ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 29. júna 2023 (*)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prisťahovalecká politika – Postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom – Smernica 2003/109/ES – Článok 9 ods. 4 druhý pododsek, článok 14 ods. 1, článok 15 ods. 4 druhý pododsek, článok 19 ods. 2 a článok 22 – Právo štátnych príslušníkov tretích krajín na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte – Udelenie ‚povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ‘ na neobmedzenú dobu prvým členským štátom – Štátny príslušník tretej krajiny neprítomný na území prvého členského štátu počas obdobia dlhšieho ako šesť rokov – Následná strata práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom – Žiadosť o obnovenie povolenia na pobyt vydaného druhým členským štátom na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109/ES – Zamietnutie žiadosti druhým členským štátom z dôvodu straty tohto práva – Podmienky“
V spojených veciach C‑829/21 a C‑129/22
ktorých predmetom sú dva návrhy na začatie prejudiciálneho konania na základe článku 267 ZFEÚ, podané jednak rozhodnutím Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Vyšší správny súd spolkovej krajiny Hessensko, Nemecko) (C‑829/21) zo 17. decembra 2021, doručeným Súdnemu dvoru 24. decembra 2021, a jednak rozhodnutím Verwaltungsgericht Darmstadt (Správny súd Darmstadt, Nemecko) (C‑129/22) z 21. februára 2022, doručeným Súdnemu dvoru 24. februára 2022, ktoré súvisia s konaniami:
TE,
RU, zastúpená zákonnou zástupkyňou TE,
proti
Stadt Frankfurt am Main (C‑829/21),
a
EF
proti
Stadt Offenbach am Main (C‑129/22),
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory A. Prechal (spravodajkyňa), sudcovia M. L. Arastey Sahún, F. Biltgen, N. Wahl a J. Passer,
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        Európska komisia, v zastúpení: A. Katsimerou a H. Leupold, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 23. marca 2023,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 9 ods. 4 druhého pododseku, článku 14 ods. 1, článku 15 ods. 4 druhého pododseku a článku 19 ods. 2 smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/51/EÚ z 11. mája 2011 (Ú. v. EÚ L 132, 2011, s. 1) (ďalej len „smernica 2003/109“).
2        Tieto návrhy boli podané v rámci sporov, a to vo veci C‑829/21 medzi dvomi ghanskými štátnymi príslušníčkami TE a RU, zastúpenou zákonnou zástupkyňou TE, na jednej strane a Stadt Frankfurt am Main (mesto Frankfurt nad Mohanom, Nemecko) na strane druhej v súvislosti s odmietnutím tohto mesta obnoviť TE povolenie na pobyt a vydať RU povolenie na pobyt, a vo veci C‑129/22 medzi pakistanským štátnym príslušníkom EF na jednej strane a Offenbach am Main (mesto Offenbach am Main, Nemecko) na druhej strane v súvislosti s odmietnutím tohto mesta obnoviť EF povolenie na pobyt, keďže v oboch týchto sporoch TE a EF stratili právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom priznané Talianskou republikou a potvrdené povolením na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ na neobmedzenú dobu z dôvodu ich neprítomnosti na talianskom území počas obdobia dlhšieho ako šesť rokov.
Právny rámec
Právo Únie
3        Odôvodnenia 4, 6, 10, 11, 17, 21 a 22 smernice 2003/109 uvádzajú:
„(4)      Integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín s povolením na dlhodobý pobyt v členských štátoch je kľúčovým prvkom v rozvíjaní ekonomickej a sociálnej súdržnosti, základného cieľa [Európskej únie], uvedeného v zmluve;
…
(6)      hlavným kritériom na získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom by mala byť dĺžka pobytu na území členského štátu. Pobyt by mal byť oprávnený a zároveň nepretržitý, aby sa preukázalo, že osoba sa v krajine usadila. …
…
(10)      sa vypracuje súhrn pravidiel postupu na posudzovanie žiadosti o povolenie na dlhodobý pobyt. Tieto postupy by mali byť efektívne a kontrolovateľné, s ohľadom na bežnú pracovnú záťaž správy členských štátov, mali by byť aj transparentné a spravodlivé, aby sa tým, ktorých sa to týka, ponúkla primeraná právna istota. Nemali by sa vytvárať prostriedky pre bránenie výkonu práva na pobyt;
(11)      uznanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom by malo byť potvrdené vydaním povolenia na pobyt, ktoré umožňuje tým, ktorých sa to týka ľahko a ihneď preukázať ich právne postavenie. …
…
(17)      zosúladenie podmienok na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podporuje vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi. …
…
(21)      členský štát, v ktorom osoba s dlhodobým pobytom mieni vykonávať svoje právo na pobyt, by mal byť schopný preveriť, či dotknutá osoba spĺňa podmienky na zdržiavanie sa na jeho území. …
(22)      aby sa právo na pobyt nestalo bezvýznamným, osoby s dlhodobým pobytom požívajú v druhom členskom štáte rovnaký prístup za podmienok upravených touto smernicou, aký požívajú v členskom štáte, v ktorom získali povolenie. …“
4        Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Predmet úpravy“, stanovuje:
„Táto smernica upravuje:
a)      podmienky na priznanie a odňatie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktorý udeľuje členský štát s ohľadom na štátnych príslušníkov tretích krajín, oprávnene sa zdržiavajúcich na jeho území, ako aj k tomu sa vzťahujúce práva…
…“
5        Článok 2 písm. b) až d) a g) uvedenej smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, znie:
„Na účely tejto smernice:
…
b)      ‚osoba s dlhodobým pobytom‘ znamená akéhokoľvek štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý má postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ako je ustanovené v článkoch 4 až 7;
c)      ‚prvý členský štát‘ znamená členský štát, ktorý po prvý krát priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnemu príslušníkovi tretej krajiny;
d)      ‚druhý členský štát‘ znamená akýkoľvek členský štát, iný ako ten, ktorý po prvýkrát priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, a v ktorom táto osoba s dlhodobým pobytom vykonáva svoje právo na pobyt;
…
g)      ‚povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ]‘ znamená povolenie na pobyt vydané dotknutým členským štátom po získaní postavenia osoby s dlhodobým pobytom.“
6        Kapitola II uvedenej smernice, ktorá pozostáva z článkov 4 až 13 tejto smernice, obsahuje súbor pravidiel týkajúcich sa postavenia osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, najmä pokiaľ ide o priznanie a stratu tohto postavenia.
7        Článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ]“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.      Postavenie osoby s dlhodobým pobytom je trvalé s výhradou článku 9.
2.      Členské štáty vydajú povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ] osobám s dlhodobým pobytom. Povolenie je platné najmenej na dobu piatich rokov a obnovuje sa automaticky po uplynutí platnosti a ak sa to vyžaduje, na základe žiadosti.“
8        Článok 9 tejto smernice, nazvaný „Odňatie alebo strata postavenia“, stanovuje:
„1.      Osoby s dlhodobým pobytom nie sú naďalej oprávnené ponechať si postavenie osoby s dlhodobým pobytom v týchto prípadoch:
…
c)      v prípade neprítomnosti na území [Únie] za obdobie dvanástich po sebe nasledujúcich mesiacov.
…
4.      Osoba s dlhodobým pobytom, ktorá sa zdržiava v inom členskom štáte v súlade s kapitolou III nie je naďalej oprávnená ponechať si postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ktorý získala v prvom členskom štáte, ak je takéto postavenie priznané v inom členskom štáte podľa článku 23.
V každom prípade po šiestich rokoch neprítomnosti na území členského štátu, ktorý priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom, príslušná osoba nie je naďalej oprávnená ponechať si postavenie osoby s dlhodobým pobytom v uvedenom členskom štáte.
Odlišne od druhého pododseku, dotknutý členský štát môže ustanoviť, že na základe osobitných dôvodov si osoba s dlhodobým pobytom môže ponechať svoje postavenie v uvedenom členskom štáte v prípade neprítomnosti, za obdobie presahujúce šesť po sebe nasledujúcich mesiacov [rokov – neoficiálny preklad].
5.      So zreteľom na prípady uvedené v ods. 1 písm. c) a v ods. 4, členské štáty, ktoré priznali postavenie, zabezpečia jednoduchší postup na opätovné získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom.
Uvedený postup sa uplatní najmä v prípadoch osôb, ktoré sa zdržiavajú v druhom členskom štáte z dôvodu štúdia.
Podmienky a postup pre opätovné získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom upravuje vnútroštátne právo.
6.      Uplynutie platnosti povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ] nesmie v žiadnom prípade mať za následok odňatie alebo stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom.
…“
9        Kapitola III smernice 2003/109 s názvom „Pobyt v ďalších členských štátoch“ pozostáva z článkov 14 až 23 tejto smernice.
10      Článok 14 ods. 1 smernice 2003/109 stanovuje:
„Osoba s dlhodobým pobytom získa právo na pobyt na území iného členského štátu, ako je ten, ktorý mu priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom na obdobie presahujúce tri mesiace za predpokladu, že sú splnené podmienky ustanovené v tejto kapitole.“
11      V článku 15 tejto smernice, nazvanom „Podmienky na pobyt v druhom členskom štáte“, sa uvádza:
„1.      Osoba s dlhodobým pobytom je povinná čo najskôr a najneskôr do troch mesiacov po vstupe na územie druhého členského štátu požiadať príslušné orgány tohto členského štátu o povolenie na pobyt.
…
2.      Členské štáty môžu od dotknutých osôb požadovať predloženie dôkazov o tom, že majú:
a)      stabilné a pravidelné finančné zdroje, ktoré sú postačujúce pre nich samých a členov ich rodín, bez toho, aby boli odkázaní na sociálnu pomoc príslušného členského štátu. …
…
4.      K žiadosti sa priloží písomné potvrdenie [sa priložia doklady – neoficiálny preklad] podľa vnútroštátneho práva, že príslušná osoba spĺňa príslušné podmienky, ako aj povolenie na dlhodobý pobyt a platný cestovný doklad alebo ich overené kópie.
Dôkazy [Doklady – neoficiálny preklad], uvedené v prvom pododseku môžu taktiež zahŕňať dokumenty, ktoré sa týkajú zodpovedajúceho [primeraného – neoficiálny preklad] ubytovania.
…“
12      Článok 19 smernice 2003/109, nazvaný „Skúmanie žiadostí a vydávanie povolení na pobyt“, v odseku 2 stanovuje:
„V prípade splnenia podmienok ustanovených v článkoch 14, 15 a 16, za predpokladu dodržania ustanovení vzťahujúcich sa na verejný poriadok a verejné zdravie v článkoch 17 a 18, druhý členský štát vydá osobe s dlhodobým pobytom obnoviteľné povolenie na poby[t]. Toto povolenie na pobyt musí byť na základe podania žiadosti v prípade požiadavky, obnoviteľné po uplynutí platnosti. Druhý členský štát informuje prvý členský štát o svojom rozhodnutí.“
13      V článku 20 tej istej smernice, nazvanom „Procesné záruky“, sa uvádza:
„1.      Každé rozhodnutie o odmietnutí žiadosti o povolenie na pobyt musí byť odôvodnené. Dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny sa oznámi v súlade s úradným postupom pri oznamovaní podľa príslušných vnútroštátnych predpisov. Oznámenie obsahuje poučenie o opravných prostriedkoch a lehotách na ich uplatnenie.
…
2.      Pri odmietnutí žiadosti o povolenie na pobyt alebo ak povolenie nie je obnovené, alebo je odňaté, dotknutá osoba má právo na opravný prostriedok v dotknutom členskom štáte.“
14      Článok 22 smernice 2003/109, nazvaný „Odňatie povolenia na pobyt a povinnosť readmisie“, v odseku 1 stanovuje:
„Kým štátny príslušník tretej krajiny nezískal postavenie osoby s dlhodobým pobytom môže druhý členský štát rozhodnúť o odmietnutí obnovenia alebo o odňatí povolenia na pobyt a môže uložiť dotknutej osobe a jej rodinným príslušníkom, v súlade s postupmi ustanovenými vnútroštátnym právom, vrátane postupov týkajúcich sa odsunu, opustiť jeho územie v týchto prípadoch:
…
b)      keď sa ďalej neplnia podmienky ustanovené v článkoch 14, 15 a 16;
…“
Nemecké právo
15      Ustanovenie § 2 Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (zákon o pobyte, zárobkovej činnosti a integrácii cudzincov na spolkovom území) z 30. júla 2004 (BGBl. 2004 I, s. 1950) vo svojom znení uplatniteľnom na spory vo veciach samých (ďalej len „AufenthG“) s názvom „Definície“ v odseku 4 stanovuje:
„Požiadavka na primerané ubytovanie nepresahuje to, čo postačuje na ubytovanie žiadateľa o bývanie vo verejne dotovanom sociálnom nájomnom byte. …“
16      Ustanovenie § 5 ods. 1 bodu 1 AufenthG stanovuje, že udelenie povolenia na pobyt spravidla predpokladá, že sú zabezpečené prostriedky na živobytie.
17      Podľa § 9a ods. 2 bodu 6 tohto zákona sa povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ udelí len vtedy, ak má dotknutý cudzinec primerané ubytovanie pre seba a svojich rodinných príslušníkov, ktorí s ním žijú v rodinnom spoločenstve.
18      V § 38a AufenthG, nazvanom „Povolenie na pobyt pre osoby s dlhodobým pobytom v iných členských štátoch Európskej únie“, sa v odseku 1 uvádza:
„Povolenie na pobyt sa udelí cudzincovi, ktorý má v inom členskom štáte Európskej únie právne postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ak sa chce zdržiavať na spolkovom území dlhšie ako 90 dní. …“
19      Ustanovenie § 51 ods. 9 prvý pododsek bod 4 toho istého zákona stanovuje, že platnosť povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ, ktoré udelili nemecké orgány, zanikne len vtedy, keď sa cudzinec zdržiava mimo nemeckého územia počas obdobia šiestich rokov.
20      Ustanovenie § 52 ods. 6 AufenthG stanovuje, že povolenie na pobyt udelené podľa § 38a tohto zákona sa musí odňať, ak cudzinec stratí postavenie osoby s dlhodobým pobytom v inom členskom štáte Únie.
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C‑829/21
21      TE, ghanská štátna príslušníčka, vstúpila na nemecké územie 3. septembra 2013 z Talianska.
22      Je držiteľkou povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ, vydaného v Taliansku s označením „illimitata“ (neobmedzená [doba]) a „Soggiornante di Lungo Periodo – [EÚ]“ (osoba s dlhodobým pobytom – [EÚ]).
23      V súlade s § 38a AufenthG jej Ausländerbehörde der Stadt Offenbach (Cudzinecký úrad mesta Offenbach, Nemecko), ktorý bol v tom čase príslušný, udelil 5. decembra 2013 povolenie na pobyt s platnosťou na jeden rok.
24      Dňa 5. augusta 2014 sa TE narodila RU. Keďže RU trpela veľmi vážnou srdcovou chybou vyžadujúcou operácie a kontrolné vyšetrenia, bola TE nútená ukončiť svoju pracovnú činnosť. Vzhľadom na túto situáciu TE musela začať poberať sociálne dávky, aby zabezpečila potreby svojej rodiny.
25      Rozhodnutiami Cudzineckého úradu mesta Offenbach z 30. januára 2015 boli zamietnuté žiadosti TE a RU o obnovenie povolenia na pobyt TE a o vydanie povolenia na pobyt RU, ktoré boli podané 12. novembra 2014, a to z dôvodu, že v rozpore s požiadavkou uvedenou v § 5 ods. 1 bode 1 AufenthG nemajú zabezpečené prostriedky na živobytie. Boli vyzvané, aby opustili nemecké územie, pričom RU hrozil odsun do Talianskej republiky a TE do Ghanskej republiky.
26      Žalobu, ktorú podali TE a RU proti týmto rozhodnutiam, Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Správny súd Frankfurt nad Mohanom, Nemecko) zamietol rozsudkom z 20. novembra 2015.
27      TE a RU požiadali Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Vyšší správny súd spolkovej krajiny Hesensko, Nemecko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, aby uznal prípustnosť odvolania proti tomuto rozsudku.
28      Rozhodnutím z 11. marca 2016 tento súd prípustnosť odvolania uznal, pretože mal vážne pochybnosti o správnosti prvostupňového rozsudku, a to vzhľadom na rozsah zdravotnej starostlivosti, ktorú potrebovala RU, čo je okolnosť, ktorá podľa uvedeného súdu môže predstavovať výnimku zo všeobecného pravidla stanoveného v § 5 ods. 1 bode 1 AufenthG.
29      Od 1. novembra 2017 bolo konanie na vnútroštátnom súde prerušené.
30      Dňa 7. septembra 2020 mesto Frankfurt nad Mohanom, ktoré sa medzičasom stalo žalovaným v tomto konaní, v konaní pokračovalo a tvrdilo, že TE už nemožno udeliť povolenie na pobyt na základe § 38a AufenthG. TE sa totiž v Taliansku už viac ako šesť rokov nezdržiavala, a teda už nemá postavenie osoby s dlhodobým pobytom. Povolenie na pobyt nemožno TE udeliť ani na základe § 9a AufenthG, keďže TE a RU žijú v byte financovanom sociálnymi službami, čo nepredstavuje „primerané ubytovanie“ v zmysle tohto ustanovenia.
31      Za týchto podmienok Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Vyšší správny súd spolkovej krajiny Hessensko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Je § 38a ods. 1 AufenthG, ktorý sa má podľa vnútroštátneho práva vykladať v tom zmysle, že migrujúca osoba s dlhodobým pobytom musí mať v prvom členskom štáte postavenie osoby s dlhodobým pobytom aj v čase obnovenia jej povolenia na pobyt, zlučiteľný s ustanoveniami článku 14 a nasl. smernice 2003/109, ktoré iba stanovujú, že osoba s dlhodobým pobytom má právo na pobyt na území iných členských štátov, ako je ten, ktorý jej priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom, na obdobie dlhšie ako tri mesiace za predpokladu, že sú splnené podmienky stanovené okrem iného v kapitole III tejto smernice?
2.      Je podľa ustanovení článku 14 a nasl. smernice 2003/109 cudzinecký úrad pri rozhodovaní o žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt podľa § 38a ods. 1 AufenthG oprávnený konštatovať, že cudzinec medzičasom, teda po usadení sa v druhom členskom štáte, stratil podľa článku 9 ods. 4 druhého pododseku tejto smernice postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ktoré mal v prvom členskom štáte, a že teda jeho právo na toto postavenie zaniklo, keď sú splnené ostatné podmienky pre dočasné obnovenie pobytu a cudzinec má najmä stále a pravidelné príjmy? Je relevantným dátumom pre rozhodnutie dátum posledného rozhodnutia správneho orgánu, resp. posledného rozhodnutia súdu?
3.      V prípade zápornej odpovede na prvú a druhú otázku:
Musí osoba s dlhodobým pobytom preukázať, že jej právo na pobyt ako osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte nezaniklo?
V prípade zápornej odpovede: Je vnútroštátny súd alebo vnútroštátny správny orgán oprávnený skúmať, či povolenie na pobyt udelené osobe s dlhodobým pobytom na neobmedzenú dobu zaniklo, alebo by to odporovalo zásade vzájomného uznávania úradných rozhodnutí zakotvenej v práve Únie?
4.      Môže sa štátnej príslušníčke tretieho štátu disponujúcej povolením na pobyt pre osoby s dlhodobým pobytom udeleným na neobmedzenú dobu, ktorá do Nemecka pricestovala z Talianska a ktorá má stále a pravidelné príjmy, vytýkať, že nepreukázala existenciu primeraného ubytovania, hoci Spolková republika Nemecko nevyužila oprávnenie podľa článku 15 ods. 4 druhého pododseku smernice 2003/109 a pridelenie sociálneho bytu bolo potrebné iba preto, lebo jej dovtedy, dokiaľ nezíska povolenie na pobyt podľa § 38a AufenthG, nie sú vyplácané rodinné prídavky?“
Vec C‑129/22
32      EF, pakistanský štátny príslušník, vstúpil na nemecké územie 1. apríla 2014 z Talianska.
33      Je držiteľom povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ vydaným v Taliansku s označením „illimitata“ (neobmedzená [doba]) a „Soggiornante di Lungo Periodo – [EÚ]“ (osoba s dlhodobým pobytom – [EÚ]).
34      V súlade s § 38a AufenthG mu Ausländerbehörde der Stadt Offenbach (Cudzinecký úrad okresu Offenbach, Nemecko), ktorý bol v tom čase príslušný, udelil 10. júla 2014 povolenie na pobyt s platnosťou na jeden rok.
35      Toto povolenie na pobyt sa následne priebežne obnovovalo, pričom naposledy ho 28. mája 2019 obnovilo mesto Offenbach, ktoré je v súčasnosti príslušné, a to do 13. júla 2021.
36      Žiadosť o obnovenie povolenia na pobyt podľa § 38a AufenthG, ktorú EF podal 17. marca 2021, však bola zamietnutá rozhodnutím tohto mesta z 27. apríla 2021 v podstate z dôvodu, že EF stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v Taliansku, keďže sa už viac ako šesť rokov nezdržiaval na talianskom území.
37      Dňa 6. mája 2021 podal EF proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Verwaltungsgericht Darmstadt (Správny súd Darmstadt, Nemecko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorou sa okrem iného domáhal, aby sa mestu Offenbach am Main nariadilo obnoviť jeho povolenie na pobyt podľa § 38a AufenthG.
38      Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Darmstadt (Správny súd Darmstadt) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Môže štátny príslušník tretej krajiny, ktorému prvý členský štát (v tomto prípade Talianska republika) priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom podľa smernice 2003/109, žiadať druhý členský štát (v tomto prípade Spolková republika Nemecko) o obnovenie povolenia na pobyt, ktoré mu bolo vydané podľa článku 14 a nasl. smernice 2003/109, bez toho, aby preukázal, že ešte stále má postavenie osoby s dlhodobým pobytom?
V prípade zápornej odpovede na túto otázku:
2.      Má sa postavenie osoby s dlhodobým pobytom považovať za zachované v druhom členskom štáte len na základe toho, že štátny príslušník tretej krajiny je držiteľom povolenia na dlhodobý pobyt – EÚ vydaný prvým členským štátom na neobmedzenú dobu, zatiaľ čo šesť rokov nemal bydlisko na území členského štátu, ktorý mu priznal toto postavenie?
V prípade zápornej odpovede na túto otázku:
3.      Je druhý členský štát oprávnený v rámci konania o obnovení povolenia na pobyt skúmať stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom podľa článku 9 ods. 4 druhého pododseku smernice 2003/109, a prípadne odmietnuť obnovenie, alebo je na konštatovanie dodatočnej straty tohto postavenia príslušný prvý členský štát?
V prípade kladnej odpovede na túto otázku:
4.      Vyžaduje sa v tomto prípade na skúmanie dôvodu straty postavenia osoby s dlhodobým pobytom podľa článku 9 ods. 4 druhého pododseku smernice [2003/109] prebratie do vnútroštátneho práva, v ktorom sa konkretizujú podmienky, ktoré vedú k strate postavenia osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte, alebo postačí, keď je vo vnútroštátnom práve bez konkrétneho odkazu na uvedenú smernicu ustanovené, že druhý členský štát môže zamietnuť udelenie povolenia na pobyt, ‚ak cudzinec stratí postavenie osoby s dlhodobým pobytom v inom členskom štáte Únie‘?“
39      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 8. novembra 2022 boli veci C‑829/21 a C‑129/22 spojené na spoločné konanie na účely prípadnej ústnej časti konania a rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
O prvých troch otázkach vo veciach C‑829/21 a C‑129/22
40      Svojimi prvými troma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátne súdy vo veciach C‑829/21 a C‑129/22 v podstate pýtajú, či sa má smernica 2003/109 vykladať v tom zmysle, že členský štát môže odmietnuť obnovenie povolenia na pobyt, ktoré udelil štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice z dôvodu uvedeného v článku 9 ods. 4 druhom odseku tejto smernice, že tento štátny príslušník stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý mu priznal toto postavenie, keďže bol neprítomný na území tohto posledného uvedeného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako šesť rokov, a ak áno, za akých podmienok možno vydať takéto zamietavé rozhodnutie.
41      V tejto súvislosti v prvom rade z článku 14 ods. 1 smernice 2003/109 vyplýva, že získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom v „prvom členskom štáte“ v zmysle článku 2 písm. c) tejto smernice je podmienkou, ktorú musí vopred splniť štátny príslušník tretej krajiny, ktorý sa chce zdržiavať na území „druhého členského štátu“ v zmysle článku 2 písm. d) tej istej smernice na základe povolenia na pobyt udeleného podľa ustanovení kapitoly III tejto smernice. Existenciu takejto podmienky potvrdzuje článok 19 ods. 2 tejto smernice.
42      Článok 22 smernice 2003/109 potvrdzuje, že táto podmienka musí byť tiež splnená na to, aby sa dotknutej osobe mohlo obnoviť takéto povolenie na pobyt v druhom členskom štáte, keďže v súlade s odsekom 1 písm. b) tohto článku 22 môže posledný uvedený štát rozhodnúť o zamietnutí obnovenia uvedeného povolenia, ak už nie sú splnené podmienky stanovené v článkoch 14 až 16 tejto smernice.
43      Navyše z článku 15 smernice 2003/109 vyplýva, že na rozdiel od ostatných podmienok stanovených v tomto ustanovení sa členské štáty nemôžu odchýliť od podmienky uvedenej v bode 41 tohto rozsudku.
44      Kogentná povaha tejto podmienky vyplýva z toho, ako uviedol aj generálny advokát v bode 41 svojich návrhov, že právo na pobyt v druhom členskom štáte je právom odvodeným od práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte.
45      Z toho vyplýva, že ak druhý členský štát pri rozhodovaní o žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109 konštatuje, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte najmä z dôvodu, ako to stanovuje článok 9 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109, že bol počas obdobia dlhšieho ako šesť rokov neprítomný na území prvého členského štátu, toto konštatovanie bráni takémuto obnoveniu.
46      V druhom rade, ako to potvrdzuje odôvodnenie 21 smernice 2003/109, v systéme zavedenom touto smernicou prináleží druhému členskému štátu, v ktorom sa štátny príslušník tretej krajiny chce zdržiavať na základe práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ktoré mu bolo priznané v prvom členskom štáte, aby overil, či tento štátny príslušník spĺňa podmienky na udelenie povolenia na pobyt alebo jeho obnovenie, medzi ktoré patrí podmienka stanovená v článku 14 ods. 1 uvedenej smernice, že má skutočne právo na toto postavenie v prvom členskom štáte.
47      V rámci takéhoto overenia tak druhý členský štát môže preskúmať, či dotknutý štátny príslušník tretej krajiny nestratil právo na uvedené postavenie najmä z dôvodu uvedeného v článku 9 ods. 4 druhom pododseku smernice 2003/109.
48      Hoci takéto overenie môže prípadne viesť druhý členský štát ku konštatovaniu, že došlo k strate práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom, a následne v súlade s článkom 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109 k odmietnutiu obnoviť dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III uvedenej smernice, jedine prvý členský štát môže odňať uvedené postavenie a povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ alebo môže prípadne uplatniť zjednodušený postup na opätovné získanie tohto postavenia, ktorý musia členské štáty stanoviť v súlade s článkom 9 ods. 5 uvedenej smernice.
49      V treťom rade, pokiaľ ide o dátum relevantný na posúdenie zo strany druhého členského štátu otázky, či je splnená podmienka stanovená v článku 14 ods. 1 smernice 2003/109 na obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice, môžu na prvý pohľad prichádzať do úvahy tri dátumy.
50      Ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, relevantným dátumom by mohol byť buď dátum podania žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt, alebo neskorší dátum predchádzajúci dátumu vydania správneho rozhodnutia o tejto žiadosti, alebo tiež ešte neskorší dátum, ktorý spadá do obdobia medzi dátumom podania žaloby proti správnemu rozhodnutiu o zamietnutí uvedenej žiadosti a dátumom prijatia súdneho rozhodnutia, napríklad ako to navrhuje vnútroštátny súd vo veci C‑829/21, dátum posledného pojednávania.
51      Jediným relevantným dátumom na posúdenie podmienky stanovenej v článku 14 ods. 1 smernice 2003/109 je však dátum, kedy dotknutý štátny príslušník tretej krajiny podá žiadosť o obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice.
52      Ak by sa totiž pripustilo, že členské štáty by na účely takéhoto posúdenia mali možnosť stanoviť neskorší dátum v priebehu správneho alebo súdneho konania, bolo by to v rozpore so zásadami rovnosti zaobchádzania a právnej istoty, keďže úspech takejto žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt by mohol závisieť od okolností nepripísateľných samotnému žiadateľovi, ale v zásade správnemu orgánu alebo vnútroštátnym súdom, ako je väčšia alebo menšia rýchlosť vybavenia žiadosti alebo rozhodnutia o žalobe, ktorá bola podaná proti rozhodnutiu o zamietnutí takej žiadosti [pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2020, État belge (Zlúčenie rodiny – maloleté dieťa), C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577, bod 42].
53      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že ako vyplýva aj z odôvodnenia 10 smernice 2003/109, normotvorca Únie mal v rámci procesných pravidiel upravujúcich posudzovanie žiadostí o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom v úmysle zaručiť dotknutým štátnym príslušníkom tretích krajín primeranú úroveň právnej istoty.
54      Ako však v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 55 a 56 svojich návrhov, ak sa druhý členský štát domnieva, že v priebehu správneho alebo súdneho konania týkajúceho sa uvedenej žiadosti o obnovenie došlo k strate práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte, napríklad z dôvodu uplynutia lehoty šiestich rokov uvedenej v článku 9 ods. 4 druhom pododseku smernice 2003/109, nič mu nebráni v tom, aby na tomto základe prijal nové rozhodnutie o zamietnutí tohto obnovenia alebo o odňatí tohto povolenia na pobyt podľa článku 22 uvedenej smernice.
55      Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o dôkazné bremeno, že je splnená podmienka uvedená v bode 41 tohto rozsudku na účely udelenia alebo obnovenia povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109, a to že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny má právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte, toto dôkazné bremeno v zásade nesie tento štátny príslušník.
56      Z článku 15 ods. 4 prvého pododseku smernice 2003/109 v spojení s odôvodnením 11 tejto smernice však vyplýva, že na preukázanie splnenia tejto podmienky v zásade stačí, aby uvedený štátny príslušník predložil v druhom členskom štáte svoje povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ vydané prvým členským štátom v súlade s článkom 8 ods. 2 tejto smernice, keďže takéto povolenie, ak je platné, umožňuje tomuto štátnemu príslušníkovi ľahko a bezprostredne preukázať svoje postavenie osoby s dlhodobým pobytom a jeho trvanie. Takéto platné povolenie teda umožňuje predpokladať, že tento štátny príslušník má stále právo na toto postavenie.
57      V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že z článku 2 písm. b) v spojení s článkom 14 ods. 1 smernice 2003/109 vyplýva, že povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ v zásade dáva jeho držiteľovi právo na pobyt na území iných členských štátov, ako je ten, ktorý mu priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom na obdobie presahujúce tri mesiace (rozsudok zo 17. júla 2014, Tahir, C‑469/13, EU:C:2014:2094, bod 42).
58      Navyše článok 9 ods. 6 smernice 2003/109 naopak stanovuje, že uplynutie platnosti povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ v žiadnom prípade nespôsobuje odňatie alebo stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom, čo svedčí o deklaratórnej povahe takéhoto povolenia na pobyt.
59      V prejednávanej veci je nesporné, že TE a EF majú v prvom členskom štáte, t. j. v Taliansku, povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ na neobmedzenú dobu, ktoré je teda stále platné, a tak treba v ich prospech predpokladať, že v tomto členskom štáte majú stále právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom.
60      Takáto domnienka, keďže je záväzná pre druhý členský štát pri vybavovaní žiadosti o povolenie na pobyt alebo jeho obnovenie, je v súlade so samotnou podstatou vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, ktorá je, ako uvádza odôvodnenie 17 smernice 2003/109, podporovaná zosúladením podmienok na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktorú sleduje táto smernica.
61      V piatom rade treba spresniť, že táto domnienka však nemá nevyvrátiteľnú povahu.
62      Vzhľadom na deklaratórnu povahu povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ, ktorá už bola uvedená v bode 58 tohto rozsudku, totiž druhý členský štát môže, aj keď mu dotknutý štátny príslušník tretej krajiny môže predložiť takéto platné povolenie, preskúmať najmä pri vybavovaní žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt udeleného na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109, či trvanie práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom nemožno spochybniť niektorým z dôvodov straty uvedeného postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktoré sú uvedené v článku 9 tejto smernice.
63      Takéto spochybnenie je však podmienené konštatovaním druhého členského štátu, že existujú dostatočne konkrétne a zhodujúce sa nepriame dôkazy o tom, že v prípade, ktorý mu je predložený, nastal niektorý z týchto dôvodov.
64      Pokiaľ ide konkrétne o dôvod uvedený v článku 9 ods. 4 druhom pododseku smernice 2003/109, indíciu o takejto strate, ktorá môže odôvodniť overenie trvania práva na uvedené postavenie zo strany druhého členského štátu, môže predstavovať skutočnosť, že ku dňu podania žiadosti dotknutej osoby uplynulo viac ako šesť rokov od jej príchodu na územie tohto členského štátu alebo od získania jej prvého povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice v tom istom členskom štáte.
65      V šiestom rade v prípade existencie takýchto indícií je druhý členský štát povinný vykonať dva druhy dodatočných overení, pokiaľ ide konkrétne o dôvod straty práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom stanoveného v článku 9 ods. 4 druhom pododseku smernice 2003/109.
66      Po prvé na určenie toho, či sa toto ustanovenie uplatňuje, musí druhý členský štát zohľadniť skutočnosť, že akákoľvek fyzická prítomnosť dotknutej osoby na území prvého členského štátu počas obdobia šiestich rokov, aj keď počas tohto obdobia nepresiahne celkovú dĺžku iba niekoľkých dní, stačí na to, aby zabránila strate jej práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom [pozri analogicky, pokiaľ ide o článok 9 ods. 1 písm. c) smernice 2003/109, rozsudok z 20. januára 2022, Landeshauptmann von Wien (Strata postavenia osoby s dlhodobým pobytom), C‑432/20, EU:C:2022:39, bod 47].
67      Takýto výklad článku 9 ods. 4 druhého pododseku smernice 2003/109 sa zakladá najmä na potrebe, ktorá už bola zdôraznená v bode 53 tohto rozsudku, zabezpečiť dotknutým štátnym príslušníkom tretích krajín v rámci procesných pravidiel upravujúcich posudzovanie žiadosti o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom primeranú úroveň právnej istoty [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. januára 2022, Landeshauptmann von Wien (Strata postavenia osoby s dlhodobým pobytom), C‑432/20, EU:C:2022:39, body 38 až 40].
68      V dôsledku toho má aj veľmi krátka prítomnosť dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny na území prvého členského štátu počas obdobia šiestich rokov uvedeného v tomto ustanovení za následok prerušenie premlčanej lehoty stanovenej týmto ustanovením a začatie plynutia novej šesťročnej lehoty odo dňa ukončenia každej prítomnosti tohto štátneho príslušníka na území prvého členského štátu.
69      Druhému členskému štátu teda prináleží, aby pri posudzovaní žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109 sám preskúmal, či existujú skutočnosti, z ktorých môže vyvodiť, že šesťročná lehota uvedená v článku 9 ods. 4 druhom pododseku tejto smernice uplynula ku dňu podania žiadosti dotknutou osobou, a pokiaľ to tak je, aby jej túto okolnosť oznámil a informoval ju o tom, že táto lehota mohla byť prerušená a že mohla začať plynúť nová šesťročná lehota, ak sa dotknutá osoba medzičasom opäť nachádzala na území prvého členského štátu.
70      V tejto súvislosti musí druhý členský štát vyzvať dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny, aby v prípade, že tvrdí, že došlo k takémuto prerušeniu, predložil dôkazy, ktoré môžu preukázať prítomnosť na území prvého členského štátu počas uvedeného obdobia šiestich rokov, aj keby takáto prítomnosť trvala len niekoľko dní.
71      Po druhé, ak z overení vykonaných druhým členským štátom vyplynie, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny nebol prítomný na území prvého členského štátu počas obdobia dlhšieho ako šesť rokov, musí druhý členský štát v súlade s článkom 9 ods. 4 tretím pododsekom smernice 2003/109 tiež overiť, či prvý členský štát využil vo svojich právnych predpisoch možnosť uvedenú v tomto ustanovení stanoviť odchylne od článku 9 odseku 4 druhého pododseku tejto smernice, že „na základe osobitných dôvodov“ si osoba s dlhodobým pobytom ponechá svoje postavenie v uvedenom členskom štáte „v prípade neprítomnosti, za obdobie presahujúce šesť po sebe nasledujúcich mesiacov [rokov]“, a pokiaľ to tak je, či v prejednávanej veci ide o takýto osobitný prípad.
72      V prípade oboch týchto overení sa bude musieť druhý členský štát obrátiť na prvý členský štát so žiadosťou o pomoc, keďže tieto overenia si vyžadujú použitie informácií, ktoré môže mať k dispozícii len tento posledný uvedený členský štát.
73      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vo vzťahoch medzi členskými štátmi treba zohľadniť zásadu lojálnej spolupráce uvedenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ktorá vo všeobecnosti, a teda najmä v rámci situácií upravených smernicou 2003/109, ukladá členským štátom povinnosť vzájomne sa rešpektovať a vzájomne si pomáhať pri vykonávaní úloh, ktoré vyplývajú zo Zmlúv.
74      Napokon až po vykonaní týchto overení a vzhľadom na posúdenie všetkých relevantných skutočností môže druhý členský štát výlučne na účely konania o preskúmaní žiadosti o obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109 prípadne dospieť k záveru, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny už nemal ku dňu podania tejto žiadosti v súlade s článkom 9 ods. 4 druhým pododsekom tejto smernice právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte, a z tohto dôvodu môže odmietnuť obnoviť toto povolenie na pobyt v súlade s článkom 22 ods. 1 písm. b) tejto smernice.
75      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvé tri otázky vo veciach C‑829/21 a C‑129/22 odpovedať tak, že smernica 2003/109, a najmä článok 22 ods. 1 písm. b) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát môže odmietnuť obnovenie povolenia na pobyt, ktoré udelil štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice, z dôvodu uvedeného v článku 9 ods. 4 druhom pododseku uvedenej smernice, že tento štátny príslušník stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý mu toto postavenie priznal, keďže počas obdobia viac ako šiestich rokov bol neprítomný na území tohto posledného uvedeného členského štátu a tento členský štát nevyužil možnosť stanovenú v článku 9 ods. 4 treťom pododseku tejto smernice, a to pod podmienkou, že lehota šiestich rokov uplynula najneskôr ku dňu podania žiadosti o obnovenie uvedeného povolenia a tento štátny príslušník bol predtým vyzvaný, aby predložil dôkaz o prípadnej prítomnosti na uvedenom území počas tejto lehoty.
O štvrtej otázke vo veci C‑129/22
76      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑129/22 v podstate pýta, či sa majú článok 9 ods. 4 druhý pododsek a článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že sú riadne prebraté do vnútroštátneho práva druhým členským štátom, ktorý ich vykoná prostredníctvom dvoch rôznych ustanovení, pokiaľ prvé uvedené ustanovenie preberá dôvod vedúci k strate práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom uvedený v článku 9 odseku 4 druhom pododseku tejto smernice a druhé ustanovenie stanovuje, že povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III uvedenej smernice sa musí odňať, ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý ho udelil, bez toho, aby toto ustanovenie obsahovalo konkrétny odkaz na niektorý z dôvodov straty uvedeného práva stanovených v článku 9 tej istej smernice.
77      V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že prebratie ustanovení práva Únie, akými sú článok 9 ods. 4 druhý pododsek a článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109, do vnútroštátneho práva vyžaduje, aby boli vykonané prostredníctvom ustanovení, ktoré majú potrebnú konkrétnosť, presnosť a jasnosť, aby spĺňali požiadavku právnej istoty [pozri analogicky rozsudky z 24. apríla 2012, Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, bod 87, ako aj z 3. septembra 2020, Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Osoby s dlhodobým pobytom), C‑503/19 a C‑592/19, EU:C:2020:629, body 36 a 37].
78      Pokiaľ ide konkrétne o článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109, z tejto judikatúry tiež vyplýva, že ak by sa ukázalo, že to tak nie je, dotknutý členský štát by sa nemohol odvolávať na toto ustanovenie pri zamietnutí žiadosti štátneho príslušníka tretej krajiny o obnovenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III smernice 2003/109.
79      Také vnútroštátne ustanovenie, akým je § 52 ods. 6 AufenthG, ktoré stanovuje, že povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice sa musí odňať, ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratí právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v inom členskom štáte, pritom preberá do vnútroštátneho práva článok 22 ods. 1 písm. b) v súlade s požiadavkami konkrétnosti, presnosti a jasnosti, ktoré sú uvedené v judikatúre pripomenutej v bode 77 tohto rozsudku, aj keď toto vnútroštátne ustanovenie výslovne neodkazuje na dôvody straty práva na uvedené postavenie, ktoré stanovuje článok 9 smernice 2003/109.
80      Na jednej strane totiž z takéhoto vnútroštátneho ustanovenia jednoznačne vyplýva, že druhý členský štát môže takéto povolenie na pobyt odňať, ak dotknutá osoba stratila právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý jej toto právo priznal.
81      Na druhej strane okolnosť uvedenú v tomto vnútroštátnom ustanovení, ktorá umožňuje druhému členskému štátu odôvodniť takéto odňatie, a to skutočnosť, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte, možno chápať tak, že odkazuje na jednotlivé dôvody straty práva na uvedené postavenie stanovené v článku 9 smernice 2003/109, keďže členský štát, ktorý toto právo priznal, ho môže odňať len z niektorého z uvedených dôvodov.
82      Okrem toho také ustanovenie vnútroštátneho práva členského štátu, akým je § 51 ods. 9 prvá veta bod 4 AufenthG, ktoré stanovuje, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý má v tomto členskom štáte postavenie osoby s dlhodobým pobytom, stráca právo na toto postavenie, ak sa počas obdobia šiestich rokov nezdržiava na území uvedeného členského štátu, preberá článok 9 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109 v súlade s požiadavkami konkrétnosti, presnosti a jasnosti, ktoré sú uvedené v judikatúre pripomenutej v bode 77 tohto rozsudku.
83      Na základe uvedeného ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorým sa preberá článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109, teda druhý členský štát môže odmietnuť udeliť štátnemu príslušníkovi tretej krajiny povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III uvedenej smernice alebo odmietnuť obnoviť takéto povolenie, ak tento členský štát konštatuje, že uvedený štátny príslušník stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte z dôvodu uvedeného v článku 9 ods. 4 druhom pododseku tejto smernice.
84      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na štvrtú otázku vo veci C‑129/22 odpovedať tak, že článok 9 ods. 4 druhý pododsek a článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109 sa majú vykladať v tom zmysle, že sú riadne prebraté do vnútroštátneho práva druhým členským štátom, ktorý ich vykoná prostredníctvom dvoch rôznych ustanovení, keď prvé uvedené ustanovenie preberá dôvod vedúci k strate práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom uvedený v článku 9 odseku 4 druhom pododseku tejto smernice a druhé ustanovenie stanovuje, že povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III uvedenej smernice sa musí odňať, ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý ho udelil, bez toho, aby toto ustanovenie obsahovalo konkrétny odkaz na niektorý z dôvodov straty uvedeného práva stanovených v článku 9 tej istej smernice.
O štvrtej otázke vo veci C‑829/21
85      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑829/21 v podstate pýta, či sa má článok 15 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny požiadal o udelenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice alebo o obnovenie takéhoto povolenia, môže túto žiadosť zamietnuť z dôvodu, že tento štátny príslušník k svojej žiadosti nepriložil doklady preukazujúce, že má primerané ubytovanie, aj keď tento členský štát toto ustanovenie nevykonal.
86      V tejto súvislosti, ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, ktorá už bola pripomenutá v bodoch 77 a 78 tohto rozsudku, vnútroštátnemu súdu, ktorý je ako jediný príslušný na výklad vnútroštátneho práva v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ, prináleží, aby overil, či jeho vnútroštátne právo obsahuje ustanovenie, ktorým sa vykonáva článok 15 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109, a to s požadovanou konkrétnosťou, presnosťou a jasnosťou, aby bola splnená požiadavka právnej istoty. Ak by sa ukázalo, že to tak nie je, druhý členský štát by sa nemohol odvolávať na toto ustanovenie pri zamietnutí žiadosti štátneho príslušníka tretej krajiny o udelenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice alebo o obnovenie takéhoto povolenia.
87      V prejednávanej veci sa však vnútroštátny súd podľa samotného znenia svojej štvrtej otázky vo veci C‑829/21 domnieva, že „Spolková republika Nemecko nevyužila oprávnenie stanovené v článku 15 ods. 4 druhom pododseku smernice 2003/109“.
88      Vzhľadom na už vyššie uvedené treba na štvrtú otázku vo veci C‑829/21 odpovedať tak, že článok 15 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny požiadal o udelenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice alebo o obnovenie takéhoto povolenia, nemôže túto žiadosť zamietnuť z dôvodu, že tento štátny príslušník nepriložil k svojej žiadosti doklady preukazujúce, že má primerané ubytovanie, pokiaľ tento členský štát toto ustanovenie nevykonal.
O trovách
89      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.      Smernica Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/51/EÚ z 11. mája 2011, a najmä článok 22 ods. 1 písm. b) tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
členský štát môže odmietnuť obnovenie povolenia na pobyt, ktoré udelil štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice, z dôvodu uvedeného v článku 9 ods. 4 druhom pododseku uvedenej smernice, v znení zmien, že tento štátny príslušník stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý mu toto postavenie priznal, keďže počas obdobia viac ako šiestich rokov bol neprítomný na území tohto posledného uvedeného členského štátu a tento členský štát nevyužil možnosť stanovenú v článku 9 ods. 4 treťom pododseku tejto smernice, v znení zmien, a to pod podmienkou, že lehota šiestich rokov uplynula najneskôr ku dňu podania žiadosti o obnovenie uvedeného povolenia a tento štátny príslušník bol predtým vyzvaný, aby predložil dôkaz o prípadnej prítomnosti na uvedenom území počas tejto lehoty.
2.      Článok 9 ods. 4 druhý pododsek a článok 22 ods. 1 písm. b) smernice 2003/109, zmenenej smernicou 2011/51,
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
sú riadne prebraté do vnútroštátneho práva druhým členským štátom, ktorý ich vykoná prostredníctvom dvoch rôznych ustanovení, keď prvé uvedené ustanovenie preberá dôvod vedúci k strate práva na postavenie osoby s dlhodobým pobytom uvedený v článku 9 odseku 4 druhom pododseku tejto smernice, v znení zmien, a druhé ustanovenie stanovuje, že povolenie na pobyt na základe ustanovení kapitoly III uvedenej smernice, v znení zmien, sa musí odňať, ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny stratil právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte, ktorý ho udelil, bez toho, aby toto ustanovenie obsahovalo konkrétny odkaz na niektorý z dôvodov straty uvedeného práva stanovených v článku 9 tej istej smernice, v znení zmien.
3.      Článok 15 ods. 4 druhý pododsek smernice 2003/109, zmenenej smernicou 2011/51,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny požiadal o udelenie povolenia na pobyt na základe ustanovení kapitoly III tejto smernice, v znení zmien, alebo o obnovenie takéhoto povolenia, nemôže túto žiadosť zamietnuť z dôvodu, že tento štátny príslušník nepriložil k svojej žiadosti doklady preukazujúce, že má primerané ubytovanie, pokiaľ tento členský štát toto ustanovenie nevykonal.
Podpisy
*      Jazyk konania: nemčina.