TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1987 m. kovo 12 d.(*)„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Alaus pardavimas“Byloje 178/84_Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama vadovaujančiojo patarėjo teisės klausimais
R. C. Béraud ir Komisijos Teisės tarnybos nario J. Sack,
nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Komisijos Teisės
tarnybos nario G. Kremlis biuras, Jean Monnet pastatas, Kirchberg, ieškovė_priešVokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą Federalinės ekonomikos reikalų ministerijos Ministerialrat M. Seidel, Federalinės jaunimo, šeimos reikalų ir sveikatos ministerijos Ministerialrat J. Dietrich, Kelno Rechstanwalt
J. Sedemund ir Miunsterio universiteto teisės profesoriaus
R. Lukes, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
Vokietijos Federacinės Respublikos ambasados pirmojo sekretoriaus
biuras, 20–22 avenue E. Reuter, atsakovę_dėl „Reinheitsgebot“ (grynumo reikalavimo) taikymo iš kitų valstybių narių importuojamam alui_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas Lord Mackenzie Stuart, kolegijų pirmininkai
Y. Galmot, C. Kakouris, T. F. O'Higgins,
F. Schockweiler, teisėjai G. Bosco, T. Koopmans,
O. Due, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida ir
G. C. Rodríguez Iglesias_generalinis advokatas Sir Gordon Slynn_posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius_susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu, papildytu po 1986 m. gegužės 13 ir 14 d. vykusio teismo posėdžio, susipažinęs su 1986 m. rugsėjo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada_priima šįSprendimą1        Ieškiniu,
kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1984 m. liepos 6 d.,
Europos Bendrijų Komisija pagal EEB sutarties 169 straipsnį
pateikė ieškinį dėl pripažinimo, kad Vokietijos Federacinė Respublika,
uždrausdama prekiauti kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintu ir į
rinką pateiktu alumi, jei šis alus neatitinka Biersteuergesetz
(1952 m. kovo 14 d. Įstatymas, BGBl. I, p. 149) 9 ir
10 straipsnių reikalavimų, neįvykdė įsipareigojimų pagal EEB
sutarties 30 straipsnį. 2        Bylos
faktų išdėstymą, informaciją apie proceso eigą ir šalių argumentus,
kurie toliau minimi tik tiek, kiek to reikia Teisingumo Teismo motyvams
pateikti, galima rasti teismo posėdžio pranešime.  Dėl taikomų vidaus teisės aktų3        Nagrinėjant
bylą Teisingumo Teisme Vokietijos vyriausybė pateikė toliau nurodytus
paaiškinimus dėl su alumi susijusių teisės aktų, kurių Komisija
neginčijo ir kuriais yra remiamasi šioje byloje. 4        Kiek tai svarbu šiai bylai, Alaus mokesčių įstatymas (Biersteuergesetz)
nustato gamybos taisykles, taikomas tik Vokietijos Federacinėje
Respublikoje įsteigtoms alaus darykloms, bei reglamentuoja pavadinimo
__Bier“ (alus) naudojimo taisykles, taikomas ir Vokietijos Federacinėje
Respublikoje pagamintam, ir importuojamam alui. 5        Alaus gamybą reguliuojančios taisyklės yra išdėstytos Biersteuergesetz
9 straipsnyje. Šio straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad
gaminant žemutinio rūgimo alų galima naudoti tik miežių salyklą,
apynius, mieles ir vandenį. To paties straipsnio 2 dalyje tie patys
reikalavimai nustatyti ir viršutinio rūgimo alaus gamybai, tačiau jam
leidžiama naudoti ir kitokį salyklą, techniškai gryną cukranendrių,
cukrinių runkelių ar invertuotą cukrų, taip pat gliukozę ir iš minėtų
cukraus rūšių išgautus dažiklius. 9 straipsnio 3 dalyje
pažymima, kad salyklu laikomi bet kokie dirbtiniu būdu sudaiginti
grūdai. Šiuo klausimu būtina pažymėti, kad pagal 1952 m. kovo
14 d. Durchführungsbestimmungen zum Biersteuergesetz (Biersteuergesetz
įgyvendinimo nuostatų) (BGBl I, p. 153) 17 straipsnio
4 dalį ryžiai, kukurūzai ir sorgai nelaikomi grūdais pagal Biersteuergesetz 9 straipsnio 3 dalį. Vadovaujantis Biersteuergesetz
9 straipsnio 7 dalimi, ypatingais atvejais – specialaus alaus
gamybos, eksportui arba mokslo tyrimams skirto alaus gamybos atveju –
pateikus prašymą gali būti leidžiama nukrypti nuo to paties straipsnio 1
ir 2 dalyse nurodytų gamybos taisyklių. Be to, pagal to paties
straipsnio 8 dalį jo 1 ir 2 dalys netaikomos alaus darykloms,
gaminančioms alų, skirtą vartoti tik jų pačių patalpose (Hausbrauer). Pagal Biersteuergesetz
18 straipsnio 1 dalies 1 pastraipą už 9 straipsnyje
išdėstytų gamybos taisyklių pažeidimą gali būti taikomos sankcijos. 6        Pavadinimo „Bier“ (alus) naudojimo prekyboje taisyklės pateikiamos Biersteuergesetz 10 straipsnyje. Pagal šį straipsnį tik Biersteuergesetz
9 straipsnio 1, 2, 4, 5 ir 6 dalyse nustatytus reikalavimus
atitinkantys fermentuoti gėrimai gali būti parduodami __Bier“ (alaus)
pavadinimu – nurodant jį vieną arba kaip sudedamąją pavadinimo dalį –
arba kitu pavadinimu ar vaizdiniais simboliais, sudarančiais įspūdį, kad
tam tikras gėrimas yra alus. Biersteuergesetz
10 straipsnyje nustatytas tik dalinis draudimas prekiauti, nes ne
pagal minėtas gamybos taisykles pagaminti gėrimai gali būti parduodami
kitais pavadinimais, jei tie pavadinimai nepažeidžia toje nuostatoje
įtvirtintų apribojimų. Pažeidus taisykles dėl pavadinimo, pagal Biersteuergesetz 18 straipsnio 1 dalies ketvirtąją pastraipą gali būti taikomos sankcijos.7        Be
to, 1974 m. rugpjūčio 15 d. Prekybos maisto produktais,
tabako bei kosmetikos gaminiais ir kitomis vartojimo prekėmis įstatymo (Gesetz über den Verkehr mit Lebensmitteln, Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln und sonstigen Bedarfsgegenständen) (Lebensmittel- und Bedarfsgegenständegesetz
(toliau – LMBG), (BGBl. I, p. 1945) 11 straipsnio
1 dalies antrojoje pastraipoje yra nustatytas visiškas draudimas į
Vokietijos Federacinę Respubliką
importuoti priedų turintį alų.8        LMBG,
grindžiamu prevenciniais sveikatos apsaugos reikalavimais, iš esmės
draudžiami visi priedai, išskyrus atvejus, kai jie leidžiami. Įstatymo
2 straipsnyje priedais vadinamos „medžiagos, skirtos dėti į maisto
produktus, siekiant pakeisti jų savybes ar suteikti
konkrečių ypatybių
ar konkretų poveikį“. Į šią sąvoką nepatenka „gamtinės kilmės ar chemine
sudėtimi gamtinėms medžiagoms tapačios medžiagos, kurios, vadovaujantis
įprastu jų panaudojimu prekyboje, dažniausiai naudojamos dėl savo
maistinės, kvapo ar skonio vertės arba kaip stimuliatoriai, taip pat ir
geriamasis bei stalo vanduo“.9        LMBG
11 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje yra draudžiama
naudoti neleistinus priedus, grynus ar maišytus su kitomis medžiagomis,
parduoti skirtų maisto produktų gamybai ar perdirbimui. To paties
straipsnio 2 dalies pirmojoje ir trečiojoje pastraipose pažymima,
kad šis draudimas netaikomas perdirbimo priemonėms ir fermentams. Pagal
šio įstatymo to paties straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą
perdirbimo priemonės – tai „iš maisto produkto pašalinami priedai –
visiškai arba tiek, kad vartotojams parduoti skirtame produkte jų lieka
tik kaip techniškai neišvengiamų bei technologiškai nereikšmingų
likučių, kurių kiekis sveikatos, kvapo ir skonio požiūriu yra
nereikšmingas“. 10      LMBG
11 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje draudžiamas
produktų, pagamintų ar perdirbtų pažeidžiant 11 straipsnio
1 dalies pirmosios pastraipos reikalavimus arba nepaisant pagal
12 straipsnio 1 dalį priimto teisės akto, tiekimas į rinką
siekiant jais prekiauti. Pagal 12 straipsnio 1 dalį Bundesrato
patvirtintas ministerijos reglamentas gali leisti naudoti kai kuriuos
bendram naudojimui skirtus priedus – būtent tam tikriems maisto
produktams ar konkrečiam naudojimui – jei tai suderinama su vartotojų
apsauga, susijusia su technologiniais, mitybos ir dietos reikalavimais.
Atitinkami leidimai
nustatyti 1981 m. gruodžio 22 d.
Reglamento dėl leidimo naudoti priedus maisto produktuose (Verordnung über die Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln (BGBl. I, p. 1633)) (toliau – ZZulV) priedėliuose.11      Alui,
kaip maisto produktui, taip pat taikomi priedus reglamentuojantys
teisės aktai, tačiau kartu ir specialios taisyklės. Biersteuergesetz
9 straipsnyje įtvirtintos gamybos taisyklės draudžia naudoti visas
medžiagas, įskaitant ir priedus, išskyrus šiame straipsnyje išvardytas
medžiagas. Pagal ZZulV 1 straipsnio 3 dalį šios taisyklės –
tai konkrečios priedus reglamentuojančios nuostatos. Toje dalyje
nustatyta, kad ZZulV nekeičia jokių priešingų nuostatų, kurios draudžia,
riboja ar leidžia priedų naudojimą maisto produktuose. Todėl ZZulV
priedėliuose įtvirtinti bendrai ar konkrečiai leidžiami naudoti priedai
negali būti naudojami alaus gamyboje. Tačiau ši išimtis taikoma tik toms
medžiagoms, kurios laikomos priedais pagal LMGB įstatymą ir kurių
naudojimui netaikoma pačiame LMGB, priimtame vėliau nei Biersteuergesetz, nustatyta išimtis. Taigi draudimas naudoti alaus priedus netaikomas nei perdirbimo priemonėms, nei fermentams.12      Iš to darytina išvada, kad LMBG 11 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa kartu su Biersteuergesetz
9 straipsniu draudžia į Vokietijos Federacinę Respubliką
importuoti alų, turinčio medžiagų, kurioms taikomas LMBG
11 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje įtvirtintas
draudimas naudoti priedus. Dėl ginčo dalyko13      Pirmiausia
reikia nustatyti, ar byla yra tik dėl draudimo prekiauti kitose
valstybėse narėse pagal Biersteuergesetz 9 straipsnio
neatitinkančias taisykles pagamintu alumi, pavadinimu __Bier“, ar taip
pat ir dėl draudimo importuoti alų, kurio sudėtyje yra kilmės valstybėje
narėje leidžiamų, bet Vokietijos Federacinėje Respublikoje uždraustų
priedų.14      Savo laiške, kuriame pateikiamas oficialus įspėjimas, Komisija kritikavo Biersteuergesetz
9 ir 10 straipsnių nuostatas dėl jose nustatyto draudimo
importuoti į Vokietijos Federacinę Respubliką kitose valstybėse narėse
teisėtai pagamintą alų, jei šis alus nėra padarytas pagal Vokietijos
Federacinėje Respublikoje galiojančias taisykles. Komisijos nuomone,
tokio prekybos draudimo negalima pateisinti visuomenės interesu, siejamu
su vartotojų ar visuomenės sveikatos apsauga. 15      Savo atsakyme į šį laišką Vokietijos vyriausybė pareiškė, kad Reinheitsgebot yra būtinas visuomenės sveikatai apsaugoti, nes gaminant alų vien iš Biersteuergesetz 9 straipsnyje
išvardytų žaliavų nereikia naudoti priedų. 1982 m. gruodžio
15 d. papildomame Komisijos nariui skirtame laiške Vokietijos
vyriausybė pakartojo šį argumentą ir pažymėjo, kad reikalavimas naudoti
tik Biersteuergesetz 9 straipsnyje išvardytas žaliavas apima ir draudimą naudoti priedus, kuriuo siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą.16      Savo
argumentuotoje nuomonėje Komisija nepakeitė požiūrio. Jos nuomone, tai,
kad pagal vokiškąją Reinheitsgebot tradiciją daromas alus gali
būti gaminamas be priedų, iš esmės neįrodo, jog nėra technologinio
poreikio naudoti priedus gaminant pagal kitas tradicijas ar iš kitų
žaliavų daromą alų. Komisijos nuomone, apie technologinį poreikį naudoti
priedus galima spręsti tik įvertinus taikomus gamybos metodus ir
konkrečius priedus. 17      Savo
atsakyme į šią argumentuotą nuomonę Vokietijos vyriausybė pakartojo
teiginius dėl prevencinių sveikatos apsaugos motyvų, kurie, jos nuomone,
pateisina Biersteuergesetz 9 ir 10 straipsnių nuostatas.
Tačiau ji nepaaiškino, kokia yra konkreti šių teisės aktų taikymo sritis
ar koks jų santykis su priedus reglamentuojančiomis teisės normomis. 18      Ieškinio
motyvuojamojoje dalyje Komisija priekaištauja dėl kliūčių importui,
atsirandančių dėl Biersteuergesetz taikymo kitose valstybėse narėse iš kitokių žaliavų ar naudojant šiose valstybėse leidžiamus priedus pagamintam alui.19      Tik
savo atsiliepime į ieškinį Vokietijos vyriausybė nurodė, kad alaus
grynumo taisyklės buvo įtrauktos į du atskirus, tačiau vienas kitą
papildančius teisės aktus, ir pateikė pirmiau aptartą jų aprašymą.20      Savo dublike Komisija suformulavo atskirus prieštaravimus dėl Biersteuergesetz
10 straipsnyje įtvirtintos pavadinimo taisyklės ir dėl visiško
uždraudimo naudoti alaus priedus. Komisijos nuomone, Vokietijos
vyriausybės pateiktas išsamus taikytinų teisės aktų aprašymas iš esmės
nekeičia šios bylos faktų. Komisija pabrėžė, kad jos ieškinys nėra
skirtas išimtinai Biersteuergesetz 9 ir 10 straipsniams
užginčyti, o yra nukreiptas apskritai prieš draudimą prekiauti kitose
valstybėse narėse pagamintu alumi, neatitinkančiu tose nuostatose
įtvirtintų gamybos kriterijų. Jos nuomone, konkretus įstatyme nustatytas
tokio draudimo pagrindas neturi reikšmės. 21      Šiomis
aplinkybėmis reikia paminėti dvi priežastis, kodėl galima teigti, kad
ieškinyje ginčijamas ir draudimas prekiauti kitose valstybėse narėse
pagal Biersteuergesetz 9 straipsnio neatitinkančias
taisykles pagamintu alumi, pavadintu __Bier“, ir draudimas importuoti
alų, kurio sudėtyje yra priedų, leidžiamų naudoti kilmės valstybėje
narėje, tačiau uždraustų Vokietijos Federacinėje Respublikoje. 22      Pirma,
Komisija nustatė pažeidimo turinį nuo pat pradžių, nes tik prasidėjus
ikiteisminei procedūrai ji ginčijo draudimą prekiauti iš kitų valstybių
narių į Vokietijos Federacinę Respubliką importuojamu alumi, pagamintu
ne pagal joje galiojančias taisykles. Biersteuergesetz 9 straipsnį
ji paminėjo tik norėdama patikslinti šias taisykles. Kaip nurodė
Vokietijos vyriausybė, šios nuostatos taikymo sritis neapsiriboja tik
žaliavomis, – ji apima ir priedus. Be to, per ikiteisminę procedūrą
Komisijos išdėstyti argumentai dėl visiško draudimo naudoti priedus
netinkamumo įrodo, kad ji ketino įtraukti šį klausimą į savo ieškinį.23      Antra,
reikia pažymėti, kad pati Vokietijos vyriausybė nuo pat proceso
pradžios savo atsiliepime į ieškinį daugiausia pateikė argumentus dėl
priedų naudojimo bei visuomenės sveikatos apsaugos, o tai įrodo, jog ji
suprato ir pripažino, kad ginčo dalykas taip pat apima visišką draudimą
naudoti priedus, bei patvirtina, kad jos teisės į gynybą šiuo klausimu
nebuvo pažeistos. Dėl draudimo prekiauti Biersteuergesetz 9 straipsnio reikalavimų neatitinkančiu alumi, pavadintu __Bier“ 24      Visų pirma reikia pabrėžti, kad Biersteuergesetz
9 straipsnyje nurodyta alaus gamybos taisyklė pati savaime negali
būti laikoma Sutarties 30 straipsniui prieštaraujančia kiekybiniam
importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, kadangi ji taikoma
tik Vokietijos Federacinėje Respublikoje įsteigtoms alaus darykloms. Biersteuergesetz 9 straipsnis čia svarbus tik tiek, kiek Biersteuergesetz
10 straipsnyje, kuriame minimi ir iš kitų valstybių narių
importuoti, ir Vokietijoje pagaminti produktai, daroma nuoroda į
9 straipsnį, siekiant nustatyti gėrimus, kurie gali būti parduodami
naudojant pavadinimą __Bier“.25      Aptardama
pavadinimo taisyklę, Komisija pripažįsta, kad kol teisės aktai nėra
suderinti Bendrijos lygiu, valstybės narės iš esmės turi teisę pačios
nustatyti gėrimų gamybos, sudėties ir prekybos taisykles. Tačiau ji
pabrėžia, kad tokia taisyklė, kuri, kaip Biersteuergesetz
10 straipsnis, draudžia naudoti bendrinį pavadinimą prekiaujant
produktais, pagamintais iš dalies ne iš nacionalinėje teritorijoje
reikalaujamos naudoti žaliavos, – pavyzdžiui, iš ryžių ir kukurūzų, –
yra nesuderinama su Bendrijos teise. Bet kuriuo atveju tokiais teisės
aktais yra peržengiamos ribos, būtinos siekiant apsaugoti Vokietijos
vartotojus, nes tai gali būti padaryta paprasčiausiai panaudojant
ženklinimą ar atitinkamai informuojant. Todėl tokios teisės normos yra
Sutarties 30 straipsniu draudžiama prekybos kliūtis. 26      Vokietijos
vyriausybė pirmiausia siekė savo teisės aktus pateisinti visuomenės
sveikatos sumetimais. Jos nuomone, kitokių negu tos, kurios leidžiamos
pagal Biersteuergesetz 9 straipsnį, žaliavų naudojimas
neišvengiamai reikštų ir priedų naudojimą. Tačiau teismo posėdyje
Vokietijos vyriausybė pripažino, kad Biersteuergesetz
10 straipsnio, kuriame įtvirtinta pavadinimo taisyklė, vienintelis
tikslas – vartotojų apsauga. Pasak Vokietijos vyriausybės, vartotojams
pavadinimas __Bier“ asocijuojasi su gėrimu, pagamintu tik iš Biersteuergesetz 9 straipsnyje
išvardytų žaliavų. Todėl būtina neleisti klaidinti vartotojų dėl
produkto pobūdžio, kad jie nemanytų, jog gėrimas, pavadintas __Bier“,
atitinka Reinheitsgebot, kai iš tiesų taip nėra. Vokietijos
vyriausybė tvirtina, kad savo teisės aktais ji nesiekė jokių
protekcionistinių tikslų. Šiuo požiūriu ji pabrėžė, kad žaliavos, kurias
leidžiama naudoti pagal Biersteuergesetz 9 straipsnio 1 ir
2 dalis, nebūtinai yra vietinės kilmės, kad kiekvienas ūkio
subjektas, prekiaujantis nustatytas taisykles atitinkančiais produktais,
gali laisvai naudoti pavadinimą __Bier“ ir kad šių taisyklių
nesudėtinga laikytis už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų.27      Vadovaujantis
nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika (visų pirma 1974 m.
liepos 11 d. Sprendimu Procureur du roipriešDassonville,
8/74, Rink. 1974, p. 837), Sutarties 30 straipsnyje
nustatytas kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių
draudimas apima __bet kokius valstybių narių komercinės teisės aktus,
galinčius tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai apriboti
Bendrijos vidaus prekybą“. 28      Be
to, Teisingumo Teismas savo praktikoje ne kartą yra pabrėžęs (pvz.,
1979 m. vasario 20 d. Sprendime Rewe, 120/78, Rink. p. 649 ir 1982 m. lapkričio 10 d. Sprendime Rau,
261/81, Rink. p. 3961), kad __nesant tam tikrų produktų
prekybą reglamentuojančių bendrų teisės aktų, kliūtys laisvam judėjimui
Bendrijos viduje, atsirandančios dėl nacionalinių teisės aktų skirtumų,
gali būti priimtinos tiek, kiek tokie teisės aktai, vienodai taikomi
nacionaliniams ir importuotiems produktams, gali būti pripažįstami
būtinais, siekiant patenkinti privalomus reikalavimus, inter alia,
ir vartotojų apsaugą. Taip pat reikia, kad tokie teisės aktai būtų
proporcingi siekiamam tikslui. Jei valstybė narė gali pasirinkti iš
kelių priemonių, kuriomis galima pasiekti tą patį tikslą, ji privalo
pasirinkti tokią priemonę, kuri mažiausiai ribotų laisvą prekių
judėjimą“.29      Neginčijama tai, kad Biersteuergesetz
10 straipsnio taikymas kitų valstybių narių alui, pagamintam
teisėtai naudojant kitokias žaliavas nei miežių salyklas, ypač naudojant
ryžius ir kukurūzus, gali sudaryti kliūtį jo importui į Vokietijos
Federacinę Respubliką. 30      Todėl
reikia patikrinti, ar tokios nuostatos taikymas gali būti pateisintas
imperatyviais vartotojų apsaugos reikalavimais.31      Šiuo požiūriu Vokietijos vyriausybės argumentas, kad Biersteuergesetz
10 straipsnis yra būtinas Vokietijos vartotojų apsaugai, nes,
vartotojų manymu, pavadinimas __Bier“ yra neatsiejamas nuo gėrimo,
pagaminto vien iš
Biersteuergesetz 9 straipsnyje nurodytų sudedamųjų medžiagų, turi būti atmestas.32      Visų
pirma vartotojų supratimas, kuris kiekvienoje valstybėje narėje gali
skirtis, laikui bėgant gali keistis ir toje pačioje valstybėje narėje.
Beje, bendrosios rinkos sukūrimas yra vienas iš pagrindinių veiksnių,
galinčių prisidėti prie tokių pokyčių. Jei vartotojų apsaugos nuo
suklaidinimo sistema leidžia atsižvelgti į tokius pokyčius, tokie teisės
aktai, kaip antai Biersteuergesetz 10 straipsnis, trukdo
jiems atsirasti. Kaip Teisingumo Teismas jau yra pareiškęs kitame
kontekste (1980 m. vasario 27 d. Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę,
170/78, Rink. p. 417), valstybės narės teisės aktai negali
__padėti formuoti tam tikrų vartotojų įpročių, siekiant sustiprinti
konkrečių nacionalinių gamintojų, kurie stengiasi juos atitikti, turimą
pranašumą“. 33      Antra,
kitose Bendrijos valstybėse narėse vokišką pavadinimą __Bier“
atitinkantys pavadinimai yra bendriniai, naudojami fermentiniam gėrimui,
pagamintam iš miežių salyklo, nesvarbu, ar jis naudojamas vienas, ar
kartu su ryžiais arba kukurūzais, pavadinti. Taip yra ir Bendrijos
teisėje, kaip nurodyta bendrojo muitų tarifo 22.03 pozicijoje. Šiuo
atžvilgiu pavadinimą __Bier“ Biersteuergesetz 9 straipsnio 7
bei 8 dalyse naudoja ir Vokietijos įstatymų leidėjas, minėdamas
gėrimus, neatitinkančius to paties straipsnio 1 ir 2 dalyse
nurodytų gamybos taisyklių.34      Taigi
vokiškas pavadinimas __Bier“ ir jo atitikmenys kitų Bendrijos valstybių
narių kalbomis negali būti skirti tik pagal Vokietijos Federacinėje
Respublikoje galiojančias taisykles padarytam alui. 35      Žinoma,
siekis suteikti vartotojams, priskiriantiems ypatingų savybių iš tam
tikrų žaliavų padarytam alui, galimybę rinktis atsižvelgiant į minėtą
aplinkybę, yra teisėtas. Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau yra
pabrėžęs (1981 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją,
193/80, Rink. 1981, p. 3019), tokią galimybę galima
užtikrinti kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintų ir parduodamų
produktų importo neribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, __nustačius
privalomą parduodamo produkto pobūdžio žymėjimą atitinkamose etiketėse“.
Nurodžius alaus gamybai panaudotas žaliavas, __vartotojas, žinodamas
visas aplinkybes, galėtų sąmoningai pasirinkti, ir taip būtų užtikrintas
prekybinių operacijų bei pasiūlos visuomenei skaidrumas“. Reikia
pridurti, kad ši vartotojams skirtos privalomos informacijos sistema
neturi sukelti neigiamų Biersteuergesetz 9 straipsnio reikalavimų neatitinkančio alaus vertinimų.36      Priešingai
Vokietijos vyriausybės teiginiams, tokia vartotojams skirta
informacijos sistema gali puikiai veikti net ir taikoma tokiam
produktui, kuris, kaip ir alus, vartotojams tiekiamas nebūtinai
buteliuose ar skardinėse, kur galima pateikti reikiamą informaciją. Tai
dar kartą patvirtina tie patys Vokietijos teisės aktai. Minėto Biersteuergesetz įgyvendinimo
reglamento 26 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtinta vartotojų
informavimo sistema, skirta tam tikroms alaus rūšims, net ir pilstomam
alui, reikalaujant, kad atitinkama informacija būtų pateikiama ant
statinių ar ant alaus išpilstymo įrenginių.37      Atsižvelgiant
į pirmiau išdėstytus argumentus darytina išvada, kad Vokietijos
Federacinė Respublika, Biersteuergesetz 10 straipsnyje
įtvirtintas pavadinimo taisykles taikydama iš kitų valstybių narių
importuotam alui, kuris jose buvo teisėtai pagamintas ir parduodamas,
neįvykdė įsipareigojimų pagal EEB sutarties 30 straipsnį. Dėl visiško draudimo prekiauti priedų turinčiu alumi38      Komisijos
nuomone, visiško draudimo prekiauti priedų turinčiu alumi negalima
pateisinti visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais. Ji teigia, kad
kitos valstybės narės labai griežtai kontroliuoja priedų naudojimą
maisto produktuose ir konkretų priedą leidžia naudoti tik išsamiais
tyrimais įrodžius jo nekenksmingumą. Taigi, Komisijos nuomone, turi būti
daroma prielaida, kad kitose valstybėse narėse pagamintas alus,
turintis jose leidžiamų naudoti priedų, nekelia pavojaus visuomenės
sveikatai. Komisija teigia, kad jei Vokietijos Federacinė Respublika
nori pasipriešinti tokio alaus importui, jai tenka pareiga įrodyti, kad
šis alus kelia pavojų visuomenės sveikatai. Komisija mano, kad šiuo
atveju tokių įrodymų nebuvo pateikta. Vokietijos Federacinėje
Respublikoje alui taikomos priedų naudojimo taisyklės bet kuriuo atveju
yra neproporcingos, nes visiškai draudžia naudoti priedus, nors kitiems
gėrimams, pavyzdžiui, gaiviesiems, taikomos daug lankstesnės taisyklės.39      Vokietijos
vyriausybė savo ruožtu mano, kad, atsižvelgiant į pavojų, kylantį
naudojant priedus, kurių ilgalaikis poveikis kol kas nėra žinomas, ir
ypač į pavojų, kurį kelia priedų kaupimasis organizme bei jų sąveika su
kitomis medžiagomis, pavyzdžiui, alkoholiu, būtina kiek įmanoma apriboti
suvartojamų priedų kiekį. Kadangi Vokietijoje alaus suvartojama labai
daug, Vokietijos vyriausybės nuomone, ypač pageidautina drausti jo
gamyboje naudoti visus priedus. Tai padaryti svarbu dar ir dėl to, kad
naudoti priedus technologiškai nėra būtina, jų galima išvengti naudojant
vien Biersteuergesetz nurodytas sudedamąsias dalis. Taigi
Vokietijoje taikomos alaus priedus reglamentuojančios taisyklės yra
visiškai pateisinamos būtinybe apsaugoti visuomenės sveikatą ir
nepažeidžia proporcingumo principo. 40      Neginčijama
tai, kad draudimas prekiauti priedų turinčiu alumi riboja kitose
valstybėse narėse pagaminto alaus, turinčio šiose valstybėse leidžiamų
priedų, importą, todėl jam taikytinas Sutarties 30 straipsnis.
Tačiau reikia išsiaiškinti, ar šio draudimo taikymą galima pateisinti
žmonių sveikatos apsaugos sumetimais pagal Sutarties 36 straipsnį. 41      Pagal
nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką (pavyzdžiui, 1983 m.
liepos 14 d. Sprendimas Sandoz, 174/82,
Rink. p. 2445) __jei dabartiniame mokslo tyrimų etape dar yra
abejonių, valstybės narės, nesant suderintų teisės aktų, turi nuspręsti,
kokiu lygiu jos ketina užtikrinti žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugą,
tuo pat metu atsižvelgdamos į laisvam prekių judėjimui Bendrijos viduje
taikomus reikalavimus“. 42      Iš
Teisingumo Teismo priimtų sprendimų (ypač iš jau minėto 1983 m.
liepos 14 d. Sprendimo Sandoz, 1985 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Motte, 247/84, Rink. p. 3887 ir 1986 m. gegužės 6 d. Sprendimo Muller,
304/84, Rink. p. 1511) taip pat darytina išvada, kad esant
šioms sąlygoms Bendrijos teisė nedraudžia valstybėms narėms priimti
tokių teisės aktų, pagal kuriuos visų tik tam tikrų produktų priedų
naudojimui ar konkrečiam panaudojimui turėtų būti taikomas išankstinis
leidimas, konkretiems priedams suteikiamas bendro pobūdžio aktu. Tokie
teisės aktai atitinka teisėtą sveikatos politikos tikslą apriboti
nekontroliuojamą maisto priedų naudojimą.43      Tačiau
importuotiems produktams taikomas draudimas prekiauti produktais,
turinčiais kilmės valstybėje narėje leidžiamų, bet importo valstybėje
narėje draudžiamų priedų, leistinas tik tuomet, jei jis atitinka
Sutarties 36 straipsnio reikalavimus, kaip juos yra išaiškinęs
Teisingumo Teismas. 44      Visų pirma reikia turėti omenyje, kad pirmiau minėtuose sprendimuose Sandoz, Motte ir Muller Teisingumo
Teismas, remdamasis proporcingumo principu, kuriuo grindžiamas
paskutinis Sutarties 36 straipsnio sakinys, išaiškino, kad
draudimas prekiauti produktais, turinčiais kilmės valstybėje narėje
leidžiamų, bet importo valstybėje narėje draudžiamų priedų, turi
apsiriboti tik tuo, kas iš tiesų būtina sveikatos apsaugai užtikrinti.
Teisingumo Teismas taip pat padarė išvadą, kad vienoje valstybėje narėje
leidžiamo tam tikro priedo naudojimas turi būti nedraudžiamas
importuojant produktą iš šios valstybės narės, jei atsižvelgus, pirma, į
tarptautinių mokslo tyrimų rezultatus, ir ypač į Bendrijos maisto
produktų mokslinio komiteto, Jungtinių Tautų Maisto produktų ir žemės
ūkio organizacijos (FAO) Codex Alimentarius komisijos bei
Pasaulio sveikatos organizacijos darbus bei, antra, į importuojančioje
valstybėje narėje nusistovėjusius mitybos įpročius, tas priedas nekelia
pavojaus sveikatai, ypač jeigu jis yra technologiškai būtinas.45      Antra,
reikia priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas konstatavo savo
1986 m. gegužės 6 d. Sprendime (minėtas Muller
sprendimas), pagal proporcingumo principą taip pat yra reikalaujama, kad
ūkio subjektai, pasinaudodami jiems lengvai prieinama ir protingą laiką
trunkančia procedūra, turėtų galimybę prašyti, kad bendro pobūdžio aktu
būtų suteiktas leidimas naudoti tam tikrus priedus. 46      Reikia
pažymėti, kad ūkio subjektams turi būti suteikta galimybė nepagrįstą
leidimo neišdavimą ginčyti teismuose. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė
1986 m. gegužės 6 d. Sprendime (minėtas Muller sprendimas),
nepažeidžiant importo valstybės narės kompetentingų nacionalinių
valdžios institucijų teisės prašyti ūkio subjektų pateikti turimus
duomenis, kurie gali būti naudingi vertinant situaciją, būtent šios
institucijos privalo įrodyti, kad draudimas yra pateisinamas jų šalies
gyventojų sveikatos apsaugos sumetimais. 47      Svarbu
pažymėti, kad dėl Vokietijoje alui taikomų priedus reglamentuojančių
taisyklių uždraudžiami visi kitose valstybėse narėse leidžiami priedai, o
ne tik tie, kurių atžvilgiu yra pateisinamų įrodymų dėl pavojų,
susijusių su Vokietijos gyventojų mitybos įpročiais; be to, šiose
taisyklėse nenumatyta jokia procedūra, kuri ūkio subjektams leistų
pasinaudojant bendro pobūdžio aktu gauti leidimus alaus gamyboje naudoti
tam tikrą priedą. 48      Išsamiau
aptardama priedų kenksmingumą, Vokietijos vyriausybė, remdamasi
ekspertų išvadomis, atkreipė dėmesį į bendrą į organizmą patekusių
priedų keliamą pavojų. Ji teigė, kad dėl bendros sveikatos apsaugos
prevencijos svarbu kiek įmanoma apriboti suvartojamų priedų kiekį, ypač
patartina visiškai uždrausti juos naudoti gaminant alų – produktą, kurį
Vokietijos gyventojai vartoja dideliais kiekiais.49      Tačiau
iš pačios Vokietijos vyriausybės pateiktų įvairiuose maisto produktuose
leidžiamų naudoti priedų lentelių paaiškėja, kad kai kuriuos priedus,
kitose valstybėse narėse leidžiamus naudoti alaus gamyboje, visų arba
beveik visų gėrimų gamyboje taip pat leidžia naudoti ir Vokietijos
teisės aktai, būtent ZZulV. Vien galimo pavojaus, kylančio dėl priedų
naudojimo apskritai, nurodymo bei teiginio, kad alus yra dideliais
kiekiais vartojamas produktas, nepakanka norint pateisinti griežtesnės
tvarkos įvedimą alui.50      Dėl
poreikio, ypač technologinio, naudoti priedus Vokietijos vyriausybė
teigia, kad jo nėra, jei alus gaminamas pagal Biersteuergesetz 9 straipsnio nurodymus. 51      Šiuo
požiūriu reikia pabrėžti, kad norint paneigti kokių nors priedų
naudojimo technologinį poreikį, neužtenka vien nurodyti, kad alų galima
pagaminti be priedų, jeigu tik jis gaminamas vien iš Vokietijos
Federacinėje Respublikoje nurodytų žaliavų. Toks technologinio poreikio
sąvokos aiškinimas, suteikiantis pranašumų nacionaliniams gamybos
metodams, yra užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimo
būdas.52      Technologinio
poreikio sąvoka turi būti vertinama atsižvelgiant į naudojamas žaliavas
ir į valstybės narės, kurioje produktas buvo teisėtai pagamintas bei
parduodamas, valdžios institucijų įvertinimą. Taip pat reikia
atsižvelgti į tarptautinių mokslo tyrimų, ypač į Bendrijos maisto
produktų mokslinio komiteto, Jungtinių Tautų Maisto produktų ir žemės
ūkio organizacijos (FAO) Codex alimentarius komisijos bei Pasaulio sveikatos organizacijos mokslo tyrimų rezultatus. 53      Kadangi
alui taikomos Vokietijos taisyklės dėl priedų apskritai draudžia juos
naudoti, tokių taisyklių taikymas iš kitų valstybių narių importuotam
alui neatitinka Bendrijos teisės reikalavimų, kaip jie išaiškinti
Teisingumo Teismo praktikoje, nes minėtas draudimas prieštarauja
proporcingumo principui, todėl jam netaikoma Sutarties
36 straipsnyje nustatyta išimtis. 54      Remiantis
išdėstytais argumentais, reikia padaryti išvadą, kad Vokietijos
Federacinė Respublika, uždrausdama prekiauti alumi, teisėtai pagamintu
ir pateiktu į rinką kitoje valstybėje narėje, jei šis alus neatitinka Biersteuergesetz 9 ir 10 straipsnių reikalavimų, neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 30 straipsnį. Dėl bylinėjimosi išlaidų55      Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiajai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas. Kadangi Vokietijos
Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMASnusprendžia:1.      Vokietijos
Federacinė Respublika, uždrausdama prekiauti alumi, teisėtai pagamintu
ir pateiktu į rinką kitoje valstybėje narėje, jei šis alus neatitinka
Biersteuergesetz 9 ir 10 straipsnių reikalavimų, neįvykdė savo
įsipareigojimų pagal EEB sutarties 30 straipsnį.2.      Vokietijos Federacinė Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.Mackenzie StuartGalmot      KakourisO'HigginsSchockweilerBosco      Koopmans      DueEverlingBahlmannJoliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasPaskelbta 1987 m. kovo 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Proceso kalba: vokiečių.