62003CC0350_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ši byla yra 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo byloje Heininger (2) tęsinys.
2. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose(3), taikoma „nekilnojamojo turto“ kredito sutartims, t. y. nekilnojamojo turto įsigijimo finansavimo sutartims. Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad vartotojai, pasirašę šios rūšies sutartį išnešiojamosios prekybos būdu, turi direktyvos 5 straipsnyje numatytą teisę nutraukti šią sutartį.
3. Šioje byloje Landgericht Bochum
(Vokietija) siūlo Teisingumo Teismui paaiškinti savo praktikos poveikį. Jis klausia, ar direktyva taikytina bendriesiems finansiniams sandoriams, apimantiems ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, ir nekilnojamojo turto pardavimo sutartį. Jis taip pat klausia, ar, esant tokiai finansavimo sutarčiai, pasinaudojus teise nutraukti sutartį nutraukiama ne tik nekilnojamojo turto kredito sutartis, bet ir nekilnojamojo turto pardavimo sutartis.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
4. Direktyva siekia užtikrinti minimalią valstybių narių vartotojų apsaugą sudarant sutartis ne prekybai skirtose patalpose.
5. Jos 1 straipsnio 1 dalis numato, kad ji taikoma sutartims, pagal kurias pardavėjas tiekia prekes ar paslaugų teikėjas teikia paslaugas vartotojui ir kurios sudaromos pardavėjo organizuotos išvykos ne jo verslo patalpose metu, arba pardavėjo vizito į to ar kito vartotojo gyvenamąją patalpą metu, arba į to vartotojo darbo vietą metu, jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo prašymą.
6. Tačiau pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktą ji netaikoma „ sutartims dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos arba sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių“.
7. Direktyvos 4 straipsnyje nurodoma, kad pardavėjas privalo pranešti vartotojams apie jų teisę nutraukti sutartį per 5 straipsnyje nurodytą terminą.
8. Direktyvos 5 straipsnis nustato:
„1. Vartotojas turi teisę atsisakyti savo veiksmų rezultatų išsiųsdamas pranešimą per ne trumpesnį kaip septynių dienų laikotarpį nuo 4 straipsnyje nurodyto pranešimo gavimo nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka < … > .
2. Pranešimo pateikimas atleidžia vartotoją nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį.“
9. Dėl sutarties nutraukimo pasekmių direktyvos 7 straipsnis nurodo, kad „jei vartotojas pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties, tokio atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės teisės aktai, ypač dėl mokėjimų už tiektas prekes ir teiktas paslaugas atlyginimo ir gautų prekių grąžinimo“.
10. Sprendime Heininger
Teisingumo Teismas išaiškino šią direktyvą dviem klausimais.
11. Pirmiausia jis nusprendė, kad direktyva taikoma nekilnojamojo turto kredito sutartims, t. y. kredito sutartims, kurios skirtos finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą(4), net jei tokia sutartis yra užtikrinta hipoteka(5) . Iš tikrųjų jis teigė, kad šios rūšies sutarčių objektas yra ne „su nekilnojamuoju turtu susijusi teisė“ direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punkto prasme(6), o lėšų suteikimas, susijęs su priešpriešine grąžinimo ir palūkanų mokėjimo pareiga(7) . Iš to jis padarė išvadą, kad vartotojas, kuris pasirašė šios rūšies sutartį išnešiojamosios prekybos būdu, turi direktyvos 5 straipsnyje numatytą teisę nutraukti sutartį(8) .
12. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad minimalus septynių dienų terminas įgyvendinti teisę nutraukti sutartį turi būti skaičiuojamas „nuo momento, kai vartotojas gavo informaciją“ apie savo teisę nutraukti sutartį, ir kad pareiga pranešti šią informaciją tenka pardavėjui(9) . Todėl jis nusprendė, kad direktyva draudžia nacionalinę nuostatą, numatančią maksimalų vienerių metų terminą, skaičiuojamą nuo sutarties sudarymo, per kurį galima pasinaudoti šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta teise nutraukti sutartį, jei vartotojas negavo minėtos direktyvos 4 straipsnyje numatytos informacijos(10) .
B – Vokietijos teisės aktai
13. Direktyva buvo perkelta į Vokietijos vidaus teisę 1986 m. sausio 16 d. Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften
(Įstatymas dėl išnešiojamosios prekybos būdu sudarytų sutarčių ir panašių sandorių nutraukimo)(11) .
14. Šio teisės akto 3 straipsnio 1 dalis nustato, kad „sutarties nutraukimo atveju kiekviena šalis privalo kitai grąžinti gautas prekes ar suteiktas paslaugas“. HWiG 3 straipsnio 3 dalyje dar nurodoma, kad „teisės naudoti prekes ar kitų paslaugų, suteiktų iki sutarties nutraukimo, atveju turi būti atlyginama jų vertė“.
15. Be to, Vokietijos teisės aktų leidėjas perkėlė 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyvą 87/102/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo(12), priimdamas 1990 m. gruodžio 17 d. Verbraucherkreditgesetz (Vartojimo kreditų įstatymas)(13) . Šio įstatymo 9 straipsnis nustato:
„1. Pardavimo sutartis yra su kredito sutartimi susijęs sandoris, kai kreditas yra skirtas finansuoti pardavimo kainą ir abi sutartys laikomos ekonominiu vienetu. Ekonominis vienetas susiformuoja, kai rengiant arba sudarant kredito sutartį kredito davėjas bendradarbiauja su pardavėju.
2. Vartotojo išreikšta valia dėl susijusios pardavimo sutarties sudarymo galioja tik tuomet, kai jis < ... > neatšaukia savo ketinimo sudaryti kredito sutartį.
Pranešime apie teisę nutraukti sutartį < … > turi būti nuoroda, kad sutarties nutraukimo atveju nebegalios ir su kredito sutartimi susijusi pardavimo sutartis. < … > Jei visa kredito suma jau sumokėta pardavėjui, kredito davėjas vartotojo atžvilgiu prisiima su sutarties nutraukimo teisinėmis pasekmėmis susijusias pardavėjo teises ir pareigas, kylančias iš pardavimo sutarties < … > “.
16. VerbrKrG 3 straipsnio 2 dalies 2 punkte nurodoma, kad kai kurios iš šio įstatymo nuostatų, konkrečiai 9 straipsnis, netaikomos „kredito sutartims, pagal kurias kreditas užtikrinamas hipoteka ir suteikiamas hipotekiniams kreditams bei tarpiniam finansavimui įprastomis sąlygomis“.
II – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
17. Nuo 1980 m. pabaigos Deutsche Bausparkasse Badenia
(toliau − bankas) finansuoja senų butų įsigijimą.
18. Paprastai jie būna pastatyti 1960–1970 m. statant socialinius būstus ir nupirkti Allgemeine Wohnungsvermögens AG, o vėliau renovuoti ir parduodami. Bendrovė Heinen & Biege GmbH, tarpininkaujanti teikiant nekilnojamojo turto ir finansines paslaugas, užsiėmė šių butų pardavimu ir tarpininkavimu dėl finansavimo.
19. Tokiomis aplinkybėmis Heinen & Biege GmbH agentas 1992 m. vasario mėn. susisiekė su sutuoktiniais Schulte. Jis pasiūlė jiems finansinę investiciją įsigyjant nekilnojamąjį turtą už kreditą. Dėl mokestinių priežasčių butu turėjo naudotis tretieji asmenys, o jo įgijimas turėjo būti visiškai finansuojamas paskola, nes iš anksto grąžinti nebuvo galima kredito sutarties galiojimo metu.
20. 1992 m. balandžio 28 d. sutuoktiniai Schulte įsigijo butą už 90 519 DEM. Pardavimo sutartis buvo pasirašyta notaro akivaizdoje laikantis šioje srityje taikomų Vokietijos teisės aktų nuostatų.
21. 1992 m. balandžio 7 d., norėdami finansuoti šį įsigijimą, sutuoktiniai Schulte paėmė banke 105 000 DEM paskolą, kuri buvo užtikrinta tokio paties dydžio „hipoteka“. Ši hipoteka buvo patvirtinta 1992 m. gegužės 8 d. notaro patvirtintu dokumentu. Šiame dokumente sutuoktiniai Schulte taip pat įsipareigojo asmeniškai atsakyti už hipotekinio kredito mokėjimą ir sutiko paskolos sutarties priverstinio ir skubaus vykdymo atveju atsakyti visu savo turtu.
22. Sutuoktiniai Schulte taip pat prisijungė prie pajamų iš nuomos centralizuoto paskirstymo sistemos. Pagal šią sistemą jie atsisakė valdyti savo nekilnojamąjį turtą: bendrovė Heinen & Biege GmbH
surinkdavo pajamas iš nuomos ir paskirstydavo savininkams proporcingai jų investicijoms, atimdama butų priežiūros išlaidas.
23. Galiausiai sutuoktiniai Schulte pasirašė su banku dvi „kaupiamąsias statybos“ sutartis, skirtas jų paskolai grąžinti.
24. Pasirašius šias įvairias sutartis, sutuoktinių Schulte nurodymu bankas pervedė 101 850 DEM paskolos sumą tiesiogiai buto pardavėjui.
25. Kai sutuoktiniai Schulte nebevykdė savo įsipareigojimų, bankas pareikalavo grąžinti paskolą ir priverstinai vykdyti sutartį remiantis 1992 m. gegužės 8 d. notaro patvirtintu aktu.
26. 2002 m. lapkričio mėn. sutuoktiniai Schulte, remdamiesi HwiG, nutraukė paskolos sutartį ir pareiškė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ieškinį dėl priverstinio vykdymo.
III – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
27. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Landgericht Bochum
nurodo, kad pagal HwiG 3 straipsnį kiekviena šalis įpareigota kitai šaliai grąžinti tai, ką iš jos gavo, ir atlyginti vartojimo ar naudojimo iki sutarties nutraukimo momento vertę. Jis taip pat paaiškina, kad pagal nusistovėjusią aukščiausios teisminės institucijos civilinėms byloms, t. y. Bundesgerichtshof,
praktiką paskola laikoma „gauta“ net tuomet, kai finansinė įstaiga paskolos gavėjo nurodymu perveda sumą tiesiogiai trečiajam asmeniui.
28. Iš to išplaukia, kad sutarties nutraukimo atveju HWiG nuostatos įpareigoja paskolos gavėją grąžinti viso kredito sumą ir sumokėti rinkos palūkanas. Be to, ši grąžinimo pareiga turi būti vykdoma nedelsiant ir yra susijusi su visa paskolos suma.
29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ši pasekmė vartotojui yra sunki ir kad nacionalinėje teisėje galėtų būti numatyti kitokie sprendimai.
30. Be to, galima nagrinėti šią paskolos sutartį ir šią nekilnojamojo turto pardavimo sutartį kaip „ekonominį vienetą“ VerbrKrG 9 straipsnio prasme. Šiuo atveju pagal VerbrKrG 9 straipsnio 2 dalį nutraukus kredito sutartį būtų nutraukta ir pardavimo sutartis. Taigi vartotojas neturėtų pareigos grąžinti skolinančiai įstaigai paskolos sumą, o tik nuosavybės dokumentą, ir atlyginti už naudojimąsi nekilnojamuoju turtu iki sutarties nutraukimo momento.
31. Kitoks sprendimas būtų paskolos sutarties ir pardavimo sutarties, kaip ekonominio vieneto, pripažinimas, nesiremiant VerbrKrG 9 straipsniu. Šiuo atveju nutraukus vieną iš sutarčių taip pat negaliotų ir kita.
32. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad Bundesgerichtshof,
net po sprendimo Heininger priimtoje teismų praktikoje nepatvirtino šių dviejų sprendimo variantų. Bundesgerichtshof
iš esmės remiasi VerbrKrG 3 straipsnio 2 dalies 2 punktu, numatančiu, kad VerbrKrG 9 straipsnio nuostatos dėl susijusių sutarčių netaikomos hipoteka užtikrintoms kredito sutartims. Be to, 2002 m. balandžio 9 d. Bundesgerichtshof
nusprendė, kad:
„Jei pagal (sprendimą Heininger ) teisė nutraukti sutartį (turi būti pripažinta nekilnojamojo turto kredito sutartims) nustatant sutarties nutraukimo teisines pasekmes < ... >, atsižvelgiama į faktą, kad pagal VerbrKrG 3 straipsnio 2 dalies 2 punktą VerbrKrG 9 straipsnis (iki 2000 m. rugsėjo 30 d. galiojusi redakcija) netaikomas nekilnojamojo turto kreditams šios nuostatos prasme.
Pagal gausią nusistovėjusią daugumos Bundesgerichtshof kolegijų praktiką nekilnojamojo turto kreditas ir finansuojamas kreditu nekilnojamojo turto pirkimas iš esmės nelaikomi sudarančiomis ekonominį vienetą susijusiomis sutartimis < ... > . Iš tikrųjų, pirkdamas nekilnojamąjį turtą, neturintis teisinių žinių ir verslo patirties fizinis asmuo suvokia, kad paskolos davėjas ir pardavėjas dažniausiai yra du skirtingi asmenys. Teisės aktų leidėjas atsižvelgė į tai, numatydamas (VerbrKrG) 3 straipsnio 2 dalies 2 punkte, kad susijusioms sutartims nustatytos taisyklės (VerbrKrG 9 straipsnis) netaikomos nekilnojamojo turto kreditams VerbrKrG 3 straipsnio 2 dalies 2 punkto prasme“.
33. Landgericht Bochum
paaiškina, kad dėl šios teismų praktikos nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimas neturi įtakos nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai. Taigi vartotojai privalo nedelsdami grąžinti paskolos sumą ir palūkanas.
34. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis sprendimas prieštarauja Bendrijos teisei. Iš tikrųjų net ir tuomet, kai pagal direktyvos 7 straipsnį sutarties atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės teisės aktai, nustatyta, kad valstybių narių pasirinktos sąlygos negali pažeisti Bendrijos teisės veiksmingumo, konkrečiai kalbant, direktyvos suteiktos teisės atsisakyti sutarties.
35. Taigi šiuo atveju vartotojas, pasinaudojęs savo teise nutraukti sutartį, būtų atsidūręs daug nepalankesnėje situacijoje nei ta, kurioje jis būtų išsaugojęs paskolos sutartį, nes jis privalo nedelsdamas grąžinti paskolos sumą ir palūkanas.
36. Tokiomis aplinkybėmis Landgericht Bochum
mano, kad Vokietijos valdžios institucijos nepriėmė priemonių, reikalingų užtikrinti direktyvos įgyvendinimą ir veiksmingą vartotojų apsaugą.
IV – Prejudiciniai klausimai
37. Taigi jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos keturis prejudicinius klausimus:
„1) Ar direktyvos (85/577) 3 straipsnio 2 dalies a punktas taip pat taikomas nekilnojamojo turto pardavimo sutartims, kurios yra tik kreditu finansuojamo investavimo dalis ir kurių atveju iki sutarties sudarymo, ir dėl nekilnojamojo turto pirkimo–pardavimo sutarties, ir dėl vien finansuoti skirtos paskolos sutarties derėtasi išnešiojamosios prekybos būdu (HwiG) 1 straipsnio prasme?
2) Ar nacionalinės teisės nuostatos arba jų išaiškinimas, pagal kurį sutikimo sudaryti paskolos sutartį atsisakymas, net jei kalbama apie investavimą, kai paskola neįsigijus nekilnojamojo turto apskritai negali būti suteikiama, teisinė pasekmė yra tik paskolos sutarties negaliojimas, neprieštarauja aukšto lygio vartotojų apsaugos principo (EB sutarties 95 straipsnio 3 dalis) reikalavimams bei direktyvos (85/577) užtikrinamam vartotojų apsaugos veiksmingumui?
3) Ar nacionalinė nuostata, numatanti, kad nutraukus paskolos sutartį vartotojui kyla pareiga grąžinti paskolos sumą finansuojančiam bankui, nors paskola pagal investavimo planą yra skirta tik nekilnojamajam turtui finansuoti ir sumokama tiesiogiai nekilnojamojo turto pardavėjui, atitinka direktyvos (85/577) 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą sutarties nutraukimo nuostatos apsaugos tikslą?
4) Ar nacionalinė nuostata, kaip paskolos sutarties nutraukimo pasekmę numatanti vartotojo pareigą pasinaudojus savo teise nutraukti sutartį nedelsiant grąžinti pagal investavimo planą iki šiol dar negrąžintą paskolos sumą ir sumokėti rinkoje mokamas palūkanas, neprieštarauja aukšto lygio vartotojų apsaugos principo (EB sutarties 95 straipsnio 3 dalis) reikalavimams bei direktyvos (85/577) užtikrinamam vartotojų apsaugos veiksmingumo principui?“
V – Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
38. Visų pirma reikia išnagrinėti klausimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo.
39. Bankas iš tiesų pabrėžia, kad šiuo atveju Landgericht Bochum
neišsprendė klausimo, ar kredito sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, ir, kol šis klausimas nėra išspręstas, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra hipotetinio pobūdžio.
40. Neginčijama, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką(14) EB 234 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė. Atsižvelgiant į šį bendradarbiavimą, bylą nagrinėjantis nacionalinis teisėjas, kuris yra atsakingas už priimamą teismo sprendimą, turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą bei pateiktų klausimų svarbą(15) . Todėl jei pateikti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą(16) .
41. Tačiau Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo(17), kad jis privalo, siekdamas įvertinti savo kompetenciją, nagrinėti sąlygas, kuriomis į ji kreipėsi nacionalinis teismas. Iš tikrųjų bendradarbiavimas, kuriuo turi būti pagrįsta prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra, reikalauja, kad nacionalinis teismas savo ruožtu atsižvelgtų į Teisingumo Teismo funkciją padėti vykdyti teisingumą valstybėse narėse, o ne teikti patariamojo pobūdžio nuomones bendrais ar hipotetiniais klausimais(18) .
42. Be to, Teisingumo Teismas mano, jog tam, kad jis galėtų pateikti naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą, nustatyta, jog prieš kreipdamasis dėl prejudicinio sprendimo nacionalinis teismas turi nustatyti faktines pagrindinės bylos aplinkybes(19) .
43. Šioje byloje nustatyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neišsprendė klausimo, ar kredito sutartis sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, nors šalys nesutarė šiuo klausimu(20) .
44. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sprendimas byloje visų pirma priklauso nuo klausimo, ar tuo atveju, kai kredito sutartis nutraukiama, direktyva įpareigoja vartotoją grąžinti paskolos sumą. Jis mano, kad jei Teisingumo Teismas atsakytų į šį klausimą teigiamai, daugiau nereikėtų nustatyti, ar ginčijama sutartis patenka į direktyvos taikymo sritį, nes net tuo atveju, jei taip yra šioje byloje, sutuoktiniai Schulte bet kuriuo atveju privalėtų grąžinti bankui paskolos sumą.
45. Net jei galima suprasti tokio požiūrio priežastis, vis dėlto Teisingumo Teismas atsiduria sudėtingoje situacijoje savo praktikos atžvilgiu. Iš tikrųjų skirtingai nei byloje Heininger, kurioje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai manė, kad kredito sutartis priklauso direktyvos taikymo sričiai(21), šioje byloje Landgericht Bochum
akivaizdžiai paliko šį klausimą neatsakytą(22) .
46. Iš to išplaukia, kad dabartinėmis bylos aplinkybėmis Teisingumo Teismas nežino, ar direktyva taikoma pagrindinėje byloje. Taigi jis nėra tikras, kad sprendimas, kurį jis priims, bus taikomas pagrindinėje byloje, nes po nagrinėjimo Landgericht Bochum
gali taip pat nuspręsti, kad nekilnojamojo turto kredito sutartis nebuvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu.
47. Tokiomis aplinkybėmis, atrodo, mažai tikėtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Iš tikrųjų bankas pabrėžė, kad esant dabartinėms bylos aplinkybėms prašymas yra hipotetinio pobūdžio.
48. Taigi aš tik papildomai išnagrinėsiu Landgericht Bochum
iškeltus klausimus.
VI – Dėl prejudicinių klausimų
49. Landgericht Bochum
prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikiami trijų rūšių klausimai, kuriuos reikia nagrinėti iš eilės.
50. Šie klausimai yra susiję su direktyvos taikymo sritimi(23) (A punktas), su kredito sutarties nutraukimo padariniais nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai(24) (B punktas) bei su pačios nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimo pasekmėmis(25) (C punktas).
A – Dėl direktyvos taikymo srities
51. Pirmas Landgericht Bochum
klausimas yra dėl direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatų.
52. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar remiantis šiomis nuostatomis direktyva yra taikytina nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai, jei ji yra bendrojo finansinio sandorio, be nekilnojamojo turto pardavimo sutarties, apimančio dar ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, kuri pasirašyta siekiant tik finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, prisijungimą prie pajamų iš nuomos centralizuoto paskirstymo sistemos ir dvi kaupiamąsias statybos sutartis, dalis.
53. Aišku, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktą į taikymo sritį nepatenka „sutartys dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos“.
54. Šis netaikymas paaiškinamas tuo, kad direktyva siekiama apsaugoti vartotojus nuo sutarčių sudarymui išnešiojamosios prekybos būdu būdingo netikėtumo elemento(26) . Iš tikrųjų ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims būdinga tai, kad paprastai būtent pardavėjas pradeda derybas dėl sutarties, kurioms vartotojas nėra pasirengęs(27) . Taigi vartotojas dažnai negali palyginti pardavėjo pasiūlymo su kitais pasiūlymais(28), t. y. gali neįvertinti savo veiksmų pasekmių(29) .
55. Tačiau šio netikėtumo elemento nėra nekilnojamojo turto sutartyse ir ypač nekilnojamojo turto pardavimo sutartyse.
56. Iš tikrųjų jei ne visose, tai daugumoje valstybių narių šios rūšies sutartims sudaryti nustatyti tam tikri formalūs reikalavimai. Šie formalūs reikalavimai gali pasireikšti, pvz., tuo, kad sutartį reikia sudaryti valstybės pareigūno, įgalioto parengti dokumentą ir išaiškinti šalims jų įsipareigojimų esmę, akivaizdoje. Arba tuo, kad tarp preliminaraus pasirašymo ir galutinės sutarties sudarymo turi būtinai praeiti tam tikras laikas.
57. Tokiomis aplinkybėmis beveik neįmanoma, kad nekilnojamojo turto pardavimo sutartis būtų tinkamai sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu. Taigi logiška, kad šios rūšies sutartys nepatenka į direktyvos taikymo sritį.
58. Šioje byloje Landgericht Bochum
klausia, ar šios išimties turi būti laikomasi, net jei nekilnojamojo turto pardavimo sutartis yra bendrojo finansinio sandorio, be šios sutarties, apimančio dar ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, kuri pasirašyta siekiant tik finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, dalis(30) .
59. Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė per posėdį pasiūlė Teisingumo Teismui vadovautis 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimu Travel Vac (31) .
60. Šioje byloje vienu iš pateiktų klausimų siekiama nustatyti, ar pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktą jis yra taikytinas „bendrosios nuosavybės“ sutartims Direktyvos 94/47/ EB(32) prasme.
61. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokioms kaip antai pagrindinėje byloje bendrosios nuosavybės sutartims „Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta išimtis netaikoma“(33) . Iš tikrųjų jis mano, kad šios rūšies sutartys „apima ne tik teisę nustatytą laiką naudotis nekilnojamuoju turtu, bet ir įvairių paslaugų teikimą, kurių vertė yra didesnė nei teisės naudotis nekilnojamuoju turtu vertė“(34) .
62. Iš to išplaukia, kad vienas iš lemiamų šios bylos veiksnių yra tas, kad sutartis apima ne tik su nekilnojamuoju turtu susijusios teisės įgijimą, bet pirmiausia įvairių paslaugų, pvz., nekilnojamojo turto priežiūros, bendrosios nuosavybės valdymo ir administravimo, bendrų paskirstymo paslaugų naudojimo ir narystės tarptautinėje organizacijoje, leidžiančios pirkėjui pakeisti atostogų vietą, teikimą(35) .
63. Be to, Teisingumo Teismas susiejo lemiamą veiksnį su tuo, kad šių paslaugų „vertė yra didesnė nei teisės naudotis nekilnojamuoju turtu vertė“. Iš tikrųjų pagal sutartį pirkėjas turėjo sumokėti 1 090 000 PTA (arba 5 436,90 EUR) sumą, iš kurių tik 285 000 PTA (arba 1 421,57 EUR) sudarė nedalijama nekilnojamojo turto dalies vertė. Likusi suma teko pridėtinės vertės mokesčiui, minėtoms paslaugoms ir narystei tarptautinėje organizacijoje(36) .
64. Tačiau šioje byloje ginčijamas finansinis sandoris neturi šių požymių.
65. Iš tikrųjų manau, kad šis sandoris, jei ne visiškai, tai didžiąja dalimi susijęs su nuosavybės teisės į nekilnojamąjį turtą įgijimu.
66. Akivaizdu, kad bendrovė Heinen & Biege GmbH
taip pat įsipareigojo teikti tam tikras pastatų komplekso valdymo ir administravimo paslaugas(37) . Tačiau nustatyta, kad ekonominiu požiūriu šios paslaugos sudaro tik menką ginčijamo finansinio sandorio dalį(38) .
67. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad minėtame sprendime Travel Vac
priimtas sprendimas netaikomas ginčijamo finansinio sandorio atveju.
68. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į pirmą prejudicinį klausimą taip, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktą ji netaikoma nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai, net jei ši sutartis yra bendrojo finansinio sandorio, be šios sutarties, apimančio dar ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, kuri pasirašyta siekiant tik finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, prisijungimą prie pajamų iš nuomos centralizuoto paskirstymo sistemos ir dvi kaupiamąsias statybos sutartis, dalis.
B – Dėl sutarties nutraukimo padarinių nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai
69. Antras prejudicinis klausimas yra susijęs su EB 95 straipsnio 3 dalies ir direktyvos išaiškinimu.
70. Landgericht Bochum
klausia, ar bendrojo finansinio sandorio, kurį sudaro nekilnojamojo turto pardavimo sutartis ir nekilnojamojo turto kredito sutartis, pasirašyta siekiant finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, atveju EB 95 straipsnio 3 dalis ir direktyva draudžia nacionalinę nuostatą, numatančią, kad pasinaudojus direktyvos 5 straipsnyje įtvirtinta teise atsisakyti sutarties nutraukiama tik kredito sutartis, o ne nekilnojamojo turto pardavimo sutartis.
71. Dėl EB 95 straipsnio 3 dalies manau, kad atsakymas į Landgericht Bochum
klausimą išplaukia iš šios nuostatos formuluotės. Iš tikrųjų joje numatyta, kad:
„Komisija savo pasiūlymuose, (numatytuose direktyvoje), dėl sveikatos, saugos, aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos dėmesį kreipia į aukšto lygio apsaugą ir ypač atsižvelgia į visas mokslo faktais pagrįstas naujoves. Pagal atitinkamą kompetenciją šio tikslo taip pat siekia Europos Parlamentas ir Taryba.“
72. Vokietijos vyriausybė pažymėjo, kad ši pareiga nustatyta ne valstybėms narėms, kaip EB 249 straipsnio 3 dalies atveju(39), o Bendrijos teisės aktų leidybos proceso dalyviams. EB 95 straipsnio 3 dalis taip pat skirta Europos Bendrijų Komisijai, Europos Parlamentui ir Europos Sąjungos Tarybai, o ne valstybių narių valdžios institucijoms. Taigi negalima nustatyti pareigų šioms valdžios institucijoms siekiant užtikrinti teisingą ir veiksmingą Bendrijos direktyvos perkėlimą.
73. Tokiomis aplinkybėmis į pirmąją antro Landgericht Bochum prejudicinio klausimo dalį reikia atsakyti neigiamai.
74. Dėl kitos šio klausimo dalies reikėtų priminti, kad direktyva palieka pačioms valstybėms narėms rūpintis direktyvos 5 straipsnyje įtvirtintos teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimo padarinių nustatymu.
75. Iš tikrųjų aišku, kad direktyvos 7 straipsnis numato, jog „tokio atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės teisės aktai“.
76. Be to, kalbant konkrečiai apie nekilnojamojo turto kredito sutartis, dėl jų Teisingumo Teismas nusprendė, kad direktyva palieka pačioms valstybėms narėms nustatyti sutarties nutraukimo padarinius nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai. Sprendime Heininger
jis nurodė, kad:
„jei (nekilnojamojo turto) kredito sutartis patenka taip pat į direktyvos dėl sutarčių sudarymo išnešiojamosios prekybos būdu taikymo sritį, galimo šios sutarties nutraukimo padariniams < ... > nekilnojamojo turto pirkimo sutarčiai ir nekilnojamojo turto hipotekai taikomi nacionalinės teisės aktai“(40) .
77. Iš to išplaukia, kad sutarties nutraukimo padarinių nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai nustatymas yra valstybių narių kompetencija.
78. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kai kurie tretieji asmenys, pvz., sutuoktiniai Schulte ir Komisija, teigia, kad Bendrijos teisė nustato šios kompetencijos įgyvendinimo apribojimus.
79. Jie remiasi direktyvos siekiamu tikslu bei sąvoka „veiksmingas poveikis“ ar „veiksmingumas“ Bendrijos teisėje. Jų nuomone, net tuo atveju, jei nacionalinės valdžios institucijos turi diskreciją nustatyti sutarties nutraukimo pasekmes, nustatydamos jas, jos turi užtikrinti visišką direktyvos ir jos siekiamų tikslų veiksmingumą, būtent apginti vartotojus.
80. Tačiau taip nėra šioje byloje, nes numatydami, kad nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimas neturi įtakos nekilnojamojo turto pardavimo sutarties galiojimui, Vokietijos teisės aktai padarytų sutarties nutraukimą praktiškai neįmanomą arba labai sunkų.
81. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad direktyvos nuostatos dėl nekilnojamojo turto sutarčių yra labai aiškios ir tikslios.
82. Jau buvo pažymėta, kad pagal šio dokumento 3 straipsnio 2 dalies a punktą į direktyvos taikymo sritį nepatenka „sutartys dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos“. Taigi direktyva nekelia jokių abejonių ar dviprasmybės dėl to fakto, kad ji netaikoma nekilnojamojo turto pardavimo sutartims.
83. Tokiomis aplinkybėmis, manau, kad negalima remtis direktyvos tikslu ar sąvoka „veiksmingas poveikis“ siekiant pagrįsti kitokį sprendimą.
84. Iš tikrųjų aš nurodžiau savo išvadoje byloje Schilling ir Nehring (41), kad vadinamasis „teleologinis“ aiškinimas ir „veiksmingo poveikio“ sąvoka nėra Teisingumo Teismo visomis aplinkybėmis naudojamos priemonės.
85. Kruopštus teismų praktikos nagrinėjimas rodo, kad išaiškinimas naudojamas, tik jei nagrinėjama nuostata gali būti daugelio aiškinimų objektas.
86. Šis metodas dažnai naudojamas siekiant patvirtinti nuostatos, kuri, nors ir nėra visiškai aiški ir vienareikšmiška, esmę, tačiau palieka mažai abejonių. Šiuo atveju rėmimasis Bendrijos teisės normų turiniu ir tikslais įgyvendina papildomą funkciją aiškinimo procedūroje(42) .
87. Teleologinis aiškinimas taip pat yra svarbus, net lemiamas, jei nagrinėjamą tekstą sunku išaiškinti remiantis tik jo formuluote. Taip yra, kai ginčijama nuostata yra dviprasmiška(43) . Taip pat tuo atveju, kai nuostata yra „teisinis standartas“, išreiškiantis teisės aktų leidėjo norą palikti teismui galimybę kiekvienu atveju nustatyti jo turinį tam, kad jį galima būtų tinkamai taikyti atsižvelgiant į aplinkybes, dėl kurių į jį kreipėsi(44) .
88. Tačiau teleologinis aiškinimas nenaudojamas, jei, kaip šioje byloje, nagrinėjamas tekstas yra visiškai aiškus ir vienareikšmiškas. Iš tikrųjų tokiu atveju pakanka vien Bendrijos teisės nuostatų. Be to, pvz., reglamento žemės ūkio srityje atveju Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nagrinėjamų nuostatų formuluotė
„yra aiški ir vienareikšmė“ ir todėl nereikia remtis siekiamu tikslu(45) .
89. Tas pats požiūris taikomas „veiksmingo poveikio“ sąvokai Bendrijos teisėje.
90. Iš tikrųjų nustatyta, kad ketinimas užtikrinti Bendrijos teisės veiksmingumą dažnai nulemia tai, kad, kai Bendrijos teisės nuostata gali būti aiškinama įvairiai, Teisingumo Teismas suteikia pirmenybę tam aiškinimui, kuris geriau užtikrina šį veiksmingą poveikį(46) . Tačiau ši teismų praktika taikoma tuomet, kai nagrinėjama norma „gali būti aiškinama įvairiai“(47) . Taigi ji netaikoma nuostatai, kuri, kaip šioje byloje, turi visus reikalingus aiškumo ir tikslumo požymius.
91. Mano nuomone, ši tikslinio išaiškinimo ir Bendrijos teisės veiksmingo poveikio analizė taip pat taikoma, jei, kaip šioje byloje, nuostatos formuluotė prieštarauja direktyvos, kurios dalis ji yra, tikslui.
92. Iš tikrųjų žinoma, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktą direktyvos nuostatos, įskaitant tas, kurios įtvirtina teisę atsisakyti sutarties, netaikomos nekilnojamojo turto pardavimo sutartims. Taip pat aišku, kad direktyvos tikslas, t. y. vartotojų apsauga, vis dėlto reikalauja kitokio aiškinimo, kuris leistų vienaip ar kitaip susieti nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimą su nekilnojamojo turto pardavimo sutarties galiojimu. Taigi yra tam tikras neatitikimas tarp direktyvos teksto ir jos siekiamo tikslo.
93. Tačiau, kaip pažymėjau minėtoje byloje Schilling ir Nehring (48), tokio pobūdžio neatitikimą būtinai reikia išaiškinti teisinio saugumo principo atžvilgiu. Šis principas, kuris yra pagrindinis Bendrijos teisės sistemoje(49), reikalauja, kad Bendrijos teisės aktai būtų aiškūs ir kad visi suinteresuotieji asmenys galėtų numatyti jų taikymą(50) .
94. Taigi vienintelis šiuo atveju galimas sprendimas yra taikyti aiškinimą, kuris išplaukia iš paties nuostatos turinio, o ne iš direktyvos, kurios dalis ji yra, siekiamo tikslo. Iš tikrųjų rėmimasis teleologiniu aiškinimu ar „veiksmingo poveikio“ sąvoka, siekiant suteikti Bendrijos nuostatai prasmę, kurios ji akivaizdžiai negali turėti dėl to, kad jos formuluotė nepadeda įgyvendinti direktyvos, kurios dalis ji yra, siekiamo tikslo, prieštarautų teisinio saugumo reikalavimams.
95. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, manau, kad direktyvos aiškinimas atsižvelgiant į jos tikslą, kaip ir jos veiksmingas poveikis, neleidžia reikalauti, kad nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimas vienaip ar kitaip turėtų įtakos ir nekilnojamojo turto pardavimo sutarties galiojimui.
96. Bet koks kitas sprendimas reikštų, kad, priešingai nei numato direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktas, ji įpareigoja valstybes nares taikyti nuostatas, susijusias su teise atsisakyti nekilnojamojo turto pardavimo sutarties.
97. Taigi siūlau Teisingumo Teismui į antrą prejudicinį klausimą atsakyti taip: bendrojo finansinio sandorio, be šios sutarties, apimančio dar ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, kuri pasirašyta siekiant tik finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, atveju EB 95 straipsnio 3 dalis ir direktyva nenumato, kad nutraukus nekilnojamojo turto kredito sutartį nutraukiama ir nekilnojamojo turto pardavimo sutartis.
C – Dėl nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimo pasekmių
98. Du paskutiniai prejudiciniai klausimai taip pat yra susiję su EB 95 straipsnio 3 dalies ir direktyvos aiškinimu.
99. Landgericht Bochum
klausia, ar bendrojo finansinio sandorio, be nekilnojamojo turto kredito sutarties, apimančio ir nekilnojamojo turto pardavimo sutartį, atveju EB 95 straipsnio 3 dalis ir direktyvos 5 straipsnio 2 dalis draudžia nacionalinę nuostatą, numatančią, kad nutraukus kredito sutartį vartotojui kyla pareiga nedelsiant grąžinti paskolos sumą ir palūkanas, nors paskolos davėjas vartotojo nurodymu sumokėjo šios paskolos sumą tiesiogiai nekilnojamojo turto pardavėjui.
100. Nekreipiant dėmesio į mano pasiūlymus šios išvados 40−48 punktuose, man atrodo, kad bet kuriuo atveju yra abejonių dėl dviejų paskutinių Landgericht Bochum
klausimų priimtinumo.
101. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas mano, kad pagal EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą jis turi patikrinti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas į jį kreipėsi. Iš tikrųjų bendradarbiavimas, kuriuo turi būti pagrįsta prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra, reikalauja, kad nacionalinis teismas savo ruožtu atsižvelgtų į Teisingumo Teismo funkciją padėti vykdyti teisingumą valstybėse narėse, o ne teikti patariamojo pobūdžio nuomones bendrais ar hipotetiniais klausimais(51) .
102. Be to, Teisingumo Teismas mano, kad norint pateikti naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą reikia, kad nacionalinis teismas paaiškintų priežastis, dėl kurių jis mano, jog atsakyti į jo klausimus yra būtina(52) .
103. Šioje byloje aš manau, kad Landgericht Bochum
aiškiai nenurodė šiuos du paskutinius prejudicinius klausimus lemiančių priežasčių.
104. Iš tikrųjų skaitant nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą atrodo, kad šie du klausimai skirti tik atkreipti Teisingumo Teismo dėmesį į nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimo pasekmes, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šis nutraukimas neturi įtakos nekilnojamojo turto pardavimo sutarties galiojimui. Taigi abejojama, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kėlė sau klausimą dėl šių pasekmių galiojimo. Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visiškai nenurodo priežasčių, dėl kurių šios pasekmės galėtų prieštarauti Bendrijos teisei.
105. Faktiškai šios priežastys paaiškėja tik perskaičius kitą sprendimą dėl prašymo kreiptis dėl prejudicinio sprendimo kitoje byloje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, būtent byloje Crailsheimer Volksbank, C‑229/04(53) .
106. Šioje byloje Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
(Vokietija) buvo pateikta daug ieškinių, panašių į nagrinėjamą pagrindinėje byloje. Be klausimo, susijusio su esminėmis nuostatomis dėl sutarčių sudarymo išnešiojamosios prekybos būdu direktyvos prasme, šis teismas paaiškina, kad pakartojo ir detalizavo du paskutinius Landgericht Bochum
klausimus.
107. Dėl pareigos nedelsiant grąžinti paskolą Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
nurodo, kad ši pareiga galėtų atgrasyti vartotoją pasinaudoti savo teise nutraukti sutartį. Iš tikrųjų tuo atveju, jei ji nustato jam pareigą nedelsiant grąžinti visą paskolą, o ne pervedimus dalimis, kuriuos jis galėtų daryti, vykdydamas kredito sutartį, ginčijamos pareigos įgyvendinimas gali padaryti vartotoją nemokų.
108. Be to, dėl pareigos mokėti palūkanas Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
nurodo, kad tokia pareiga taip pat gali atgrasyti vartotoją pasinaudoti savo teise nutraukti sutartį. Iš tikrųjų šios palūkanos gali būti didelės, ypač jei sutartis nutraukiama praėjus ilgam laikui po sutarties sudarymo, ir todėl ji tampa sankcija, taikoma vartotojui už tai, kad jis pasinaudojo savo teise nutraukti sutartį. Tačiau minėtame sprendime Travel Vac
Teisingumo Teismas nusprendė, kad direktyva neleidžia, jog sutartyje vartotojui būtų numatyta pareiga sumokėti kompensaciją vien už tai, kad jis pasinaudojo savo teisę atsisakyti sutarties.
109. Šioje byloje dar nurodytina, kad tai, jog Landgericht Bochum
nenurodė minėtų prejudicinių klausimų pateikimo priežasčių, atrodo, turėjo tiesioginės įtakos valstybių narių ir kitų suinteresuotųjų šalių teisei pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį.
110. Iš tikrųjų iš bylos medžiagos matyti, kad įvairios į bylą įstojusios šalys, išskyrus banką ir Vokietijos vyriausybę(54), suprato, jog trys paskutiniai Landgericht Bochum
klausimai yra susiję tik su nekilnojamojo turto kredito sutarties nutraukimo padariniais nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai. Taigi jie išnagrinėjo šios klausimus kartu, nepateikiant specialių pastabų dėl trečio ir ketvirto prejudicinių klausimų.
111. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad Teisingumo Teismas neturi visos informacijos, kad galėtų pagrįstai priimti sprendimą dėl šių dviejų klausimų.
112. Todėl siūlau Teisingumo Teismui paskelbti šiuos klausimus nepriimtinus.
VII – Išvada
113. Atsižvelgdamas į visus šiuos samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui konstatuoti, kad:
„2003 m. liepos 29 d. Nutartimi pateiktas Landgericht Bochum (Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.“
114. Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų šiai analizei, siūlau jam į pirmus du Landgericht Bochum
klausimus atsakyti taip:
„1) 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose, 3 straipsnio 2 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad ši direktyva netaikoma nekilnojamojo turto pardavimo sutarčiai, net jei ši sutartis yra bendrojo finansinio sandorio, be šios sutarties, apimančio dar ir nekilnojamojo turto kredito sutartį, kuri pasirašyta siekiant tik finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, prisijungimą prie pajamų iš nuomos centralizuoto paskirstymo sistemos ir dvi kaupiamąsias statybos sutartis, dalis.
2) Bendrojo finansinio sandorio, kurį sudaro nekilnojamojo turto pardavimo sutartis ir nekilnojamojo turto kredito sutartis, pasirašyta siekiant finansuoti nekilnojamojo turto įsigijimą, atveju EB 95 straipsnio 3 dalis ir Direktyva 85/577/EEB nedraudžia nacionalinės nuostatos, numatančios, kad pasinaudojus direktyvos 5 straipsnyje įtvirtinta teise atsisakyti sutarties nutraukiama tik kredito sutartis, bet ne nekilnojamojo turto pardavimo sutartis.“
(1) .
(2)
–	C‑481/99, Rink. p. I‑9945 (toliau − sprendimas Heininger ).
(3)
−	OL L 372, p. 31 (kitaip − direktyva).
(4)
–	Sprendimas Heininger
(rezoliucinės dalies 1 punktas).
(5)
–	Ten pat (34 punktas).
(6)
–	Ten pat (32 punktas)
(7)
–	Ten pat (33 punktas).
(8)
–	Ten pat (rezoliucinės dalies 1 punktas).
(9)
Ten pat (45 punktas).
(10)
Ten pat (rezoliucinės dalies 2 punktas).
(11)
–	BGBl. I, p. 122 (toliau − HWiG).
(12)
−	OL L 42, p. 48.
(13)
−	BGBl. I, p. 2840 (toliau − VerbrKrG).
(14)
–	Nuo 1965 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Schwarze
(16/65, Rink. p. 1081, 1094).
(15)
–	Žr., be kita ko, 2001 m. kovo 3 d. Sprendimą PreussenElektra
(C‑379/98, Rink. p. I-2099, 38 punktas); 2002 m. sausio 22 d. Sprendimą Canal Satélite Digital
(C‑390/99, Rink. p. I‑607, 18 punktas); 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Arduino
(C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 24 punktas) ir 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Gasser
(C‑116/02, Rink. p. I‑0000, 23 punktas).
(16)
–	Žr., be kita ko, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktas); minėtą sprendimą PreussenElektra
(38 punktas); minėtą sprendimą Canal Satélite Digital
(18 punktas) ir minėtą sprendimą Arduino
(24 punktas).
(17)
–	1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Foglia
(244/80, Rink. p. 3045, 21 punktas).
(18)
–	Žr., be kita ko, minėtus sprendimus Bosman
(59 punktas); PreussenElektra
(38 punktas); Canal Satélite Digital (18 punktas) bei 2002 m. kovo 21 d. Sprendimą Cura Anlagen
(C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 16 punktas); 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Der Weduwe
(C‑153/00, Rink. p. I‑11319, 32 punktas) ir 2004 m. kovo 30 d. Sprendimą Alabaster
(C‑147/02, Rink. p. I‑0000, 54 punktas).
(19)
–	Žr., be kita ko, 1981 m. kovo 10 d. Sprendimą Irish Creamery Milk Suppliers Association ir kt.
(36/80 ir 71/80, Rink. p. 735, 6 punktas) ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimą Lourenço Dias
(C‑343/90, Rink. p. I‑4673, 19 punktas).
(20)
–	Žr. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (p. 5), sutuoktinių Schulte rašytines pastabas (p. 7), banko rašytines pastabas (1 punktas).
(21)
–	Žr. sprendimą Heininger
(25 ir 26 punktai).
(22)
–	Žr. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (p. 6 ir 8).
(23)
–	Pirmas prejudicinis klausimas.
(24)
–	Antras prejudicinis klausimas.
(25)
–	Trečias ir ketvirtas prejudiciniai klausimai.
(26)
–	Žr. direktyvos preambulę (ketvirta konstatuojamoji dalis) bei mano išvadą byloje Heininger
(33–38 punktai).
(27)
–	Direktyvos preambulė (ketvirta konstatuojamoji dalis).
(28)
–	Ten pat.
(29)
–	1998 m. kovo 17 d. Sprendimas Dietzinger
(C‑45/96, Rink. p. I-1199, 19 punktas) ir sprendimas Heininger
(24 punktas).
(30)
–	Šiuo atveju pažymėsiu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vadovavosi prielaida, jog ginčijamos sutarys, būtent nekilnojamojo turto kredito sutartis ir nekilnojamojo turto pardavimo sutartis, yra viena operacija. Tačiau nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą jis pats paaiškino, kad Bundesgerichtshof
atmetė tokį vertinimą. Remdamasis nusistovėjusia teismų praktika Bundesgerichtshof
iš esmės nusprendė, kad „nekilnojamojo turto kreditas ir finansuojamas kreditu nekilnojamojo turto pirkimas iš esmės nelaikomi sudarančiomis ekonominį vienetą susijusiomis sutartimis“ (žr. šios išvados 32 punktą). Taigi atrodo, kad pirmas Landgericht Bochum
klausimas grindžiamas prielaida, kuri, jo paties nuomone, yra klaidinga pagal nacionalinę teisę. Tačiau, net remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimu, manau, kad direktyva netaikoma ginčytinai operacijai dėl šios išvados 60–68 punktuose nurodytų priežasčių.
(31)
–	C‑423/97 (Rink. p. I‑2195).
(32)
−	1994 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl pirkėjų apsaugos, susijusios su teisės tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais pirkimo sutarčių tam tikrais aspektais (OL L 280, p. 83).
(33)
–	Minėtas sprendimas Travel Vac
(25 punktas).
(34)
–	Ten pat.
(35)
–	Ten pat (10 punktas).
(36)
–	Ten pat (11 punktas).
(37)
–	Žr. sutuoktinių Schulte rašytines pastabas (p. 8).
(38)
–	Iš tikrųjų bendra ginčijamos sandorio vertė (t. y. sutuoktinių Schulte pasirašytos paskolos suma) buvo 105 000 DEM, o suinteresuotųjų asmenų įsigyto buto kaina buvo 90 519 DEM. Taip pat aišku, kad kredito grynoji suma, atėmus visas sutarčių sudarymo išlaidas, buvo 101 850 DEM ir kad visą šią sumą bankas pervedė buto pardavėjui.
(39)  –	Pagal šią nuostatą „direktyva yra privaloma kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, rezultato, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos pasirenka jos įgyvendinimo formą ir būdus“.
(40)
– 35 punktas.
(41)
–	2002 m. gegužės 16 d. Sprendimas (C‑63/00, Rink. p. I‑4483, 23–29 punktai).
(42)
−	Žr., pvz., 1998 m. gegužės 7 d. Sprendimą LeasePlan
(C‑390/96, Rink. p. I-2553, 28 punktas); 1998 m. liepos 16 d. Sprendimą International Schmied
(C‑355/96, Rink. p. I-4799, 22 punktas) ir 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimą Komisija prieš ICI
(C‑286/95 P, Rink. p. I-2341, 60 punktas).
(43)
−	1980 m. birželio 19 d. Sprendime Roudolff
(803/79, Rink. p. 2015) Teisingumo Teismas nusprendė, kad, jei nuostatos tekstas yra dviprasmiškas, jį reikia aiškinti atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ši nuostata yra, tikslą.
(44)
−	Žr., pvz., 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Kontogeorgas
(C‑104/95, Rink. p. I-6643, 25 punktas); 1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą DE + ES Bauunternehmung
(C‑275/97, Rink. p. I‑5331, 31 ir 32 punktai) ir 2001 m. birželio 21 d. Sprendimą SONAE
(C‑206/99, Rink. p. I‑4679, 22‑26 punktai).
(45)
–	1999 m. gruodžio 16 d. Sprendimas DAT‑SCHAUB
(C‑74/98, Rink. p. I‑8759, 31 punktas). Be to, žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimą Picard
(C‑335/95, Rink. p. I‑5625, 18–20 punktai), kuriame Teisingumo Teismas, pacitavęs Bendrijos reglamento nuostatą, nusprendė, kad minėtas teisės aktas „vienareikšmiškai įtvirtina“ jam pagrįsti reikalingą Bendrijos teisės principą. Galiausiai 1990 m. gruodžio 12 d. Sprendime Vandemoortele prieš Komisiją
(C‑172/89, Rink. p. I‑4677, 13 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisės aktas neturėjo būti aiškinamas ir kad sankcijos, numatytos ginčijamame teisės akte, skyrimo sąlygos buvo pakankamai aiškios, kad nebūtų suprastos kitaip.
(46)
−	Žr., pvz., 1996 m. kovo 28 d. Sprendimą Ruiz Bernáldez
(C‑129/94, Rink. p. I‑1829, 19 punktas); 2000 m. vasario 24 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑434/97, Rink. p. I‑1129, 21 punktas); 2000 m. kovo 9 d. Sprendimą EKW ir Wein & Co
(C‑437/97, Rink. p. I‑1157, 41 punktas) ir 2001 m. spalio 4 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją
(C‑403/99, Rink. p. I‑6883, 28 punktas).
(47)
−	Minėtas sprendimas Schilling ir Nehring
(24 punktas).
(48)
–	Mano išvados 31‑33 punktai.
(49)
–	Žr., be kita ko, 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą National Farmers’ Union ir kt . (C‑354/95, Rink. p. I‑4559, 57 punktas) ir 1997 m. spalio 16 d. Sprendimą Banque Indosuez ir kt . (C‑177/96, Rink. p. I‑5659, 27 punktas).
(50)
–	1993 m. birželio 16 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją
(C‑325/91, Rink. p. I‑3283, 26 punktas).
(51)
–	Žr. teismo praktiką, minėtą šios išvados 18 išnašoje.
(52)
–	Žr., be kita ko, 1986 m. birželio 12 d. Sprendimą Bertini kt . (98/85, 162/85 ir 258/85, Rink. p. 1885, 6 punktas) bei minėtus sprendimus Foglia
(17 punktas), Lourenço Dias
(19 punktas), Der Weduwe
(37‑39 punktai) ir Gasser
(24 punktas).
(53)
–	Byla buvo pateikta Teisingumo Teismui 2004 m. birželio 2 d., t. y. likus kelioms dienoms iki posėdžio šioje byloje, kuris įvyko 2004 m. birželio 15 dieną. Tačiau dėl vertimo su sprendimu šioje byloje galėjau susipažinti tik 2004 m. birželio pabaigoje.
(54)
–	Įstoję asmenys šiame procese yra sutuoktiniai Schulte, bankas, Vokietijos Federacinė Respublika, Italijos Respublika, Prancūzijos Respublika ir Komisija.