62004CC0213_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Právne predpisy vydávané na úrovni rakúskych spolkových krajín upravujú problematiku dohľadu verejných orgánov pri nadobúdaní pozemkov. Za určitých okolností obmedzujú tieto normy nadobúdanie pozemkov na účely zriadenia sekundárneho bydliska.
2. Oberster Gerichtshof kladie v danej veci Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, v ktorej sa pýta, či odporuje článku 56 ES o voľnom pohybe kapitálu taká právna úprava nadobúdania pozemkov v spolkovej krajine Vorarlbersko, v zmysle ktorej nepredloženie požadovaného vyhlásenia v stanovenej lehote spôsobuje neplatnosť prevodu so spätnou účinnosťou.
Uplatniteľné právo Spoločenstva
3. Článok 56 ods. 1 ES stanovuje:
„V rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami.“
4. Článok 6 ods. 4 smernice 88/361(2) stanovuje:
„Existujúce vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa nákupu druhých [sekundárnych – neoficiálny preklad ] bydlísk zostávajú v platnosti dovtedy, kým Rada neprijme ďalšie ustanovenia v tejto oblasti v súlade s článkom 69 zmluvy. Týmito ustanoveniami nie je dotknutá uplatniteľnosť iných ustanovení práva spoločenstva.“ Článok 69 bol zrušený na základe Amsterdamskej zmluvy(3) . V čase jeho zrušenia neprijala Rada v tejto oblasti žiadne ďalšie právne predpisy.
Uplatniteľné vnútroštátne právo
5. Vorarlberg Grundverkehrsgesetz (Vorarlbergský zákon o prevode nehnuteľností, ďalej len „VGVG“) upravuje nadobúdanie nehnuteľností v spolkovej krajine Vorarlbersko.
6. V zmysle tohto zákona v jeho uplatniteľnom znení z roku 1969(4) (ďalej len „VGVG 1969“) sa na nadobudnutie nehnuteľného majetku cudzincami vyžadovalo povolenie príslušného orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností.
7. Neskoršia verzia tohto zákona, „VGVG 1993“(5), takýto súhlas vyžadovala v prípade nadobúdania zastavaného pozemku vo všeobecnosti.
8. V zmysle § 7 ods. 2 VGVG 1993 nadobúdanie zastavaných pozemkov na iné ako rekreačné účely nepodlieha povoleniu príslušného orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností, ak nadobúdateľ predloží písomné vyhlásenie, v ktorom okrem iného uvedie, že pozemok nenadobúda na rekreačné účely. § 2 ods. 6 definoval nadobudnutie nehnuteľnosti na rekreačné účely ako nadobudnutie nehnuteľnosti s cieľom zriadiť alebo využívať rekreačný objekt, a to zo strany nadobúdateľa alebo tretej osoby.
9. Podľa ďalšej verzie VGVG(6), ktorú budem ďalej označovať ako „VGVG 2000“, bolo právo na nadobúdanie zastavaného pozemku na základe písomného vyhlásenia bez toho, aby bolo potrebné získať príslušné povolenie, rozšírené na nadobudnutia pozemkov na rekreačné účely. V zmysle § 7 ods. 2 VGVG z roku 2000 musí nadobúdateľ vyhlásiť, že príslušný pozemok je zastavaný, že k nadobudnutiu došlo alebo nedošlo s cieľom zriadiť rekreačný objekt a že nadobúdateľ je rakúskym občanom alebo že spĺňa niektorú z podmienok uvedených v § 3.
10. § 3 ods. 1 stanovuje:
„V rozsahu, v akom to vyplýva z právnej úpravy na úrovni Európskej únie a s výhradou § 3 ods. 2, pravidlá nadobúdania nehnuteľností cudzincami sa nevzťahujú na:
…
d) osoby uplatňujúce právo na pobyt;
e) osoby a spoločnosti vykonávajúce právo na voľný pohyb kapitálu za podmienky, že majú bydlisko alebo sídlo na území členského štátu Európskej únie alebo na území podliehajúcemu Dohode o Európskom hospodárskom priestore(7) “.
11. § 3 ods. 2 stanovuje:
„V prípade, že dôjde k nadobudnutiu na rekreačné účely, z ustanovení o voľnom pohybe kapitálu uvedených v Dohode o EHP nevyplýva žiadna výnimka z pravidiel upravujúcich prevody pozemkov, v ktorých sú zmluvnou stranou cudzinci“.(8)
12. § 9 sa týka podmienok povoľovania prevodov pozemkov, v ktorých ako jedna zmluvná strana vystupujú cudzinci. § 9 ods. 1 špecifikuje prevody, na ktoré sa táto podmienka vzťahuje, a § 9 ods. 2 stanovuje podrobné pravidlá upravujúce jednotlivé náležitosti povoľovacieho konania.“
13. V zmysle § 7 ods. 4 VGVG 2000 musí nadobúdateľ v prípade nadobudnutia pozemku na rekreačné účely predložiť potvrdenie príslušného orgánu, že užívanie nehnuteľnosti ako rekreačného objektu je v súlade s územnoplánovacími pravidlami. Pokiaľ sú tieto pravidlá dodržané, je príslušný orgán povinný toto potvrdenie vydať.
14. Vo svojej relevantnej časti posledná veta § 17 ods. 2 stanovuje, že vyhlásenie požadované v zmysle § 7 ods. 2 je potrebné predložiť do troch mesiacov od uzatvorenia zmluvy.
15. § 29 sa týka právnych následkov obmedzení prevodu. Podľa prvého pododseku, pokiaľ nebolo predložené požadované povolenie alebo vyhlásenie, predmetnú zmluvu nemožno splniť; najmä nemožno do katastra nehnuteľností zapísať vecné právo. Napriek tomu sú zmluvné strany touto zmluvou naďalej viazané.
16. § 29 ods. 2 vo svojej relevantnej časti stanovuje:
„Ak… dva roky po uplynutí lehoty stanovenej v § 17 ods. 2 poslednej vete… vyhlásenie uvedené v § 7 nebolo predložené, prevod je neplatný so spätnou účinnosťou.“
Skutkové okolnosti a vnútroštátne konanie
17. Pán Burtscher je občan Rakúska a je zapísaný ako vlastník zastavaného pozemku nachádzajúceho sa vo Vorarlbersku. Vlastnícke právo k uvedenej nehnuteľnosti naňho zmluvne previedla jeho matka 9. novembra 1995.
18. Pán Stauderer je občanom Nemecka, ktorý má zároveň v Nemecku svoje hlavné bydlisko. On a jeho rodina užívajú predmetnú nehnuteľnosť ako rekreačný objekt od roku 1974.
19. V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa uvádza, že ako nemecký štátny občan nemal v danom období v zmysle vtedy platnej právnej úpravy(9) možnosť dostať od príslušného orgánu povolenie potrebné na nadobudnutie vlastníctva k predmetnej nehnuteľnosti.
20. Rodičia pána Burtschera a pán Stauderera podpísali 16. júna 1975 v súvislosti s predmetnou nehnuteľnosťou dve zmluvy. V prvej zmluve bolo dohodnuté, že uvedená nehnuteľnosť bude pánovi Staudererovi prenajatá na obdobie 99 rokov počnúc 1. januárom 1975 a že povinnosti zmluvných strán vyplývajúce z tejto zmluvy prechádzajú aj na právnych nástupov, resp. prípadných nadobúdateľov tejto nehnuteľnosti. Pán Stauderer sa zaviazal uhradiť sumu 350 000 ATS ako zálohu na nájomné; pričom akákoľvek nespotrebovaná časť zálohy mu mala byť vrátená v prípade, že dôjde k predčasnému ukončeniu nájmu. Takisto prevzal zodpovednosť za riadnu údržbu nehnuteľnosti, ako aj za úhradu daní a poplatkov spojených s jej užívaním.
21. V druhej zmluve sa rodičia pána Burtschera zaviazali v prípade, že pán Stauderer získa možnosť platne nadobudnúť vlastnícke právo k tejto nehnuteľnosti, predať mu ju za cenu 350 000 ATS. V čase uzatvorenia tejto zmluvy to právne nebolo možné.
22. Dňa 12. júla 1994 príslušný miestny orgán s odvolaním na územnoplánovacie predpisy zakázal používanie danej nehnuteľnosti ako rekreačného objektu. Pán Stauderer však naďalej pokračoval v užívaní tejto nehnuteľnosti.
23. Dňa 11. septembra 2000 pán Burtscher podal žalobu, na základe ktorej sa domáhal vypratania nehnuteľnosti pánom Staudererom z dôvodu, že ten nemá na jej užívanie nárok (ďalej len „prvé konanie“). Berufungsgericht (odvolací súd), ako aj Oberster Gerichtshof rozhodli, že zmluvy uzatvorené v roku 1975 obchádzajú zákon. Právny úkon obchádzajúci zákon sa riadi podľa práva vzťahujúceho sa na skutočne zamýšľaný úkon. V zmysle relevantných ustanovení VGVG 2000 bol preto pán Stauderer povinný do dvoch rokov od nadobudnutia účinnosti uvedeného ustanovenia predložiť požadované vyhlásenie. Nepredloženie tohto vyhlásenia malo za následok stratu možnosti získať vlastnícke právo k uvedenej nehnuteľnosti. Preto bolo potrebné predmetnú transakciu so spätnou účinnosťou vyhlásiť za neplatnú.
24. V druhom konaní súd prvého stupňa stanovil výšku výdavkov vynaložených pánom Staudererom na uvedenú nehnuteľnosť a nariadil mu túto nehnuteľnosť vypratať s tým, že ako náhradu má podľa rozhodnutia tohto súdu dostať sumu 38 280,57 eur. Odvolací súd tento rozsudok potvrdil. V následnom mimoriadnom dovolaní, ktorý pán Stauderer podal na Oberster Gerichtshof na základe námietok voči právnemu posúdeniu veci, tvrdil, že rozhodnutie vydané v prvom konaní bolo prekonané rozsudkom Súdneho dvora vo veci Salzmann II(10) .
25. V uvedenej veci bolo rozhodnuté, že povoľovacie konanie takého typu, ako bolo stanovené vo VGVG, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré je nezlúčiteľné s článkom 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES), a to s ohľadom na riziko diskriminácie, ktoré je takémuto povoľovaciemu konaniu vlastné, ako aj s ohľadom na skutočnosť, že takéto konanie nebolo nevyhnutne potrebné na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu, ktorý sledoval.(11)
26. Vo svetle uvedeného rozhodnutia Oberster Gerichtshof konanie prerušil a v zmysle článku 234 ES položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je potrebné vykladať článok 56 ES v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava (Vorarlberger Grundverkehrgesetz), podľa ktorej v rámci nadobúdania nehnuteľnosti právnym aktom, ku ktorému sa nevyžaduje povolenie príslušného orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností, skutočnosť, že dôjde mimo stanovenej lehoty k predloženiu vyhlásenia nadobúdateľa, že pozemok je zastavaný, že nadobudnutie sa neuskutočnilo s cieľom zriadiť tam rekreačný objekt a že je rakúskym občanom, alebo sa s ním musí zaobchádzať rovnako ako s rakúskym občanom, spôsobuje neplatnosť prevodu so spätnou účinnosťou?“
27. Písomné stanoviská predložili pán Burtscher, pán Stauderer, Rakúsko, Španielsko a Komisia. Zástupcovia všetkých vyššie uvedených strán boli na pojednávaní prítomní.
O prípustnosti
28. Pán Stauderer namieta proti prípustnosti tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dvoch dôvodov. Po prvé, v zmysle Bruselského dohovoru(12) namieta proti právomoci rakúskych súdov v pôvodnom konaní. Po druhé namieta, že tento návrh sa stal medzičasom bezpredmetným, pretože od 1. júna 2004 platí nové znenie VGVG, ktoré neobmedzuje nadobúdanie vlastníctva k zastavaným pozemkom.
Bruselský dohovor
29. Pán Stauderer tvrdí, že článok 16 Bruselského dohovoru nezakladá právomoc rakúskych súdov. V konaniach, ktorých predmetom sú vecné práva k nehnuteľnostiam alebo prenájom nehnuteľného majetku, priznáva článok 16 výlučnú právomoc súdom toho členského štátu, na ktorého území sa daná nehnuteľnosť nachádza. Na tento prípad sa však článok 16 nevzťahuje; právo na vypratanie nehnuteľnosti je osobným právom.
30. Pán Stauderer takisto cituje článok 18 dohovoru, ktorý uvádza, že právomoc rozhodovať vo veci má súd, na ktorý sa dostaví žalovaný, len ak tak žalovaný urobí výlučne na účely namietania jeho právomoci. V tejto súvislosti tvrdí, že rakúske súdy nezohľadnili skutočný dôvod jeho dostavenia sa pred súd prvého stupňa. Rakúske súdy preto nemajú právomoc rozhodovať v danej veci.
31. Zastávam názor, že v konaní, v ktorom bola Súdnemu dvoru predložená otázka na základe článku 234, musí byť námietka neprípustnosti prejudiciálnej otázky z dôvodu, že predkladajúci súd nemá právomoc v danej veci rozhodovať, za normálnych okolností zamietnutá. Je na vnútroštátnom súde, aby sa zaoberal námietkou nedostatku svojej právomoci. Ako už Súdny dvor pri viacerých príležitostiach uviedol, rozdelenie vzájomných úloh medzi vnútroštátne súdy a Súdny dvor v takýchto konaniach si vyžaduje, aby normy upravujúce organizáciu súdov a ich postup uplatňoval vnútroštátny súd.(13) Vo svetle týchto rozsudkov je úlohou vnútroštátneho súdu, aby v prípade, že námietka nedostatku právomoci vychádza z vnútroštátneho právneho poriadku, rozhodol o svojej právomoci.
32. To isté platí v prípade, že sa takáto námietka opiera o pravidlá u vedené v Bruselskom dohovore (teraz nariadenie č. 44/2001(14) ), jedine že by ustanovenia tohto Dohovoru boli samotné výslovným predmetom prejudiciálnej otázky.(15)
33. Pre takýto postup existujú rozumné pragmatické dôvody. Súdny dvor by vo všeobecnosti nemal byť zbavený možnosti zodpovedať predloženú prejudiciálnu otázku. Ďalej aj v prípade, ak by sa rozhodlo, že vnútroštátny súd nemá právomoc rozhodovať v danej veci, môže byť rozhodnutie Súdneho dvora v merite veci predloženej prejudiciálnej otázky naďalej užitočné pri rozhodovaní tohto prípadu.
34. Toto stanovisko by mohlo byť odlišné v prípade, ak by vnútroštátny súd zjavne nedisponoval právomocou rozhodovať v danej veci.
35. Analogicky v zmysle ustálenej judikatúry platí, že zatiaľ čo je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť v rámci konkrétnych okolností prípadu relevantnosť otázky predloženej v zmysle článku 234, Súdny dvor nemá právomoc vydať rozhodnutie v prípade, ak je zjavné, že požadovaný výklad nemá žiaden súvis so skutkovými okolnosťami prípadu alebo účelom žaloby podanej vo veci samotnej.(16)
36. Podobne by podľa môjho názoru mal Súdny dvor odmietnuť rozhodovať o predbežnej otázke z dôvodu, že vnútroštátny súd nemá právomoc v danej veci rozhodovať iba v prípade, že je zjavné, že túto právomoc nemá.
37. V danej veci však v žiadnom prípade nie je zjavné, že rakúske súdy nemajú právomoc rozhodovať.
38. Je možné, že ako tvrdí pán Stauderer, článok 16 ods. 1 Bruselského dohovoru sa na danú vec nevzťahuje z dôvodu, že predmetom konania vo veci samej sú záväzkové práva týkajúce sa osobného práva a nie vecného práva,(17) takže toto ustanovenie nezakladá výlučnú právomoc rakúskych súdov.
39. Avšak aj v prípade, že by tomu tak bolo, som toho názoru, že na danú vec by sa mal vzťahovať článok 5 Bruselského dohovoru, ktorý zakladá príslušnosť súdov v mieste plnenia zmluvných záväzkov. S ohľadom na skutkové okolnosti sa zdá, že miestom plnenia musí byť Rakúsko, a teda rakúske súdy by v každom prípade mali právomoc rozhodovať v danej veci.
40. Navyše tvrdenie pána Stauderera, že rakúske súdy nemajú právomoc rozhodovať na základe článku 18, je podľa môjho názoru nesprávne. Toto ustanovenie uvádza, že súd, pred ktorý sa žalovaný dostaví, má právomoc v danej veci rozhodovať, len ak by sa dostavil výlučne na účely namietania tejto právomoci. Zdá sa byť zrejmé, že pán Stauderer sa v prvom aj druhom konaní zúčastňoval pojednávaní na rakúskych súdoch s cieľom spochybňovať meritum žalôb podaných zo strany pána Burtschera.
41. Z vyššie uvedeného vyplýva, že nie je dôvod na to, aby sa Súdny dvor ďalej zaoberal právomocou predkladajúceho súdu.
Bezpredmetnosť
42. Po druhé, pán Stauderer namieta proti prípustnosti rozhodnutia vnútroštátneho súdu na základe toho, že sa stala bezpredmetnou vzhľadom k tomu, že v rámci novely VGVG 2000(18) z 11. mája 2004 vorarlberský zákonodarný orgán odstránil obmedzenia vzťahujúce sa na nadobúdanie zastavaných pozemkov. Tvrdí, že rozhodnutie Oberster Gerichtshof musí vychádzať z najnovšej právnej úpravy, ktorá vstúpila do účinnosti 1. júna 2004 a ktorá okrem iného zrušila požiadavku uvedenú v § 7 ods. 2 VGVG 2000, v zmysle ktorej bolo pri nadobúdaní zastavaného pozemku potrebné predložiť vyhlásenie.
43. V súlade s odstránením tejto požiadavky došlo 19. augusta 2004 k ďalšej novelizácii, v rámci ktorej bolo úplné znenie Vorarlberger Grundverkehrsgesetz(19) (ďalej len „VGVG 2004“) zmenené v tom zmysle, že pri opatreniach ukladajúcich spätné zrušenie určitých typov nadobudnutia pozemkov sa neuvádza, že sa týkajú aj prípadu nadobudnutia zastavaných pozemkov. § 29 VGVG 2000 uvádza, že v prípade, že pri nadobudnutí zastavaného pozemku nedôjde k predloženiu vyhlásenia požadovaného v zmysle § 7 ods. 2 v rámci stanovenej dvojročnej lehoty plynúcej odo dňa uzatvorenia zmluvy, predmetný prevod sa so spätnou účinnosťou stáva neplatným. Na rozdiel od toho obdobné ustanovenie VGVG 2004, § 27, nevyžaduje, aby bol prevod zastavaného pozemku vyhlásený za neplatný v prípade, že nedôjde k predloženiu takéhoto vyhlásenia. Na druhej strane však zachováva túto sankciu v ostatných prípadoch.
44. V rozhodnutí vnútroštátneho súdu nie je žiadna zmienka o novele z 11. mája 2004, resp. novele VGVG 2004.
45. Na pojednávaní zástupcovia Rakúska uviedli, že v zmysle rakúskeho občianskeho súdneho poriadku sa na podanú žalobu vzťahuje právna úprava platná v čase konania na prvom stupni.
46. Otázka, ktoré vnútroštátne právo sa má použiť vo vnútroštátnom konaní, je predmetom rozhodnutia vnútroštátneho súdu na základe vnútroštátnych procesnoprávnych pravidiel.
47. Nezdá sa, že by VGVG 2004 obsahoval ustanovenia s retroaktívnym účinkom v prípadoch nadobúdania zastavaných pozemkov. Preto neexistuje žiaden zrejmý dôvod domnievať sa, že súčasná právna úprava sa vzťahuje na tento prípad a že predložený návrh je bezpredmetný.
48. Preto by podľa môjho názoru mal Súdny dvor prejudiciálnu otázku pripustiť. V súlade s tým sa teraz budem zaoberať samotnou otázkou.
O veci samej
49. Pán Burtscher tvrdí, že prevod sa týka poľnohospodárskeho pozemku evidovaného v katastri nehnuteľností a podlieha povoľovaciemu konaniu vzťahujúcemu sa na prípady nadobúdania takýchto pozemkov v zmysle VGVG 2000. Takisto tvrdí, že uloženie sankcie spätnej neplatnosti z dôvodu nepredloženia požadovaného vyhlásenia v stanovenej lehote nie je v rozpore s článkom 56 ES. Tento argument podporuje aj Rakúsko.
50. Pán Stauderer tvrdí, že sankcie za nepredloženie stanoveného vyhlásenia musia byť primerané a na ich základe nemožno byť pozbavený práva na získanie majetku, ako je to v tomto prípade.
51. Najprv je potrebné pripomenúť, že hoci v zmysle článku 295 ES je úprava právneho režimu vlastníckych vzťahov v právomoci členských štátov, základné pravidlá Zmluvy ES sa vzťahujú i na tento režim. Preto musí byť vnútroštátna právna úprava režimu nadobúdania pozemkov v súlade s ustanoveniami Zmluvy ES o voľnom pohybe kapitálu.(20)
52. Otázka preto stojí tak, či vnútroštátna právna úprava postihujúca odplatný prevod pozemku sankciou neplatnosti z dôvodu nepredloženia požadovaného vyhlásenia je zlučiteľná s článkom 56 ES.
53. Súdny dvor už rozhodol, že povoľovacie konanie predchádzajúce nadobudnutiu pozemku už samotným svojím účelom obmedzuje voľný pohyb kapitálu.(21)
54. Podobne konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia a sankcionujúce jeho nepredloženie neplatnosťou odplatného prevodu pozemku sa javí svojím účelom ako obmedzujúce voľný pohyb kapitálu. Preto spadá do pôsobnosti zákazu uvedeného v článku 56.
55. Voľný pohyb kapitálu však možno takýmto konaním obmedziť za predpokladu, že sa ním sleduje účel vo verejnom záujme, že sa uplatňuje nediskriminačným spôsobom, a že je primeraný alebo konkrétnejšie spôsobilý na dosiahnutie sledovaného cieľa a nepresahujú rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie potrebné.(22) Teraz sa budem zaoberať každým z týchto troch bodov.
Verejný záujem
56. Rakúsko vo svojom stanovisku uvádza, že účelom konania vyžadujúceho predloženie vyhlásenia a s tým spojenou sankciou retroaktívnej neplatnosti je v prvom rade informovanie príslušného orgánu o nadobudnutí zastavaného pozemku a v druhom rade zaviazanie nadobúdateľa takéhoto pozemku k jeho využívaniu na deklarovaný účel – čo je podľa názoru Rakúska úzko spojené s cieľom predchádzať využívaniu zastavaných pozemkov ako rekreačných objektov v rozpore s príslušnými územnoplánovacími pravidlami.
57. Článok 6 ods. 4 smernice 88/361 pripúšťa uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy problematiky nadobúdania sekundárnych bydlísk, a to až do doby, pokiaľ Rada neprijme ďalšie ustanovenia v tejto oblasti, čo sa doposiaľ nestalo.(23)
58. Navyše Súdny dvor uviedol, že obmedzenia zriaďovania sekundárnych bydlísk v určitej geografickej oblasti, ktoré členský štát zaviedol s cieľom udržať v zmysle územného plánu trvalé osídlenie a hospodársku činnosť nezávislú na odvetví cestovného ruchu, môžu byť považované za prispievajúce k cieľu všeobecného záujmu.(24)
59. Toto stanovisko, hoci vo svojej podstate pomerne široké, chápem tak, že pripúšťa konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia, ktorého cieľom je predchádzanie využívaniu zastavaných pozemkov ako rekreačných objektov. Domnievam sa teda, že sa zdá, že konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia sleduje účel, ktorý je zlučiteľný s právom Spoločenstva, a obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré vyvoláva, možno zdôvodniť v prípade, že je nevyhnutné a primerané pri dosahovaní tohto cieľa.
Nediskriminačné uplatňovanie
60. Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či sa konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia a s ním súvisiaca sankcia spätnej neplatnosti uplatňujú nediskriminačným spôsobom, je potrebné predbežne poznamenať nasledujúce skutočnosti. Súdny dvor pri uplatňovaní prístupu, ktorý vytvoril v súvislosti so slobodou poskytovania služieb vo veci Säger,(25) uviedol, že aj vnútroštátne právne predpisy, ktoré nepredstavujú nerovné zaobchádzanie z dôvodov štátnej príslušnosti, môžu napriek tomu obmedzovať voľný pohyb kapitálu, a tým ho robiť iluzórnym.(26)
61. Na preukázanie porušenia článku 56 ES preto nie je potrebné preukazovať, že dotknuté vnútroštátne pravidlá sú samy osebe diskriminačné.
62. Pokiaľ ide o to, či tieto pravidlá vytvárajú diskrimináciu, je potrebné vziať do úvahy dva aspekty: jednak čo môže predstavovať zákaz nadobúdania nehnuteľnosti štátnymi príslušníkmi iných členských štátov s cieľom zriadiť rekreačný objekt s ohľadom na ustanovenia o voľnom pohybe kapitálu a jednak či pri vydávaní potvrdenia potrebného na účely zaevidovania vlastníctva po tom, ako bolo predložené požadované vyhlásenie, dochádza k uplatňovaniu diskrečnej právomoci.
63. Pán Stauderer tvrdí, že § 3 ods. 2 VGVG 2000 vytvára diskrimináciu medzi rakúskymi občanmi a príslušníkmi iných členských štátov.
64. Španielsko uvádza, že rakúska právna úprava je diskriminačná v tom, že sa vzťahuje na nerezidentov, ktorí musia deklarovať svoj štatút nerezidenta.
65. Ustanovenia § 3 ods. 2 VGVG 2000 sa môžu na prvý pohľad zdať diskriminačné. Na jednej strane sa zdá, že zakazujú prevody pozemkov v prípade, že jednou zo zúčastnených strán sú nerakúski štátni príslušníci – v prípade, keď sa takéto osoby snažia vyhnúť pravidlám vzťahujúcim sa na takéto prevody tým, že sa dovolávajú ustanovení o slobodnom pohybe kapitálu v rámci Dohody EHP. Na druhej strane sa § 3 ods. 2 netýka prevodov pozemkov medzi rakúskymi občanmi, keďže na tých sa zjavne nevzťahujú pravidlá uplatniteľné v prvom uvedenom prípade.
66. § 7 ods. 2 VGVG 2000 však, zdá sa, ukladá požiadavku predloženia vyhlásenia, či sa nadobúdaný zastavaný pozemok bude, alebo naopak nebude využívať ako rekreačný objekt rovnako rakúskym štátnym príslušníkom, ako aj štátnym príslušníkom iných členských štátov. Z toho vyplýva, že takáto požiadavka sa v prípadoch, kde je uplatniteľná, týka rovnako štátnych príslušníkov iných členských štátov ako štátnych príslušníkov Rakúska.
67. Hoci sa ustanovenia § 3 ods. 2 môžu zdať diskriminačné, nezdá sa mi, že by konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia znamenalo odlišné zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi iných členských štátov v porovnaní so štátnymi príslušníkmi Rakúska.
68. Druhý aspekt rozhodovania o tom, či konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia a s ním súvisiacu sankciu spätnej neplatnosti možno uplatniť diskriminačným spôsobom, spočíva v tom, či a) vydanie potvrdenia príslušným orgánom po tom, čo bolo v zmysle § 7 ods. 4 VGVG 2000 predložené požadované vyhlásenie, alebo b) retroaktívne zrušenie prevodu v zmysle § 29 ods. 2 VGVG 2000 zahŕňajú uplatnenie diskrečnej právomoci.
69. V kontexte povoľovacieho konania zameraného na predchádzanie nadobúdania pozemkov s cieľom zriadiť sekundárne bydlisko z judikatúry vyplýva, že požiadavka, aby nadobúdateľ predložil dôkaz o budúcom spôsobe užívania nehnuteľnosti, umožňuje, aby príslušný orgán uplatnil obdobu diskrečnej právomoci, ktorú by mohol uplatniť diskriminačným spôsobom.(27)
70. Na rozdiel od toho v rámci konania podľa VGVG 2000, vyžadujúceho predloženie vyhlásenia, neexistuje nič, čo by umožňovalo domnievať sa, že príslušný orgán pri vydávaní potvrdenia využíva diskrečnú právomoc. Nadobúdateľ musí predložiť vyhlásenie, že nehnuteľnosť je zastavaná, že je štátnym príslušníkom Rakúska alebo že uplatňuje svoje právo na voľný pohyb kapitálu a má bydlisko na území členského štátu Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru, a či nadobúda nehnuteľnosť na rekreačné účely, alebo nie. V prípade, že sú dodržané územnoplánovacie predpisy, takéto vyhlásenie sa jednoducho vezme na vedomie tým, že príslušný orgán vydá zodpovedajúce potvrdenie.
71. Na druhej strane, ak nedôjde k predloženiu potvrdenia v lehote dvoch rokov od uzatvorenia zmluvy, prevod sa so spätnou účinnosťou stane neplatným. Automatická povaha tohto pravidla znamená, že nezahrnuje uplatňovanie diskrečnej právomoci.
72. Preto existuje malá pravdepodob nosť, že by toto konanie mohlo byť uplatnené diskriminačným spôsobom.
Nevyhnutnosť a primeranosť
73. Po tretie, je potrebné posúdiť, či konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia a s ním súvisiaca sankcia spätnej neplatnosti predstavujú nevyhnutné a primerané opatrenie zamerané na predchádzanie nadobúdania pozemkov na účely zriadenia sekundárneho bydliska v prípade, že je to v rozpore s územnoplánovacími predpismi.
74. Súdny dvor už predtým posudzoval, či je konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia a legitímnym spôsobom zamerané na obmedzenie nadobúdania nehnuteľnosti na účely jej využitia ako sekundárneho bydliska primeraným prostriedkom na dosiahnutie tohto cieľa.
75. V rozsudku Konle Súdny dvor uviedol, že konanie vyžadujúce predloženie vyhlásenia spolu s opatreniami, ktoré možno uplatniť v prípade nepostupovania v súlade s jeho požiadavkami, by mohlo predstavovať účinný spôsob dohľadu spôsobilého legitímnym spôsobom predchádzať nadobúdaniu nehnuteľností s cieľom využívať ich ako sekundárne bydlisko.(28) Navyše k otázke o tom, čo možno považovať za primerané súvisiace opatrenia, sa Súdny dvor vyjadril takto:
„V tomto ohľade stačí poznamenať, že porušenie takej vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa sekundárnych bydlísk, k akému došlo v pôvodnom konaní, možno sankcionovať pokutou, rozhodnutím, ktorým sa požaduje, aby nadobúdateľ bezodkladne ukončil protiprávne užívanie pozemku pod sankciou núteného odpredaja alebo vyhlásením neplatnosti predaja s následkom spätného zápisu pôvodných skutočností predchádzajúcich tomuto prevodu do katastra nehnuteľností.“(29)
76. V rozsudku Reisch Súdny dvor zopakoval, že obdobné konanie vyžadujúce predloženie takýchto vyhlásení vrátane sankcií za nepostupovanie v súlade s jeho požiadavkami je zlučiteľné s právom Spoločenstva.(30)
77. V rozsudku Salzmann II Súdny dvor dal znovu prednosť uplatneniu konania vyžadujúceho predloženie vyhlásení spolu s primeranými právnymi nástrojmi pred alternatívou neprimerane reštriktívného povoľovacieho konania obsiahnutého vo VGVG 1993.(31)
78. V súlade s týmito rozsudkami sa zdá, že konanie vyžadujúce predloženie vyhlásení obdobné tomu, o aké ide v tomto prípade, predstavuje vhodný nástroj dosahovania cieľa sledovaného vnútroštátnou právnou úpravou. Umožňuje príslušnému orgánu preveriť, či k nadobudnutiu nehnuteľnosti došlo na účely rekreácie. V prípade, že áno, tento orgán má možnosť preskúmať súlad s územnoplánovacími pravidlami.
79. Hlavnou otázkou však zostáva, či sankcia spätnej neplatnosti prevodu z dôvodu nepredloženia požadovaného vyhlásenia neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie dodržiavania požiadaviek takéhoto konania.
80. Rakúsko trvá na stanovisku, že táto sankcia je primeraná vzhľadom na to, že žiadna iná sankcia by dostatočným spôsobom nemotivovala nadobúdateľa zastavaného pozemku k predloženiu takéhoto vyhlásenia v stanovenej lehote; len sankcia s retroaktívnym účinkom je spôsobilá dosiahnuť cieľ – zabrániť protiprávnemu využívaniu nehnuteľnosti na rekreačné účely.
81. Pán Stauderer, Komisia a Španielsko tvrdia, že sankcia je neprimeraná.
82. Komisia tvrdí, že automatická povaha tejto sankcie ju robí neprimeranou. S tým súhlasím.
83. K tomuto argumentu by som doplnil, že uložená sankcia môže byť nevhodná. Neplatnosť prevodu, ako bolo uvedené v rozsudku Konle, by predstavovalo vhodnú sankciu len v prípade, ak by sa dospelo k záveru, že došlo k porušeniu legitímneho obmedzenia nadobúdania pozemkov na účely zriadenia sekundárneho bydliska. Takéto rozhodnutie by obvykle vyplývalo z vyhlásenia doručeného príslušnému orgánu. Neplatnosť prevodu výlučne v dôsledku nepredloženia vyhlásenia, a teda bez toho, aby bolo preukázané porušenie takéhoto legitímneho obmedzenia, sa však zdá byť predčasné a môže smerovať proti samotnému účelu sledovanému rakúskou právnou úpravou vzhľadom na to, že by mohlo brániť užívaniu, ktoré je zlučiteľné s týmto účelom.
84. Nemôžem akceptovať tvrdenie Rakúska, podľa ktorého správne sankcie nepredstavujú dostatočný alternatívny mechanizmus zabránenia nadobúdania nehnuteľností na rekreačné účely.
85. Ako upozorňuje Komisia, § 34 VGVG 2000 uvádza zoznam porušení tejto právnej normy, za ktoré možno uložiť peňažnú sankciu. Nevidím žiaden dôvod na to, prečo by súčasťou tohto zoznamu nemohla byť aj eventualita nepredloženia požadovaného vyhlásenia v stanovenej lehote.
86. Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že vnútroštátna právna úprava stanovujúca neplatnosť odplatného prevodu nehnuteľnosti so spätnou účinnosťou v prípade, že nadobúdateľ nepredloží požadované vyhlásenie v stanovenej lehote, je neprimeraná, nemusí nevyhnutne viesť k dosiahnutiu sledovaného cieľa a dokonca môže dosiahnutie tohto cieľa znemožniť.
Návrh
87. Preto sa domnievam, že Súdny dvor by mal na otázku položenú Oberster Gerichtshof odpovedať takto:
Článku 56 ES odporuje vnútroštátna právna úprava týkajúca sa nadobúdania pozemkov, v zmysle ktorej nepredloženie požadovaného vyhlásenia v stanovenej lehote spôsobuje so spätnou účinnosťou neplatnosť odplatného prevodu nehnuteľnosti.
(1) .
(2)
–	Smernica Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 (teraz článok 56) zmluvy (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10).
(3)
– Pozri Amsterdamskú zmluvu, časť dva článok 6 oddiel I bod 39.
(4)
–	Vorarlberger LGBl. 12/1969.
(5)
–	Vorarlberger LGBl. 61/1993.
(6)
–	Vorarlberger LGBl. 29/2000.
(7)
– Dohoda o Európskom hospodárskom priestore („Dohoda o EHP“) medzi Európskymi spoločenstvami, ich členskými štátmi a Rakúskou republikou, Fínskou republikou, Islandskou republikou, Lichtenštajnským kniežatstvom, Nórskym kráľovstvom, Švédskym kráľovstvom a Švajčiarskou konfederáciou (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3).
(8)
– Už citovaná v poznámke pod čiarou 7 vyššie. Články 40 až 45 Dohody o EHP obsahujú ustanovenia o voľnom pohybe kapitálu.
(9)
–	Pozri bod 6 vyššie.
(10)
–	Rozsudok z 15. mája 2003, Salzmann, C‑300/01, Zb. s. I‑4899.
(11)
–	Bod 52.
(12)
–	Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [ neoficiálny preklad ]. Úplné znenie Dohovoru, tak ako vyplýva zo štyroch neskorších zmlúv o pristúpení, bolo zverejnené v úradnom vestníku Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1. S účinnosťou od 1. marca 2002 bol Dohovor nahradený s výnimkou, pokiaľ ide o Dánsko a niektoré zámorské územia iných členských štátov, nariadením Rady č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o príslušnosti a uznávaní a výkone súdnych rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1, Mim. vyd. 19/004, s. 42).
(13)
–	Pozri rozsudky z 11. júla 1996, SFEI a i., C–39/94, Zb. s. I‑3547, bod 24; z 20. októbra 1993, Balocchi/Mnistero Delle Finanze, C–10/92, Zb. s. I‑5105, body 16 a 17, a zo 14. januára 1982, Reina/Landeskreditbank Baden-Württemberg, 65/81, Zb. s. 33, body 7 a 8.
(14)
–	Už citované v poznámke pod čiarou 12 vyššie.
(15)
–	Rozsudok z 5. júna 1997, Celestini/Saar-Sektkellerei Faber, C‑105/94, Zb. s. I‑2971, bod 20.
(16)
–	Pozri rozsudok z 21. januára 2003, Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins, C‑318/00, Zb. s. I‑905, body 40 a 42 (body 41 a 43 v elektronickej verzii rozsudku) a tam citovanú judikatúru. Rozdiel v číslovaní jednotlivých bodov medzi elektronickou a tlačenou verziou rozsudku vyplýva zrejme zo skutočnosti, že siedmy bod rozsudku v tlačenej verzii nie je očíslovaný.
(17)
–	Schlosserova správa (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 71) v bode 166 definuje vecné právo ako právo, ktoré možno uplatniť voči komukoľvek na svete; osoba z neho oprávnená môže požadovať, aby mu ktokoľvek, kto nemá skoršie vlastnícke právo k veci, na ktorú sa toto právo vzťahuje, túto vec vydal. Na rozdiel od toho osobné právo možno uplatniť len voči určitej osobe. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo v rozsudku z 1. januára 1990, Reichert a Kockler (C‑115/88, Zb. s. I‑27, body 14 až 16), v ktorých si osvojil stanoviská Spojeného kráľovstva a Francúzska podporené stanoviskami Nemecka, Talianska a Komisie, podľa ktorých podstata vecného práva spočíva v jeho všeobecnom účinku erga omnes .
(18)
–	Vorarlberger LGBl. 28/2004.
(19)
–	Vorarlberger LGBl. 42/2004.
(20)
–	Pozri rozsudky Salzmann II, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 39, a z 1. júna 1999, Konle, C‑302/97, Zb. s. I‑3099, bod 22.
(21)
–	Pozri rozsudky Konle, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, bod 39; z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb. s. I‑2157, bod 32, a Salzmann II, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 41.
(22)
–	Pozri rozsudok Salzmann II, už citovaný, bod 42 a tam citovanú judikatúru.
(23)
–	Pozri bod 4 vyššie.
(24)
–	Pozri rozsudky Konle, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, bod 40; Reisch, už citovaný v poznámke pod čiarou 21, bod 34, a Salzmann II, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 44.
(25)
–	Rozsudok z 25. júla 1991, C‑76/90, Zb. s. 4221. Osobitne pozri bod 12.
(26)
–	Pozri rozsudky zo 4. júna 2002, Komisia/Francúzsko, C‑483/99, Zb. s. I‑4781, bod 41, a zo 4. júna 2002, Komisia/Portugalsko, C‑367/98, Zb. s. I‑4731, bod 45.
(27)
–	Rozsudky Konle, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, bod 41, a Salzmann II, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 46.
(28)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 20, body 46 až 48.
(29)
– Rozsudok Konle, bod 47.
(30)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 21, bod 35.
(31)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 50.