62005CC0339_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht, remdamasis EB 234 straipsniu, pateikė Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašyto Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl laisvo asmenų judėjimo I priedo 9 straipsnio 1 dalies išaiškinimo(2) .
2. Prejudiciniu klausimu Landesgericht
norėtų sužinoti, ar darbo laikotarpiai, kurie buvo išdirbti Šveicarijoje prieš įsigaliojant susitarimui, turi būti įskaičiuojami nustatant Austrijoje šiuo metu vykdomos profesinės veiklos darbo stažą.
3. Atsakant į šį klausimą turi būti išnagrinėta ligšiolinė Teisingumo Teismo praktika, susijusi su minėtu susitarimu, patikrintas įvairių susitarimo nuostatų tiesioginis veikimas ir nustatytas jo taikymas laiko atžvilgiu.
II – Teisinis pagrindas
A – Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas
4. Nepaisant glaudžių istorinių, kultūrinių ir ekonominių Europos bendrijos ir Šveicarijos ryšių, sutartimis pagrįsta jų partnerystė prasidėjo iš lėto, pasirašant 1972 m. Laisvosios prekybos susitarimą(3), ir vėliau šiek tiek išplėsta pasirašius sutartis dėl mokslinio bendradarbiavimo(4) ir tranzito per Alpes(5) .
5. Atsižvelgiant į esamus politinius, finansinius ir socialinius poreikius, 1999 m. birželio 21 d. buvo pasiekti susitarimai septyniose srityse(6) : bendradarbiavimo mokslo ir technologijų srityje, oro transporto, krovinių ir keleivių vežimo geležinkeliu ir keliais, prekybos žemės ūkio produktais, atitikties įvertinimo abipusio pripažinimo, Vyriausybės vykdomų viešųjų pirkimų ir laisvo asmenų judėjimo.
6. Tai yra trijų rūšių susitarimai: integraciniai susitarimai (oro transportas), kooperaciniai susitarimai (mokslinis ir techninis bendradarbiavimas) ir liberalizavimo susitarimai (kiti susitarimai), o pastarųjų susitarimų pagrindas yra pasirašančiųjų sutarties šalių teisės aktų lygiavertiškumas(7) .
7. Susitarimai įsigaliojo 2002 m. birželio 1 dieną(8) .
B – Susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo
8. Susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo, skirtingai nei kiti susitarimai, ypatingas tuo, kad, atsižvelgiant į ribotą Bendrijos kompetenciją šioje srityje, prie šio susitarimo turėjo prisijungti ir pačios valstybės narės(9), taigi tai yra „mišrus susitarimas“(10) .
9. Pagal šio susitarimo 1 straipsnio d dalį susitarimo tikslas yra Bendrijos ir Šveicarijos piliečiams „sudaryti tokias pačias gyvenimo, įdarbinimo ir darbo sąlygas“.
10. 2 straipsnyje pagrindinis dėmesys skiriamas vienodo požiūrio principui; remiantis šiuo principu, „taikant šio Susitarimo I, II ir III priedų nuostatas ir jomis remiantis, vienos Susitariančiosios Šalies piliečiai, teisėtai nuolat gyvenantys kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje, dėl pilietybės nediskriminuojami“(11) .
11. Šiuo tikslu 7 straipsnis numato, kad „pagal I priedą Susitariančiosios Šalys parengia nuostatas dėl šių teisių, susijusių su laisvu asmenų judėjimu:
a) piliečių teisės turėti vienodas sąlygas įsitraukti į ekonominę veiklą ir ja užsiimti bei naudotis vienodomis gyvenimo, įsidarbinimo ir darbo sąlygomis;
< ... > “
12. Aiškiai remdamasis Bendrijos teise, 16 straipsnis numato:
„1. Siekdamos šiame Susitarime numatytų tikslų, Susitariančiosios Šalys imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti tam, kad teisės ir įsipareigojimai, atitinkantys Europos bendrijos teisės aktuose nurodytas teises ir įsipareigojimus, į kuriuos daroma nuoroda, būtų taikomi jų santykiuose.
2. Taikant šį Susitarimą pagal Bendrijos įstatymų koncepcijas, atsižvelgiama į susijusią Europos Bendrijų Teisingumo Teismo praktiką, priimtą prieš šio Susitarimo pasirašymo dieną. Šveicarijos dėmesys atkreipiamas į precedentinės teisės atvejus, nagrinėtus po šios dienos. Tam, kad būtų užtikrintas tinkamas Susitarimo veiksmingumas, Jungtinis komitetas(12) kurios nors Susitariančiosios Šalies prašymu nustato tokių precedentinės teisės atvejų implikacijas.“
13. Šią nuostatą papildo „bendroji deklaracija dėl susitarimo taikymo“, kuri pridedama prie Baigiamojo akto, pagal kurią Susitariančiosios Šalys imsis būtinų priemonių taikyti acquis communautaire Šveicarijos piliečiams.
14. Susitarimui priklauso trys priedai:(13) Priedas dėl laisvo asmenų judėjimo (I priedas), Priedas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (II priedas) ir Priedas dėl profesinių kvalifikacijų abipusio pripažinimo (III priedas).
15. I priede yra keletas bendrųjų nuostatų (1–5 straipsniai) ir specialiųjų nuostatų, susijusių su pagal darbo sutartį dirbančiais asmenimis (6-11 straipsniai), savarankiškai dirbančiais asmenimis (12–16 straipsniai), paslaugų teikimu (17–23 straipsniai), ekonomine veikla neužsiimančiais asmenimis (24 straipsnis) ir nekilnojamojo turto įsigijimu (25 straipsnis); galiausiai susitarime numatytos laikinosios nuostatos ir nuostatos dėl susitarimo plėtojimo (26–34 straipsniai).
16. I priedo 9 straipsnis numato tokią vienodo požiūrio į darbuotojus nuostatą:
„1. Darbuotojui, kuris yra Susitariančiosios Šalies pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos kaip ir vietiniams darbuotojams kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant darbo užmokestį, atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
< ... >
4. Bet kokia kolektyvinės arba individualios sutarties arba bet kokių kitų kolektyvinių susitarimų sąlyga, susijusi su teise įsidarbinti, dirbti, gauti atlyginimą ir kitomis darbo arba atleidimo iš darbo sąlygomis, automatiškai laikoma niekine, jeigu ji diskriminuoja tuos užsienio darbuotojus, kurie yra Susitariančiosios Šalies piliečiai.“
C – Austrijos teisės aktai
17. Austrijos Respublika ir Tirolio žemė perkėlė susitarimą atitinkamoje kiekvienos iš jų kompetencijos srityje į Sutartininkų įstatymą ( Vertragsbedienstetengesetz, toliau – VBG)(14), Atlyginimų įstatymą ( Gehaltsgesetz, toliau – GHG)(15) ir Tirolio žemės sutartininkų įstatymą (Tiroler Landes-Vertragsbedienstetengesetz, toliau – L-VGB)(16) .
18. Pagal VBG 26 straipsnio 2f dalies 3 punktą nustatant referencinę datą darbuotojų paaukštinimo tikslu reikia atsižvelgti į tarnybos ir profesinio mokymosi laiką, „praleistą Šveicarijoje panašaus pobūdžio institucijoje po 2002 m. birželio 1 dienos“.
19. Tokia pati taisyklė numatyta ir GHG įstatymo 12 straipsnio 2f dalies 3 punkte, ir L-VGB įstatymo 41 straipsnio 8 dalies 3 punkte.
III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
20. Apskaičiuojant referencinę datą darbuotojų paaukštinimo tikslu, nebuvo atsižvelgta į kai kurių Tirolio žemės tarnautojų darbo laikotarpius iki 2002 m. birželio 1 d., išdirbtus Šveicarijos sveikatos apsaugos įstaigose, ir dėl to šie darbo laikotarpiai neturėjo įtakos nustatant šių tarnautojų atlyginimą. Waltraud Kostner daugiau kaip 22 metus dirbo chirurginio skyriaus medicinos seserimi St. Gallen kantono ligoninėje, Christine Biere-Spori devyneris su puse metų dirbo medicinos seserimi viešosiose Šveicarijos ligoninėse, o Andrea Lawatsch beveik dvejus metus dirbo slaugytoja Oberengadin ligoninėje Samedan miestelyje.
21. 2005 m. vasario 28 d. Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
dėl trijų minėtų atvejų pareiškė ieškinį Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht
dėl pripažinimo, kad ankstesni darbo laikotarpiai Šveicarijoje turi būti įskaičiuoti.
22. Landesgericht sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
Ar valstybė narė arba administracinis teritorinis jos vienetas, apskaičiuodami sutartininkų darbo užmokestį, turi laiko atžvilgiu neribotai atsižvelgti į tam tikrose Šveicarijos institucijose, prilyginamose Tirolio žemės sutartininkų įstatymo (Tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz) 41 straipsnio 2 dalyje (arba 1948 m. Sutartininkų įstatymo (Vertragsbedienstetengesetz 1948) 26 straipsnio 2 dalyje nurodytoms institucijoms, išdirbtą laiką arba ar Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo, visų pirma jo I priedo 9 straipsnio 1 dalis, turi būti aiškinami taip, kad leidžiama apriboti įskaičiavimą į tą laiką, kurį tarnautojai išdirbo Šveicarijoje įsigaliojus šiam susitarimui 2002 m. birželio 1 d.?
IV – Bylos nagrinėjimas Teisingumo Teisme
23. Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytu terminu paaiškinimus pateikė Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, Italijos vyriausybė ir Komisija.
24. Kadangi pasibaigus rašytiniam bylos nagrinėjimui nebuvo pateiktas prašymas pradėti žodinį bylos nagrinėjimą, po 2006 m. balandžio 25 d. posėdžio šioje byloje galėjo būti perskaityta ši išvada.
V – Prejudicinio klausimo nagrinėjimas
25. Šioje byloje yra neginčijama, kad darbo laikotarpiai, kuriuos Bendrijos pilietis išdirbo Šveicarijoje įsigaliojus Susitarimui dėl laisvo asmenų judėjimo, vykdant vėlesnę veiklą Europos Sąjungos valstybėje narėje laikytini ankstesniais darbo laikotarpiais.
26. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht abejoja, ar remiantis susitarimo I priedo 9 straipsniu tai galioja ir iki įsigaliojant susitarimui išdirbtiems darbo laikotarpiams.
27. Šia prasme, net jeigu nutartis pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą susijęs tik su šios nuostatos taikymu laiko atžvilgiu, visų pirma reikia patikrinti, ar Teisingumo Teismas turi teisę aiškinti šią nuostatą ir, jei taip, ar ši nuostata veikia tiesiogiai.
A – Teisingumo Teismo kompetencija atsakyti į prejudicinį klausimą
28. Savaime svarbus išankstinis apsvarstymas yra būtinas dėl to, kad Susitarimą dėl laisvo asmenų judėjimo su Šveicarija, kaip nurodyta pirmiau, sudarė tiek Bendrija(17), tiek valstybės narės, nes jis apima sritis, nepatenkančias į Bendrijos kompetencijos ribas.
29. 1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendime Demirel (18) Teisingumo Teismas konstatavo, kad jis yra kompetentingas aiškinti mišrių susitarimų pirminės teisės srityse nuostatas, nes jos yra Bendrijos teisės sistemos sudedamoji dalis(19) . Nesant specialiųjų nuostatų, šios kompetencijos teisiniu pagrindu turi būti laikomas EB 220 straipsnis(20), pagal kurį Teisingumo Teismas užtikrina, jog būtų laikomasi Bendrijos teisės.
30. Susitarimo I priedo 9 straipsnis užtikrina vienodą požiūrį į darbuotojus ir taip pagrindžia įpareigojimą Bendrijos teisės srityje, dėl to nuostatos, susijusios su laisvu darbuotojų judėjimu, aiškinimas priskirtinas Teisingumo Teismo kompetencijai(21) .
31. Tai, kad buvo įkurta speciali institucija – Jungtinis komitetas, – nepanaikina Teisingumo Teismo kompetencijos, nes remiantis 1982 m. spalio 26 d. Sprendime Kupferberg (22) suformuluotu principu Komiteto, kuris yra atsakingas už „susitarimo reguliavimą ir tinkamą taikymą“(23) bei ginčų, kilusių iš šio susitarimo, sprendimą(24), kompetencija yra nepažeidžiama, jeigu vienos iš Susitariančiųjų Šalių teisminė institucija, nagrinėdama bylą, taiko nesąlyginę ir aiškią nuostatą arba pateikia klausimą prejudiciniam sprendimui priimti(25) .
B – Susitarimo I priedo 9 straipsnio tiesioginis veikimas
32. Konstatavus, kad Teisingumo Teismas privalo pateikti Austrijos teismui atsakymą į pateiktą prejudicinį klausimą, reikia patikrinti, ar valstybių narių teismuose gali būti remiamasi diskriminacijos draudimu taikant įdarbinimo ir darbo sąlygas pagal Susitarimo I priedo 9 straipsnį(26) .
33. Remiantis nusistovėjusiai teismų praktikai priskirtinu sprendimu Demirel, „Bendrijos su trečiosiomis šalimis sudaryto susitarimo nuostata turi būti laikoma taikoma tiesiogiai, jeigu, atsižvelgiant į jos formuluotę ir susitarimo turinį bei tikslą, ši nuostata numato aiškų ir vienareikšmišką įsipareigojimą, kurio įvykdymas arba veikimas nepriklauso nuo kito akto priėmimo“(27) .
34. Ši taisyklė išplečia kriterijų, taikomų Bendrijos vidaus teisės aktams, galiojimą ir tarptautinėms sutartims(28), tačiau joms priskiria ir papildomą kriterijų, nes remiantis 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės(29) 31 straipsniu reikia atsižvelgti taip pat į sutarties „formuluotę“ ir „turinį bei tikslą“, o tai suteikia šiems atvejams specialų pobūdį(30) .
35. Susitarime su Šveicarija išreiškiama valia panaikinti Bendrijos piliečių ir Šveicarijos piliečių diskriminavimą dėl pilietybės, visų pirma gyvenimo, įdarbinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (1 straipsnio d punktas ir 2 straipsnis). Todėl Susitariančiosios Šalys yra įpareigojamos šiose srityse reguliuoti su laisvu asmenų judėjimu susijusią teisę į vienodą požiūrį (7 straipsnio a dalis).
36. I priedo 9 straipsnis išsamiau paaiškina šio principo taikymą darbuotojams, įtvirtindamas nevienodo požiūrio dėl pilietybės draudimą taikant „įdarbinimo ir darbo sąlygas < ... >, ypač nustatant darbo užmokestį, atleidžiant iš darbo ir < ... > grąžinant arba vėl priimant į darbą“ (1 dalis) bei pripažįstant bet kokias nuostatas, numatančias diskriminacines sąlygas arba jų nedraudžiančias, niekinėmis (4 dalis).
37. Taigi ši nuostata pagrindžia aiškų įsipareigojimą, kuriam įvykdyti nereikia priimti kito akto, nes šalims plėtojant nurodytas sritis nesuteikiama vertinimo diskrecija, tačiau jos visuomet privalo vengti diskriminacijos dėl pilietybės nesąlyginio ir neriboto draudimo prasme.
38. Atsižvelgiant į šiuos svarstymus paaiškėja, kad susitarimo I priedo 9 straipsnis draudžia bet kokią diskriminaciją, suteikdamas Bendrijos valstybių narių piliečiams ir Šveicarijos piliečiams teises, kurių tiesioginę apsaugą privalo užtikrinti Europos Sąjungos teismai.
39. Taip pat negali būti pamiršta, kad Teisingumo Teismas daugelį kartų pripažino su trečiosiomis valstybėmis sudarytų susitarimų nuostatų, kurių formuluotės, panašiai kaip ir susitarimas su Šveicarija, draudžia nevienodą požiūrį į darbuotojus, tiesioginį veikimą. Tiek, kiek tai yra susiję su mišriaisiais susitarimais(31), 2002 m. sausio 29 d. Sprendimu Pokrzeptowicz-Meyer (19–30 punktai)(32) susitarimo su Lenkija dėl asociacijos steigimo(33) 37 straipsnio 1 dalis buvo pripažinta turinti tiesioginį veikimą. Teismas nurodė, kad „Lenkijos pilietybę turintiems darbuotojams, teisėtai dirbantiems valstybėje narėje, darbo, darbo užmokesčio arba atleidimo iš darbo sąlygų atžvilgiu suteikiamas toks vertinimas, kuris nebūtų diskriminacija dėl pilietybės, palyginti su savais piliečiais“ (19–30 punktai). 2005 m. balandžio 12 d. Sprendime Simutenkov (34) (20‑29 punktai) buvo taip pat pripažintas Bendradarbiavimo susitarimo su Rusija(35) (šis susitarimas taip pat sudarytas kaip mišrus susitarimas) 23 straipsnio 1 dalies, kuri turinio atžvilgiu panaši į minėtą susitarimo su Lenkija nuostatą, tiesioginis veikimas.
40. Šiuo atveju ginčijama susitarimo su Šveicarija nuostata atitinka EB 39 straipsnį dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje, kuris numato, kad „įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės“. Be to, susitarimo I priedo 9 straipsnio 1 ir 4 dalių formuluotės iš esmės atitinka 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje(36) 7straipsnio 1 ir 4 dalis.
41. Toks atitikimas yra pateisinamas, pirma, trumpa susitarimo preambule, kurioje Susitariančios Šalys pareiškia, jog yra pasiryžusios įgyvendinti laisvą asmenų judėjimą savo teritorijose „pagal Europos bendrijoje taikomas taisykles“ ir, antra, susitarimo 16 straipsniu, kuriame yra dvi „nuorodos į Bendrijos teisę“, turint tikslą pasiekti, kad jos „teisės aktais“ ir „teismų praktika“ būtų vadovaujamasi siekiant tinkamai įgyvendinti nurodytus tikslus.
42. Tokiomis aplinkybėmis kyla klausimas, ar Teisingumo Teismo praktika dėl EB 39 straipsnio(37) ir reglamentų(38) tiesioginio veikimo gali būti taip pat taikoma Susitarimo I priedo 9 straipsnio 1 ir 4 dalims.
43. 1993 m. liepos 1 d. Sprendime Metalsa (39) sutarties nuostatos aiškinimo perkėlimas panašiai suformuluotai susitarimo tarp Bendrijos ir trečiosios šalies nuostatai buvo susietas su tuo, kokio tikslo šios nuostatos siekia kiekvienu atveju; todėl „susitarimo tikslo ir turinio palyginimui su Sutarties turiniu ir tikslu tenka didelė reikšmė“.
44. Kaip jau buvo nurodyta pirmiau, Susitarimo su Šveicarija nuostatomis ir EB sutarties nuostatomis siekiama tų pačių tikslų: panaikinti nevienodą požiūrį į darbuotojus dėl pilietybės, siekiant užtikrinti laisvą darbuotojų judėjimą nagrinėjamose teritorijose.
45. Mano nuomone, nėra jokių abejonių, kad Teisingumo Teismo praktika dėl EB 39 straipsnio ir Reglamento 1612/68 7 straipsnio 1 ir 4 dalių tiesioginio veikimo turi būti taikoma susitarimo su Šveicarija I priedo 9 straipsniui(40) .
C – Vienodo požiūrio principo taikymas laiko atžvilgiu
1. Klausimas
46. „Tai, kad mes nepaliaudami vis daugiau vietos užimame laike, žino kiekvienas, ir toks universalumas galėtų mane tik džiuginti, nes tai yra teisybė, būtent kiekvieno atskiro asmens nuspėjama teisybė, kurią aš turėjau išsiaiškinti“(41) .
47. Susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo ir jo I priedas numato keletą laikinųjų nuostatų, tačiau nė viena iš jų nėra susijusi su vienodo požiūrio principo taikymu įdarbinimui ir darbo sąlygoms.
48. Susitarimo 10 straipsnis numato, kad: a) penkerius metus nuo Susitarimo įsigaliojimo Šveicarija gali taikyti kiekybinius apribojimus dėl galimybės užsiimti ekonomine veikla, kai apsigyvenimo laikotarpiu ilgesnis nei keturi mėnesiai (1 dalis); b) maksimaliu dvejų metų laikotarpiu gali būti taikomos kontrolinės priemonės nustatant prioritetus dėl darbuotojų, integruotų į reguliarią darbo rinką (2 dalis); c) pirmus penkerius metus Šveicarija naujiems leidimams gyventi, išduotiems pagal darbo sutartį dirbantiems ir savarankiškai dirbantiems Bendrijos piliečiams, skiria tam tikras minimalias kvotas (4 dalis); d) šie apribojimai netaikomi pagal darbo sutartį dirbantiems ir savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems šio Susitarimo įsigaliojimo metu leidžiama vykdyti ekonominę veiklą Susitariančiųjų Šalių teritorijoje, ir kad asmenys, turintys galiojančius leidimus gyventi, naudojasi tam tikromis teisėmis (5 dalis); ir galiausiai e) pasienio darbuotojams kiekybiniai apribojimai netaikomi (7 dalis)(42) .
49. I priede numatytos laikinosios nuostatos yra susijusios su: a) kiekybiniais apribojimais, taikomais įdarbinimui viešame administravime (26 straipsnis); b) leidimo gyventi trukme, teise grįžti ir geografiniu bei profesiniu pagal darbo sutartį dirbančių (27, 29 ir 30 straipsniai) ir savarankiškai dirbančių asmenų (31, 33 ir 34 straipsniai) mobilumu bei c) nesavarankiškai dirbančiais asmenimis ir savarankiškai dirbančiais pasienio darbuotojais (28 ir 32 straipsniai).
50. Taigi nagrinėjamuose tekstuose nėra specialių nuorodų, kuriomis remiantis būtų galima atsakyti į Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht
pateiktą klausimą.
2. Siūlomas sprendimas
51. Norint atsakyti į nagrinėjamą klausimą, dėl kurio kilo abejonių, reikia atsižvelgti tiek į I priedo 9 straipsnio tiesioginį veikimą, tiek į du bendrus principus, būtent, pirma – į principą, pagal kurį šalių įsipareigojimai atsiranda tik po atitinkamo susitarimo įsigaliojimo ( tempus regit actum )(43) ir nuo įsigaliojimo momento susitarimas šiuo atveju tampa Bendrijos teisės sudedamąja dalimi(44), ir antra, į principą, kad nors susitarimo aiškinimui yra reikšminga Susitariančiųjų Šalių valia („subjektyvi teorija“)(45), turi būti atliekamas bendras įvertinimas(46), jo metu vertinant teleologinius ir sisteminius aspektus.
52. Atsižvelgiant į šiuos kriterijus, į prejudicinį klausimą turėtų būti atsakyta teigiamai ta prasme, kad Šveicarijoje iki įsigaliojant susitarimui išdirbti darbo laikotarpiai Austrijoje turi būti įskaičiuojami į panašaus pobūdžio veiklos, kuri vykdoma šioje šalyje, darbo stažą. Yra įvairių tokio sprendimo priežasčių.
53. Visų pirma, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, neatsižvelgimas į ankstesnius darbo laikotarpius, išdirbtus kitos valstybės narės viešojo administravimo srityje, yra laikomas nepateisinama netiesiogine diskriminacija(47) .
54. Antra, įsigaliojus susitarimui, vienodo požiūrio principas nustatant darbo sąlygas dar tebesitęsiantiems teisiniams santykiams taikomas visiškai būtent tuomet, kai diskriminacijos dėl pilietybės draudimo teisinės pasekmės vertinamos atsižvelgiant į dabartinę situaciją, t. y. naujas normas dabartiniams darbo santykiams taikant neatsižvelgus į praeityje tariamai įgytas teises.
55. Trečia, siekdamas palengvinti Europos Bendrijų valstybių narių ir Šveicarijos piliečiams sąlygas pradėti ir tęsti darbą pagal darbo sutartį ar verstis savarankiška veikla bei teikti paslaugas, susitarimo 9 straipsnis numato diplomų, pažymėjimų ir kitų kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų pagal III priedą abipusį pripažinimą, tačiau jų pripažinimo nesusieja su sąlyga, kad jie būtų išduoti įsigaliojus susitarimui. Tokia pati nuostata taikytina ir iki tol išdirbtiems laikotarpiams(48) .
56. Ketvirta, atsisakius taikyti nagrinėjamą įskaičiavimą pagrindinėje byloje, nepagrįstai būtų pabloginta padėtis tų darbuotojų, kurie anksčiau dirbo Šveicarijoje ir po 2002 m. birželio 1 d. ieško darbo Bendrijos teritorijoje, palyginti su darbuotojais, kurie tęsia darbą valstybėse narėse. Dirbant ankstesnį panašų darbą įgytas darbo stažas būtų naudingas tik pastariesiems asmenims ir galėtų atgrasyti pirmuosius nuo jų teisės į laisvą asmenų judėjimą įgyvendinimo.
57. Galiausiai yra dar vienas pagrindas, kuris sustiprina pirmiau nurodytus pagrindus ir kuris turi būti nuodugniai įvertintas, nes susitarimas su Šveicarija apima ir acquis communautaire
perėmimą(49), kaip tai yra valstybės įstojimo į Bendriją atveju.
58. Toks bendrumas leidžia analogiškai taikyti teismų praktiką, susijusią su Bendrijos nuostatų taikymu laiko atžvilgiu, naujose valstybėse narėse; šis faktas patvirtina mano nuomonę.
59. 1997 m. spalio 2 d. Sprendime Saldanha ir MTS (50) buvo nagrinėjamas klausimas, ar EB sutarties 6 straipsnio 1 dalis draudžia nuostatą, pagal kurią proceso dalyvis, neturintis jokio turto ir gyvenamosios vietos Austrijoje ir pareiškiantis ieškinį prieš bendrovę, kurios buveinė yra Austrijoje, turėjo pateikti proceso užtikrinimo priemones, tačiau toks reikalavimas nebuvo taikomas panašioje padėtyje esantiems Austrijos piliečiams. Pagrindinėje byloje ieškovas buvo kitos valstybės narės ir taip pat trečiosios valstybės pilietis. Minėto ginčo dalyku esantys įvykiai buvo įvykę prieš Austrijos įstojimą į Bendriją, todėl Teisingumo Teismas nagrinėjo ir nuostatos taikymą laiko atžvilgiu bei konstatavo, kad, kadangi Stojimo aktas nenumatė jokių specialių sąlygų, ši nuostata turi būti taikoma iš karto po įstojimo į Europos Sąjungą ir yra privaloma Austrijai, taip pat ir „(anksčiau) atsiradusių bylos aplinkybių būsimiems padariniams“ (14 punktas).
60. Byloje, kuri faktiniu ir teisiniu požiūriu yra panaši į pagrindinę bylą, Teisingumo Teismas 2000 m. lapkričio 30 d. Sprendime Österreicher Gewerkschaftsbund (51) nagrinėjo situaciją, kurioje, nustatant atlyginimą aukštųjų mokyklų dėstytojams Austrijoje, į kitose valstybėse narėse išdirbtus darbo laikotarpius buvo atsižvelgiama tik tuomet, kai tai atitiko viešąjį interesą ir buvo gautas atsakingų institucijų leidimas, o Austrijoje išdirbtiems darbo laikotarpiams šios sąlygos nebuvo taikomos. Teisingumo Teismo nuomone, tai pažeidžia Bendrijos teisę (51 punktas). Kiek tai susiję su kitu klausimu, ar tai galioja ir laikotarpiams, išdirbtiems iki įstojimo į Europos Sąjungą, Teisingumo Teismo nuomone, „laikotarpiai, išdirbti įstaigose, kurios yra panašaus pobūdžio į VBG 26 straipsnio 2 dalyje išvardytas įstaigas, apskaičiuojant atlyginimą dėstytojams sutartininkams ir asistentams sutartininkams, turi būti įskaičiuojami neribotai laiko atžvilgiu“ (56 punktas).
VI – Išvada
61. Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, siūlau Teisingumo Teismui į Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht prejudicinį klausimą atsakyti taip:
Remiantis Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl laisvo asmenų judėjimo I priedo 9 straipsniu, darbo laikotarpiai, išdirbti Šveicarijoje iki susitarimui įsigaliojant, turi būti įskaičiuojami į panašios veiklos, kuri vėliau vykdoma vienoje iš Bendrijos valstybės narių, darbo stažą.
(1) .
(2)  – 	OL L 114, p. 6.
(3)  – 	Šveicarijos Konfederacijos ir Europos ekonominės bendrijos susitarimas, pasirašytas 1972 m. liepos 22 d. Briuselyje (OL L 300, p. 189). Panašios sutartys buvo sudarytos su Suomija, Islandija, Austrija, Norvegija, Portugalija ir Švedija.
(4)  – 	Bendrasis susitarimas dėl mokslinio ir techninio bendradarbiavimo tarp Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos (OL L 313, 1985, p. 6).
(5)  – 	Šveicarijos Konfederacijos ir Europos ekonominės bendrijos susitarimas dėl prekių tranzito keliais ir geležinkeliais, pasirašytas 1992 m. gegužės 2 d. Porte (OL L 373, p. 28).
(6)  – 	Žr. A. L. Lautenberg. „Les accords bilatéraux vus de Bruxelles“, Accords bilatéraux Suisse – UE (Commentaires), Bazelis/Ženeva/Miunchenas/Briuselis, 2001, p. 21–24, derybos čia aiškinamos iš Šveicarijos pozicijų.
(7)  – 	C. Kaddous. „Les accords sectoriels dans le système des relations extérieures de l‘Union européenne“, Accords bilatéraux, nurodytoje vietoje, p. 79.
(8)  – 	„ < ... > pirmą antro mėnesio dieną pateikus paskutinį pranešimą apie visų < ... > septynių susitarimų ratifikavimo arba patvirtinimo dokumentų deponavimą“ (Susitarimo dėl laisvo asmenų judėjimo 25 straipsnis). Šiuo klausimu žr. B. Kaufmann. „Die bilateralen Abkommen mit der EU. Ein langer Weg in der EU bis zur Ratifikation“, Neue Zürcher Zeitung (2001 m. birželio 21 d.), kur aprašomas ratifikavimo proceso sudėtingumas, dėl kurio užtruko įsigaliojimas.
(9)  – 	R. Bieber. „Quelques remarques à l’occasion de l’entrée en vigeuer des Accords bilatéraux Suisse-CE“, Mélanges en l‘honneur de Bernard Dutoit, Ženeva, 2002, p. 14 ir paskesni.
(10)  – 	N. A. Neuwahl. „Joint Participation in International Treaties and the Exercise of Power by the EEC and Its Member States: Mixed Agreements“, Common Market Law Review, 1991, p. 717–740.
(11)  – 	Šis principas yra taip pat įtvirtintas Susitarime dėl krovinių ir keleivių vežimo geležinkeliu ir keliais (1 ir 32 straipsniai), Susitarime dėl oro transporto (3 straipsnis), Susitarime dėl Vyriausybės vykdomų viešųjų pirkimų (6 straipsnis ir priedai) ir Susitarime dėl prekybos žemės ūkio produktais (7–9 straipsniai).
(12)  – Susitarimo 14 straipsnio pagrindu įkurtas Jungtinis komitetas yra atsakingas už susitarimo valdymą ir tinkamą taikymą; pagal 19 straipsnį jis sprendžia ginčus, kilusius tarp Susitariančiųjų Šalių.
(13)  – 	Remiantis susitarimo 15 straipsniu, priedai ir protokolai yra neatskiriama susitarimo dalis.
(14)  – 	BGBl. 1948/86 (kelis kartus pakeistas).
(15)  – 	BGBl. 1956/54 (taip pat pakeistas po paskelbimo).
(16)  – 	LGBl 2001/2 (taip pat pakeistas).
(17)  – 	Teisinis Bendrijos sutarčių su kitais tarptautinės teisės subjektais pagrindas paaiškėja iš EB 310 straipsnio, kuris pakeitė EB sutarties 238 straipsnį. Kita vertus, ši nuostata susijusi su Susitarimo dėl Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutarties pereinamojo laikotarpio nuostatų 14 straipsniu.
(18)  – 	Byla 12/86 (Rink. p. 3719, 6–12 punktai).
(19)  – 	Žr. I. Macleod, I. D. Hendry, S. Hyett. „The External Relations of the European Communities“, Oksfordas, 1996, p. 156; J. V. Louis. „El ordenamiento jurídico comunitario“, 5 leidimas, Liuksemburgas, 1995, p. 127. Šį aspektą generalinis advokatas G. Tesauro išnagrinėjo 1997 m. lapkričio 13 d. išvados byloje Hermès (C‑53/96, Rink. p. I‑3603) 10–21 punktuose, nors viešai ir nepareiškė, kad teisminė kontrolė turi apimti ir nuostatas Bendrijos kompetencijai nepriskirtose„teisės srityse.
(20)  – 	D. Petrović. L‘effet direct des accords internationaux de la Communauté européenne: à la recherche d‘un concept“, Paryžius, 2000, p. 155 ir paskesni.
(21)  – 	B. Khil‑Wolff. „L‘Accord Suisse-CE sur la libre circulation des personnes: observations générales“, „L‘Accord sur la libre circulation des personnes avec l‘UE et ses effets à l‘égard de la sécurité sociale en Suisse“, Bernas, 2001, p. 5.
(22)  – 	104/81, Rink. p. 3641, 19 ir 20 punktai.
(23)  – 	Susitarimo 14 straipsnis.
(24)  – 	Susitarimo 19 straipsnis.
(25)  – 	G. Gaja. „Effets directs et réciprocité dans la jurisprudence concernant l‘Accord entre la Communauté européenne et la Suisse“, Annuaire suisse de droit international, Rink. XL, 1984, p. 27. Autorius mano, kad pagal 1972 m. Susitarimą sudaryto Jungtinio komiteto sprendimas dėl tiesioginio nuostatos veikimo yra sunkiai įmanomas, nes jo pagrindinė veikla yra kitose srityse, pavyzdžiui, iš susitarimo kylančių įsipareigojimų konkretinimas. Kita situacija, kuri buvo nagrinėta 1991 m. gruodžio 14 d. Nuomonėje 1/91 (Rink. p. I‑6079) ir 1992 m. balandžio 10 d. Nuomonėje 1/92 (Rink. p. I‑2821), yra tuomet, kai tarptautine sutartimi yra sukuriama atskiria teisminė sistema.
(26)  – 	D. Carreau, „Droit international“, Paryžius, 1988, p. 453, laikosi nuomonės, kad tiesioginį sutarčių veikimą, jeigu tai nėra numatyta pačioje sutartyje, kiekvienu atskiru atveju turi nustatyti teismas.
(27)  – 	Sprendimo Demirel
14 punktas. Be to, žr. 1976 m. vasario 5 d. Sprendimą Bresciani (87/75, Rink. p. 129, 16 punktas); 1991 m. sausio 31 d. Sprendimą Kziber (C‑18/90, Rink. p. I‑199, 15 punktas); 1993 m. liepos 1 d. Sprendimą Metalsa (C‑312/91, Rink. p. I‑3751, 12 punktas); 1994 m. liepos 5 d. Sprendimą Anastasio ir kt. (C‑432/92, Rink. p. I‑3087, 23 punktas); 1998 m. birželio 16 d. Sprendimą Racke (C‑162/99, Rink. p. I‑3655, 31 punktas); 1999 m. kovo 2 d. Sprendimą El‑Yassini (C‑416/96, Rink. p. I‑1209, 25 punktas); 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimą Sürül (C‑262/96, Rink. p. I‑2685, 60 punktas) ir 2002 m. sausio 29 d. Sprendimą Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, Rink. p. I‑1049, 19 punktas). 1972 m. gruodžio 12 d. Sprendime International Fruit Company ir kt. (21/72–24/72, Rink. p. 1219) Teisingumo Teismas pirmą kartą nagrinėjo klausimą, ar tiesioginio veikimo teorija gali būti išplėsta taip, kad būtų taikoma ir Bendrijos sudarytam susitarimui, ir, nors Teisingumo Teismas nepripažino GATT susitarimo tiesioginio veikimo, tačiau neatmetė galimybės jo taikyti kitų susitarimų atžvilgiu.
(28)  – 	Dėl tarptautinių sutarčių tiesioginio veikimo Nuolatinis Tarptautinio Teisingumo Teismas, Tarptautinio Teisingumo Teismo pirmtakas, nusprendė, kad ypatingas Laisvojo miesto Dancingo teisinis statusas neleidžia priimti jo į Tarptautinę darbo organizaciją, ir šiuo klausimu nurodė, kad tarptautinė sutartis, „susitarimas dėl tarnautojų“, privačiam asmeniui tiesiogiai nesukuria nei teisių, nei pareigų (1930 m. rugpjūčio 30 d. Nuomonė, Recueil de la CPJI, B serija, Nr. 18, 1928).
(29)  – 	Recueil des traités des Nations unies, Rink. 1155, Nr. 18232, p. 331.
(30)  – 	D. Petrović, nurodyta pirmiau, tarptautinių sutarčių, kurios yra Bendrijos teisės dalis, nuostatas priskiria sui generis nuostatoms.
(31)  – 	Tiesioginis veikimas pripažintas ir kitų rūšių sutartims, pavyzdžiui, Susitarime su Turkija (priimtas Bendrijos vardu 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685). Šis veikimas buvo išplėstas įvairių 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 nuostatų atžvilgiu, pavyzdžiui, 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Sevince (C‑192/89, Rink. p. I‑3461, 26 punktas) – dėl 6 ir 13 straipsnių, 1994 m. spalio 5 d. Sprendime Eroglu (C‑355/93, Rink. p. I‑5113, 17 punktas) – dėl 7 straipsnio 2 dalies, 1997 m. balandžio 17 d. Sprendime Kadiman (C‑351/95, Rink. p. I‑2133, 28 punktas) – dėl 7 straipsnio 1 dalies, 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendime Akman (C‑210/97, Rink. p. I‑7519, 23 punktas) – dėl 7 straipsnio 2 dalies, 2003 m. gegužės 8 d. Sprendime Wählergruppe Gemeinsam (C‑171/01, Rink. p. I‑4301, 67 punktas) – dėl 10 straipsnio 1 dalies, 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendime Cetinkaya (C‑467/02, Rink. p. I‑10895, 31 punktas) – dėl 7 straipsnio 1 dalies, 2005 m. birželio 2 d. Sprendime Dörr ir Ünal (C‑136/03, Rink. p. I‑4759, 66 punktas) – dėl 6 straipsnio 1 dalies ir 2006 m. vasario 16 d. Sprendime Torun (C‑502/04, Rink. p. I‑0000, 19 punktas) – dėl 7 straipsnio 2 dalies. Jau nurodytame sprendime El-Yassini
(32 punktas) taip pat nustatytas Bendradarbiavimo susitarimo su Maroku (pasirašytas 1976 m. balandžio 27 d. Rabate ir priimtas Bendrijos vardu 1978 m. rugsėjo 26 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2211/78 (OL L 264, p. 1)) 40 straipsnio tiesioginis veikimas; remiantis šiuo sprendimu, „kiekviena valstybė narė darbuotojams, turintiems Maroko pilietybę ir dirbantiems tos valstybės narės teritorijoje, užtikrina tokias sąlygas, pagal kurias nustatant darbo ir atlyginimo sąlygas dėl pilietybės nebūtų taikomos blogesnės sąlygos, nei yra taikomos tos valstybės piliečiams“.
(32)  – 	Žr. šios išvados 27 išnašą.
(33)  – 	Europos sutartis, steigianti Europos Bendrijų bei jos valstybių narių ir Lenkijos Respublikos asociaciją, patvirtinta Bendrijos vardu 1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu Nr. 93/743/EB/EAPB/Euratomas (OL L 348, p. 1).
(34)  – 	C‑265/03, Rink. p. I‑2579.
(35)  – 	Europos Bendrijų bei jos valstybių narių ir Rusijos Federacijos partnerystės ir bendradarbiavimo susitarimas, pasirašytas 1994 m. birželio 24 d. Korfu ir priimtas Bendrijos vardu 1997 m. spalio 30 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu Nr. 97/800/EB/EAPB/Euratomas (OL L 327, p. 1).
(36)  – 	OL L 257, p. 2.
(37)  – 	1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimas Van Duyn (41/74, Rink. p. 1337, 4–8 punktai); 1976 m. liepos 14 d. Sprendimas Donà (13/76, Rink. p. I‑1333, 20 punktas) ir 1999 m. sausio 26 d. Sprendimas Terhoeve (C‑18/95, Rink. p. I‑345, 27 punktas).
(38)  – 	1972 m. gegužės 17 d. Sprendimas Leonesio (93/71, Rink. p. 287, 5 punktas) ir 1973 m. spalio 10 d. Sprendimas Variola (34/73, Rink. p. 981, 8–10 punktai).
(39)  – 	C‑312/91, Rink. p. I‑3751, 11 punktas. Be to, žr. 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimus Gloszczuk (C‑63/99, Rink. p. I‑6369, 49 punktas); Kondova (C‑235/99, Rink. p. I‑6427, 52 punktas); Barkoci ir Malik (C‑257/99, Rink. p. I‑6557) ir sprendimą Pokrzeptowicz-Meyer (33 punktas).
(40)  – 	C. Kaddous, nurodyta pirmiau, p. 105–110.
(41)  – 	M. Proust. „Auf der Suche nach der verlorenen Zeit. Die wiedergefundene Zeit“, Frankfurtas prie Maino, 1979, (vok. k., E. Rechel‑Mertens), 10 tomų leidinys, 5 leidimas, p. 4182.
(42)  – 	Pagal 6 dalį Šveicarija perduoda Jungtiniam komitetui naudingus statistinius duomenis ir informaciją, o Susitariančiosios Šalys gali prašyti Jungtinio komiteto išnagrinėti situaciją. Pagal 8 dalį laikinosios nuostatos dėl socialinės apsaugos ir draudimo nuo nedarbo įmokų mažinimo yra nustatytos II priedo Protokole.
(43)  – 	P. Cahier. „L‘obligation de ne pas priver un traité de son objet et de son but avant son entrée en vigueur“, Mélanges Fernand Dehousse, 1 tomas, Paryžius–Briuselis, 1979, p. 31.
(44)  – 	1974 m. balandžio 30 d. Sprendimas Haegeman (181/73, Rink. p. 449, 5 punktas) ir minėti sprendimai Sevince (8 punktas) bei Demirel
(7 punktas).
(45)  – 	L. Imbrechts. „Les effets internes des accords internationaux des Communautés européennes“, Revue d‘intégration européenne/Journal of European Integration, 1986, 10 tomas, Nr. 1, p. 66; H. N. Tagaras. „L‘effet direct des accords internationaux de la Communauté“, Cahiers de Droit Européen, 1987, p. 23.
(46)  – 	M. Lagrange. „La Cour de Justice des Communautés européennes du Plan Schumann à l'Union européenne“, Mélanges Fernand Dehousse, Paryžius–Briuselis, 1979, 2 tomas, p. 131 ir paskesni.
(47)  – 	1994 m. vasario 23 d. Sprendimas Scholz (C‑419/92, Rink. p. I‑505, 11 punktas); 1998 m. sausio 15 d. Sprendimas Schöning-Kougebetopoulou
(C‑15/96, Rink. p. I‑47, 13 punktas); 1998 m. kovo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C‑187/96, Rink. p. I‑1095, 21 punktas); 2003 m. rugsėjo 30 d. Spendimas Köbler (C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 71–74 punktai); 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C‑278/03, Rink. p. I‑3747, 14 punktas) ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C‑205/04, Rink. p. I‑0000, 14 ir 15 punktai).
(48)  – 	Paralelę su Austrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą aktu nurodo generalinis advokatas F. G. Jacobs 2000 m. sausio 27 d. išvadoje Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, Rink. p. I-10497, 146 punktas).
(49)  – 	Tokia išvada daroma atsižvelgiant į vieną iš Bendrųjų deklaracijų prie Baigiamojo akto (žr. šios išvados 13 punktą). B. Khil‑Wolff (nurodyta pirmiau, p. 4 ir 7) ir R. Bieber (nurodyta pirmiau, p. 17) mano, kad pagrindinis Europos bendrijos ir Šveicarijos teisės derinimo metodas yra toks, kad Šveicarija perima acquis communautaire, tad Sąjungos teisę sudaro ne tik vienos iš Susitariančiųjų Šalių, pasirašančių įprastą dvišalį susitarimą, teisė.
(50)  – 	C‑122/96, Rink. p. I‑5325.
(51)  – 	Žr. pirmiau, 48 išnašoje.