62023CJ0537_RES
Vec C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
proti
Agora SARL
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour de cassation (Francúzsko)]
Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. februára 2025
„Prejudiciálne konanie – Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Článok 25 ods. 1 – Dohoda o voľbe právomoci – Posúdenie platnosti dohody – Neurčitosť a nevyváženosť – Rozhodné právo – Pojem ‚vecná neplatnosť‘“
Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 1215/2012 – Voľba právomoci – Dohoda o voľbe právomoci – Posúdenie platnosti dohody – Výhrady založené na neurčitosti a nevyváženosti – Kritériá posúdenia – Autonómne kritériá vyplývajúce z článku 25 nariadenia – Prípustnosť – Kritériá týkajúce sa dôvodov ‚vecnej neplatnosti‘ – Neprípustnosť
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1215/2012, článok 25 ods. 1)
(pozri body 32 – 54, bod 1 výroku)
Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 1215/2012 – Voľba právomoci – Dohoda o voľbe právomoci, ktorá priznáva viac práv jednému účastníkovi zmluvy ako druhému – Platnosť – Podmienky
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1215/2012, článok 25 ods. 1 a 4)
(pozri body 56 – 68, bod 2 výroku)
Zhrnutie
Súdny dvor, ktorému Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania, podal výklad článku 25 ods. 1 a 4 nariadenia č. 1215/2012 (
1
) a spresnil kritériá, podľa ktorých sa má posudzovať platnosť dohody o voľbe právomoci v prípade výhrad založených na neurčitosti alebo nevyváženosti tejto dohody, ako aj podmienky platnosti takejto dohody, podľa ktorej jedna zo strán tejto dohody môže podať žalobu len na súd určený v tejto dohode, zatiaľ čo druhá strana môže podať žalobu na akýkoľvek iný príslušný súd.
Agora SARL, spoločnosť založená podľa francúzskeho práva, uzavrela so spoločnosťou Società Italiana Lastre SpA (SIL), založenou podľa talianskeho práva, zmluvu o dodávke obkladových panelov, a to na účely zhotovenia diela objednaného dvomi fyzickými osobami. Táto zmluva obsahovala dohodu o voľbe právomoci (ďalej len „predmetná dohoda o voľbe právomoci“), ktorá stanovovala právomoc súdu v Brescii (Taliansko) pre všetky spory vyplývajúce zo zmluvy alebo s ňou súvisiace. SIL si však vyhradila možnosť žalovať kupujúceho „na inom súde, ktorý má právomoc, a to v Taliansku alebo v zahraničí“.
Keďže objednávatelia zistili nezrovnalosti pri zhotovení predmetného diela, podali proti spoločnostiam Agora a SIL žalobu o určenie zodpovednosti a o náhradu škody na Tribunal de grande instance de Rennes (Súd prvej inštancie Rennes, Francúzsko). Agora predložila voči spoločnosti SIL návrh na zmenu subjektu konania, pokiaľ ide o žalovaného, a SIL na základe predmetnej dohody o voľbe právomoci vyjadrila s týmto návrhom nesúhlas, pričom vzniesla námietku nedostatku medzinárodnej právomoci francúzskeho súdu. Keďže táto námietka bola zamietnutá prvostupňovým rozhodnutím, ktoré bolo v odvolacom konaní potvrdené, SIL podala kasačný opravný prostriedok na Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), t. j. na súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Tento súd mal pochybnosti, pokiaľ ide o dve otázky súvisiace s platnosťou dohody o voľbe právomoci, a preto sa rozhodol obrátiť na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania. Uvedený súd sa svojou otázkou pýta, či v rámci posudzovania platnosti dohody o voľbe právomoci sa výhrady založené na údajnej neurčitosti alebo nevyváženosti tejto dohody musia preskúmať z hľadiska kritérií týkajúcich sa dôvodov „vecnej neplatnosti“ tejto dohody, ktoré sú vymedzené v práve členských štátov v súlade s článkom 25 ods. 1 nariadenia Brusel Ia, alebo či sa preskúmanie týchto výhrad musí vykonať z hľadiska autonómnych kritérií, ktoré vyplývajú z tohto článku. V prípade, že sa rozhodne v prospech druhej uvedenej možnosti, sa uvedený súd pýta, či je dohoda o voľbe právomoci v prejednávanej veci platná z hľadiska uvedeného článku.
Posúdenie Súdnym dvorom
Pokiaľ ide o prvú otázku, ktorá sa týka kritérií, z hľadiska ktorých treba preskúmať výhrady založené na údajnej neurčitosti alebo nevyváženosti dohody o voľbe právomoci, Súdny dvor v prvom rade pripomenul, že nariadenie Brusel Ia nevymedzuje pojem „vecná neplatnosť“ ani neodkazuje na právo členských štátov na účely vymedzenia tohto pojmu. V dôsledku uvedeného treba tento pojem vykladať autonómne a jednotne v súlade s jeho obvyklým významom v bežnom jazyku pri súčasnom zohľadnení kontextu, v ktorom sa používa, ako aj pri zohľadnení účelu sledovaného právnou úpravou, v ktorej sa nachádza.
V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že po prvé platí, že výraz „vecný“ sa podľa svojho obvyklého významu v bežnom jazyku používa v rozsudkoch a procesných písomnostiach na to, aby sa oznámilo, že po tom, čo súd preskúmal otázky právomoci, formálnych náležitostí a prípustnosti, sa bude venovať otázkam týkajúcim sa samotného predmetu konania, t. j. skutkovým alebo právnym otázkam, o ktorých má rozhodnúť na návrh účastníkov konania. Vzhľadom na uvedené, keďže článok 25 ods. 1 prvá veta nariadenia Brusel Ia stanovuje, že súdy, na ktorých sa účastníci zmluvy dohodli, majú právomoc, „pokiaľ“ dohoda o voľbe právomoci „nie je“ podľa právneho poriadku členského štátu, ktorého súdy sú určené, „vecne neplatná“, toto ustanovenie sa obmedzuje len na stanovenie toho, ktoré vnútroštátne právo je uplatniteľné, pokiaľ ide o otázku, či napriek tomu, že sú splnené všetky podmienky platnosti stanovené v tomto článku, je takáto dohoda neplatná z iných dôvodov, ktoré patria do rámca tohto vnútroštátneho práva.
Pokiaľ ide po druhé o kontext, do ktorého právna úprava patrí, okrem odkazu na pojem „vecná neplatnosť“ sa v článku 25 ods. 1 prvej a tretej vete nariadenia Brusel Ia uvádzajú podmienky platnosti, ktoré sú špecifické pre dohody o voľbe právomoci, a to tak z hmotnoprávneho, ako aj formálneho hľadiska. Tento pojem sa preto vzťahuje na všeobecné dôvody neplatnosti zmluvy, a to predovšetkým na vady súhlasu, akými sú omyl, lesť alebo násilie, a na nespôsobilosť na právne úkony, čo sú dôvody, ktoré na rozdiel od podmienok platnosti špecifických pre dohody o voľbe právomoci nie sú upravené nariadením Brusel Ia, ale právom členského štátu, ktorého súdy sú určené.
Po tretie je tento výklad v súlade s cieľmi sledovanými nariadením Brusel Ia, predovšetkým s cieľom, ktorý sa týka právnej istoty a ktorý vyžaduje, aby vnútroštátny súd, ktorému bola vec predložená, mohol jednoducho rozhodnúť o svojej vlastnej právomoci bez toho, aby musel preskúmať vec samu.
Po štvrté je uvedený výklad v súlade s genézou článku 25 ods. 1 nariadenia Brusel Ia.
Pokiaľ ide ďalej o posúdenie dostatočnej presnosti dohody o voľbe právomoci, Súdny dvor v prejednávanej veci poukázal na to, že podľa článku 25 ods. 1 nariadenia Brusel Ia si platnosť takejto dohody vyžaduje dostatočne presné určenie objektívnych skutočností, na základe ktorých sa strany dohodli zvoliť si súd alebo súdy, ktorým majú v úmysle predložiť spory, ktoré vznikli alebo môžu vzniknúť. Okrem toho uloženie požiadavky presnosti nevyhnutne prispieva k dosahovaniu cieľov predvídateľnosti, transparentnosti a právnej istoty, uvedených v tomto nariadení. Táto požiadavka presnosti sa preto má skúmať z hľadiska autonómnych kritérií, ktoré vyplývajú z tohto ustanovenia, tak ako ho vykladá Súdny dvor.
Pokiaľ ide napokon o posúdenie údajnej nevyváženosti dohody o voľbe právomoci, podľa článku 25 ods. 4 nariadenia Brusel Ia je takáto dohoda neúčinná okrem iného vtedy, ak nespĺňa podmienky platnosti stanovené v článkoch 15, 19 alebo 23 tohto nariadenia. Podľa týchto posledných uvedených článkov si dohoda o voľbe právomoci, ktorá najslabšiemu z účastníkov poistnej, spotrebiteľskej alebo pracovnej zmluvy umožňuje podať žalobu na iné súdy, ako sú tie, ktoré majú v zásade právomoc na základe ustanovení oddielov 3 až 5 kapitoly II uvedeného nariadenia, zachováva platnosť. Naopak, podľa tohto článku 25 ods. 4 je takáto dohoda neplatná, ak stanovuje výnimku z právomoci v prospech poistiteľa, zmluvného partnera spotrebiteľa alebo zamestnávateľa. Posúdenie údajnej nevyváženosti dohody o voľbe právomoci sa preto musí skúmať z hľadiska autonómnych kritérií, ktoré vyplývajú z uvedeného článku 25, tak ako ho vykladá Súdny dvor.
Súdny dvor z uvedeného vyvodil záver, že v rámci posudzovania platnosti dohody o voľbe právomoci sa výhrady založené na údajnej neurčitosti alebo nevyváženosti tejto dohody nemajú skúmať z hľadiska kritérií týkajúcich sa dôvodov „vecnej neplatnosti“ tejto dohody, ktoré sú vymedzené v práve členských štátov, ale z hľadiska autonómnych kritérií, ktoré vyplývajú z článku 25 ods. 1 nariadenia Brusel Ia.
Pokiaľ ide o druhú otázku, ktorá sa týka platnosti dohody o voľbe právomoci, podľa ktorej jedna zo strán tejto dohody môže podať žalobu len na súd určený v tejto dohode, zatiaľ čo druhá strana môže podať žalobu – okrem tohto súdu – na akýkoľvek iný príslušný súd, Súdny dvor v prvom rade uviedol, že článok 25 ods. 1 prvú vetu nariadenia Brusel Ia nemožno vykladať v tom zmysle, že účastníci zmluvy musia nevyhnutne určiť súdy len jedného a toho istého členského štátu. Stanovenie takéhoto obmedzenia by totiž bolo v rozpore s autonómiou vôle účastníkov zmluvy.
Okrem toho súdy, ktoré majú právomoc na základe ustanovení kapitoly II nariadenia Brusel Ia, potvrdzujú skutočnosť, že účastníci zmluvy sa v určitých situáciách môžu obrátiť na súdy viacerých členských štátov, medzi ktoré patrí napríklad súd štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko, ale tiež súd štátu, v ktorom sa nachádza miesto zmluvného plnenia či miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, alebo súd štátu, v ktorom má bydlisko iný žalovaný.
V druhom rade súdmi členských štátov alebo štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, (
2
) ktoré sú v prejednávanej veci určené, sú na jednej strane jeden konkrétny súd a na druhej strane ostatné súdy, ktoré majú právomoc podľa ustanovení oddielov 1 a 2 kapitoly II nariadenia Brusel Ia, ako aj oddielov 1 a 2 hlavy II uvedeného dohovoru. Dohoda o voľbe právomoci, ktorá tieto súdy určuje dostatočne presne, spĺňa požiadavku presnosti vyplývajúcu z článku 25 ods. 1 tohto nariadenia, ako aj ciele predvídateľnosti, transparentnosti a právnej istoty, zmienené v odôvodneniach 15 a 16 uvedeného nariadenia. V skutočnosti totiž ide o odkaz na všeobecné pravidlá právomoci stanovené v tomto nariadení a v uvedenom dohovore.
Vzhľadom na vyššie uvedené platí, že ak by sa predmetná dohoda o voľbe právomoci v rozsahu, v akom sa v nej uvádza „na inom súde, ktorý má právomoc… v zahraničí“, mala vykladať v tom zmysle, že určuje aj jeden alebo viacero súdov jedného alebo viacerých štátov, ktoré nie sú ani členmi Únie, ani zmluvnými stranami Lugánskeho dohovoru II, bola by v rozpore s nariadením Brusel Ia z dôvodu, že by porušovala tieto ciele.
V treťom rade, pokiaľ ide o platnosť dohody o voľbe právomoci, ktorá priznáva viac práv jednému účastníkovi zmluvy ako druhému, nevyváženosť takejto dohody nie je takej povahy, že by mohla spochybniť jej platnosť na základe požiadaviek uvedených v článku 25 nariadenia Brusel Ia, okrem prípadov výslovne zakázaných týmto nariadením. Tento článok je totiž založený na zásade autonómie vôle účastníkov zmluvy, ktorú normotvorca Únie uprednostňuje. Okrem toho články 15, 19 a 23, na ktoré odkazuje tento článok 25 ods. 4, výslovne umožňujú uzavretie nevyvážených dohôd o voľbe právomoci v prospech najzraniteľnejšieho účastníka poistnej, spotrebiteľskej alebo pracovnej zmluvy. Nevyváženosť takejto dohody tak nespôsobuje jej protiprávnosť, ak s ňou účastníci zmluvy slobodne súhlasili.
Súdny dvor z toho vyvodil záver, že za týchto podmienok je dohoda o voľbe právomoci, o ktorú ide v prejednávanej veci, platná, keďže po prvé označuje súdy jedného alebo viacerých štátov, ktoré sú buď členmi Únie, alebo zmluvnými stranami Lugánskeho dohovoru II, po druhé určuje objektívne skutočnosti, ktoré sú dostatočne presné na to, aby súdu, na ktorý bola podaná žaloba, umožnili rozhodnúť, či má právomoc, a po tretie nie je v rozpore s ustanoveniami článkov 15, 19 alebo 23 nariadenia Brusel Ia a nestanovuje právomoc odchylnú od výlučnej právomoci podľa článku 24 tohto nariadenia.
(
1
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1, ďalej len „nariadenie Brusel Ia“).
(
2
)	Dohovor o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaný 30. októbra 2007 (ďalej len „Lugánsky dohovor II“), ktorého uzavretie bolo v mene Európskeho spoločenstva schválené rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1).