62009CC0463_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (ďalej len „vnútroštátny súd“) položil Súdnemu dvoru v súlade s článkom 234 ES(2) prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov(3) .
2. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vznikol v rámci sporu medzi pani María Socorro Martin (ďalej len „navrhovateľka vo veci samej“), zamestnankyne pracujúcej dovtedy pre spoločnosť poskytujúcu upratovacie služby CLECE SA (ďalej len „CLECE“) a Ayuntamiento de Cobisa (miestny úrad Cobisa), ktorý sa týkal práv vyplývajúcich z pracovného pomeru s CLECE. Svojím návrhom navrhovateľka vo veci samej namieta proti skončeniu svojho pracovného pomeru, ktoré je podľa jej názoru nezákonné, pričom sa v tomto ohľade dovoláva okrem iného práv priznaných smernicou 2001/23 zamestnancom v prípade prevodu podnikov.
3. Svojou prejudiciálnou otázkou vnútroštátny súd v zásade od Súdneho dvora požaduje objasnenie otázky, či smernica 2001/23 pokrýva situáciu, v ktorej obecná samospráva, ktorá pôvodne zverila upratovanie svojich priestorov súkromnej spoločnosti, následne vypovedala túto zmluvu tak, aby upratovacie služby vykonávala sama a pri tejto príležitosti zamestnala iba nových pracovníkov. Z právneho hľadiska nastoľuje táto vec otázku rozsahu pôsobnosti tohto aktu práva Únie, pričom Súdny dvor musí pri tejto príležitosti preskúmať v prvom rade to, či nevyhnutná podmienka prevodu podnikov, konkrétne zachovanie hospodárskeho subjektu, ostáva splnená vtedy, keď nie sú prevedené ani prevádzkové prostriedky, ani žiaden zamestnanec a keď „prevod“ ako taký naopak pozostáva iba z pokračovania v činnosti.
II – Právny rámec
A – Právo Únie (4)
4. Smernica 2001/23 kodifikuje smernicu Rady 77/187/EHS zo 14. februára 1977 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov(5) [ neoficiálny preklad ] v znení zmenenom a doplnenom smernicou 98/50/ES Rady z 29. júna 1998(6) .
5. Podľa odôvodnenia č. 3 smernice 2001/23 „[j]e potrebné zabezpečiť ochranu zamestnancov pre prípad zmeny zamestnávateľa, najmä postarať sa o to, aby ich práva boli zachované“.
6. Podľa odôvodnenia č. 8 tejto smernice:
„Úvahy o právnej bezpečnosti a transparentnosti si vyžiadali, aby bola objasnená právna koncepcia prevodu z hľadiska precedenčného práva Súdneho dvora. Toto objasnenie však nezmenilo rozsah pôsobnosti smernice 77/187/EHS, ako ju interpretoval Súdny dvor.“
7. Článok 1 ods. 1 smernice uvádza:
„a) Táto smernica sa vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časť podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku právneho prevodu alebo zlúčenia.
b) Podľa písmena a) a nasledujúcich ustanovení tohto článku prevod v zmysle tejto smernice je, keď ide o prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.
c) Táto smernica platí pre verejné a súkromné podniky zaoberajúce sa hospodárskou činnosťou bez ohľadu na to, či fungujú so ziskom, alebo nie. Administratívna reorganizácia verejných správnych orgánov alebo prevod správnych funkcií medzi verejnými správnymi orgánmi sa v zmysle tejto smernice nepovažujú za prevod.“
8. V článku 3 ods. 1 prvom odseku smernice je uvedené:
„Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.“
9. Na základe článku 4 ods. 1 prvého odseku smernice:
„Prevod podniku, závodu alebo časti podniku alebo závodu nemôže byť automaticky dôvodom na prepúšťanie z práce zo strany prevádzateľa alebo nadobúdateľa. Toto ustanovenie však nebráni prepúšťaniu, ku ktorému môže dôjsť z hospodárskych, technických alebo organizačných dôvodov zahŕňajúcich zmeny týkajúce sa pracovníkov.“
B – Vnútroštátne právo
1. Právna úprava
10. Článok 44 Ley del Estatuto de los Trabajadores z 24. marca 1995 (ďalej len „štatút zamestnancov“) preberajúci smernicu 2001/23 v odseku 1 uvádza:
„Prevod podniku, prevádzkarne alebo samostatnej výrobnej jednotky tohto podniku sám osebe nespôsobuje zánik pracovnoprávneho vzťahu; na nového zamestnávateľa prechádzajú práva a povinnosti predchádzajúceho zamestnávateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy a zo sociálneho poistenia vrátane záväzkov súvisiacich s dôchodkovým poistením za podmienok stanovených v osobitnej právnej úprave a vo všeobecnosti všetky záväzky v oblasti doplnkového sociálneho zabezpečenia, ktoré na seba prevzal prevodca podniku.“
11. Odsek 2 tohto ustanovenia uvádza, že „na účely tohto článku sa za prevod podniku považuje prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si zachováva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková“; táto definícia zodpovedá článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2001/23.
2. Kolektívna zmluva
12. Článok 14 kolektívnej zmluvy v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo zverejnenej v Boletìn Oficial de la Provincia de Toledo
(úradný vestník provincie Toledo) č. 269 z 22. novembra 2005 uvádza, že:
„Pokiaľ podnik, v ktorom je upratovacia služba zabezpečená zmluvným dodávateľom, začne priamo vykonávať túto službu, nie je povinný naďalej vykonávať túto činnosť prostredníctvom pracovníkov, ktorí poskytovali tieto služby na účet zmluvného dodávateľa, ak upratovacie práce vykonávajú vlastní zamestnanci tohto podniku. Na druhej strane však musí prebrať pracovníkov bývalého zmluvného dodávateľa, pokiaľ zamýšľa prijať do zamestnania nových zamestnancov na zabezpečenie uvedenej upratovacej služby.“
III – Skutkové okolnosti, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
13. Navrhovateľka vo veci samej bola zamestnaná v CLECE od 25. marca 2004 ako upratovačka. Svoju prácu vykonávala v priestoroch Ayuntamiento de Cobisa (radnica v Cobise) (Toledo) a to na základe zmluvy o poskytovaní upratovacích služieb v školách a priestoroch radnice uzatvorenej medzi oboma žalovanými účastníkmi 27. mája 2003. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pri uvedenej práci neboli využívané žiadne osobitné pracovné prostriedky.
14. Po predĺžení zmluvy Ayuntamiento doručil 9. novembra 2007 súčasne žalovanej CLECE vypovedanie tejto zmluvy o poskytovaní upratovacích služieb s účinnosťou k 31. decembru 2007. Dňa 2. januára 2008 táto spoločnosť informovala navrhovateľku vo veci samej, že od 1. januára uvedeného roku sa stáva zamestnankyňou Ayuntamiento, pretože uvedenému samosprávnemu orgánu bolo zverené poskytovanie upratovacích služieb v priestoroch radnice. Tento samosprávny orgán mal na základe kolektívnej zmluvy účinnej v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo prevziať všetky práva a povinnosti, ktoré boli dovtedy predmetom pracovnoprávneho vzťahu.
15. Navrhovateľka vo veci samej sa dostavila 2. januára 2008 na svoje pracovisko do priestorov Ayuntamiento, kde jej však bol výkon práce zakázaný. CLECE nepreložila zamestnankyňu na žiadne iné pracovné miesto. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania okrem iného vyplýva, že Ayuntamiento, žalovaná strana, uzavrel 10. januára 2008 pracovnú zmluvu s piatimi zamestnankyňami na upratovanie svojich priestorov a to prostredníctvom burzy práce vytvorenej 21. januára 2007.
16. Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo vyhlásil vo veci návrhu navrhovateľky vo veci samej proti CLECE a Ayuntamiento de Cobisa o určenie neplatnosti rozviazania pracovného pomeru rozsudok, v ktorom rozhodol, že Ayuntamiento de Cobisa nie je v spore pasívne vecne legitimovaný, vyhovel časti návrhu smerujúcej proti žalovanému účastníkovi CLECE, určil neplatnosť rozviazania pracovného pomeru a uložil CLECE povinnosť buď navrhovateľku vo veci samej opätovne prijať za rovnakých podmienok, aké existovali pred ukončením jej pracovného pomeru, alebo jej vyplatiť náhradu škody vo výške 6 507,10 eura a zároveň v oboch prípadoch jej vyplatiť mzdu, ktorú počas konania nepoberala.
17. Dňa 26. decembra 2008 CLECE podal proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd. V tomto odvolaní CLECE v súhrne tvrdí, že Ayuntamiento de Cobisa prevzal pracovnoprávny pomer navrhovateľky vo veci samej v dôsledku ustanovenia článku 14 kolektívnej zmluvy v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo v spojení s článkom 44 štatútu zamestnancov a citovanou judikatúrou.
18. Vo svojom uznesení vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť smernice 2001/23 na spor vo veci samej. V dôsledku toho rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
Patrí do pôsobnosti smernice vymedzenej v jej článku 1 ods. 1 písm. a) a b) prípad, keď obec preberie alebo si sama začne zabezpečovať činnosť upratovania svojich priestorov, ktorú predtým vykonával zmluvný podnik, pričom na tieto účely prijme do zamestnania nových zamestnancov?
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
19. Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 20. októbra 2009 bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 25. novembra 2009.
20. Vláda Španielskeho kráľovstva, ako aj Komisia podali písomné pripomienky v lehote stanovenej v článku 23 Štatútu Súdneho dvora.
21. Vzhľadom na to, že nikto z účastníkov konania nepodal návrh na začatie ústneho pojednávania, bolo možné po všeobecnej schôdzi Súdneho dvora, ktorá sa konala 31. augusta 2010, vypracovať tieto návrhy generálnej advokátky.
V – Hlavné tvrdenia účastníkov konania
22. Španielska vláda
sa domnieva, že situácia, o ktorú ide v spore vo veci samej, patrí do rozsahu pôsobnosti smernice 2001/23, hoci vykonávanie alebo opätovné prevzatie výkonu činnosti upratovania by v presnom zmysle slova nemohlo byť postavené na rovnakú úroveň ako pojem prevodu v zmysle obchodného práva.
23. V spore vo veci samej Ayuntamiento nedisponoval pracovníkmi nevyhnutnými na výkon upratovacích služieb vo svojich vlastných priestoroch a musel teda zamestnať nových pracovníkov. V takom prípade by sa mala uplatniť judikatúra Súdneho dvora, keďže neexistuje pochybnosť, že došlo k prevodu činnosti z CLECE na Ayuntamiento, že sa sleduje rovnaký cieľ, konkrétne poskytovanie upratovacích služieb, že Ayuntamiento predstavuje stabilnú a autonómnu organizačnú štruktúru hoci jeho úlohy sú formulované širšie ako jednoduché upratovacie služby a sú doplnkové vo vzťahu k hlavným úlohám miestnej samosprávy a napokon, že množstvo zamestnancov prevodcu podniku je obmedzené na vlastných pracovníkov.
24. Komisia
naopak obhajuje názor, že smernica 2001/23 sa neuplatňuje na situáciu, v ktorej Ayuntamiento, ktorý pôvodne zveril súkromnej spoločnosti upratovanie svojich priestorov, rozviazal zmluvu, a následne sám plní úlohy upratovania, keď nepreberá podstatnú časť zamestnancov z hľadiska množstva a kompetencií, ktorých súkromná spoločnosť vyčlenila na plnenie zmluvy.
25. Súdny dvor totiž pri mnohých príležitostiach vysvetlil, že prevod v odvetví upratovania by mohol nastať vtedy, keď by nový zamestnávateľ nielen vykonával upratovacie služby, ale by aj prevzal časť zamestnancov subdodávateľa, pokiaľ by opätovné prevzatie zamestnancov z hľadiska množstva a kompetencií pokrývalo významnú časť zamestnancov využívaných subdodávateľom na výkon subdodávateľskej činnosti(7) .
26. Komisia tvrdí, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne nevyplýva, či navrhovateľka vo veci samej bola jedinou zamestnankyňou využívanou spoločnosťou CLECE v priestoroch Ayuntamiento. Keďže Ayuntamiento zamestnal päť pracovníkov na výkon činnosti, ktorá bola dovtedy vykonávaná subdodávateľom, je možné, že CLECE zamestnával podobné množstvo pracovníkov. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však možno v každom prípade vyvodiť, že žiaden z bývalých pracovníkov si svoje zamestnanie nezachoval a že Ayuntamiento naopak zamestnal prostredníctvom burzy práce päť nových pracovníkov na upratovanie svojich priestorov. Za týchto podmienok by nedošlo k prevodu „hospodárskeho subjektu“, čiže by neexistoval „prevod“ v zmysle smernice 2001/23.
VI – Právne posúdenie
A – Úvodné pripomienky
27. Smernica 77/187 – smernica predchádzajúca smernici 2001/23 – prvý krát zaviedla globálny, nadnárodný koncept smerujúci k zaručeniu práv pracovníkov, ktorých pracovnoprávne vzťahy sú ovplyvnené prevodom podnikov, závodov alebo častí závodov. Smernica, ktorá vyvoláva čiastočnú harmonizáciu individuálneho pracovného práva v zásade stanovuje, že práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v okamih prevodu musia byť prevedené na nadobúdateľa z dôvodu prevodu. Sleduje tým cieľ v čo najväčšej možnej miere zaručiť zachovanie pracovnoprávneho vzťahu s nadobúdateľom v pôvodnom stave na účely zabránenia znevýhodnenia pracovníkov dotknutých prevodom podnikov z dôvodu samotného prevodu(8) . Okrem ochrany pracovníkov motivovanej cieľmi sociálnej politiky je cieľom smernice 77/187 založenej na článku 94 ES zaručiť fungovanie spoločného trhu, pretože podľa názoru autorov smernice môže rozdiel v úrovni ochrany pracovníkov v prípade prevodov podnikov alebo závodov v rámci členských štátov predstavovať prekážku obchodu.
28. Smernica 77/187 bola Súdny dvorom vykladaná často. Najmä z dôvodu veľkého množstva rozsudkov Súdneho dvora ju autori smernice zásadne zmenili a doplnili prostredníctvom smernice 98/50 a prispôsobili text smernice judikatúre. Na účely jasnosti bola smernica 77/187 napokon znova kodifikovaná, a to bez zmeny obsahu, smernicou 2001/23. Práve z dôvodu tejto konštruktívnej spolupráce medzi normotvorcom Spoločenstva a Súdnym dvorom pri definovaní individuálneho pracovného práva – v rámci ich príslušných právomocí na základe Zmluvy – sa judikatúra do dnešného dňa vydaná k predošlej smernici ukazuje byť cennou pomocou pri vyvodzovaní zmyslu a cieľa rozličných ustanovení smernice 2001/23. Tak je to najmä pokiaľ ide o ustanovenia, ktoré určujú osobný rozsah pôsobnosti smernice a ktorých výklad sa požaduje v tomto prejudiciálnom konaní.
B – Preskúmanie prejudiciálnej otázky
1. Všeobecný výklad
29. Cieľom prejudiciálnej otázky je opýtať sa Súdneho dvora, či skutkové okolnosti sporu vo veci samej spĺňajú kritériá článku 1 ods. 1 písm. a) a b) a či teda patria do pôsobnosti smernice 2001/23. Pri bližšom pohľade však vnútroštátny súd v konečnom dôsledku nerobí nič iné než to, že požaduje informáciu, či v spore vo veci samej došlo k „prevodu podniku“ v zmysle smernice. Treba v tomto ohľade pripomenúť, že na základe vzťahu spolupráce charakterizujúceho konanie o prejudiciálnej otázke prináleží v zásade iba vnútroštátnemu súdu preskúmať, s využitím práva Únie a vnútroštátnych ustanovení slúžiacich na jeho prebratie, či sú v konkrétnom prípade splnené podmienky prevodu. V tomto duchu Súdny dvor v dôsledku toho vo svojej judikatúre konštatoval(9), že vnútroštátny súd musí pri tomto skúmaní vziať do úvahy všetky skutkové okolnosti charakterizujúce túto činnosť a pristúpiť k posúdeniu všetkých čiastkových hľadísk.
30. Súdnemu dvoru zasa prináleží poskytnúť vnútroštátnemu súdu prostredníctvom výkladu všetky relevantné kritériá, ktoré mu umožnia pristúpiť k takémuto posúdeniu. Ako ukazuje judikatúra, Súdny dvor však môže v širokom rozsahu využiť svoju právomoc výkladu na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu vedúcej k riešeniu sporu vo veci samej napríklad tým, že pristúpi k výkladu týchto kritérií viažucemu sa k danej veci a tým, že sa pri tejto príležitosti zamyslí nad jednotlivými aspektmi skutkových okolností, ktoré sú mu predostreté(10) .
31. Po týchto všeobecných úvahách sa teraz zamyslím nad samotnou otázkou návrhu na začatie prejudiciálneho konania vzťahujúcou sa na uplatniteľnosť smernice 2001/23 na také skutkové okolnosti ako sú uvedené v prejudiciálnej otázke.
2. Uplatniteľnosť smernice 2001/23
32. Ako to vyplýva z článku 1 ods. 1 smernice 2001/23, jej uplatňovanie závisí od troch podmienok: prevod musí byť viazaný na zmenu zamestnávateľa, musí sa týkať podniku, závodu alebo časti podniku a musí byť založený na zmluve(11) .
a) Zmluvná zmena zamestnávateľa
i) Povaha obstarávateľa ako verejného orgánu
33. Treba predovšetkým v krátkosti pripomenúť judikatúru Súdneho dvora, na základe ktorej prevod hospodárskej činnosti právnickej osoby podľa súkromného práva na právnickú osobu podľa verejného práva v zásade patrí do pôsobnosti smernice 77/187(12) . Takýto záver, ako nedávno potvrdil Súdny dvor v rozsudku UGT‑FSP(13) z 29. júla 2010, platí tiež podľa smernice 2001/23.
34. V tomto kontexte je potrebné uviesť, že Súdny dvor tiež uviedol, že smernica 77/187 je uplatniteľná vtedy, keď obec, teda právnická osoba podľa verejného práva konajúca podľa osobitných predpisov správneho práva, sama prevezme určité činnosti, ktoré boli dovtedy vykonávané v záujme tejto obce neziskovým združením, právnickou osobou súkromného práva, pokiaľ si prevádzaný subjekt ponecháva svoju identitu(14) . V dôsledku toho samotná skutočnosť, že poskytovanie upratovacích služieb, ktoré boli dovtedy poskytované zamestnancami CLECE v prospech Ayuntamiento – verejného orgánu – bolo týmto verejným orgánom prevzaté, nehovorí v neprospech uplatniteľnosti smernice 2001/23. Osobitné okolnosti opísané v článku 1 ods. 1 písm. c) smernice sa okrem toho v spore vo veci samej nevyskytujú.
ii) Prevod v dôsledku rozviazania zmluvy o upratovacích službách
35. Čo sa týka spôsobov prevodu v zmysle smernice, je potrebné predovšetkým uviesť, že Súdny dvor vo svojej judikatúre vykladal pojem „právneho prevodu“ pružne tak, aby správne zodpovedal cieľu smernice, konkrétne ochrane pracovníkov v prípade prevodu ich podniku. Takto rozhodol, že smernica je uplatniteľná vo všetkých prípadoch, v ktorých v rámci zmluvných vzťahov dochádza k zmene právnickej osoby zodpovednej za využívanie podniku, ktorá preberá povinnosti zamestnávateľa voči zamestnancom podniku(15) .
36. Súdny dvor rovnako správne rozhodol, že prípad, v ktorom podnik prostredníctvom dohody inému podniku zveruje zodpovednosť za výkon upratovacích prác, ktoré predtým vykonával priamo(16), a prípad, v ktorom obstarávateľ, ktorý zveril upratovanie svojich priestorov prvému podniku a ktorý rozviazal zmluvu s týmto podnikom a uzatvoril novú zmluvu s druhým podnikom na výkon podobných prác(17), patria do pôsobnosti smernice.
37. Rozsudok Hernández Vidal(18) vykazujúci množstvo paralel so sporom vo veci samej, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že uplatnenie smernice musí byť možné v prípade, keď podnik zveruje inému podniku upratovanie svojich priestorov celkom alebo sčasti, rozhodne sa rozviazať zmluvu s týmto podnikom a naďalej sám zabezpečuje výkon týchto prác, má veľmi veľký význam pre právne posúdenie tohto sporu. Pretože práve táto situácia sa vyskytuje v spore vo veci samej, závery Súdneho dvora vo vyššie uvedenom rozsudku možno podľa môjho názoru jednoducho uplatniť aj v tejto veci. Pojem „právneho prevodu“, ako to okrem iného správne konštatoval generálny advokát Geelhoed vo svojich návrhoch vo veci Abler a i.(19), nemožno chápať v tom zmysle, že prevod musí nastať „výlučne“ na základe dohody. Naopak, jednostranný právny akt, ako je rozviazanie zmluvy o upratovacích službách, spadá tiež do rámca zmluvy a môže teda patriť do rozsahu pôsobnosti smernice.
38. Rozviazanie dovtedy existujúcej zmluvy s CLECE zo strany Ayuntamiento a následné opätovné prevzatie výkonu upratovacích služieb vykonávaných dovtedy pracovníkmi CLECE v tomto kontexte stačí na pripustenie „právneho prevodu“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2001/23. Pretože v dôsledku toho následne došlo k zmluvnej zmene zamestnávateľa, sú splnené dve z podmienok nevyhnutných na pripustenie prevodu podnikov.
b) Prevod hospodárskeho subjektu
i) Pojem hospodárskeho subjektu
39. Ako som už uviedol v úvode, cieľom smernice je zabezpečenie kontinuity pracovnoprávnych vzťahov, ktoré existujú v rámci hospodárskeho subjektu nezávisle od zmeny vlastníka, takže rozhodujúcim kritériom na preukázanie, či ide o prevod v zmysle tejto smernice je teda to, či si predmetný subjekt zachová svoju identitu(20) . Musí teda ísť o prevod stabilne organizovaného hospodárskeho subjektu, ktorého činnosť sa neobmedzuje len na vykonanie stanoveného diela(21) . Pojem „hospodársky celok“ sa podľa judikatúry Súdneho dvora vzťahuje na organizovaný súbor osôb a zložiek umožňujúcich vykonávať hospodársku činnosť, ktorou sa sleduje vlastný cieľ(22) .
40. Táto formulácia bola zavedená následne a takmer doslovne smernicou 98/50 v článku 1 ods. 1 písm. b) smernice o prevode podnikov, inšpirujúc sa judikatúrou rozvinutou Súdnym dvorom, ale bez toho, aby bol podľa výkladu Súdneho dvora zmenený rozsah pôsobnosti predošlej smernice 77/187(23) . Pôsobnosť je jasne stanovená odôvodnením č. 8 smernice 2001/23. Podľa citovaného ustanovenia sa prevod musí týkať „hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková“.
ii) Všeobecné kritériá pre posúdenie existencie hospodárskeho subjektu
– Kritériá podrobne
41. Pri skúmaní toho, či sú splnené podmienky prevodu subjektu v zmysle vyššie uvedenej legálnej definície je potrebné vziať do úvahy súbor skutkových okolností, ktoré charakterizujú predmetný postup. Súdny dvor sa v tomto ohľade v ustálenej judikatúre uchýlil ku katalógu siedmich kritérií posúdenia, ktorými sú: 1. druh podniku alebo závodu, o ktorý ide, 2. prípadný prevod hmotných zložiek podnikania, ako budovy a hnuteľné veci, 3. hodnota nehmotných zložiek podnikania v čase prevodu, 4. prípadné prebratie podstatnej časti pracovníkov novým majiteľom podniku, 5. prípadný prevod zákazníkov, ako aj 6. stupeň podobnosti činností vykonávaných pred prevodom a po ňom a 7. dĺžka prípadného prerušenia týchto činností. Tieto prvky však tvoria len čiastočné hľadiská celkového hodnotenia, ktoré je nutné vykonať, a v dôsledku tejto skutočnosti nemôžu byť posudzované osamotene(24) .
42. Vo svojej judikatúre Súdny dvor navyše signalizoval potrebu zohľadniť pri posudzovaní rozhodujúcich skutkových okolností okrem iného druh podniku alebo závodu. Podľa Súdneho dvora sa dôležitosť, ktorá má byť prisudzovaná jednotlivým kritériám existencie prevodu v zmysle smernice, nevyhnutne mení v závislosti od vykonávanej činnosti, teda od výrobných alebo podnikateľských metód používaných v predmetnom podniku, závode alebo časti závodu. Pretože hospodársky celok môže fungovať v určitých odvetviach bez významnejších hmotných alebo nehmotných zložiek podnikania, zachovanie identity takého subjektu po uskutočnení transakcie, ktorej je predmetom, nemôže závisieť od prevodu takých zložiek(25) .
43. Tento posledne uvedený aspekt platí osobitne pre určité hospodárske odvetvia, ako sú napríklad upratovacie služby, v ktorých sú hmotné a nehmotné zložky podnikania, ako to Súdny dvor konštatoval v rozsudku Hernández Vidal a i.(26), často obmedzené na ich najjednoduchšie vyjadrenia a činnosť je založená najmä na ľudskej pracovnej sile(27) . To je dôvod, pre ktorý Súdny dvor v uvedenom rozsudku tiež konštatoval, pokiaľ ide o podnik poskytujúci upratovacie služby, že organizovaný súbor pracovníkov, ktorí sú zvlášť a trvalo pridelení na výkon spoločnej úlohy, môže bez ďalších faktorov výroby predstavovať hospodársky subjekt.
44. V tomto rozsudku Súdny dvor zhrnul svoju judikatúru jedným a napriek tomu svojou jasnosťou a jednoduchosťou presvedčivým zvratom. Podľa tohto zvratu musí byť hospodársky celok „dostatočne štruktúrovaný a samostatný, [ale] nemusí nutne obsahovať významné materiálne alebo nemateriálne prevádzkové prostriedky (hmotné alebo nehmotné zložky podnikania)“(28) . Z tejto vety možno vyvodiť nasledovné zásadné závery pre právne preskúmanie tejto veci: určite možno pripustiť – v závislosti od rôznych hospodárskych odvetví – obmedzenia požiadavky existencie hmotných a nehmotných zložiek podnikania, to však neovplyvňuje zásadné požiadavky na „štruktúru“ a „samostatnosť“ predmetného subjektu(29) .
45. Súdny dvor teda sám vychádza zo zásady, že sedem vyššie uvedených kritérií, ktoré stanovil pre prevod podniku, nemusí byť vždy splnených kumulatívne. Treba naopak vždy vziať do úvahy osobitosti konkrétneho podniku a dotknuté odvetvie hospodárstva. V tomto kontexte sa ďalej hlbšie zamyslím nad kritériami, ktoré majú význam v tomto prejudiciálnom konaní a ktorých prítomnosť sa pri bližšom pohľade javí ako problematická.
46. Tieto kritériá je teraz potrebné uplatniť na spor vo veci samej.
47. Organizačný celok, ktorý ako taký existoval pred prevodom, musí zostať v zásade po prevode nezmenený. Rozhodujúcim hľadiskom je teda predovšetkým otázka, či pred prevodom existoval samostatný hospodársky subjekt. V spore vo veci samej sa teda preskúmanie musí týkať iba skupiny pracovníkov vykonávajúcich upratovaciu činnosť pre Ayuntamiento zamestnaných CLECE. V tomto kontexte je úplne irelevantné, na rozdiel od toho, čo tvrdí španielska vláda(30), či Ayuntamiento ako správny orgán obce zodpovedá požiadavkám samostatne organizovaného subjektu.
– Neexistencia prevodu hmotných a nehmotných zložiek podnikania
Hmotné zložky podnikania
48. Čo sa týka konkrétne tu prejednávaného sporu vo veci samej, zo spisu vyplýva, že navrhovateľka vo veci samej zjavne pracovala pre Ayuntamiento ako členka skupiny približne štyroch upratovačiek(31), pričom podľa informácií vnútroštátneho súdu nebolo na túto prácu využívané žiadne osobitné vybavenie. Tento posledne uvedený aspekt umožňuje dospieť k záveru, že výkon činnosti týchto zamestnancov závisel v prvom rade od ich pracovnej sily a že teda nedošlo k prípadnému prevzatiu hmotných zložiek podnikania ako napríklad zariadení, strojov alebo vybavenia na upratovanie(32) zo strany Ayuntamiento po rozviazaní zmluvy na upratovacie služby.
Nehmotné zložky podnikania
49. Okrem hmotných zložiek podnikania sú na účely posúdenia toho, či bol prevedený hospodársky subjekt v zmysle smernice, rovnako dôležité nehmotné zložky podnikania prípadne poskytnuté k dispozícii bývalým zamestnávateľom pre výkon činnosti.
50. Z judikatúry vyplýva, že je potrebné zohľadniť určité aspekty, ako je totožnosť zamestnancov, ich zaradenie, organizácia práce a prevádzkové metódy, ktoré podľa Súdneho dvora dávajú podniku alebo časti podniku povahu hospodárskeho subjektu(33) . Čo sa týka troch prvých aspektov, ktoré sa všetky týkajú vnútornej organizácie podniku, treba už poznamenať, že nič nenasvedčuje tomu, že by personál pozostávajúci iba zo štyroch pracovníkov, ktorého bola navrhovateľa súčasťou, predstavoval pracovné zaradenie a už vôbec nie akúkoľvek organizačnú štruktúru.
51. Ako to vyplýva z rozsudku vo veci Klarenberg(34), Súdny dvor totiž vyžaduje určitý minimálny stupeň vnútornej organizácie v podniku v tom zmysle, že medzi rôznymi výrobnými faktormi musia existovať väzby vzájomnej závislosti a dopĺňania sa, ktoré ich spájajú a ktoré vedú k tomu, že spoločne prispievajú k výkonu určitej hospodárskej činnosti (35) .
52. Vnútroštátny súd v každom prípade uvádza, že navrhovateľka vo veci samej vykonávala svoje upratovacie činnosti v obecných školách a v priestoroch miestnej samosprávy. Treba teda predpokladať, že každý zamestnanec pracoval v zásade nezávisle tak, že mu boli zverené určité priestory, ktoré mal upratať v jasne stanovej lehote. Možno teda pochybovať o tom, či boli splnené požiadavky kladené Súdnym dvorom, pokiaľ ide o „štruktúru“ a „nezávislosť“ subjektu(36), o ktorý ide v spore vo veci samej, keď je činnosť navrhovateľky vo veci samej a ostatných pracovníkov v zásade rovnaká a keď v rámci pracovnej skupiny nedochádza k spolupráci – čo by mohlo slúžiť ako náznak existencie organizácie s komplexnou štruktúrou.
53. Na strane druhej nemožno nevziať do úvahy skutočnosť, že plánovanie a organizácia, ako aj kvalifikácia a znalosti v oblasti činností upratovania, hrajú spravidla len skromnejšiu úlohu než v rámci iných profesijných činností(37) . Najmä z tohto dôvodu podniky poskytujúce upratovacie služby spravidla zamestnávajú pracovníkov bez kvalifikácie. Treba pripustiť, že tento záver sa netýka špecializovaných upratovacích služieb, ktoré disponujú zvláštnym vybavením a osobitnými pracovnými metódami. Dôležitými nehmotnými zložkami podnikania pre špecializované upratovacie služby by boli napríklad organizácia spôsobov práce, výpočty, znalosti určitých postupov čistenia, pracovné metódy, kompetencie nadobudnuté pri používaní látok škodlivých pre zdravie alebo dokonca životu nebezpečných, aby som citovala len niektoré z nich.
54. Pri neexistencii informácií svedčiacich o opaku v rámci spisu treba pripustiť, že žiadna z citovaných druhov nehmotných zložiek podnikania nebola prevedená na Ayuntamiento. Nezávisle od toho, nič nesvedčí o tom, že by personál, ku ktorému navrhovateľka vo veci samej prináležala, mohol byť kvalifikovaný ako špecializované upratovacie služby vo vyššie opísanom zmysle. V tomto kontexte je skôr potrebné pripustiť, že na výkon tejto činnosti nebola potrebná žiadna osobitná kompetencia alebo pracovná metóda. V tomto zmysle tiež nedošlo k opätovnému prevzatiu nehmotných zložiek podnikania.
– Odlíšenie od funkčného nástupníctva
55. Vzhľadom na neexistenciu prevodu hmotných a nehmotných zložiek podnikania by bolo už v tejto fáze preskúmavania vhodné v zásade odmietnuť existenciu hospodárskeho subjektu v spore vo veci samej. Keďže Ayuntamiento iba pokračoval v upratovacích činnostiach bez toho, aby prevzal pracovníkov, ktorí tam až dovtedy vykonávali túto činnosť, bolo by v zásade možné pripustiť v spore vo veci samej jednoduché „funkčné nástupníctvo“, ktoré na základe nedávnej judikatúry Súdneho dvora v zásade nespadá do pôsobnosti smernice 2001/23(38) .
56. Ako Súdny dvor správne uznal, význam pojmu prevod podniku nie je neobmedzený(39) . Súdny dvor stanovil v rozsudku Süzen(40) maximálnu hranicu tohto rozširujúceho výkladu, keď jasne uviedol, že samotná okolnosť, že služby poskytované bývalým a novým účastníkom trhu sú podobné, neumožňuje dospieť k záveru, že došlo k prevodu hospodárskeho subjektu. Podľa Súdneho dvora totiž nemožno subjekt chápať ako jednoduchú činnosť.
57. Táto judikatúra bola potvrdená v rozsudku Hernández Vidal a i., ktorý vykazuje, ako som už uviedol, množstvo paralel s touto vecou. Skutkové okolnosti v uvedenej veci boli podobné v tom zmysle, že – tak ako v spore vo veci samej – bolo otázkou, či podnik, ktorý rozviazal zmluvu o upratovaní so spoločnosťou poskytujúcou upratovacie služby, aby sa v budúcnosti sám zaoberal upratovaním svojich priestorov, bol právne zaviazaný, z dôvodu smernice o prevode podnikov, ponechať si zamestnancov spoločnosti poskytujúcej upratovacie služby. V tomto rozsudku Súdny dvor konštatoval:
„Samotná okolnosť, že upratovacie práce zabezpečované podnikom poskytujúcim upratovacie služby a potom samotným podnikom majiteľa priestorov sú rovnaké, teda neumožňuje dospieť k záveru o prevode hospodárskeho subjektu medzi prvým a druhým podnikateľom. Takýto subjekt totiž nemožno obmedziť na činnosť, ktorou je poverený.“(41)
58. Vzhľadom na zjavnú podobnosť skutkových okolností sa mi zdá, že uvedenú judikatúru možno použiť v tejto veci. Vykonávanie upratovacích prác nie je samé osebe rozhodujúcim faktorom, ktorý umožňuje dospieť k záveru o prevode hospodárskeho subjektu, ale je naopak v súlade s judikatúrou Súdneho dvora iba jedným z viacerých príznakov.
– Kritérium prevzatia podstatnej časti pracovníkov
O judikatúre Súdneho dvora
59. Podľa môjho názoru nemožno poprieť prítomnosť funkčného nástupníctva, najmä ak vnútroštátny súd v rámci posúdenia všetkých skutkových okolností dospel k záveru, že v danej veci sú splnené ďalšie kritériá rozhodujúcim spôsobom hovoriace v prospech existencie hospodárskeho subjektu.
60. Skutočnosť, že žiaden zo štyroch až piatich pracovníkov, ktorí pracovali až dovtedy pre CLECE – medzi nimi navrhovateľka vo veci samej – zjavne nepokračuje v práci pre tento podnik by však už mohla svedčiť v neprospech existencie hospodárskeho subjektu. Ponechanie zamestnancov v pracovnom pomere je totiž podľa judikatúry Súdneho dvora dôležitým príznakom prítomnosti hospodárskeho subjektu. Súdny dvor už od rozsudku Süzen(42) obhajoval názor, že „keďže v určitých odvetviach, v ktorých činnosť spočíva v zásade na pracovnej sile, môže kolektív pracovníkov, ktorý sa dlhodobo združuje na účely spoločnej činnosti, zodpovedať hospodárskemu subjektu, je potrebné pripustiť, že taký celok si môže ponechať svoju identitu po svojom prevode vtedy, keď sa nový majiteľ podniku neuspokojí s pokračovaním predmetnej činnosti, ale prevezme tiež z hľadiska množstva a kompetencií podstatnú časť pracovnej sily, ktorú jeho predchodca osobitnej na túto úlohu pridelil“. Svoj právny názor odôvodňuje tak, že tvrdí, že „nový majiteľ podniku nadobúda … organizovaný celok prvkov, ktorý mu umožní stabilne vykonávať činnosti alebo určité činnosti prevádzaného podniku“.
61. Hoci táto judikatúra, rovnako ako preskúmanie ostatných skôr citovaných kritérií, vedie k odmietnutiu záveru o prevode hospodárskeho subjektu v zmysle smernice 2001/23, želám si ďalej v krátkosti zaujať stanovisko k rozborom Súdneho dvora vo vyššie uvedených rozsudkoch. V záujme objasnenia tejto judikatúry Súdneho dvora sa môj výklad týka v zásade otázky, v akom rozsahu umožňuje kritérium prevzatia podstatnej časti pracovníkov vyvodzovať spoľahlivé závery, pokiaľ ide o existenciu prevodu podnikov.
Nevýhody takého kritéria
62. Treba predovšetkým pripomenúť, že prevzatie „podstatnej časti pracovníkov“ je v skutočnosti rozhodujúcim právnym následkom smernice 2001/23 alebo – aby som bola presnejšia – aktov vnútroštátneho práva, ktoré slúžia na jej prebratie. Ide práve o to, zaručiť týmto spôsobom v prípade prevzatia podnikov kontinuitu existujúcich pracovnoprávnych vzťahov predpokladanú normotvorcom Únie(43) . Skutočnosť, že sa zdá, že Súdny dvor zároveň povýšil tento právny následok na kritérium prevodu podnikov sa v dôsledku toho na prvý pohľad zdá byť metodologicky pochybná. Z hľadiska legislatívnej techniky totiž nemôže byť jeden a ten istý prvok zároveň podmienkou uplatnenia a právnym následkom smernice 2001/23 bez toho, aby to – ako to generálny advokát Cosmas kritizoval vo svojich návrhoch vo veci Hernández Vidal a i.(44) – neviedlo k nelogickým záverom. Totiž skutočnosť, že podstatná časť zamestnancov nie je prevzatá v dôsledku prevodu podnikov, ktorý nastal, ako keby bola predtým už prevzatá podstatná časť zamestnancov, má v skutočnosti veľmi blízko k tautológii(45) a okrem toho je veľmi nepravdepodobné, že by to zodpovedalo úmyslu autorov smernice.
63. Vyššie uvedený výklad judikatúry Súdneho dvora okrem toho obsahuje riziko „nesúladu medzi právnou úpravou a judikatúrou“ oprávnene kritizované generálnym advokátom Geelhoed(46) v jeho návrhoch a nabáda k zneužívaniu. Ak by totiž tento smer judikatúry mal byť chápaný v tom zmysle, že dôležité je okrem iného prevzatie „podstatnej časti pracovníkov“, uplatniteľnosť smernice by v konečnom dôsledku zo skutkového hľadiska závisela od výlučného posúdenia nového zamestnávateľa. Tento by totiž mohol obísť pravidlá práva Únie o prevode podnikov presne v odvetviach spočívajúcich na intenzívnom využití pracovnej sily jednoducho tak, že by neprevzal zamestnancov bývalého zamestnávateľa. Je zrejmé, že by to bolo v rozpore s vôľou normotvorcu Únie, ktorou je chrániť pracovníkov v prípade zmeny majiteľa podniku a že by to navyše nadobúdajúceho zamestnávateľa nabádalo, aby sa v rozpore so sledovaným cieľom týmto spôsobom rozlúčil s čo najväčším možným množstvom pracovníkov, ak nie všetkými(47) .
64. Podľa môjho názoru vyššie vysvetlený prístup tým dostatočne nezohľadňuje vyjadrenia Súdneho dvora o tomto kritériu a koniec koncov vychádza z príliš zužujúceho preskúmavania judikatúry. Z rozhodujúcich pasáží relevantných rozsudkov totiž vyplýva, že Súdny dvor považuje za rozhodujúce iba prevzatie „podstatnej časti, z hľadiska počtu a kompetencií, pracovníkov“. Z toho vyplýva, že nejde iba o veľkosť z hľadiska počtu, ale naopak tiež práve o kvalitatívne a najmä organizačné faktory. Teraz sa nad týmto hľadiskom zamyslím hlbšie v rámci snahy o správny výklad judikatúry.
65. Najskôr treba uviesť, že na základe smernice 2001/23 nie je zamestnávateľ vôbec povinný prevziať za každú cenu všetkých zamestnancov(48) . Smernica naopak prostredníctvom svojho diferencovaného regulačného systému zohľadňuje základnú zásadu autonómie vôle v právnom poriadku Únie. Túto okolnosť treba vždy zohľadniť a to dokonca aj pri výklade tohto aktu odvodeného práva ako jeho určujúci smer a maximálnu hranicu. Príliš široký výklad pojmu „hospodársky subjekt“ opierajúci sa napríklad výlučne o množstvo pracovníkov konkrétne prevzatých v spore vo veci samej, môže totiž viesť k neprimeranému obmedzeniu autonómie vôle zamestnávateľa vtedy, ak by sa mu bránilo zmeniť svoje zmluvné vzťahy v súlade so svojimi oprávnenými záujmami. Práve v tomto kontexte treba chápať kritiku generálneho advokáta Geelhoed(49), ktorý presvedčivo vysvetlil, že absolútna povinnosť zamestnávateľa pokračovať v zamestnávaní bývalých zamestnancov by bola v rozpore so zásadami slobodnej hospodárskej súťaže, najmä v odvetviach, v ktorých je kvalita pracovníkov dôležitým faktorom kvality služby. Ak by napríklad nový zamestnávateľ chcel zamestnať nový personál na určenú činnosť, pretože práca bývalého personálu bola neuspokojujúca, príliš široký výklad pojmu „hospodársky subjekt“ by prípadne bránil tomuto novému zamestnávateľovi zamestnať lepších pracovníkov a viedol by namiesto toho k uprednostňovaniu menej kvalitných pracovníkov, čo je z hospodárskeho hľadiska sotva zmysluplné.
66. Už teraz tu možno ako predbežný záver uviesť, že vzhľadom na vyššie uvedený rozbor, v každom prípade v takých situáciách, ako je táto vec, nemôže kritérium prevzatia zamestnancov predstavovať rozhodujúci faktor. Treba sa naopak pokúsiť o správny výklad tohto kritéria, aby ho bolo možné vhodným spôsobom zohľadniť v rámci posúdenia celku, ktoré je na mieste.
Pokus o správny výklad judikatúry
67. Ak má Súdny dvor naďalej považovať toto kritérium za relevantné, mal by v záujme právnej istoty pristúpiť k spresneniu svojej judikatúry vzťahujúcej sa na kritérium prevzatia „podstatnej časti pracovníkov“. Zmysel a účel smernice o prevode podnikov sú v tomto ohľade východiskovým bodom úvah.
68. Preskúmanie smernice 2001/23 rovnako, ako aj východiskových úvah normotvorcu odhaľuje, že pokračovanie vo využívaní organizácie podniku vytvorenej predchodcom a výhoda, ktorá z toho vyplýva vo vzťahu k vytvoreniu vlastného podniku alebo časti podniku, predstavuje jadro a základ povinného vstupu nadobúdateľa majetku do existujúcich pracovnoprávnych vzťahov(50) . Podľa logiky, z ktorej táto právna úprava vychádza, možno tiež novému majiteľovi uložiť povinnosť, ak má prospech z hospodársky najvýznamnejších častí majetku podniku bývalého majiteľa, aby tiež zamestnal osoby pracujúce s týmto majetkom. Pracovníci sú na strane druhej chránení tým, že nie sú oddelení stratégiami prevodu podnikov od základu ich práce, konkrétne hospodárskych aktív(51) .
69. Judikatúra preukazuje, že Súdny dvor tiež prijíma tento výklad smernice, napríklad keď viaže uznanie prevodu podniku na podmienku, aby nadobúdateľ zachoval funkčný vzťah medzi prevedenými faktormi, ktorý mu umožní vykonávať takú istú hospodársku činnosť(52) .
70. Prevod podstatnej časti pracovníkov v zmysle vyššie uvedenej judikatúry sám osebe iba málo hovorí o tom, či poskytuje nadobúdateľovi takúto výhodu. Vo všeobecnosti by bolo možné merať výhodnosť prevodu zamestnancov skôr vo vzťahu ku kvalite, to znamená kompetencii a skúsenosti zamestnancov. Súdny dvor najmä z tohto dôvodu tvrdí, že hospodársky celok si zachováva svoju identitu aj po prevode vtedy, keď nový majiteľ podniku prevezme podstatnú časť, z hľadiska „počtu, ako aj kompetencií“ pracovníkov využívaných cielene predchodcom na túto činnosť. Kritérium „počtu“ prevzatých pracovníkov má vlastný zmysel z dôvodu väzby s kritériom „kompetencií“ spojkou „ako aj“. Obe kritériá majú silnú kontextuálnu väzbu, keďže počet pracovníkov môže umožniť nepriamo vyvodzovať závery o stupni organizácie. Pokiaľ ide o organizáciu, tá sa stáva nevyhnutnou až keď sa zrodí potreba deľby práce, čo vyžaduje technickú špecializáciu a teda kompetencie. Tomuto poslednému hľadisku nasvedčuje doplnok týkajúci sa cieleného využitia týchto pracovníkov na určené činnosti („pracovní[ci] [pridelení] osobitne… na túto úlohu“). Opieranie sa o počet prevzatých pracovníkov predstavuje najpravdepodobnejšie dôsledok čisto povrchného skúmania.
71. Prevzatiu pracovníkov možno priznať nanajvýš len hodnotu indície, keďže určití pracovníci predstavujú napríklad so svojim „know‑how“ nehmotné zložky podnikania(53) . Samotný počet prítomných alebo prevedených pracovníkov nevyhnutne neumožňuje vyvodzovať závery, pokiaľ ide o ich kompetencie, s tým následkom, že kritérium prevodu podstatnej časti pracovníkov by v každom prípade nemalo byť chápané ako jediné rozhodujúce kritérium umožňujúce posúdiť či skutočne došlo k prevodu podniku(54) .
72. Pokiaľ sa však uplatní táto judikatúra podľa vyššie predstaveného prístupu, to znamená vo vzťahu k faktoru „kompetencie“, nemožno v tomto prípade pripustiť existenciu hospodárskeho subjektu keďže, po prvé, žiaden z dovtedy zamestnaných pracovníkov nebol prevzatý a po druhé, neexistujú náznaky osobitnej kompetencie pracovníkov, ktorá by bola vyjadrená prípadnými osobitnými schopnosťami alebo pracovnými metódami(55) .
73. Vzhľadom na vyššie uvedené, či už na základe priameho uplatnenia judikatúry alebo na základe tu obhajovaného výkladu tejto judikatúry orientujúceho sa na zmysel a účel smernice 2001/23, neexistuje „hospodársky subjekt“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b), ktorý by mohol byť predmetom prevodu podniku.
iii) Predbežný záver
74. Predovšetkým nemožno identifikovať hmotné a nehmotné zložky podnikania nevyhnutné pre výkon činnosti upratovania, ktoré by umožňovali dospieť k záveru o existencii takého subjektu. Tretia podmienka pre uplatniteľnosť smernice 2001/23 na spor vo veci samej nie je v dôsledku toho splnená.
c) Právny význam požiadavky zamestnania nových pracovníkov
75. Toto posúdenie sa okrem toho vôbec nemení pokiaľ ide o posledný čiastočný aspekt prejudiciálnej otázky. Vo svojej otázke k uplatniteľnosti smernice 2001/23 vnútroštátny súd výslovne zohľadnil okolnosť, že Ayuntamiento musel najskôr zamestnať nových pracovníkov na to, aby mohol v budúcnosti sám vykonávať upratovacie práce. Ani smernica 2001/23, ani judikatúra Súdneho dvora však neprikladajú žiaden význam prípadnej potrebe podniku zamestnať nových pracovníkov. Táto okolnosť teda sama osebe nemôže odôvodniť uznanie prevodu podniku v zmysle smernice. Okrem toho samotná skutočnosť, že musia byť zamestnaní noví pracovníci, neumožňuje vyvodzovať spoľahlivé závery, pokiaľ ide o prítomnosť ostatných kritérií vyvinutých Súdnym dvorom a už široko preskúmaných vyššie. Potreba nových pracovníkov môže totiž rovnako dobre svedčiť len o jednoduchom funkčnom nástupníctve. To platí o to viac vtedy, keď – ako v tomto prípade – nie je prevzatý žiaden zamestnanec a keď sú to naopak výlučne noví pracovníci, ktorí sú zamestnaní prostredníctvom personálnej agentúry na funkčne rovnaké činnosti. V dôsledku toho španielska vláda za týchto okolností správne označuje spornú transakciu ako „transferencia de funciones“ (prevod funkcií) medzi CLECE a Ayuntamiento(56) .
76. Požiadavka zamestnania nových pracovníkov tak, ako je citovaná vnútroštátnym súdom, predstavuje iba hmotné kritérium vnútroštátnej normy španielskeho práva, konkrétne článku 14 kolektívnej zmluvy. V tomto kontexte treba pripomenúť, že na základe článku 8 smernice 2001/23 a ustálenej judikatúry Súdneho dvora môže vnútroštátny zákonodarca prijať vnútroštátne ustanovenia idúce nad rámec požiadaviek smernice 2001/23, ktoré vo väčšej miere chránia pracovníkov v takých prípadoch, ako je prejednávaná vec(57) . Ide tu o výraz čiastočnej harmonizácie, ktorá je zámerom smernice a ktorá nevytvára jednotnú úroveň ochrany platnú pre celú Európsku úniu na základe spoločných kritérií, ale si naopak želá rozšíriť ochranu, ktorá je už priznaná pracovníkom samotnými ustanoveniami rozličných členských štátov, na prípad prevodu podnikov(58) .
77. Španielsky zákonodarca túto možnosť využil článkom 14 kolektívnej zmluvy. Na základe tohto ustanovenia podnik, ktorý sám vykonáva upratovacie práce, musí, ak si predtým nechal vykonávať tieto práce iným podnikom, v každom prípade prevziať pracovníkov tohto posledne zmieňovaného podniku, pokiaľ by musel zamestnať nových pracovníkov na upratovacie služby. Iba vnútroštátnym súdom prináleží rozhodnúť, či a v akom rozsahu sa článok 14 kolektívnej zmluvy uplatňuje na túto vec, pretože táto právna úprava ide nad rámec ustanovení smernice 2001/23 a nie je upravené v práve Únie.
78. Hoci je článok 14 kolektívnej zmluvy v dôsledku toho úplne irelevantný pre zodpovedanie tu preskúmavanej prejudiciálnej otázky, napriek tomu je potrebné na dôvažok uviesť, že vo svojom uznesení vnútroštátny súd výslovne odmietol uplatniteľnosť článku 14 kolektívnej zmluvy na túto vec s poukázaním na rozsudok Tribunal Supremo espagnol z 10. decembra 2008(59) . Súdny dvor je viazaný týmto konštatovaním vnútroštátneho súdu, ktoré sa týka iba vnútroštátneho práva.
d) Záver
79. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy dospievam k záveru, že smernica 2001/23 sa neuplatňuje na takú situáciu, o akú ide v spore vo veci samej.
VII – Návrh
80. So zreteľom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré predložil Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha, odpovedal takto:
Článok 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov treba vykladať v tom zmysle, že smernica sa nevzťahuje na takú situáciu, o akú ide v spore vo veci samej, v ktorej obecná samospráva, ktorá pôvodne poverila súkromný podnik upratovaním svojich priestorov, následne túto zmluvu rozviazala, aby sama vykonávala upratovacie služby, pokiaľ táto obecná samospráva nepreberá z hľadiska počtu a kompetencií podstatnú časť pracovníkov, ktorých súkromná spoločnosť predtým tiež zamestnávala na túto činnosť.
(1) .
(2)  –	Konanie o prejudiciálnej otázke teraz upravuje článok 267 Zmluvy o fungovaní Európskej únie v súlade s Lisabonskou zmluvou, ktorá mení a dopĺňa Zmluvu o Európskej únii a Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva z 13. decembra 2007 (Ú. v. EÚ C 306, s. 1).
(3)  –	Ú. v. ES L 82, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98.
(4)  –	Vychádzajúc z označení používaných v ZEÚ a v ZFEÚ sa tu pojem „právo Únie“ používa ako všeobecný pojem pre právo Spoločenstva a právo Únie. Pokiaľ sa v týchto návrhoch spomínajú konkrétne ustanovenia primárneho práva, citujem ustanovenia platné v rozhodnom čase.
(5)  –	Ú. v. ES L 61, s. 26.
(6)  –	Ú. v. ES L 201, s. 88.
(7)  –	Rozsudky z 11. marca 1997, Süzen, C‑13/95, Zb. s. I‑1259, bod 23, z 10. decembra 1998, Hernández Vidal a i., C‑127/96, C‑229/96 a C‑74/97, Zb. s. I‑8179, bod 32 a z 24. januára 2002, Temco, C‑51/00, Zb. s. I‑969, bod 33.
(8)  –	Pozri okrem iných rozsudky z 18. marca 1986, Spijkers, 24/85, Zb. s. 1119, body 11 a 12, z 11. júla 1985, Foreningen af Arbejdsledere i Danmark, 105/84, Zb. s. 2639, bod 26, z 10. februára 1988, Daddy’s Dance Hall, 324/86, Zb. s. 739, bod 9, z 25. júla 1991, D’Urso a i., C‑362/89, Zb. s. I‑4105, bod 9, zo 16. decembra 1992, Katsikas a i., C‑132/91, C‑138/91 a C‑139/91, Zb. s. I‑6577, bod 21, z 12. novembra 1998, Europièces, C‑399/96, Zb. s. I‑6965, bod 37, z 15. decembra 2005, Güney-Görres a Demir, C‑232/04 a C‑233/04, Zb. s. I‑11237, bod 31, z 9. marca 2006, Werhof, C‑499/04, Zb. s. I‑2397, bod 25, z 27. novembra 2008, Juuri, C‑396/07, Zb. s. I‑8883, bod 28, z 12. februára 2009, Klarenberg, C‑466/07, Zb. s. I‑803, bod 40 a z 29. júla 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, zatiaľ nezverejnený v Zbierke, bod 40.
(9)  –	Rozsudok z 26. septembra 2000, Mayeur, C‑175/99, Zb. s. I‑7755, bod 52.
(10)  –	Súdny dvor sa pri výkone svojej právomoci neobmedzuje na vymenovanie kritérií, ktoré určujú prevod podniku ale vykladá často kritériá pomocou prístupu charakteristického pre konkrétny prípad. Práve na to správne poukazuje Moizard, N., „Directive transfert et changement de prestataires de services dans la restauration collective“, Revue de jurisprudence sociale, 2004, s. 261 a Loibner, G., „Betriebsübergang bei Auftrags- und Funktionsnachfolge“, Zeitschrift für Arbeits- und Sozialrecht, 2004, s. 135. Pozri napríklad rozsudok z 20. novembra 2003, Abler a i., C‑340/01, Zb. s. I‑14023, bod 36, kde Súdny dvor konštatoval, že prevádzkovanie nemocničnej kuchyne nemožno považovať za činnosť spočívajúci najmä na pracovnej sile.
(11)  –	Rozsudok Temco, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 21.
(12)  –	Rozsudok Mayeur, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 29.
(13)  –	Rozsudok UGT‑FSP, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 23.
(14)  –	Rozsudok Mayeur, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 57.
(15)  –	Rozsudky zo 7. marca 1996, Merckx a Neuhuys, C‑171/94 a C‑172/94, Zb. s. I‑1253, bod 28 a z 10. decembra 1998, Hernández Vidal a i. už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 23.
(16)  –	Rozsudok zo 14. apríla 1994, Schmidt, C‑392/92, Zb. s. I‑1311, bod 14.
(17)  –	Rozsudok Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 11 a nasl.
(18)  –	Rozsudok Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 25.
(19)  –	Návrhy generálneho advokáta Geelhoed vo veci Abler a i., rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 57.
(20)  –	Pozri najmä rozsudok Spijkers, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 11.
(21)  –	Rozsudok z 19. septembra 1995, Rygaard, C‑48/94, Zb. s. I‑2745, bod 20.
(22)  –	Rozsudok Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 13.
(23)  –	Rozsudok z 12. februára 2009, Klarenberg, citovaný vyššie v poznámke pod čiarou 8, bod 40.
(24)  –	Pozri okrem iných rozsudky Spijkers, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 13, Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 14, Abler a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 33 a Güney‑Görres a Demir už citovaný v poznámke pod čiarou 8, body 33 a 34. Pozri okrem toho, k výkladu smernice o prevodoch podnikov s účinkom pre EZVO a štáty EHP judikatúru Súdneho dvora EZVO (ktorá je v súlade s právom ES na základe požiadavky jednotnosti), okrem iných rozsudky z 25. septembra 1996, Eidesund, E-2/95, [1995 – 1996] Zb. s. 1, bod 32, z 19. decembra 1996, Ulstein, E‑2/96, [1995 – 1996] Zb. s. 65, bod 28 a zo 14. marca 1997, Ask, E-3/96, [1997] Zb. s. 1, bod 20. Smernica 2001/23 je na základe bodu 32d v prílohe XVIII Zmluvy EHS rovnako uplatniteľná na členské štáty EZVO a štáty EHP.
(25)  –	Rozsudky Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 18, Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 31, z 10. decembra 1998, Hidalgo a i., C‑173/96 a C‑247/96, Zb. s. I‑8237, bod 31 a UGT‑FSP, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 28.
(26)  –	Rozsudok Hernández Vidal a i. už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 27. Pozri okrem iných rozsudky z 13. septembra 2007, Jouini a i., C‑458/05, Zb. s. I‑7301, bod 32 a UGT‑FSP, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 29.
(27)  –	Diller, M./Grzyb, N., „Kurzkommentar zum Urteil in der Rechtssache Abler u.a./Sodexho MM Catering Gesellschaft mbH“, Entscheidungen zum Wirtschaftsrecht, 2004, s. 86 a Loibner, G., citované dielo (poznámka pod čiarou 10), s. 135, zdieľajú názor Súdneho dvora, že upratovanie je činnosťou charakteristickou využívaním ľudskej pracovnej sily.
(28)  –	Rozsudok Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 27.
(29)  –	Rozsudok Jouini a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 31.
(30)  –	Pozri bod 27 vyjadrenia španielskej vlády.
(31)  –	Z rozsudku Juzgado de lo social N° 2 de Toledo
(Tribunal social de Tolède n° 2) z 13. mája 2008 pripojeného k spisu, ktorý bol postúpený Súdnemu dvoru, vyplýva, že viacerí pracovníci boli zamestnaní na upratovacie práce (hlava II. „Preukázané skutkové okolnosti“, bod 4, s. 2 originálu rozsudku), ale bez toho, aby rozsudok uvádzal ich presný počet. Z vyjadrenia podaného navrhovateľkou vo veci samej 1. júla 2008 v odvolacom konaní ( Recurso de suplicación ) proti citovanému rozsudku (strana 8 až 15) možno vyvodiť, že spoločnosť CLECE mala na upratovacie služby v školách a priestoroch miestnej správy k dispozícii len štyroch pracovníkov a teda obmedzený počet zamestnancov.
(32)  –	Pozri rozsudok UGT‑FSP už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 31, rovnako ako aj bod 39 návrhov generálnej advokátky Sharpston zo 6. mája 2010 v tejto veci. V nich je správne vysvetlené, že v odvetví treba ako aktíva zohľadniť zariadenia, stroje a vybavenie.
(33)  –	Rozsudok Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 15.
(34)  –	Rozsudok Klarenberg, už citovaný v poznámke pod čiarou 8.
(35)  –	Pozri rozsudok Klarenberg už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 47 odkazujúci na body 42 až 44 návrhov generálneho advokáta Mengozzi z 12. februára 2009 v tejto veci. Pozri okrem iného bod 56 návrhov generálnej advokátky Sharpston zo 6. mája 2010, UGT‑FSP (rozsudok uvedený v poznámke pod čiarou 8). V tomto zmysle tiež Willemsen, H. J., „Mit oder an’-§ 613a BGB und der Wertschöpfungsgedanke“, Festschrift für Reinhard Richardi zum 70. Geburtstag, Mníchov 2007, s. 477, podľa ktorého organizácia, teda spojenie disponibilných zdrojov s určeným hospodárskym cieľom je charakteristická a nevyhnutná pre identitu podniku alebo časti podniku. Rovnako tiež Müller-Bonanni, T., „Betriebsübergang – ja oder nein? – Die aktuelle Rechtsprechung zum Tatbestand des § 613a BGB“, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, Beilage 1/2009, s. 14, ktorý obhajuje názor, že prevod podniku vyžaduje prevzatie funkčnej väzby v zmysle ustálenej organizácie práce. Autor hovorí o prevzatí „zdroja nadhodnoty“ podniku nadobúdateľom.
(36)  –	Pozri bod 44 týchto návrhov.
(37)  –	Pozri návrhy vo veci Abler a i. (citované v poznámke pod čiarou 19, bod 71). Generálny advokát v nich vyjadruje svoj pocit, že faktor pracovnej sily v sektore zabezpečovania stravovania v nemocniciach má menší význam než v sektore upratovania a strážnych služieb, a vôbec nie je najdôležitejším faktorom. Zabezpečovanie stravovania v nemocniciach sa ako činnosť okrem toho odlišuje od činností upratovania a strážnej služby z dvoch hľadísk. Po prvé, okrem faktoru práce majú veľký význam hmotné zložky podnikania. Po druhé, kompetencie, znalosti, plánovanie a organizácia majú v ich prípade jednoznačne vyššiu váhu ako v prípade činností upratovania a strážnej služby.
(38)  –	Pozri rozsudky Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 15, Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 30 a Hidalgo a i. už citovaný v poznámke pod čiarou 25, bod 30. Pozri v tom istom zmysle názory právnej vedy. Pozri v tejto záležitosti, okrem iných, Majoros, T., „Auftragnehmerwechsel bei Großküche als Betriebsübergang“, Das Recht der Arbeit, 2004, s. 193; Jochums, D., „Betriebsübergang: Der EuGH auf Abwegen?“, Neue Juristische Wochenschrift, 2005, zošit 36, s. 2585; Davies, P., „Taken to the Cleaners? Contracting Out of Services Yet Again“, Oxford Journals, jún 1997, s. 196; Willemsen, H. J., citované dielo (poznámka pod čiarou 35), s. 477 a Thüsing, G., Europäisches Arbeitsrecht, Mníchov 2008, bod 168, s. 168, ktoré nevidia v jednoduchom funkčnom nástupníctve prevod podnikov v zmysle smernice 2001/23.
(39)  –	Pozri posúdenie generálneho advokáta Geelhoed v jeho návrhoch Abler a i. (citované v poznámke pod čiarou 19, bod 61).
(40)  –	Pozri rozsudky Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 15 a Hidalgo a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 25, bod 30.
(41)  – Pozri rozsudok Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 30.
(42)  –	Pozri rozsudky Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 21, Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 32, Temco, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 33 a Hidalgo a i. už citovaný v poznámke pod čiarou 25, bod 32.
(43)  –	Pozri bod 27 týchto návrhov.
(44)  –	Pozri návrhy generálneho advokáta Cosmas z 24. septembra 1998, Hernández Vidal a i., C‑127/96, C‑229/96 a C‑74/97, rozsudok z 10. decembra 1998, Zb. s. I‑8179, bod 80. Jochums, D., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), s. 2584 a Viala, Y., „Le maintien des contrats de travail en cas de transfert d’entreprise en droit allemand“, Droit Social, 2/2005, s. 203 rovnako uvádzajú, že prevod pracovnoprávnych vzťahov je právnym následkom a nie je teda zároveň hmotnou podmienkou. Podľa Loibner, G., citované dielo (poznámka pod čiarou 10), s. 136 sa Súdny dvor v rozsudku Abler a i. zdržal preskúmania otázky, či je prevzatie zamestnancov kritériom alebo právnym následkom prevzatia podniku, keď pracovnej sile nepriznal žiaden význam pre tvorbu identity prevádzky kuchyne a zredukoval charakter hospodárskeho celku na inventár.
(45)  –	Opätovne pozri návrhy vo veci Hernández Vidal a i., už citované v poznámke pod čiarou 44, bod 80.
(46)  –	Pozri návrhy vo veci Abler a i., citované vyššie v poznámke pod čiarou 19, bod 79.
(47)  –	Riesenhuber, K., Europäisches Arbeitsrecht, Heidelberg 2009, 3. časť, článok 24, bod 40, s. 420, opisuje kritérium prevzatia podstatnej časti zamestnancov správne ako neprimerané, keďže určitým spôsobom ponecháva kritérium prevodu podnikov na posúdenie nadobúdateľa, ktorý má v takomto prípade motiváciu, ktorá je v rozpore s cieľom právnej úpravy, a to neprebrať žiadneho pracovníka. Rovnako tiež Davies, P., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), s. 197, ktorý dokonca vyjadruje obavu, aby uplatnenie tohto kritéria nemalo negatívne dopady na pracovníkov. Tento istý autor v „Transfers – The UK Will Have to Make Up Its Own Mind“, Industrial Law Journal, jún 2001, s. 234 vysvetľuje, že nemožno vylúčiť, že v takých prípadoch, v ktorých by išlo výlučne o činnosti spočívajúce na pracovnej sile, by sa nadobúdateľ mohol jednoducho zbaviť svojich povinností vyplývajúcich zo smernice tým, že by bývalých pracovníkov nezamestnal. Autor naznačuje pochybnú povahu tejto situácie, keďže pracovníci podnikov poskytujúcich upratovacie služby, ktorí pracujú spravidla ako nekvalifikovaná pracovná sila, si zaslúžia viac ochrany a mali by mať možnosť dovolávať sa smernice.
(48)  –	Pozri návrhy vo veci Abler a i., citované v poznámke pod čiarou 19, bod 81.
(49)  –	Citované dielo, bod 81.
(50)  –	V tomto zmysle Thüsing, G., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), s. 168; Willemsen, J., „Erneute Wende im Recht des Betriebsübergangs – ein ‚Christel Schmidt II’ –Urteil des EuGH“, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2009, s. 292 rovnako ako aj Jochums, D., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), s. 2585. Jochums chápe túto právnu úpravu v tom zmysle, že hospodárska výhoda – existujúca organizácia – odôvodňuje zásah do slobody podnikania nadobúdateľa stanovenými právnymi následkami. Müller‑Bonanni, T., citované dielo (poznámka pod čiarou 35), s. 14 uvádza, že povinný vstup do pracovnoprávnych vzťahov je vyvážením skutočnosti, že nadobúdateľ preberá organizáciu podniku vytvoreného iným a že si tak ušetrí zavedenie vlastnej organizácie.
(51)  –	Pozri tiež Reissner, G.-P., „Anmerkung zum Urteil in der Rechtssache C‑340/01, Carlito Abler u.a./Sodexho MM Catering Gesellschaft mbH“, ZESAR, 3/2004, s. 141.
(52)  –	Pozri okrem iných rozsudky z 12. februára 2009, Klarenberg, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 48 z 10. decembra 1998, Hernández Vidal a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 32, z 11. marca 1997, Süzen, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 21 zo 14. apríla 1994, Schmidt, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 17 a z 19. septembra 1995, Rygaard, už citovaný v poznámke pod čiarou 21, bod 21. Podľa Reissner, G.-P., citované dielo (poznámka pod čiarou 51), s. 141. Súdny dvor vždy overuje, či nový majiteľ pokračuje vo využívaní základných hospodárskych aktív, ktorými disponoval bývalý majiteľ, bez ohľadu na spôsob, ako k nim dospel.
(53)  –	V tomto zmysle tiež zjavne argumentuje Jochums, D., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), s. 2585. Obdobne tiež Súdny dvor EZVO, ktorý priznáva kritériu počtu výlučne účinok indície, ale v prípade, že je podnik charakterizovaný vysokou úrovňou technických znalostí zamestnancov. Pozri rozsudky z 25. septembra 1996, Eidesund, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 43; z 19. decembra 1996, Ulstein, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 36 a z 14. marca 1997, Ask, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 29 („in cases where a high percentage of the personnel is taken over, and where the business of the first service provider is characterised by a high degree of expertise of its personnel, the employment of that same personnel by the second service provider may support a finding of identity and continuity of the business. If the work to be performed does not require any particular expertise or knowledge, the taking-over of personnel becomes less indicative of the identity of the undertaking.“)
(54)  –	Pozri Thüsing, G., citované dielo (poznámka pod čiarou 38), bod 13, s. 168, podľa ktorého zachovanie identity nie je typologickým pojmom: žiadne z týchto kritérií nie je nevyhnutné a žiadne nie je dostatočnou charakteristikou prevodu podnikov.
(55)  –	Pozri bod 54 týchto návrhov.
(56)  –	Pozri bod 27 vyjadrenia španielskej vlády.
(57)  –	Pozri rozsudky Foreningen af Arbejdsledere i Danmark, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 26 zo 6. novembra 2003, Martin a i., C‑4/01, Zb. s. I‑12859 bod 41 a Juuri už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 23.
(58)  –	Pozri bod 27 týchto návrhov.
(59)  –	Pozri strany 5 a 6 uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania rovnako, ako aj body 15 a 16 pripomienok Komisie.