį(43).
65.      Galiausiai pažymėtina, kad, kiek man žinoma, Teisingumo Teismas yra panaikinęs teisės aktus tik tiek, kiek tai susiję su Parlamento teise reikalauti su juo konsultuotis. Iš tiesų SESV taip pat yra nuostatų dėl privalomo konsultavimosi su kitomis institucijomis arba įstaigomis jų ekspertinių žinių ir kompetencijos srityse, pavyzdžiui, su Audito Rūmais(44), Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu(45) arba Regionų komitetu(46). Vis dėlto iš ligšiolinės Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti tik Teisingumo Teismo obiter
dictum, kuriame patvirtinta, kad pagal nuostatą, kuri šiuo metu įtvirtinta SESV 156 straipsnyje(47), Komisija privalo konsultuotis su Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu(48).
66.      Apibendrinant šią dalį pažymėtina, kad kai nebuvo konsultuojamasi su Parlamentu, nors buvo privaloma tai padaryti, Teisingumo Teismas panaikino ginčijamą aktą dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą.
b)      Kai nacionalinė institucija pažeidžia procedūrinę nuostatą
67.      Kas nutinka tuo atveju, kai nacionalinės institucijos pažeidžia Sąjungos procedūrinę nuostatą? Kokios pasekmės kyla? Ar numatyta kokių nors teisių gynimo priemonių?
1)      Sprendimas „Enichem Base“, C‑380/87
68.      Ginčas kilo, kai savivaldybės meras priėmė sprendimą uždrausti savivaldybėje naudoti biologiškai neskaidžius plastikinius maišelius. Bendrovė Enichem Base užginčijo šį sprendimą ir tvirtino, kad vietos teisės aktais buvo pažeista tuo metu EEB direktyvos nuostata, pagal kurią valstybės narės įpareigotos pranešti Komisijai apie atliekų šalinimo taisyklių projektus.
69.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal byloje nagrinėjamą direktyvos nuostatą valstybės narės privalo pranešti Komisijai apie visus taisyklių projektus prieš juos priimant(49). Šiuo reikalavimu buvo siekiama užtikrinti, kad Komisija būtų informuota apie visas planuojamas nacionalines atliekų šalinimo priemones tam, kad galėtų įvertinti suderinimo poreikį arba įvertinti, ar taisyklių projektas suderinamas su Sąjungos teise(50). Vis dėlto Teisingumo Teismas pridūrė, kad „nei nagrinėjamos nuostatos formuluotė, nei jos tikslas neleidžia manyti, kad tai, jog valstybės narės nevykdo pareigos iš anksto pranešti, savaime lemia taip priimtų nuostatų neteisėtumą“(51).
2)      CIA Security International
70.      CIA Security International(52) susijęs su Belgijos Karaliaus dekretu, nustatančiu signalizacijos sistemų ir montuotojų patvirtinimo sistemą. Šis dekretas buvo „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 83/189(53), o Belgijos Karalystė nepranešė apie projektą Komisijai ir nesilaikė atidėjimo laikotarpio. Pagal Direktyvos 83/189 8 ir 9 straipsnius buvo reikalaujama, kad valstybės narės prieš priėmimą (taikant kai kurias išimtis) praneštų Komisijai apie techninių reglamentų projektus ir atidėtų jų priėmimą šešiems mėnesiams, jei išsami nuomonė pateikiama per tris mėnesius, arba dvylikai mėnesių, jei Komisija pateikia pasiūlymą dėl suderinimo. Kilo klausimas, ar privatus asmuo gali remtis šiuo įsipareigojimų neįvykdymu teisme ir kokios kyla pasekmės dėl teisės akto, apie kurį nepranešta.
71.      Siekdamas atsakyti į šį klausimą, Teisingumo Teismas atliko dviejų etapų analizę: pirmiausia jis konstatavo, kad Direktyvos 83/189 8 ir 9 straipsniuose nustatyta aiški valstybių narių pareiga pranešti apie techninių reglamentų projektus prieš juos priimant. Jis nusprendė: „[k]adangi šie straipsniai turinio požiūriu yra besąlygiški ir pakankamai aiškūs, privatūs asmenys jais gali remtis nacionaliniuose teismuose“(54).
72.      Antra, Teisingumo Teismas nurodė, kad „[l]ieka išnagrinėti teisines pasekmes, atsirandančias valstybėms narėms pažeidus įpareigojimą pranešti, o tiksliau kalbant, – ar Direktyvą 83/189 reikia aiškinti taip, kad dėl pareigos pranešti pažeidimo, kuris yra procedūrinis atitinkamų techninių reglamentų priėmimo trūkumas, atsiranda toks šių reglamentų netaikymas [šie techniniai reglamentai tampa netaikytini tiek], kad jais negalima remtis prieš privačius asmenis“(55).
73.      Šioje vietoje pažymiu, kad nagrinėjamu atveju svarbus žodis „ar“.
74.      Toliau Teisingumo Teismas atmetė argumentą, kad Direktyva 83/189 reglamentuoja tik santykius tarp valstybių narių bei Komisijos ir nustato tik procedūrinius įpareigojimus, kurių valstybės narės privalo laikytis priimdamos techninius reglamentus, tačiau neturi poveikio jų kompetencijai priimti atitinkamus reglamentus pasibaigus atidėjimo laikotarpiui, ir galiausiai nenumato jokios konkrečios nuostatos apie galimas minėtų procedūrinių įpareigojimų neįvykdymo pasekmes(56).
75.      Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nereikia jokios aiškios nuostatos dėl tokių pasekmių ir kad „neginčijama, kad šios direktyvos tikslas yra prevencinės kontrolės priemonėmis apsaugoti laisvą prekių judėjimą ir kad įpareigojimas pranešti yra pagrindinė šios Bendrijos kontrolės įgyvendinimo priemonė. Ši kontrolė būtų dar veiksmingesnė, jei direktyva būtų aiškinama taip, kad įpareigojimo pranešti pažeidimas yra esminis procedūrinis trūkumas, dėl kurio atsiranda atitinkamų techninių reglamentų netaikymas privatiems asmenims“(57).
76.      Paskui Teisingumo Teismas atskyrė jo nagrinėjamą bylą nuo Sprendimo Enichem Base, nuspręsdamas, kad jo aiškinimas „atitinka“(58) ankstesnįjį sprendimą, ir padarė išvadą, kad nacionalinis techninis reglamentas, apie kurį turėjo būti pranešta, tačiau to nebuvo padaryta, yra netaikytinas ir juo negalima remtis prieš privačius asmenis(59).
77.      Vėlesnėje jurisprudencijoje nuosekliai kartojama, kad nepranešimas (arba atidėjimo laikotarpio nepaisymas) yra esminis procedūros pažeidimas, lemiantis nacionalinio techninio reglamento netaikymą privatiems asmenims(60).
78.      Šiame etape, siekdamas aiškumo dėl sąvokų, norėčiau išnagrinėti „tiesioginio veikimo“ klausimą. Prieš tai nurodyta jurisprudencija suformuota sprendžiant klausimą, kokioms aplinkybėms esant direktyvos, t. y. antrinės teisės akto(61), nuostatos, kuriose įtvirtinti įpareigojimai valstybėms narėms, gali veikti tiesiogiai horizontaliai, t. y. dviejų privačių šalių ginče(62). Be to, Teisingumo Teismas yra aiškiai nurodęs, kad tiesioginis veikimas yra išankstinė nacionalinių teismų pareigos netaikyti Sąjungos teisei prieštaraujančių nuostatų sąlyga(63).
79.      Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad vertikaliojo ginčo tarp ekonominės veiklos vykdytojo ir valstybės narės atveju privatus asmuo gali remdamasis Sąjungos teise reikalauti netaikyti nacionalinės teisės akto(64). Kaip suprantu, ši aplinkybė patvirtina tai, kad nacionalinės teisės nuostata netaikoma dėl procedūrinio pažeidimo (šiuo atveju – nepranešimo), o ne dėl ginčo pobūdžio (tarp privačių asmenų arba tarp valdžios institucijos ir privataus asmens). Taigi šios bylos pobūdis (konstitucinė kontrolė) šiuo atveju neturi lemiamos reikšmės.
80.      Galiausiai, nors šioje išvadoje pateiktoje analizėje daugiausia dėmesio skirta decentralizuotam Sąjungos teisės taikymui ir vykdymo užtikrinimui, siekiant išsamumo reikia pažymėti, kad Komisija(65) arba valstybė narė(66) akivaizdžiai turi galimybę inicijuoti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš valstybę narę, kurios nacionalinė institucija galbūt pažeidė procedūrinę nuostatą. Šioje išvadoje nebūtina priminti visų gerai žinomų procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo aspektų. Pakanka paminėti, kad Komisija turi beveik neribotą diskreciją nuspręsti pradėti ar tęsti procedūrą tiek ikiteisminio, tiek teismo proceso etapuose ir kad, jei Komisija galiausiai laimi bylą, Teisingumo Teismas priima sprendimą dėl pripažinimo, įpareigojantį valstybę narę ištaisyti padėtį. Tai konstitucinė procedūra, į kurią įtraukiami viešieji subjektai, ir per kurią privačių asmenų ar bet kurių kitų privačių šalių teisės nėra tiesiogiai kvestionuojamos.
2.      Nagrinėjama byla: ar yra pareiga netaikyti ginčijamos nuostatos?
a)      Patvirtinantys argumentai
81.      ECB ir SEB banka iš esmės siūlo šiai bylai taikyti Sprendimą CIA Security International.
82.      ECB tvirtina, kad tai, jog nacionalinės institucijos nesikonsultavo su juo dėl jo kompetencijai priklausančių nuostatų projektų, kaip to reikalaujama pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį ir Sprendimo 98/415 4 straipsnį, yra esminis procedūrinis pažeidimas, dėl kurio šios nacionalinės nuostatos netaikytinos. Jis šį pažeidimą prilygina „esminiam procedūriniam pažeidimui“, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, dėl kurio nacionalinės teisės aktai netaikomi privatiems asmenims(67). ECB šią situaciją gretina su Sprendime CIA Security International suformuota jurisprudencija, pagal kurią, nepranešus Komisijai apie įstatymus(68), šie įstatymai tampa netaikytini. ECB tvirtina, kad pareiga konsultuotis su ECB, kaip Sutartimi grindžiama pareiga, a fortiori turi turėti dar didesnį poveikį nei pareiga pranešti apie techninius reglamentus. Visų pirma ECB mano, kad įpareigojimas konsultuotis atitinka „esminio formalumo“ kriterijus, nes užtikrina rizikos ribojimo apsaugą, leidžia remtis ECB kompetencija formuojant turinį ir gerina teisėkūros kokybę pinigų ir bankininkystės srityse. Apskritai ECB remiasi ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytu lojalaus bendradarbiavimo principu, nes siūlomu aiškinimu paisoma Europos Sąjungos išimtinės kompetencijos pinigų politikos srityje ir užkertamas kelias priimti teisės aktus, keliančius grėsmę ECB funkcijoms arba sisteminiam finansiniam stabilumui.
83.      SEB banka taip pat teigia, kad SESV 127 straipsnio 4 dalyje ir Sprendimo 98/415 4 straipsnyje numatytos konsultavimosi pareigos pažeidimas yra esminis procedūrinis pažeidimas, dėl kurio Latvijos nacionalinės nuostatos tampa netaikytinos. SEB bank, remdamasi Sprendimu CIA Security International, taip pat akcentuoja ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo svarbą.
84.      Be to, ypač teisės doktrinoje teigiama, kad jeigu procedūrinis pažeidimas gali daryti poveikį net privačių asmenų teisiniam ginčui, jo reikšmė turi būti dar didesnė tais atvejais, kai valstybė narė, pažeidusi Sąjungos teisę, siekia remtis tam tikrais teisės aktais prieš atitinkamą asmenį(69).
85.      Remiantis tokiais argumentais būtų galima daryti išvadą, kad nacionaliniai teismai turėtų netaikyti Vartotojų teisių apsaugos įstatymo 84 straipsnio.
b)      Paneigiantys argumentai
86.      Iš tiesų kyla pagunda ieškoti panašumų su Sprendime CIA Security International suformuota jurisprudencija. Vis dėlto manau, kad tas sprendimas neturėtų būti taikomas pagal analogiją, nes pateikiant pirmiau nurodytus argumentus nepakankamai atsižvelgiama į visą Sprendimą CIA Security International – jeigu šiai bylai taikytume šioje išvadoje aprašytą dviejų etapų analizę, paaiškėtų, kad klausimų nekyla tik dėl pirmojo etapo.
87.      Iš tiesų būtų sunku teigti, kad SESV 127 straipsnio 4 dalyje ir Sprendimo 98/415 4 straipsnyje numatyti įpareigojimai nėra pakankamai tikslūs ir besąlygiški. Kaip jau išsiaiškinome, yra aiškiai nustatyta pareiga konsultuotis su ECB ir ją, savo ruožtu, atitinka šios institucijos teisė. Vis dėlto vėlesnis antrasis etapas, t. y. iš to kylančios teisinės pasekmės, yra gerokai mažiau aiškus. Kaip jau minėta, Teisingumo Teismo argumentai toje byloje buvo grindžiami tuo, kad Sprendime CIA Security International išnagrinėtos nuostatos buvo prevencinės kontrolės priemonės laisvo prekių judėjimo srityje.
88.      Prevencinės kontrolės užtikrinimas srityje, kuri, kaip vidaus rinkos(70) dalis, yra susijusi su pagrindine Sąjungos politikos sritimi ir kuri iš esmės priklauso nuo sklandaus veikimo, užtikrinamo veikiant ir sąveikaujant ekonominės veiklos vykdytojams, kurie tam, kad ši rinka veiktų, turi turėti galimybę ginti savo teises, visų pirma prieš valstybes nares, sudarančias kliūtis prekybai, mano nuomone, yra visai kas kita nei procedūrinė nuostata, skirta pagerinti nacionalinę teisėkūros procedūrą ECB kompetencijos srityje ir užtikrinti jos teisėtumą.
89.      Kitaip tariant, esant situacijai, patenkančiai į Sprendime CIA Security International išnagrinėtos Direktyvos 83/189 taikymo sritį, valstybės narės iš esmės turi teisę priimti teisės aktus. Jos tik turi pranešti Komisijai apie teisės akto projektą tam, kad ši galėtų nustatyti galimas kliūtis prekybai Sąjungos viduje ir galbūt paprašyti valstybių narių iš dalies pakeisti projekto nuostatas. Vis dėlto kompetenciją priimti teisės aktus ir toliau turi valstybės narės. Klausimų dėl Komisijos kompetencijos nekyla. Tokiu atveju Komisija pasidalijamosios kompetencijos srityje tik siekia suderinti Sąjungos interesus (vidaus rinką) su galbūt prieštaringais nacionaliniais interesais (privalomųjų bendrojo intereso pagrindų apsauga). Kai jau buvo nurodyta, SESV 127 straipsnio 4 dalyje nustatytu įpareigojimu konsultuotis su ECB siekiama apsaugoti ECB prerogatyvas ir kompetenciją.
90.      Be to, konsultacijų dėl techninio pobūdžio pranešimo ir nacionalinio įstatymo, patenkančio į SESV 127 straipsnio 4 dalies taikymo sritį, pobūdis skiriasi. Kai Komisija nagrinėja nuostatos projektą pagal direktyvą dėl informacijos teikimo, ji įvertina numatomos priemonės turinį, siekdama nustatyti tos priemonės teisėtumą pagal Sąjungos teisę(71). Komisija įvertina priemonės projekto esmę, siekdama patikrinti, ar ji suderinama su pagrindine laisvo prekių judėjimo laisve. Taigi, jeigu į Komisijos nuomonę neatsižvelgiama, priemonės projektas gali būti nesuderinamas su materialine Sutarties nuostata.
91.      O konsultuojantis pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį ECB pateikia nuomonę dėl ekonominių aspektų. Jis nevertina nagrinėjamos nacionalinės priemonės teisėtumo. Tai reiškia, kad pasikonsultavus su ECB nacionalinės priemonės projektas negali būti nesuderinamas su materialine sutarties nuostata. Tai, ar vadovaujamasi ECB pateikta nuomone, neturi reikšmės. Svarbu tik tai, kad buvo konsultuojamasi su ECB.
92.      Taigi manau, kad nepakanka nurodyti, jog tiek „Sprendime CIA Security International išnagrinėtoje situacijoje“, tiek šiuo atveju sprendžiamas klausimas dėl įpareigojimo į nacionalinės teisės nuostatų priėmimo procesą įtraukti Sąjungos instituciją, siekiant konstatuoti, kaip tai daro ECB ir SEB banka, kad Sprendime CIA Security International suformuota jurisprudencija juo labiau turėtų būti taikoma dėl to, kad įpareigojimas konsultuotis su ECB kyla iš pirminės teisės, o įpareigojimas pateikti informaciją Komisijai kyla iš žemesnės galios teisės šaltinio, t. y. direktyvos. Svarbu ne oficialus įpareigojimo šaltinis, o jo tikslas.
c)      Išvada
93.      Apibendrindamas manau, kad nereikia pritarti ECB ir SEB banka argumentams. Dėl prieš tai nurodytų priežasčių manau, kad dėl esminio procedūrinio pažeidimo nacionalinės teisės nuostatos netampa netaikytinos.
94.      Taigi pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę dėl teisių gynimo priemonių situacija yra tokia: kiek tai susiję su Sąjungos teisės aktų leidėju, Teisingumo Teismas gali pripažinti negaliojančiomis priemones, priimtas pažeidžiant SESV 127 straipsnio 4 dalies pirmą įtrauką. O nacionalinės priemonės, priimtos pažeidžiant SESV 127 straipsnio 4 dalies antrą įtrauką, negali būti užginčytos Teisingumo Teisme. Vienintelė tiesioginė teisių gynimo priemonė yra galimybė Komisijai (arba kitai valstybei narei) pradėti prieš pažeidimą darančią valstybę narę procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Jeigu tokia procedūra būtų sėkminga, galiausiai Teisingumo Teismas tiesiog priimtų sprendimą dėl pripažinimo, kuriuo atitinkama valstybė narė būtų įpareigota ištaisyti padėtį. Dėl kompetencijos pasidalijimo tarp Europos Sąjungos ir valstybės narės Teisingumo Teismas neturi įgaliojimų pripažinti nacionalinės teisės aktų negaliojančiais.
95.      Šioje vietoje galiu padaryti išvadą, kad iki šiol išnagrinėta jurisprudencija nėra labai gerai tinkanti šiai bylai. Sprendime Roquette Frères kalbama tik apie pagrindines Sąjungos teisėkūros procedūras, o Sprendimas CIA Security International, nors iš pirmo žvilgsnio atrodo labai viliojantis, nėra labai tinkamas, nes jame išspręstas visiškai kitoks klausimas. Taigi manau, kad nei Sprendimas Roquette Frères, nei Sprendimas CIA Security International nepadėtų išspręsti nagrinėjamo ginčo.
96.      Tad į antrąjį klausimą siūlau atsakyti taip, kad SESV 127 straipsnio 4 dalis ir Sprendimo 98/415 4 straipsnis neturi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas turi netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, priimtų pažeidžiant šias nuostatas.
3.      Kitos galimos teisių gynimo priemonės
97.      Vis dėlto ką tik padaryta išvada nereiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali pripažinti ginčijamo įstatymo negaliojančiu.
98.      Akivaizdu, kad Teisingumo Teismas negali pripažinti negaliojančia nacionalinių institucijų priimtos priemonės vien dėl to, kad tokios kompetencijos jam nebuvo suteikta Sutartimis(72). Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neviršydamas savo kompetencijos ir įgaliojimų, turi įsitikinti, kad per nacionalines procedūras būtų užtikrinta ECB teisė reikalauti su juo konsultuotis.
99.      Žinoma valstybės narės turi pačios organizuoti savo teismų sistemas. Kompetencija nustatyti, kuris teismas yra kompetentingas atlikti nacionalinės teisės nuostatų teisminę kontrolę ir priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės akto teisėtumo, priklauso valstybėms narėms. Vis dėlto ECB teisė reikalauti su juo konsultuotis pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį ir Sprendimo 98/415 4 straipsnį turi būti apsaugota per tokią procedūrą, kokia nagrinėjama šioje byloje, kai pagal nacionalinę teisę tam tikram nacionaliniam teismui suteikiama jurisdikcija atlikti nacionalinės teisės aktų teisminę kontrolę. Šios teisės apsauga turi būti užtikrinta nacionaliniu lygmeniu, nes kalbama apie nacionalinę teisėkūros procedūrą. Atsižvelgiant į tai, būtent valstybės narės, šiuo atveju – Latvijos Respublika, turi numatyti teisių gynimo priemones ir procedūras tokiai teisei apsaugoti. Kalbėdamas apie tai pasinaudosiu Walter
Van
Gerven vartojamomis sąvokomis – jis teigia, kad „teisės sąvoka reiškia <...> teisinę situaciją, kurioje gali būti asmuo <...> ir kuria, esant įprastoms aplinkybėms, šis asmuo gali remtis prieš <...> kitus asmenis teisme, pasinaudodamas viena ar keliomis teisių gynimo priemonėmis, t. y. pareikšdamas ieškinius, skirtus atitinkamų teisių pažeidimams ištaisyti, taikant tokių rūšių ieškinių pareiškimo tvarką, skirtą užtikrinti, kad atitinkama teisių gynimo priemonė būtų veiksminga“(73).
100. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išanalizuoti visas procesines galimybes, įskaitant (aktyvios) teisės pareikšti ieškinį suteikimą ECB, kiek tai susiję su SESV 127 straipsnio 4 dalies antros įtraukos įgyvendinimu. Tai leistų ECB ginti savo teises nacionaliniame teisme. Jeigu tokios galimybės nebūtų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išnagrinėti ECB galimybę įstoti į nacionalinį procesą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kai kyla klausimų dėl nacionalinės teisės akto, patenkančio į SESV 127 straipsnio 4 dalies taikymo sritį, teisėtumo.
D.      Trečiasis klausimas
101. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisės viršenybės ir teisinio saugumo principai turi būti aiškinami taip, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) savo sprendime gali nuspręsti, jog ginčijamų nuostatų teisinės pasekmės turi būti paliktos galioti visą tų nuostatų galiojimo laikotarpį.
102. Kitaip tariant, trečiasis klausimas pateiktas dėl to, ar Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) pagal Sąjungos teisę gali leisti pažeidžiant Sąjungos teisę priimtam nacionaliniam įstatymui kelti teisines pasekmes visą jo galiojimo laikotarpį, nors jis nesuderinamas su Sąjungos teise.
103. Remiantis mano siūlomu atsakymu į antrąjį klausimą, trečiojo klausimo nagrinėti nereikia. Taigi toliau pateikta analizė atlikta tik jeigu Teisingumo Teismas dėl antrojo klausimo padarytų kitokią išvadą.
104. Pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas, įgyvendindamas SESV 267 straipsniu jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento(74). Remiantis tuo darytina išvada, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti teisiniams santykiams, kurių atsirado ir kurie buvo nustatyti prieš priimant sprendimą dėl prašymo išaiškinti, jei, be to, įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį dėl šios normos taikymo(75). Todėl Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais ir taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius(76).
105. Bet kuriuo atveju, tik Teisingumo Teismas gali nustatyti galimo atidėjimo sąlygas(77) ir taip yra dėl pagrįstos priežasties: priešingu atveju nacionalinis teismas galėtų atidėti šio sprendimo poveikį ir taip paveikti jo erga omnes pobūdį, kurio pagrindinis tikslas – užtikrinti vienodą Sąjungos teisės taikymą ir teisinį saugumą visose valstybėse narėse ir sudaryti vienodas sąlygas valstybėms narėms, piliečiams ir ekonominės veiklos vykdytojams. Šiuo klausimu negali būti, kad nacionalinės teisės normos, net konstitucinio pobūdžio, pažeistų Sąjungos teisės vienodą taikymą ir veiksmingumą(78).
106. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika(79).
107. Reikėtų pridurti, kad Teisingumo Teismas taikė šį sprendimą tik išimtiniais atvejais(80) ir tik esant labai konkrečioms aplinkybėms: kai grėsė sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač dėl daugelio teisinių santykių, pradėtų veikiant sąžiningai, remiantis pagrįstai galiojančiais teisės aktais, paaiškėjus, kad asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos Sąjungos teisės neatitinkančius veiksmus atliko dėl objektyvaus ir didelio netikrumo dėl Sąjungos teisės normų turinio, o netikrumo atsiradimo priežastis galėjo būti net kitų valstybių narių ar Europos Sąjungos elgesys(81).
108. Kiek tai susiję su šia byla, abejoju, ar tuo atveju, jeigu šios teisės nuostatos būtų pripažintos netaikytinomis, būtų įtikinamų teisinio saugumo ar bendrojo intereso pagrindų, galinčių pateisinti jų palikimą galioti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų biudžetinių sunkumų, susijusių su šiuo netaikymu, dėl kurio atitinkamu atveju turėtų būti grąžinta bendra apie 97 mln. EUR suma, kurią kredito įstaigos sumokėjo į valstybės biudžetą, mano nuomone, nepakanka tokiems pagrindams konstatuoti.
109. Dėl sąžiningumo kriterijaus pažymėtina, kad remdamasis šioje išvadoje pateikta pirmojo klausimo analize nesuprantu, kaip SESV 127 straipsnio 4 dalį ir Sprendimo 98/415 4 straipsnį būtų galima pagrįstai aiškinti taip, kad pagal juos nacionaliniam parlamentui leidžiama priimti teisėkūros priemones, kol ECB nepateikė savo nuomonės arba nesibaigė terminas jai pateikti, atsižvelgiant į aiškią šių nuostatų formuluotę.
110. Galiausiai, kiek tai susiję su didelių sunkumų rizikos kriterijumi, nors iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad daug teisinių santykių buvo užmegzti remiantis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės nuostatomis, nemanau, kad yra prima
facie įrodytas didelių sutrikimų rizikos buvimas, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šios nuostatos netaikytinos. Mano nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų ekonominių pagrindų, t. y. kad sprendimas pripažinti ginčijamas įstatymo nuostatas negaliojančiomis nuo jų priėmimo gali turėti didelį poveikį Latvijos Respublikos biudžetiniams interesams, nepakanka tam, kad būtų galima konstatuoti realią sunkių ekonominių pasekmių šiai valstybei narei grėsmę.
111. Galiausiai reikia priminti, kad, kaip įtikinamai tvirtina ECB, finansinių nuostolių, kuriuos dėl tokio Teisingumo Teismo sprendimo galėtų patirti hipotekos paskolos gavėjai Latvijoje, grėsmė neatrodo didelė. Jeigu kredito įstaigos ir kapitalo bendrovės, turinčios teisę teikti paskolas klientams, reikalautų grąžinti sumokėtas sumas iš Latvijos hipotekos paskolos gavėjų, šie galbūt galėtų pareikšti šiai valstybei narei ieškinius dėl žalos atlyginimo, siekdami apsaugoti savo teises.
112. Taigi į trečiąjį klausimą siūlau atsakyti taip, kad Sąjungos teisės viršenybės ir teisinio saugumo principai neturi būti aiškinami taip, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) savo sprendime gali konstatuoti, jog ginčijamų nuostatų teisinės pasekmės lieka galioti visą tų nuostatų galiojimo laikotarpį.
V.      Išvada
113. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija)pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      SESV 127 straipsnio 4 dalis ir1998 m. birželio 29 d. Tarybos sprendimo 98/415/EB dėl nacionalinių institucijų konsultavimosi su Europos [C]entriniu [B]anku teisės akto projekto nuostatų klausimais
4 straipsnis
turi būti aiškinami taip, kad
esant situacijai, priklausančiai Europos Centrinio Banko „kompetencijai“, įpareigojimas konsultuotis su Europos Centriniu Banku dėl teisės nuostatos projekto pagal šias nuostatas neįvykdomas tuo atveju, kai valstybės narės parlamentas priima įstatymą prieš gaudamas Europos Centrinio Banko nuomonę, kai yra numatyta nacionalinė procedūra, pagal kurią šis įstatymas gali būti antrą kartą nagrinėjamas parlamente, prieš jį paskelbiant ir prieš jam įsigaliojant.
2.      SESV 127 straipsnio 4 dalis ir Sprendimo 98/415 4 straipsnis
neturi būti aiškinami taip, kad
nacionalinis teismas turi netaikyti nacionalinio įstatymo nuostatų, priimtų pažeidžiant šias nuostatas.
3.      Sąjungos teisės viršenybės ir teisinio saugumo principai
neturi būti aiškinami taip, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) savo sprendime gali konstatuoti, jog ginčijamų nuostatų teisinės pasekmės lieka galioti visą tų nuostatų galiojimo laikotarpį.
1      Originalo kalba: anglų.
2      OL L 189, 1998, p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 446.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, Nr. 43; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, Nr. 6; Valdības Vēstnesis, 1922, Nr. 141; ir Diena, 1993, Nr. 81.
4      Latvijas
Vēstnesis, 1994, Nr. 96 ir Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, Nr. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, Nr. 104/105 ir Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, Nr. 9.
6      Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11 punktą.
7      Žr. ESS 13 straipsnio 1 dalį.
8      Panaši formuluotė įtvirtinta SESV 219 straipsnyje.
9      Bent jau pagal versijas anglų, prancūzų i vokiečių kalbomis.
10      Kaip matyti iš vartojamo žodžio „konsultuojasi“.
11      SESV 127 straipsnio 4 dalies pirma įtrauka.
12      SESV 127 straipsnio 4 dalies antra įtrauka.
13      Netobulai, nes sąvoka „įgaliojimai“ (anglų k.
responsibilities) teisiniu požiūriu yra ne tokia tiksli kaip sąvoka „kompetencija“ (anglų k.
fields of competence). Yra ir priešinga nuomonė, pagal kurią sąvoka „įgaliojimai“ (SESV 282 straipsnio 5 dalis) paprastai sukonkretina sąvoką „kompetencija“ (SESV 127 straipsnio 4 dalis), taigi pirmoji sąvoka neva yra tikslesnė nei antroji. Vis dėlto net ir remiantis šiuo požiūriu iš šios semantinės pastabos nedaroma jokių teisinių išvadų dėl abiejų nuostatų tarpusavio santykio. Žr. Manger-Nestler, C., leidinyje Pechstein, M., Nowak, C. ir Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2nd edition, Vol. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 282 AEUV, 17 punktas.
Šis terminologinis skirtumas nėra atspindėtas tų nuostatų latvių kalbos versijoje.
14      Šiuo klausimu taip pat žr. Häde, U., leidinyje Calliess, C. ir Ruffert, M. (red.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, Munich, 6th edition, 2022, Art. 282 AEUV, 49 punktas.
15      Šiuo klausimu taip pat žr. Kempen, B., leidinyje Streinz, R. (red.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, Munich, 3rd edition, 2018, Art. 127 AEUV, 24 punktas.
16      Žr. 2003 m. liepos 10 d. Sprendimą Komisija / ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, 110 punktas). Kitame sprendime, nors ir nesusijusiame su įpareigojimu konsultuotis pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį, Teisingumo Teismas kalbėjo apie ECB teikiamą ekonominį įvertinimą: žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimą Gauweiler ir kt. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 75 punktas).
17      Šiuo klausimu dėl Sąjungos teisės aktų leidėjo žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Komisija / ECB (C‑11/00, EU:C:2002:556, 140 punktas), kurioje taip pat akcentuojamos konkrečios ECB žinios arba ekspertinė nuomonė, be kita ko, pinigų politikos srityje, ir pažymėta, kad įtraukiant ECB pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį siekiama pagerinti Sąjungos teisės aktų kokybę visos Europos santvarkos naudai.
18      Žr. Sprendimo 98/415 4 straipsnį.
19      Pavyzdžiui, keliose pasirinktose šalyse yra susiklosčiusi toliau nurodyta situacija – Lenkija: pagal Lenkijos Konstitucijos 118 straipsnį įstatymų leidybos iniciatyvos teisę turi parlamento žemųjų rūmų, Senato nariai, Respublikos Prezidentas ir Ministrų taryba (1 dalis), taip pat ne mažiau kaip 100 000 balsavimo teisę turinčių piliečių grupė, o šių piliečių įstatymų leidybos iniciatyvos teisės įgyvendinimo tvarka nustatyta įstatymu (2 dalis); Prancūzija: pagal Prancūzijos Konstitucijos 39 straipsnį įstatymų leidybos iniciatyvos teisė priklauso bendrai ministrui pirmininkui ir parlamento nariams. Vokietija: pagal Pagrindinį įstatymą federalinių įstatymų leidybos iniciatyvos teisė priklauso Bundesregierung (federalinė vyriausybė), Bundesrat (federalinė taryba () ir Bundestag (federalinis parlamentas), veikiančiam per savo narius, t. y. per parlamentinę grupę arba ne mažiau kaip 5 % jo narių; Portugalija: pagal Portugalijos Konstitucijos 167 straipsnio 1 dalį įstatymų leidybos ir referendumo rengimo iniciatyvos teisė priklauso parlamento nariams, parlamentinėms frakcijoms ir vyriausybei, o esant įstatyme nustatytoms sąlygoms – balsavimo teisę turinčių rinkėjų grupėms.
20      Ankstesnėje išnašoje nurodytose pasirinktose šalyse susiklosčiusi situacija nurodyta toliau – Lenkija: Sejm (parlamentas) priima įstatymus (Lenkijos Konstitucijos 120 straipsnis), o Senatas juos tvirtina, keičia arba atmeta (Lenkijos Konstitucijos 121 straipsnio 2 dalis); Prancūzija: abeji parlamento rūmai, t. y. Nacionalinė Asamblėja ir Senatas (Prancūzijos Konstitucijos 45 straipsnis), o įstatymus skelbia Respublikos Prezidentas (Prancūzijos Konstitucijos 10 straipsnis); Vokietija: pagal Pagrindinio įstatymo 76 ir 77 straipsnius teisę priimti įstatymus visų pirma turi federalinis parlamentas, tačiau tam tikrais Pagrindiniame įstatyme konkrečiai nurodytais atvejais jiems turi pritarti federalinė taryba. Be to, pagal Pagrindinio įstatymo 82 straipsnį visais atvejais dalyvauja Bundespräsident (federalinis prezidentas), nes įstatymas gali įsigalioti tik po to, kai jį pasirašo ir paskelbia federalinis prezidentas; Portugalija: arba parlamentas (Portugalijos Konstitucijos 168 straipsnis), arba Ministrų taryba (Portugalijos Konstitucijos 198 straipsnio 1 dalis ir 200 straipsnio 1 dalies d punktas), nelygu priimamo įstatymo rūšis. Abiem atvejais įstatymus skelbia Respublikos Prezidentas (Portugalijos Konstitucijos 136 straipsnio 1 ir 4 dalys).
21      Akivaizdu, kad tas pats pasakytina ir apie Europos Sąjungą, kurioje Komisija paprastai siūlo, o Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba priima antrinės teisės aktus pagal įprastą teisėkūros procedūrą, numatytą SESV 294 straipsnyje.
22      Žr. Sprendimo 98/415 2 straipsnio 3 dalį.
23      Žr. Sprendimo 98/415 3 straipsnio 1 dalį.
24      Žr. Sprendimo 98/415 3 straipsnio 2 dalį.
25      Žr. Sprendimo 98/415 3 straipsnio 3 dalį.
26      Žr. Sprendimo 98/415 3 straipsnio 4 dalį.
27      Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 5 punktą.
28      Žr. Konstitucijos 71 straipsnį.
29      Pagal šią nuostatą Latvijos parlamentas, taip pat tauta turi teisę priimti šioje Konstitucijoje nustatytos apimties įstatymus joje nustatyta tvarka.
30      Praeityje Teisingumo Teismas šiuos du sprendimus kartais taip vadindavo. Žr., pavyzdžiui, 1995 m. kovo 30 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑65/93, EU:C:1995:91, 21 ir paskesni punktai).
31      Žr. 1980 m. spalio 29 d. sprendimus Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:249; toliau – Sprendimas Roquette Frères) ir Maizena / Taryba (139/79, EU:C:1980:250). Kadangi šiuose sprendimuose pateiktos tapačios šioje išvadoje atliekamai analizei aktualios išvados, siekdamas patogumo remsiuosi tik Sprendimu Roquette Frères.
32      Kaip žinoma, tik priėmus Suvestinį Europos aktą (įsigaliojusį 1987 m. liepos 1 d.) Parlamentas dalyvavo teisėkūros procese pagal bendradarbiavimo procedūrą ir tik pasirašius Mastrichto sutartį (įsigaliojusią 1993 m. lapkričio 1 d.) buvo sukurtas bendro sprendimo mechanizmas, iš pradžių tik toks, kurį galima apibūdinti kaip „homeopatinę dozę“. Šis mechanizmas buvo laipsniškai išplėstas Amsterdamo (įsigaliojo 1999 m. gegužės 1 d.) ir Nicos (įsigaliojo 2003 m. vasario 1 d.) sutartimis, o viską vainikavo dabar galiojantį teisinį reglamentavimą įtvirtinusi Lisabonos sutartis (įsigaliojusi 2009 m. gruodžio 1 d.) –SESV 294 straipsnyje numatyta įprasta teisėkūros procedūra.
33      Šiuo metu – SESV 43 straipsnio 2 dalis.
34      Žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimą byloje Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:249, 33 punktas).
35      Ten pat.
36      Žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimą Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:249, 35 punktas). Be to, sprendimo versijos anglų kalba 33 punkte kalbama apie „essential formality“ („esminį formalumą“), kurį suprantu kaip reiškiantį tą patį.
37      Žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimą Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:249, 33 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato G. Reischl išvadą byloje Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:213, p. 3375), pagal kurią Parlamento konsultaciniai įgaliojimai „negali tapti praktiškai neveiksmingi jų visiškai nepaisant ir už tai netaikant jokių teisinių pasekmių“.
38      Žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimą Roquette Frères / Taryba (138/79, EU:C:1980:249, 34 punktas). Išskirta mano.
39      Ten pat.
40      Žr. 1983 m. vasario 10 d. Sprendimą Liuksemburgas / Parlamentas (230/81, EU:C:1983:32, 38 punktas); 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Graikija / Taryba (204/86, EU:C:1988:450, 16 punktas) ir 1995 m. kovo 30 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑65/93, EU:C:1995:91, 23 punktas).
41      Pagal tuometinį Parlamento darbo tvarkos taisyklių 75 straipsnį.
42      Žr. 1995 m. kovo 30 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑65/93, EU:C:1995:91, 27 ir 28 punktai).
43      Pažymėtina, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog taip elgdamasis Parlamentas neįvykdė pareigos lojaliai bendradarbiauti su Taryba. Nebuvo laikomasi esminio procedūrinio reikalavimo dėl konsultavimosi su Parlamentu, nes Parlamentas neįvykdė pareigos lojaliai bendradarbiauti su Taryba. Žr. 1995 m. kovo 30 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑65/93, EU:C:1995:91, 28 ir paskesni punktai).
44      Žr. SESV 322 straipsnio 1 ir 2 dalis.
45      Žr. SESV 304 straipsnio pirmą pastraipą, siejamą su kitomis SESV nuostatomis, pavyzdžiui, su SESV 43 straipsnio 2 dalimi. Išsamus sąrašas pateiktas Breuer, M., leidinyje Pechstein, M., Nowak, C. ir Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2-sis leidimas, IV t., Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 304 AEUV, 4 punktas.
46      Žr. SESV 307 straipsnio pirmą pastraipą, siejamą su kitomis SESV nuostatomis, pavyzdžiui, su SESV 91 straipsnio 1 dalimi. Išsamus orientacinis sąrašas pateiktas Breuer, M., leidinyje Pechstein, M., Nowak, C. ir Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2-asis leidimas, IV t., Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 307 AEUV, 4 punktas.
47      Anksčiau – EEB 118 straipsnis.
48      Žr. 1987 m. liepos 9 d. Sprendimą Vokietija ir kt. / Komisija (281/85, 283/85–285/85 ir 287/85, EU:C:1987:351, 38 ir paskesni punktai).
49      Žr. 1989 m. liepos 13 d. Sprendimą Enichem Base
ir kt. (380/87, EU:C:1989:318, 14 punktas; toliau – Sprendimas Enichem Base).
50      Žr. Sprendimą Enichem Base
(21 punktas).
51      Žr. Sprendimą Enichem Base
(22 punktas).
52      1996 m. balandžio 30 d. sprendimas (C‑194/94, EU:C:1996:172; toliau – Sprendimas CIA Security International).
53      1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyva 83/189/EEB, nustatanti informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 109, 1983, p. 8). Vėliau ši direktyva buvo pakeista 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/34/EB, nustatančia informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, 1998, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337), o ši buvo pakeista 2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (kodifikuota redakcija) (OL L 241, 2015, p. 1).
54      Žr. Sprendimą CIA Security International (44 punktas).
55      Žr. Sprendimą CIA Security International (45 punktas). Išskirta mano.
56      Šį argumentą pateikė Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė. Žr. Sprendimą CIA Security International (46 punktas).
57      Žr. Sprendimą CIA Security International (48 punktas).
58      Žr. Sprendimą CIA Security International (49 punktas).
59      Žr. Sprendimą CIA Security International (54 punktas).
60      Žr., pavyzdžiui, 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, 49 punktas); 2002 m. birželio 6 d. Sprendimą Sapod
Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, 51 punktas); 2016 m. vasario 4 d. Sprendimą Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 67 punktas); 2016 m. spalio 27 d. Sprendimą James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, 64 punktas); 2017 m. vasario 1 d. Sprendimą Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, 36 punktas); 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 39 punktas) ir 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, 62 punktas).
61      Žr. SESV 288 straipsnio trečią pastraipą.
62      Būtent dėl šio aspekto šiai jurisprudencijai tradiciškai skiriama daugiausia dėmesio (doktrinoje). Tarp daugelio kitų žr., pavyzdžiui, Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy“, leidinyje Common Market Law Review, Nr. 44, 4-asis leidimas, 2007, p. 931–963, būtent p. 957–963. Taip pat žr. Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, p. 107 ir paskesni.
63      Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 24 d. Sprendimą Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60 ir paskesni punktai): „Sąjungos teisės viršenybės principas negali paneigti esminio skirtumo tarp tiesiogiai veikiančių Sąjungos teisės nuostatų ir tų, kurios tokio poveikio neturi, taigi, negali sukurti nacionalinių teismų taikomos bendros visų Sąjungos teisės nuostatų sistemos. <...> kiekvienas nacionalinis teismas, nagrinėdamas jo jurisdikcijai priklausančią bylą, kaip valstybės narės institucija privalo netaikyti jokios nacionalinės teisės nuostatos, prieštaraujančios Sąjungos teisės normai, kuri yra tiesiogiai veikianti jo nagrinėjamoje byloje“. Taip pat žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37 punktas).
64      Žr., pavyzdžiui, 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 44 punktas), kurioje Teisingumo Teismas nusprendė, kad Portugalijos teisės nuostata, pagal kurią reikalaujama į išleistus naudoti degalus įmaišyti 10 % biodegalų, yra techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 98/34, ir, kadangi apie jos projektą nebuvo pranešta, valstybė negali jos taikyti privatiems asmenims.
65      Žr. SESV 258 straipsnį.
66      Žr. SESV 259 straipsnį.
67      Skirtingai nuo Sąjungos aktų, kurie gali būti pripažinti negaliojančiais pagal SESV 263 straipsnio pirmą pastraipą.
68      Pagal direktyvas 98/34 ir 2015/1535.
69      Šiuo klausimu žr. Häde, U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV“, leidinyje Gornig, G.H., Schöbener, B., Bausback, W. ir Irmscher, T.H. (red.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlynas, 2008, p. 1027–1046, p. 1041. Taip pat žr. Hahn, H.J. ir Häde, U., Währungsrecht, 2-asis leid., C.H. Beck, Miunchenas, 2010, § 17, 92 punktas. Dėl šio sprendimo pagrindimo taip pat žr. Zilioli, C. ir Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milanas, 2007, p. 194; Manger-Nestler, C., leidinyje Pechstein, M., Nowak, C. ir Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2-asis leidimas, t. III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, SESV 127 straipsnis, 49 punktas; Griller, S., leidinyje Grabitz, E., Hilf, M. ir Nettesheim, M. (red.), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., atnaujintas 2024 m. gegužę, C.H. Beck, Munich, SESV 127 straipsnis, 99 punktas; Waldhoff, C., leidinyje Siekmann, H. (red.), The European Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, SESV 127 straipsnis, 209 punktas; ir Arda, A., „Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC“, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, p. 111–152, p. 151.
70      Kitoje byloje ją apibūdinau kaip istorinį teisinį Sutarčių ir jų svarbiausio organizacinio principo kertinį akmenį, žr. mano išvadą sujungtosiose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 1 punktas).
71      Žr. Sprendimą CIA Security International (40 punktas) ir 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 42 punktas).
72      Žr., a contrario, ESS 5 straipsnio 2 dalį, siejamą su SESV 258 ir paskesniais straipsniais. Vienintelė šio principo išimtis, ko gero, yra ECBS ir ECB statuto 14 straipsnio 2 dalis. Dėl šios gana ypatingos procedūros žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą Rimšēvičs ir ECB / Latvija (C‑202/18 ir C‑238/18, EU:C:2019:139, 65–77 punktai).
73      Žr. Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures“, leidinyje Common Market Law Review, t. 37, p. 501–536, būtent p. 502.
74      Paprastai tai vadinama pagal SESV 267 straipsnį priimtų prejudicinių sprendimų ex tunc poveikiu.
75      Ši jurisprudencija suformuota prieš daugelį dešimtmečių (žr. 1980 m. kovo 27 d. Sprendimą Denkavit
italiana (61/79, EU:C:1980:100, 16 punktas) ir 1980 m. kovo 27 d. Sprendimą Meridionale Industria Salumi ir kt. (66/79, 127/79 ir 128/79, EU:C:1980:101, 9 punktas)) ir nuolat kartojama (žr., pavyzdžiui, 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimą Commissioner of An GardaSíochána ir kt. (C‑140/20, EU:C:2022:258, 25 punktas); 2015 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 44 punktas) ir 2020 m. spalio 28 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Rinkliavos už naudojimąsi greitkeliais tarifų nustatymas) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 54 punktas)).
76      Žr., pavyzdžiui, 2015 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45 punktas) ir 2020 m. spalio 28 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Rinkliavos už naudojimąsi greitkeliais tarifų nustatymas) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55 punktas).
77      Žr. 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 67 punktas) ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, 84 punktas). Taip pat žr. 2007 m. kovo 6 d. Sprendimą Meilicke ir kt. (C‑292/04, EU:C:2007:132, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
78      Žr. 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Internationale
Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, 3 punktas) ir 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 61 punktas).
79      Žr., pavyzdžiui, 2015 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45 punktas) ir 2020 m. spalio 28 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Rinkliavos už naudojimąsi greitkeliais tarifų nustatymas) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55 punktas).
80      Žr. Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove! The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure“, Yearbook of European Law, 2016, p. 237–274.
81      Žr., pavyzdžiui, 2020 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Romenergo ir Aris
Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, 49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).