62007TJ0348_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑348/07
Stichting Al‑Aqsa, Hērlena [ Heerlen ] (Nīderlande), ko pārstāv Dž. Pauvs [ J. Pauw ], G. Pulless [ G. Pulles ], A. M. van Eika [ A. M. van Eik ] un M. Eitervāls [ M. Uiterwaal ], advokāti,
prasītājs,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv E. Finegana [ E. Finnegan ] un G. J. van Hegelsoms [ G.‑J. van Hegelsom ] un B. Drīsens [ B. Driessen ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv K. Viselsa [C. Wissels], M. de Mola [ M. de Mol ] un I. de Frīss [ Y. de Vries ], pārstāvji,
un
Eiropas Komisija, ko pārstāv P. van Nufels [ P. van Nuffel ] un S. Būlārte [ S. Boelaert ], pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā,
kuras sākotnējais priekšmets būtībā bija prasība atcelt Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379/EK un 2006/1008/EK (OV L 169, 58. lpp.), ciktāl tas attiecas uz prasītāju.
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ] (referents), tiesneši S. Papasavs [ S. Papasavvas ] un E. Moavero Milanezi [ E. Moavero Milanesi ],
sekretārs N. Rozners [ N. Rosner ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 25. novembra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
1. Attiecībā uz atbilstošajām tiesību normām un tiesvedības priekšvēsturi skatīt Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑327/03 Al‑Aqsa /Padome (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā – “spriedums lietā Al‑Aqsa ”), it īpaši 16.–21. punktu, kur aprakstīts administratīvais process un process tiesā Nīderlandē attiecībā uz prasītāju, kuri ir pamatā Nīderlandes ārlietu un finanšu ministru 2003. gada 3. aprīlī izdotajam Sanctieregeling terrorisme 2003
(rīkojums par sankcijām terorisma jomā, turpmāk tekstā – “ Sanctieregeling ”), oficiālajam Algemene Inlichtingen‑ en Veiligheidsdienst
(vispārējais informācijas un drošības dienests, turpmāk tekstā – “ AIVD ”) direktora 2003. gada 9. aprīļa memorandam Nīderlandes Ārlietu ministrijas politisko jautājumu ģenerāldirektoram (turpmāk tekstā – “ AIVD memorands”), Rechtbank te ‘s‑Gravenhage, sector civiel recht, voorzieningenrechter (Hāgas apgabaltiesa (Nīderlande), Civiltiesību nodaļa, pagaidu noregulējuma tiesnesis; turpmāk tekstā – “pagaidu noregulējuma tiesnesis”) 2003. gada 13. maija starpspriedumam (turpmāk tekstā – “starpspriedums par pagaidu noregulējumu”) un šī paša tiesneša 2003. gada 3. jūnija galīgajam spriedumam (turpmāk tekstā – “spriedums par pagaidu noregulējumu”).
2. Ar spriedumu lietā Al‑Aqsa
Pirmās instances tiesa atcēla Padomes 2006. gada 29. maija Lēmumu 2006/379/EK, ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar ko atceļ Lēmumu 2005/930/EK (OV L 144, 21. lpp.), tiktāl, ciktāl tas attiecās uz prasītāju, galvenokārt tāpēc, ka šis lēmums nebija pienācīgi pamatots.
3. 2007. gada 23. aprīļa vēstulē Eiropas Savienības Padome prasītājam norādīja, ka uzskatīja iemeslus tam, lai prasītāju sākotnēji iekļautu sarakstā, kas iekļauts Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 72. lpp., labojums OV 2007, L 164, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais saraksts”), par joprojām spēkā esošiem un līdz ar to plānoja to saglabāt šajā sarakstā. Šai vēstulei tika pievienots pamatojuma, uz kuru atsaucas Padome, izklāsts. Tāpat prasītājam tika norādīts, ka tas viena mēneša laikā var iesniegt Padomei apsvērumus par tās nodomu saglabāt tā vārdu strīdīgajā sarakstā un par pamatojumu, uz ko tā atsaucās šajā sakarā, kā arī visus pamatojuma dokumentus.
4. Minētajai vēstulei pievienotajā pamatojuma izklāstā Padome norādīja:
“Prasītājs tika izveidots 1993. gadā Nīderlandē atbilstoši Nīderlandes tiesībām kā fonds. Tas vāca līdzekļus noteiktām organizācijām, kas ietilpst palestīniešu Hamas
kustībā, kura ir iekļauta to grupu sarakstā, kuras ir iesaistītas terora aktos [Padomes 2001. gada 27. decembra] Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP [par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 344, 93. lpp.)] 1. panta 2. punkta izpratnē. Vairākas no šīm organizācijām nodod rīcībā līdzekļus, lai īstenotu terora aktus vai veicinātu to īstenošanu. Uz šiem aktiem attiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta k) apakšpunkts, un tie ir izdarīti ar mērķi, kas minēts šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta i) un ii) apakšpunktā.
Uz prasītāju tādējādi attiecas Regulas [..] Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkts.
[Nīderlandes] ārlietu ministrs un finanšu ministrs ar 2003. gada 3. aprīļa ministra rīkojumu DJZ/BR/219‑03 (saukts par Sanctieregeling Terrorisme ), kurš ir publicēts Nīderlandes 2003. gada 7. aprīļa Staatscourant
(oficiālais vēstnesis), nolēma iesaldēt visus [prasītājam] piederošos īpašumus. Šis lēmums tika ratificēts ar 2003. gada 3. jūnija spriedumu LJN AF9389, ko pieņēma Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs. Šajā spriedumā atzīts, ka [prasītājs] ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta Hamas
un šai pēdējai ļauj īstenot vai veicināt teroristiskas darbības.
Tādējādi lēmumu attiecībā uz [prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.
Padome ir pārliecināta, ka iemesli, kas pamatoja [prasītāja] iekļaušanu [strīdīgajā sarakstā], joprojām ir spēkā.”
5. Nav strīda, ka minētajā pamatojuma izklāstā minētais ministra rīkojums un spriedums ir Sanctieregeling un spriedums par pagaidu noregulējumu.
6. Ar 2007. gada 25. maija vēstuli prasītājs Padomei nosūtīja savus atbildes apsvērumus. Tas kritizēja gan motīvus, ko Padome bija izvirzījusi pēc būtības kā tādus, kas pamato [prasītāja] saglabāšanu strīdīgajā sarakstā, gan tās izmantoto procedūru.
7. 2007. gada 28. jūnijā, proti, pēc tiesas sēdes, kurā tika uzklausīti mutvārdu paskaidrojumi lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Al‑Aqsa, kura norisinājās 2007. gada 16. janvārī, bet pirms šī sprieduma pasludināšanas, Padome pieņēma Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379 un 2006/1008/EK (OV L 169, 58. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar šo lēmumu Padome saglabāja prasītāja nosaukumu strīdīgajā sarakstā.
8. Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas ceturtajam apsvērumam:
“Padome pilnībā pārskatīja to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemērojama Regula [..] Nr. 2580/2001, kā prasīts minētās regulas 2. panta 3. punktā. Šajā sakarā Padome ņēma vērā komentārus un dokumentus, kurus bija iesniegušas dažas attiecīgās personas, grupas un organizācijas.”
9. Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas piektajam apsvērumam:
“Pēc šā pārskata Padome secināja, ka šā lēmuma pielikumā uzskaitītās personas, grupas un organizācijas ir bijušas iesaistītas terora aktos Kopējās nostājas [2001/931] 1. panta 2. un 3. punkta nozīmē, ka attiecībā uz tām lēmumu ir pieņēmusi kompetenta iestāde minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta nozīmē un ka tādēļ uz tām būtu jāturpina attiecināt īpašus ierobežojošus pasākumus, kas paredzēti Regulā Nr. 2580/2001.”
10. Apstrīdētais lēmums prasītājam tika paziņots ar Padomes 2007. gada 29. jūnija vēstuli. Šai vēstulei pievienotais pamatojuma izklāsts (turpmāk tekstā – “pamatojuma izklāsts”) ir identisks Padomes 2007. gada 23. aprīļa vēstulei pievienotajam (skat. šī sprieduma 3. punktu).
Process un notikumu attīstība tiesvedības laikā
11. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā saņemts 2007. gada 12. septembrī, prasītājs cēla šo prasību, kuras sākotnējais priekšmets būtībā bija prasība daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
12. 2007. gada 20. decembrī Padome pieņēma Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ apstrīdēto lēmumu (OV L 340, 100. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
13. Ar 2008. gada 21. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesas septītās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas atļāva Nīderlandes Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
14. Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 12. jūnijā, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos apsvērumos par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. un 17. jūlijā, Padome norādīja, ka tā varētu piekrist šādai grozīšanai.
15. 2008. gada 15. jūlijā Padome pieņēma Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2007/868 (OV L 188, 21. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
16. Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 10. septembrī, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos apsvērumos par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. oktobrī, Padome norādīja, ka tā varētu piekrist šādai grozīšanai. Savos apsvērumos, kas kancelejā iesniegti attiecīgi 2008. gada 6. un 14. oktobrī, Nīderlandes Karaliste un Komisija neizvirzīja iebildumus.
17. 2009. gada 26. janvārī Padome pieņēma Lēmumu 2009/62/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2008/583 (OV L 23, 25. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
18. 2009. gada 15. jūnijā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2009/62 (OV L 151, 14. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
19. Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (septītā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem rakstveidā uzdeva divus jautājumus.
20. Pirmkārt, Vispārējā tiesa atzina, ka lūgums ļaut grozīt prasījumus attiecībā uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu bija ticis iesniegts pēc EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā divu mēnešu pēc šī lēmuma publicēšanas vai paziņošanas termiņa un tādējādi šī lūguma iesniegšanas datumā prasītāja tiesības ar prasības pieteikuma palīdzību celt prasību atcelt šo tiesību aktu bija noilgušas. Lai gan atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, šajā ziņā nebija cēlušas nekādus iebildumus, Vispārējā tiesa, atgādinājusi, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par to, vai prasība ir tikusi celta, neievērojot termiņu, ir absolūts šķērslis tiesas procesam, ko Kopienu tiesa var izvirzīt un kas tai pat jāizvirza pēc savas iniciatīvas, uzaicināja lietas dalībniekus rakstveidā paust savu viedokli par jautājumu par to, vai minētais divu mēnešu termiņš ir piemērojams arī tad, ja prasība atcelt Kopienu tiesību aktu ir celta nevis ar prasības pieteikuma palīdzību, bet gan ar lūguma ļaut grozīt prasījumus atcelt agrāku tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo tiesību aktu, palīdzību, kas ir grozīšana, kuru Kopienu tiesa principā pieļauj pareizas tiesvedības un procesuālās ekonomijas interesēs.
21. Otrkārt, Vispārējā tiesa uzaicināja galvenos lietas dalībniekus rakstveidā skaidri paust to nostāju par zināmiem apsvērumiem, ko Nīderlandes Karaliste izteikusi savā iestāšanās rakstā attiecībā uz iespēju, kas prasītājam bijusi, pirmkārt, pārsūdzēt spriedumu par pagaidu noregulējumu un, otrkārt, celt prasību pēc būtības.
22. Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem rakstveidā atbildēja noteiktajos termiņos.
23. Savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem, kas kancelejā iesniegta 2009. gada 28. oktobrī, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 (kas pārrakstīšanās kļūdas dēļ norādīts kā “Lēmums 2008/538”) un Lēmuma 2009/62, kā arī uz Regulas Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju. Vispārējā tiesa uzaicināja pārējos lietas dalībniekus tiesas sēdē mutvārdos izteikt apsvērumus par šo lūgumu.
24. 2009. gada 25. novembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem. Mutvārdu paskaidrojumu laikā prasītājs precizēja tiesību aktus, kurus tas lūdz atcelt tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasītāju. Atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, paziņoja, ka tās principā neiebilst pret prasītāja rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem lūgtajiem prasījumu grozījumiem, un tas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā.
25. 2009. gada 22. decembrī Padome pieņēma Regulu (ES) Nr. 1285/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Regulu Nr. 501/2009 (OV L 346, 39. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
Lietas dalībnieku prasījumi
26. Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl tie attiecas uz to;
– atzīt, ka Regula Nr. 2580/2001 tam nav piemērojama;
– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27. Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs piedāvā, ja Vispārējā tiesa to vēlētos, sniegt pierādījumus par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu un veidu Nīderlandes tiesībās, kā arī pagaidu noregulējuma tiesneša pilnvarām, kurās ietilpst ekspertu uzklausīšana un/vai tiesību rokasgrāmatu uzrādīšana.
28. Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību pilnībā kā nepamatotu;
– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29. Nīderlandes Karaliste un Komisija atbalsta Padomes prasījumus.
Juridiskais pamatojums
1. Par apstrīdētā lēmuma atcelšanas un tā aizstāšanas tiesvedības laikā ar citiem tiesību aktiem procesuālajām sekām
30. Kā izriet no iepriekš izklāstītā, kopš prasības pieteikuma iesniegšanas apstrīdētais lēmums tika atcelts un aizstāts vispirms ar Lēmumu 2007/868, tad ar Lēmumu 2008/583, tad ar Lēmumu 2009/62, tad ar Regulu Nr. 501/2009 un visbeidzot ar Regulu Nr. 1258/2009. Prasītājs ir secīgi lūdzis grozīt savus sākotnējos prasījums tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz šo trīs lēmumu un Regulas Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to. Savukārt tas līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai nav lūdzis grozīt savus prasījumus tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz īstenošanas Regulas Nr. 1285/2009 atcelšanu. Turklāt tas ir saglabājis savus prasījumus par agrāko atcelto un aizstāto aktu atcelšanu.
31. Šie lūgumi ir jāapmierina un jāuzskata, ka prasītājs ir tiesīgs lūgs atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to, šajā lietā neatkarīgi no tā, vai šie lūgumi tika iesniegti EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā no akta, uz kuru tie attiecas, publicēšanas vai paziņošanas dienas.
32. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata, ka minētais termiņš principā ir piemērojams gan tad, ja prasība atcelt tiesību aktu ir celta ar prasības pieteikumu, gan tad, ja tā ir celta iztiesājamas lietas ietvaros un atbilstoši judikatūrai, kas uzsākta ar Tiesas 1982. gada 3. marta spriedumu lietā 14/81 Alpha Steel /Komisija ( Recueil, 749. lpp., 8. punkts), ar lūgumu grozīt prasījumus atcelt agrāku tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo aktu.
33. Šo risinājumu pamato apstāklis, ka tiesību normas, kas reglamentē prasību iesniegšanas termiņus, ir absolūtas un Tiesa tās piemēro, lai nodrošinātu tiesisko drošību un indivīdu vienlīdzību likuma priekšā (Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑229/05 P PKK
un KNK /Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts), izvairoties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļības tiesas spriešanā (Tiesas 1987. gada 15. janvāra spriedums lietā 152/85 Misset /Padome, Recueil, 223. lpp., 11. punkts).
34. Tomēr, atkāpjoties no šī principa, Vispārējā tiesa, tāpat kā Padome un Komisija, uzskata, ka šis termiņš iztiesājamas lietas ietvaros nav piemērojams, ja, pirmkārt, attiecīgajam aktam un aktam, ar kuru to atceļ un aizstāj, attiecībā uz attiecīgo personu ir tas pats priekšmets, tie būtībā balstīti uz to pašu pamatojumu un to saturs ir būtībā identisks, tiem tādējādi atšķiroties vienīgi ar to attiecīgo ratione temporis piemērošanas jomu, un, otrkārt, lūgums grozīt prasījumus nav pamatots ne ar vienu jaunu pamatu, faktu vai pierādījumu, bet vienīgi ar attiecīgā akta, ar kuru atceļ un aizstāj šo agrāko aktu, pieņemšanu. Tieši tā tas ir šajā gadījumā, kā visi lietas dalībnieki ir atzinuši savos rakstveida un mutvārdu apsvērumus, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
35. Šādos apstākļos, tā kā strīda priekšmets un ietvari, kādi tie ir noteikti sākotnējā prasībā, netiek grozīti citādi kā vien attiecībā uz to laika dimensiju, tiesisko drošību nekādā veidā neietekmē apstāklis, ka lūgums grozīt prasījumus ir iesniegts pēc attiecīgā divu mēnešu termiņa.
36. Šo izņēmumu pamato arī pienākumi, kas iestādei – atceltā tiesību akta izdevējai – izriet no sprieduma par tiesību akta atcelšanu, attiecībā uz pasākumiem, kuri tai atbilstoši EKL 233. pantam jāveic šī sprieduma izpildei.
37. Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai izpildītu šāda sprieduma prasības, iestādei ir jāievēro ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvi, kuri ir nepieciešamais pamatojums tādējādi, ka šie motīvi ir vajadzīgi, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā daļā nolemtā nozīmi. Būtībā tieši šie motīvi ir tie, kas, pirmkārt, identificē konkrēto normu, kura ir uzskatīta par prettiesisku, un, otrkārt, parāda precīzus rezolutīvajā daļā konstatētās nelikumības iemeslus, kas attiecīgajai iestādei ir jāņem vērā, aizstājot atcelto aktu (Tiesas 1988. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris  u.c./Komisija, Recueil, 2181. lpp., 27. punkts).
38. Tomēr, lai arī konstatētā prettiesiskuma atzīšana sprieduma, ar kuru tiek atcelts kāds tiesību akts, motīvu daļā vispirms liek iestādei, kas ir atceltā akta izdevēja, novērst šo prettiesiskumu aktā, ar kuru ir paredzēts aizstāt atcelto aktu, šāda prettiesiskuma atzīšana šai iestādei var radīt arī citas sekas tiktāl, ciktāl tā attiecas uz kādu normu ar noteiktu saturu konkrētā jomā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 28. punkts).
39. Attiecībā uz gadījumu, kad tiek atcelts tāds Kopienu tiesību akts par līdzekļu iesaldēšanu – kā tas ir šajā lietā –, kuru saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu regulāri atjaunina, iestādei, kas to ir izdevusi, vispirms ir jānodrošina, lai iespējamajos turpmākajos lēmumos par līdzekļu iesaldēšanu, kuri tiktu pieņemti pēc sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, – nolūkā reglamentēt laika periodu pēc šī sprieduma – netiktu pieļauti tādi paši trūkumi vai pretlikumības (Pirmās instances tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, Krājums, II‑3019. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā PMOI I ”, 62. punkts; pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 29. punkts).
40. Papildus jāatzīst, ka saskaņā ar to, ka spriedumiem, ar kuriem tiek atcelts kāds tiesību akts, ir atpakaļejošs spēks, prettiesiskuma atzīšana attiecas uz datumu, kad atceltais akts stājās spēkā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 30. punkts).
41. Šajā lietā tas var nozīmēt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā Padomei ir arī pienākums visos secīgajos līdzekļu iesaldēšanas pasākumos, kuri atceļ un aizstāj apstrīdēto lēmumu, novērst trūkumus vai pretlikumības, kuri piemita šim pēdējam lēmumam (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 30. punkts, un spriedumu lietā PMOI I, 64. punkts).
42. Tādos apstākļos kā šajā lietā, kas aprakstīti šī sprieduma 34. punktā, jebkāda prasītāja līdzekļu iesaldēšanas ar apstrīdēto lēmumu prettiesiskuma atzīšana tādējādi varētu attiekties ne tikai uz laikposmu, kurā šis lēmums ir bijis spēkā, bet arī uz visu vēlāko līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas apstrīdēts tiesvedības laikā, spēkā esamības laikposmiem (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 31. punkts).
43. Atsacīdamās izpildīt šī sprieduma 41. punktā aprakstīto pienākumu, Padome neievērotu EKL 233. pantā paredzētos pienākumus, par ko ļauj sodīt EKL 232. pantā paredzētā procedūra (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris  u.c./Komisija, 32. punkts).
44. Šādos apstākļos un atbilstoši sprieduma lietā PMOI I
45.–48. punktā minētajai judikatūrai būtu pretrunā pareizai tiesvedībai un procesuālās ekonomijas principam prasītājam noteikt pienākumu, piedraudot ar nepieņemamību, iesniegt lūgumu grozīt savus prasījumus tiesvedības laikā EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā.
45. Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par prasībām pret secīgi saskaņā ar Regulu Nr. 2580/2001 pieņemtajiem līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem prasītājam saglabājas interese par visu šīs prasības ietvaros apstrīdēto aktu atcelšanu, lai gan līdz šī sprieduma pasludināšanas brīdim tie ir atcelti un aizstāti ar citiem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PMOI I, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
2. Par prasībām atcelt tiesību aktu
46. Tā kā pamatojuma izklāsts, uz kuru Padome atsaucas kā uz tādu, kas pamato attiecīgi Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009, ir identisks, identiski ir arī pamati, kas izvirzīti prasījumu par šo tiesību aktu atcelšanu atbalstam. Turpmāk šajā spriedumā atsauce uz apstrīdēto lēmumu tādējādi ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas arī uz Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009.
47. Šajā ziņā prasītājs būtībā izvirza piecus pamatus. Pirmais, kurš ir iedalāms četrās daļās, būtībā ir par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais ir par samērīguma principa pārkāpumu. Trešais ir par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas prasības pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par pamattiesību uz netraucētu tā īpašuma lietošanu pārkāpumu. Visbeidzot, piektais pamats ir pa EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
48. Jāsāk ar pirmā pamata izskatīšanu, pēc tam izskatot trešo pamatu.
Par pirmo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu
49. Šis pamats ir iedalāms četrās daļās attiecīgi par to, ka prasītājs nav persona, grupa vai organizācija tiesību normu, kuru pārkāpums tiek apgalvots, izpratnē, par to, ka neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu attiecībā uz prasītāju šo pašu tiesību normu izpratnē, par to, ka nav pierādīts, ka prasītājam būtu bijis nodoms veicināt terora aktu veikšanu, un visbeidzot par to, ka vairs nevar uzskatīt, ka prasītājs veicina šādu aktu veikšanu.
Par pirmā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
50. Prasītājs apgalvo, ka tas neatbilst “personu, grupu un organizāciju, kas ir iesaistītas terora aktos”, definīcijai Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi no šīs kopējās nostājas 1. panta 1. punkta izrietot, ka ne tā, ne līdz ar to Regula Nr. 2580/2001, ar kuru to īsteno, prasītājam nav piemērojamas.
51. Pirmkārt, tā kā prasītājs nav fiziska persona, uz to neattiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmais ievilkums, kurš, pēc prasītāja domām, attiecas vienīgi uz šādām personām, bet ne uz juridiskām personām. Šajā ziņā prasītājs atsaucas uz to, ka šīs tiesību normas otrajā ievilkumā ir nodalītas grupas, organizācijas un personas, un uz to, ka strīdīgajā sarakstā iedaļā “Personas” ir minētas vienīgi fiziskas personas, savukārt vairākas juridiskās personas ir minētas iedaļā “Grupas un organizācijas”.
52. Otrkārt, uz prasītāju acīmredzami neattiecas šīs kopējās nostājas 1. panta 2. punkta otrais ievilkums, jo atbilstoši pamatojuma izklāsta formulējumam tam tiek pārmests vienīgi tas, ka prasītājs vācis līdzekļus noteiktām organizācijām, kas ietilpst Hamas
un kuras savukārt tos nodeva [ Hamas ] rīcībā terora aktu veikšanai vai to veikšanas veicināšanai.
53. Prasītājs savā replikā precizē, ka šī daļa ir par Padomes kompetences Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkta piemērošanas jomā ietvert juridiskās personas neesamību. To darot, Padome ir pārkāpusi Kopējās nostājas 2001/931 piemērošanas jomu.
54. Padome, kuru atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.
– Vispārējās tiesas vērtējums
55. Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punktā noteikts:
“Šajā kopējā nostājā “personas, grupas un organizācijas, kas ir iesaistītas terora aktos,” nozīmē:
–
personas, kas izdarījušas vai mēģina izdarīt terora aktus vai piedalās vai veicina terora aktu izdarīšanu,
– grupas un organizācijas, kas tieši vai netieši pieder šādām personām vai kuras šādas personas tieši vai netieši vada; un personas, grupas vai organizācijas, kas rīkojas šādu personu, grupu vai organizāciju vārdā vai saskaņā ar to norādēm, ietverot līdzekļus, kas iegūti vai saņemti no šādu personu vai ar tām saistīto personu, grupu vai organizāciju pārvaldītas vai īpašumā esošas mantas.”
56. Prasītāja apgalvojums, ka jēdziens “personas” šīs tiesību normas pirmajā ievilkumā attiecas vienīgi uz fiziskām personām, nevar tikt pieņemts.
57. Savā parastajā juridiskajā nozīmē, kas ir jāizmanto, ja vien nav skaidras likumdevēja norādes par pretējo, jēdziens “persona” apzīmē parādību, kurai ir juridiska personība, un tādējādi gan fizisku personu, gan juridisku personu.
58. Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētās “personas” tādējādi var apzīmēt gan fiziskas personas, gan juridiskas personas, savukārt Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta otrajā ievilkumā minētās “grupas un organizācijas” var apzīmēt jebkāda cita veida sabiedriskās organizācijas, kurām, lai gan tām trūkst juridiskās personības, ir vairāk vai mazāk strukturēta forma.
59. Kā Padome pamatoti norāda, šo interpretāciju apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru “Padome cenšas nodrošināt, lai pielikumā uzskaitītie fizisko vai juridisko personu vārdi, grupu vai organizāciju nosaukumi būtu papildināti ar pietiekami sīkām ziņām, kas ļautu efektīvi identificēt šādus cilvēkus, juridiskās personas, organizācijas vai struktūras”.
60. Tādējādi kā juridiska persona prasītājs pretēji tam, ko tas apgalvo, ietilpst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmā ievilkuma un tādējādi arī Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.
61. Prasītāja apgalvojumam, ka Kopējai nostājai 2001/931 pievienotajā sarakstā tāpat kā strīdīgajā sarakstā fiziskās personas ir minētas vienīgi iedaļā “Personas”, savukārt vairākas juridiskās personas, tostarp prasītājs, ir minētas iedaļā “Grupas un organizācijas”, šajā ziņā nav nozīmes. Šie saraksti, kas ir izveidoti vienīgi tādēļ, lai attiecībā uz tajos uzskaitītajiem individuālajiem gadījumiem īstenotu Kopējo nostāju 2001/931 un Regulu Nr. 2580/2001, neietekmē minētajos tiesību aktos ietverto “personu, grupu un organizāciju” definīciju. Tas pats attiecas uz iespējamām kļūdām attiecībā uz “personu” un “grupu un organizāciju” klasifikāciju, kas tajos varētu būt pieļautas.
62. Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
63. Prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstā apgalvotajam neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu par to Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tādējādi tas neietilpstot Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.
64. Ne Sanctieregeling, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neietilpst nevienā no šajā tiesību normā paredzētajām četrām lēmumu kategorijām, proti, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar terora akta veikšanu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar mēģinājumu izdarīt terora aktu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, vai notiesāšana par šādiem nodarījumiem. It īpaši savā spriedumā pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi pagaidām noraidīja prasītāja lūgumus, nepieņemdams lēmumu par to minētās tiesību normas izpratnē.
65. Pakārtoti prasītājs apgalvo, ka ne ministri, kas ir izdevuši Sanctieregeling, ne pagaidu noregulējuma tiesnesis – Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs – nevar tikt uzskatīti par kompetentām iestādēm Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.
66. Pirmkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences attiecībā uz izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar teroristiskām darbībām, kuras Nīderlandē ir ekskluzīvā officier van justitie
(karalienes prokurors) kompetencē.
67. Otrkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences notiesāt par teroristiskām darbībām, jo tas ietilpst strafrechter
(krimināltiesas) ekskluzīvā kompetencē.
68. Vēl vairāk pakārtoti prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstījumā apgalvotajam pagaidu noregulējuma tiesnesis nekādā ziņā nav “ratificējis” Sanctieregeling . Šis tiesnesis vienīgi pagaidu procedūras ietvaros noraidīja prasītāja lūgumu aizliegt Nīderlandes valdībai iesaldēt tā līdzekļus. Turklāt ministra rīkojumam pēc definīcijas ir likuma spēks un tas nekad nevar tikt “ratificēts” ar tiesu iestādes aktu.
69. Savā replikā prasītājs norāda arī, ka, ja arī, kā to apgalvo Padome, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir kompetenta “tiesu” iestāde, tad ministri nevar būt “līdzvērtīga” iestāde šajā jomā, jo atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta otrā ievilkuma formulējumam šādas iestādes ir savstarpēji izslēdzošas. Tādējādi Padomes apgalvojums ir pretrunīgs un nesaprotams.
70. Savos apsvērumos, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, prasītājs piebilst, ka ne pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tas, ka tai nav krimināltiesību rakstura, nav būtiski šī pamata izskatīšanai. Tāpat nav nozīmes šīs personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem par iespēju pārsūdzēt spriedumu par pagaidu noregulējumu un to, ka nav uzsākta tiesvedība, lai lietu izlemtu pēc būtības.
71. Pakārtoti tiktāl, ciktāl Vispārējā tiesa vēlētos iegūt pierādījumus par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu, saturu un procesuālajiem aspektiem Nīderlandes tiesībās, prasītājs piedāvā sniegt šos pierādījums, noklausoties ekspertus un/vai uzrādot tiesību rokasgrāmatas.
72. Prasītājs apgalvo arī, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā paredzēto lēmumu uzskaitījums ir izsmeļošs. Šo interpretāciju apstiprinot gan šīs tiesību normas formulējums, it īpaši tās vācu valodas versijā, gan loģika. Attiecīgajā tiesību normā jēdzienam “lēmums”, kura saturs ir nenoteikts un neierobežots, nozīmi piešķir vienīgi sekojošais uzskaitījums. Katrā ziņā attiecīgais uzskaitījums ir svarīgs un parāda, ka ir runa par īpaša veida lēmumiem, kas ir līdzvērtīgi vai būtiski līdzinās vai nu izmeklēšanas uzsākšanai, vai apsūdzībai vai arī notiesāšanai. Šajā gadījumā spriedums par pagaidu noregulējumu šiem nosacījumiem acīmredzami neatbilst.
73. Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.
74. Padome it īpaši uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, kas pēc tās domām, ir kompetentas iestādes – šajā gadījumā tiesu iestādes – lēmums, kas pieņemts par prasītāju Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tas skaidri izrietot no pamatojuma izklāsta, un Padome tomēr piebilst, ka tā būtu varējusi uzskatīt arī Sanctieregeling par kompetentās iestādes lēmumu šīs pašas tiesību normas izpratnē.
75. Arī Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka spriedums par pagaidu noregulējumu ir kompetentas valsts iestādes lēmums, kas ir bijis par pamatu Padomes lēmumam iekļaut prasītāju strīdīgajā sarakstā.
– Vispārējās tiesas vērtējums
76. 2006. gada 12. decembra spriedumos lietā T‑228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran /Padome (Krājums, II‑4665. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā OMPI ”), lietā PMOI I ; 2008. gada 4. decembra spriedumā lietā T‑284/08 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome (Krājums, II‑3487. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā PMOI II ”) un 2009. gada 30. septembra spriedumā lietā T‑341/07 Sison /Padome (Krājums, I‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – spriedums lietā “ Sison II ”) Pirmās instances tiesa sākumā precizēja un tad apstiprināja, kādi ir: a) Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta īstenošanas nosacījumi; b) šajā kontekstā Padomes pierādīšanas pienākumi; un c) pārbaudes tiesā apjoms šajā jomā.
77. Kā Pirmās instances tiesa norādīja sprieduma lietā OMPI
115. un 116. punktā, sprieduma lietā PMOI I
130. punktā, sprieduma lietā PMOI II
50. punktā un sprieduma lietā Sison II
92. punktā, faktiskā un tiesiskā informācija, kas var būt nosacījums līdzekļu iesaldēšanas pasākuma piemērošanai personai, grupai vai organizācijai, ir noteikti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā. Saskaņā ar šo tiesību normu, pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4.–6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula. Minēto sarakstu tātad izstrādā saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta noteikumiem, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka lēmumu par attiecīgajām personām, grupām vai organizācijām ir pieņēmusi kompetenta iestāde neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Ar “kompetento iestādi” saprot tiesu iestādi vai, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šajā jomā, līdzvērtīgu, šajā jomā kompetentu, iestādi. Turklāt saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu personu un organizāciju vārdi un nosaukumi, kas ir pārņemti sarakstā, ir regulāri jāatjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai pārliecinātos, ka vārdu un nosaukumu saglabāšana sarakstā ir pamatota.
78. Sprieduma lietā OMPI 117. punktā, sprieduma lietā PMOI I
131. punktā, sprieduma lietā PMOI II
51. punktā un sprieduma lietā Sison II
93. punktā Pirmās instances tiesa no šiem noteikumiem secina, ka process, kura rezultātā saskaņā ar atbilstošo tiesisko regulējumu var tikt iesaldēti līdzekļi, notiek divos līmeņos: valsts un Kopienas līmenī. Pirmkārt, kompetentajai valsts iestādei, kas parasti ir tiesa, ir jāpieņem attiecībā uz ieinteresēto personu lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai. Ja runa ir par lēmumu par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību, tam ir jābūt balstītam uz pierādījumiem vai būtiskām un ticamām norādēm. Otrkārt, Padomei vienbalsīgi ir jāpieņem lēmums par ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma iekļaušanu strīdīgajā sarakstā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka šāds lēmums ir ticis pieņemts. Tad Padomei ir regulāri, vismaz reizi sešos mēnešos, jāpārbauda, vai ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma saglabāšana strīdīgajā sarakstā joprojām ir pamatota. Šajā ziņā pārbaude par to, vai pastāv valsts iestādes lēmums, kas atbilst minētajai definīcijai, ir būtisks priekšnosacījums tam, lai Padome pieņemtu sākotnējo lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, bet turpmākās šā lēmuma pārbaudes valsts līmenī ir noteikti vajadzīgas saistībā ar turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanu.
79. Turklāt sprieduma lietā OMPI
123. punktā, sprieduma lietā PMOI I
132. punktā, sprieduma lietā PMOI II
52. punktā un sprieduma lietā Sison II
94. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar EKL 10. pantu attiecībām starp dalībvalstīm un Kopienas iestādēm ir piemērojams abpusējs lojālas sadarbības pienākums (skat. Tiesas 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑339/00 Īrija/Komisija, Recueil, I‑11757. lpp., 71. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra). Šis princips ir vispārpiemērojams un ir piemērojams tostarp policijas un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās ietvaros (parasti saukta “tieslietas un iekšlietas” (TI)), ko reglamentē Līguma par ES VI sadaļa, kas turklāt ir pilnīgi balstīta uz sadarbību starp dalībvalstīm un iestādēm (Tiesas 2005. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑105/03 Pupino, Krājums, I‑5285. lpp., 42. punkts).
80. Sprieduma lietā OMPI
124. punktā, sprieduma lietā PMOI I
133. punktā, sprieduma lietā PMOI II
53. punktā un sprieduma lietā Sison II
95. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums.
81. Kā tika nospriests sprieduma lietā PMOI I
134. punktā, sprieduma lietā PMOI II
54. punktā un sprieduma lietā Sison II
96. punktā, no iepriekš minētā izriet, ka, lai arī Padomei patiesi ir pierādīšanas pienākums par to, ka personas, grupas vai organizācijas līdzekļu iesaldēšana ir vai paliek tiesiski pamatota, ņemot vērā atbilstošo tiesisko regulējumu, šā pierādījuma priekšmets ir relatīvi ierobežots Kopienas līmeņa līdzekļu iesaldēšanas procesā. Ja tiek pieņemts sākotnējais lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, tas galvenokārt attiecas uz to, vai pastāv precīza informācija vai materiāli attiecīgajā lietā, kas norāda, ka attiecībā uz ieinteresēto personu ir ticis pieņemts valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai. Turklāt, ja pēc pārskatīšanas tiek pieņemts turpmāks lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, pierādīšanas pienākums galvenokārt ir par to, vai līdzekļu iesaldēšana joprojām ir pamatota, ņemot vērā visus attiecīgajā gadījumā atbilstošos apstākļus un it īpaši kompetentās valsts iestādes rīcību pēc minētā lēmuma.
82. Sakarā ar Pirmās instances tiesas veikto pārbaudi sprieduma lietā OMPI 159. punktā, sprieduma lietā PMOI I
137. punktā, sprieduma lietā PMOI II 55. punktā un sprieduma lietā Sison II
97. punktā tā atzina, ka Padomei ir liela rīcības brīvība attiecībā uz faktiem, kas ir jāņem vērā, paredzot ekonomiskas un finansiālas sankcijas, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, saskaņā ar kopējo nostāju, kas pieņemta kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros. Šī rīcības brīvība it īpaši attiecas uz pamatotības apsvērumiem, uz kuriem šādi lēmumi ir balstīti.
83. Tomēr, lai arī Pirmās instances tiesa atzīst, ka Padomei ir liela rīcības brīvība šajā jomā, tas nenozīmē, ka Pirmās instances tiesai nebūtu jāpārbauda, kā šī iestāde ir interpretējusi atbilstošos datus (skat. spriedumu lietā PMOI I, 138. punkts, spriedumu lietā PMOI II, 55. punkts, un spriedumu lietā Sison II, 98. punkts). Proti, Kopienu tiesai tostarp ir ne tikai jāpārbauda iesniegto materiālo pierādījumu precizitāte, to ticamība un saskanība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, izvērtējot situāciju, un vai tie pamato no tiem izdarītos secinājumus. Tomēr šīs pārbaudes ietvaros tai Padomes vērtējums par to, kas ir piemērojams, nav jāaizstāj ar savu vērtējumu (pēc analoģijas skat. Tiesas 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑525/04 P Spānija/ Lenzing, Krājums, I‑9947. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
84. Šajā gadījumā saskaņā ar šo judikatūru vispirms ir jāpārbauda, vai apstrīdētie lēmumi ir tikuši pieņemti, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka attiecībā uz prasītāju ir pieņemts lēmums, kurš atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai (šajā ziņā skat. spriedumu lietā Sison II, 99. punkts).
85. Šajā ziņā Padomes 2007. gada 23. aprīļa un 29. jūnija prasītājam adresētajām vēstulēm pievienotajos pamatojuma izklāstos ir atsauces uz diviem lēmumiem, par kuriem a priori
varētu pieņemt, ka tos ir pieņēmušas kompetentās iestādes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, proti, Sanctieregeling
un spriedums par pagaidu noregulējumu.
86. Taisnība, sava iebildumu raksta 24. punktā Padome apstiprināja, ka tā apstrīdēto lēmumu balstīja vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, tai pat laikā šī raksta 22. punktā apgalvodama, ka tā būtu varējusi balstīties arī uz Sanctieregeling . Šķiet, ka šo apgalvojumu, kuram piekrīt Nīderlandes Karaliste, apstiprina – kā norādījusi arī Padome – tas apstāklis, ka prasītājam paziņotajos pamatojuma izklāstos to 4. punktā norādītajā secinājumā ir atsauce vienīgi uz “lēmumu [‚ko attiecībā uz prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē,” vienskaitlī.
87. Tam esot šādi un pretēji tam, kā tas bija attiecībā uz tiesu lēmumiem un Sanctieregeling, par kuriem bija runa lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Sison II, šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā izolēti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī Sanctieregeling, jo tieši tas ir pamatā tam, ka notika vēršanās pie pagaidu noregulējuma tiesneša, un šī tiesneša izskatāmā strīda priekšmets bija tieši tā piemērošanas apturēšana (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 18. punkts). Skaidrā un detalizētā atsauce uz Sanctieregeling, kas arī ir ietverta pamatojuma izklāstos, acīmredzami ir jāsaprot šādā nozīmē.
88. Tādējādi, kas attiecas, pirmkārt, uz Sanctieregeling, tad tas ir administratīvas iestādes, nevis tiesu iestādes lēmums. Šis apstāklis tomēr pats par sevi nav izšķirošs. Kā pamatoti norāda Padome, pats Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta formulējums skaidri paredz, ka arī iestāde, kas nav tiesu iestāde, var tikt atzīta par kompetento iestādi šīs tiesību normas izpratnē.
89. Šo interpretāciju turklāt apstiprina Pirmās instances [Vispārējās tiesas] judikatūra. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums PMOI I
(skat. tā 6. punktu), Padome bija balstījusies uz Secretary of State for the Home Department (Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs) rīkojumu, ar kuru prasītāja ar Terrorism Act 2000
(2000. gada likums par terorismu) tika aizliegta kā organizācija, kura ir iesaistīta terorismā. Sprieduma lietā PMOI I 144. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka šis saskaņā ar atbilstošām valsts tiesībām ir kompetentas valsts iestādes lēmums, kas izpilda Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās prasības.
90. Šajā lietā nav strīda (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 16. punkts), ka Sanctieregeling
2003. gada 3. aprīlī pieņēma Nīderlandes ārlietu ministrs ar finanšu ministra piekrišanu atbilstoši Sanctiewet 1977
(1977. gada likums par sankcijām) ar grozījumiem, kas izdarīti 2002. gada 16. maijā, kurš šīs amatpersonas pilnvaro iesaldēt personu un organizāciju līdzekļus Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes 2001. gada 28. septembra Rezolūcijas 1373 (2001), ar kuru tiek paredzēta stratēģija, lai, izmantojot visu līdzekļus, cīnītos pret terorismu un it īpaši – tā finansēšanu, īstenošanas ietvaros. Tādējādi ir runa par lēmumu, kas gan pēc būtības, gan pēc formas ir ļoti līdzīgs lēmumam, par kuru bija runa lietā PMOI I .
91. Turklāt netiek apgalvots, ka tāds lēmums kā Sanctieregeling ietilptu tiesu iestāžu kompetencē, izņemot attiecībā uz tā tiesiskuma pārbaudi tiesā.
92. Kas attiecas, otrkārt, uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, tas katrā ziņā ir tiesu iestādes lēmums, kurš pasludināts tādas tiesvedības beigās, kurā tika pārbaudīts tieši Sanctieregeling, kura piemērošanas apturēšanu prasītājs vēlējās panākt atbilstoši Nīderlandes tiesībām, tiesiskums.
93. Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi noraidīja prasītāja lūgumu apturēt Sanctieregeling piemērošanu, nepieņemdams “lēmumu” par to Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, ir jānoraida kā tāds, kas ir balstīts uz pārmērīgi formālu sprieduma par pagaidu noregulējumu izpratni.
94. Tas pats attiecas uz prasītāja argumentu, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis Sanctieregeling
neesot “ratificējis” šī vārda tiešā nozīmē.
95. Ir taisnība, ka, tāpat kā Sanctieregeling, spriedums par pagaidu noregulējumu, stingri runājot, nav lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu” un arī neattiecas uz prasītāja “notiesāšanu” šī vārda krimināltiesību izpratnē.
96. Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka, ņemot vērā tā saturu, apjomu un kontekstu, spriedums par pagaidu noregulējumu, aplūkots kopā ar Sanctieregeling, ir “lēmums”, ko pieņēmusi kompetenta iestāde, Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta izpratnē.
97. Šajā ziņā ir jāatgādina: lai interpretētu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir vienlaikusi jāņem vērā tās teksts, konteksts un mērķi (skat. Tiesas 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑280/04 Jyske Finans, Krājums, I‑10683. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
98. Jāatzīst, ka attiecīgās tiesību normas šajā lietā neprasa, lai valsts “lēmums” būtu pieņemts kriminālprocesā stricto sensu, pat ja tas visbiežāk tā būs. To apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta otrā daļa, kura, skaidri paredzot iespēju, ka tiesu iestādēm nav “pilnvaru” attiecīgajā punktā skartajos jautājumos, var nozīmēt, ka šādi lēmumi var attiekties uz citu jomu, kas nav kriminālprocess stricto sensu . Tāpat Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pirmās daļas otrajā teikumā paredzēts, ka sarakstā var iekļaut personas, grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām tā noteikusi sankcijas. Taču Drošības padomes noteiktajām sankcijām nav katrā ziņā krimināltiesiska rakstura (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija, Krājums, I‑6351. lpp., 358. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑47/03 Sison /Padome, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – spriedums lietā Sison I, 101. punkts).
99. Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka, pirmkārt, izmeklēšana un kriminālapsūdzība un, otrkārt, notiesāšana krimināllietā ietilpst attiecīgi officier van justitie un strafrechter ekskluzīvā kompetencē, ir jānoraida kā neatbilstošs.
100. Ņemot vērā mērķus, kas ir attiecīgajām tiesību normām šajā lietā saistībā ar Drošības padomes Rezolūcijas 1373 (2001) īstenošanu, attiecīgās valsts procedūras mērķim tomēr jābūt cīņai pret terorismu šī vārda plašā izpratnē.
101. Spriedumā lietā Sison II
(111. punkts) Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā gan šajā gadījumā piemērojamo attiecīgo tiesību normu tekstu, kontekstu un mērķus (skat. it īpaši Kopējās nostājas 2001/931 pamatojuma 1. apsvērumu), gan valsts iestāžu būtisko lomu līdzekļu iesaldēšanas procesos, kas paredzēti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā, lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību” ir jāpieņem tāda valsts procesa ietvaros, kas paredzēts tieši un galvenokārt preventīvu vai represīvu pasākumu noteikšanai attiecībā uz ieinteresēto personu terorisma apkarošanas ietvaros un tādēļ, ka tā tajos ir bijusi iesaistīta, lai Padome uz šo lēmumu varētu likumīgi atsaukties. Pirmās instances tiesa precizēja, ka šīm prasībām neatbilst tādas valsts tiesu iestādes nolēmums, kas tikai pakārtoti un netieši spriež par ieinteresētās personas iespējamo iesaistīšanos šādā darbībā, izvērtējot, piemēram, strīdu par tiesībām un pienākumiem civiltiesību jomā.
102. Pretēji tiesu spriedumiem lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Sison II, spriedums par pagaidu noregulējumu, uz kuru Padome atsaucās šajā lietā, pietiekami tieši ir saistīts ar valsts procedūru, kuras pamatmērķis ir attiecīgajai personai uzlikt ekonomisku sankciju, proti, paša Sanctieregeling
īstenotu tās naudas līdzekļu iesaldēšanu sakarā ar tās līdzdalību teroristiskās darbībās (skat. šī sprieduma 90. punktu).
103. Šajā ziņā prasītājs pamatoti apgalvo, ka ne pagaidu noregulējuma raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tā krimināltiesiska rakstura neesamība nav atbilstoši faktori šim vērtējumam. Tādējādi nav nepieciešams izmantot prasītāja izteikto piedāvājumu sniegt pierādījumus par šiem jautājumiem (skat. šī sprieduma 27. un 71. punktu).
104. Tādējādi spriedums par pagaidu noregulējumu, to skatot kopā ar Sanctieregeling, ņemot vērā atbilstošo valsts tiesisko regulējumu, šķiet esam kompetentas valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai.
105. Tādējādi šāds lēmums laikā, kad tas tika pieņemts, līdz ar Sanctieregeling varēja tikt uzskatīts par tādu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta prasībām, un tādējādi principā var pats par sevi pamatot prasītāja naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākuma noteikšanu atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam.
106. Kas attiecas uz jautājumu, vai šis lēmums joprojām varēja būt apstrīdētā lēmuma pamats tā pieņemšanas brīdī, ņemot vērā visus atbilstošos šīs lietas apstākļus un it īpaši pasākumus, kas tika veikti saistībā ar to atbilstoši valsts tiesībām, tad tas attiecas uz trešo pamatu, kurš tiks izskatīts tālāk šajā spriedumā.
107. Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
108. Prasītājs apgalvo, ka ne sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatojuma izklāsts, ne Sanctieregeling, ne arī AIVD
memorands neatklāj ne vismazāko tās nodomu, vainu vai zināšanu attiecībā uz teroristisku darbību atbalstīšanu. Taču šo faktoru pierādīšana, kas jāveic Padomei, ir noteicoša Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 un it īpaši – tās 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkta, kurš attiecas uz juridiskām personām, kuras “veicina” terorisma aktu veikšanu, piemērošanai.
109. It īpaši pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi secināja, ka prasītāja savāktie līdzekļi sniedza atbalstu ar Hamas
saistītām organizācijām un ka tās savukārt bija šos līdzekļus nodevušas šīs kustības rīcībā, lai tai ļautu veikt terora aktus vai veicināt to veikšanu (skat. it īpaši sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktu). Tādējādi pamatojuma izklāstā ietvertais apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājs ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta Hamas
un tai ļauj veikt vai veicināt terora aktu veikšanu, ir nepareizs. Gluži pretēji –pagaidu noregulējuma tiesneša izmantotais formulējums norāda, ka nekādā veidā nav pierādīts, ka prasītājs zināja vai tam būtu bijis jāzina, ka līdzekļi, ko tas nodeva citu organizāciju rīcībā, tiks izmantoti teroristiskiem mērķiem. Prasītājs noliedz, ka tam tas būtu bijis zināms.
110. Savā replikā prasītājs piebilst, ka tā labticības pierādījums izriet arī no tā, ka tas pagaidu noregulējuma tiesnesim atļāva iepazīties ar konfidenciālo AIVD
memorandu.
111. Attiecībā uz AIVD
memorandā ietvertajiem vērtējumiem prasītājs, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, precizē, ka tas apstāklis, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis abos savos spriedumos ir izvērsti citējis šo memorandu, nekādā ziņā nenozīmē, ka tas piekrīt visam tajā teiktajam. Tas attiecas it īpaši uz prasītāja un tā direktoru aktīvo lomu līdzekļu vākšanā par labu Hamas .
112. Attiecībā uz Nīderlandes Karalistes argumentu, ka termins “zinot” norāda ne tikai to, ka kaut kas “ir zināms”, bet arī to, ka “jābūt zināmam”, prasītājs norāda, ka to nepamato formulējums, ko likumdevējs ir izmantojis Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta k) apakšpunktā, lai gan tas būtu varējis izmantot citu formulējumu, ja tāds būtu bijis tā nodoms.
113. Katrā ziņā no sprieduma par pagaidu noregulējumu neizriet pat, ka prasītājam “bija jāzina”, ka tā pārskaitītie līdzekļi tika izmantoti teroristiskiem mērķiem.
114. Šajā ziņā prasītājs piebilst, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam no sprieduma par pagaidu noregulējumu (it īpaši tā 3.4. punkta) nekādā veidā neizriet, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis būtu bijis pārliecināts par to, ka prasītājam bija zināms vai tam bija jābūt zināmam par tā līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem.
115. Prasītājs secina, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka tam bija zināms, ka noteiktas organizācijas, kurām bija veikti ziedojumi, bija saistītas ar Hamas
un ka šīs organizācijas savukārt šos līdzekļus izmantoja, lai veiktu teroristiskus uzbrukumus.
116. Katrā ziņā prasītājs uzsver, ka organizācija Hamas kā tāda tika iekļauta strīdīgajā sarakstā (ar Padomes 2003. gada 12. septembra Kopējo nostāju 2003/651/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP (OV L 229, 42. lpp)) tikai 2003. gada 12. septembrī, proti, pēc sprieduma par pagaidu noregulējumu un pat pēc sākotnējā Kopienu pasākuma, ar kuru tika iesaldēti prasītāja naudas līdzekļi. Pirms šī datuma šajā sarakstā bija iekļauts vienīgi ar terorismu saistītais Hamas
atzars, kas attiecīgajos Padomes aktos identificēts kā “Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem” (skat. it īpaši Padomes 2003. gada 27. jūnija Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/402/KĀDP (OV L 160, 100. lpp.)). Prasītājs no tā secina, ka līdz 2003. gada 12. septembrim viduvējais Eiropas pilsonis un tādējādi arī prasītājs pamatoti varēja uzskatīt, ka Hamas
humanitārajam atzaram veiktie ziedojumi netiks izmantoti teroristiskiem mērķiem.
117. Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apgalvo, ka saskaņā ar atbilstošajām piemērojamajām tiesību normām šajā lietā ir sniegti pierādījumi par to, ka prasītājs zināja, ka tā dalība Hamas darbībā veicināja šīs grupas kriminālās aktivitātes.
118. Nīderlandes Karaliste piebilst, ka ar “zinot” šo pašu tiesību normu izpratnē jāsaprot ne tikai tas, ka kaut kas “ir zināms”, bet arī tas, ka “ir jāzina” vai “jābūt zināmam”.
– Vispārējās tiesas vērtējums
119. Kā pamatoti norāda Padome, pašā Regulā Nr. 2580/2001 nav skaidri paredzēts šīs iestādes pienākums pierādīt, ka attiecīgajai personai būtu bijis “nodoms” izdarīt terora aktu, tajā piedalīties vai veicināt tā izdarīšanu. Tomēr pierādījumu par šādu nodomu prasa Kopējā nostāja 2001/931, kuras 1. panta 3. punkta k) apakšpunktā, kas izmantots pret prasītāju pamatojuma izklāstā, noteikts, ka dalībai teroristu grupas darbībā jāietver “[zināšana], ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas darbības”. Tādējādi šāds pierādījums ir prasīts arī atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 1. panta 4. punktam, ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu.
120. Tādējādi jāpārbauda, vai šajā lietā šāds pierādījums ir pienācīgi sniegts.
121. Šajā gadījumā no Sanctieregeling pamatojuma izklāsta izriet, ka tas tika pieņemts, sagaidot, ka attiecībā uz prasītāju tiks pieņemts Kopienu lēmums, pamatojoties uz Regulu Nr. 2580/2001, balstoties uz norādēm par tā veikto līdzekļu nodošanu organizācijām, kuras atbalsta terorismu Tuvajos Austrumos (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 17. punkts).
122. Prasītājs pagaidu noregulējuma tiesā cēla prasību pret Nīderlandes Karalisti, lai tostarp panāktu Sanctieregeling
paredzēto pasākumu piemērošanas apturēšanu.
123. Ar starpspriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:
“1. Fakti
Pamatojoties uz lietas materiāliem un 2003. gada 6. maija tiesas sēdi, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] pamatojas uz šādiem faktiem.
[..]
1.9. 2003. gada 3. aprīlī ārlietu ministrs pieņēma [ Sanctieregeling ] [..]
1.10.	[ Sanctieregeling ] pamatojuma izklāstā minēts, ka pastāv norādes par to, ka [prasītājs] pārskaita līdzekļus organizācijām, kuras atbalsta terorismu Tuvajos Austrumos.
1.11.	Ar 2003. gada 9. aprīļa vēstuli [ AIVD ] vadītājs Ārlietu ministrijas politisko lietu nodaļas direktoram paziņoja par šādiem faktiem:
“[..] Lai apstiprinātu agrākos ziņojumus, mēs vēlamies informēt par tālāko. Īstenojot savus likumā noteiktos pienākumus, AIVD no uzticamiem, bet sensitīviem avotiem ir kļuvuši zināmi šādi fakti.
Organizācija Al‑Aqsa, kas ir reģistrēta Nīderlandē un dibināta [1993. gada] 24. augustā [..] un kuras juridiskā adrese ir Hērlenā, Nīderlandē savāca naudas līdzekļus organizācijām, kas ir saistītas ar Hamas Tuvajos Austrumos. Vairākas no šīm organizācijām piešķir naudas līdzekļus teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.
AIVD ir nonākusi pie secinājuma, ka vairs nevar nodalīt Hamas sociāla rakstura un teroristisko darbību. Hamas, ar kuru ir saistītas minētās organizācijas, kuras savāc naudas līdzekļus, ir jāuzskata par vienotu organizatorisku veselumu, kas veicina gan humanitāras, ka teroristiskas darbības, ņemot vērā, ka šīs darbības viena otru papildina.
Al‑Aqsa fondam ir vai ir bijuši kontakti ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu Hamas . Al‑Aqsa fondam ir sakari ar Al‑Aqsa Vācijā (kas tika aizliegta 2002. gada vidū), Al‑Aqsa Dānijā (kuras naudas līdzekļi iesaldēti 2002. gada beigās), Al‑Aqsa Beļģijā, kā arī ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu Hamas
Apvienotajā Karalistē, Itālijā, Šveicē, Zviedrijā un Francijā.
Pastāv kolektīva starptautiska naudas līdzekļu vākšana par labu Hamas, ko īsteno organizācijas, kuras šos līdzekļus vāc, tostarp Al‑Aqsa Nīderlandē, ar nosaukumu Union of the Good
(arābiski Ittilaf Al‑Khair ). Union of the Good vadītājs, kurš dzīvo Katarā, pagātnē ir atļāvis pašnāvnieku uzbrukumus reliģisku motīvu dēļ. Līdz pat ( Al‑Aqsa ) aizliegumam Vācijā Vācijas Al‑Aqsa vadītājs bija arī Nīderlandes Al‑Aqsa vadītājs. Pēc organizācijas aizliegšanas Vācijā kāds Beļģijas Al‑Aqsa vadības loceklis, kurš bija arī Nīderlandes vadības loceklis, kļuva par Nīderlandes Al‑Aqsa vadītāju [..].”
Šī oficiālā komunikācija, ko papildina tās pamatā esošā informācija, ir [ Sanctieregeling ] pamatā.
1.12.	Pēc [prasītāja] pieprasījuma 2003. gada 17. aprīlī notika informatīva diskusija starp direkciju, [prasītāja] juriskonsultiem un Ārlietu ministrijas pārstāvjiem. Šīs sarunas laikā [prasītāja] vadība sniedz papildu informāciju par tā darbību. Šī informācija [Nīderlandes Karalistei] tomēr nelika atcelt vai pielāgot pret [prasītāju] veiktos pasākumus. Vēlākos [prasītāja] lūgumus par to [Nīderlandes Karaliste] neizskatīja.
2. Pieteikums, tā pamatojums un aizstāvība
[Prasītājs] būtībā lūdz:
[..]
Šajā ziņā [prasītājs] atsaucas uz šādiem faktiem.
Pret [prasītāju] vērstās apsūdzības nav pierādītas ar faktiem. Oficiālā AIVD komunikācija nav pietiekams pamats šīm apsūdzībām. Turklāt [Nīderlandes Karaliste] iepriekš paziņoja, ka nav nepieciešams veikt pasākumus pret [prasītāju]. [Prasītājam] nav nekādu sakaru ar Hamas
vai ar organizācijām, kas saistītas ar Hamas . Tā savāktie līdzekļi tiek izmantoti vienīgi sociāla rakstura darbībām, ko intensīvi kontrolē attiecīgās iestādes. Pirms [ Sanctieregeling ] pieņemšanas [Nīderlandes Karaliste ] [prasītājam] nedeva iespēju paust savu viedokli. [Prasītājs] attiecībā pret [Nīderlandes Karalisti] rīkojās atklāti un tai ļāva kontrolēt visas savas darbības. [Nīderlandes Karaliste] kļūdījās, nepieņemdama šo [prasītāja] piedāvājumu. [Nīderlandes Karaliste] tādējādi attiecībā uz [prasītāju] rīkojās nelikumīgi. [Nīderlandes Karalistes] rīcība neatgriezeniski ir aizskārusi [prasītāja] intereses. [Prasītājs] vairs nevar ievērot savas maksāšanas saistības (par īri, gāzi, ūdeni, elektrību, darba algām), un tam bija jāpārtrauc savi projekti.
Pat, ja būtu uzskatāms, ka [Nīderlandes Karalistes] rīcība bija likumīga, tā tomēr ir nelikumīga tādēļ, ka [Nīderlandes Karaliste] nav spērusi soļus, lai izbeigtu necilvēcīgo situāciju, kādā [prasītājs] šobrīd atrodas.
Zināmā mērā publiskojot masu medijos pret [prasītāju] vērstās apsūdzības, [Nīderlandes Karaliste] ir aizskārusi prasītāja godu un cieņu. Tādējādi [prasītājam] ir nodarīts kaitējums, kas [Nīderlandes Karalistei] ir jāatlīdzina.
[..]
3. Strīda vērtējums
3.1. Ņemot vērā iesniegtos dokumentus un debates tiesas sēdē, jāteic, ka [prasītājs] it īpaši vēlas, lai [Nīderlandes Karalistei] tiek aizliegts turpināt īstenot [ Sanctieregeling ]. Ir jānovērtē, vai [Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un piemērodama [ Sanctieregeling ].
[..]
3.4. Saskaņā ar Hoge Raad [der Nederlanden]
(Nīderlandes Augstākā tiesa) pastāvīgo judikatūru tiesa var atzīt par nelikumīgu vispārsaistošu noteikumu (likums materiālā nozīmē) pieņemšanu un īstenošanu tāpēc, ka tā ir bijusi patvaļīga tajā ziņā, ka attiecīgā iestāde saprātīgi nevarēja pieņemt attiecīgo noteikumu, ņemot vērā intereses, kas šai iestādei bija zināmas vai kurām tai bija jābūt zināmām laikā, kad tika pieņemts lēmums par īstenošanu. Tiesai saskaņā ar Hoge Raad, īstenojot šādu kontroli, jāievēro nepieciešamā atturība.
3.5. [Nīderlandes Karalistes] intereses attiecībā uz [ Sanctieregeling ] ir cīņa pret teroristiskām darbībām vispār un it īpaši pret šo darbību finansiālu atbalstīšanu. [Prasītājam] savukārt ir interese netraucēti turpināt savas darbības.
3.6. [ Sanctieregeling ] pamatā ir iepriekšminētā AIVD oficiālā komunikācija. Šīs komunikācijas saturs galvenokārt attiecas uz to, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie līdzekļi tiek izmantoti ar (Palestīnas) islamisko Hamas
kustību saistīto organizāciju atbalstam un ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar Hamas ) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu Hamas
teroristisko darbību īstenošanu.
3.7. [Prasītājs] uzstājīgi apgalvoja, ka tas nenodod naudas līdzekļus Hamas
vai ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā. Līdzekļi, ko tas savācis (2002. gadā – EUR 1 300 000), saskaņā ar [prasītāja] teikto, tiek pārskaitīti organizācijām, kas dibinātas Izraēlā, Izraēlas okupētajās teritorijās un citās zemēs (tostarp Kanādā un Austrālijā). Savākto līdzekļu izmantošana notiek, ievērojot šajās valstīs/okupētajās teritorijās piemērojamos likumus un šo valstu/okupēto teritoriju kontrolē.
3.8. AIVD
oficiālā komunikācija ietver vienīgi vispārēja rakstura paziņojumus. Šos paziņojumus neapstiprina nekādi faktiski dati. Tādējādi ne pagaidu noregulējuma tiesnesis, ne [prasītājs] nevar novērtēt, vai šajā komunikācijā izdarītos secinājumus pamato izmeklēšanas dati, citiem vārdiem sakot, šīs oficiālās komunikācijas pareizība nevar tikt noteikta. Tas ir vēl jo problemātiskāk tāpēc, ka [prasītājs] ir apstrīdējis šīs komunikācijas saturu un, ciktāl iespējams, to pamatodams.
3.9. Lai gan var atzīt, ka oficiālajai komunikācijai piemīt zināma loģika, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] uzskata, ka, ja tiesību subjekta darbību praksē, pamatojoties uz oficiālu komunikāciju, ievērojami kavē, [Nīderlandes Karaliste] nevar vienkārši atsaukties uz šo komunikāciju, ja tā nav pamatota un [prasītājs], sniedzot pamatojumu, ir apstrīdējis tās saturu. [Nīderlandes Karalistes] argumentācija, proti, ka vienkārša atsaukšanās un oficiālu komunikāciju ir pietiekama, pagaidu noregulējuma tiesnesim pārbaudot tiesisko regulējumu un ņemot vērā šīs komunikācijas pamatā esošo avotu konfidencialitāti, arī ir noraidāma.
3.10.	Pakārtoti [Nīderlandes Karaliste] ierosina vienīgi [pagaidu noregulējuma tiesnesim] piešķirt tiesības iepazīties ar attiecīgo informāciju. [Prasītājs] nav apstrīdējis [Nīderlandes Karalistes] apgalvojumu, ka tai ir interese saglabāt oficiālās komunikācijas pamatā esošo AIVD
datu konfidencialitāti. [Prasītājs] piekrita tam, lai vienīgi pagaidu noregulējuma tiesnesis varētu iepazīties ar attiecīgo konfidenciālo informāciju.
3.11.	[Pagaidu noregulējuma tiesneša] konfidenciāla iepazīšanās ar atbilstošajiem lietas materiāliem šķiet pretrunā vienam no procesuālo tiesību pamatprincipiem, proti, sacīkstes principam. (Galīgā) rīkojuma pamatojums neietvers atsauci uz informāciju, ko [pagaidu noregulējuma tiesnesis] ir ieguvis konfidenciālās iepazīšanās laikā, un tādējādi šis pamatojums nevarēs tikt tieši pārbaudīts. Tomēr sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ ir pieņemami izdarīt izņēmumu no minētā principa. Tā tas ir šajā gadījumā. Tāpat ir svarīgi, ka puses ir pieņēmušas izņēmuma izdarīšanu no šī principa un ka šai procedūrai ir līdzība ar administratīvajām tiesībām, kuru ietvaros nav neparasti, ka tiesnesis konfidenciāli iepazīstas [ar informāciju] (skat. Administratīvā kodeksa 8.29. pantu).
3.12.	Tādējādi [Nīderlandes Karalistei] ir pienākums ļaut pagaidu noregulējuma tiesnesim, kam asistē sekretārs, konfidenciāli iepazīties ar AIVD
oficiālās komunikācijas pamatā esošajiem lietas materiāliem. Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka šī konfidenciālā iepazīšanās jāīsteno ātri [..].
4. Lēmums
Pagaidu noregulējuma tiesnesis [Nīderlandes Karalistei] uzliek pienākumu vienas nedēļas laikā [no nākamās dienas pēc šī rīkojuma pasludināšanas] to informēt par to, kāda veidā tas sekretāra pavadībā var konfidenciāli iepazīties ar lietas materiāliem, kuri pamato AIVD
oficiālo komunikāciju.
[..]”
124. Nīderlandes valdība izpildīja šo starpspriedumu, un 2003. gada 21. maijā pagaidu noregulējuma tiesnesis AIVD
telpās iepazinās ar tās lietas materiāliem.
125. Ar spriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:
“[..]
2. Fakti, pieteikums, pamatojums un aizstāvība
Attiecībā uz šiem faktoriem tiek izdarīta atsauce uz [starpspriedumu par pagaidu noregulējumu].
3. Strīda vērtējums
3.1. Ņemot vērā [starpspriedumā par pagaidu noregulējumu] izteiktos apsvērumus, pirmkārt, tiks atbildēts uz jautājumu par to, vai [Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un īstenodama [ Sanctieregeling ] un vai tai ir jāuzdod izbeigt piemērot [ Sanctieregeling ].
3.2. Pamatojoties uz veikto izmeklēšanu, pagaidu noregulējuma tiesnesis nonāk pie secinājuma, ka AIVD
secinājumi ir pietiekami pamatoti, lai ( AIVD ) varētu atzīt, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie naudas līdzekļi ir izmantoti par labu organizācijām, kas saistītas ar (Palestīnas) islāmisko Hamas
kustību, un var pamatot arī secinājumu, ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar Hamas ) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu Hamas
teroristisko darbību īstenošanu.
3.3. Pagaidu noregulējuma tiesnesim nav kļuvis zināms neviens fakts, kas ļautu secināt, ka AIVD
būtu kļūdaini veikusi savu uzdevumu, kas tai uzticēts ar likumu par informācijas un drošības dienestiem.
3.4. [Prasītājs] apgalvo arī, ka, pat uzskatot, ka [Nīderlandes Karaliste] pret to nav rīkojusies nelikumīgi, pieņemot un īstenojot [ Sanctieregeling ], [Nīderlandes Karalistes] darbību nelikumīgais raksturs katrā ziņā ir rodams tajā faktā, ka tā īstenoja [ Sanctieregeling ], neparedzēdama risinājumu, kas izbeigtu situāciju, kurā [prasītājs] šobrīd atrodas. Šī argumentācija ir jānoraida. Ir pierādīts, ka [prasītājam] ar [Nīderlandes Karalistes] darbību ir un joprojām tiek nodarīts kaitējums. Tomēr vienīgi [prasītāja] paša rīcība ir radījusi šos zaudējumus un attiecīgi radīs turpmākos zaudējumus. Jau radies kaitējums un tas, kas vēl radīsies, pilnībā ir paša [prasītāja] radīti.
3.5. [Prasītājs] ir norādījis arī, ka [Nīderlandes Karaliste] (ārlietu ministra personā) iepriekš, proti, 2002. gada oktobrī, atbildot uz otrās palātas locekļu jautājumiem, bija atbildējusi, ka tā uzskatīja par nevajadzīgu veikt pasākumus pret [prasītāju]. [Nīderlandes Karaliste] tomēr atstāja pietiekami ticamu iespēju – kas arī izriet no atbildēm uz iepriekš minētajiem otrās palātas uzdotajiem jautājumiem –, ka AIVD
veiktā izmeklēšana šajā brīdī bija tādā stadijā, ka pasākumu veikšana pret [prasītāju] nebija pamatota, bet ka pēc izmeklēšanas padziļināšanas šādu pasākumu pieņemšana vairs nebija izslēgta.
3.6. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz 3.1. punktā formulēto jautājumu ir jāatbild noraidoši. Tādējādi ir jānoraida [prasītāja] pieteikumi, kas vērsti uz to, lai [Nīderlandes Karalistei] tiktu aizliegts iesaldēt tam piederošos naudas līdzekļus, aizliegt tam un tā labā veikt jebkādas finanšu operācijas, kā arī aizliegt trešām personām tieši vai netieši [prasītāja] rīcībā nodot naudas līdzekļus.
[..]
Lēmums
Pagaidu noregulējuma tiesnesis pieteikumus noraida.
[..]”
126. Ņemot vērā starpspriedumu par pagaidu noregulējumu un spriedumu par pagaidu noregulējumu, nav nepieciešams izlemt, vai, kā apgalvo Nīderlandes Karaliste, tiesas kontrolei par to, kā Padome ir vērtējusi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta k) apakšpunktā prasīto “zināšanas” faktoru, ir jābūt ierobežotai ar acīmredzamu kļūdu.
127. Nepieļaujot ne mazāko kļūdu, Padome, ņemot vērā abus attiecīgos spriedumus, varēja uzskatīt, ka prasītājam minētās tiesību normas izpratnē bija zināms, ka tā darbība naudas līdzekļu savākšanas un nodošanas jomā sekmē teroristu grupas, šajā gadījumā – Hamas
vai, precīzāk, attiecīgajā laikā – tās bruņotā atzara Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem
noziedzīgās darbības.
128. Pretēji prasītāja apgalvotajam, pamatojoties uz abu šo spriedumu pārmērīgi formālistisku un literāru lasījumu, pagaidu noregulējuma tiesneša konstatētie fakti un veiktais vērtējums, kas izdarīti, pamatojoties uz AIVD
memorandu un tā pamatā esošajiem lietas materiāliem, atklāj, ka tas bija acīmredzami pārliecināts par to, ka prasītājam bija zināms par tā naudas līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem. Daži šādu konstatāciju un vērtējuma piemēri, uz kuriem Nīderlandes Karaliste atsaukusies, minot starpsprieduma par pagaidu noregulējumu 1.11. punktu, netieši, bet pārliecinoši to atklāj.
129. Turklāt debates pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā nebija tik daudz par šo zināšanu vai nodoma elementu, kā vairāk par apgalvotajiem sakariem starp prasītāju un Hamas . Kā norādīja tiesnesis, prasītājs šajā procedūras stadijā “uzstājīgi” apgalvoja, ka tas “nenodod naudas līdzekļus Hamas
vai citu ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā”, un pat, ka tam “nav nekādu sakaru ar Hamas
vai organizācijām, kas saistītas ar Hamas ”. Šos apgalvojumus pagaidu noregulējuma tiesnesis ir skaidri atspēkojis pēc tam, kad tas varēja iepazīties ar lietas materiāliem, kas ir AIVD
memoranda pamatā. Šādos apstākļos nav nepieciešams, lai šis tiesnesis sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktā skaidri norādītu to, ciktāl prasītājam bija “zināms” par situāciju.
130. Katrā ziņā, nospriežot, ka zaudējumi, kas prasītājam jau ir un vēl tiks nodarīti ar Sanctieregeling, “pilnībā ir paša [prasītāja] radīti”, pagaidu noregulējuma tiesnesis neizbēgami secināja, ka pastāv šis “zināšanu” apstāklis, kas ir nepieciešams, lai noteiktu prasītāja atbildību, veicot tam uzticēto interešu uzsvēršanu (skat. it īpaši starpsprieduma par pagaidu noregulējumu 3.5. punktu).
131. Turklāt argumentiem, ko prasītājs izvirzījis savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, pamatojoties uz apgalvoto atšķirību, kas jānorāda vismaz attiecībā uz laikposmu pirms 2003. gada 12. septembra, starp Hamas
humanitāro un teroristisko atzaru, trūkst jebkādas atbilstības, ņemot vērā pagaidu noregulējuma tiesneša secinājumu, ka, pirmkārt, prasītāja Nīderlandē savāktie līdzekļi bija nodoti ar Hamas
saistītām organizācijām un, otrkārt, vairākas no šīm organizācijām piešķīra naudas līdzekļus Hamas
teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.
132. Katrā ziņā šie argumenti, ka prasītājam bija tiesības attiecīgajā laikā uzskatīt, ka Hamas
humanitārajam atzaram izdarītie ziedojumi netiks izmantoti terorisma mērķiem, ir nesaderīgi ar argumentiem, ko prasītājs izmantoja pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā un saskaņā ar kuriem tas noliedza jebkādus sakarus ar Hamas
vai ar organizācijām, kas saistītas ar Hamas .
133. Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
134. Prasītājs apgalvo, ka Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 priekšmets un mērķis ir cīņa pret terorisma finansēšanu pašreiz un nākotnē, nevis pret tā finansēšanu pagātnē. Tādējādi, pēc prasītāja domām, ja nevar pierādīt, ka šobrīd vai nākotnē pastāv risks par to, ka organizācija finansēs terorismu, šie akti tai nav piemērojami.
135. Ne pamatojuma izklāsts, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neatklājot ne mazākos pašreizējus vai nākotnes draudus no prasītāja puses, ļaujot secināt, ka 2007. gadā būtu varēts secināt, ka tas veicina teroristisku darbību veikšanu. Turklāt pēc laika, kas pagājis kopš 2003. gada 3. jūnija, spriedumā par pagaidu noregulējumu noteiktais vairs nevar tikt izmantots šāda secinājuma pamatojumam.
136. It īpaši no pamatojuma izklāsta nekādā ziņā neizriet, ka organizācijas, kurām prasītājs pirms 2003. gada 3. jūnija ir pārskaitījis naudas līdzekļus, pat pieņemot, ka tās tajā laikā patiešām būtu veicinājušas teroristiskas darbības, to šobrīd joprojām darītu. Iespējams pat, ka šīs organizācijas vairs nepastāv. Pati Padome nevar pārbaudīt šos apstākļus, jo attiecīgo organizāciju identitāte nav atklāta un tai nav bijusi pieeja AIVD
lietas materiāliem, kas ir sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatā.
137. Turklāt nekas neliek domāt, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiktu atcelts, prasītājs atkal atbalstītu tās pašas organizācijas. Šajā ziņā prasītājs skaidri paziņo, ka, ja Padome tam izsniegs to organizāciju sarakstu, kuras tiek uzskatītas par tādām, kuras finansē terorismu, prasītājs atturēsies no vismazākā finansiālā atbalsta sniegšanas tām.
138. Savā replikā prasītājs piebilst, ka pretēji Padomes aizstāvībā apgalvotajam Vispārējā tiesa šajā lietā pilnībā var kontrolēt apstrīdētā lēmuma pamatotību attiecībā uz šo pamatu. Atsaukdamies uz vērtējuma kritērijiem, ko šajā ziņā ir minējusi Padome, prasītājs uzsver, ka tam nebija un joprojām nav nekādu precedentu teroristiskas vardarbības jomā, ka Padome nevar saprātīgi izvirzīt nekādas hipotēzes attiecībā uz tā nākotnes nodomiem, pamatojoties vienīgi uz tās rīcībā esošajiem dokumentiem, un ka gan kopš 2003. gada atceltais Sanctieregeling, gan spriedums par pagaidu noregulējumu ir zaudējuši lielu daļu sava nozīmīguma.
139. Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs apgalvo arī, ka Padomes vērtējums ir acīmredzami kļūdains. Tas uzsver, ka pašai Padomei nebija zināma prasītāja atbalstīto organizāciju identitāte un ka vēl jo vairāk Padomei nav zināms, kuras no šīm organizācijām pēc tam ir atbalstījušas terorismu. Padome pat nezin, vai šīs organizācijas joprojām pastāv. Ņemot vērā šo apstākli, Padome nespēj apgalvot, pamatodamās uz sev zināmajiem dokumentiem, ka joprojām ir uzskatāms, ka prasītājs veicina terora aktu izdarīšanu. Tādējādi tā acīmredzami kļūdainā veidā ir pārsniegusi savu rīcības brīvību.
140. Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentāciju.
– Vispārējās tiesas vērtējums
141. Argumentācija, ko prasītājs izvirzījis pirmā pamata ceturtā pamata ietvaros, būtībā atbilst tai, ko prasītājs ir izvirzījis trešā pamata ietvaros lietā, kurā pasludināts spriedums PMOI I .
142. Lemjot par šo trešo pamatu, spriedumā lietā PMOI I Pirmās instances tiesa nosprieda, ka a) nekas attiecīgajos Regulas Nr. 2580/2001 un Kopējās nostājas 2001/931 noteikumos neaizliedz noteikt ierobežojumus personām vai organizācijām, kuras agrāk ir izdarījušas terora aktus, lai arī nav pierādījumu, kuri pierāda, ka tās šobrīd izdara šādus aktus vai tajos piedalās, ja to pamato apstākļi (107. punkts); b) ka šo aktu mērķu apkarot ar terora aktiem radītos draudus starptautiskajam mieram un drošībai īstenošana, kas ir fundamentāli svarīga starptautiskajai sabiedrībai, varētu būt apdraudēta, ja šajos aktos paredzētie līdzekļu iesaldēšanas pasākumi varētu tikt piemēroti tikai personām, grupām un organizācijām, kuras konkrētajā brīdī vai ļoti nesenā pagātnē izdara terora aktus (109. punkts); c) tā kā šo pasākumu mērķis ir novērst šādu aktu izdarīšanu vai to atkārtošanos, to pamatā ir gan šobrīd vai nākotnē esošu draudu attīstība, gan pagātnē izdarītu nodarījumu vērtējums (110. punkts); d) ka Padomei piešķirtā plašā rīcības brīvība attiecībā uz pierādījumiem, kuri jāņem vērā, lai pieņemtu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu vai atstātu spēkā šādu lēmumu, attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu, kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (112. punkts).
143. Spriedumā lietā Sison II
(66. punkts) Pirmās instances tiesa piebilda, ka šādos apstākļos un ņemot vērā judikatūru par pienākumu pamatot vēlākos lēmumus par naudas līdzekļu iesaldēšanu (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PMOI I, 82. punkts), nevar pieprasīt Padomei, lai tā vēl konkrētāk norādītu, kādā veidā konkrēti attiecīgās personas līdzekļu iesaldēšana palīdz apkarot terorismu, vai lai tā iesniegtu pierādījumus tam, ka ieinteresētā persona varētu izmantot savus līdzekļus terora aktu izdarīšanai vai to veicināšanai nākotnē.
144. Šajā lietā no šīs judikatūras izriet, ka apstāklis, ka Padome ir atsaukusies vienīgi uz notikumiem pirms 2003. gada 3. jūnija, kādus tos konstatējis pagaidu noregulējuma tiesnesis, pats par sevi nav pietiekams, lai norādītu, ka ir pārkāpts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1., 2. un 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PMOI I, 113. punkts).
145. Tas pats attiecas uz prasītāja “skaidro paziņojumu”, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiks atcelts, tas atturēsies no mazākā finansiālā atbalsta sniegšanas organizācijām, kuras Padome tam norādīs kā tādas, kuras finansē terorismu.
146. Kas attiecas uz jautājumu, vai, ņemot vērā visus pārējos atbilstošos apstākļus (tostarp laiku, kas pagājis no sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu, to, kas starplaikā ir noticis ar organizācijām, kurām prasītājs bija pārskaitījis līdzekļus, Sanctieregeling atcelšanu un sprieduma par pagaidu noregulējumu pašreizējo nozīmi), Padome ir pārsniegusi savas rīcības brīvības ietvarus, tad uz to drīzāk attiecas tiesas kontrole par to, kā ir ievēroti pienākumi, kas Padomei noteikti ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu. Tā kā šo pienākumu pārkāpums ir konkrēti apgalvots trešā pamata ietvaros, tas vajadzības gadījumā tiks novērtēts, pārbaudot šo pamatu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu lietā PMOI I, 114. punkts).
147. Ar šo piebildi pirmā pamata ceturtā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota un līdz ar to – arī ar šī sprieduma 106. minēto iebildi – ir jānoraida viss pirmais pamats.
Par trešo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas prasības pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
148. Saskaņā ar prasītāja teikto, kurš atsaucas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un principiem, ko Pirmās instances tiesa noteikusi spriedumā lietā OMPI, Padome nekādā veidā nav pārskatījusi, vai vajag joprojām to saglabāt strīdīgajā sarakstā. Padome tādējādi esot pārkāpusi būtisku formas prasību.
149. Šajā ziņā prasītājs uzsver, ka pamatojuma izklāstā nekādā veidā nav norādīts, ka Padome patiešām būtu veikusi šādu iemeslu, kas pamatoja sākotnējo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, pastāvēšanas pārskatīšanu, un vēl jo mazāk veids, kādā tā to ir darījusi. Viss drīzāk liek domāt, ka Padome apstrīdēto lēmumu ir balstījusi vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu un uz Sanctieregeling . Taču šie akti nav pārliecinošs un neatkarīgs juridisks pamats, kas pamato turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanas atstāšanu spēkā. Pēc prasītāja domām, katrā turpmākajā lēmumā par tā līdzekļu iesaldēšanu atsaukties uz tiem pašiem diviem valsts lēmumiem nav nopietna un faktiska prasītāja situācijas pārskatīšana tajā nozīmē, kādu Pirmās instances tiesa prasījusi spriedumā lietā OMPI .
150. Prasītājs apgalvo arī, ka tam vairs nav nekādu iespēju likt Nīderlandes tiesai pārbaudīt AIVD
2003. gadā izvirzīto apsūdzību atbilstību vai neatbilstību faktiem, un vēl jo mazāk – organizāciju, kurām tas ir pārskaitījis līdzekļus, pašreizējo statusu.
151. Tiesas sēdē prasītājs, atsaukdamies tostarp uz sprieduma lietā Sison II
116. punktu, apgalvoja arī, ka Sanctieregeling un spriedums par pagaidu noregulējumu līdz šim brīdim nav bijuši par pamatu nekādas izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas attiecībā uz prasītāju Nīderlandē uzsākšanai, savukārt Sanctieregeling tika atcelts tūlīt pēc pirmā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas. Prasītājs no tā secina, pirmkārt, ka valsts lēmumam, uz kuru pamatojoties Padome sākotnēji nolēma iesaldēt tā līdzekļus, nav sekojis nekāds turpinājums, un, otrkārt, ka Padome, neierobežoti atstājot spēkā šo pasākumu, pienācīgi neņem vērā šo apstākli.
152. Padome noraida prasītāja apgalvojumus un apliecina, ka tā veica sīku pārskatīšanu pēc būtības, pirms tā izlēma [prasītāju] atstāt strīdīgajā sarakstā, lai nodrošinātu, ka šī atstāšana joprojām ir pamatota.
153. Atgādinot, ka jautājums par to, vai ierobežojoši pasākumi, kas veikti pret teroristisku organizāciju, ir jāsaglabā, ir politiska rakstura jautājums, par kuru var lemt vienīgi likumdevējs, Padome uzskata, ka tā būtībā ir ņēmusi vērā visus atbilstošos apsvērumus.
154. Arī procesuālā ziņā Padome esot rūpīgi ievērojusi spriedumos lietās OMPI un Sison I
(141. un 184. punkts) noteiktos pienākumus attiecībā uz tiesībām uz aizstāvību un tiesībām tikt uzklausītam. Tā tādējādi esot šo pārskatīšanu veikusi, pilnībā iepazinusies ar prasītāja apsvērumiem.
155. Šajā ziņā Padome, atsaukdamās uz apstrīdētā lēmuma preambulas piekto apsvērumu un savu 2007. gada 29. jūnija vēstuli, ar kuru prasītājam tika paziņots apstrīdētais lēmums, uzsver, ka tā 2007. gada 25. maijā ir rūpīgi izskatījusi tā sniegtos apsvērumus, pirms tā izlēma to paturēt strīdīgajā sarakstā.
156. Padome uzskata, ka, lai gan tai atbilstoši spriedumiem lietās OMPI un Sison I ir pienākums sniegt ieinteresētajām personām iespēju sniegt to apsvērumus un tos ņemt vērā, tai savukārt nav pienākuma atbildēt uz šiem apsvērumiem. Tas, ka pamatojuma izklāsts nav mainīts salīdzinājumā ar 2007. gada 23. aprīlī paziņoto, vienīgi parāda, ka neviens no prasītāja apsvērumos izvirzītajiem argumentiem nav Padomi pārliecinājis un ka nebija nekādu jaunu faktu, ko piebilst.
157. Savus apsvērumos, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem, Padome, Nīderlandes Karaliste un Komisija turklāt apgalvo, ka atbilstoši principiem, ko Pirmās instances tiesa noteica spriedumā lietā Sison II, Padomei bija tiesības ņemt vērā to, ka kompetentās valsts iestādes lēmumu, uz kuru tā balstīja savu lēmumu prasītājam piemērot ierobežojošus pasākumus, tas nav apstrīdējis.
158. Tiesas sēdē Nīderlandes Karaliste uzsvēra, ka Sanctieregeling
atcelšana pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas nenozīmē jaunas valsts iestāžu nostājas formulēšanu attiecībā uz prasītāju, bet gan izrietēja no Nīderlandes valdības vēlmes novērst valsts pasākuma un Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanos.
Vispārējās tiesas vērtējums
159. Kā norādīts šī sprieduma 106. un 146. punktā, šī pamata ietvaros jāpārbauda arī, pirmkārt, jautājums, vai spriedums par pagaidu noregulējumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā joprojām varēja būt tā pamatā, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, it īpaši to, ka valsts tiesībās attiecībā uz Sanctieregeling nesekoja nekādi soļi, un, otrkārt, jautājums par to, vai, pamatodamās vienīgi uz šo spriedumu, Padome ir pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas. Šajā kontekstā tiek uzdots arī jautājums, vai prasītājam bija un joprojām ir līdzekļi valsts tiesībās, lai vērstos pret spriedumu par pagaidu noregulējumu, kā arī jautājums par sekām, kādām būtu jābūt tām, ka tas atturējās no šo līdzekļu izmantošanas.
160. Pirms pārbaudīt šos jautājumus, jāatgādina principi, kas ir pamatā Vispārējās tiesas judikatūrai par līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem, lai cīnītos pret terorismu, konkrētāk – spriedumiem lietās OMPI, PMOI I un PMOI II un Sison I un Sison II
(šajā ziņā skat. šī sprieduma 78.–83. punktu).
161. Šie principi, no vienas puses, nostiprina plašo rīcības brīvību, kāda ir jāatzīst Padomei attiecībā uz faktoriem, kas jāņem vērā, paredzot vai atstājot spēkā līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001. Šī rīcības brīvība it īpaši attiecas uz apsvērumiem par piemērotību, uz kuriem šādi lēmumi ir pamatoti (skat. šī sprieduma 82. un 83. punktu un tajos minēto judikatūru), un attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu, kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (skat. šī sprieduma 142. punktu un tajā minēto judikatūru).
162. Šie principi nostiprina, pirmkārt, izšķirošo nozīmi, kāda, īstenojot šo rīcības brīvību, piešķirama valsts procedūrai, kuras ietvaros ticis pieņemts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās kompetentās iestādes lēmums, kurš ir Kopienu pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatā.
163. Vispārējā tiesa tādējādi vairākkārtīgi ir norādījusi, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums (skat. šī sprieduma 80. punktu un tajā minēto judikatūru).
164. Vispārējā tiesa tomēr ir uzsvērusi arī, ka, ja Padome plāno pieņemt vai pēc pārskatīšanas saglabāt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001, pamatojoties uz valsts lēmumu par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību” saistībā ar terora akta veikšanu, tā nevar neņemt vērā šīs izmeklēšanas vai apsūdzības turpmāko attīstību (skat. spriedumu lietā Sison II, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
165. Tā no sprieduma lietā PMOI I (146. punkts) izriet, ka, ja valsts kompetentās iestādes lēmumu, uz kuru balstīts Kopienu pasākums par līdzekļu iesaldēšanu, saskaņā ar valsts tiesībām var pārsūdzēt tiesā – vai nu tieši vēršot prasību pret to, vai netieši vēršot prasību pret jebkuru turpmāk šīs pašas valsts iestādes pieņemtu nolēmumu attiecībā uz atteikumu to atcelt – Padome, sniedzot savu vērtējumu, rīkojas saprātīgi, kā galveno apstākli ņemot vērā, ka šis lēmums joprojām bija spēkā. Tādējādi Pirmās instances tiesa šajā pašā spriedumā (147. punkts) attiecībā uz pierādījumu, kuri prasītājam ir par labu un kuri nav, izvērtēšanu uzskatīja, ka Padome rīkojas saprātīgi un uzmanīgi, ja situācijā, kad kompetentās valsts iestādes lēmums, uz kuru balstīts Kopienu lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, var tikt pārsūdzēts vai tika pārsūdzēts tiesā saskaņā ar valsts tiesībām, šī iestāde principā atsakās ieņemt nostāju par attiecīgās personas šādas prasības atbalstam izvirzīto argumentu pēc būtības pamatotību, pirms ir zināms šīs prasības iznākums. Pretējā gadījumā Padomes kā politiskas un administratīvas iestādes vērtējums attiecībā uz faktiem un tiesībām varētu nesaderēt ar kompetentās valsts tiesas sniegto vērtējumu.
166. Tāpat 2009. gada 2. septembra spriedumā apvienotajās lietās T‑37/07 un T‑323/07 El Morabit /Padome (Krājumā nav publicēts, 51. un 52. punkts) Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Padome ir rīkojusies atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktam un Regulai Nr. 2580/2001, savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu balstot uz notiesāšanu krimināltiesvedībā, ko pasludināja pirmās instances valsts tiesa, negaidot ieinteresētās personas par šo notiesāšanu iesniegtās apelācijas sūdzības iznākumu.
167. Šajā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās El Morabit /Padome (53. punkts) Pirmās instances tiesa atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai tomēr piebilda, ka, lai gan vienkārša apelācijas sūdzības par notiesāšanu pirmajā instancē iesniegšana neietekmē Padomes tiesības, pamatojoties uz Regulu Nr. 2580/2001 un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, iekļaut notiesāto personu vai organizāciju strīdīgajā sarakstā, Padomei ir pienākums pēc apelācijas tiesvedības beigām pārbaudīt, vai pastāv pamati paturēt spēkā ieinteresētās personas līdzekļu iesaldēšanu. Šajā lietā Pirmās instances tiesa norādīja (54. punkts), ka Padome bija izdarījusi tieši secinājumu attiecīgās personas attaisnošanas apelācijas instancē, to svītrojot no strīdīgā saraksta. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas teikto Padome tādējādi bija izmantojusi racionālu savu tiesību interpretāciju, rīkodamās atbilstoši lēmuma attīstībai Nīderlandes tiesu sistēmā.
168. Spriedumā lietā Sison II
(116. punkts) Pirmās instances tiesa apsvēra arī iespēju, ka policijas vai drošības dienesta izmeklēšana var tikt izbeigta bez tiesvedības, ja netiek saņemta atļauja pietiekamu pierādījumu iegūšanai vai ja šo pašu iemeslu dēļ tiesvedība tiek izbeigta, vai arī ka pēc lēmuma par apsūdzības [izvirzīšanu] šī kriminālvajāšana var tikt izbeigta vai var notikt attaisnošana krimināllietā. Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka nebūtu pieļaujams, ka Padome neņem vērā šādus faktus, kas ir daļa no visiem būtiskajiem datiem, kuri būtu jāņem vērā situācijas izvērtēšanai (skat. šī sprieduma 83. punktu). Ja tiktu nospriests citādi, Padomei un dalībvalstīm tiktu piešķirtas pārmērīgas pilnvaras bezgalīgi iesaldēt personas līdzekļus bez jebkādas pārbaudes tiesā un neatkarīgi no tiesas procesa iespējamā iznākuma.
169. Šie paši apsvērumi ir jāpiemēro, ja valsts administratīvo pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu vai organizācijas kā teroristiskas organizācijas aizliegšanu atceļ tā izdevējs vai arī tas tiek atcelts ar tiesas lēmumu, kā tas bija gadījumā, par kuru pasludināts spriedums lietā PMOI I .
170. Šajā lietā nav strīda, ka Sanctieregeling tika atcelts 2003. gada 3. augustā, proti, gandrīz tūlīt pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu stāšanās spēkā 2003. gada 28. jūnijā.
171. Šajā ziņā ir taisnība, ka apstrīdēto lēmumu mēģināts pamatot nevis ar pašu Sanctieregeling, bet gan vienīgi ar spriedumu par pagaidu noregulējumu (skat. šī sprieduma 86. punktu). Tomēr šī sprieduma 87. punktā minēto iemeslu dēļ šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā atrauti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī Sanctieregeling .
172. Tādējādi jāatzīst, ka kopš Sanctieregeling atcelšanas Nīderlandes tiesību sistēmā spriedums par pagaidu noregulējumu, kas, kā tikko atgādināts, ar to ir vienots veselais, vairs nevar būt pamats Kopienu pasākumam par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu.
173. Ar šo spriedumu pagaidu noregulējuma tiesnesis gluži vienkārši bija atteicies pagaidām apturēt Sanctieregeling
darbību. Taču tas galīgi beidza radīt jebkādas juridiskas sekas sakarā ar tā atcelšanu. Tam pašam katrā ziņā jāattiecas uz juridiskajām sekām, kādas ir spriedumam par pagaidu noregulējumu, jo vairāk tāpēc, ka tas ietvēra tikai pagaidu vērtējumu, kas neietekmē to, kas tiks izlemts procesa noslēgumā pēc būtības.
174. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata arī, ka spriedumam par pagaidu noregulējumu vienīgi Regulas Nr. 2580/2001 mērķiem nevar būt tiesiskas sekas, kas ir nodalāmas no Sanctieregeling
tiesiskajām sekām un kas šajā gadījumā saglabātos par spīti tā atcelšanai Nīderlandes tiesībās. Turklāt tas nebūtu saderīgi ar šīs regulas vispārējo sistēmu, ko raksturo izšķirošā nozīme, kādai Padomes veiktajā novērtējumā jābūt valsts procedūras elementiem, ka Sanctieregeling, kas vairs nerada nekādas sekas Nīderlandes tiesību sistēmā, turpinātu tās radīt Kopienu tiesību sistēmā netieši un bez laika ierobežojumiem ar sprieduma par pagaidu noregulējumu starpniecību.
175. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka spriedums par pagaidu noregulējumu, kas pasludināts par prasītāja celtu prasību, ir atkarīgs no Sanctieregeling . No tā pamatojuma izklāsta izriet, ka tas bija ticis pieņemts, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”, un ka tas bija jāatceļ “šāda lēmuma spēkā stāšanās brīdi” (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 17. punkts). Saskaņā ar Nīderlandes Karalistes tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem šī atcelšana notika vienīgi tāpēc, ka Nīderlandes valdība vēlējās izvairīties no valsts pasākuma un Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanās. No tā izriet, ka Sanctieregeling jebkurā gadījumā būtu ticis atcelts tūlīt pēc Kopienu sākotnējā pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas neatkarīgi no tā, vai prasītājs būtu vai nebūtu uzsācis pagaidu noregulējuma tiesvedību vai tiesvedību pēc būtības.
176. Ar šādu mehānismu netiek ņemta vērā Regulas Nr. 2580/2001 vispārējā sistēma, ar kuru Kopienu pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšana ir paredzēta kā atkarīga vai nu no valsts procedūras, kas vērsta tieši vai galvenokārt uz to, lai pret attiecīgo personu noteiktu preventīvu vai represīvu pasākumu saistībā ar cīņu pret terorismu un sakarā ar tās dalību tajā, sākšanas un aktīvas turpināšanās (skat. spriedumu lietā Sison II, 111. punkts), vai arī no lēmuma, ar kuru attiecīgā persona par šādiem faktiem tiek notiesāta, pasludināšanu un īstenošanu.
177. Šādā gadījumā līdzekļu iesaldēšanas pasākums, kas vispirms pieņemts valsts līmenī, ir pamatots, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”, un Kopienu lēmums savukārt ir pamatots ar valsts lēmuma, kurš tūlīt tiek atcelts, pieņemšanu. Šāds mehānisms neizbēgami ir riņķveida loģikas ietekmēts.
178. Nebūt nevarot turpināt pamatoties uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, Padomei bija jāizdara loģisks secinājums no valsts pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu atcelšanas, secinot, ja valsts tiesībās vairs nepastāv “substrāts”, kas juridiski pietiekami pamato atbilstošā Kopienu pasākuma atstāšanu spēkā, turklāt neatkarīgi no iespējamajām pret atcelto valsts pasākumu vērstajām pārsūdzībām tiesā.
179. Šādos apstākļos tie abi apstākļi, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis noraidīja prasītāja pret Sanctieregeling vērsto prasību un ka attiecīgā personu spriedumu par pagaidu noregulējumu nepārsūdzēja, nedz arī cēla prasību pēc būtības, šķiet esam bez nozīmes attiecībā uz apstrīdētā lēmuma likumīguma vērtējumu.
180. Šīs lietas apstākļos, ko pirmām kārtām raksturo Sanctieregeling
atcelšana, gluži pretēji jāatzīst, ka Padome pārsniedz savas rīcības brīvības ietvarus, bez laika ierobežojuma atstādama prasītāju strīdīgajā sarakstā, periodiski pārskatot tā situāciju atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam, tikai tāpēc vien, ka pagaidu noregulējuma tiesneša lēmumu Nīderlandes tiesībās nav apstrīdējusi pagaidu noregulējuma apelācijas tiesa vai tiesas instance, kas lietu izskata pēc būtības, lai gan administratīvo lēmumu, kura darbību šim tiesnesim bija ticis lūgts apturēt, tā izdevējs ir atcēlis.
181. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka, kā prasītājs apgalvoja tiesas sēdē – un ko citi lietas dalībnieki neapstrīdēja –, kopš Sanctieregeling atcelšanas un neskaitot apstrīdētā lēmuma īstenošanu valsts tiesībās kompetentās Nīderlandes iestādes – administratīvās un tiesu – vairs nav spērušas nekādus soļus, kas būtu vērsti uz krimināltiesisku vai finansiālu sankciju uzlikšanu prasītājam cīņas pret terorismu ietvaros un sakarā ar tā dalību tajā.
182. No tā izriet, ka trešais pamats ir pamatots.
183. Šajos apstākļos apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, neizskatot pārējos prasītāja izvirzītos pamatus un argumentus.
184. Šādos apstākļos nav jālemj par prasību atbilstoši EKL 241. pantam atzīt par nelikumīgu Regulu Nr. 2580/2001 (šajā ziņā skat. spriedumu lietā Al‑Aqsa, 66 un 67. punkts; skat. arī Tiesas 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑91/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑3651. lpp., 111. punkts).
Par tiesāšanās izdevumiem
185. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šīs lietas apstākļos, tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs vairākās prasības atcelt tiesību aktu daļās, kuras ir strīda pamatpriekšmets, tai jāpiespriež papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt visus prasītāja tiesāšanās izdevumus atbilstoši tā prasījumiem.
186. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:
1) Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379/EK un 2006/1008/EK, Padomes 2007. gada 20. decembra Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/445, Padomes 2008. gada 15. jūlija Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/868/EK, Padomes 2009. gada 26. janvāra Lēmumu 2009/62/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2008/53, un Padomes 2009. gada 15. jūnija Regulu (EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2009/62, atcelt tiktāl, ciktāl šie tiesību akti attiecas uz Stichting Al‑Aqsa ;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Stichting Al‑Aqsa tiesāšanās izdevumus;
4) Nīderlandes Karaliste un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.