62002CC0262_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Lietā C-262/02 Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši EKL 226. pantam cēlusi prasību, lūdzot Tiesu lemt par to, vai Francijas tiesiskais regulējums, kas aizliedz valsts teritorijā retranslēt citā dalībvalstī notiekošus sporta pasākumus, ja šajos pasākumos novietotajos stendos tiek reklamēti alkoholiskie dzērieni, kuru reklāma Francijā ir aizliegta, atbilst EKL 49. pantam.
2. Uz šo pašu tiesisko regulējumu attiecas arī divi jautājumi, ko Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) Eiropas Kopienu Tiesai ir iesniegusi ar 2001. gada 19. novembra rīkojumu, lūdzot sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑429/02. Proti, šajā lietā Francijas tiesa vēlas noskaidrot, vai tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā iepriekš minētais Francijas regulējums ir saderīgs ar Direktīvu 89/552 un EKL 49. pantu.
3. Kā redzams, abas lietas attiecas uz vieniem un tiem pašiem valsts normatīvajiem aktiem un satur iezīmes, kas lielā mērā sakrīt. Tāpēc ir pamatoti tās izskatīt abas kopā.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
4. Attiecībā uz Kopienas tiesībām, kā zināms, EKL 49. pants nodrošina pakalpojumu sniegšanas brīvību Kopienā.
5. Tāpat uzmanība ir jāpievērš EKL 46. pantam, kas piemērojams pakalpojumu sniegšanas brīvībai atbilstoši EKL 55. pantam; šis pants ļauj piemērot tādus dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kuri, kaut arī ierobežo šo brīvību, ir attaisnojami sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēs.
Direktīva 89/552
6. Lieta
attiecas arī uz Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvu 89/552/EEK (Direktīva "Televīzija bez robežām", turpmāk tekstā – "Direktīva "89/552") (2) .
7. Lai nodrošinātu televīzijas pārraižu apraides brīvību Kopienā, Direktīva 89/552 koordinē dažas televīzijas darbības jomas, nosakot noteikumu minimumu, kas jāizpilda Kopienā veidotajiem un uztveramajiem raidījumiem (trīspadsmitais un četrpadsmitais apsvērums).
8. Bez tam, lai sasniegtu šo mērķi, Direktīva prasa, lai dalībvalstis nodrošinātu, pirmkārt, ka to jurisdikcijā esošās televīzijas raidorganizācijas izpilda direktīvas noteikumus (3. panta 2. punkts) un, otrkārt, nodrošinātu uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežotu televīzijas pārraižu retranslāciju no citām dalībvalstīm to iemeslu dēļ, uz kuriem attiecas jomas, ko koordinē šī direktīva (2. panta 2. punkts).
9. Jomās, ko koordinē direktīva, ietilpst "televīzijas reklāma", attiecībā uz ko tā paredz noteikumus, kuros definēti attiecīgie pamatjēdzieni un regulētas šī reklāmas veida metodes, ierobežojumi un pārraidīšanas laiki.
10. Ciktāl tas attiecas uz izskatāmo lietu, jāatzīmē, ka 1. panta b) un c) punkti nosaka:
""televīzijas reklāma" ir jebkurš paziņojums, ko pārraida par maksu vai līdzīgu atlīdzību no valsts vai privāta uzņēmuma, sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, vai tiesību un pienākumu piedāvājumu par maksu.
[..]
"slēpta reklāma" ir pakalpojumu, nosaukuma, preču zīmes, preču ražotāja vai pakalpojumu sniedzēja darbību atveidojums programmā, kad šādu atveidojumu raidorganizācija iecerējusi kā reklāmu, kas varētu maldināt skatītāju par tā būtību. Šāds atveidojums uzskatāms par tīšu, jo īpaši, ja tas ir par maksu vai citu atlīdzību."
11. 10. pants nosaka:
"1. Televīzijas reklāmai jābūt skaidri pazīstamai un nošķirtai no citām programmas daļām ar optiskiem un/vai akustiskiem līdzekļiem.
[..]
4. Slēpta reklāma ir aizliegta."
12. 11. pants nosaka:
"1. Reklāmu iestarpina starp raidījumiem. Ar noteikumu, ka tiek izpildīti šā panta 2. un 5. punkta nosacījumi, ņemot vērā dabiskās pauzes un raidījuma ilgumu un iedabu, reklāmu drīkst arī iestarpināt raidījumos tā, lai neiznīcinātu raidījuma vienotību un vērtību un lai neierobežotu autortiesību īpašnieku tiesības.
2. Raidījumos, kas sastāv no neatkarīgām daļām, vai sporta un tamlīdzīgos raidījumos un izrādēs ar starpbrīžiem, reklāma ir iestarpināma tikai starp daļām vai starpbrīžos.
[..]"
13. Visbeidzot, 15. pants paredz īpašus kritērijus, kuriem jāatbilst alkoholisko dzērienu reklāmai televīzijā.
14. Turklāt ir jāatzīmē, Direktīva 97/36 (3), ar ko groza Direktīvu 89/552, pieņemta pēc lietas apstākļu iestāšanās šajā lietā un izskatamajā lietā nav piemērojama.
B – Valsts tiesiskais regulējums
a) Loi Evin
15. Attiecībā uz valsts tiesību normām vispirms jāatgādina Francijas normas par alkoholisko dzērienu reklāmu, sākot ar 1991. gada 10. janvāra likumu Nr. 91‑32 "Par cīņu pret atkarību no smēķēšanas un alkoholisma" (4) (turpmāk tekstā – " loi Evin "), ar kuru tika grozīts L.17. pants Code des débits de boissons et des mesures contre l'alcoolisme [Dzērienu izplatīšanas un pasākumu pret alkoholismu kodeksā, turpmāk tekstā – " CDB "] (5) .
16. Loi Evin
balstās uz principu, ka visa veida alkoholisko dzērienu reklāma (tas ir, dzērieni ar alkohola saturu ne mazāk par 1,2 o ) ir aizliegta, ja vien tā nav tieši atļauta. Atbilstoši šim principam, alkoholisko dzērienu reklāma televīzījā tāpēc ir aizliegta, jo CDB
L.17. pants to tieši neatļauj.
17. Šo aizliegumu skaidri apstiprina 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280 "Par reklāmu un sponsorēšanu televīzijā" (6) 8. pants, kas paredz:
"Ir aizliegta tādu preču reklāma, pirmkārt, kuru reklāma televīzijā ir aizliegta ar likumu un, otrkārt, sekojošu preču un saimniecisko nozaru reklāma:
dzērieni ar alkohola saturu, kas pārsniedz 1,2 o
[..]."
18. Ikviens Loi Evin pārkāpums ir " délit " saskaņā ar Francijas krimināltiesībām. CDB
L.21. pants nosaka:
"Par L.17., L.18., L.19. un L.20. pantu pārkāpumu uzliekams naudas sods FRF 500 000 apmērā. Maksimālo naudas sodu var palielināt par 50 % no summas, kas iztērēta par pretlikumīgo reklāmu.
Atkārtota pārkāpuma gadījumā Tiesa var aizliegt pretlikumīgi reklamētā alkoholiskā dzēriena pārdošanu uz laika periodu no viena līdz pieciem gadiem."
b) CSA
veiktie pasākumi
19. Nozīmīga uzraudzības loma piešķirta Conseil supérieur de l’audiovisuel (turpmāk tekstā – " CSA "), kas Francijas raidorganizācijām, kas neizpilda Loi Evin
prasības, var uzlikt administratīvus sodus.
20. Šos pienākumus pildot, CSA
atklāja, ka dažu ārvalstīs notiekošu sporta pasākumu (7) retranslācijas laikā Francijā parādās alkoholiskos dzērienus reklamējoši stendi un nolēma, ka šāda televīzijas reklāma ir pretrunā Loi Evin, un aicināja dažas Francijas raidorganizācijas ievērot likuma prasības, vienlaicīgi iesniedzot prasību uzsākt kriminalvajāšanu par šo pārkāpumu (8) .
21. Šajā sakarā CSA, lai popularizētu to, kā tā bija iecerējusi interpretēt Loi Evin
normas attiecībā uz retranslāciju sporta pasākumiem, kuru laikā tiek izplatīta alkoholisko dzērienu reklāma (piemēram, uz sporta laukuma apmalēm izvietotie reklāmas stendi), izstrādāja "Uzvedības kodeksu" [ code de bonne conduite ] (9) .
22. Šis kodekss, kas aizliedz visa veida diskrimināciju starp Francijas un ārvalstu alkoholiskajiem dzērieniem, aicina reklāmas devējus, starpniekus, sporta federācijas un televīzijas raidorganizācijas būt maksimāli modriem pret līdzīgu reklāmu, kas tiek rādīta ārvalstīs notiekošo sporta pasākumu laikā. Šādos gadījumos raidorganizācijas, kas pārraida pasākumus Francijā, nedrīkst būt pielaidīgas attiecībā uz pasākumā izstādīto reklāmu, nepiekrītot reklāmas izvietošanai un cik vien iespējams izvairoties no to filmēšanas.
23. Vispārīgā norma tālāk tiek precizēta, nošķirot "starptautiskus pasākumus" un "citus pasākumus, kas notiek ārvalstīs". "Starptautisko pasākumu" gadījumā, attēli, kas tiek pārraidīti lielā skaitā valstu un tapēc nevar uzskatīt, ka tie pirmām kārtām adresēti Francijas publikai, raidorganizācijām nevar pārmest to, ka tās labvēlīgi izturas pret reklāmu, kas parādās ekrānā, kamēr tās pārraida attēlus, kuru uzņemšanu tās nekontrolē. "Citi pasākumi", kuru retranslācija, kā tiek uzskatīts, ir īpaši adresēta Francijas publikai, ir jāvērtē savādāk. Šajā gadījumā, ja raidītājas valsts likumi atļauj alkoholisko dzērienu reklāmēšanu sacensību norises vietā, personām, kas ved sarunas ar retranslācijas tiesību īpašnieku, jāizmanto "visi iespējamie līdzekļi", lai novērstu alkoholisko dzērienu reklāmas reklāmas parādīšanos Francijā un jāinformē savi ārvalstu partneri par Francijā piemērojamo tiesisko regulējumu.
c) Grozījumi "Uzvedības kodeksā"
24. Kaut arī tam nav nozīmes lēmuma pieņemšanā izskatāmajā lietā, ir jaatzīmē, ka kopš 1999. gada Uzvedības kodekss ir vairākkārt grozīts. Būtībā tam pielikumā pievienots saraksts ar "starpvalstu, proti, starp divām valstīm, pasākumiem" (kas iepriekš tika dēvēti par "citiem pasākumiem"). Saraksts, kas ir periodiski pārskatāms, ietvēra: draudzības sacensības; kvalifikācijas sacensības, inter-toto
kausa futbola sacensības; UEFA kausa futbolā izcīņas sacensību sākotnējie posmi (pirms ceturtā posma). Tāpat tika noteikts, ka sarakstā minētās sacensības var tikt klasificētas kā "starptautiski pasakumi", ja viena no komandām vai viens no sportistiem, kas tajās piedalās, "ir īpaši populārs".(10) Visbeidzot, Francijas raidorganizācijām tika piešķirtas tiesības lūgt CSA
viedokli par pārraidāmā sporta pasākuma "starptautisku" vai " starpvalstu, proti, starp divām valstīm, pasākuma" statusu.
25. No lietas materiāliem izriet, ka 2000. un 2001. gadā tika veikti tālāki grozījumi "Uzvedības kodeksā". Proti, tika saīsināts "starpvalstu, proti, starp divām valstīm, pasākumu" saraksts (11), paplašināta un vienkāršota procedūra konsultācijām ar CSA, visām ieinteresētajām personām piešķirot tiesības uzdot jautājumus par Kodeksa piemērošanas nosacījumiem un saņemt atbildi ne vēlāk kā trīs nedēļu laikā; un, visbeidzot, Kodekss tika plaši izziņots, publicējot Bulletin officiel du Ministére de la jeunesse et des sports, laikrakstā " CSA
Jaunumi" un CSA
interneta lapā.
II – Fakti un procedūra
Lieta C-262/02
26. Kopš 1995. gada Komisija no privātpersonām ir saņēmusi daudzas sūdzības, norādot uz g rūtībām, ko Loi Evin rada citās dalībvalstīs notiekošu sporta pasākumu retranslācijai Francijā un alkoholisko dzērienu ražotāju reklāmas vietas iegādei uz stendiem šādu notikumu norises vietās.
27. Šo sūdzību rezultātā Komisija Francijai 1995. gada 21. augustā nosūtīja oficiālu brīdinājuma vēstuli. 1996. gada 21. novembrī tam sekoja argumentēts atzinums, kurā Komisija Francijai pārmeta EK līguma 59. panta neievērošanu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 49. pants).
28. Tā kā to neapmierināja ne Francijas atbilde, ne grozījumi Uzvedības kodeksā pēc argumentēta atzinuma iesniegšanas, Komisija 2002. gadā 16. jūlijā cēla prasību, lūdzot Tiesu atzīt, ka "nosakot, ka Francijā Francijas televīzijas kanāli citas dalībvalsts teritorijā notiekošu sporta pasākumu drīkst retranslēt tikai tad, ja pirms tam izņemta alkoholisko dzērienu reklāma, Francijas Republika nav izpildījusi savus EKL 49. pantā paredzētos pienākumus".
29. Ar 2002. gada 3. decembra rīkojumu Tiesa Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei saskaņā ar Reglamenta 93. panta 1. punktu atļāva iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Lieta C-429/02
30. Prāvas rašanās fakti attiecas uz četrām sabiedrībām: Bacardi France SAS (turpmāk tekstā – " Bacardi "), Télévision Française TF1 SA
(turpmāk tekstā – " TF1 "), Groupe Jean-Claude Darmon SA (turpmāk tekstā – " Darmon ") un Girosport SARL (turpmāk tekstā – " Girosport "). Bacardi ir Francijas sabiedrība, kas ražo un laiž apgrozībā alkoholiskos dzērienus; TF1
ir Francijas televīzijas raidorganizācija; Darmon un Girosport
ir divas sabiedrības, kuras pakļautas Francijas tiesībām un kuru darbība izpaužas sarunu vešanā par sporta pasākumu retranslācijas tiesībām.
31. Tiesai iesniegtie dokumenti liecina, ka, lai izpildītu CSA
izstrādāto Uzvedības kodeksu, TF1
brīdināja Darmon un Girosport "iegādājoties [sporta pasākumu] retranslācijas tiesības TF1
vārdā" veikt "visus iespējamos pasākumus, lai novērstu alkoholisko dzērienu zīmolu parādīšanos televīzijā". (12)
32. Tāpat no lietas materiāliem izriet, ka, saistībā ar ārvalstīs notiekošiem un Francijā pārraidītiem sporta pasākumiem, daži futbola klubi ir atteikušies uz stadionā novietotajiem reklāmas stendiem izvietot Bacardi
ražoto alkoholisko dzērienu reklāmu.
33. Bacardi
uzskatīja, ka atteikumu tā ir saņēmusi Darmon
un Girosport
pēc TF1
lūguma uz ārvalstu klubiem izdarītā spiediena dēļ un ka šāds spiediens tika izmantots vienīgi tad, kad izvietojamā reklāma attiecās uz Francijas dzērieniem. Tāpēc tā lūdza Tribunal de commerce de Paris
[Parīzes Komerctiesu] izdot rīkojumu, kas uzdotu minētajām sabiedrībām izbeigt diskriminējošo uzvedību.
34. Tā kā pieteikums tika noraidīts gan pirmajā, gan apelācijas instancē, Bacardi iesniedza sūdzību Cour de cassation
[Kasācijas tiesā]. Tā, šauboties par to, vai Francijas tiesību normas atbilst Direktīvai 89/552 un EKL 49. pantam, saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva Tiesai šādus jautājumus nolūkā saņemt prejudiciālu nolēmumu:
"1. Vai 1989. gada 3. oktobra /EEK, saukta par “Televīziju bez robežām”, savā iepriekšējā redakcijā, pirms 1997. gada 30. jūnija /EK pieņemšanas, iestājas pret tādu valsts iekšējo tiesību regulējumu, kā Code français des débits de boissons
L. 17 līdz L. 21 pants un 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280 8. pants, kas, veselības aizsardzības nolūkā un nosakot kriminālsankcijas, aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā neatkarīgi no tā, vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības dalībvalstī un vai runa ir par reklāmas klipiem Direktīvas 10. panta izpratnē (tieša reklāma) vai netiešu reklāmu, kas rodas tā rezultātā, ka televizora ekrānā parādās plakāti ar alkoholisko dzērienu reklāmu, tomēr neveidojot slēptu reklāmu, kas paredzēta Direktīvas 1. panta c) apakšpunktā?
2. Vai EKL 49. pants un brīvas televīzijas pārraižu aprites Kopienā princips ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas iestājas pret valsts tiesībām, kā Code français des débits de boissons
L.17 līdz L.21 pants un 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92‑280 8. pants, kas, veselības aizsardzības nolūkā un nosakot kriminālsankcijas, aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā neatkarīgi no tā, vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības dalībvalstī un vai runa ir par reklāmas klipiem Direktīvas 10. panta izpratnē vai netiešu reklāmu, kas rodas tā rezultātā, ka televizora ekrānā parādās plakāti ar alkoholisko dzērienu reklāmu, tomēr neveidojot slēptu reklāmu, kas paredzēta Direktīvas 1. panta c) apakšpunktā un kuras rezultātā operatoriem, kas nodarbojas ar apraidi un televīzijas programmu izplatīšanu
a) jāatturas no Francijā vai citā Savienības valstī ražotu televīzijas programmu apraides, jo īpaši sporta pasākumu retranslācijas, ja tur parādās Code français des débits de boissons izpratnē aizliegtas reklāmas, vai
b) jādarbojas, ievērojot nosacījumu, ka neparādās Code français de débits de boissons
izpratnē aizliegtas reklāmas, līdz ar ko tiek kavēta reklāmas līgumu par alkoholiskajiem dzērieniem noslēgšana neatkarīgi no tā, vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības dalībvalstī?"
35. Šajā tiesvedībā savus rakstveida apsvērumus iesniedza Bacardi, TF1, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija.
36. 2003. gada 25. novembrī notika apvienotā tiesas sēde šajā lietā un lietā C‑262/02, kurā piedalījās Bacardi, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija.
III – Juridiskais izvērtējums
Ievada piezīmes
37. Kā jau norādīju, abu lietu centrālais jautājums lielā mērā sakrīt. Tāpēc es tos apskatīšu abus kopā; taču vispirms man ir vairākas piezīmes attiecībā uz prejudiciālā nolēmuma lūgumā uzdotajiem jautājumiem lietā C-429/02.
38. Kā norādīts, šajā lietā Tiesai ir uzdoti divi jautājumi par to, vai Direktīva 89/552 un EKL 49. pants iestājas pret tādu normatīvo aktu kā Francijā, ar ko aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā – vai nu tieši, reklāmas klipu veidā, vai netieši, – kā sekas tam, ka sporta pasākumu retranslācijas laikā televīzijā parādās reklāmas stendi.
39. Manuprāt, šo jautājumu formulējums prasa komentārus.
40. Pirmkārt, ir jāpaskaidro, ka, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, Tiesas vērtējums nevar aprobežoties ar CDB
L.17.-L.21. pantiem un Dekrēta Nr. 92-280 8. pantu, ko iesniedzējtiesa ir tieši minējusi, bet tam obligāti ir jāskar arī CSA veiktie pasākumi šo normu ieviešanai. Proti, ir jāapskata šīs iestādes izstrādātais "Uzvedības kodekss", kas, kā ir ticis norādīts un kā tas izriet no lietas materiālos ietvertajiem dokumentiem, prasa, lai personas, kuras ved sarunas par tādu sporta pasākumu retranslācijas tiesību iegādi, kas notiks ārvalstīs, bet netiks pārraidīti "daudzās valstīs" un kas "īpaši [attiecas] uz Francijas publiku" (tā dēvētie "citi pasākumi"), veiktu visus "iespējamos pasākumus", lai izvairītos no tā, ka šādu pasākumu retranslācijas laikā Francijā parādītos alkoholisko dzērienu reklāma.
41. Faktiski rīcība, kas ir strīda pamatā pamata prāvā, proti, TF1, Darmon un Girosport rīcība, un pret kuru ir vērsies Bacardi, ir sekas šo personu vēlmei izpildīt CDB
L.17.–L.21. panta un Dekrēta Nr. 92-280 8. panta interpretācijā un piemērošanā izveidojušās prakses prasības. Tāpēc uzskatu, ka šī prakse, kuras nozīmi minēto pantu interpretācijā iesniedzējtiesa būtībā ir atzinusi, un kas ir galvenais Komisijas iebildumu iemesls lietā C-262/02, ir jāņem vērā, izvērtējot abus iesniedzējtiesas jautājumus. Bez tam Tiesas atbilde, kurā šo praksi vērā neņemtu, beigu beigās kļūtu tikai par konsultatīvu atzinumu, kas nebūtu saistīts ar pamata prāvas strīda būtību un tādējādi būtu tiešā pretrunā prejudiciālā nolēmuma procedūras mērķim. (13)
42. Otrkārt, uzskatu, ka, izvērtējot tiesisko regulējumu, Tiesai būtu galvenokārt jāvērtē, vai netiešas alkoholisko dzērienu reklāmas aizliegums, rādot sporta pasākumu laikā redzamos reklāmas stendus televīzijā, ir saderīgs ar Kopienas tiesībām. Kā jau minēju, pamata prāvas iznākums ir atkarīgs no tā, vai TF1, Darmon un Girosport uzvedība, lai izpildītu šo aizliegumu, bija likumīga. No otras puses, tiešam televīzijas reklāmas aizliegumam, kas paredzēts arī Francijas tiesību normās, šajā tiesvedībā nav nozīmes. Tāpēc man šķiet, ka Tiesas atbilde par šī aizlieguma saderību ar Kopienas tiesībām, nav nepieciešama strīda izšķiršanai pamata prāvā.
43. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Cour de cassation uzdotie jautājumi būtu jāsaprot kā tādi, ar ko lūdz, lai Tiesa izvērtē, vai Direktīva 89/552 un EKL 49. pants iestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds ir Francijas tiesiskais regulējums, kas aizliedz citās dalībvalstīs notiekoša sporta pasākuma retranslāciju televīzijā, ja šis pasākums netiek retranslēts daudzās valstīs, bet kas tomēr īpaši attiecas uz šīs valsts publiku, ja tiek rādīti šāda pasākuma norises vietā novietoti reklāmas stendi, kas reklamē preces (šajā gadījumā alkoholiskos dzērienus), ko šajā valstī televīzijā reklamēt ir aizliegts.
44. Lasot to šādi, otrais jautājums lietā C-429/02 un prasība tiesvedībā par valsts pienākumu neizpildi, ko iesniedza Komisija lietā C-262/02 beigu beigās sakrīt, jo abos gadījumos ir nepieciešams izvērtēt, vai minētās tiesību normas tā, kā tās interpretē un piemēro CSA, atbilst EKL 49. panta prasībām.
45. Tas acīmredzami ir galvenais jautājums abās lietās, un, es atkārtoju, tas abām lietām ir kopīgs. Pirms tā izvērtēšanas man tomēr ir jāpiemin aspekts, kas parādās vienīgi lietā attiecībā uz prejudiciālā jautājuma uzdošanu. Ir nepieciešams izlemt, vai Francijas tiesību normas var uzreiz atzīt par prettiesiskām tāpēc, ka nav ievērota Direktīva 89/552.
Par Direktīvu 89/552
46. Šajā sakarā es tomēr izteikšu tikai pāris piezīmes, jo piekrītu visiem lietas dalībniekiem, kas apgalvo, ka šajā lietā Direktīva nav piemērojama, jo sporta pasākumos novietoto reklāmas stendu filmēšanu nevar uzskatīt par "televīzijas reklāmu" un tāpēc tā nevar ietilpt šīs Direktīvas piemērošanas jomā.
47. Manuprāt, pie šī secinājuma viegli var nonākt, ņemot vērā Direktīvas 1., 10. un 11. pantu.
48. 1. panta b) punkts nosaka, ka "televīzijas reklāma" ir " jebkurš paziņojums, ko pārraida par maksu
vai līdzīgu atlīdzību [..], lai veicinātu preču vai pakalpojumu, [..]
piedāvājumu". (14)
49. Šī norma tādējādi atsaucas uz televīzijas
attēlu virkni, kas īpaši iecerēta kā reklāma, par ko televīzijas raidorganizācija saņem samaksu . Tomēr tas neietver cita veida paziņojumus, tādus kā sporta pārraides laikā nofilmētie paziņojumi, kas izvietoti uz stendiem, par ko raidorganizācijas samaksu nesaņem.
50. 10. un 11. pants nosaka, ka reklāmai "jābūt nošķirtai no citām programmas daļām" (10. panta 1. punkts) un ka "raidījumos, kas sastāv no neatkarīgām daļām, vai sporta un tamlīdzīgos raidījumos un izrādēs ar starpbrīžiem, [tā] ir iestarpināma tikai starp daļām vai starpbrīžos" (11. pants 2. punkts).
51. Kā pareizi norādījušas Apvienotā Karaliste un Komisija, tikai tādi paziņojumi, kas vērsti uz preču vai pakalpojumu piedāvājuma veicināšanu televīzijā var izpildīt nosacījumus iestarpināšanai, kā to paredz Direktīva, starp sporta programmas neatkarīgām daļām vai starpbrīžos, lai tie būtu pilnībā atdalīti no pašām programmām.
52. Savukārt reklāmas stendu attēli, kas redzami sporta pasākuma televīzijas retranslācijas laikā, jo tie novietoti blakus spēles laukumam, kur notiek sacensības, obligāti parādās visa pasākuma laikā, un tos nav iespējams skaidri nošķirt no attēliem, kas rāda notikumus spēles laukumā. Tāpēc būtu neloģiski uzskatīt, ka Direktīva 89/552 regulē arī šo netiešās reklāmas veidu, kas pēc sava rakstura nevar atbilst šīs Direktīvas normām.
53. Tāpēc šajā sakarā es uzskatu, ka Direktīva 89/552 neiestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā Francijā, kas aizliedz valsts televīzijā pārraidīt citā dalībvalstī notiekošus sporta pasākumus, ja redzami šādu sporta pasākumu norises vietā novietotie reklāmas stendi, kas reklamē preces (šajā gadījumā alkoholiskos dzērienus), ko šajā valstī reklamēt ir aizliegts.
Par EKL 49. pantu
54. Kā jau vairākkārt esmu atzīmējis, Komisijas iesniegtā prasība par valsts pienākuma neizpildi un Cour de cassation iesniegtais otrais jautājums attiecas uz vienu un to pašu jautājumu. Būtībā Tiesai ir jāatbild uz jautājumu, vai Francijas tiesiskais regulējums, kā to interpretē un piemēro CSA, ir saderīgs ar EKL 49. pantu.
55. Komisija, Apvienotā Karaliste un Bacardi uzskata, ka attiecīgie pasākumi ir ierobežojums dažādu pārrobežu pakalpojumu sniegšanai, kas nav samērīgs ar veselības aizsardzības un likumu apiešanas novēršanas mērķiem. Francija, savukārt, kaut arī atzīst, ka attiecīgais tiesiskais regulējums paredz ierobežojumu pakalpojumu sniegšanas brīvībai, uzskata, ka tas ir attaisnojams veselības aizsardzības labā un atbilst samērīguma principam.
1) Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pastāvēšanu
56. Pirmais jautājumus, uz kuru jāsniedz atbilde, attiecas uz to, vai CSA
pieņemtie pasākumi un jo īpaši sākotnējā Uzvedības kodeksa redakcija ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums atbilstoši EKL 49. pantam.
57. Patiesībā šķiet, ka starp pusēm abās tiesvedībās nepastāv reāls strīds attiecībā uz to, vai šāds ierobežojums pastāv, jo Francija faktiski neapstrīd Bacardi, Komisijas un Apvienotās Karalistes šajā sakarā izvirzītos argumentus.
58. Proti, netiek apstrīdēts, ka CSA
veiktie pasākumi ierobežo brīvību sniegt trīs veidu pakalpojumus pāri valstu robežām: 1) Francijas raidorganizācijām pārraidīt ārvalstīs notiekošus "starpvalstu, proti, starp divām valstīm" sporta pasākumus, kuros tiek reklamēti alkoholiski dzērieni; 2) šādu pasākumu organizatoriem pārdot retranslācijas tiesības Francijas raidorganizācijām; un 3) šādos pasākumos pārdot reklāmas vietas uz stendiem alkoholisko dzērienu reklāmas izvietošanai. Pārkāpuma procedūras ietvaros, Komisija tāpat atsaucās uz iespēju, ka tiek ierobežota " starpvalstu, proti, starp divām valstīm" pasākumos piedalošos komandu sponsorēšana (piemēram, uz sportistu krekliem izvietojot alkoholisku dzērienu preču zīmes). Kā pati Komisija tomēr ir atzinusi, argumentētajā atzinumā šis iebildums nav ietverts un tāpēc to nevar ņemt vērā lietā C-262/02. (15)
59. Tādējādi man arī šķiet, ka attiecīgie tiesību akti, kaut arī tie uzliek pienākumus tikai Francijas personām, tieši ierobežo pieeju šo pakalpojumu tirgum gan tirgus dalībniekiem no Francijas, gan no pārējām dalībvalstīm.
60. Faktiski, kā minēts iepriekš, "citu pasākumu" gadījumā "Uzvedības kodekss" prasa, lai personas, kas ved sarunas ar retranslācijas tiesību īpašniekiem, veikt "visus iespējamos" pasākumus, lai novērstu alkoholisko dzērienu reklāmas parādīšanos Francijas televizoru ekrānos.
61. Manuprāt, "pasākumi", kas, saskaņā ar kodeksu, šīm personām ir jāveic, lai
sasniegtu mērķi, ietver arī pienākumu neiegādāties retranslācijas tiesības "citu pasākumu" pārraidīšanai, ja vispirms netiek novērsta alkoholisko dzērienu reklāma. Nav šaubu, ka šādi "pasākumi" arī ir vieni no "iespējamiem" pasākumiem, kas jāveic personai, kura ved sarunas par retranslācijas tiesībām.
62. Ja tas tā ir, būtu grūti noliegt, ka attiecīgie tiesību akti ir šķērslis pieejai minētajiem pakalpojumiem. Prasība novērst minēto reklāmu var radīt divu veidu situācijas: ja sporta pasākuma organizētāji saglabās reklāmu, tie nevarēs pārdot pasākuma pārraidīšanas tiesības un, sekojoši, to nevarēs retranslēt Francijā; alternatīvi, ja tie novērsīs šādu reklāmu vai aizliegs tās izvietošanu spēles vietā, reklāmas vietu īpašnieki nevarēs pārdot pieejamo vietu alkoholisko dzērienu ražotājiem un tādējādi, pēdējie nevarēs to iegādāties. Jebkurā gadījumā, uzvedība, kādu prasa Kodekss no personām, kuras ved sarunas par retranslācijas tiesībām, attur vairākas personas no viena vai vairāku pakalpojumu piedāvāšanas vai to izmantošanas "pāri Kopienas robežām".
63. Bez tam nav pamatots arguments, ka Francijas raidorganizācijas varētu nevis atteikties no "starpvalstu, proti, starp divām valstīm, pasākumu" pārraidīšanas attiecīgo reklāmu dēļ, bet gan varētu izvēles kārtībā aizklāt alkoholiskos dzērienus reklamējošos stendus, izmantojot modernās attēlu aizsegšanas tehnoloģijas. Kā pareizi norādījusi Komisija un kā tiesas sēdē atzinusi Francija, tās ir augsti attīstītas tehnoloģijas, kas atvasinātas no raķešu vadības sistēmām, kuras būtu pārlieku dārgas televīzijas raidorganizācijām.
64. Tāpat nevar apgalvot, ka izvērtējamie tiesību akti neietver EKL 49. pantā aizliegtu ierobežojumu tāpēc, ka, kā norādījusi iesniedzējtiesa, tie vienādi attiecas uz visiem alkoholiskajiem dzērieniem, un tos šādiem dzērieniem piemēro "tirgus dalībnieki, kas ir atbildīgi par televīzijas programmu pārraidīšanu un izplatīšanu", neatkarīgi no tā, vai šo dzērienu izcelsme ir "šajā valstī vai citā Savienības dalībvalstī".(16)
65. Jāatceras, ka EKL 49. pants aizliedz nevien diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī vispārīgākā veidā ikvienu pakalpojumu sniegšanas ierobežojumu pakalpojumu sniedzējam, kas reģistrēts citā dalībvalstī. (17) Minētā norma tāpēc iestājas pret valsts tiesību normām, kuras, pat ja tās piemērojamas bez izšķiršanas, var tieši iespaidot pieeju pakalpojumu tirgum citās dalībvalstīs. (18)
66. Kā esmu iepriekš norādījis, tieši šāda situācija ir izskatāmajā gadījumā.
67. Tāpēc šajā sakarā nonāku pie secinājuma, ka CSA
pieņemtie pasākumi Loi Evin īstenošanai, liekot personām, kuras ved sarunas ar "citu pasākumu" retranslācijas tiesību turētājiem, izmantot visus "iespējamos pasākumus", lai novērstu alkoholisko dzērienu reklāmas parādīšanos Francijā, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums saskaņā ar EKL 49. pantu.
2) Par piemērojamo Francijas tiesību aktu samērīgumu
68. Tātad ir nepieciešams izvērtēt, vai iepriekš minētais ierobežojums var tikt attaisnots, ievērojot intereses, ko Kopienu tiesības dalībvalstīm ļauj aizsargāt, atkāpjoties pat no brīvas aprites principa.
69. Šajā sakarā man vispirms ir jāatzīmē, ka visi abos procesos iesaistītie lietas dalībnieki atzīst Tiesas konstatējumu, saskaņā ar ko tādi pasākumi kā apskatāmie, kuri "ierobežo alkoholisko dzērienu reklāmu, lai cīnītos pret alkoholismu", kaut arī tie ir pakalpojumu sniegšanas ierobežojums, "[atspoguļo] veselības aizsardzības intereses" (19) un tāpēc tie ir attaisnojami uz šo "[EKL 46.] pantā atzīto vispārējo interešu" pamata, "kas ir piemērojams attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar [EKL 55.] pantu" (20) .
70. Tomēr atkal – atbilstoši Tiesas judikatūrai, valsts tiesību normas, ko pieļauj EKL 46. pants, ir likumīgas vienīgi tad, ja tās nav "nesamērīgas attiecībā pret iecerēto mērķi". (21) Sekojoši, kaut arī patiešām, nepastāvot Kopienas tiesību normām, kas regulē alkoholisko dzērienu reklāmu kopumā, arī šajā jomā "dalībvalstīm ir kompetence noteikt, kādā līmenī tās vēlas nodrošināt veselības aizsardzību un kādā veidā šī aizsardzība ir sasniedzama", tomēr tās to var darīt vienīgi Līguma noteiktajās robežās, proti – tām jāatbilst samērīguma principam" (22), kas prasa, lai pieņemtās tiesību normas "ir piemērotas tām izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai tos sasniegtu" (23) .
71. Komisijas pret Franciju izvirzītā prasība par pienākumu neizpildi un Cour de cassation iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenais jautājums ir Francijas tiesību aktu samērīgums. Tāpēc, lai atrisinātu abas lietas, ir nepieciešams noskaidrot, vai šie tiesību akti 1) ir atbilstoši, lai sasniegtu izvirzīto veselības aizsardzības mērķi un 2) nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
1) Par Francijas tiesību aktu atbilstību izvirzītā veselības aizsardzības mērķa sasniegšanai
72. Kā uzskata Komisija un Bacardi, attiecīgie Francijas tiesību akti nav atbilstoši, lai sasniegtu veselības aizsardzības mērķi, ciktāl tie balstās uz likumdošanas lēmumiem un kritērijiem, kuri vairāku iemeslu dēļ, kurus es apskatīšu katru atsevišķi, šim mērķim neatbilst.
73. Bacardi un Komisija identificē pirmo neatbilstību, salīdzinot tiesību normas par tabaku ar normām par alkoholiskajiem dzērieniem. Tabakas gadījumā Francijas tiesību akti paredz vispārēju reklāmas aizliegumu, izņemot Formula 1
sacensības. Alkoholisko dzērienu gadījumā, savukārt, tie pieļauj dažādu veidu reklāmas (piemēram, drukātajā presē, radio un uz stendiem), taču nosaka aizliegumu reklāmai televīzijā, kas, saskaņā ar "Uzvedības kodeksu", attiecināms arī uz alkoholiskos dzērienus reklamējošu stendu rādīšanu televīzijā.
74. Komisija uzskata, ja pareizi saprotu, ka pastāv neatbilstība, jo vispārējais, attiecībā uz tabaku pieņemtais aizliegums, ir ierobežots ar atbrīvojumu, kamēr daļējais aizliegums, proti, attiecībā uz alkoholiskajiem dzērieniem pieņemtais, tiek paplašināts, to plaši piemērojot televīzijas pārraidēm.
75. Bacardi un Komisija otru neatbilstību saskata faktā, ka Loi Evin
pieļauj alkoholisko dzērienu reklāmu, kas sastāv no reklāmas stendu novietošanas sporta stadionā, bet aizliedz šādu reklāmas stendu rādīšanu televīzijā. No šī viedokļa arī, ka to norāda šie lietas dalībnieki, pastāv neatbilstība, ciktāl, no vienas puses, tiek sniegta piekrišana tādai reklāmai kā reklāma uz stendiem, kurus ikviens klātesošais var redzēt visa pasākuma garumā, kamēr, no otras puses, šo pašu stendu rādīšana televīzijā ir aizliegta, kaut arī tos gadījuma pēc ir nofilmējušas televīzijas kameras un tāpēc tie televīzijas skatītājiem ir redzami tikai dažus mirkļus.
76. Uz šo iebildumu Francijas valdība atbild, norādot, ka tā ir pieņēmusi likumdošanas politikas lēmumus, kuri, sekojot veselības aizsardzības mērķim, gradē reklāmas aizliegumu, atkarībā no apgrozībā laistās preces kaitīguma un izmantotā reklāmas paņēmiena iespaida.
77. Precīzāk, Francijas valdība apgalvo, ka nepastāv neatbilstība, tabakas reklāmai iedibinot tādus atbrīvojumus, kuri nav paredzēti alkoholam, produktam ar atšķirīgu kaitīguma līmeni cilvēku veselībai. Bez tam, kā norāda Francijas valdība, ir pilnīgi loģiski atļaut alkoholisko dzērienu reklāmu uz stendiem, ko redzēs vienīgi personas, kas fiziski atrodas sporta sacensību norises vietās, bet aizliegt šo pašu stendu rādīšanu televīzijā, ņemot vērā, ka šis mēdijs sasniedz daudz lielāku cilvēku skaitu.
78. Varu atzīt, ka daži Francijas likumdevēja lēmumi var šķist apšaubāmi. Nav šaubu, ka atļaujot būtiskus atbrīvojumus no reklāmas aizlieguma vai ierobežojot reklāmas stendu attēlu rādīšanu televīzijā, neaizliedzot šo stendu novietošanu stadionā, var samazināt valsts veselības aizsardzības pasākumu iedarbību.
79. Tomēr uzskatu, ka dalībvalstu kompetencē ir lēmumi par to, "kādā līmenī
tās vēlas nodrošināt veselības aizsardzību un kādā veidā
šī aizsardzība ir sasniedzama"(24) un tie tāpēc atrodas starp dalībvalstīm pieejamajām izvēlēm šī mērķa sasniegšanai. Salīdzinājumā, tas, kas atrodas ārpus dalībvalstu rīcības brīvības robežām un tādējādi ir pakļauts Tiesas kontrolei, kā redzams, ir šādu lēmumu atbilstība un nepieciešamība izvirzīto mērķu sasniegšanai, ievērojot, ka vienīgi atbilstība šiem nosacījumiem var attaisnot ierobežojumus, kas izriet no šiem lēmumiem.
80. Attiecīgi ir jānoskaidro nevis tas, vai šādi pasākumi būtu realizējami un iedarbīgi abstraktā veidā, bet gan tas, vai Francijas, izmantojot tās rīcības brīvību, faktiski pieņemtie
pasākumi, kavējot tādu divu valstu sporta pasākumu retranslāciju, kuros parādās alkoholisko dzērienu reklāma, ir piemēroti, lai sasniegtu tādu veselības aizsardzības līmeni, kādu cenšas sasniegt šī valsts.
81. Man šķiet, ka, pat ievērojot manis norādītos ierobežojumus, nevar noliegt pasākumu atbilstību. Attiecīgie pasākumi samazina gadījumus, kad televīzijas skatītāji var redzēt alkoholiskos dzērienus reklamējošu reklāmas stendu attēlus, tas ir, attēlus, kas izstādīti laukumos ar acīmredzamu mērķi pamudināt patērētājus iegādāties šādas preces. Tāpēc ir pamatoti uzskatīt, ka, ierobežojot iespējas izplatīt šādu paziņojumu, šie pasākumi arī samazina gadījumu skaitu, kad televīzijas skatītāji patērē alkoholiskos dzērienus, sekojot reklāmai.
82. Tomēr galvenais Bacardi un Komisijas iebildums, kas ņemams vērā šajā sakarā, ir cits. Tas attiecas uz "Uzvedības Kodeksu", ko esmu minējis iepriekš (19.-23. punkts), proti – uz "starptautisku pasākumu" un "citu pasākumu" nošķiršanu, uz ko balstās ārvalstīs notiekošu sporta pasākumu retranslēšanas aizliegums.
83. Kā norādījušas Bacardi un Komisija, šī nošķiršana ir nevien neprecīza, bet arī pretrunīga. Tās norāda, ka, ja alkoholu reklamējoši reklāmas stendi ir novietoti sporta sacensību norises vietās, aizliegta ir "citu pasākumu" retranslēšana, kam ir mazāk skatītāju Francijas sabiedrībā, bet nav aizliegta "starptautisku pasākumu" pārraidīšana, kam Francijā seko plašāk. Rezultātā, tas paredz brīvāku režīmu tieši retranslējot pasākumus ar lielāku skatītāju skaitu, un kuri tāpēc, pateicoties reklāmai, var pamudināt lielāku cilvēku skaitu lietot alkoholu.
84. Manuprāt, šis iebildums tomēr nav pieņemams zemāk izskaidroto iemeslu dēļ.
85. Pirmkārt, pēc alkoholisko dzērienu reklāmas aizlieguma ieviešanas atbilstoši Loi Evin, CSA, kam uzticēta likuma izpildīšanas nodrošināšana, atklāja, ka dažos gadījumos alkoholisko dzērienu ražotāji aizliegumu apgāja, iegādājoties reklāmas vietas uz reklāmas stendiem, kas bija redzami Francijā retranslēto sporta pasākumu laikā, kuriem, kaut arī tie notika ārvalstīs, nebija īpaši augsta starptautiskā atpazīstamība, faktiski Francijas sabiedrībai par tiem bija īpaša interese.
86. Tā kā tiek uzskatīts, ka ar šādu uzvedību tika apiets Loi Evin paredzētais alkoholisko dzērienu reklāmas aizliegums televīzija un tā iedragts likumā izvirzītais veselības aizsardzības mērķis, CSA
1995. gadā izlēma aizliegt Francijā retranslēt "pārējos pasākumus", kuros bija šāda reklāma. Tādējādi tā paplašināja aizliegumu, lai aptvertu arī tādu pasākumu retranslāciju, kas netiek "retranslēti daudzās valstīs" un skar "īpaši Francijas sabiedrību" un kas iepriekš ir bijuši pārkāpumu priekšmets.
87. Loģika, kurā balstās šis lēmums, man šķiet vēl acīmredzamāka un atbilstošāka Francijas tiesību aktu izvirzītajiem mērķiem, ja ņem vērā, ka, tā kā "citi pasākumi" ir vērsti "īpaši uz Francijas sabiedrību", alkoholisko dzērienu ražotāji un reklamētāji, izvēloties reklamējamo preci un formulējot uz reklāmas stendiem izvietojamo paziņojumu, var noorganizēt reklāmu šādos pasākumos, kas vērsti uz Francijas publiku un tādēļ šī reklāma ir efektīgāka un tādējādi kaitīgāka.
88. Bez tam attiecīgais aizliegums šķiet iedarbīgāks attiecībā uz "citiem pasākumiem". Tā kā tos retranslē nelielā skaitā valstu, to retranslācija lielam skatītāju skaitam, kāda ir Francijas publika, retranslācijas tiesību turētājiem un reklāmas aģentūrām ir jo īpaši svarīga, tāpēc tās drīzāk piekritīs izpildīt aizliegumu.
89. Varētu arī piebilst, ka "starptautisko pasākumu" un "citu pasākumu" nošķiršana atvieglo veselības aizsardzības mērķa savienošanu ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principu, jo tā samazina to gadījumu skaitu, kad ir aizliegts Francijā pārraidīt ārvalstīs notiekošus sporta pasākumus. Šīs nošķiršanas rezultātā, ierobežojums attiecas tikai uz "citiem pasākumiem", kuri, kā es jau minēju, netiek pārraidīti lielā skaitā valstu un par ko īpaša interese ir tikai Francijas publikai.
90. Ir tiesa, ka vispārējs visu sporta pasākumu retranslācijas aizliegums būtu iedarbīgāks cīņā pret alkoholismu un, sekojoši, atbilstošāks veselības aizsardzības paņēmiens. Tomēr ir skaidrs, ka tas būtu daudz lielāks šķērslis pakalpojumu sniegšanai nekā attiecīgais tiesiskais regulējums.
91. Kas attiecas uz argumentu, ka vispārējs aizliegums labāk nodrošinātu tiesisko drošību, es norādītu, ka tiesisko drošību ir iespējams nodrošināt arī ar aizliegumu, kas vērsts uz "citiem pasākumiem". Tie noteikti, balstoties uz diviem konkrētiem kritērijiem (valstu skaits, kurās tie tiek pārraidīti un Francijas publikas īpašā interese), kuri kopā, manuprāt, ļauj televīzijas raidorganizācijām un to operatoriem attiecīgajā jomā skaidri nošķirt gadījumus, kad sporta pasākuma retranslācija ir aizliegta un kad tā ir atļauta. (25)
92. Jāpiebilst, ka Francijas raidorganizācijas, personas, kas ir primāri ieinteresētas sporta sacensību retranslēšanā televīzijā, var novērst jebkuru neskaidrību par to, vai pasākums klasificējams kā starptautisks vai starpvalstu, proti, starp divām valstīm, konsultējoties ar CSA, pat darot to neformāli, vēl jo vairāk tāpēc, ka CSA, kā iestāde, kas ir atbildīga par Loi Evin īstenošanu un televīzijas sektora uzraudzību kopumā, ar raidorganizācijām uztur biežus un regulārus kontaktus. (26)
93. Bez tam jāatzīmē, ka Bacardi un Komisijas iebildums par lielāku tiesisko drošību un tādējādi lielāku Kopienas "toleranci" pret vispārēju aizliegumu atklāj paradoksu, kas izpaužas vairākos piemērošanas aspektos un izskatāmajās lietās iesniegtajos apsvērumos. No šī iebilduma izriet, ka apskatāmais Francijas pasākums varētu tikt atzīts par Līgumam neatbilstošu, jo tas pārāk maz ierobežo alkoholisko dzērienu reklāmu; savukārt pilnīgs reklāmas aizliegums, par spīti tam, ka tas daudz lielākā mērā kavē pakalpojumu sniegšanas brīvību, paradoksālā kārtā tiek uzskatīts par Kopienas tiesībām atbilstošu.
94. Visbeidzot, lai atspēkotu to, ka Francijas tiesiskais regulējums ir atbilstošs pasākums, lai nodrošinātu veselības aizsardzību, Komisija prasībā par valsts pienākumu neizpildi kritizē faktisko veidu, kā CSA
šķietami piemērojusi Loi Evin un "Uzvedības kodeksu". Komisija uzskata, ka, pieņemot apstrīdētos pasākumus, CSA kavēja sporta pasākumu retranslāciju Francijā vienīgi tad, ja sacensību norises vietā bija izstādīti Francijā apgrozībā laistus alkoholiskus dzērienus reklamējoši reklāmas stendi. Komisija norāda, ka, ja CSA būtu vēlējusies pastāvīgi virzīties uz veselības aizsardzības mērķa sasniegšanu,
tai būtu aizliegums jāpiemēro ikvienai alkoholisko dzērienu reklāmai, neatkarīgi no tā, vai tie Francijā bija vai nebija laisti apgrozībā.
95. Francijas valdība noraida pārmetumu par "Uzvedības kodeksa" piemērošanu diskriminējošā veidā, norādot, ka Francijas tiesiskais regulējums tika piemērots, nenošķirot preces, kas laistas apgrozībā Francijā, no citās dalībvalstīs apgrozībā laistajām precēm.
96. Manuprāt, pat nepievēršot uzmanību argumenta ekscentriskumam, ko jau esmu apskatījis, proti – ka arī šis arguments Francijas pasākumus kritizē kā nepietiekoši ierobežojošus, es atzīmēju, ka ne Loi Evin, ne "Uzvedības kodekss" neierobežo Francijā apgrozībā laistu alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā. Faktiski Loi Evin aizliedz televīzijā reklamēt visus dzērienus, kuru alkohola saturs pārsniedz 1,2 o, savukārt "Uzvedības kodekss" tieši prasa "vienādu uzraudzību [..] visiem alkoholiskajiem dzērieniem, gan Francijas, gan ārvalstu izcelsmes", tālāk precizējot, ka "pret Francijas izstrādājumiem un reklāmas devējiem nevar izturēties citādi kā pret to ārvalstu konkurentiem".
97. Neskatoties uz to, vēlos atzīmēt, ka savā prasībā Komisija nav pat pierādījusi, ka Loi Evin un "Uzvedības kodeksu" CSA
piemēroja tikai Francijā apgrozībā laistajiem alkoholiskajiem dzērieniem. Faktiski lietas materiālos ietvertie dokumenti nesatur skaidrus pierādījumus, lai pamatotu apgalvojumu, ka kodeksā paredzētā nediskriminācijas principa piemērošana bija "šaubīga tādā nozīmē, ka lielākā uzmanība pievērsta [tikai] Francija apgrozībā laistajiem alkoholiskajiem dzērieniem" (27) vai ka tas būtu faktiski ignorēts, ļaujot Francijas televīzijā parādīt tikai "zināmu ārvalstu zīmolu alkoholisko dzērienu reklāmu" (28) . Tieši pretēji – dokumenti, ko pati Komisija pievienojusi prasības pieteikumam (kas daļēji attiecas uz faktiem, kuri iestājās pēc argumentētajā atzinumā apstrīdētajiem faktiem) rāda, ka vairākos gadījumos Francijas tiesiskais regulējums kavēja reklāmas vietu pārdošanu visiem alkoholiskajiem dzērieniem un tāpēc tika piemērots arī attiecībā uz citās dalībvalstīs ražotajiem alkoholiskajiem dzērieniem. (29)
98. Nobeidzot šī jautājuma iztirzāšanu, es tāpēc uzskatu, ka attiecīgais Francijas tiesiskais regulējums ir atbilstošs izvirzītajam veselības aizsardzības mērķim.
ii) Francijas tiesību aktu nepieciešamība
99. Lai izvērtētu Francijas tiesību aktu samērīgumu ar tajos izvirzīto mērķi – veselības aizsardzību, ir arī jāizvērtē, vai tas ir nevien atbilstošs, bet arī nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
100. Kā norāda Komisija, šis otrais samērīguma principa kritērijs apskatāmajā šajā lietā nav izpildīts. Tā uzskata, ka, lai novērstu periodisku alkoholiskos dzērienus reklamējošu stendu parādīšanos televīzijā, Francijas tiesiskais regulējums kavē televīzijā rādīt visu sporta pasākumu, kura norises vietā novietoti šie stendi.
101. Bacardi un Apvienotā Karaliste – kaut arī atšķirīgu iemeslu dēļ – nonāk pie viena secinājuma. Tās norāda, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma izvirzītais mērķis varētu tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti uz reklāmas satura ierobežošanu vai sabiedrības brīdināšanu par kaitējumu, ko nodara pārliecīgs alkohola patēriņš. Bez tam Apvienotā Karaliste iebilst, ka attiecīgais Francijas tiesiskais regulējums attiecas uz visiem alkoholiskajiem dzērieniem ar alkohola saturu, kas pārsniedz 1,2 o, neatkarīgi no to alkohola stipruma un ka tas kavē Francijā pārraidīt reklāmu, kas jau atbilst citas dalībvalsts likumiem, tādējādi dublējot šajā valstī jau veikto kontroli.
102. Manuprāt, šie argumenti nav pieņemami.
103. Pirmkārt, nevar pieņemt Komisijas iebildumu; kā es jau iepriekš minēju, televīzijas raidorganizācijām šobrīd nav pieejami tehniskie līdzekļi, ar ko filmēšanas laikā aizklāt alkoholu reklamējošus stendus. Pārlieku lielo izmaksu dēļ raidorganizācijas nevar izmantot modernās tehnoloģijas televīzijas attēlu aizklāšanai, kas pieļautu šādu mazāk ierobežojošu risinājumu.
104. Pārliecinoši nav arī Bacardi un Apvienotās Karalistes iesniegtie iebildumi. Manuprāt, Francija ir pamatoti atbildējusi, ka pārliecīgs alkoholisko dzērienu (neatkarīgi no to stipruma) patēriņš ir kaitīgs cilvēku veselībai un ka "Uzvedības kodeksā" aizliegtais reklāmas veids (alkoholiskos dzērienus reklamējošu reklāmas stendu rādīšana televīzijā) uz ekrāniem paradās negaidīti un tikai uz dažām sekundēm, kas nozīmē, ka nav iespējams kontrolēt ne pārraidītās reklāmas saturu, ne ievietot brīdinājumus par pārliecīga alkohola patēriņa kaitīgumu vienlaicīgi ar reklāmas paziņojumu.
105. Kas attiecas uz risku, ka dubulti tiek kontrolēta reklāma, kas jau atbilst citas dalībvalsts likumiem, Francija pareizi norāda, ka vai nu dalībvalsts, kur sporta pasākums notiek, aizliedz retranslēt attēlus ar alkoholiskos dzērienus reklamējošiem reklāmas stendiem, un tad pasākums Francijā var tikt pārraidīts bez
kontroles nepieciešamības, vai arī šajā valstī aizliegums nepastāv, un tādā gadījumā Francijas iestāžu uzliktais aizliegums ir vienīgais kontroles veids.
106. Manuprāt, ir jāpiebilst, ka, pat ja Francijas tiesiskais regulējums un pielaidīgākās citu dalībvalstu tiesību normas pārklātos, nevar uzskatīt, ka Francijas tiesiskais regulējums šī iemesla dēļ ir nesamērīgs, un tāpēc nesaderīgs ar Kopienas tiesībām. Faktiski Tiesa jau ir paskaidrojusi, ka "fakts, ka viena dalībvalsts pieņem mazāk stingrus noteikumus nekā otra, nenozīmē, ka šīs otrās valsts noteikumi nav samērīgi". (30) Tāpēc nevar secināt, ka Francijas tiesību normas pārkāpj samērīguma principu tikai tāpēc, ka cita dalībvalsts attiecībā uz alkoholisko dzērienu reklāmu piemēro mazāk stingrus noteikumus.
107. Tāpēc uzskatu, ka attiecībā uz šo jautājumu ir jāsecina: attiecīgais Francijas tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas nepieciešams veselības aizsardzības mērķa sasniegšanai.
108. Visbeidzot ir jānorāda – tā kā, manuprāt, attiecīgais tiesiskais regulējums būtu atzīstams par attaisnojamu veselības aizsardzības mērķa dēļ un ir ar to samērīgs, nav nepieciešams izvērtēt, vai šo tiesisko regulējumu attaisno būtiskas intereses novērst tiesību normu apiešanu, uz ko abu tiesvedību laikā atsaucās arī lietas dalībnieki.
109. Sekojoši, es uzskatu, ka:
- lietā C-429/02 Cour de cassation ir jāatbild, ka Direktīva 89/552 un EKL 46., 49. un 55. pants neiestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā Francijā, kas aizliedz valsts teritorijā retranslēt citās dalībvalstīs notiekošu sporta pasākumu, kas netiek retranslēts lielā skaitā valstu un kas īpaši attiecas uz valsts skatītājiem, ja tiek rādīti šāda pasākuma norises vietā novietotie reklāmas stendi, kas reklamē preces (šajā gadījumā alkoholiskos dzērienus), ko šajā valstī televīzijā reklamēt ir aizliegts;
- Komisijas prasība lietā C-262/02 ir noraidāma.
IV – Tiesāšanās izdevumi lietā C-262/02
110. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francija ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
111. Reglamenta 69. panta 4. punkts paredz, ka dalībvalsts, kas iestājusies lietā, pati sedz savus tiesāšanās izdevumus. Līdz ar to Apvienotā Karaliste pati sedz savus izdevumus.
V – Secinājums
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
- lietā C-429/02 nospriest, ka Direktīva 89/552 un EKL 46., 49. un 55. pants neiestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā Francijā, kas aizliedz valsts teritorija retranslēt citās dalībvalstīs notiekošu sporta pasākumu, kas netiek retranslēts lielā skaitā valstu un kas īpaši attiecas uz valsts skatītājiem, ja ir redzami šāda pasākuma norises vietā novietotie reklāmas stendi, kas reklamē preces (šajā gadījumā alkoholiskos dzērienus), ko šajā valstī televīzijā reklamēt ir aizliegts.
-
lietā C-262/02
"1)
Komisijas prasību noraidīt;
2) Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3) Apvienotā Karaliste sedz savus izdevumus pati."
(1) .
(2)
–	Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV 1989, L 298, 23. lpp.).
(3)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīva 97/36/EK 1997. gada 30. jūnijs), ar ko groza Padomes Direktīvu 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 202, 60. lpp.).
(4)
–	JORF, 12.01.1991, 615. lpp.
(5)
–	Vēlāk tas kļuva par L. 3323-2. pantu Code de la santé publique
[Sabiedrības veselības kodeksā].
(6)
–	JORF, 28.03.1992, 4313. lpp.
(7)
–	Piemēram, 1995. gada 18. janvāra draudzības mača laikā starp Franciju un Nīderlandi Utrehtā [ Utrecht ] (Nīderlande) CSA
atzīmēja astoņu dažādu zīmolu alkoholisko dzērienu reklāmas klātbūtni.
(8)
–	1995. gada 23. janvārī CSA
atbilstoši Francijas Code de procédure pénale
[Kriminālprocesa kodeksa] 40. pantam iesniedza sūdzību Procurateur de la République
(Republikas prokuroram) Nantēras [ Nanterre ] Tribunal de Grande Instance
(Apgabala tiesā). Šīs sūdzības rezultātā, Francijas raidorganizācija TF1
nolēma nepārraidīt 1995. gada 2. marta futbola sacīkstes starp Auxerre
un Arsenal.
Līdzīgi, France 2
atcēla 1995. gada 18. marta paredzēto regbija sacīkšu starp Īriju un Skotiju un starp Īriju un Velsu retranslāciju.
(9)
–	"Uzvedības kodekss" publicēts 1995. gada 31. marta Bulletin officiel du Ministére de la jeunesse et des sports.
(10)
–	Raidorganizācijām 1999. gada 9. oktobrī paziņotajā "Uzvedības kodeksa" redakcijā "īpaši populāra" ir definēta kā "valsts komandas, kluba vai Francijas vai ārvalstu sportista slava ārpus tās vai viņa izcelsmes valsts".
(11)
–	Šī grozījuma rezultātā saraksts ietver draudzības sacensības, kvalifikācijas sacensības un UEFA kausa izcīņas sacensību sākotnējos posmus (pirms ceturtā posma).
(12)
–	Skat. Parīzes Cour d' appel
[Apelāciju tiesas] 1997. gada 27. maija spriedumu, 3. lpp. ( Bacardi apsvērumu 42. pielikums). Šis spriedums nosaka, ka " TF1
1995. gada 23. oktobrī Žanam‑Klodam Darmonam [ Jean-Claude Darmon ] nosūtītās vēstules vienīgais mērķis attiecībā uz to, ka UEFA kausa izcīņas sacensību otrais posms neietilpst starptautisko pasākumu kategorijā, bija norādīt uz Francijas tiesisko režīmu" (10. un 11. lpp.).
(13)
–	Šajā sakarā vēlos norādīt, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, "prejudiciālā nolēmuma lūguma iesniegšanas un tādējādi Tiesas jurisdikcijas pamatojums nav konsultējošu atzinumu par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem sniegšana [..]; tas drīzāk ir nepieciešams efektīgai strīda atrisināšanai". Skat., starp daudziem citiem, 1995. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-422/93 līdz C-424/93 Zabala Erasun
u.c. ( Racc., I-1567. lpp., 29. punkts) un 1998. gada 12. marta spriedumu lietā C-314/96 Djabali
( Racc., I-1149. lpp., 17.-20. punkts).
(14)
–	Izcēlums mans.
(15)
–	Šajā sakarā vēlos norādīt, ka, atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, "prasība, kas celta saskaņā ar [EKL 226.] pantu, aprobežojas ar to, kas minēts šajā pantā paredzētajā pirmstiesas procedūrā. Līdz ar to Komisijas argumentētajam atzinumam un prasības pieteikumam jābalstās uz vieniem un tiem pašiem argumentiem un prasījumiem". Skat. 1988. gada 14. jūlija spriedumu lietā 298/86 Komisija/Beļģija ( Racc, 4343. lpp., 10. punkts).
(16)  –	Izcēlums mans. Šajā sakarā es atzīmēju, ka šķiet, ka Cour de cassation
piekrīt Cour d' appel
1997. gada 23. septembrī izteiktajam viedoklim, kurā par nepamatotiem tika atzīti Bacardi
apgalvojumi attiecībā uz diskrimināciju pret Francijas izstrādājumiem ( Bakardi
apsvērumu 42. pielikums, 10. -11. lpp.).
(17)
–	Skat. 1991. gada 26. februāra spriedumus lietā C-154/89 Komisija/Francija ( Racc, I-659. lpp., 12. punkts) un lietā C-180/89 Komisija/Itālija ( Racc, I-709. lpp., 16. punkts) un 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-76/90 Sägerv.
( Racc, I-4221. lpp., 12. punkts).
(18)
–	Skat. 1995. gada 10. maija spriedumu lietā C-384/93 Alpine Investments
( Racc., I-1141. lpp., 38. punkts).
(19)
–	1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 152/78 Komisija/Francija ( Racc., 2299. lpp., 17. punkts); 1991. gada 25. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-1/90 un C-176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior e Publivía
( Racc ., I-4151. lpp., 15. punkts) un 2001. gada 8. marta spriedums lietā C-405/98 Gourmet
( Racc., I-1795. lpp., 27. punkts).
(20)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Gourmet, 40. punkts.
(21)
–	1988. gada 26. aprīļa spriedums lietā 352/85 Bond van Adverteerders
( Racc., 2085. lpp., 36. punkts).
(22)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Aragonesa, 16. punkts.
(23)
–	2002. gada 22. janvāra spriedums lietā C-390/99 Canal Satélite Digital
( Racc., I-607. lpp., 33. punkts). Tāpat skat. 1999. gada 23. novembra spriedumu apvienotajās lietās C-369/96 un C‑376/96 Arblade
u. c. ( Racc., I-8453. lpp., 35. punkts) un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C-58/98 Corsten
( Racc., I-7919. lpp., 39. punkts).
(24)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Aragonesa, 16. punkts (izcēlums mans).
(25)
–	Šajā sakarā jānorāda, ka pēc Komisijas argumentētā atzinuma sniegšanas atšķirība starp "starptautiskiem pasākumiem" un "citiem pasākumiem" tika padarīta skaidrāka. Bez tam Kodeksam tika pievienots pielikums, uzskaitot pasākumus, kas ietilpst "citu pasākumu" kategorijā (skat. iepriekš 24.-25. punktu).
(26)
–	Šajā sakarā jānorāda, ka pēc Komisijas argumentēta atzinuma sniegšanas "Uzvedības kodekss" tika grozīts, atļaujot ieinteresētajai personai uzdot CSA
jautājumu par Kodeksa piemērošanas nosacījumiem un paredzot tai tiesības saņemt atbildi vēlākais trīs nedēļu laikā (skat. iepriekš 24.-25.  punktu).
(27)
–	Prasības pieteikuma 6. punkts.
(28)
–	Prasības pieteikuma 9. punkts
(29)
–	Skat. Eiropas Alkohola ražotāju konfederācijas 1999. gada 20. decembra vēstuli, ar ko Komisija informēta, ka UEFA kausa izcīņas trešā posma sacensību starp AEK
un Monako
laikā 1999. gada 23. novembrī vienai no sabiedrībām, kas ir konfederācijas locekle, tika liegts iegādāties reklāmas vietu uz reklāmas stendiem, lai reklamētu uzo, jo Loi Evin
aizliedza Francijā retranslēt sporta pasākumus, kuros izstadīti alkoholiskus dzērienus reklamējoši plakāti. Tāpat skat. Newcastle United
futbola kluba finanšu direktora 2000. gada 28. janvāra liecību Anglijas tiesā (prasības pieteikuma 10. pielikums), ka "Francijas likums rada faktiskas grūtības futbola klubiem, kuri spēlē ar Francijas klubiem UEFA kausa izcīņas sacensībās. Tas ierobežo kluba brīvību pārdot reklāmas vietas savā laukumā. Faktiski CSI
[sabiedrība, kas futbola klubu vārdā pārdod pārraidīšana stiesības] Anglijas klubiem iesaka šādām sacīkstēm nepieņemt reklāmu no alkohola ražotājiem, lai tie varētu saņemt maksimālus ieņēmumus no pārraidīšanas tiesību pārdošanas televīzijā" (izcēlums mans). Šī liecība ir pretrunā citam dokumentam, ko iesniegusi Komisija (prasības pieteikuma 11. pielikums), kurā apgalvots, ka " CSI
pastāvīgi ir ieteikusi saviem klientiem, tostarp Anglijas klubiem, ka tad, ja tie vēlas saņemt maksimālus ieņēmumus no pārraidīšanas tiesību pārdošanas Eiropas sacīkstēs, tie nedrīkst [..] pieņemt piedāvājumus no Francijas alkohola ražotājiem
par reklāmas izvietošanu stadionā šādu sacīkšu laikā". (Izcēlums mans).
(30)
–	Skat. iepriekš minēto 1995. gada 10. maija spriedumu lietā Alpine Investments, 51. punktu.