62024CC0184
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 19. júna 2025 (
1
)
Vec C‑184/24 [Sidi Bouzid] (
i
)
AF, vo svojom mene a ako nositeľ rodičovských práv a povinností k maloletému dieťaťu BF,
proti
Ministero dell’Interno – U.T.G. – Prefettura di Milano
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2013/33/EÚ – Prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu – Odňatie materiálnych podmienok prijímania – Článok 20 ods. 1 – Opustenie miesta pobytu – Článok 20 ods. 4 a 5 – Závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov – Opakované a neodôvodnené odmietnutie žiadateľa vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení prijatému z dôvodu potrieb riadenia kapacít vnútroštátneho systému prijímania – Vnútroštátna právna úprava umožňujúca odňať materiálne podmienky prijímania – Prípustnosť“
I. Úvod
1.
V situácii, keď žiadateľ o medzinárodnú ochranu kategoricky odmieta zdieľať alebo uvoľniť ubytovaciu jednotku, v ktorej žije so svojím maloletým synom v pobytovom tábore, a opakovane a neodôvodnene odmieta premiestnenie do iného pobytového tábora na účely riadenia kapacít vnútroštátneho systému prijímania, predstavuje ukončenie starostlivosti primeranú a vhodnú odpoveď na tento druh správania?
2.
To je v podstate otázka, ktorá vzniká v prejednávanej veci.
3.
Táto otázka je položená v rámci sporu medzi AF, tuniským štátnym príslušníkom, a Prefettura di Milano (prefektúra v Miláne, Taliansko), ktorá rozhodla, že sa mu odnímajú materiálne podmienky prijímania týkajúce sa ubytovania, stravy, oblečenia, ako aj denných dávok, ktoré mu boli poskytnuté v súlade s ustanoveniami smernice 2013/33/EÚ (
2
). Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko, Taliansko), ktorý sa pýta na zákonnosť tohto rozhodnutia vzhľadom na zásady vyvodené Súdnym dvorom v rozsudkoch z 12. novembra 2019, Haqbin (
3
), a z 1. augusta 2022, Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania) (
4
), v podstate žiada Súdny dvor, aby spresnil povahu a rozsah opatrení, ktoré členský štát môže prijať v reakcii na uvedený druh správania.
4.
V týchto návrhoch uvediem dôvody, prečo sa nestotožňujem s predpokladom vnútroštátneho súdu, podľa ktorého neodôvodnené odmietnutie žiadateľa o medzinárodnú ochranu vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení do iného pobytového tábora je správaním, ktoré možno považovať za „opust[enie] miest[a] pobytu určené[ho] príslušným orgánom“ v zmysle článku 20 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 2013/33, ktoré oprávňuje príslušný orgán členského štátu odňať materiálne podmienky prijímania.
5.
Keďže táto otázka nie je právne upravená, navrhnem, aby Súdny dvor posudzoval tento druh správania skôr z hľadiska ustanovení uvedených v článku 20 ods. 4 tejto smernice, a to v rozsahu, v akom žiadateľ o medzinárodnú ochranu tým, že kategoricky odmieta akúkoľvek ponuku na zmenu ubytovania, ktorá je pritom vhodná pre jeho rodinnú situáciu, porušuje právo príslušného orgánu členského štátu uskutočňovať presuny, ktoré si vyžaduje riadenie jeho prijímacích kapacít, a dopúšťa sa závažných porušení vnútorného poriadku pobytových táborov, ktoré tento orgán môže sankcionovať iným druhom opatrení rešpektujúcich ľudskú dôstojnosť a osobitné potreby maloletej osoby.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
6.
Odôvodnenia 25 a 35 smernice 2013/33 znejú:
„(25)
Malo by sa zamedziť možnému zneužívaniu systému prijímania určením okolností, za ktorých možno žiadateľom obmedziť alebo odňať materiálne podmienky prijímania, pričom by sa zároveň mala zabezpečiť dôstojná životná úroveň všetkých žiadateľov.
…
(35)
Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré uznáva najmä Charta základných práv Európskej únie[ (
5
)]. Táto smernica sa najmä snaží zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a podporovať uplatňovanie článkov 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 a 47 [C]harty a má sa zodpovedajúcim spôsobom vykonávať.“
7.
Podľa jej článku 1 je účelom tejto smernice stanoviť normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu v členských štátoch.
8.
V súlade s článkom 2 písm. i) uvedenej smernice je „pobytový tábor“ vymedzený ako „akékoľvek zariadenie, ktoré sa používa na kolektívne ubytovávanie žiadateľov“ (
6
).
9.
V súlade s článkom 3 ods. 1 sa táto smernica „vzťahuje na štátnych príslušníkov tretích krajín a osoby bez štátnej príslušnosti, ktoré podali žiadosť o medzinárodnú ochranu na územ[í] členského štátu…, pokiaľ sú oprávnení zdržiavať sa na tomto území ako žiadatelia, ako aj na rodinných príslušníkov, ak sa na nich vzťahuje takáto žiadosť o medzinárodnú ochranu podľa vnútroštátneho práva“.
10.
Článok 7 smernice 2013/33, nazvaný „Pobyt a sloboda pohybu“, v odsekoch 2 a 3 stanovuje:
„2.   Členské štáty môžu rozhodnúť o mieste pobytu žiadateľa z dôvodu verejného záujmu, verejného poriadku alebo v prípade potreby aj z dôvodu rýchleho spracovania a efektívneho monitorovania jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu.
3.   Členské štáty môžu podmieniť zabezpečovanie materiálnych podmienok prijímania skutočným pobytom žiadateľov na konkrétnom mieste, ktoré určia členské štáty. Takéto rozhodnutie, ktoré môže mať všeobecnú povahu, sa prijme na základe individuálneho posúdenia a v súlade s vnútroštátnym právom.“
11.
Článok 18 tejto smernice, nazvaný „Spôsoby poskytovania materiálnych podmienok prijímania“, v odseku 6 prvej vete stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby boli žiadatelia premiestňovaní z jedného ubytovacieho zariadenia do druhého len v nevyhnutných prípadoch“.
12.
Článok 20 uvedenej smernice, nazvaný „Obmedzenie alebo odňatie materiálnych podmienok prijímania“, stanovuje:
„1.   Členské štáty môžu obmedziť alebo vo výnimočných a riadne odôvodnených prípadoch odňať materiálne podmienky prijímania, ak žiadateľ:
a)
opustí miesto pobytu určené príslušným orgánom bez toho, aby ho o tom informoval, alebo bez povolenia, ak sa takéto povolenie vyžaduje, alebo
b)
neplní ohlasovacie povinnosti alebo povinnosti poskytovať informácie alebo sa dostaviť na osobný pohovor týkajúci sa konania o azyle v primeranej lehote stanovenej vnútroštátnym právom, alebo
c)
podal následnú žiadosť ako je vymedzená v článku 2 písm. q) smernice [2013/32/EÚ (
7
)].
Vo vzťahu k prípadom uvedeným v písmenách a) a b), ak sa žiadateľ nájde alebo ak sa dobrovoľne prihlási príslušnému orgánu, na základe dôvodov jeho zmiznutia sa prijme náležite odôvodnené rozhodnutie o opätovnom začatí poskytovania niektorých alebo všetkých odňatých alebo obmedzených materiálnych podmienok prijímania.
…
4.   Členské štáty môžu určiť sankcie za závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov, ako aj za obzvlášť násilné správanie.
5.   Rozhodnutia o obmedzení alebo odňatí materiálnych podmienok prijímania alebo o sankciách uvedených v odsekoch 1, 2, 3 a 4 tohto článku sa prijímajú na základe individuálneho posúdenia, objektívne a nestranne a musia obsahovať odôvodnenie. Rozhodnutia musia vychádzať z konkrétnej situácie dotknutej osoby, najmä v súvislosti s osobami, na ktoré sa vzťahuje článok 21, berúc do úvahy zásadu proporcionality. Členské štáty za každých okolností zabezpečia prístup k zdravotnej starostlivosti v súlade s článkom 19 a zabezpečia dôstojnú životnú úroveň všetkých žiadateľov.
6.   Členské štáty zabezpečia, aby materiálne podmienky prijímania neboli odňaté alebo obmedzené pred prijatím rozhodnutia podľa odseku 5.“
B.
Talianske právo
13.
Článok 23 decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (legislatívny dekrét č. 142, ktorým sa vykonáva smernica [2013/33], ako aj smernica [2013/32]) (
8
) z 18. augusta 2015, nazvaný „Obmedzenie alebo odňatie materiálnych podmienok prijímania“, stanovuje:
„1.   Prefekt provincie, v ktorej sa nachádzajú zariadenia uvedené v článkoch 9 a 11, prijme odôvodnený výnos o odňatí opatrení na prijímanie v prípadoch, keď:
a)
sa žiadateľ nedostaví do určeného pobytového zariadenia alebo opustí prijímacie zariadenie bez toho, aby o tom predtým odôvodneným spôsobom informoval príslušnú prefettura – ufficio territoriale del Governo [prefektúra – úrad miestnej štátnej správy, Taliansko];
…
2.   V prípade, ak žiadateľ o medzinárodnú ochranu závažným spôsobom alebo opakovane poruší pravidlá zariadenia, v ktorom je ubytovaný, vrátane úmyselného poškodenia hnuteľného alebo nehnuteľného majetku, alebo závažného násilného správania, a to aj mimo prijímacieho zariadenia, prefekt bez toho, aby bolo dotknuté právo nariadiť premiestnenie žiadateľa do iného zariadenia, rozhodne o prijatí jedného alebo viacerých z týchto opatrení:
a)
dočasné vylúčenie z účasti na aktivitách organizovaných osobou zodpovednou za zariadenie;
b)
dočasné vylúčenie z prístupu k jednej alebo viacerým službám uvedeným v článku 10 ods. 1 druhej vete, s výnimkou materiálneho vybavenia;
c)
pozastavenie na obdobie najmenej 30 dní a najviac šiestich mesiacov alebo odňatie doplnkových hospodárskych výhod uvedených v špecifikáciách podľa článku 12;
2a.   Opatrenia uvedené v tomto článku sa prijmú na individuálnom základe v súlade so zásadou proporcionality a s prihliadnutím na situáciu žiadateľa, najmä s ohľadom na podmienky uvedené v článku 17, a musia obsahovať odôvodnenie. Opatrenia prijaté prefektom voči žiadateľovi sa oznámia príslušnej miestnej komisii zodpovednej za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu.
3.   V prípade uvedenom v odseku 1 písm. a) je osoba zodpovedná za zariadenie povinná bezodkladne informovať prefektúru ‑ úrad miestnej štátnej správy o tom, že žiadateľ sa nedostavil alebo že opustil zariadenie. Ak sa žiadateľ o azyl nájde alebo ak sa dobrovoľne prihlási polícii alebo zariadeniu, do ktorého bol pridelený, prefekt zodpovedný za danú oblasť nariadi odôvodneným výnosom prípadné opätovné začatie poskytovania opatrení na prijímanie na základe informácií poskytnutých žiadateľom. Opätovné začatie poskytovania sa nariadi, len ak je nedostavenie sa alebo opustenie spôsobené vyššou mocou, nepredvídateľnými okolnosťami alebo inými vážnymi osobnými dôvodmi.
4.   V prípade porušenia vnútorného poriadku zariadenia osoba zodpovedná za zariadenie žiadateľa formálne upozorní a ak sú splnené podmienky na uplatnenie opatrení uvedených v odseku 2, bezodkladne zašle prefektúre správu o udalosti.
…“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
14.
AF a jeho syn BF, obaja tuniskí štátni príslušníci, sú žiadateľmi o medzinárodnú ochranu. BF bol v deň podania svojej žiadosti maloletý. V tomto postavení sú ubytovaní v prijímacom zariadení v Miláne (Taliansko).
15.
Dňa 1. júna 2023 prefektúra v Miláne prijala rozhodnutie o odňatí materiálnych podmienok prijímania poskytovaných AF a BF (
9
). Toto rozhodnutie, založené do vnútroštátneho spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, je odôvodnené s ohľadom na dve okolnosti.
16.
Prvá okolnosť sa týka opakovaného odmietnutia AF uvoľniť ubytovaciu jednotku, v ktorej žije spolu so svojím synom a ktorá nie je určená pre dve, ale pre štyri osoby, a premiestniť sa do iného prijímacieho zariadenia v Miláne. Druhá okolnosť sa týka jeho správania v zariadení, v ktorom je ubytovaný. Toto správanie vážne porušovalo pravidlá tohto zariadenia a bolo spôsobilé ohroziť bezpečnosť v tomto zariadení, ako aj brániť riadeniu postupov spojených s prijímaním žiadateľov o medzinárodnú ochranu, a to vzhľadom na masívny migračný tok a pretrvávajúcu potrebu rozdelenia prijímacích kapacít.
17.
Bez ohľadu na rozdielnosť týchto okolností a na skutočnosť, že spočívajú v porušeniach vnútorného poriadku prijímacieho zariadenia, v závažnom násilnom správaní alebo v skutkoch, ktoré majú vplyv na podmienky nároku na podmienky prijímania, vnútroštátny súd uvádza, že rozhodnutie prefektúry v Miláne sa zakladá na článku 23 ods. 1 písm. a) legislatívneho dekrétu č. 142/2015, ktorým sa preberá článok 20 ods. 1 písm. a) smernice 2013/33. Z toho vyvodzuje, že základom tohto odňatia je opakované odmietnutie AF premiestniť sa z dôvodov organizačných potrieb do iného prijímacieho zariadenia v Miláne.
18.
AF podal na vnútroštátny súd žalobu o neplatnosť rozhodnutia prefektúry v Miláne, ako aj návrh na nariadenie predbežných opatrení. Svoje odmietnutie premiestnenia do iného prijímacieho zariadenia odôvodnil tým, že BF navštevuje školu v blízkosti zariadenia, v ktorom sú ubytovaní. Tvrdí, že v dôsledku odňatia materiálnych podmienok prijímania nebude schopný uspokojovať svoje základné potreby ani základné potreby svojho maloletého dieťaťa. Na podporu svojej žaloby uvádza najmä porušenie článku 21 smernice 2013/33 a článku 17 legislatívneho dekrétu č. 142/2015 v rozsahu, v akom predmetné opatrenie nezohľadňuje skutočnosť, že on a jeho syn patria do kategórie „zraniteľných osôb“, porušenie článku 23 ods. 1 písm. a) legislatívneho dekrétu č. 142/2015 v rozsahu, v akom odmietnutie premiestnenia nie je porovnateľné s prípadmi uvedenými v tomto ustanovení, a porušenie článku 20 smernice 2013/33, ako ho Súdny dvor vykladal v rozsudkoch Haqbin a Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania), z ktorého vyplýva všeobecná zásada uplatniteľná na všetky prípady odňatia materiálnych podmienok prijímania vrátane prípadov, keď toto odňatie nemá povahu sankcie.
19.
Uznesením z 25. júla 2023 vnútroštátny súd zamietol návrh AF na nariadenie predbežných opatrení z dôvodu, že rozhodnutie prefektúry v Miláne je vyjadrením organizačnej právomoci správneho orgánu v oblasti riadenia prijímacích zariadení.
20.
AF podal proti tomuto uzneseniu odvolanie na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko). Tá uznesením z 22. septembra 2023 vyhovela tomuto odvolaniu z dôvodu, že rozhodnutie prefektúry v Miláne môže porušovať základné práva AF, ako sú prístup k potravinám, ubytovaniu a oblečeniu, ktoré patria medzi základné potreby.
21.
Vnútroštátny súd sa najmä pýta, či základná zásada ochrany ľudskej dôstojnosti môže viesť k záveru, že zásady potvrdené Súdnym dvorom sú všeobecne záväznými pravidlami, ktoré sa ako také uplatňujú nad rámec prípadov uloženia sankcie spočívajúcej v odňatí uvedených podmienok, na ktoré odkazujú uvedené rozsudky. Tento súd zastáva názor, že v prejednávanej veci správny orgán dostatočne vysvetlil dôvody, prečo je odňatie materiálnych podmienok prijímania nevyhnutné, a to vzhľadom na skutočnosť, že AF neodôvodnene a neprimerane odmieta premiestnenie do iného prijímacieho zaradenia a v praxi nie je možné prijať menej zaťažujúce alternatívne riešenia.
22.
Okrem toho zdôrazňuje, že toto odňatie je priamym dôsledkom odmietnutia AF naďalej využívať tieto materiálne podmienky prijímania, aj keď na inom mieste, čo sa rovná dobrovoľnému vystúpeniu z mechanizmu prijímania. AF je teda vystavený nemožnosti uspokojovať svoje základné potreby na základe vlastného rozhodnutia.
23.
Vnútroštátny súd napokon uvádza, že toto odmietnutie predstavuje zneužívajúce správanie, keďže využíva opatrenie na prijímanie na vlastné ciele a v praxi bráni organizačnej a riadiacej právomoci, ktorú má správny orgán pri určovaní prijímacieho zariadenia, do ktorého má byť žiadateľ o medzinárodnú ochranu pridelený. V reakcii na toto zneužitie je jediným opatrením, ktoré môže správny orgán nariadiť, odňatie materiálnych podmienok prijímania. Tento súd dodáva, že keby sa malo konštatovať, že v predmetnej situácii článok 20 smernice 2013/33 vylučuje výkon právomoci odňať materiálne podmienky prijímania, správny orgán by viac nebol schopný konkrétne vykonávať riadenie opatrení na prijímanie, keďže samotné odmietnutie premiestnenia žiadateľom by viedlo k „paralyzovaniu realizácie týchto opatrení“ a zavedeniu určitej formy „práva na ponechanie“ v prvom prijímacom zariadení, ktoré by sa spájalo výlučne s vôľou žiadateľa, pričom toto právo nemá základ ani v práve Únie, ani vo vnútroštátnom práve.
24.
Za týchto podmienok Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bránia článok 20 smernice [2013/33] a zásady stanovené Súdnym dvorom v rozsudkoch [Haqbin] a [Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania)] v rozsahu, v akom vylučujú možnosť správneho orgánu členského štátu nariadiť sankciu spočívajúcu v odňatí opatrení na prijímanie v prípade, ak takéto rozhodnutie vedie k ohrozeniu základných životných potrieb cudzieho štátneho príslušníka žiadajúceho o medzinárodnú ochranu a jeho rodiny, vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje na základe odôvodneného individuálneho posúdenia týkajúceho sa aj nutnosti a primeranosti daného opatrenia odňať opatrenia na prijímanie nie na základe sankcie, ale z dôvodu, že zanikli podmienky nároku na opatrenia na prijímanie, a najmä z dôvodu, že cudzinec odmieta z dôvodov, ktoré nesúvisia s uspokojovaním základných životných potrieb a s ochranou ľudskej dôstojnosti, nechať sa premiestniť do iného prijímacieho zariadenia, ktoré určil správny orgán na základe objektívnych organizačných potrieb a ktoré na zodpovednosť samotného správneho orgánu zaručuje zachovanie materiálnych podmienok prijímania rovnocenných s podmienkami poskytovanými v pôvodnom zariadení, ak sa cudzinec v dôsledku odmietnutia premiestnenia a následného rozhodnutia o odňatí dostane do situácie, v ktorej nie je schopný uspokojovať základné životné potreby seba samého a svojej rodiny?“
25.
Písomné pripomienky predložili AF, talianska, belgická, cyperská a poľská vláda, ako aj Európska komisia.
IV. Analýza
26.
Vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta Súdneho dvora, či sa má článok 20 smernice 2013/33, ako bol vyložený v rozsudkoch Haqbin a Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania), vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej členský štát môže po posúdení nutnosti a primeranosti opatrenia v rámci individuálneho posúdenia situácie odňať materiálne podmienky prijímania žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý z dôvodu svojho opakovaného odmietnutia premiestnenia do iného pobytového tábora, ktorý je pritom vhodný pre jeho rodinnú situáciu, prestane spĺňať podmienky na poskytovanie materiálnych podmienok prijímania.
27.
Táto otázka vzniká, keďže žiadne z ustanovení smernice 2013/33 výslovne neupravuje takúto situáciu, v ktorej žiadateľ o medzinárodnú ochranu nedodržiava podmienky, za akých sa mu zabezpečuje starostlivosť, a zneužívajúcim spôsobom zotrváva v pobytovom tábore, pričom opakovane a bezdôvodne odmieta premiestnenie do iného pobytového tábora.
28.
Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko) vychádza z predpokladu, že správanie, o aké ide v prejednávanej veci, sa môže a má považovať za „opust[enie] miest[a] pobytu určené[ho] príslušným orgánom“ v zmysle článku 20 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 2013/33, takže v súlade s týmto ustanovením by mohlo viesť k odňatiu materiálnych podmienok prijímania. Tento súd totiž zastáva názor, že takéto správanie svedčí o dobrovoľnom vystúpení žiadateľa o medzinárodnú ochranu z vnútroštátneho systému prijímania, keďže sa rovná nedostaveniu sa tohto žiadateľa do pobytového tábora, do ktorého bol pridelený, čo možno považovať za opustenie miesta pobytu určeného príslušným vnútroštátnym orgánom.
29.
Hoci sa stotožňujem s obavami vyjadrenými tak vnútroštátnym súdom, ako aj cyperskou a poľskou vládou, podľa ktorých tento druh správania má zneužívajúcu povahu, na ktorú musia mať príslušné orgány členského štátu možnosť reagovať, myslím si, že vzhľadom na znenie článku 20 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 2013/33, ako aj na kontext a účel právnej úpravy, ktorej je tento článok súčasťou, tieto dva druhy správania nie sú navzájom porovnateľné.
A.
Odmietnutie vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení z jedného pobytového tábora do druhého pobytového tábora nepatrí do pôsobnosti článku 20 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 2013/33
30.
Ako vyplýva z názvu článku 20 smernice 2013/33, tento článok upravuje opatrenia zamerané na obmedzenie alebo odňatie materiálnych podmienok prijímania.
31.
Tento článok tak v odseku 1 prvom pododseku písm. a) umožňuje členským štátom obmedziť alebo „vo výnimočných a riadne odôvodnených prípadoch odňať [tieto] podmienky…, ak žiadateľ… opustí miesto pobytu určené príslušným orgánom bez toho, aby ho o tom informoval, alebo bez povolenia, ak sa takéto povolenie vyžaduje“.
32.
Hneď na úvod poznamenávam, že znenie tohto ustanovenia sa musí vykladať reštriktívne, o čom svedčí výraz „vo výnimočných a riadne odôvodnených prípadoch“ použitý normotvorcom Únie. S výnimkou osoby, ktorá zatajila svoje finančné zdroje, má totiž odňatie materiálnych podmienok prijímania za následok, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu, ktorý je úplne odkázaný na štátnu pomoc, príde o ubytovanie, stravu, oblečenie a denné dávky. (
10
)
33.
Okrem toho zdôrazňujem, že cieľom uvedeného ustanovenia je spresniť dôsledky všeobecného pravidla, ktoré normotvorca Únie stanovil v článku 7 ods. 3 smernice 2013/33. Tento článok, ktorý sa týka pobytu žiadateľa v hostiteľskom členskom štáte, totiž umožňuje tomuto členskému štátu podmieniť zabezpečovanie materiálnych podmienok prijímania „skutočným“ pobytom žiadateľa na konkrétnom mieste, ktoré určil príslušný vnútroštátny orgán. Článok 20 ods. 1 prvý pododsek písm. a) tejto smernice stanovuje opatrenie, ktorému sa vystavuje žiadateľ, ktorý si nesplní túto povinnosť tým, že opustí toto miesto pobytu „bez toho, aby… o tom informoval [príslušný orgán]“, alebo bez toho, aby na tento účel získal povolenie, ak sa vyžaduje.
34.
Sloveso „opustiť“, ktoré je vo všetkých jazykových verziách tohto ustanovenia preložené jednotným spôsobom, má silný význam, keďže v bežnom zmysle slova znamená natrvalo zanechať alebo sa vzdať niečoho alebo niekoho, alebo tiež odísť z určitého miesta. (
11
) Vo vnútroštátnom práve môže mať výraz „opustenie ubytovania“ svoj vlastný význam. Napríklad vo francúzskom práve sa vyznačuje náhlym a nepredvídateľným odchodom osoby z ubytovania, v ktorom žije, a neodôvodnenou a dlhotrvajúcou či dokonca trvalou neprítomnosťou tejto osoby. (
12
) Znenie článku 20 ods. 1 druhého pododseku smernice 2013/33 svedčí o tom, že normotvorca Únie sa zároveň zameriava na situáciu žiadateľa, ktorého už nie je možné lokalizovať, (
13
) keďže vyžaduje, aby členské štáty rozhodli o opätovnom začatí poskytovania materiálnych podmienok prijímania, ak sa žiadateľ „nájde“ alebo ak sa dobrovoľne prihlási príslušnému orgánu, a to s prihliadnutím na dôvody jeho „zmiznutia“.
35.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa domnievam, že správanie, o aké ide v prejednávanej veci, ktoré sa vyznačuje odmietaním žiadateľa o medzinárodnú ochranu vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení a jeho zneužívajúcim zotrvávaním v prvom pobytovom tábore, do ktorého bol pridelený, nemožno považovať za porovnateľné so správaním žiadateľa, ktorý opustí miesto pobytu určené príslušným orgánom bez predchádzajúceho informovania alebo povolenia. Rozumiem argumentácii vnútroštátneho súdu, podľa ktorej žiadateľ tým, že odmieta dodržiavať podmienky, za akých sa mu zabezpečuje starostlivosť, a premiestniť sa do iného pobytového tábora, sám od seba vystupuje z vnútroštátneho systému prijímania rovnakým spôsobom ako žiadateľ, ktorý opustí svoj pobytový tábor. Treba však konštatovať, že v takej situácii, o akú ide v prejednávanej veci, si žiadateľ zachováva svoj skutočný pobyt v prvom pobytovom tábore, do ktorého bol pridelený, síce zneužívajúcim spôsobom, ale nezmizol, je v plnej miere možné lokalizovať ho na účely posúdenia jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu a príslušný vnútroštátny orgán je plne informovaný o tomto mieste pobytu.
36.
Znenie článku 20 ods. 1 písm. a) smernice 2013/33 teda podľa môjho názoru bráni tomu, aby sa taká situácia, o akú ide v prejednávanej veci, považovala za situáciu, v ktorej žiadateľ opustí pobytový tábor určený príslušným vnútroštátnym orgánom.
37.
V prospech toho výkladu svedčí aj kontext a účel článku 20 ods. 1 smernice 2013/33.
38.
Odňatie materiálnych podmienok prijímania je totiž opatrením, ktoré normotvorca Únie v článku 20 ods. 1 prvom pododseku tejto smernice veľmi striktne stanovuje „vo výnimočných a riadne odôvodnených prípadoch“, a to v dvoch prípadoch, ktoré sa spájajú najmä s rizikom zneužitia systému prijímania. (
14
)
39.
Prvý prípad sa týka situácie, keď členský štát môže v súlade s článkom 28 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2013/32 predpokladať, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu konkludentne vzal späť svoju žiadosť alebo od nej odstúpil, lebo opustil miesto pobytu, na ktoré je pridelený [článok 20 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 2013/33], alebo sa neprihlásil úradom, neodpovedá na žiadosti o informácie alebo sa nedostavil na osobný pohovor týkajúci sa konania o posúdení jeho žiadosti [článok 20 ods. 1 prvý pododsek písm. b) tejto smernice]. Tieto okolnosti, ktoré sa javia ako podmienky nároku na materiálne podmienky prijímania, patria do rozsahu povinností žiadateľov stanovených v článku 4 smernice 2011/95/EÚ (
15
) a v článku 13 smernice 2013/32. V takom prípade, keď členský štát môže predpokladať, že žiadosť bola vzatá späť, tento členský štát môže až do okamihu, kým sa žiadateľ znova neobjaví (článok 20 ods. 1 druhý pododsek smernice 2013/33), predpokladať, že nárok na materiálne podmienky prijímania spojený s postavením žiadateľa zanikol.
40.
Druhý prípad sa týka situácie, keď žiadateľ podá „následnú žiadosť“ v zmysle článku 2 písm. q) smernice 2013/32 [článok 20 ods. 1 prvý pododsek písm. c) smernice 2013/33], teda novú žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú po prijatí konečného rozhodnutia o predchádzajúcej žiadosti. V tomto prípade teda môže byť odňatie odôvodnené, ak sa ukáže, že žiadateľ podal túto novú žiadosť výlučne s cieľom využiť materiálne podmienky prijímania v členskom štáte.
41.
Správanie, o aké ide v prejednávanej veci, však nepatrí medzi porušenia, ktoré môžu svedčiť o porušení povinností žiadateľa pri posudzovaní jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu, a jeho odmietnutie dodržiavať podmienky, za akých sa mu zabezpečuje starostlivosť, nemôže podľa môjho názoru samo osebe svedčiť o konkludentnom späťvzatí jeho žiadosti alebo o pokuse o zneužitie vnútroštátneho systému prijímania.
42.
V rozsahu, v akom sa žiadateľ skutočne nachádza na území členského štátu, v ktorom si podal žiadosť, má skutočný pobyt na mieste pobytu, ktoré v prvom rade určil členský štát s cieľom zabezpečiť rýchle a efektívne spracovanie tejto žiadosti, a dodržiava svoju povinnosť spolupráce podľa článku 4 ods. 2 smernice 2011/95, ako aj všetky povinnosti stanovené v článku 13 smernice 2013/32, tento žiadateľ spĺňa podmienky nároku na materiálne podmienky prijímania, pokiaľ je oprávnený zdržiavať sa na vnútroštátnom území v tomto postavení. (
16
) V takejto situácii by teda odňatie výhod spojených s posúdením žiadosti o medzinárodnú ochranu uvedenému žiadateľovi bolo v rozpore s logikou systému zavedeného článkom 20 ods. 1 smernice 2013/33.
43.
V dôsledku toho si nemyslím, že členský štát sa môže odvolávať na ustanovenia uvedené v článku 20 ods. 1 prvom pododseku písm. a) smernice 2013/33 na účely prijatia opatrenia na odňatie materiálnych podmienok prijímania vo vzťahu k žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý zneužívajúcim spôsobom zotrváva v prvom pobytovom tábore, do ktorého bol pridelený, a ktorý opakovane a neodôvodnene odmieta premiestnenie do iného pobytového tábora z dôvodu organizačných potrieb.
44.
Naproti tomu zastávam názor, že takéto správanie môže predstavovať „závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov“ v zmysle článku 20 ods. 4 smernice 2013/33, ktoré členský štát môže sankcionovať v súlade s požiadavkami stanovenými v článku 20 ods. 5 a 6 tejto smernice.
B.
Odmietnutie vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení do iného pobytového tábora patrí do pôsobnosti článku 20 ods. 4 smernice 2013/33
45.
Článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 stanovuje, že „členské štáty môžu určiť sankcie za závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov, ako aj za obzvlášť násilné správanie“.
46.
Je pravda, že v tomto článku nie sú povinnosti uvedené vo vnútornom poriadku pobytových táborov spresnené, takže za ich vymedzenie zodpovedá každý členský štát. Takýto vnútorný poriadok však nevyhnutne uvádza alebo odkazuje na všeobecné a osobitné práva a povinnosti, ktoré má každá zo strán počas pobytu v zariadení. Nevyhnutne tiež spresňuje organizačné podmienky pobytového tábora, ako aj podmienky starostlivosti o žiadateľa o medzinárodnú ochranu. Rovnako ako podmienky vstupu, pobytu a odchodu z pobytových táborov pre tohto žiadateľa sa mi pritom podmienky premiestňovania javia ako podstatné prvky vnútorného poriadku pobytových táborov, ktorý sa žiadateľ zaväzuje dodržiavať pri podpise zmluvy o prijatí, ktorá sa vo všeobecnosti spája s týmto poriadkom. (
17
)
47.
Zo spoločného výkladu všeobecných ustanovení týkajúcich sa pobytu žiadateľa na území hostiteľského členského štátu tak vyplýva, že smernica 2013/33 neuznáva existenciu práva na ponechanie žiadateľa v konkrétnom pobytovom tábore.
48.
V prvom rade z článku 7 ods. 2 smernice 2013/33 vyplýva, že členské štáty môžu rozhodnúť o mieste pobytu žiadateľa, či už z dôvodu verejného záujmu, verejného poriadku alebo z dôvodu rýchleho spracovania a efektívneho monitorovania jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu. Hoci pojem „dôvod verejného záujmu“ nie je v tejto smernici vymedzený, nepochybne zahŕňa dôvody týkajúce sa organizácie a riadenia kapacít vnútroštátneho systému prijímania, pričom normotvorca Únie okrem toho v odôvodnení 26 uvedenej smernice uznal potrebu zabezpečiť „efektívnosť vnútroštátnych systémov prijímania“.
49.
V druhom rade z článku 18 ods. 6 smernice 2013/33 vyplýva, že hostiteľský členský štát má právo premiestniť žiadateľa z jedného ubytovacieho zariadenia do druhého, ak sa toto premiestnenie javí ako „nevyhnutn[é]“, avšak za predpokladu, že podmienky ubytovania zodpovedajú osobitným potrebám rodín a zraniteľných a odkázaných osôb. (
18
) Vnútroštátny orgán má teda právo požiadať o premiestnenie žiadateľa do iného pobytového tábora, ak si to vyžaduje kapacita prijímacieho zariadenia alebo ak si to vyžaduje prispôsobenie zariadenia osobitným potrebám žiadateľa, napríklad z dôvodu jeho osobnej alebo rodinnej situácie (rodina, slobodné ženy alebo slobodní muži, jednorodičovská rodina, neplnoleté osoby bez sprievodu), alebo tiež ak má žiadateľ ťažkosti s prispôsobením sa pravidlám spolunažívania v predmetnom pobytovom tábore. Každá z týchto okolností sa samozrejme môže vyvíjať počas celého konania o prijímaní žiadateľa.
50.
Tieto ustanovenia by podľa môjho názoru boli zbavené akéhokoľvek potrebného účinku, keby členské štáty nemali nijaké nástroje na konanie voči žiadateľovi, ktorý žije v ubytovaní zodpovedajúcom potrebám početnejšej rodinnej jednotky a odmieta žiť v ňom spolu s inými osobami alebo ho uvoľniť, a okrem toho kategoricky a bez legitímneho dôvodu odmieta akúkoľvek ponuku na zmenu ubytovania, ktorá je pritom vhodná pre jeho rodinnú situáciu. (
19
) Žiadateľ tým, že zneužívajúcim spôsobom zotrváva v tomto ubytovaní, zbavuje správcu pobytového tábora možnosti ponúknuť voľné miesta iným slobodným osobám alebo iným rodinám v núdzi. Ak sa toto správanie toleruje, skutočne môže viesť k ochromeniu systému prijímania tým, že bráni členským štátom efektívne riadiť svoje ubytovacie kapacity s flexibilitou, ktorú si vyžaduje rozmanitosť vznikajúcich situácií a vývoj migračných tokov.
51.
Zo všetkých týchto dôvodov si myslím, že takéto správanie musí byť možné kvalifikovať ako „závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov“ v zmysle článku 20 ods. 4 smernice 2013/33.
52.
Takéto riešenie poskytuje členským štátom možnosť sankcionovať tento druh správania, pričom vyžaduje, aby dodržiavali záruky výslovne stanovené normotvorcom Únie v článku 20 ods. 5 a 6 tejto smernice, najmä záruky týkajúce sa dodržiavania zásady proporcionality a rešpektovania ľudskej dôstojnosti.
53.
V súlade s článkom 20 ods. 5 uvedenej smernice totiž akákoľvek sankcia v zmysle odseku 4 tohto článku musí byť objektívna, nestranná, odôvodnená a primeraná konkrétnej situácii žiadateľa a všetkým okolnostiam danej veci a za každých okolností musí chrániť prístup žiadateľa k zdravotnej starostlivosti a zabezpečiť mu dôstojnú životnú úroveň. (
20
)
54.
Hoci, ako Súdny dvor pripustil v rozsudku Haqbin, sa uplatniteľný systém sankcií v zásade môže týkať materiálnych podmienok prijímania, túto úvahu okamžite zmiernil so zreteľom na tieto požiadavky a vylúčil možnosť odňatia, hoci len dočasného, všetkých týchto podmienok. (
21
)
55.
V prvom rade Súdny dvor rozhodol, že sankcia, ktorá by iba na základe článku 20 ods. 4 smernice 2013/33 spočívala v odňatí, i keď len dočasnom, všetkých materiálnych podmienok prijímania alebo materiálnych podmienok prijímania týkajúcich sa ubytovania, stravy alebo oblečenia, by bola nezlučiteľná s povinnosťou zabezpečiť žiadateľovi dôstojnú životnú úroveň, lebo táto sankcia by ho zbavila možnosti uspokojiť svoje najzákladnejšie potreby, ako sú ubytovanie, strava, oblečenie a umývanie sa, a tým by poškodzovala jeho telesné alebo duševné zdravie alebo by ho uviedla do stavu poníženia nezlučiteľného s touto dôstojnosťou. (
22
) V tomto zmysle Súdny dvor dodal, že takáto sankcia by viedla k porušeniu požiadavky proporcionality. (
23
)
56.
V druhom rade Súdny dvor zdôraznil, že požiadavka zabezpečiť žiadateľovi dôstojnú životnú úroveň znamená nielen pre členské štáty, ale aj pre súkromné fyzické alebo právnické osoby, na ktoré sa tieto štáty obrátia, že musia trvale a bez prerušenia zabezpečiť takúto životnú úroveň (
24
). Starostlivosť o žiadateľa teda musí byť trvalá a musí rešpektovať jeho dôstojnosť, o čom podľa môjho názoru svedčí aj článok 20 ods. 6 smernice 2013/33. Tento článok, ktorý je predovšetkým ustanovením procesnej povahy, totiž od hostiteľského členského štátu vyžaduje, aby až do prijatia rozhodnutia o obmedzení alebo odňatí materiálnych podmienok prijímania naďalej zaisťoval zabezpečenie základných potrieb žiadateľa tak, aby nedošlo k jeho prerušeniu.
57.
Táto starostlivosť sleduje tri ciele. Predovšetkým umožňuje zaručiť účinnú ochranu žiadateľa na území hostiteľského členského štátu, čím prispieva k zníženiu rizika marginalizácie, ktorému je vystavený, a „sekundárnych pohybov“, o ktoré by sa mohol pokúsiť. Ďalej, dodržiavanie uvedenej zásady umožňuje žiadateľovi vykonať svoje právo na azyl a zúčastniť sa postupu preskúmania jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade s právami a povinnosťami, ktoré mu vyplývajú zo smerníc 2011/95 a 2013/32. Napokon táto starostlivosť musí takisto umožňovať hostiteľskému členskému štátu, aby náležite preskúmal žiadosť o medzinárodnú ochranu, keďže tento štát je schopný aj napriek uloženej sankcii lokalizovať žiadateľa na účely oznámenia rôznych predvolaní a stretnutí.
58.
V treťom a poslednom rade Súdny dvor pripomenul, že podľa článku 23 ods. 1 smernice 2013/33 členské štáty musia pri preberaní ustanovení týkajúcich sa maloletých osôb a pri prijímaní sankcií v prvom rade prihliadať na najlepšie záujmy dieťaťa, a to v súlade s článkom 24 Charty, na ktorý odkazuje odôvodnenie 35 tejto smernice. Členský štát tak musí pri prijímaní sankcie zohľadniť také faktory, ako sú blaho a sociálny rozvoj maloletej osoby, pričom musí venovať osobitnú pozornosť jej osobnej situácii, ako aj záujmom o jej bezpečnosť a ochranu. (
25
) Je pritom zrejmé, že odňatie všetkých materiálnych podmienok prijímania, hoci len dočasné, nie je opatrením primeraným situácii maloletej osoby, keďže neumožňuje uspokojovať jej osobitné potreby a zjavne ohrozuje podmienky jej výchovy a rozvoja.
59.
V prejednávanej veci som po prečítaní rozhodnutia prefektúry v Miláne vyrozumel, že toto opatrenie bolo výsledkom kumulácie problémov a ukázalo sa byť posledným prostriedkom na zmenu situácie, ku ktorej nedošlo ani napriek rôznym pokusom, ktoré už príslušné vnútroštátne orgány podnikli.
60.
Z tohto rozhodnutia totiž vyplýva, že žalobca okrem svojho obzvlášť násilného správania v pobytovom tábore dvakrát odmietol, aby boli voľné lôžka v jeho ubytovacej jednotke obsadené ďalšími dvoma žiadateľmi o medzinárodnú ochranu, a päťkrát odmietol vyhovieť opatreniam spočívajúcim v zmene ubytovania, o ktorých sa vo vzťahu k nemu rozhodlo, pričom tieto opatrenia boli primerané jeho situácii a situácii jeho syna, ktorý bol v čase skutkových okolností sporu vo veci samej maloletý. Okrem toho z uvedeného rozhodnutia vyplýva, že príslušný vnútroštátny orgán síce po prvých dvoch odmietnutiach premiestnenia zo strany žiadateľa začal konanie o odňatí materiálnych podmienok prijímania, ale upustil od pokračovania v tomto konaní a súhlasil s tým, aby žalobca a jeho syn pokračovali v procese prijímania v tábore, v ktorom sú ubytovaní.
61.
Zo všetkých dôvodov, ktoré som práve uviedol, však členský štát nemôže v rámci sankcií, ktoré možno uložiť žiadateľovi, ktorý odmieta vyhovieť rozhodnutiu o premiestnení, ktoré je pritom primerané jeho rodinnej situácii, stanoviť sankciu spočívajúcu v odňatí všetkých materiálnych podmienok prijímania v zmysle článku 2 písm. f) a g) smernice 2013/33, lebo táto sankcia by zbavila tohto žiadateľa možnosti uspokojovať svoje najzákladnejšie potreby, konkrétne potreby ubytovania, stravy, oblečenia a umývania sa. Preto mu prináleží určiť sankciu inej povahy, ktorá by bola v súlade s požiadavkami uvedenými v článku 20 ods. 5 a 6 tejto smernice, ako ich vykladal Súdny dvor. To predovšetkým znamená, že táto sankcia musí byť primeraná konkrétnej situácii žiadateľa a rešpektovať jeho ľudskú dôstojnosť a musí mu umožniť prístup k zdravotnej starostlivosti. V situácii, o akú ide v prejednávanej veci, ktorá sa týka jednorodičovskej rodiny, musí byť táto sankcia prijatá osobitne so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa v súlade s článkom 23 uvedenej smernice, a najmä na osobitné potreby dieťaťa.
V. Návrh
62.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko, Taliansko), takto:
1.
Článok 20 ods. 1 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
správanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý zneužívajúcim spôsobom zotrváva v prvom pobytovom tábore, do ktorého bol pridelený, a ktorý opakovane a neodôvodnene odmieta premiestnenie do iného pobytového tábora na účely riadenia kapacít vnútroštátneho systému prijímania, nemožno považovať za „opust[enie] miest[a] pobytu určené[ho] príslušným orgánom“, v prípade ktorého je povolené odňať všetky materiálne podmienky prijímania.
2.
Článok 20 ods. 4 až 6 smernice 2013/33
sa má vykladať v tom zmysle, že:
správanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý zneužívajúcim spôsobom zotrváva v prvom pobytovom tábore, do ktorého bol pridelený, a ktorý opakovane a neodôvodnene odmieta premiestnenie do iného pobytového tábora na účely riadenia kapacít vnútroštátneho systému prijímania, predstavuje „závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov“, ktoré členský štát môže sankcionovať prijatím sankcie inej povahy, než je odňatie všetkých materiálnych podmienok prijímania.
Členskému štátu prináleží určiť sankciu, ktorá by bola primeraná konkrétnej situácii žiadateľa a všetkým okolnostiam danej veci a ktorá by za každých okolností zaručovala rešpektovanie jeho ľudskej dôstojnosti a jeho prístup k zdravotnej starostlivosti. Okrem toho v konkrétnom prípade, keď ide o rodinu, táto sankcia musí byť prijatá osobitne so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa v súlade s ustanoveniami článku 23 tejto smernice, a najmä na osobitné potreby dieťaťa.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96).
(
3
)	C‑233/18, ďalej len „rozsudok Haqbin, EU:C:2019:956.
(
4
)	C‑422/21, ďalej len „rozsudok Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania)“, EU:C:2022:616.
(
5
)	Ďalej len „Charta“.
(
6
)	Pojem „pobytový tábor“ použitý napríklad vo francúzskej („centre d’hébergement“) a anglickej („accommodation center“) jazykovej verzii smernice 2013/33 je v iných jazykových verziách, ako napríklad v talianskej („centro di accoglienza“) a španielskej („centro de acogida“) jazykovej verzii, preložený pojmom „prijímacie zariadenie“.
(
7
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
(
8
)	GURI č. 214 z 15. septembra 2015, s. 1. Tento legislatívny dekrét bol zmenený prostredníctvom decreto‑legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare (zákonný dekrét č. 20 o naliehavých opatreniach v oblasti legálneho vstupu zahraničných pracovníkov a predchádzania nelegálnemu prisťahovalectvu a boja proti nemu) (GURI č. 59 z 10. marca 2023, s. 1). Tento zákonný dekrét bol so zmenami zmenený na zákon prostredníctvom legge n. 50 (zákon č. 50) z 5. mája 2023 (GURI č. 104 z 5. mája 2023, s. 7) (ďalej len „legislatívny dekrét č. 142/2015“).
(
9
)	Ďalej len „rozhodnutie prefektúry v Miláne“.
(
10
)	Pozri článok 2 písm. g) smernice 2013/33.
(
11
)	Pozri slovník Larousse a slovník Francúzskej akadémie.
(
12
)	Pozri rozsudok Cour de cassation (Francúzsko), 3. občianskoprávny senát, z 8. júla 2009 (č. 08‑16.992).
(
13
)	Poznamenávam, že článok 13 legislatívneho dekrétu č. 142/2015 výslovne stanovuje odňatie materiálnych podmienok prijímania v súlade s článkom 23 ods. 1 písm. a) tohto legislatívneho dekrétu v prípade „neodôvodneného opustenia zariadenia“.
(
14
)	Pozri v tejto súvislosti odôvodnenie 25 smernice 2013/33, ako aj rozsudok Haqbin (bod 44).
(
15
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
16
)	Pozri v tejto súvislosti článok 3 ods. 1 smernice 2013/33.
(
17
)	Pozri napríklad vo Francúzsku arrêté, du 19 juin 2019, relatif au règlement de fonctionnement des centres d’accueil pour demandeurs d’asile (výnos z 19. júna 2019 o pravidlách fungovania prijímacích zariadení pre žiadateľov o azyl (JORF z 28. júna 2019, s. 111), ktorý v článku 2 prílohy stanovuje, že „správca prijímacieho zariadenia pre žiadateľov o azyl môže kedykoľvek požiadať Office français de l’immigration et de l’intégration (Francúzsky úrad pre imigráciu a integráciu), aby zabezpečil premiestnenie ubytovanej osoby do iného pobytového zariadenia, ak si jeho zraniteľná situácia vyžaduje starostlivosť prispôsobenú jeho potrebám, alebo ak boli zistené ťažkosti s prispôsobením sa pravidlám spolunažívania v pobytovom zariadení“.
(
18
)	Pozri odôvodnenia 9, 14 a 22, ako aj článok 18 ods. 2 písm. a) a články 21 až 25 uvedenej smernice.
(
19
)	Pripomínam však, že v súlade s ustanoveniami uvedenými najmä v článku 18 ods. 2 písm. a) a v článku 23 smernice 2013/33 správca pobytového tábora musí pri zabezpečovaní spoločného bývania, ktoré je súčasťou kolektívneho ubytovávania, chrániť súkromie rodiny najmä s prihliadnutím na osobitné potreby detí.
(
20
)	Pozri rozsudok Haqbin (body 45 a 51).
(
21
)	Pozri rozsudok Haqbin (body 43, 44 a 52).
(
22
)	Pozri rozsudok Haqbin (body 46 a 47, ako aj citovaná judikatúra).
(
23
)	Pozri rozsudok Haqbin (bod 48).
(
24
)	Pozri rozsudok Haqbin (bod 50).
(
25
)	Pozri rozsudok Haqbin (body 53 až 55).