62019TJ0017_RES
Lieta T‑17/19
Giulia Moi
pret
Eiropas Parlamentu
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2021. gada 3. februāra spriedums
Institucionālās tiesības – Parlaments – Psiholoģiska vardarbība – Parlamenta priekšsēdētāja lēmumi, kuros secināts, ka pastāv psiholoģiskas vardarbības situācija pret diviem akreditētiem deputātu palīgiem, un deputātei noteikts sods – Tiesību saņemt dienas naudu zaudēšana uz 12 dienām – Parlamenta reglamenta 11. un 166. pants – Iekšējā pārsūdzība – Eiropas Parlamenta Prezidija lēmums, ar ko apstiprina sodu – Parlamenta iekšējā reglamenta 167. pants – Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņš prasības celšanai – Pieņemamība – Tiesības uz aizstāvību – Ārpuslīgumiskā atbildība
Eiropas Parlaments – Locekļi – Disciplinārie pasākumi – Sodi – Parlamenta priekšsēdētāja lēmums – Sūdzība – Neobligāts raksturs – Vēršanās Savienības tiesā – Pieļaujamība – Termiņa prasības atcelt tiesību aktu celšanai sākums – Lēmuma par vardarbīgo situāciju un lēmuma par sodu nenodalāmība
(LESD 263. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 167. pants)
(skat. 43.–47., 49.–52., 77. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Sūdzības un prasības savstarpēja atbilstība – Nepiemērojamība strīdā starp deputātu un Eiropas Parlamentu prasībā atcelt tiesību aktu
(LESD 263. un 270. pants; Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
(skat. 84.–90. punktu)
Eiropas Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Piemērošana saistībā ar jebkuru procedūru, kura sākta pret personu un kuras rezultātā var tikt pieņemts šai personai nelabvēlīgs akts – Princips, kas ir jāievēro, pat ja nav attiecīgo procedūru regulējoša tiesiskajā regulējuma – Apjoms – Procedūra, kuras mērķis ir konstatēt Eiropas Parlamenta locekļa izdarīto psiholoģisko vardarbību – Visu lietas materiālu, kuri uz to attiecas, obligāta paziņošana psiholoģiskajā vardarbībā apsūdzētajai personai – Tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpums – Sekas
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkts)
(skat. 91.–105., 107.–110., 112., 114.–120., 122.–125., 127., 132.–134. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Reāls un droši zināms kaitējums, ko radījis prettiesisks akts – Apstrīdēta prettiesiska akta atcelšana – Pienācīga atlīdzība par morālo kaitējumu
(LESD 340. panta 2. daļa)
(skat. 143. un 144. punktu)
Rezumējums
Prasītāja bija Eiropas Parlamenta deputāte no 2014. līdz 2019. gadam. 2017. gada novembrī divi akreditētie deputātu palīgi, pēc tam, kad bija iesnieguši lūgumu sniegt palīdzību (
1
), norādot uz sarežģītu darba situāciju, iesniedza sūdzību par vardarbību (
2
) Parlamenta Padomdevējā komitejā, kas bija atbildīga par šo problemātiku.
Ar divām dažādām 2018. gada 2. oktobra vēstulēm Parlamenta priekšsēdētājs, pārbaudījis Padomdevējas komitejas atzinumu un prasītājas apsvērumus, pieņēma, pirmkārt, lēmumu, ar kuru tika konstatēta abu sūdzības iesniedzēju ciestā psiholoģiskās vardarbības situācija, un, otrkārt, lēmumu, ar kuru prasītājai tika noteikts sods par viņas rīcību attiecībā uz abiem sūdzības iesniedzējiem – tiesību uz viņas dienas naudu zaudēšana uz divpadsmit dienu laikposmu.
2018. gada 16. oktobrī prasītāja Parlamenta Prezidijam iesniedza iekšēju pārsūdzību (
3
) par priekšsēdētāja lēmumu par sodu. Ar 2018. gada 12. novembra lēmumu, kas pasludināts 14. novembrī pēc plenārsēdes un paziņots tajā pašā dienā, Parlamenta prezidijs apstiprināja priekšsēdētāja lēmumu par sodu. Tad prasītāja 2019. gada 11. janvārī cēla prasību atcelt priekšsēdētāja lēmumus gan par vardarbības situāciju, gan par sodu un Parlamenta Prezidija lēmumu, kā arī prasību par zaudējumu atlīdzību.
Ar savu spriedumu Vispārējā tiesa, lemjot paplašinātā sastāvā, atceļ trīs iepriekš minētos lēmumus un noraida prasītājas prasību pārējā daļā, tostarp tās prasību par zaudējumu atlīdzību. Tādējādi tā paskaidro judikatūru attiecībā uz, pirmkārt, attiecībām starp tiesībām tikt uzklausītam un tiesībām uz aizstāvību un, otrkārt, elementiem, kas ir jāpierāda, lai panāktu atcelšanu pēc tam, kad ir konstatēts tiesību uz aizstāvību pārkāpums. Turklāt Vispārējā tiesa sniedz precizējumus par tā sauktā “savstarpējas atbilstības” noteikuma (
4
) starp sūdzību un prasības pieteikumu piemērošanas robežām.
Vispārējās tiesas vērtējums
Izskatot, pirmkārt, prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, ciktāl tā attiecas uz priekšsēdētāja lēmumu par sodu, Vispārējā tiesa uzskata, ka Parlamenta prezidija lēmuma pieņemšana neliedz prasītājai izmantot savas tiesības pārsūdzēt priekšsēdētāja lēmumu par sodu, pat ja par šo pēdējo minēto lēmumu jau ir iesniegta pārsūdzība atbilstoši iekšējā reglamenta 167. pantam (
5
). Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītāja varēja lūgt atcelt priekšsēdētāja lēmumu par sodu vēlākais dienā, kad beidzās prasības celšanas termiņš, kas aprēķināts no Parlamenta prezidija lēmuma paziņošanas dienas. Šajā lietā Vispārējā tiesa uzskata, ka prasība nav uzskatāma par novēlotu un līdz ar to ir pieņemama.
Izskatot, otrkārt, prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, ciktāl tā attiecas uz priekšsēdētāja lēmumu par vardarbīgo situāciju, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un pareizas tiesvedības princips abi kopā prasa, lai tiesā prasība tiktu celta vienlaikus par to lēmumu tiesiskumu, kuri veido vienu un to pašu strīdu, proti, šajā lietā – par lēmumu, ar ko konstatē vardarbības faktu esamību, un to, kurš no tā ir atkarīgs un kurā tiek lemts par sodu par šādiem faktiem. Tādējādi, tā kā priekšsēdētāja lēmums par vardarbīgo situāciju ir nesaraujami saistīts ar lēmumu par sodu, prasības atcelt tiesību aktu celšanas termiņš pret pirmo no šiem lēmumiem sākās – tāpat kā pret otro lēmumu – tikai pēc Parlamenta prezidija lēmuma, kas tika pieņemts pēc iekšējās pārsūdzības saskaņā ar iekšējā reglamenta 167. pantu, paziņošanas. Tāpat Vispārējā tiesa uzskata, ka šo prasību nevar uzskatīt par novēlotu un līdz ar to arī tā ir pieņemama.
Attiecībā uz pirmā pamata par tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpumu pieņemamību Vispārējā tiesa vispirms rūpējas par to, lai atgādinātu, ka prasītājas prasība ir pamatota ar LESD 263. pantu, nevis ar LESD 270. pantu, kas attiecas uz jebkuru strīdu starp Savienību un tās darbiniekiem. Taču savstarpējas atbilstības noteikums tika norādīts tajos strīdos, kas ir sākti uz pēdējās minētās normas pamata un par iepriekšēju obligāto sūdzību, kas ir ieviesta ar Civildienesta noteikumiem, šajā posmā Tiesai vai Vispārējai tiesai to neattiecinot uz prasībām, kuras ir celtas uz LESD 263. panta pamata un pirms kurām ir bijusi administratīvā stadija. Tādējādi Vispārējā tiesa uzskata, ka savstarpējas atbilstības noteikums nav piemērojams tādā strīdā, kuru prasītāja ir tajā sākusi, un līdz ar to pirmais pamats netiks atzīts par nepieņemamu tādēļ, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpums netika norādīts iekšējā pārsūdzībā Parlamenta prezidijā.
Attiecībā uz pirmā pamata pamatotību Vispārējā tiesa atgādina, ka tiesības uz aizstāvību ietver tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem un ir to pamattiesību skaitā, kuras ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa un ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Tādējādi Vispārējā tiesa uzsver, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips ir piemērojams šajā lietā, ja sāktā procedūra pret prasītāju var beigties vai ir beigusies ar sodu pret Parlamenta locekli saistībā ar vardarbību. Procedūrā, kuras mērķis ir konstatēt vardarbības pastāvēšanu, šis princips nozīmē, ka, ievērojot iespējamās konfidencialitātes prasības, izmeklējamai personai, pirms tiek pieņemts tai nelabvēlīgs akts, tiek paziņoti visi apsūdzošie un attaisnojošie lietas materiāli sakarā ar minēto vardarbību un ka tā par tiem ir tikusi uzklausīta. Šajā lietā Vispārējā tiesa norāda, ka tās procedūras laikā, kurā tika konstatēta vardarbīgā situācija un piemērots sods – lai gan prasītājai tika paziņots par abu akreditēto parlamentāro asistentu sūdzībām – viņai nebija piekļuves nedz viņu iesniegtajiem paziņojumiem padomdevējai komitejai, nedz lietas materiālu dokumentiem, it īpaši vēstuļu un tekstu pilnam saturam, lai gan šī dažādā informācija ir tikusi ņemta vērā, lai secinātu, ka vardarbība pastāv, un sodītu prasītāju. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā lietā ir pārkāpts vispārējais prasītājas tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips.
Pievēršoties šī principa pārkāpuma sekām, Vispārējā tiesa atgādina, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums izraisa procedūras iznākumā pieņemta lēmuma atcelšanu tikai tad, ja šī pārkāpuma neesamības gadījumā šīs procedūras iznākums varētu būt citāds (
6
). Šī prasība ir izpildīta, ja, tā kā viņai nebija piekļuves dokumentiem, kurus viņai bija jāpaziņo, pienācīgi ievērojot tiesības uz aizstāvību, prasītāja nav varējusi lietderīgi norādīt savus apsvērumus un tādējādi viņai tika liegta pat vismazākā iespēja labāk nodrošināt savu aizstāvību. Šādā gadījumā tas, ka nav paziņoti tie lietas materiālu dokumenti, uz kuriem administrācija ir balstījusies, faktiski neizbēgami ietekmē to aktu tiesiskumu – no tiesības uz aizstāvību aizsardzības aspekta –, kas pieņemti procedūrā, kuras iznākumā prasītāja var tikt nelabvēlīgi ietekmēta. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā prasītājai nebija piekļuves visu lietas materiālu saturam, viņai šajā lietā tika liegta iespēja labāk nodrošināt savu aizstāvību un ka šis pārkāpums neizbēgami ir ietekmējis pieņemto lēmumu saturu par vardarbības pastāvēšanu un par sodu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka attiecīgie trīs lēmumi ir jāatceļ vispārējā tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpuma dēļ.
(
1
)	Pamatojoties uz Eiropas Savienības ierēdņu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 24. pantu.
(
2
)	Komiteja par psiholoģisko vardarbību un tās novēršanu darba vietā, kas izskata akreditēto deputātu palīgu sūdzības pret Parlamenta deputātiem, tika izveidota ar 2014. gada 14. aprīļa Parlamenta iekšējā reglamenta šajā jomā, kas grozīts 2015. gada 6. jūlijā, 1. panta 1. punktu.
(
3
)	Pamatojoties uz Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 167. pantu.
(
4
)	Šis noteikums paredz, ka Savienības tiesā iesniegtam pamatam vai iebildumam jābūt izvirzītam jau pirmstiesas procedūrā vai tam jābūt cieši saistītam ar kritiku, kas izvirzīta šajā pašā kontekstā, pretējā gadījumā tas nav pieņemams.
(
5
)	Spriedumi, 2018. gada 21. februāris, LL/Parlaments (C‑326/16 P, EU:C:2018:83, 34.–37. punkts), un 2018. gada 19. septembris, Selimovic/Parlaments (T‑61/17, nav publicēts, EU:T:2018:565, 45. punkts).
(
6
)	Spriedumi, 2019. gada 4. aprīlis, OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, 76.–78. punkts), un 2020. gada 25. jūnijs, HF/Parlaments (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 73. punkts).