62012CO0415_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C-415/12
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Arbeitsgericht Nienburg
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 4. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 13. septembrī, tiesvedībā
Bianca Brandes
pret
Land Niedersachsen .
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [ J. Malenovský ], tiesneši M. Safjans [ M. Safjan ] un A. Prehala [ A. Prechal ] (referente),
ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 99. pantam,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. klauzulu 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā Pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu, kurš ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par UNICE, CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK (OV L 131, 10. lpp.), pielikumā, kā arī jebkuru citu Savienības tiesību normu, kas tiktu uzskatīta par atbilstošu attiecībā uz pamatlietu.
2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp B. Brandes
un Land Niedersachsen [Lejassaksijas federālo zemi] par tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu par 2010. un 2011. gadu, kuru ieinteresētā persona nav varējusi izmantot gados, kuri veido atskaites laikposmu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3. Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas ar nosaukumu “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. un 2. punktā noteikts:
“1. Attiecībā uz darba nosacījumiem noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.
2. Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis
principu.”
4. Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.) 7. pantā ar virsrakstu “Gadskārtējais atvaļinājums” noteikts:
“1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
2. Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”
Vācijas tiesības
5. 1963. gada 8. janvāra Federālā likuma par atvaļinājumu ( Bundesurlaubsgesetz ) ( BGBl . 1963, 2. lpp.) 3. panta 1. punktā noteikts, ka “ikgadējā atvaļinājuma ilgums ir vismaz 24 darba dienas”.
6. Saskaņā ar minētā federālā likuma 11. panta 1. punktu:
“Samaksa par atvaļinājumu tiek aprēķināta, ņemot vērā vidējo izpeļņu, ko darba ņēmējs ir saņēmis pēdējo 13 nedēļu laikā pirms došanās atvaļinājumā, izņemot piemaksas par virsstundu darbu. [..]”
7. 2006. gada 12. oktobra Federālo zemju civildienesta koplīguma ( Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst der Länder ), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2012. gada 2. janvāra Koplīgumu par grozījumiem Nr. 4, 26. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Katrā kalendārajā gadā katram darbiniekam ir tiesības uz atvaļinājumu ar darba algas saglabāšanu (21. pants). Ja iknedēļas darba ilgums ir sadalīts uz piecām kalendārās nedēļas dienām, tiesības uz atvaļinājumu par katru kalendāro gadu personām līdz 30 gadu vecumam ir uz 26 darba dienām, līdz 40 gadu vecumam – uz 29 darba dienām un pēc 40 gadu vecuma – uz 30 darba dienām.
Darba dienas ir visas kalendārās dienas, kurās atbilstoši darba grafikam vai praksei darba ņēmējiem ir jāstrādā vai būtu bijis jāstrādā [..]. Ja darba ilgums ir sadalīts citādi nekā uz piecām nedēļas dienām, tiesības uz atvaļinājumu attiecīgi pieaug vai samazinās. Ja, aprēķinot atvaļinājumu, rezultātā paliek pāri daļskaitlis, kas atbilst vismaz pusdienai atvaļinājuma, tas tiek noapaļots līdz veselai atvaļinājuma dienai; daļskaitļi, kas mazāki par pusdienu atvaļinājuma, netiek ņemti vērā. [..]”
8. Vācijas tiesībās expressis verbis
nav reglamentēts jautājums par to, kāda ietekme ir darba laika izmaiņām uz neizmantoto atvaļinājumu.
9. 2000. gada 21. decembra Likuma par darba līgumiem uz nepilnu darba laiku un uz noteiktu laiku 4. panta 1. punktā noteikts:
“Attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmēju tā iemesla dēļ, ka viņš strādā nepilna laika darbu, nedrīkst būt nelabvēlīgāka par attieksmi pret pilna darba laika darba ņēmēju, ja vien nepastāv objektīvi iemesli, kas pamato atšķirīgo attieksmi. Nepilna darba laika darba ņēmējam jāsaņem darba samaksa vai cits naudas vērtībā izsakāms pabalsts vismaz tādā apmērā, kas atbilst viņa darba laika daļai attiecībā pret salīdzināma pilna darba laika darba ņēmēja darba laiku.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
10. Saskaņā ar 2009. gada noslēgto beztermiņa darba līgumu B. Brandes pie sava darba devēja Land Niedersachsen
strādāja pilna laika darbu.
11. 2010. gadā sakarā ar grūtniecību uz B. Brandes attiecās aizliegums strādāt līdz pat dzemdībām 2010. gada 22. decembrī. Pēc sava grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām 2011. gada 17. februārī viņa izmantoja bērna kopšanas atvaļinājumu līdz pat tā beigām 2011. gada 21. decembrī.
12. Sākot no 2011. gada 22. decembra B. Brandes
saskaņā ar vienošanos, ko viņa noslēdza ar Land Niedersachsen, strādāja nepilnu darba laiku – trīs darba dienas nedēļā.
13. Nav strīda, ka, ņemot vērā ar grūtniecību saistīto aizliegumu strādāt, kam sekoja grūtniecības un dzemdību atvaļinājums un tad – bērna kopšanas atvaļinājums, B. Brandes
2010. un 2011. gadā nevarēja izmantot attiecīgi 22 un 7 ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienas, kas bija aprēķinātas, pamatojoties uz viņas pilna laika darbu.
14. Pamatlietā, kuru izskata Arbeitsgericht Nienburg [Nīnburgas Darba tiesa], B. Brandes lūdz atzīt viņas tiesības uz iepriekš minētajām 29 apmaksāta atvaļinājuma dienām, kuras viņa ieguva laikā, kad viņa strādāja pilna laika darbu.
15. Pamatojot savu atteikumu apmierināt šo lūgumu, Land Niedersachsen atsaucas uz Bundesarbeitsgericht [Federālās darba tiesas] 1998. gada 28. aprīļa nolēmumu, no kura izriet, ka gadījumā, ja tiek mainīts darba ņēmēja darba laiks, viņa jau iegūtās tiesības uz atvaļinājumu ir jāpārrēķina proporcionāli attiecībai starp jauno un iepriekšējo strādāto darba dienu skaitu. Land Niedersachsen uzskata, ka no tā izriet, ka B. Brandes
ir tiesības uz 17 neizmantotām atvaļinājuma dienām, ko iegūst, 29 dienas dalot ar piecām dienām un tad reizinot ar 3 dienām, rezultātā iegūstot 17,4 dienas, kuras noapaļo uz 17 dienām.
16. Land Niedersachsen apgalvo, ka šādam atvaļinājuma dienu aprēķinam pro rata
attiecībā pret nostrādātajām dienām ir neitrāla ietekme uz B. Brandes
atvaļinājumu, jo, ja to izsaka atvaļinājuma nedēļās, tā ilgums pēc minētā aprēķina nemainās. Šajā ziņā esot jāņem vērā tas, ka atbilstoši jaunajam nepilna darba laika režīmam B. Brandes
ir nepieciešams mazāks atvaļinājuma dienu skaits, lai saņemtu brīvu nedēļu. Savukārt tad, ja atvaļinājuma dienu skaits netiktu aprēķināts proporcionāli nostrādāto dienu skaitam, B. Brandes
varētu izmantot vairāk atvaļinājuma nedēļu, nekā viņai būtu tiesības tad, ja viņa būtu turpinājusi strādāt pilna darba laika darbu, kas viņai radītu nepamatotas priekšrocības salīdzinājumā ar darba ņēmēju, kurš strādā pilnu laiku.
17. Land Niedersachsen
uzskata, ka iesniedzējtiesas izskatāmais strīds šajā ziņā atšķiras no lietas, kurā tika pasludināts 2010. gada 22. aprīļa spriedums lietā C-486/08 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (Krājums, I-3527. lpp.), jo šajā pēdējā minētajā lietā runa bija par tādu noteikumu par atvaļinājumiem, kurā tie bija izteikti stundās. Un, lai gan tādēļ, ka atsauces laikposms ir izteikts nedēļās, šajā lietā darba ņēmējam nerodas nelabvēlīga situācija attiecībā uz viņam pienākošā atvaļinājuma ilgumu, tas tā nebija minētajā lietā, jo attiecībā uz stundās izteiktu atvaļinājumu jebkuras darba laika izmaiņas tieši ietekmēja atvaļinājuma ilgumu.
18. Arbeitsgericht Nienburg norāda, ka tā no savas puses ir pārliecināta, ka no iepriekš minētā sprieduma lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols skaidri izriet, ka tāda pilnu darba laiku nodarbināta darba ņēmēja jau iegūto tiesību uz atvaļinājumu noteikšana pro rata, kādu vēlas veikt Land Niedersachsen, pārkāpj Savienības tiesības. Šī tiesa uzskata it īpaši, ka šāda noteikšana rada diskrimināciju starp nepilna darba laika darba ņēmējiem un pilna darba laika darba ņēmējiem, kas aizliegts Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulā.
19. Attiecībā uz šī rīkojuma 16. punktā izklāstīto Land Niedersachsen argumentāciju Arbeitsgericht Nienburg uzskata, ka tās pamatā ir tas, ka tiek jaukts “atvaļinājuma” laiks un “prombūtnes no uzņēmuma” laiks. Šī tiesa norāda arī, ka iepriekšējā laikposmā jau iegūto tiesību uz atvaļinājumu samazināšanas nepieļaujamība, to pienācīgi aplūkojot, aptver divus aspektus, proti, atvaļinājuma ilgumu un samaksu par atvaļinājumu.
20. Ņemot vērā it īpaši šī rīkojuma 15. punktā minētās Bundesarbeitsgericht judikatūras pastāvēšanu, Arbeitsgericht Nienburg tomēr uzskata par nepieciešamu lūgt Tiesai skaidrojumu par šiem jautājumiem.
21. Šajos apstākļos Arbeitsgericht Nienburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai attiecīgās Savienības tiesības, it īpaši [..] Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu [..] 4. klauzulas 1. un 2. punkts, ir interpretējamas tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts vai koplīguma tiesību normas vai praksi, saskaņā ar kurām gadījumā, kad tiek mainīts darbinieka nodarbinātības apmērs, mainot nedēļas darbadienu skaitu, vēl neizmantotā ikgadējā atvaļinājuma apmērs, kuru darbinieks nav varējis izmantot atskaites laikposmā, tiek pielāgots tā, ka nedēļās izteiktais ikgadējais atvaļinājums paliek vienādā daudzumā, bet dienās izteiktais ikgadējais atvaļinājums tiek pārrēķināts atbilstoši jaunajam nodarbinātības apmēram?”
Par prejudiciālo jautājumu
22. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 99. pantu, ja uzdotais prejudiciālais jautājums ir identisks jautājumam, par kuru Tiesa jau ir sniegusi nolēmumu, ja atbilde uz šādu jautājumu skaidri izriet no judikatūras vai ja atbilde uz uzdoto prejudiciālo jautājumu nerada nekādas pamatotas šaubas, Tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
23. Šī procesuālā tiesību norma ir jāpiemēro šajā lietā.
24. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai attiecīgās Savienības tiesības, it īpaši Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzula, ir interpretējamas tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts normas vai praksi kā pamatlietā, saskaņā ar kurām ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienu skaits, kuras pilna darba laika darba ņēmējs nav varējis izmantot atskaites laikposmā, gadījumā, ja darba ņēmējs pāriet uz nepilna laika darbu, tiek proporcionāli samazināts atbilstoši atšķirībai starp šī darba ņēmēja strādāto iknedēļas darba dienu skaitu pirms un pēc pārejas uz nepilna laika darbu.
25. Lai gan iesniedzējtiesa tādējādi formāli savā jautājumā ir konkrētāk atsaukusies uz Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulu, šis apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa minētajai tiesai sniegtu visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izlemjot tās iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa tos savā jautājumā ir minējusi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt jānorāda, ka pati iesniedzējtiesa savā jautājumā ir atsaukusies uz attiecīgajām Savienības tiesībām.
26. Uzreiz jānorāda, ka pie attiecīgajām Savienības tiesībām, kas ir atbilstošas, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, pieder, kā norādījušas gan B. Brandes, gan Vācijas valdība un Komisija, Direktīvas 2003/88 7. pants par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.
27. Kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, uz kuru iesniedzējtiesa pati ir atsaukusies, katra darba ņēmēja tiesības uz apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu ir jāuzskata par īpaši svarīgu Savienības sociālo tiesību principu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
28. Tiesa pati vairākkārtīgi ir uzsvērusi, ka katra darba ņēmēja tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu kā Savienības sociālo tiesību princips ir tieši noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kurai LES 6. p anta 1. punktā ir atzīts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 31. panta 2. punktā (skat. it īpaši 2012. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās C-229/11 un C-230/11 Heimann un Toltschin, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
29. No minētās judikatūras turklāt izriet, ka tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu nevar interpretēt šauri (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, 29. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Heimann
un Toltschin, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
30. Taču, kā uzsver gan iesniedzējtiesa, gan B. Brandes
un Komisija, Tiesa šajā kontekstā iepriekš minētā sprieduma lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
32. punktā jau ir nospriedusi, ka ikgadējā atvaļinājuma izmantošanai vēlākā laika posmā pēc atsauces laikposma nav nekāda sakara ar darba laika režīmu, kādā darba ņēmējs strādā šajā vēlākajā laika posmā, un ka tādējādi darba laika grozīšana un it īpaši samazināšana, kas notiek, no pilna darba laika darba pārejot uz nepilna darba laika darbu, nevar samazināt tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu, ko darba ņēmējs ir ieguvis pilna darba laika darba periodā.
31. Attiecībā uz Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulu šajā gadījumā pietiek atgādināt, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
33. punktā Tiesa attiecībā uz minētās klauzulas 2. punktā minēto pro rata temporis
principu uzsvēra arī, ka neapšaubāmi ir pamats piemērot šo principu, piešķirot ikgadējo atvaļinājumu par nepilna darba laika darba periodu. Tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu, ko piešķir par šādu periodu, samazināšana salīdzinājumā ar atvaļinājumu, ko piešķir par pilna darba laika darba periodu, ir objektīvi attaisnota. Savukārt minēto principu nevar piemērot ex post
attiecībā uz tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu, kas iegūtas pilna darba laika darba periodā.
32. No iepriekš minētā Tiesa secināja, ka ne no Direktīvas 2003/88 atbilstošajām normām, ne no Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkta nevar secināt, ka valsts tiesiskajā regulējumā nosacījumos par tiesību uz ikgadējā atvaļinājuma izmantošanu būtu iespējams paredzēt tiesību uz atvaļinājuma, kas iegūtas attiecīgajā laika periodā, daļēju zaudēšanu, tajā pašā laikā šajā ziņā tomēr atgādinot, ka šis secinājums attiecas vienīgi uz gadījumu, kad darba ņēmējam faktiski nav bijusi iespēja izmantot minētās tiesības (iepriekš minētais spriedums lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, 34. punkts).
33. Lemjot par prejudiciālo jautājumu, kas tai bija uzdots lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, Tiesa nosprieda, ka atbilstošās Savienības tiesības, tostarp Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesību, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiek grozīts darba ņēmēja darba laiks, neizmantoto atvaļinājumu ilgums ir jāpielāgo tādējādi, ka darba ņēmējam, kurš no pilna darba laika darba pāriet uz nepilna darba laika darbu, tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kuras viņš ir ieguvis savā pilna darba laika darba periodā un kuras viņam nav bijusi iespēja izmantot, tiek samazinātas, vai tādējādi, ka viņš var izmantot šo atvaļinājumu, vienīgi saņemot samazinātu kompensāciju par apmaksāto atvaļinājumu (iepriekš minētais spriedums lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, 35. punkts).
34. Kā norādījusi pati iesniedzējtiesa un kā apgalvo arī B. Brandes
un Komisija, šī rīkojuma 27.–33. punktā atgādinātie apsvērumi skaidri paredz, ka uz šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros uzdoto jautājumu ir jāsniedz analoģiska atbilde.
35. Šajā gadījumā nav strīda, ka B. Brandes
ir neizmantotas tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, kuras viņa attiecīgajos laikposmos, kad viņa bija nodarbināta pilna laika darbā, nevarēja izmantot aizlieguma strādāt sakarā ar grūtniecību un tam sekojošā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ, kuram savukārt sekoja bērna kopšanas atvaļinājums. Turklāt iesniedzējtiesa un lietas dalībnieki pamatlietā ir vienisprātis, ka, ja pēc bērna kopšanas atvaļinājuma B. Brandes
būtu turpinājusi strādāt pilna laika darbu, šādu neizmantoto atvaļinājuma dienu skaits, uz kuru viņai būtu bijušas tiesības, būtu 29 dienas.
36. Šādos apstākļos, kā izriet it īpaši no iepriekš minētā sprieduma lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, kura atbilstošie punkti ir atgādināti šī rīkojuma 30.–33. punktā, B. Brandes darba laika samazinājums, kurš izrietēja no pārejas no pilna darba laika darba uz nepilna darba laika darbu, nevar būt saistīts ar daļēju ex post
iepriekš jau iegūto tiesību uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu zaudējumu, kāds izriet no attiecīgās valsts tiesību normas pamatlietā, jo īpaši, nepastāvot nekādam objektīvam iemeslam, kas pamatotu šādu zaudējumu.
37. Attiecībā uz Land Niedersachsen argumentu, ka B. Brandes
iepriekš iegūtās tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu nekādā veidā netiekot samazinātas, jo, to izsakot atvaļinājuma nedēļās, tas pirms un pēc viņas pārejas uz nepilna darba laika darbu paliekot nemainīgs, jāatzīst, ka tas nav atbalstāms, kā to norādījušas gan iesniedzējtiesa, gan Komisija.
38. Apstāklis, ka nepilna darba laika darba ņēmējs, kurš parasti nedēļā strādā trīs pilnas dienas, konkrētā nedēļā neierodas darbā, pretēji Land Niedersachsen
apgalvotajam, nekādā veidā nenozīmē, ka viņš tādējādi ir ieguvis piecu dienu atvaļinājuma ekvivalentu, kurš, tā kā tas tika iegūts laikā, kad darba ņēmējs strādāja pilna laika darbu, acīmredzami jāsaprot kā piecas pilnas dienas, kuru laikā viņš ir atbrīvots no pienākuma strādāt, kas tam citādi, nepastāvot šādam atvaļinājumam, būtu jādara.
39. Taču, ja viņam tiek atzīta viena atvaļinājuma “nedēļa” kontekstā, kad viņš tagad strādā nepilna darba laiku jeb trīs pilnas dienas nedēļā, ir acīmredzami, ka darba ņēmējs tagad ir atbrīvots no pienākuma strādāt tikai trīs pilnu dienu apmērā.
40. Ir jānoraida arī Vācijas valdības analoģisks arguments, kuru tā turklāt jau izmantoja lietā, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, saskaņā ar kuru ar attiecīgo valsts tiesību normu netiek pārkāptas Savienības tiesības, jo darba ņēmējs, kuram vairs nav pienākuma strādāt visas nedēļas dienas, ir jāatbrīvo no saviem pienākumiem mazāku dienu skaitu, lai varētu iegūt tikpat ilgu atpūtas laiku kā iepriekš.
41. Šādā argumentā tiek jaukts atpūtas laiks, kas atbilst faktiski izmantotā atvaļinājuma ilgumam, un profesionāla bezdarbība laikā, kad darba ņēmējam atbilstoši darba attiecībām, kas to saista ar viņa darba devēju, nav jāstrādā.
42. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka attiecīgās Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts un Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi kā pamatlietā, saskaņā ar kurām ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienu skaits, kuras pilna darba laika darba ņēmējs nav varējis izmantot atskaites laikposmā, sakarā ar to, ka šis darba ņēmējs pāriet uz nepilna laika darbu, tiek proporcionāli samazināts atbilstoši atšķirībai starp šī darba ņēmēja strādāto iknedēļas darba dienu skaitu pirms un pēc pārejas uz nepilna laika darbu.
Par tiesāšanās izdevumiem
43. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Attiecīgās Savienības tiesības, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts un 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par UNICE, CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK, pielikumā, 4. klauzulas 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi kā pamatlietā, saskaņā ar kurām ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienu skaits, kuras pilna darba laika darba ņēmējs nav varējis izmantot atskaites laikposmā, sakarā ar to, ka šis darba ņēmējs pāriet uz nepilna laika darbu, tiek proporcionāli samazināts atbilstoši atšķirībai starp šī darba ņēmēja strādāto iknedēļas darba dienu skaitu pirms un pēc pārejas uz nepilna laika darbu.