Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(štvrtá
komora)
z 23. apríla
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Naliehavé
prejudiciálne
konanie – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Smernica
2012/29/EÚ – Minimálne
normy v oblasti
práv,
podpory a ochrany
obetí
trestných
činov – Články 6,
10 a 18 – Právo
na
informácie
týkajúce
sa
veci a právo
byť
vypočutý – Vnútroštátna
právna
úprava
stanovujúca
mimoriadny
opravný
prostriedok v prospech
osoby
odsúdenej v neprítomnosti,
smerujúci k zrušeniu
odsudzujúceho
rozhodnutia,
ktoré
sa
stalo
právoplatným – Neuznanie
práva
obete
byť
informovaná o podaní
tohto
mimoriadneho
opravného
prostriedku a práva
zúčastniť
sa
konania,
ktoré
sa
ho
týka – Smernica
(EÚ)
2016/343 – Prezumpcia
neviny a právo
zúčastniť
sa
súdneho
konania
vo
svojej
veci v rámci
trestných
konaní – Články 8 a 9 – Právo
na
nové
súdne
konanie
alebo
na
iný
zákonný
opravný
prostriedok
umožňujúci
nové
posúdenie
vo
veci
samej – Článok 47 Charty
základných
práv
Európskej
únie – Právo
na
spravodlivý
proces – Článok 54
Charty
základných
práv – Zákaz
zneužívania
práv “
Vo
veci C‑24/26
PPU
[Casotta](i)
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím,
Taliansko)
zo
7. januára
2026,
doručený
Súdnemu
dvoru
22. januára
2026, v trestnom
konaní
proti
CV,
za
účasti:
Procuratore generale presso
la
Corte d’appello di
Roma,
SÚDNY
DVOR
(štvrtá
komora),
v zložení:
predseda
štvrtej
komory
I. Jarukaitis,
sudcovia M. Condinanzi,
N. Jääskinen (spravodajca),
R. Frendo a A. Kornezov,
generálna
advokátka:
J. Kokott,
tajomník:
E. Sartori,
referentka,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní z 18. marca 2026,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        talianska
vláda, v zastúpení:
S. Fiorentino,
splnomocnený
zástupca,
za
právnej
pomoci M. Greco,
vice avvocato generale,
E. Feola a A. Trimboli,
avvocati dello Stato,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
F. Tomat,
J. Vondung a I. Zaloguin,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálnej
advokátky
na
pojednávaní
16. apríla
2026,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článkov 6,
10 a 18
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/29/EÚ z 25. októbra
2012,
ktorou
sa
stanovujú
minimálne
normy v oblasti
práv,
podpory a ochrany
obetí
trestných
činov a ktorou
sa
nahrádza
rámcové
rozhodnutie
Rady
2001/220/SVV
(Ú. v. EÚ L 315,
2012,
s. 57),
článkov 8 a 9
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016,
s. 1),
ako
aj
článkov 47 a 54
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) v spojení s článkami 6 a 17
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd,
podpísaného v Ríme
4. novembra
1950
(ďalej
len
„EDĽP“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku,
ktorý
podal
CV v nadväznosti
na
jeho
odsúdenie v neprítomnosti
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov a troch
mesiacov,
ako
aj
na
peňažný
trest
vo
výške
1 500 eur,
za
trestné
činy
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže,
ktorým
sa
domáha
zrušenia
právoplatného
odsudzujúceho
rozsudku a začatia
nového
konania
vo
veci
samej.
Právny rámec
Medzinárodné právo
3        Článok 6
EDĽP,
nazvaný
„Právo
na
spravodlivé
súdne
konanie“,
stanovuje:
„1.      Každý
má
právo
na
to,
aby
jeho
vec
bola
spravodlivo,
verejne a v primeranej
lehote
prejednaná nezávislým a nestranným
súdom
zriadeným
zákonom,
ktorý
rozhodne o jeho
občianskych
právach
alebo
záväzkoch
alebo o akomkoľvek
trestnom
čine, z ktorého
je
obvinený.
…
2.      Každý,
kto
je
obvinený z trestného
činu,
považuje
sa
za
nevinného,
dokiaľ
jeho
vina
nebola
preukázaná
zákonným
spôsobom.
3.      Každý,
kto
je
obvinený z trestného
činu,
má
tieto
minimálne
práva:
a)      byť
bez
meškania a v jazyku,
ktorému
rozumie,
podrobne
oboznámený s povahou a dôvodom
obvinenia
vzneseného
proti
nemu;
b)      mať
primeraný
čas a možnosti
na
prípravu
svojej
obhajoby;
c)      obhajovať
sa
osobne
alebo
prostredníctvom
obhajcu
podľa
vlastného
výberu,
alebo
pokiaľ
nemá
dostatok
prostriedkov
na
zaplatenie
obhajcu,
aby
sa
mu
poskytol
bezplatne,
ak
to
záujmy
spravodlivosti
vyžadujú;
d)      vypočúvať
alebo
dať
vypočúvať
svedkov
proti
sebe a dosiahnuť
predvolanie
na
vypočúvanie
svedkov
vo
svoj
prospech
za
rovnakých
podmienok,
ako v prípade
svedkov
proti
nemu;
e)      mať
bezplatnú
pomoc
tlmočníka,
ak
nerozumie
jazyku
používanému
pred
súdom,
alebo
ak
týmto
jazykom
nehovorí.“
4        Článok 17
EDĽP s názvom
„Zákaz
zneužitia
práv“
stanovuje:
„Nič v tomto
dohovore
sa
nesmie
vykladať
ako
oprávnenie
pre
štát,
skupinu
alebo
osobu
vykonávať
činnosť
alebo
uskutočniť
skutok s cieľom
narušiť
práva
alebo
slobody v dohovore
zakotvené,
alebo
na
obmedzovanie
týchto
práv a slobôd
vo
väčšom
rozsahu,
než
je
stanovené v dohovore.“
Právo Únie
Charta
5        Článok 47
Charty,
nazvaný
„Právo
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces“,
stanovuje:
„Každý,
koho
práva a slobody
zaručené
právom
Únie
sú
porušené,
má
za
podmienok
ustanovených v tomto
článku
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
pred
súdom.
Každý
má
právo
na
to,
aby
jeho
záležitosť
bola
spravodlivo,
verejne a v primeranej
lehote
prejednaná nezávislým a nestranným
súdom
zriadeným
zákonom.
Každý
musí
mať
možnosť
poradiť
sa,
obhajovať
sa a nechať
sa
zastupovať.
Právna
pomoc
sa
poskytuje
osobám,
ktoré
nemajú
dostatočné
prostriedky v prípade,
ak
je
táto
pomoc
potrebná
na
zabezpečenie
efektívneho
prístupu k spravodlivosti.“
6        Článok 54
Charty s názvom
„Zákaz
zneužívania
práv“
stanovuje:
„Žiadne
ustanovenie
tejto
charty
sa
nesmie
vykladať
tak,
že
zahŕňa
právo
vyvíjať
činnosť
alebo
dopúšťať
sa
činov
zameraných
na
poškodenie
práv a slobôd
uznaných v tejto
charte
alebo
na
ich
obmedzenie
vo
väčšom
rozsahu,
ako
je
ustanovený v tejto
charte.“
Smernica 2012/29
7        Odôvodnenia
11,
20,
26 a 58
smernice
2012/29
stanovujú:
„(11)      Touto
smernicou
sa
ustanovujú
minimálne
pravidlá.
Členské
štáty
môžu
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
…
(20)      Postavenie
obetí v systéme
trestného
súdnictva, a to,
či
sa
môžu
aktívne
zúčastňovať
na
trestnom
konaní,
sa v členských
štátoch
líši v závislosti
od
vnútroštátneho
systému a je
určené
jedným
alebo
viacerými z týchto
kritérií:
či
vnútroštátny
systém
obeti
priznáva
právne
postavenie
účastníka
trestného
konania,
či
sa
na
obeť
vzťahuje
právna
povinnosť
aktívne
sa
zúčastňovať
na
trestnom
konaní,
napríklad v úlohe
svedka,
a/alebo
či
sa
od
nej
takáto
účasť
vyžaduje,
obeť
má
podľa
vnútroštátneho
práva
právo
na
aktívnu
účasť
na
trestnom
konaní, a toto
právo
uplatní,
ak
jej
vnútroštátny
systém
nepriznáva
obeti
právne
postavenie
účastníka
trestného
konania.
Členské
štáty
by
mali
stanoviť,
ktoré z týchto
kritérií
sa
uplatňuje
na
stanovenie
rozsahu
práv
ustanovených v tejto
smernici, v ktorých
sa
odkazuje
na
postavenie
obete v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva.
…
(26)      Poskytnuté
informácie
by
mali
byť
dostatočne
podrobné,
aby
sa
zaistilo,
že
sa s obeťami
bude
zaobchádzať s rešpektom a umožní
sa
im
informovane
sa
rozhodnúť o účasti
na
konaní. V tejto
súvislosti
sú
obzvlášť
dôležité
informácie,
ktoré
obeti
umožnia
zistiť
aktuálny
stav
konania.
To
platí
aj
pre
informácie,
ktoré
pomôžu
obeti
pri
rozhodovaní v otázke
podania
žiadosti o preskúmanie
rozhodnutia
skutok
nestíhať.
…
(58)      Obetiam,
ktoré
boli
označené
za
zraniteľné
voči
sekundárnej a opakovanej
viktimizácii,
zastrašovaniu a pomste,
by
sa
počas
trestného
konania
mali
navrhnúť
primerané
opatrenia
na
ich
ochranu.
Presná
povaha
takýchto
opatrení
by
sa
mala
určiť
na
základe
individuálneho
posúdenia s prihliadnutím
na
želanie
obete.
Rozsah
takýchto
opatrení
by
sa
mal
určiť
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
práva
na
obhajobu, a v súlade
so
zásadami
voľnej
úvahy
justičných
orgánov.
Obavy
obetí v súvislosti s konaním
by
mali
byť
kľúčovým
faktorom
pri
určení
potreby
osobitných
opatrení.“
8        Článok 1
ods. 1
tejto
smernice,
nazvaný
„Ciele“,
stanovuje:
„Účelom
tejto
smernice
je
zaistiť,
aby
sa
obetiam
trestných
činov
poskytli
náležité
informácie,
podpora a ochrana a aby
sa
im
umožnilo
zúčastniť
sa
na
trestnom
konaní.
…“
9        Článok 6
uvedenej
smernice s názvom
„Právo
na
informácie o svojom
prípade“
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zaistia,
aby
obete
boli
bez
zbytočného
odkladu
poučené o svojom
práve
získať
nasledujúce
informácie o trestnom
konaní
začatom v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
obeti a aby
sa
im
na
ich
žiadosť
poskytli
tieto
informácie:
a)      akékoľvek
rozhodnutie
prerušiť
alebo
zastaviť
vyšetrovanie
alebo
nestíhať
páchateľa;
b)      miesto a čas
súdneho
pojednávania a povaha
obvinení
voči
páchateľovi.
2.      Členské
štáty
zaistia,
aby
obete
boli v súlade
so
svojím
postavením v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva
bez
zbytočného
odkladu
poučené o svojom
práve
na
nasledujúce
informácie o trestnom
konaní
začatom v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
nim a aby
sa
im
na
ich
žiadosť
poskytli
tieto
informácie:
a)      akýkoľvek
konečný
rozsudok v súdnom
konaní;
b)      informácie,
ktoré
obeti
umožnia
zistiť
stav
trestného
konania,
okrem
výnimočných
prípadov,
keď
by
mohol
byť
ohrozený
riadny
priebeh
veci
takýmto oznámením.
3.      Informácie
stanovené v odseku
1 písm. a) a odseku
2 písm. a)
obsahujú
buď
odôvodnenie,
alebo
krátke
zhrnutie
odôvodnenia
takéhoto
rozhodnutia s výnimkou
rozhodnutia
poroty
alebo
rozhodnutia,
ktorého
odôvodnenie
je
dôverné, v prípade
ktorých
sa
odôvodnenia
na
základe
vnútroštátneho
práva
neuvádzajú.
4.      Želanie
obete,
aby
sa
jej
poskytovali
alebo
neposkytovali
informácie,
je
pre
príslušný
orgán
záväzné,
pokiaľ
sa
takéto
informácie
nemusia
poskytovať z dôvodu
nároku
obete
na
aktívnu
účasť
na
trestnom
konaní.
Členské
štáty
umožnia
obetiam
ich
želanie
kedykoľvek
zmeniť a následne
na
túto
zmenu
prihliadajú.
5.      Členské
štáty
zaistia,
že
obetiam
sa
ponúkne
možnosť
upovedomenia
bez
zbytočného
odkladu v prípade,
že
osoba,
ktorá
bola
vzatá
do
väzby,
stíhaná
alebo
odsúdená
za
trestné
činy
súvisiace s obeťami,
je
prepustená
alebo
ušla z väzby
alebo
výkonu
trestu
odňatia
slobody.
Okrem
toho
členské
štáty
zabezpečia,
aby
sa
obetiam
poskytli
informácie o akýchkoľvek
príslušných
opatreniach
prijatých
na
ich
ochranu v prípade
prepustenia
alebo
úteku
páchateľa.
6.      Obetiam
sa
informácie
uvedené v odseku
5
poskytnú
na
ich
žiadosť, a to
aspoň v prípadoch, v ktorých
existuje
nebezpečenstvo
alebo
identifikované
riziko
ujmy,
pokiaľ v dôsledku
takéhoto
upovedomenia
nehrozí
identifikované
riziko
ujmy
páchateľovi.“
10      Článok 10
tejto
smernice,
nazvaný
„Právo
byť
vypočutý“,
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zaistia
možnosť
vypočutia
obetí
počas
trestného
konania a umožnia
obeti
predložiť
dôkazy. V prípade
vypočúvania
detskej
obete
sa
náležite
zohľadní
vek a vyspelosť
dieťaťa.
2.      Procesné
pravidlá,
podľa
ktorých
môžu
byť
obete
počas
trestného
konania
vypočuté a môžu
predložiť
dôkazy,
sa
stanovia
vo
vnútroštátnom
práve.“
11      Článok 18
smernice
2012/29 s názvom
„Právo
na
ochranu“
stanovuje:
„Bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
právo
na
obhajobu,
členské
štáty
zabezpečia,
aby
boli
dostupné
opatrenia
na
ochranu
obetí a ich
rodinných
príslušníkov
pred
sekundárnou a opakovanou
viktimizáciou,
zastrašovaním a pomstou
vrátane
ochrany
pred
rizikom
emocionálnej
alebo
psychickej
ujmy
spôsobenej
obetiam a na
ochranu
ich
dôstojnosti
počas
výsluchu a svedeckej
výpovede. V prípade
potreby
zahŕňajú
takéto
opatrenia
aj
postupy
ustanovené
vo
vnútroštátnom
práve,
ktoré
sú
zamerané
na
fyzickú
ochranu
obetí a ich
rodinných
príslušníkov.“
Smernica 2016/343
12      Odôvodnenia
9,
33,
38 a 48
smernice
2016/343
stanovujú:
„(9)      Účelom
tejto
smernice
je
posilniť
právo
na
spravodlivý
proces v trestnom
konaní, a to
stanovením
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní.
…
(33)      Právo
na
spravodlivý
proces
je
jedna
zo
základných
zásad
demokratickej
spoločnosti.
Právo
podozrivých a obvinených
osôb
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
je
založené
na
uvedenom
práve a malo
by
byť
zaručené v celej
[európskej]
Únii.
…
(38)      Pri
zvažovaní,
či
je
spôsob
poskytnutia
informácie
postačujúci
na
to,
aby
sa
zabezpečila
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní,
by
sa
podľa
potreby
mala
venovať
osobitná
pozornosť
aj
snahe
orgánov
verejnej
moci
informovať
dotknutú
osobu,
ako
aj
snahe
dotknutej
osoby
získať
informáciu,
ktorá
jej
bola
určená.
…
(48)      Vzhľadom
na
to,
že v tejto
smernici
sa
ustanovujú
minimálne
pravidlá,
členské
štáty
by
mali
môcť
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
Úroveň
ochrany
poskytovaná
členskými
štátmi
by
nemala
byť
nikdy
nižšia
ako
normy
ustanovené v Charte
alebo
EDĽP,
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a Európsky
súd
pre
ľudské
práva.“
13      Článok 1
tejto
smernice,
nazvaný
„Predmet
úpravy“,
stanovuje:
„Touto
smernicou
sa
stanovujú
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa:
a)      určitých
aspektov
prezumpcie
neviny v trestnom
konaní;
b)      práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní v trestnom
konaní.“
14      Článok 8
uvedenej
smernice s názvom
„Právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
byť
prítomné
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci.
2.      Členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti,
ak:
a)      podozrivá
alebo
obvinená
osoba
bola
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti
alebo
b)      podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
podozrivá,
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.
3.      Rozhodnutie,
ktoré
bolo
prijaté v súlade s odsekom
2,
sa
môže
voči
dotknutej
osobe
vykonať.
4.      Ak
členské
štáty
umožňujú
viesť
súdne
konania v neprítomnosti
podozrivých
alebo
obvinených
osôb,
ale
nie
je
možné
splniť
podmienky
stanovené v odseku
2
tohto
článku,
pretože
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
nebolo
možné
napriek
primeranému
úsiliu
nájsť,
členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
rozhodnutie
sa i tak
môže
vyniesť a vykonať. V takom
prípade
členské
štáty
zabezpečia,
aby
vtedy,
keď
sú
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
informované o rozhodnutí,
najmä
pri
zadržaní,
boli
tiež
informované o možnosti
napadnúť
rozhodnutie a o práve
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
opravný
prostriedok v súlade s článkom 9.
5.      Tento
článok
sa
uplatňuje
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
vnútroštátne
právne
predpisy,
ktoré
stanovujú,
že
sudca
alebo
príslušný
súd
môže
dočasne
vylúčiť
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
zo
súdneho
konania,
ak
je
to v záujme
zabezpečenia
riadneho
priebehu
trestného
konania, a to
za
predpokladu,
že
je
dodržané
právo
na
obhajobu.
6.      Tento
článok
sa
uplatňuje
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
vnútroštátne
právne
predpisy,
ktoré
stanovujú,
že
konanie
alebo
niektoré
jeho
časti
sa
majú
viesť v písomnej
podobe,
ak
je
to v súlade s právom
na
spravodlivý
proces.“
15      Článok 9
tej
istej
smernice,
nazvaný
„Právo
na
nové
súdne
konanie“,
stanovuje:
„Členské
štáty
zabezpečia,
aby v prípadoch,
keď
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
neboli
prítomné
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci a keď
neboli
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2,
mali
právo
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
zákonný
opravný
prostriedok,
ktorý
umožní
nové
posúdenie
skutkovej
podstaty
veci
vrátane
preskúmania
nových
dôkazov a môže
viesť k zmene
pôvodného
rozhodnutia. V tejto
súvislosti
členské
štáty
zabezpečia,
aby
uvedené
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
byť
prítomné,
efektívne
sa
zúčastňovať v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva a uplatňovať
svoje
právo
na
obhajobu.“
Talianske právo
16      Článok 420‑bis
decreto del
Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del
codice di
procedura penale (dekrét
prezidenta
republiky
č. 447,
ktorým
sa
schvaľuje
Trestný
poriadok) z 22. septembra
1988
(GURI
č. 250 z 24. októbra
1988,
riadna
príloha
č. 92)
(ďalej
len
„Trestný
poriadok“),
zmenený
decreto legislativo n. 150,
Attuazione della legge 27
settembre 2021,
n. 134,
recante delega al Governo per
l’efficienza del
processo penale,
nonchè in
materia di
giustizia riparativa e disposizioni per
la
celere definizione dei procedimenti giudiziari (legislatívny
dekrét
č. 150,
ktorým
sa
vykonáva
zákon z 27. septembra
2021
č. 134 o poverení
vlády
na
zvýšenie
účinnosti
trestného
konania,
ako
aj v oblasti
restoratívnej justície a ustanovení
umožňujúcich
rýchle
ukončenie
súdnych
konaní), z 10. októbra
2022
(GURI
č. 243
zo
17. októbra
2022,
riadna
príloha
č. 38) s názvom
„Neprítomnosť
obžalovaného“
stanovuje:
„1.      Ak
obžalovaný,
bez
ohľadu
na
to,
či
je
stíhaný
na
slobode
alebo
väzobne,
nie
je
prítomný
na
pojednávaní,
súd
koná v jeho
neprítomnosti:
a)      ak
bol
obžalovaný
predvolaný
na
pojednávanie
prostredníctvom
doručenia
písomnosti
do
vlastných
rúk
alebo
prostredníctvom
osoby,
ktorú
výslovne
poveril
prevzatím
písomnosti;
b)      ak
sa
obžalovaný
výslovne
zriekol
práva
na
účasť,
alebo
ak
existuje
prekážka
podľa
článku 420b a výslovne
sa
zriekol
práva
na
jej
uplatnenie.
2.      Súd
koná v neprítomnosti
obžalovaného
aj
vtedy,
ak
považuje
za
inak
preukázané,
že
obžalovaný
má
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní a že
jeho
neprítomnosť
na
pojednávaní
je
výsledkom
dobrovoľného a vedomého
rozhodnutia.
Na
tieto
účely
súd
zohľadní
spôsob
doručenia,
úkony
obžalovaného
vykonané
pred
pojednávaním,
menovanie
obhajcu
zvoleného
obžalovaným a všetky
ostatné
relevantné
skutočnosti.
3.      Súd
koná v neprítomnosti
aj
okrem
prípadov
uvedených v odsekoch
1 a 2,
ak
bol
obžalovaný
vyhlásený
za
osobu
na
úteku
alebo
skrývajúcu
sa
alebo
sa
iným
spôsobom
dobrovoľne
vyhol
informácii o prebiehajúcom
súdnom
konaní.
4.      V prípadoch
uvedených v odsekoch
1,
2 a 3
súd
vyhlási
obžalovaného
za
neprítomného.
Pokiaľ
zákon
nestanovuje
inak,
obžalovaného
vyhláseného
za
neprítomného
zastupuje
obhajca.
5.      Okrem
prípadov
uvedených v odsekoch
1,
2 a 3
súd
pred
vykonaním
postupu
podľa
článku 420‑quater
odročí
pojednávanie a nariadi,
aby
oznámenie
podľa
článku 419,
obžalobu a zápisnicu z pojednávania
doručil
obžalovanému
osobne
policajný
útvar
príslušný
pre
dané
trestné
stíhanie.
6.      Uznesenie o vyhlásení
obžalovaného
za
neprítomného
súd
zruší
aj
ex
offo,
ak
sa
obžalovaný
pred
rozhodnutím
dostaví
na
súd.
Obžalovanému
sa
umožní
navrátenie
lehoty
na
výkon
práv, o ktoré
prišiel:
a)      ak
preukáže,
že v dôsledku
náhodnej
udalosti,
vyššej
moci
alebo
inej
oprávnenej
prekážky
bolo
pre
neho
absolútne
nemožné
dostaviť
sa
včas s cieľom
uplatniť
práva, o ktoré
prišiel,
pričom
bez
vlastného
zavinenia
nemohol
bezodkladne
predložiť
dôkaz o existencii
takejto
prekážky;
b)      ak v prípadoch
uvedených v odsekoch
2 a 3
preukáže,
že
nemal
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní,
pričom
bez
vlastného
zavinenia
nemohol
včas
konať s cieľom
uplatniť
práva, o ktoré
prišiel;
c)      ak
vyjde
najavo,
že
podmienky
na
konanie v jeho
neprítomnosti
neboli v každom
prípade
splnené.
7.      Okrem
prípadu
uvedeného v odseku
6,
ak
vyjde
najavo,
že
podmienky
na
konanie v neprítomnosti
neboli
splnené,
súd
aj
ex
offo zruší
uznesenie o vyhlásení
obžalovaného
za
neprítomného a postupuje
podľa
odseku
5.“
17      Článok 629‑bis
Trestného
poriadku
stanovuje:
„1.      Okrem
prípadov
upravených v článku 628‑bis
môže
odsúdený
alebo
osoba,
voči
ktorej
bolo
prijaté
ochranné
opatrenie, a to
na
základe
právoplatného
rozsudku
vyhláseného v konaní
za neprítomnosti
dotknutej
osoby,
dosiahnuť
zrušenie
rozsudku,
ak
táto
osoba
preukáže,
že
bola
vyhlásená
za
neprítomnú
bez
splnenia
podmienok
stanovených v článku 420‑bis,
pričom
bez
svojho
zavinenia
nemohla
rozsudok
včas
napadnúť
opravným
prostriedkom,
pokiaľ
nevyjde
najavo,
že
pred
vyhlásením
rozsudku
mala
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní.
2.      Návrh
podáva
dotknutá
osoba
alebo
obhajca s osobitným
plnomocenstvom
na
odvolací
súd, v ktorého
obvode
sídli
súd,
ktorý
dotknuté
rozhodnutie
vydal,
inak
je
návrh
neprípustný, a to
do
tridsiatich
dní
odo
dňa,
keď
sa o rozsudku
dozvedela.
3.      Odvolací
súd
postupuje
podľa
článku 127 a ak
návrhu
vyhovie,
rozsudok
zruší a rozhodne o postúpení
spisu
súdu
príslušnému
vo
fáze
alebo v stupni
konania,
kedy
nastal
dôvod
neplatnosti.
…“
Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
18      Dňa
2. apríla
2022
bol
CV
zadržaný v Ríme
(Taliansko)
príslušníkmi
justičnej
polície
pri
páchaní
trestných
činov
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže.
Pri
tomto
zadržaní
CV
určil a splnomocnil
svojho
obhajcu
na
účely
zabezpečenia
svojej
obhajoby.
19      Dňa
4. apríla
2022
na
pojednávaní
na
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím,
Taliansko)
vedenom
na
účely
potvrdenia
jeho
zadržania
CV
vyhlásil,
že
hoci
mal
podľa
registra
obyvateľstva
zapísané
bydlisko u svojej
matky
na
Sicílii,
dlhodobo
sa
už
päť
rokov
zdržiava v Ríme.
Spresnil,
že
jeho
bydlisko
sa
nachádza v priestoroch
stravovacieho
zariadenia
pre
ľudí v núdzi,
spravovaného
charitatívnym
združením, a že
písomnosti
týkajúce
sa
procesných
úkonov
mu
majú
byť
doručené
na
túto
adresu.
20      Po
skončení
tohto
pojednávania,
vzhľadom
na
to,
že
zadržanie
CV
nebolo
potvrdené,
Giudice per
le indagini preliminari presso
il Tribunale ordinario di
Roma (sudca
poverený
predbežným
vyšetrovaním
na
Všeobecnom
súde
Rím,
Taliansko)
na
návrh
Pubblico ministero (prokuratúra,
Taliansko)
postúpil
vec
CV
na
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
rozhodujúci v senáte,
na
účely
okamžitého
prejednania veci
na
pojednávaní
stanovenom
na
4. októbra
2022.
21      Dňa
9. mája
2022
príslušníci
mestskej
polície v Ríme
navštívili
adresu,
ktorú
CV
uviedol
ako
adresu
svojho
bydliska v Ríme, s cieľom
doručiť
mu
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci.
Vzhľadom
na
to,
že
dotknutú
osobu
na
tejto
adrese
nenašli,
uznesenie
odovzdali
do
rúk
jednej z osôb
poverených
riadením
dotknutého
charitatívneho
združenia.
Táto
osoba
vyhlásila,
že
CV
sa
na
danej
adrese
nachádzal
dva
dni
predtým a ubezpečila
políciu,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
vloží
do
osobnej
poštovej
schránky
CV.
22      Dňa
4. októbra
2022
bolo
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
doručené
certifikovanou
elektronickou
poštou
obhajcovi,
ktorého
si
určil
CV,
pretože
miesto
bydliska,
ktoré
uviedol
CV,
nebolo
na
tento
účel
vhodné.
23      Na
pojednávaní
zo
4. októbra
2022
vzhľadom
na
to,
že
obhajca
CV
sa
vzdal
svojho
plnomocenstva z dôvodu,
že
nevedel
CV
nájsť,
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
ustanovil
CV
iného
obhajcu
ex
offo.
24      Na
záver
tohto
pojednávania
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
nebolo
CV
doručené a v dôsledku
toho
vrátil
spis
kancelárii
súdu
na
opätovné
doručenie
tohto
uznesenia.
25      Z informácií,
ktoré
má
Súdny
dvor k dispozícii,
vyplýva,
že
30. decembra
2022
nadobudol
účinnosť
legislatívny
dekrét
č. 150 z 10. októbra
2022,
ktorý v celom
rozsahu
nahradil
pôvodný
článok 420‑bis
Trestného
poriadku
novým
ustanovením,
ktoré
stanovuje,
že v konaní
už
nemožno
pokračovať v neprítomnosti
dotknutej
osoby, s výnimkou
prípadu,
keď
sú
splnené
podmienky
stanovené v tomto
ustanovení,
najmä
ak
tejto
osobe
bolo
doručené
oznámenie o predvolaní
do
vlastných
rúk
alebo
do
rúk
osoby,
ktorú
výslovne
poverila
prevzatím
písomnosti,
alebo
ak
sa
výslovne
vzdala
práva
zúčastniť
sa
na
súdnom
konaní.
Okrem
toho
podľa
odseku
3
tohto
článku 420a
môže
byť
trestné
konanie
vedené
aj v neprítomnosti
dotknutej
osoby,
ak
bola
táto
osoba
na
úteku
alebo
sa
inak
dobrovoľne
vyhýbala
vedomosti o prebiehajúcom
konaní.
26      Na
pojednávaní
zo
17. januára
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
je
potrebné
vyhľadať
dotknutú
osobu,
keďže
nebolo
preukázané,
že
CV
skutočne
vedel o trestnom konaní
vedenom
proti
nemu.
27      Po
tomto
pojednávaní
sa
príslušníci
mestskej
polície v Ríme
neúspešne
pokúšali
zastihnúť
CV
tak
na
adrese,
ktorú
určil
ako
miesto
svojho
bydliska v Ríme,
ako
aj
telefonicky.
28      Na
pojednávaní z 13. júna
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
uviedol,
že
zo
správy
mestskej
polície v Ríme
vyplývalo,
že
CV
nebolo
možné
nájsť. Z tohto
dôvodu
nariadil,
aby
bol
dotknutý
hľadaný
na
adrese
jeho
bydliska,
teda
na
adrese
jeho
matky
na
Sicílii, s cieľom
doručiť
mu
kópiu
uznesenia o okamžitom
prejednaní veci a kópiu
zápisnice z pojednávania z 13. júna
2023 o preložení
pojednávania
na
23. októbra
2023.
29      Dňa
19. júna
2023
boli
tieto
dve
písomnosti
doručené
matke
CV s poznámkou
„matka
žijúca v spoločnej
domácnosti“ a to
napriek
tomu,
že
3. februára
2023
predložila
vyhlásenie o odchode
svojho
syna
zo
spoločnej
domácnosti a požiadala,
aby
bol
vyškrtnutý z jej
domácnosti,
tak
ako
to
bolo
zapísané v registri
obyvateľstva.
30      Na
pojednávaní
23. októbra
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
bolo
doručené
matke
žijúcej v spoločnej
domácnosti s CV a nariadil
pokračovanie
konania v neprítomnosti
CV, s tým,
že
bolo
jasne
preukázané,
že
CV
mal
skutočne
vedomosť o súdnom
konaní
vedenom
proti
nemu a že
jeho
neprítomnosť
na
pojednávaní
treba
považovať
za
jeho
dobrovoľné a vedomé
rozhodnutie
podľa
článku 420‑bis
ods. 3
Trestného
poriadku.
31      Rozsudkom z 23. októbra
2023
bol
CV
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov a troch
mesiacov a na
zaplatenie
peňažného
trestu
vo
výške
1 500
eur
ako
spolupáchateľ
trestných
činov
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže,
ktorých
sa
dopustil v Ríme.
32      Vzhľadom
na
to,
že
CV
nepodal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie,
tento
rozsudok
sa
stal
právoplatným
14. apríla
2024.
33      V nadväznosti
na
nariadenie
výkonu
predmetného
trestu,
ktoré
vydal
Pubblico ministero (prokuratúra)
11. októbra
2024,
bol
CV
zatknutý
príslušníkmi
justičnej
polície
19. novembra
2024.
34      Dňa
19. decembra
2024
podal
CV
podľa
článku 629‑bis
Trestného
poriadku
mimoriadny
opravný
prostriedok
na
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd Rím,
Taliansko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania, s návrhom
na
zrušenie
odsudzujúceho
rozsudku z 23. októbra
2023,
ktorý
sa
stal
právoplatným,
ako
je
uvedené v bode 32
tohto
rozsudku, a prípadne
začatie
nového
súdneho
konania
vo
veci
samej.
Na
podporu
svojho
opravného
prostriedku
uviedol,
že
bol
vyhlásený
za
neprítomného
pri
porušení
podmienok
stanovených v článku 420‑bis
Trestného
poriadku a že
nemohol
bez
svojho
zavinenia
podať
odvolanie,
keďže
sa
nikdy
skutočne
nedozvedel o konaní
vedenom
proti
nemu.
35      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
má
pochybnosti o zlučiteľnosti
článkov 420‑bis a 629‑bis
Trestného
poriadku,
ktoré
upravujú
záväzné
podmienky
potrebné
na
to,
aby
bolo
možné
stíhanú
osobu
súdiť v jej
neprítomnosti,
ako
aj
mimoriadny
opravný
prostriedok,
ktorý
má k dispozícii
odsúdená
osoba,
voči
ktorej
bolo
vydané
rozhodnutie v neprítomnosti, s právom
Únie.
36      Tento
súd
predovšetkým
po
prvé
uvádza,
že
tieto
vnútroštátne
ustanovenia
by
mohli
byť v rozpore s právami
obetí
trestných
činov
zaručenými
smernicou
2012/29.
37      V tejto
súvislosti
zdôrazňuje,
že
článok 629‑bis
Trestného
poriadku
priznáva
osobe,
ktorá
bola
odsúdená v neprítomnosti,
mimoriadny
opravný
prostriedok
uvedený v bode 34
tohto
rozsudku,
bez
toho,
aby
sa
obeti
predmetného
trestného
činu,
ktorá
nebola
účastníkom
adhézneho
konania v rámci
trestného
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
odsudzujúceho
rozsudku,
priznalo
právo
byť
informovaná o podaní
takéhoto
opravného
prostriedku
osobou
odsúdenou v neprítomnosti,
ani
právo
zúčastniť
sa
na
tomto
konaní
alebo
predložiť
pripomienky,
hoci
ide o konanie,
ktoré
môže
viesť k zrušeniu
tohto
odsudzujúceho
rozsudku
vydaného v neprítomnosti.
38      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
by
však
takýto
mimoriadny
opravný
prostriedok
mal
priamy a významný
vplyv
na
práva a záujmy
obete,
keďže
by
mohol
viesť k začatiu
nového
konania
vo
veci
samej, a tým
ju
vystaviť
riziku
sekundárnej a opakovanej
viktimizácie,
keďže
by
viedol k tomu,
že
sa
znovu
zúčastní
na
celom
konaní,
avšak
bez
toho,
aby
mala
možnosť
namietnuť
voči
opravnému
prostriedku,
ktorý
takto
podala
odsúdená
osoba.
39      Tento
súd
okrem
toho
zdôrazňuje,
že
vzhľadom
na
to,
že
články 6,
10 a 18
smernice
2012/29,
ktoré
zakotvujú
právo
obete
byť
informovaná a byť
vypočutá,
odkazujú
na
trestné
konanie
ako
celok,
táto
smernica
neumožňuje
členským
štátom
vylúčiť
obeť z konania,
ktoré
podobne
ako
konanie
stanovené v článku 629‑bis
Trestného
poriadku
môže
viesť k úplnému
zrušeniu
odsudzujúceho
rozsudku
vydaného v neprítomnosti a uloženiu
povinnosti
začať
nové
konanie
vo
veci
samej.
Uvedený
súd
sa
preto
domnieva,
že
neexistencia
akejkoľvek
formy
informovania
alebo
oznámenia v prospech
obete
trestného
činu, a teda
akejkoľvek
možnosti
vypočuť
túto
obeť v rámci
takéhoto
mimoriadneho
opravného
prostriedku,
vyplývajúca z tohto
vnútroštátneho
ustanovenia,
by
viedla k porušeniu
práv
stanovených v článkoch 6,
10 a 18
uvedenej
smernice.
40      Po
druhé
predkladajúci
vnútroštátny
súd
má
tiež
pochybnosti o zlučiteľnosti
článkov 420‑bis a 629‑bis
Trestného
poriadku,
tak
ako
ich
vykladá
Corte suprema di
cassazione (Kasačný
súd,
Taliansko),
so
smernicou
2016/343.
41      V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
najmä
zo
znenia
odseku
3
článku 420‑bis
Trestného
poriadku v spojení s článkom 629‑bis
tohto
poriadku
vyplýva,
že
zrušenie
odsudzujúceho
rozsudku
vydaného v neprítomnosti,
ktorý
sa
stal
právoplatným,
nemožno
dosiahnuť v prípade
uvedenom v tomto
odseku
3 a pripomenutom v bode 25
tohto
rozsudku,
ak
sa
preukáže,
že
obžalovaná
osoba
„sa
inak
dobrovoľne
vyhýbala
vedomosti“ o trestnom
konaní
vedenom
proti
nej.
42      Tento
súd
spresňuje,
že
vnútroštátna
judikatúra
vykladá
tieto
ustanovenia v tom
zmysle,
že
dobrovoľnosť
vyhýbania
sa,
zo
strany
obžalovanej
osoby,
vedomosti o trestnom
konaní
začatom
proti
nej
nemožno
predpokladať
na
základe
nepriamych
dôkazov
alebo
objektívneho
správania
tejto
osoby,
ktoré
preukazujú,
že
táto
osoba
vedome
akceptuje
riziko,
že
sa
nedozvie o konaní.
Takéto
správanie
totiž
možno
preukázať
len
predložením
priameho
dôkazu,
čo
by
de
facto znamenalo
vyžadovať
výslovné
vyhlásenie
obžalovaného,
že
sa
dobrovoľne
chcel
vyhnúť
informáciám o uvedenom
konaní.
43      Keďže
je
však
mimoriadne
ťažké
získať
takýto
priamy
dôkaz,
súd,
ktorý
rozhoduje o mimoriadnom
opravnom
prostriedku
podľa
článku 629‑bis
Trestného
poriadku,
by v praxi
musel
takmer
systematicky
zrušiť
odsudzujúci
rozsudok
vydaný v neprítomnosti, a to
aj v prípade,
keď
sa
preukáže,
že
správanie
obžalovaného
nepriamo,
ale s istotou
preukazuje
jeho
vôľu
vyhnúť
sa
informáciám o trestnom
konaní
začatom
voči
nemu,
alebo
ak
sa
preukáže
závažná
nedbanlivosť
pri
oznamovaní,
či
akceptovanie
rizika o nezískaní
informácií o tomto
konaní.
44      Tak
je
to
práve v rámci
sporu
vo
veci
samej,
keďže
CV
bol
zadržaný
príslušníkmi
justičnej
polície
pri
páchaní
viacerých
trestných
činov a bol
predvedený
pred
súd,
ale
na
základe
jeho
následného
správania
bolo
možné s veľkou
mierou
istoty
predpokladať,
že
nezíska
informácie o neskorších
aktoch
týkajúcich
sa
trestného
konania
začatého
proti
nemu,
čím
prejavil
svoju
vôľu
vyhnúť
sa
vedomosti o tomto
konaní.
45      V prípade
neexistencie
akéhokoľvek
priameho
dôkazu o takomto
úmysle
zo
strany
CV
však
články 420‑bis a 629‑bis
Trestného
poriadku,
tak
ako
ich
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
ukladajú
povinnosť
zrušiť
odsudzujúci
rozsudok
vydaný
voči
nemu v neprítomnosti.
46      V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
po
prvé
tvrdí,
že
tento
výklad
vnútroštátnych
ustanovení
by
najmä
mohol
byť v rozpore
so
zásadami
vyplývajúcimi z rozsudku z 13. februára
2020,
Specializirana prokuratura (Pojednávanie v neprítomnosti
obvinenej
osoby)
(C‑688/18,
EU:C:2020:94), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
podľa
článkov 8 a 9
smernice
2016/343
právo
na
nové
súdne
konanie
nie
je
automaticky
priznané,
ak
neprítomnosť
obvinenej
osoby
vyplýva z vedomej
voľby,
ktorú
možno
vyvodiť
aj z objektívnych
okolností
danej
veci.
47      Po
druhé
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že z rozsudku
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva z 1. marca 2006,
Sejdovic v. Taliansko
(CE:ECHR:2006:0301JUD005658100),
ktorý
sa
týka
článku 6
EDĽP,
vyplýva,
že
treba
zabezpečiť
ochranu
dotknutej
osoby,
ktorá
nevedela o existencii
trestného
konania
začatého
proti
nej z dôvodov,
ktoré
jej
nemožno
pripísať, a ktorá
bola z tohto
dôvodu
zbavená
možnosti
zúčastniť
sa
na
konaní a uplatniť
svoje
právo
na
obhajobu.
48      Podľa
neho
však
tento
rozsudok
nemožno
vykladať
ani
použiť
ako
rozsudok
zakladajúci
všeobecné a bezpodmienečné
práva
na
začatie
nového
konania
vo
veci
samej
vo
všetkých
prípadoch,
keď
bol
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v neprítomnosti
obvinenej
osoby. V takej
situácii
totiž
právo
na
začatie
nového
konania
nie
je
koncipované
ako
absolútne
právo,
ale
ako
nástroj
určený
na
zabezpečenie
spravodlivého
konania.
Uvedený
rozsudok
preto
nemôže
ani
legitimizovať
správania
umožňujúce
obvinenej
osobe
vyhnúť
sa
vedomosti o trestnom
konaní
začatom
proti
nej,
ani
zmeniť
právo
na
začatie
nového
konania
na
mechanizmus,
ktorý
by
mohol
odmeniť
obchádzajúce
stratégie
tejto
osoby,
jej
zavinenú
nečinnosť
alebo
vedomé
prijatie
rizika,
že
nezíska
písomnosti o úkonoch,
ktoré
sa
jej
týkajú, s rizikom
podporovania
štrukturálneho
rizika
zneužívania
práva
na
obhajobu,
ktoré
je
zakázané
podľa
článku 17
EDĽP. V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pripomína,
že
práva
priznané
týmto
dohovorom, v prejednávanej veci
právo
na
spravodlivý
proces,
tak
ako
je
zakotvené v jeho
článku 6,
nemožno
využívať
spôsobom,
ktorý
by
skresľoval
ich
funkciu a ohrozil
práva
iných
osôb,
ako
aj
všeobecný
záujem
na
riadnom
výkone
spravodlivosti.
49      V prejednávanej veci
by
však
predmetné
vnútroštátne
ustanovenia,
tak
ako
sú
vykladané
vo
vnútroštátnej
judikatúre,
mali
za
následok
podnecovanie
obvinenej
osoby k oportunistickému
správaniu,
ktoré
by
mohlo
spadať
pod
hrubú
nedbanlivosť
alebo
stratégiu
obchádzania, a teda
viesť k zneužitiu
mimoriadneho
opravného
prostriedku
smerujúceho k zrušeniu
odsudzujúceho
rozsudku
vydaného v neprítomnosti,
ktorý
sa
stal
právoplatným.
50      Okrem
toho
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
takýto
systém
by
mal
dôsledky
zo
systémového
hľadiska,
zasahovaním
do
verejného
záujmu
na
odhaľovaní
trestných
činov, a to
tým
skôr,
že
tento
mimoriadny
opravný
prostriedok
neprerušuje
maximálnu
premlčaciu
lehotu,
takže
odsúdená
osoba
by
mala
prospech z mechanizmu,
ktorý
by
mohol v konečnom
dôsledku
viesť k zániku
predmetného
trestného
činu.
Práva
obete
by
boli
tiež
priamo
dotknuté a obeť
by
bola
zbytočne
sekundárne a opakovane
viktimizovaná.
51      Za
týchto
podmienok
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa
články 6,
10 a 18
smernice
[2012/29]
vykladať s ohľadom
na
články 47 a 54
[Charty] a články 6 a 17
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv
ako
celok v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
akú
predstavuje
článok 629‑bis
talianskeho
Trestného
poriadku,
ktorá v rámci
konania o zrušenie
rozsudku,
ktoré
môže
viesť k zrušeniu
právoplatného
odsudzujúceho
rozsudku a k potrebe
nového
konania
vo
veci
samej,
nestanovuje
vo
vzťahu k obeti
trestného
činu,
ktorá
nie
je
účastníkom
adhézneho
konania,
nijakú
formu
informovania,
oznámenia
alebo
účasti?
2.      Majú
sa
články 8 a 9
smernice
[2016/343]
vykladať s ohľadom
na
články 47 a 54
[Charty] a články 6 a 17
[EDĽP]
ako
celok v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
akú
predstavujú
články 420‑bis a 629‑bis
talianskeho
Trestného
poriadku,
ktorá
umožňuje
zrušenie
odsudzujúceho
rozsudku v prípade,
ak
obžalovaný
uvedie,
že
nemal
skutočnú
vedomosť o súdnom
konaní, a to v časti, v ktorej
takáto
právna
úprava
stanovuje,
že z hrubej
nedbanlivosti
obžalovaného
alebo z vedomého
prijatia
rizika,
že
mu
nebudú
doručené
písomnosti,
ktoré
vyplývajú z objektívneho
konania a z nepriamych
dôkazov,
nemožno
vyvodiť
jeho
dobrovoľné
vyhýbanie
sa
informáciám o konaní?“
O návrhu na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania
52      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
navrhol,
aby
bol
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prejednaný v naliehavom
prejudiciálnom
konaní
upravenom v článku 23a
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie a v článku 107
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
53      Z týchto
ustanovení
vyplýva,
že
uplatnenie
tohto
konania
podlieha
dvom
kumulatívnym
podmienkam.
Na
jednej
strane
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
musí
vyvolávať
otázky
výkladu
týkajúce
sa
priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti,
ktorý
je
upravený v hlave V tretej
časti
Zmluvy o FEÚ.
Na
druhej
strane
okolnosti
sporu
vo
veci
samej,
tak
ako
ich
opísal
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
musia
byť
charakterizované
existenciou
naliehavej
situácie.
54      Pokiaľ
ide o prvú
podmienku,
treba
uviesť,
že
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
smerníc
2012/29 a 2016/343,
ktoré
patria
do
oblastí
uvedených v hlave V tretej
časti
Zmluvy o FEÚ
týkajúcej
sa
priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti. V súlade s článkom 23a
prvým
odsekom
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie a článkom 107
ods. 1
rokovacieho
poriadku
teda
tento
návrh
môže
byť
prejednaný v naliehavom
prejudiciálnom
konaní.
55      Pokiaľ
ide o druhú
podmienku,
táto
podmienka
je
splnená
najmä
vtedy,
ak
dotknutá
osoba v spore
vo
veci
samej
je v súčasnosti
pozbavená
slobody a jej
ponechanie
vo
väzbe
závisí
od
rozhodnutia
Súdneho
dvora,
keďže
odpoveď
Súdneho
dvora
na
položené
otázky
by
mohla
viesť k jej
okamžitému
prepusteniu,
pričom
je
nutné
spresniť,
že
situáciu
dotknutej
osoby
je
potrebné
posudzovať
ku
dňu
preskúmania
návrhu,
ktorým
sa
požaduje,
aby
bol
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prejednaný v naliehavom
konaní
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 28. júla
2016,
JZ, C‑294/16
PPU,
EU:C:2016:610,
bod 29; z 19. septembra
2018,
Milev, C‑310/18
PPU,
EU:C:2018:732,
body 35 a 36,
ako
aj
zo
4. septembra
2025,
Adrar, C‑313/25
PPU,
EU:C:2025:647,
bod 34 a citovaná
judikatúra).
56      Pokiaľ
ide o prejednávanú vec, v prvom
rade z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
CV
je
zadržaný a v súčasnosti
vykonáva
trest
odňatia
slobody,
ktorý
mu
bol
uložený v neprítomnosti
rozsudkom z 23. októbra
2023,
ktorý
nadobudol
právoplatnosť
14. apríla
2024.
57      V druhom
rade v odpovedi
na
žiadosť
Súdneho
dvora o vysvetlenie
adresovanú
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
podľa
článku 101
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
tento
súd v podstate
uviedol,
že
ak
by
vzhľadom
na
odpoveď
Súdneho
dvora
na
svoje
otázky
mal
uplatniť
konanie
stanovené v článku 629‑bis
Trestného
poriadku
týkajúce
sa
zrušenia
odsudzujúcich
rozhodnutí,
ktoré
sa
stali
právoplatnými a vyhovieť
mimoriadnemu
opravnému
prostriedku,
ktorý
podal
CV,
CV
by
bol
prepustený
na
slobodu
až
do
prípadného
nového
súdneho
konania.
58      Za
týchto
podmienok
štvrtá
komora
Súdneho
dvora
9. februára
2026
po
vypočutí
generálneho
advokáta
vyhovela
návrhu
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu,
aby
sa
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prejednal v naliehavom
prejudiciálnom
konaní.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
59      Na
úvod
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry v rámci
postupu
spolupráce
medzi
vnútroštátnymi
súdmi a Súdnym
dvorom
zavedeného
článkom 267 ZFEÚ
prináleží
Súdnemu
dvoru
poskytnúť
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
užitočnú
odpoveď,
ktorá
mu
umožní
rozhodnúť
prejednávaný spor. Z tohto
pohľadu
Súdnemu
dvoru
prináleží v prípade
potreby
preformulovať
otázky,
ktoré
sú
mu
položené.
Súdnemu
dvoru v tejto
súvislosti
prináleží,
aby
zo
všetkých
informácií,
ktoré
poskytol
predkladajúci
vnútroštátny
súd, a najmä z odôvodnenia
jeho
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
vybral
tie
prvky
práva
Únie,
ktoré
si
vyžadujú
výklad
so
zreteľom
na
predmet
sporu
(rozsudky z 29. novembra
1978,
Redmond,
83/78,
EU:C:1978:214,
bod 26; z 28. novembra
2000,
Roquette Frères, C‑88/99,
EU:C:2000:652,
bod 18,
ako
aj z 29. januára
2026,
Keladis I a Keladis II, C‑72/24 a C‑73/24,
EU:C:2026:51,
bod 154).
60      Okrem
toho
treba
pripomenúť,
že
článok 47
Charty
zabezpečuje v práve
Únie
ochranu
priznanú
článkom 6
ods. 1 a článkom 13
EDĽP,
preto
je
namieste
odkázať
výlučne
na
prvé
uvedené
ustanovenie
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
16. mája
2017,
Berlioz Investment Fund, C‑682/15,
EU:C:2017:373,
bod 54 a citovanú
judikatúru).
Rovnako,
keďže
článok 54
Charty
stanovuje
podobne
ako
článok 17
EDĽP
zákaz
zneužívania
práv,
treba
odkázať
výlučne
na
prvé
uvedené
ustanovenie.
61      Pokiaľ
ide v prejednávanej veci o otázku,
za
akých
podmienok
možno
správanie
osoby
obvinenej a následne
odsúdenej v neprítomnosti
považovať
za
zneužívajúce v zmysle
článku 54
Charty v spojení s článkom 47
Charty,
treba
konštatovať,
že
táto
otázka
nesúvisí s právami
obete v trestnom
konaní, a preto
sa
ňou
treba
zaoberať v rámci
druhej
prejudiciálnej
otázky.
62      Za
týchto
podmienok
sa
treba
domnievať,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
svojou
prvou
otázkou v podstate
pýta,
či
sa
články 6,
10 a 18
smernice
2012/29 v spojení s článkom 47
Charty
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá v prípade,
že
obeť
trestného
činu
nebola
účastníkom
adhézneho
konania
podľa
vnútroštátneho
práva v trestnom
konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
odsudzujúceho
rozhodnutia v neprítomnosti a ktoré
nadobudlo
právoplatnosť,
nestanovuje v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku
podaného
odsúdenou
osobou,
ktorým
sa
domáha
zrušenia
uvedeného
rozhodnutia z dôvodu,
že
toto
rozhodnutie
nemohlo
byť
prijaté v jej
neprítomnosti, a prípadne
začatia
nového
konania
vo
veci
samej,
ani
povinnosť
informovať
túto
obeť o podaní
tohto
mimoriadneho
opravného
prostriedku,
ani
možnosť
uvedenej
obete
zúčastniť
sa
na
tomto
konaní.
63      Z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že na
účely
výkladu
ustanovenia
práva
Únie
treba
zohľadniť
tak
jeho
znenie a cieľ,
ako
aj
kontext,
do
ktorého
toto
ustanovenie
patrí, a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
súčasťou [pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 1. augusta
2025,
Galerie Karsten Greve, C‑433/24,
EU:C:2025:600,
bod 31 a citovanú
judikatúru,
ako
aj z 18. decembra
2025,
E. (Započítanie
pohľadávok), C‑481/24,
EU:C:2025:996,
bod 29 a citovanú
judikatúru].
64      V tejto
súvislosti
treba
na
úvod
uviesť,
že
podľa
článku 1
ods. 1
prvého
pododseku smernice
2012/29
je
účelom
tejto
smernice
zabezpečiť,
aby
sa
obetiam
trestných
činov
poskytli
náležité
informácie,
podpora a ochrana a aby
sa
im
umožnilo
zúčastniť
sa
na
trestnom
konaní.
65      Pokiaľ
ide v prvom
rade o právo
obete
na
získanie
informácií,
článok 6
ods. 1
tejto
smernice
vymenúva
informácie
týkajúce
sa
trestného
konania
začatého v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
obeti,
ktoré
má
obeť
právo
získať
pod
podmienkou,
že o to
požiada.
Toto
ustanovenie
uvádza,
že
členské
štáty
zaistia,
aby
bola
obeť
bez
zbytočného
odkladu poučená o svojom
práve
získať
informácie o akomkoľvek
rozhodnutí
prerušiť
alebo
zastaviť
vyšetrovanie
alebo
nestíhať
páchateľa
trestného
činu,
ako
aj o čase a mieste
súdneho
pojednávania a povahe
obvinení
voči
páchateľovi
trestného
činu.
66      V prejednávanej veci
však
treba
konštatovať,
že
informácie
uvedené v článku 6
ods. 1
smernice
2012/29
nijako
nesúvisia s predmetom
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej. Z toho
vyplýva,
že
cieľom
uvedeného
odseku
1
nie
je
priznať
obeti
právo
byť
informovaný o podaní
takéhoto
mimoriadneho
opravného
prostriedku.
67      Odsek
2
tohto
článku 6
stanovuje,
že
členské
štáty
zaistia,
aby
obete
boli
„v súlade
so
svojím
postavením v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva“
bez
zbytočného
odkladu
poučené o svojom
práve
na
informácie
uvedené v tomto
odseku
2 o trestnom
konaní
začatom v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
nim a aby
sa
im
na
ich
žiadosť
poskytli
tieto
informácie.
Uvedený
článok 6
ods. 2
odkazuje v tejto
súvislosti v písmene
a)
na
akýkoľvek
konečný
rozsudok v súdnom
konaní a v písmene
b)
na
informácie,
ktoré
obeti
umožnia
„zistiť
stav
trestného
konania“,
okrem
výnimočných
prípadov,
keď
by
takýmto
oznámením
mohol
byť
ohrozený
riadny
priebeh
veci.
68      Zo
znenia
článku 6
smernice
2012/29
teda
vyplýva,
že
právo
obete
získať
informácie
uvedené v jeho
odseku
2
závisí
od
právneho
postavenia,
ktoré
jej
priznáva
vnútroštátne
právo v rámci
tohto
konania,
takže
členské
štáty
nie
sú
povinné
informovať
obeť o jej
práve
získať
tieto
informácie,
ani
jej
poskytnúť
uvedené
informácie,
ak
to
nie
je v súlade s uvedeným
postavením.
69      Tento
výklad
je
podporený
posúdením
kontextu,
do
ktorého
patrí
tento
článok 6.
70      Konkrétne
odôvodnenie
20
tejto
smernice
spresňuje,
že
postavenie
obetí v systéme
trestného
súdnictva a to,
či
sa
môžu
aktívne
zúčastňovať
na
trestnom
konaní,
sa v členských
štátoch
líši v závislosti
od
vnútroštátneho
systému a je
určené
viacerými
kritériami
uvedenými v tomto
odôvodnení, a že
prináleží
členským
štátom
stanoviť,
ktoré z týchto
kritérií
sa
uplatňuje
na
stanovenie
rozsahu
práv
ustanovených v tejto
smernici,
ak
sa
odkazuje
na
postavenie
obete v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva.
Medzi
tieto
kritériá
patrí
najmä
kritérium
týkajúce
sa
otázky,
či
vnútroštátny
systém
priznáva
obeti
právne
postavenie
účastníka
trestného
konania.
71      Okrem
toho
sa
zdá,
že
uvedený
výklad
je
tiež v súlade s účelom
sledovaným
článkom 6
smernice
2012/29,
keďže
odôvodnenie
26
tejto
smernice
spresňuje,
že
cieľom
práva
na
získanie
informácií o aktuálnom
stave
konania
je
umožniť
obetiam
informovane
sa
rozhodnúť o ich
„účasti“
na
tomto
konaní.
72      V tejto súvislosti treba uviesť že návrh Európskej komisie smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov [COM(2011) 275 final] v rovnakom zmysle spresňuje, že účelom článkov, ktoré sa nachádzajú v kapitole II smernice 2012/29, medzi ktorými je aj jej článok 6, „je zaistiť, aby obete získali dostatočné informácie vo forme, ktorú dokážu pochopiť, aby boli schopné v plnej miere využiť svoje práva a aby mali pocit, že sa s nimi zaobchádza s rešpektom“ a že „obetiam by mali byť dostupné dostatočne podrobné informácie, aby sa mohli informovane rozhodnúť, či sa na konaní zúčastnia, ako aj o prístupe k ich právam, najmä pri rozhodovaní v otázke podania žiadosti o preskúmanie rozhodnutia nezačať trestné stíhanie“.
73      V prejednávanej veci
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta
na
neinformovanie
obete,
ktorá
nebola
účastníkom
adhézneho
konania v rámci
trestného
konania,
ktoré
viedlo k odsúdeniu
osoby v neprítomnosti, o podaní
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
touto
odsúdenou
osobou.
Ako
vyplýva z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
takýto
opravný
prostriedok
sa
snaží
dosiahnuť
zrušenie
tohto
právoplatného
odsudzujúceho
rozhodnutia z dôvodu,
že
nemohlo
byť
prijaté v neprítomnosti, a prípadne
opätovné
prejednanie veci
samej.
74      V tejto
súvislosti
sa
treba
domnievať,
že
na
informácie
týkajúce
sa
podania
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
sa
môže
vzťahovať
článok 6
ods. 2 písm. b)
smernice
2012/29,
ktorý
odkazuje
na
„stav
trestného
konania“,
pokiaľ
na
jednej
strane
predmetné
trestné
konanie
bolo
začaté v nadväznosti
na
oznámenie
trestného
činu
spáchaného
voči
obeti v zmysle
tohto
ustanovenia, a na
druhej
strane
právo
obete
na
získanie
takýchto
informácií,
ak o ne požiada,
je v súlade s postavením,
ktorá
sa
jej
priznáva
vo
vnútroštátnom
systéme
trestného
súdnictva.
75      Z toho
vyplýva,
že
článok 6
ods. 2 písm. b)
tejto
smernice
nevyžaduje,
aby
vo
vnútroštátnom
systéme,
ktorý
stanovuje
pre
obeť
možnosť
byť
účastníkom
adhézneho
konania,
bola
táto
obeť
informovaná o takom
opravnom
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
pokiaľ
nie
je
účastníkom
konania
podľa
vnútroštátneho
práva z dôvodu,
že
nebola
účastníkom
adhézneho
konania.
76      Treba
však
ešte
zdôrazniť,
že
touto
analýzou
nie
sú
dotknuté
práva
obete
získať
informácie o prípadnom
prepustení
na
slobodu
osoby,
ktorá
bola
pôvodne
odsúdená v neprítomnosti, v súlade s odsekmi
5 a 6
článku 6
smernice
2012/29.
77      Okrem
toho
treba
tiež
pripomenúť,
že
ako
sa
uvádza v odôvodnení
11
smernice
2012/29,
táto
smernica
ustanovuje
minimálne
pravidlá a členské
štáty
môžu
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
78      Pokiaľ
ide v druhom
rade o právo
obete
byť
vypočutá v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
článok 10
smernice
2012/29 v odseku
1
stanovuje,
že
členské
štáty
zaistia
možnosť
vypočutia
obete
počas
trestného
konania a umožnia
obeti
predložiť
dôkazy.
Toto
ustanovenie
tak
všeobecne
stanovuje
právo
obete
byť
vypočutá
„počas
trestného
konania“,
avšak
bez
toho,
aby
sa
vyžadovalo,
aby
bola
vypočutá v každej
fáze
tohto
konania.
79      Odsek
2
tohto
článku 10
spresňuje,
že
procesné
pravidlá,
podľa
ktorých
môže
byť
obeť
vypočutá
počas
trestného
konania a môže
predložiť
dôkazy,
sa
stanovia
vo
vnútroštátnom
práve.
80      Zo
znenia
odseku
1 v spojení s odsekom
2
článku 10
smernice
2012/29
tak
vyplýva,
že
prináleží
členským
štátom,
aby
vo
svojom
vnútroštátnom
práve
spresnili, v akom
štádiu
konania
je
obeť
vypočutá.
81      Pokiaľ
ide o účel
sledovaný
týmto
článkom 10, z návrhu
smernice
vypracovaného
Komisiou
uvedeného v bode 72 tohto rozsudku vyplýva, že účelom práva byť vypočutý je zabezpečiť, aby obete mali možnosť počas trestného konania predložiť prvotné a doplňujúce informácie, názory alebo dôkazy. Tento návrh okrem toho spresňuje, že „úprava presného rozsahu tohto práva je ponechaná na vnútroštátne právne normy a môže siahať od základných práv na komunikáciu s príslušným orgánom a predloženie dôkazov až po rozsiahlejšie práva ako napríklad právo na zohľadnenie dôkazov, právo na zaistenie prijatia predložených dôkazov alebo právo zasiahnuť počas súdneho konania“.
82      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
účelom
práva
byť
vypočutý
zakotveného v článku 10
smernice
2012/29
je
umožniť
obeti
zúčastniť
sa
na
konaní
týkajúcom
sa
trestného
činu,
ktorý
bol
voči
nej
spáchaný, a predovšetkým
umožniť
jej
prispieť k preukázaniu
relevantných
skutkových
okolností,
ako
aj k zhromažďovaniu
dôkazov v súvislosti s údajným
trestným
činom a ujmou,
ktorú
utrpela.
83      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
pritom
vyplýva,
že v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
možno
položiť
len
procesné
otázky
skutkovej
povahy
týkajúce
sa
okolností,
za
ktorých
bola
vyhlásená
neprítomnosť
obvinenej
osoby.
Zdá
sa
teda,
že
tieto
otázky
nesúvisia s podstatou
sporu,
ktorý
sa
týka
údajného
trestného
činu a prípadnej
ujmy
spôsobenej
obeti.
Treba
preto
konštatovať,
že v rámci
tohto
opravného
prostriedku
ide
len o procesné
práva
odsúdenej
osoby,
najmä o jej
právo
na
spravodlivý
proces a jej
právo
na
obhajobu,
takže
práva
obete,
ktorá
nie
je
účastníkom
adhézneho
konania,
nie
sú
priamo
dotknuté
konaním
týkajúcim
sa
tohto
opravného
prostriedku.
84      Z toho
vyplýva,
že
článok 10
smernice
2012/29
nevyžaduje,
aby
bola
obeť
vypočutá v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej.
85      Ako
je
spresnené v bode 77
tohto
rozsudku,
takýmto
výkladom
však
nie
je
dotknuté
právo
členských
štátov
rozšíriť
práva
definované v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyšší
stupeň
ochrany.
86      V treťom
rade,
pokiaľ
ide o otázku,
či
by
na
základe
článku 18
smernice
2012/29
mohla
mať
obeť
právo
byť
informovaná o mimoriadnom
opravnom
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej, a byť
tiež
vypočutá v rámci
tohto
konania,
treba
konštatovať,
že
zo
znenia
tohto
článku
vyplýva,
že
ochranné
opatrenia,
ktoré
stanovuje,
majú
zabezpečiť
„ochranu
obetí a ich
rodinných
príslušníkov
pred
sekundárnou a opakovanou
viktimizáciou,
zastrašovaním a pomstou
vrátane
ochrany
pred
rizikom
emocionálnej
alebo
psychickej
ujmy
spôsobenej
obetiam a na
ochranu
ich
dôstojnosti
počas
výsluchu a svedeckej
výpovede“.
87      Opatrenia
určené
na
predchádzanie
sekundárnej
viktimizácii však
nemožno
samé
osebe
chápať
tak,
že
obeti
môžu
priznať
právo
zúčastniť
sa
na
takom
konaní, o aké
ide
vo
veci
samej, s jediným
cieľom
zabrániť
novému
súdnemu
konaniu,
ani
právo
byť
vypočutá v rámci
takéhoto
konania.
88      Okrem
toho
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
zo
znenia
článku 18
smernice
2012/29
nevyplýva,
že
normotvorca
Únie
stanovil
medzi
opatreniami,
ktoré
majú
chrániť
obeť
trestného
činu,
obmedzenie
len
na
jej
jediný
výsluch
počas
súdneho
konania
(rozsudok z 29. júla
2019,
Gambino a Hyka, C‑38/18,
EU:C:2019:628,
bod 51).
89      Okrem
toho
článok 18
smernice
2012/29
priznáva
obeti
právo
na
ochranu
„bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
právo
na
obhajobu“. V rovnakom
zmysle
odôvodnenie
58
tejto
smernice
stanovuje,
že
rozsah
primeraných
ochranných
opatrení
počas
trestného
konania
pre
obete,
ktoré
boli
označené
za
zraniteľné
voči
sekundárnej a opakovanej
viktimizácii,
zastrašovaniu a pomste,
by
sa
mal
určiť
„bez
toho,
aby
boli
dotknuté
práva
na
obhajobu, a v súlade
so
zásadami
voľnej
úvahy
justičných
orgánov“
(rozsudok z 29. júla
2019,
Gambino a Hyka, C‑38/18,
EU:C:2019:628,
bod 52).
90      Z toho
vyplýva,
že
článok 18
smernice
2012/29 v zásade
nebráni
tomu,
aby
bola
obeť
trestného
činu
opätovne
vypočutá v rámci
nového
konania,
ako
by
to
mohlo
byť v prípade,
ak
by
sa
odsudzujúce
rozhodnutie
malo
zrušiť v nadväznosti
na
konanie
stanovené v článku 629‑bis
Trestného
poriadku.
91      V dôsledku
toho
tento
článok 18
nemôže
byť
základom
iného
výkladu
článkov 6 a 10
smernice
2012/29,
než
je
výklad
uvedený v bodoch 75 a 84
tohto
rozsudku.
92      Pokiaľ
ide o článok 47
Charty,
ten
vo
svojom
prvom
odseku
zaručuje,
že
každý,
koho
práva a slobody
zaručené
právom
Únie
sú
porušené,
má
za
podmienok
ustanovených v tomto
článku
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
pred
súdom.
Zo
spisu
však
nevyplýva,
že
by
obeť
bola
pozbavená
účinnej
súdnej
ochrany z dôvodu
neinformovania
alebo
nemožnosti
byť
vypočutá
počas
konania
týkajúceho
sa
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
za
podmienok
stanovených
smernicou
2012/29.
Zo
spisu
zároveň
nevyplýva,
že
by
bola
zbavená
tejto
súdnej
ochrany
práv,
ktoré
vyvodzuje z tejto
smernice.
Okrem
toho
treba
uviesť,
že v prípade,
keď
by
taký
opravný
prostriedok,
ako
je
ten, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
viedol k zrušeniu
napadnutého
odsudzujúceho
rozsudku,
zo
spisu
predloženého
Súdnemu
dvoru
vyplýva,
že
by
sa
začalo
nové
súdne
konanie.
93      Zo
všetkých
predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
na
prvú
otázku
treba
odpovedať
tak,
že
články 6,
10 a 18
smernice
2012/29 v spojení s článkom 47
Charty
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá v prípade,
že
obeť
trestného
činu
nebola
podľa
vnútroštátneho
práva
účastníkom
adhézneho
konania v rámci
trestného
konania,
ktoré
viedlo k prijatiu
odsudzujúceho
rozhodnutia
vydaného v neprítomnosti a ktoré
nadobudlo
právoplatnosť,
nestanovuje v rámci
mimoriadneho
opravného
prostriedku
podaného
odsúdenou
osobou,
ktorým
sa
domáha
zrušenia
uvedeného
rozhodnutia z dôvodu,
že
toto
rozhodnutie
nemohlo
byť
prijaté v jej
neprítomnosti, a prípadne
začatia
nového
konania
vo
veci
samej,
ani
povinnosť
informovať
túto
obeť o podaní
tohto
mimoriadneho
opravného
prostriedku,
ani
možnosť
uvedenej
obete
zúčastniť
sa
na
konaní
týkajúcom
sa
daného
opravného
prostriedku.
O druhej otázke
94      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
články 8 a 9
smernice
2016/343 v spojení s článkami 47 a 54
Charty
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
tak,
ako
ju
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
ukladá
vnútroštátnemu
súdu v prípade
neexistencie
priameho
dôkazu o tom,
že
osoba
odsúdená v neprítomnosti
sa
úmyselne
vyhla
vedomosti o trestnom
konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
odsudzujúceho
rozhodnutia
voči
nej,
aby
vyhovel
opravnému
prostriedku
podanému
touto
osobou s cieľom
dosiahnuť
zrušenie
tohto
rozhodnutia,
ktoré
nadobudlo
právoplatnosť, z dôvodu,
že
nemohlo
byť
prijaté v jej
neprítomnosti, a prípadne
aby
bolo
nariadené
začatie
nového
konania
vo
veci
samej.
95      Na
úvod
treba
pripomenúť,
že
cieľom
smernice
2016/343
je v súlade s jej
článkom 1
stanoviť
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
určitých
skutočností v trestnom
konaní,
medzi
ktorými
„práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“.
Ako
to
výslovne
potvrdzuje
odôvodnenie
33
tejto
smernice,
toto
právo
je
neoddeliteľnou
súčasťou
základného
práva
na
spravodlivý
proces
(rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 31 a citovaná
judikatúra).
96      V tejto
súvislosti
článok 8
ods. 1
uvedenej
smernice
ukladá
členským
štátom
povinnosť
zabezpečiť, aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
byť
prítomné
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci.
97      Podľa
odseku
2
tohto
článku 8
však
členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti,
ak
sú
splnené
určité
podmienky.
Jeho
odsek
2
totiž
podmieňuje
túto
možnosť
podmienke,
aby v súlade s písmenom
a)
tohto
odseku
bola
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti,
alebo v súlade s písmenom
b)
tohto
odseku,
aby
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupoval
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
podozrivá
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.
98      Okrem
toho
odsek
3
uvedeného
článku 8
stanovuje,
že
rozhodnutie,
ktoré
bolo
prijaté v súlade s odsekom
2,
sa
môže
voči
dotknutej
podozrivej
alebo
obvinenej
osobe
vykonať.
99      Pokiaľ
ide o odsek
4
článku 8
smernice
2016/343,
ten
stanovuje,
že
ak
členské
štáty
umožňujú
viesť
súdne
konania v neprítomnosti
podozrivých
alebo
obvinených
osôb,
ale
nie
je
možné
splniť
podmienky
stanovené v odseku
2
tohto
článku 8,
pretože
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
nebolo
možné
napriek
primeranému
úsiliu
nájsť,
členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
rozhodnutie
sa i tak
môže
vyniesť a vykonať. V takom
prípade
členské
štáty
zabezpečia,
aby
vtedy,
keď
sú
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
informované o rozhodnutí,
najmä
pri
ich
zadržaní,
boli
tiež
informované o možnosti
napadnúť
toto
rozhodnutie a o ich
práve
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
opravný
prostriedok v súlade s článkom 9
tejto
smernice.
100    Okrem
toho
podľa
tohto
článku 9,
pokiaľ
trestné
konanie v neprítomnosti
začalo,
aj
keď
neboli
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2
tejto
smernice,
dotknutá
osoba
má
právo
„na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
zákonný
opravný
prostriedok,
ktorý
umožní
nové
posúdenie
skutkovej
podstaty
veci… a môže
viesť k zmene
pôvodného
rozhodnutia“.
101    V tejto
súvislosti a ako
bolo
uvedené v bode 95
tohto
rozsudku
vzhľadom
na
to,
že
„právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“
zakotvené v smernici
2016/343
tvorí
neoddeliteľnú
súčasť
základného
práva
na
spravodlivý
proces,
právo
na
nové
súdne
konanie,
tak
ako
je
stanovené v článku 9
tejto
smernice,
treba
tiež
považovať
za
právo
zúčastňujúce
sa
na
tomto
prvom
uvedenom
práve,
keďže
prispieva,
ako
to
zdôrazňuje
odôvodnenie
9
tejto
smernice, k posilneniu
jeho
ochrany.
102    Z článkov 8 a 9
tejto
smernice
však
vyplýva,
že
osoba
odsúdená v neprítomnosti
môže
byť
zbavená
práva
na
nové
súdne
konanie,
ak
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2
tejto
smernice (pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 33 a citovanú
judikatúru).
103     V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
písmená
a) a b)
článku 8
ods. 2
smernice
2016/343
sa
uplatňujú
alternatívne a že
každé z nich
stanovuje
dve
kumulatívne
podmienky, z ktorých
prvá,
ktorá
je
spoločná
pre
obe
písmená,
vyžaduje,
aby
bola
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. mája
2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 34).
104    Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora na
účely
určenia,
či
je
táto
prvá
podmienka
splnená, z odôvodnenia
38
tejto
smernice
vyplýva,
že
treba
venovať
osobitnú
pozornosť
jednak
snahe
orgánov
verejnej
moci
informovať
osobu
odsúdenú v neprítomnosti o súdnom
konaní v jej
veci a jednak
snahe
tejto
osoby
získať
informácie,
ktoré s tým
súvisia. V dôsledku
toho
sú
na
účely
tohto
posúdenia
relevantné
presné a objektívne
indície o tom,
že
dotknutá
osoba,
hoci
bola
úradne
informovaná o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vedela,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhýba
úradnému
doručeniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
tohto
konania, napríklad
vtedy,
keď
táto
osoba
zámerne
poskytla
nesprávnu
adresu,
alebo
sa
už
nenachádza
na
adrese,
ktorú
poskytla
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 35).
105    Súdny
dvor v tejto
súvislosti
spresnil,
že
osobu
odsúdenú v neprítomnosti
bude
možné
považovať
za
osobu,
ktorá
mala
dostatočné
informácie
na
to,
aby
sa
domnievala,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
najmä
ak
jej
bolo
doručené
uznesenie o vznesení
obvinenia,
ktorého
obsah,
pokiaľ
ide o vytýkané
skutky a ich
právnu
kvalifikáciu,
zodpovedá
obsahu
konečnej
obžaloby,
ktorá
bola
voči
nej
napokon
podaná.
Preto
ak
dotknutá
osoba
ušla
po
tom,
čo
jej
bolo
doručené
takéto
uznesenie o vznesení
obvinenia,
členské
štáty
môžu
konštatovať,
že
skutočnosť,
že
príslušné
orgány
včas
zaslali
úradný
dokument, v ktorom
je
uvedený
dátum a miesto
súdneho
konania,
na
adresu,
ktorú
táto
osoba
poskytla
počas
vyšetrovania
vo
veci, a predložený
dôkaz o tom,
že
tento
dokument
bol
skutočne
na
túto
adresu
doručený,
sú
rovnocenné s informovaním
uvedenej
osoby o dátume a mieste
súdneho
konania v zmysle
článku 8
ods. 2
smernice
2016/343, za
predpokladu,
že uvedené
orgány
okrem
toho
vynaložili
primerané
úsilie s cieľom
nájsť
uvedenú
osobu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 36 a 37).
106     Druhá
podmienka
vyžadovaná
na
to,
aby
osoba
odsúdená v neprítomnosti
mohla
byť
zbavená
práva
na
nové
súdne
konanie,
môže
byť
splnená
buď
vtedy,
keď
táto
osoba
bola v súlade s článkom 8
ods. 2 písm. a) a článkom 8
ods. 4
smernice
2016/343
včas
informovaná o dôsledkoch
neúčasti
na
súdnom
konaní v jej
veci,
alebo
ak
uvedenú
osobu
bolo
možné
podľa
článku 8
ods. 2 písm. b) a článku 8
ods. 4
tejto
smernice
považovať
za
zastúpenú
na
súdnom
konaní
splnomocneným
obhajcom,
ktorého
určila
sama
alebo
štát
(rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 38). V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
samotná
skutočnosť,
že
osobu
odsúdenú v neprítomnosti
obhajoval
počas
celého
súdneho
konania
vedeného v jej
neprítomnosti
advokát
ustanovený
ex
offo,
nepostačuje
na
splnenie
tejto
podmienky,
keďže
je
nevyhnutné,
aby
táto
osoba
určila
osobitne
obhajcu,
aby
ju
zastupoval v jej
neprítomnosti
na
súdnom
konaní
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 41,
59,
61 a 62).
107    Ak
sú
tieto
podmienky
splnené v takej
situácii, o akú
ide
vo
veci
samej,
smernica
2016/343
nebráni
tomu,
aby
dotknutý
členský
štát
odmietol
priznať
odsúdenej
osobe
právo
na
nové
súdne
konanie.
108    Pokiaľ
ide o prejednávanú vec, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
najmä v nadväznosti
na
rozsudok
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva z 1. marca 2006, Sejdovic v. Taliansko (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), vnútroštátny
právny
rámec
upravujúci
konanie v neprítomnosti a mimoriadny
opravný
prostriedok, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
najmä
články 420‑bis a 629‑bis
Trestného
poriadku,
tak
ako
ich
vykladá
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko), v podstate
vyžaduje,
aby v prípade
uvedenom v odseku
3
tohto
článku 420‑bis
bolo
právo
na
nové
konanie
vždy
priznané
odsúdenej
osobe,
ktorá
bola
súdená v neprítomnosti,
okrem
prípadu,
ak
sa
potvrdí
„priamy“
dôkaz o jej
„úmyselnom
vyhýbaní
sa“
vedomosti o trestnom
konaní
vedenom
proti
nej.
109    Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
by
takéto
požiadavky
mali
za
následok,
že
osoba,
ktorá
bola
odsúdená v neprítomnosti a ktorá
sa
dobrovoľne
vyhýbala
trestnému
konaniu
vedenému
proti
nej,
by
následne
mohla
dosiahnuť
zrušenie
odsudzujúceho
rozhodnutia a začatie
nového
konania
vo
veci
samej
takmer
automaticky,
keďže
priamy
dôkaz o tomto
„úmyselnom
vyhýbaní
sa“
by
bolo
prakticky
nemožné
predložiť.
110    Ako
však
vyplýva z judikatúry
pripomenutej v bode 104
tohto
rozsudku,
smernica
2016/343
nevyžaduje
takýto
priamy
dôkaz
na
účely
posúdenia
prvej
podmienky
uvedenej v článku 8
ods. 2
tejto
smernice,
ktorá
sa
týka
vedomosti
obvinenej
osoby o súdnom
konaní,
keďže
možno
zohľadniť
aj
prípadné
presné a objektívne
nepriame
dôkazy
preukazujúce,
že
hoci
bola
táto
osoba
oficiálne
informovaná o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vie,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
úmyselne
sa
vyhýba
oficiálnemu
doručeniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
tohto
súdneho
konania.
111    Rovnako,
podľa
bodu 99
rozsudku
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva z 1. marca 2006,
Sejdovic v. Taliansko
(ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100),
nemožno
vylúčiť,
že
niektoré
preukázané
skutočnosti
môžu
jednoznačne
preukázať,
že
obvinený
vie,
že
proti
nemu
prebieha
trestné
konanie a pozná
povahu a dôvod
obvinenia, a že
nemá v úmysle
zúčastniť
sa
na
súdnom
konaní
alebo
sa
chce
vyhnúť
trestnému
stíhaniu.
112    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že z článku 1
smernice
2016/343 v spojení s jej
odôvodnením
9
vyplýva,
že
účelom
tejto
smernice
je
stanoviť
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny v trestnom
konaní,
ako
aj
práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní, a nie
vykonať
komplexnú
harmonizáciu
trestného
konania
[pozri
analogicky
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
voči
obvinenému
odsunutému z územia), C‑420/20,
EU:C:2022:679,
bod 41 a citovaná
judikatúra].
113    V tejto
súvislosti,
ako
zdôrazňuje
jej
odôvodnenie
48,
uvedená
smernica
ponecháva
členským
štátom
možnosť
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
114    Smernica
2016/343
preto
nebráni
tomu,
aby
členské
štáty
rozšírili
právo
na
nové
súdne
konanie
aj
na
situácie, v ktorých
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2
tejto
smernice,
ani
tomu,
aby
posúdenie
úsilia,
ktoré
preukázala
obvinená
osoba
na
účely
získania
informácií
týkajúcich
sa
trestného
konania
vedeného
proti
nej,
bolo
založené
na
dôkazných
štandardoch,
podľa
ktorých
len
priamy
dôkaz
umožňuje
preukázať,
že
táto
osoba
sa
dobrovoľne
vyhýbala
tomuto
konaniu.
115    Pokiaľ
ide o články 47 a 54
Charty
týkajúce
sa
postupne
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces,
ako
aj
zákazu
zneužívania
práv,
ktoré
zodpovedajú
článkom 6 a 17
EDĽP,
tak
ako
ich
uvádza
predkladajúci
vnútroštátny
súd v rámci
svojej
druhej
otázky, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa v podstate
domnieva,
že
vnútroštátna
právna
úprava
dotknutá
vo
veci
samej,
tak
ako
ju
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
umožňuje
osobe
odsúdenej v neprítomnosti
zneužiť
na
úkor
obete
trestného
činu
svoje
právo
na
spravodlivý
proces
zaručené v článku 47
Charty,
pri
porušení
článku 54
Charty.
Pýta
sa
preto,
či
sa
články 8 a 9
smernice
2016/343 v spojení s týmito
článkami 47 a 54
Charty
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave.
116    V tejto
súvislosti
treba v prvom
rade
pripomenúť,
že z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
pokiaľ
má
tak
ako v prejednávanej veci
súd
členského
štátu
preskúmať
súlad
so
základnými
právami v prípade
vnútroštátneho
ustanovenia
alebo
opatrenia
vykonávajúceho
právo
Únie v zmysle
článku 51
ods. 1
Charty – v situácii,
keď
postup
členských
štátov
nie
je
úplne
upravený
právom
Únie – vnútroštátne
orgány a súdy
môžu
uplatniť
vnútroštátne
štandardy
ochrany
základných
práv,
ak
toto
uplatnenie
neohrozí
úroveň
ochrany
stanovenú
Chartou,
ako
ju
vykladá
Súdny
dvor,
ani
prednosť,
jednotnosť a účinnosť
práva
Únie
(rozsudky z 26. februára
2013,
Åkerberg Fransson, C‑617/10,
EU:C:2013:105,
bod 29, a z 24. júla
2023,
Lin, C‑107/23
PPU,
EU:C:2023:606,
bod 110 a citovaná
judikatúra).
117    V prejednávanej veci,
ako
vyplýva z bodov 112
až
116
tohto
rozsudku,
môžu
členské
štáty
uplatniť
vyššiu
úroveň
ochrany
práva
obvinenej
osoby
zúčastniť
sa
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
než
je
úroveň
vyžadovaná
právom
Únie,
čo
nemôže
ohroziť
úroveň
ochrany
stanovenú
Chartou,
ako
ju
vykladá
Súdny
dvor.
Okrem
toho
nič
zo
spisu,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
nenaznačuje,
že
by
táto
vyššia
úroveň
ochrany
stanovená
vnútroštátnym
právom
mohla
ohroziť
prednosť,
jednotnosť
alebo
účinnosť
práva
Únie.
118    V druhom
rade
podľa
článku 54
Charty
sa
žiadne
jej
ustanovenie
nesmie
vykladať
tak,
že
zahŕňa
právo
vyvíjať
činnosť
alebo
dopúšťať
sa
činov
zameraných
na
poškodenie
práv
alebo
slobôd
uznaných v tejto
Charte
alebo
na
ich
obmedzenie
vo
väčšom
rozsahu,
ako
je
ustanovený v tejto
Charte.
119    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
cieľom
článku 17
EDĽP v rozsahu, v akom
sa
týka
jednotlivcov,
je
zabrániť
im
odvolávať
sa
na
ustanovenia
Dohovoru
na
účely
konania,
ktorého
cieľom
je
narušenie
práv
alebo
slobôd
zakotvených v tomto
Dohovore.
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
spresnil,
že
toto
ustanovenie,
ktoré
má
teda
negatívny
rozsah
pôsobnosti,
naopak
nemožno
vykladať
a contrario tak,
že
zbavuje
fyzickú
osobu
základných
individuálnych
práv
zaručených
najmä v článkoch 5 a 6
EDĽP,
ktoré
zodpovedajú
článkom 47 a 48
Charty
(rozsudok
ESĽP,
17. marca 2009,
Ould Dah v. Francúzsko,
ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Ak
však
osoba
odsúdená v neprítomnosti,
odvolávajúc
sa
na
konanie
stanovené v článku 629‑bis
Trestného
poriadku,
podá
mimoriadny
opravný
prostriedok,
ktorým
sa
domáha
zrušenia
už
právoplatného
odsudzujúceho
rozhodnutia
vydaného v neprítomnosti, a vnútroštátny
súd s konštatovaním,
že
podmienky
stanovené v článku 420‑bis
Trestného
poriadku
neboli
počas
konania
splnené,
tomuto
opravnému
prostriedku
vyhovie,
táto
osoba
sa
odvoláva
na
svoje
právo
na
spravodlivý
proces,
ktoré
zahŕňa
právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
takže
sa
nezdá,
že
využitie
tohto
mimoriadneho
opravného
prostriedku
danou
osobou
je
zamerané
na
poškodenie
práv
alebo
slobôd
uznaných
Chartou
alebo
na
ich
obmedzenie
vo
väčšom
rozsahu,
ako
je
ustanovený v tejto
Charte, v zmysle
jej
článku 54.
121    Okrem
toho
vzhľadom
na
to,
že
podmienky
na
podanie
mimoriadneho
opravného
prostriedku, o aký
ide
vo
veci
samej,
stanovené
vo
vnútroštátnom
práve,
tak
ako
ho
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
majú
za
cieľ
zabezpečiť
obvinenej
osobe
vyššiu
úroveň
ochrany
práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
než
vyžaduje
právo
Únie,
táto
osoba,
ktorá
požíva
túto
vyššiu
úroveň
vnútroštátnej
ochrany,
nevykonáva
právo,
ktoré
jej
vyplýva z práva
Únie.
122    Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
treba
na
druhú
otázku
odpovedať
tak,
že
články 8 a 9
smernice
2016/343 v spojení s článkami 47 a 54
Charty
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá,
tak
ako
ju
vykladá
vnútroštátna
judikatúra,
ukladá
vnútroštátnemu
súdu v prípade
neexistencie
priameho
dôkazu o tom,
že
osoba
odsúdená v neprítomnosti
sa
dobrovoľne
vyhýbala
vedomosti o trestnom
konaní,
ktoré
viedlo k prijatiu
odsudzujúceho
rozhodnutia
voči
nej,
aby
vyhovel
opravnému
prostriedku
podanému
touto
osobou s cieľom
dosiahnuť
zrušenie
tohto
rozhodnutia,
ktoré
nadobudlo
právoplatnosť, z dôvodu,
že
nemohlo
byť
prijaté v jej
neprítomnosti, a prípadne
nariadenie
začatia
nového
konania
vo
veci
samej.
O trovách
123    Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(štvrtá
komora)
rozhodol
takto:
1.      Články 6, 10 a 18 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/29/EÚ z 25. októbra 2012, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov a ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2001/220/SVV, v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v prípade, že obeť trestného činu nebola podľa vnútroštátneho práva účastníkom adhézneho konania v rámci trestného konania, ktoré viedlo k prijatiu odsudzujúceho rozhodnutia vydaného v neprítomnosti a ktoré nadobudlo právoplatnosť, nestanovuje v rámci mimoriadneho opravného prostriedku podaného odsúdenou osobou, ktorým sa domáha zrušenia uvedeného rozhodnutia z dôvodu, že toto rozhodnutie nemohlo byť prijaté v jej neprítomnosti, a prípadne začatia nového konania vo veci samej, ani povinnosť informovať túto obeť o podaní tohto mimoriadneho opravného prostriedku, ani možnosť uvedenej obete zúčastniť sa na konaní týkajúcom sa daného opravného prostriedku.
2.      Články 8 a 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní v spojení s článkami 47 a 54 Charty základných práv
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá, tak ako ju vykladá vnútroštátna judikatúra, ukladá vnútroštátnemu súdu v prípade neexistencie priameho dôkazu o tom, že osoba odsúdená v neprítomnosti sa dobrovoľne vyhýbala vedomosti o trestnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu odsudzujúceho rozhodnutia voči nej, aby vyhovel opravnému prostriedku podanému touto osobou s cieľom dosiahnuť zrušenie tohto rozhodnutia, ktoré nadobudlo právoplatnosť, z dôvodu, že nemohlo byť prijaté v jej neprítomnosti, a prípadne nariadenie začatia nového konania vo veci samej.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
taliančina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.