62012CC0556
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA
[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 16. janvārī (
1
)
Lieta C‑556/12
TDC A/S
pret
Teleklagenævnet
(Østre Landsret (Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Direktīva 2002/19/EK — Piekļuve elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām — 2. panta a) punkts — “Piekļuves” jēdziens — 8. un 12. pants — Valsts regulatīvās iestādes tiesības uzlikt pienākumus telekomunikāciju operatoriem — Uzņēmuma, kam pieder optiskās šķiedras kabeļu tīkls, pienākums pēc cita telekomunikāciju operatora lūguma nodrošināt atzarkabeli ne vairāk kā 30 metru garumā līdz galalietotājam — Pasākuma samērīgums — Tādu faktoru kā sākotnējais ieguldījums vai cenu noteikšanas sistēmas esamība ņemšana vērā”
1.
Šajā prejudiciālā nolēmuma lūgumā Østre Landsret (Austrumu apgabaltiesa, Dānija) lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām (
2
) 2. panta a) punktu, kā arī 8. un 12. pantu. Proti, iesniedzējtiesa jautā, vai šiem noteikumiem atbilst pienākuma uzlikšana optiskās šķiedras kabeļu tīkla operatoram pēc kāda konkurējoša operatora lūguma ierīkot atzarkabeļus, ja vien to garums nepārsniedz 30 metrus.
2.
Šajā lietā rodas vairāki interesanti jautājumi, jo ne visas Direktīvas 2002/19 tiesību normas ir skaidras, turklāt tajā tostarp nav precizēts, vai atzarkabeļa ierīkošana, konkrēti – esošā tīkla paplašināšana pēc kāda konkurējoša operatora lūguma – ir uzskatāma par “piekļuvi” šīs direktīvas izpratnē.
I – Atbilstošās tiesību normas
3.
Direktīvas 2002/19, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140/EK, 2. pantā “piekļuves” jēdziens ir definēts šādi:
“a)
“piekļuve” ir ar konkrētiem nosacījumiem saistītas ekskluzīvas vai neekskluzīvas tiesības citam uzņēmumam piekļūt iekārtām un/vai pakalpojumiem, lai sniegtu elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tostarp, ja tos izmanto informācijas sabiedrības pakalpojumu vai apraides satura pakalpojumu izplatīšanai. Tā inter alia ietver: piekļuvi tīkla elementiem un saistītām iekārtām, tostarp iekārtu vadu vai bezvadu savienojumiem (tā jo īpaši ietver piekļuvi vietējai sakaru līnijai un iekārtām un pakalpojumiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pakalpojumus vietējā sakaru līnijā); piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, ietverot ēkas, kabeļu šahtas un stabus; piekļuvi attiecīgām programmatūras sistēmām, tostarp operacionālām atbalstsistēmām; piekļuvi informācijas sistēmām un datubāzēm, lai pasūtījumu sagatavošanai, piegādēm, pasūtījumiem, uzturēšanas un labošanas pieprasījumiem un rēķiniem; piekļuvi numuru translācijai vai sistēmām, kas piedāvā līdzīgas iespējas; piekļuvi fiksēto un mobilo sakaru tīkliem, jo īpaši viesabonēšanai; piekļuvi nosacītās piekļuves sistēmām ciparu televīzijas pakalpojumiem; piekļuvi virtuālā tīkla pakalpojumiem;”
4.
Direktīvas 8. un 12. pantā ir arīdzan paredzēts, ka valsts iestādes var uzlikt pienākumus telekomunikāciju operatoriem. Šajā tiesvedībā uzmanība pievēršama šādiem šo pantu noteikumiem:
“8. pants
Pienākumu uzlikšana, grozīšana vai atcelšana
1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13.a pantā.
2.   Ja operators saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir izraudzīts kā tāds operators, kuram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā.
[..]
4.   Saskaņā ar šo pantu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantu. Šādus pienākumus uzliek tikai pēc apspriešanās saskaņā ar minētās direktīvas 6. un 7. pantu.
5.   Attiecībā uz 3. punkta pirmās daļas trešo ievilkumu, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes paziņo par lēmumiem uzlikt, grozīt vai atcelt pienākumus attiecībā uz tirgus dalībniekiem Komisijai saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 7. pantā minēto procedūru.
[..]
12. pants
Pienākumi piekļuvei īpašām tīkla iekārtām un to izmantošanai
1.   Valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde saskaņā ar 8. panta noteikumiem var uzlikt operatoriem pienākumu izpildīt pamatotus piekļuves un izmantošanas pieprasījumus īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām inter alia situācijās, kad valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde uzskata, ka piekļuves atteikums vai nepamatoti noteikumi un nosacījumi, kuriem ir līdzīga ietekme, kavēs ilgstoša konkurences tirgus izveidi mazumtirdzniecības līmenī vai nebūs [gala]lietotāju interesēs.
Operatoriem inter alia var pieprasīt:
a)
piešķirt trešām personām piekļuvi konkrētiem tīkla elementiem un/vai iekārtām, tostarp piekļuvi tīkla pasīvajiem elementiem un/vai atsevišķu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, lai cita starpā ļautu veikt operatora izvēli un/vai sākotnēju atlasi, un/vai abonenta līnijas tālākpārdošanas piedāvājumu;
[..]
Valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes šiem pienākumiem var pievienot nosacījumus, kas attiecas uz godīgumu, pamatotību un izpildes laiku.
2.   Lemjot par to, vai uzlikt 1. punktā minētos pienākumus, un jo īpaši izvērtējot, vai šādi pienākumi būtu samērīgi ar mērķiem, kas minēti Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantā, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes jo īpaši ņem vērā šādus faktorus:
a)
konkurējošo iekārtu izmantošanas vai uzstādīšanas tehnisko un saimniecisko dzīvotspēju, ņemot vērā tirgus attīstības pakāpi, kā arī ņemot vērā attiecīgā savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves būtību un veidu, tostarp citu galveno piekļuves produktu dzīvotspēju, piemēram, kabeļu kanalizācijas pieejamību;
b)
piedāvātās piekļuves nodrošināšanas iespējamību attiecībā uz pieejamo jaudu;
c)
iekārtas īpašnieka sākotnēj[o] ieguldījum[u], ņemot vērā veiktos publiskos ieguldījumus un riskus, kas saistīti ar ieguldījuma veikšanu;
d)
vajadzību nodrošināt konkurenci ilgtermiņā, īpašu uzmanību pievēršot ekonomiski efektīvai uz infrastruktūru balstītai konkurencei;
e)
attiecīgos gadījumos, attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības;
f)
Viseiropas pakalpojumu nodrošināšanu.
[..]”
II – Fakti un pamatlieta
5.
TDC A/S (turpmāk tekstā – “TDC”) ir Dānijas vēsturiskais operators telekomunikāciju jomā, un šis apstāklis to padara par operatoru ar būtisku ietekmi tirgū, konkrēti, vara kabeļu, kabeļtelevīzijas un optiskās šķiedras kabeļu tīklu platjoslas savienojumu tirgū.
6.
2009. gadā TDC par 425 miljoniem Dānijas kronu (DKK) iegādājās DONG Energy optiskās šķiedras kabeļu tīklu. Šis pirkums padarīja TDC par operatoru ar būtisku ietekmi optiskās šķiedras kabeļu tīklu savienojumu tirgū.
7.
Ņemot vērā TDC stāvokli minētajā tirgū, IT‑ og Telestyrelsen (Informācijas tehnoloģiju un telekomunikāciju valsts iestāde), pamatojoties uz Direktīvas 2002/19 8. un 12. pantu, uzlika tai vairākus pienākumus, tostarp arī šajā tiesvedībā apstrīdēto. Proti, IT‑ og Telestyrelsen prasīja, lai konkurējoša telekomunikāciju uzņēmuma lūguma gadījumā TDC ierīkotu atzarkabeļus no savas optiskās šķiedras kabeļu infrastruktūras līdz galalietotājam, ja vien tālab nav vajadzības veikt rakšanas darbus vairāk nekā 30 metru garumā.
8.
IT‑ og Telestyrelsen lēmumu TDC apstrīdēja Teleklagenævnet (Telekomunikāciju apelācijas padomē), kura prasību noraidīja, pilnībā atstājot spēkā apstrīdēto lēmumu. TDC to vēlreiz pārsūdzēja, šoreiz tiesā, tādējādi izraisot šo prejudiciālā nolēmuma lūgumu.
III – Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
9.
2012. gada 3. decembrī Tiesas kancelejā tika reģistrēts Østre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā formulēti šādi jautājumi:
“1)
Vai Piekļuves direktīvas 2. panta a) punktā definētais “piekļuves” jēdziens ietver piekļuvi, ierīkojot atzarkabeli no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās? Vai, atbildot uz šo jautājumu, nozīme ir tam, ka šo atzarkabeļu garums nepārsniedz 30 metrus?
2)
Vai atzarkabeļu ierīkošana ne vairāk kā 30 metru garumā no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās ietilpst Piekļuves direktīvas 12. pantā, lasot to kopsakarā ar 2. un 8. pantu, rodamajā “piekļuves [..] īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām [, kā arī to izmantošanas]” jēdzienā?
3)
Vai, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu, kuros piekļuves pienākums ir izteikts kā pienākums, piemēram, ierīkot atzarkabeli no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās, nozīme ir tam, ka elektronisko komunikāciju tīkla īpašniekam ir jāveic ieguldījumi, kas ievērojami pārsniedz ar elektronisko komunikāciju tīkla, kuram jānodrošina piekļuve, iegādi saistītās izmaksas?
4)
Vai, lai atbildētu uz trešo jautājumu, nozīme ir tam, ka īpašnieks atzarkabeļu ierīkošanas izmaksas var atgūt ar kādu noteiktu cenu kontroles pienākumu?”
10.
Rakstveida apsvērumus ir iesniegušas TDC, Dānijas Karalistes, Beļģijas Karalistes un Francijas Republikas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV – Analīze
11.
Visi četri Østre Landsret uzdotie jautājumi būtībā viens otru papildina. Vispirms ar diviem pirmajiem tiek principiāli vaicāts, vai pienākums ierīkot “atzarkabeli” ir uzskatāms par pienākumu piešķirt “piekļuvi” direktīvas izpratnē. Pēc tam tiek prātots par apstākļiem, pēc kuriem var spriest par uzliktā pienākuma samērīgumu. Uz vienu no šiem apstākļiem, proti, šā atzarkabeļa maksimālo garumu, iesniedzējtiesa ir norādījusi pirmajā jautājumā, ar šādu risinājumu, kā redzēsim turpinājumā, atvieglojot principiālā jautājuma atbildēšanu.
12.
Vispirms pievērsīšos atbildei uz abiem pirmajiem jautājumiem kopā. Atbildējis uz principiālo jautājumu, atbildē uz trešo un ceturto jautājumu iztirzāšu apstākļus, kas, valsts tiesas pienācīgi izvērtēti, konkrēti samērīguma principa skatījumā var pamatot uzlikto pienākumu.
A – Pirmais un otrais prejudiciālais jautājums
1) Tiesai sniegtie apsvērumi
13.
Ar savu pirmo un otro jautājumu Østre Landsret Tiesai jautā, vai pienākums ierīkot atzarkabeli pēc kāda konkurējoša operatora lūguma ir uzskatāms par “piekļuvi” Direktīvas 2002/19 2. panta a) punkta, kā arī 8. panta un 12. panta 1. punkta izpratnē, jo abās pēdējās tiesību normās ir garantētas ikviena operatora tiesības izmantot telekomunikāciju infrastruktūras, tos apveltot ar tiesībām piekļūt šīm infrastruktūrām.
14.
Savos rakstveida apsvērumos TDC aizstāv tēzi, ka atzarkabeļa ierīkošana nekādā ziņā nevarot tikt uzskatīta par kādu no veidiem, kā Direktīvas 2002/19 izpratnē notiek “piekļuve” infrastruktūras tīklam. TDC uzskata, ka ar “piekļuvi”, uz kuru attiecas minētās direktīvas 2. panta a) punkts, kurā šis termins ir definēts, domāta galvenokārt piekļuve esošai infrastruktūrai, nevis jaunas infrastruktūras izveide. Šīs interpretācijas pamatojums ir rodams ne tikai minētās direktīvas 2. panta a) punktā, bet arī tās 12. panta 1. punktā, kurā kā uz raksturīgu gadījumu ir norādīts uz piekļuvi “konkrēt[ā]m tīkla [..] iekārtām, tostarp piekļuvi tīkla pasīvajiem elementiem un/vai atsevišķu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, lai cita starpā ļautu veikt operatora izvēli un/vai sākotnēju atlasi, un/vai abonenta līnijas tālākpārdošanas piedāvājumu”. TDC uzskata, ka, ja direktīvā ir minēti raksturīgi piekļuves gadījumi, tajā arī būtu bijis jābūt paredzētam raksturīgam gadījumam, kad tiek paplašināts tīkls, konkrēti, ierīkots atzarkabelis.
15.
Dānijas Karalistes, Beļģijas Karalistes un Francijas Republikas valdības un Eiropas Komisija domā citādi. Vispārējos vilcienos šo lietā iestājušos personu apsvērumos tiek piedāvāta teleoloģiska Direktīvas 2002/19 interpretācija, kuras iznākumā “piekļuves” jēdzienā būtu jāiekļauj arī daļēji jaunas infrastruktūras izveide, ja vien tas ir nosacījums, lai varētu nodrošināt efektīvu piekļuvi tīklam. Šīs lietā iestājušās personas uzskata, ka, ja operatoram ir būtiska ietekme tirgū, kā tas ir TDC gadījumā, konkurējošie operatori neatrodas vienlīdzīgā situācijā, ja to pakalpojumi var tikt sniegti tikai tad, ja TDC nolemj ierīkot atzarkabeli. Ņemot vērā, ka atzarkabelis bieži vien tiek ierīkots brīdī, kad patērētājs pieprasa pakalpojumu, TDC šo ierīkošanu varētu pakārtot nosacījumam, ka patērētājam ir jāpieprasa TDC, nevis konkurējošā operatora sniegtais pakalpojums. Šis risks pamatojot termina “piekļuve” plašu interpretāciju, jo tādējādi atbilstoši direktīvas mērķiem tiktu nodrošināta patiesa konkurence telekomunikāciju operatoru starpā.
2) Direktīvas 2002/19 2. panta a) punkta, 8. panta un 12. panta 1. punkta formulējums
16.
Direktīvas 2002/19 2. panta a) punktā ir rodama uz visiem šīs direktīvas noteikumiem attiecināma “piekļuves” definīcija. Šī definīcija ir domāta kā izsmeļoša un ietver visus iespējamos veidus, kā telekomunikāciju operatori, kuriem ir šādas tiesības, var piekļūt tīklam. Tas apstiprināts direktīvas preambulā teiktajā, ka “[t]erminam “piekļuve” ir plašs nozīmju spektrs, un tāpēc ir precīzi jādefinē, kā šis termins ir izmantots šajā direktīvā [..]” (
3
).
17.
Pirmais iztirzāšanas vērtais aspekts ir ietverts šīs tiesību normas pirmajā daļā, kurā vispārīgi ir noteikts, ka “piekļuve” nozīmē “ar konkrētiem nosacījumiem saistītas [..] tiesības citam uzņēmumam piekļūt iekārtām un/vai pakalpojumiem, lai sniegtu elektronisko komunikāciju pakalpojumus” (
4
). No tā, lai sistematizētu šīs tiesību normas saturu, var izdarīt vispārīgu secinājumu, ka tīkla nodošana rīcībā ietver sevī to, ko varētu kvalificēt kā “pasīvo” un “aktīvo” dimensiju, kuras abas acīmredzami attiecas uz tīkla īpašnieku. Būtībā īpašnieks, ņemot vērā tā stratēģisko pozīciju, kas tam ir kā personai, kurai pieder tīkls, kurā noteikti ir jāpārraida komunikāciju nodrošināšanai izmantojamie dati, uzņemas gan “pasīvu” pienākumu nodrošināt piekļuvi tīklam nerīkojoties, proti, neliedzot citiem operatoriem piekļuvi savam tīklam, gan “aktīvu” jeb rīkošanās pienākumu sniegt pakalpojumus, kas domāti tikai un vienīgi tam, lai nodrošinātu piekļuvi.
18.
“Piekļuves” gan “aktīvā”, gan “pasīvā” dimensija izpaužas arī šīs tiesību normas otrajā daļā, kurā minēti dažādi “piekļuves” piemēri. Proti, šajā tiesību normā ir norādīts uz piekļuvi “tīkla elementiem un saistītām iekārtām, tostarp iekārtu vadu vai bezvadu savienojumiem (tā jo īpaši ietver piekļuvi vietējai sakaru līnijai un iekārtām un pakalpojumiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pakalpojumus vietējā sakaru līnijā)” (
5
). Kā redzams, tīkla īpašnieks gan nodod savu tīklu rīcībā, gan arī tam ir pienākums sniegt noteiktus vajadzīgos pakalpojumus, proti, tos, kas nepieciešami, lai piekļuve būtu faktiska un efektīva.
19.
“Piekļuves”“aktīvā” dimensija ir izklāstīta citos šajā tiesvedībā būtiskajos Direktīvas 2002/19 noteikumos. Proti, tās 8. pantā, kurā vispārīgi ir noteikti pienākumi, kurus var uzlikt valsts regulatīvās iestādes, nav precizēts, kādi ir šie pienākumi – nerīkoties vai rīkoties – un vienīgi noteikts, ka gadījumā, ja operatoram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, valsts regulatīvās iestādes “atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā”. Arī 8. panta turpinājumā tiek runāts par “pienākumiem”, neprecizējot tīkla īpašniekam prasāmās uzvedības veidu.
20.
Minētajos 9.–13. pantā un it īpaši 12. pantā ir konkretizēts iespējamais “piekļuves”“pienākuma”, kuru var uzlikt valsts regulatīvās iestādes, saturs. 12. pantam ir īpaša nozīme šajā tiesvedībā, jo tajā ir norādīti pienākumi saistībā ar piekļuvi īpašām tīkla iekārtām un to izmantošanai. Kā jau iepriekš izklāstīts, atzarkabeļu ierīkošana, ko šoreiz prasa valsts iestāde, principā būtu viena no šīm “īpašajām tīkla iekārtām”.
21.
Saskaņā ar minētā 12. panta 1. punktu valsts regulatīvās iestādes ir pilnvarotas uzlikt operatoriem pienākumu “izpildīt pamatotus piekļuves un izmantošanas pieprasījumus īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām”. Šīs tiesību normas turpinājumā ir uzskaitīta virkne pienākumu, par kuriem var lemt valsts regulatīvā iestāde. Šis uzskaitījums, kas, kā atgādināts pašā šajā tiesību normā, tās sākumā iekļaujot formulējumu “inter alia”, ir tikai piemērs un ietver gan nerīkošanās, gan rīkošanās pienākumus. Tādējādi pirmo vidū ir pienākums piešķirt piekļuvi neaktīvajiem tīkla elementiem un atsevišķu piekļuvi vietējai sakaru līnijai (
6
). Otro starpā šajā normā ir paredzēts pienākums godprātīgi veikt pārrunas par piekļuves lūgumiem (
7
), vairumtirdzniecībā nodrošināt noteiktus pakalpojumus mazumtirdzniecībai, ko veic trešās personas (
8
), un nodrošināt noteiktus pakalpojumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu pilnīgu pakalpojumu savietojamību lietotājiem (
9
).
22.
Ierobežojumi, kas Direktīvā 2002/19 valsts regulatīvajām iestādēm noteikti gadījumā, kad tiek uzlikti pienākumi saistībā ar piekļuvi īpašām tīkla iekārtām, ir ietverti jau minētā 12. panta 1. punkta trešajā daļā, kā arī 2. un 3. punktā. Lemjot par pienākuma uzlikšanu, valsts regulatīvajām iestādēm ir jāpārliecinās, ka tie atbilst godīguma, pamatotības un izpildes laika kritērijiem (
10
), kā arī jāizvērtē virkne faktoru, kā, piemēram, pienākuma tehniskā un ekonomiskā dzīvotspēja (
11
), īpašnieka sākotnējais ieguldījums (
12
) un vajadzība nodrošināt konkurenci (
13
).
23.
Iepazīstoties ar 12. pantā minēto pienākumu uzskaitījumu, jāatzīst – kā šajā tiesvedībā apgalvo TDC – ka nav redzams, ka tajā būtu iekļauta atzarkabeļa ierīkošana, proti, tīkla paplašināšana galalietotāju vajadzībām pēc konkurējoša operatora lūguma. Tomēr, kā jau norādīju, tas, ka pienākums nav šajā uzskaitījumā iekļauts, nebūt nenozīmē, ka šis pienākums būtu nesavienojams ar pilnvarām, ar kurām saskaņā ar Direktīvu 2002/19 ir apveltītas valsts regulatīvās iestādes. Gluži pretēji – ņemot vērā, ka pienākuma nodrošināt piekļuvi – nerīkojoties vai rīkojoties – mērķis saskaņā ar direktīvas 2. panta a) punktu ir “[sniegt] elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, jāsecina, ka šis pienākums iekļaujas 8. panta un it īpaši 12. panta piemērošanas jomā.
24.
Neatkarīgi no argumentiem par konkurences tiesībām, kas tiks analizēti vēlāk veiktajā Direktīvas 2002/19 mērķu pētījumā, šobrīd atliek norādīt, ka, ievērojot Direktīvas 2002/19 2. panta a) punkta, 8. panta un 12. panta formulējumu, pienākums sniegt atzarkabeļa ierīkošanas pakalpojumu ir viens no piekļuves pienākumiem, par kuru var lemt valsts regulatīvā iestāde.
25.
Visbeidzot ir jāņem vērā tas, ka šeit aplūkojamā tīkla paplašināšana nekādi nenozīmē, ka būtu jāpalielina esošais tīkla garums, bet tikai nodrošina savienojumu ar galalietotāju tur, kur jau ir tīkls. Tādējādi runa ir par paplašināšanu ļoti šaurā izpratnē. Turklāt tas, ka apstrīdētais pienākums attiecas tikai uz atzarkabeļiem, kuru garums nepārsniedz 30 metrus, apstiprina, ka pasākuma mērķis nav noteikt TDC paplašināt savu tīklu, bet tikai nodrošināt gala savienojumu tur, kur šāds tīkls jau ir ierīkots.
26.
Tādēļ, pamatojoties uz jau citēto 2. panta a) punkta, 8. panta un 12. panta formulējumu, uzskatu, ka pamattiesvedībā apstrīdētā pienākuma priekšmets ir veids, kā “piekļūt” tīklam.
3) Direktīvas 2002/19 mērķi
27.
Iepriekšējais secinājums šķiet vēl pamatotāks, ja aplūkojam Direktīvas 2002/19 mērķus, kas ir ne tikai nodrošināt savstarpēju savienojumu un savietojamību, bet arī konkurences apstākļus visu tirgus operatoru starpā. Tās preambulā liela nozīme ir piešķirta tam, lai telekomunikāciju tirgū nebūtu ierobežojumu, kas liegtu atklātu un godīgu sāncensību uzņēmumu starpā. Kā uzsvērts preambulā, nozares operatoriem, tostarp, protams, arī tīkla īpašniekam, ir jārīkojas tā, lai nekas neliegtu noslēgt vienošanās, lai “sasniegtu lielāku efektivitāti Viseiropas tirgū ar efektīvāku konkurenci, vairāk izvēles iespējām un konkurētspējīgiem pakalpojumiem patērētājiem” (
14
).
28.
Konkrēti šie, Direktīvas 2002/19 8. pantā paredzētie, lai arī valsts regulatīvās iestādes noteiktie, pienākumi, līdzko tie tiek noteikti, ir adresēti personām, kas šajā noteikumā ir dēvētas par “operatoriem, kuriem ir būtiska ietekme [kādā konkrētā] tirgū”. Proti, šo pienākumu mērķis ir noteikt prasības dominējošam operatoram, lai tā stāvoklis neietekmētu tirgus attīstībai vajadzīgos apstākļus.
29.
Šo rūpju skaidrs atspoguļojums ir rodams Direktīvas 2002/19 12. pantā, kas šajā tiesvedībā ir jo īpaši nozīmīgs, jo attiecas uz konkrēti šajā lietā apšaubītajiem pienākumiem piekļuvei īpašām tīkla iekārtām. Pēc tam, kad ar šo noteikumu valsts regulatīvajām iestādēm tiek piešķirtas tiesības uzlikt pienākumus tīklu operatoriem, tā [1. punkta] pēdējā daļā tiek noteikts, ka šie pienākumi tiek uzlikti “situācijās, kad valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde uzskata, ka piekļuves atteikums vai nepamatoti noteikumi un nosacījumi, kuriem ir līdzīga ietekme, kavēs ilgstoša konkurences tirgus izveidi mazumtirdzniecības līmenī vai nebūs [gala]lietotāju interesēs”. Tādēļ Direktīvas 2002/19 12. pantā ietverto nerīkošanās un rīkošanās pienākumu pamatmērķis ir nodrošināt konkurenci visu operatoru starpā. “Piekļuve”, kuras nodrošināšanu regulē šī direktīva, ir nevis pašmērķis, bet gan līdzeklis, lai izveidotu konkurences tirgu telekomunikāciju jomā.
30.
Šajā lietā TDC apstrīdētais pienākums ir saistīts ar to, ka šim uzņēmumam tiek uzlikts pienākums pēc konkurējoša operatora lūguma ierīkot tā dēvēto atzarkabeli, kas nodrošina savienojumu starp sadales punktu un pieslēguma segmentu galalietotāja telpās. Šī ierīkošana ir dārga, vismaz tā izriet no lietas materiāliem. TDC norāda, ka atzarkabeļu ierīkošana saistībā ar katru potenciālo galalietotāju vidēji izmaksā aptuveni DKK 12 000. Iemesls, kāpēc Dānijas iestāde ir uzlikusi šo pienākumu, ir saistīts ar to, ka atbilstoši Dānijas valdības rakstveida apsvērumos sniegtajai informācijai Dānijā ir vairāki tūkstoši mājokļu, kuros nav ierīkots optiskās šķiedras kabeļu tīkla atzarkabelis līdz mājām. Atzarkabelis parasti tiek ierīkots tikai tad, ja galalietotājs pienācīgi lūdz platjoslas savienojumu caur optiskās šķiedras kabeļu tīklu. Valsts regulatīvās iestādes uzskata, ka fakts, ka TDC principā var izvēlēties, kad un kuros mājokļos var tikt pieslēgts optiskās šķiedras kabeļu tīkls, sniedz TDC konkurences priekšrocības attiecībā pret citiem operatoriem. Tas pamato, kāpēc pienākums ierīkot atzarkabeli rodas tikai pēc konkurējoša operatora lūguma. Ņemot vērā lielās izmaksas, ar kurām ir saistīta šā pienākuma izpilde, Dānijas iestāde to ir noteikusi tikai attiecībā uz gadījumiem, kad attālums starp sadales punktu un pieslēguma segmentu nav lielāks par 30 metriem.
31.
Esmu vienisprātis ar Eiropas Komisiju un Dānijas Karalistes, Beļģijas Karalistes un Francijas Republikas valdībām un uzskatu, ka Teleklagenævnet uzliktais pienākums ir saskanīgs ar pienācīgu konkurences apstākļu nodrošināšanu telekomunikāciju tirgū, konkrēti ar optiskās šķiedras kabeļu savienojuma starpniecību sniegto pakalpojumu tirgū. Tas ir saskanīgs, jo šis pienākums ļauj konkurējošiem operatoriem piekļūt tīklam, lai pēc tam, piedāvājot pakalpojumus šajā tīklā, tie atrastos vienlīdzīgos apstākļos. Nav noliedzams, ka, lai arī šā pienākuma izpilde ir saistīta ar lielām izmaksām, ko iztirzāšu, analizējot trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu, to iekārtu, kas vajadzīgas, lai optiskās šķiedras kabeļu tīkls tiktu pieslēgts iespējami vairāk mājokļiem, ierīkošana, it īpaši tāda tīkla gadījumā, kas kā šajā lietā aplūkojamais pašreiz atrodas ierīkošanas posmā, ir samērīgs pasākums, kas tiesības uz piekļuvi infrastruktūrai padara izmantojamas. Tātad TDC, pretēji tā rakstveida apsvērumos iebilstajam, nav jāizveido jauna infrastruktūra. Gluži pretēji – runa ir par to, lai TDC veiktu ierīkošanu konkrētos [tīkla] punktos, tādējādi nodrošinot piekļuves tiesības, ar mērķi padarīt konkurenci visu operatoru starpā efektīvu.
4) Kopsavilkums
32.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos argumentus, uzskatu, ka pienākums pēc konkurējoša operatora lūguma ierīkot atzarkabeli ne vairāk kā 30 metru garumā, var tikt uzskatīts par rīkošanās (aktīvo) pienākumu, kas iekļaujas to pienākumu skaitā, kurus saskaņā ar Direktīvas 2002/19 8. un 12. pantu valsts regulatīvās iestādes var uzlikt operatoram, kuram ir būtiska ietekme tirgū. Šis pienākums ne tikai ir samērīgs ar mērķi nodrošināt “piekļuvi” attiecīgajam optiskās šķiedras kabeļu tīklam, bet arī ar mērķi nodrošināt atbilstošus konkurences apstākļus visu tirgus operatoru starpā.
33.
Izdarot pirmo starpposma secinājumu, uzskatu, ka Direktīvas 2002/19 2. panta a) punkts un it īpaši 8. un 12. pants ir interpretējami tādējādi, ka “pienākums” nodrošināt “piekļuvi” telekomunikāciju tīklam principā un ievērojot samērīguma principu var ietvert sevī arī pienākumu pēc konkurējoša operatora lūguma ierīkot atzarkabeli ne vairāk kā 30 metru garumā. Turpinājumā, atbildot uz trešo un ceturto jautājumu, izanalizēšu nosacījumus, kas šo pasākumu var padarīt samērīgu.
B – Trešais un ceturtais prejudiciālais jautājums
34.
Ar prejudiciālā nolēmuma lūgumā ietverto trešo un ceturto jautājumu Østre Landsret pauž šaubas par to, kāda nozīme saistībā ar TDC uzliktā pienākuma tiesiskumu var būt, pirmkārt, tam, ka pienākuma izpildes izmaksas pārsniedz veiktos ieguldījumus un, otrkārt, tam, ka ir cenu kontroles sistēma, kas ļauj TDC atgūt veiktās ierīkošanas izmaksas.
35.
Lai arī iesniedzējtiesa abus minētos apstākļus nošķir divos dažādos jautājumos, pasākuma tiesiskumu tie ietekmē kopā. Proti, TDC uzliktā pienākuma samērīguma analīze ir nosacīta pakārtoti abiem šiem apstākļiem.
36.
Runājot par pienākumiem, kurus var uzlikt valsts regulatīvās iestādes, Direktīvas 2002/19 8. panta 4. punktā ir uzsvērts, ka tie “ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK [..] 8. pantu”. Minētajā pantā noteiktie mērķi tostarp ir patērētāju aizsardzība, universālā pakalpojuma nodrošināšana un tīklu integritātes garantēšana (
15
).
37.
Aplūkojot iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus šajā perspektīvā, jāuzsver, ka iepriekš minētajā 12. pantā ir noteikts, ka, uzliekot pienākumus operatoriem, valsts regulatīvajām iestādēm ir jāraugās, lai tie būtu “pamatoti”, allaž ņemot vērā dažādus faktorus, tostarp iekārtas īpašnieka sākotnējo ieguldījumu. Tālāk direktīvas 13. pantā ir aplūkoti cenu kontroles pienākumi, kurus valsts regulatīvās iestādes var uzlikt operatoriem. Šī panta 1. punktā ir uzsvērts, ka, “lai veicinātu operatora ieguldījumus, tostarp nākamās paaudzes tīklos, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes ņem vērā ieguldījumus, ko operators ir veicis, un ļauj tam gūt samērīgu peļņu no attiecīgā ieguldītā kapitāla”. Tomēr šī paša panta 2. punktā ir piebilsts, ka jānodrošina, ka noteiktais izmaksu segšanas mehānisms vai cenu noteikšanas mehānisms “veicina efektivitāti un ilgstošu konkurenci un palielina patērētāju labumu”.
38.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka operatoram uzliktā pienākuma samērīgums tostarp ir atkarīgs no iekārtas īpašnieka sākotnējā ieguldījuma un cenu noteikšanas mehānisma esamības. Tomēr šis apsvērums nebūt nenozīmē, ka minētie nosacījumi automātiski nosaka, kāds būs izvērtējums saistībā ar samērīgumu. Direktīva 2002/19 nosaka, ka valsts regulatīvajām iestādēm ir jāveic vērtējums, ņemot vērā šos un citus faktorus. Tādēļ sākotnējais ieguldījums un cenu noteikšanas sistēma ir būtiski faktori, izvērtējot pasākuma samērīgumu, tomēr to neesamību var atsvērt citi elementi, kas uzlikto pienākumu galu galā padara par samērīgu pasākumu.
39.
Katrā ziņā šis izvērtējums ir jāveic nevis Tiesai, bet gan valsts tiesai. Šajā vērtējumā acīmredzami ir jāveic tāda faktisko apstākļu analīze, kas neietilpst tiesu kompetencē tādā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā kā šī. Labākajā gadījumā Tiesai ir jāsniedz interpretācijai vajadzīgās norādes, lai iesniedzējtiesa varētu īstenot šo samērīguma izvērtējumu.
40.
Lai gan, interpretējot Direktīvu 2002/19, Tiesai jau ir bijusi izdevība uzsvērt to, cik nozīmīgi ir, lai operatoriem uzliktie pienākumi būtu samērīgi (
16
), tā arī ir uzsvērusi valsts regulatīvo iestāžu “plašās tiesības iejaukties” (
17
). Tādēļ Direktīvas 2002/19 8. un 12. panta interpretācijai, konkrēti, tajos noteiktajai samērīguma kontrolei ir jābalstās uz premisu, ka valsts regulatīvajām iestādēm ir plaša rīcības brīvība, uzliekot tirgus operatoriem, it īpaši ietekmīgākajiem, pienākumus, kurus tās uzskata par nepieciešamiem.
41.
Pēc tam iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai valsts regulatīvās iestādes noteiktā pasākuma mērķi atbilst mērķiem, kuri ir noteikti gan Direktīvas 2002/21 8. pantā, gan Direktīvā 2002/19, kuru vidū īpaša uzmanība ir pievēršama operatoru piekļuves telekomunikāciju tīkliem nodrošināšanai, efektīvas konkurences uzturēšanai operatoru starpā un galalietotājam sniegto pakalpojumu kvalitātei.
42.
Ja pasākuma mērķi atbilst Savienības tiesību aktos noteiktajiem, nākamais solis ir pārbaudīt pasākuma atbilstību, nepieciešamību un samērīgumu šaurā izpratnē. Pirmkārt, jāizvērtē, vai noteiktais pasākums ir objektīvi atbilstošs, lai sasniegtu izvirzītos mērķus. Otrkārt, ir jāizvērtē, vai nav mazāk ierobežojošu līdzekļu, lai sasniegtu minētos mērķus. Visbeidzot, samērīgumu šaurā izpratnē izvērtē, izsverot attiecīgās tiesības un intereses.
43.
Tieši pašās beigās, trešajā samērīguma pārbaudes posmā, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai valsts regulatīvā iestāde ir pareizi izsvērusi pasākuma smagumu salīdzinājumā ar ieguvumiem, ko sniedz šis pasākums. Šajā brīdī īpaši svarīgi ir, pirmkārt, novērtēt TDC veikto ieguldījumu izmaksas un, otrkārt, lai būtu cenu noteikšanas sistēma, kas operatoram ļauj atgūt veiktos ieguldījumus par spīti uzliktajam pienākumam.
44.
Skaidrs, ka šis izvērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai, tomēr tai ir jāņem vērā šeit izklāstītie interpretācijas kritēriji.
45.
Izdarot otro starpposma secinājumu, uzskatu, ka valsts regulatīvajai iestādei, lemjot par pienākuma uzlikšanu Direktīvas 2002/19 8. un 12. panta izpratnē, ir jāņem vērā gan pienākuma adresāta sākotnējais ieguldījums, gan operatoram atgūt veikto ieguldījumu ļaujošas cenu noteikšanas sistēmas esamība. Tomēr jāatceras, ka šie faktori ir jāizvērtē samērīguma analīzes ietvaros, kam kopā ar citiem faktoriem ir jāļauj valsts regulatīvajai iestādei pieņemt samērīgu lēmumu.
V – Secinājumi
46.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos iemeslus, ierosinu Tiesai atbildēt uz Østre Landsret uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 2. panta a) punkts, 8. un 12. pants saistībā ar 13. pantu ir interpretējami tādējādi, ka tajos pienākumu piekļuvei īpašām tīkla iekārtām vidū ir ietverts arī pienākums optiskās šķiedras kabeļu tīkla īpašniekam, kam ir būtiska ietekme tirgū, pēc konkurējoša operatora lūguma ierīkot atzarkabeli ne vairāk kā 30 metru garumā.
Tālab valsts regulatīvajām iestādēm ir jāņem vērā gan pienākuma adresāta sākotnēji veiktais ieguldījums, gan operatoram atgūt veikto ieguldījumu ļaujošas cenu noteikšanas sistēmas esamība. Minētajai tiesai samērīguma analīzes ietvaros ir jāizvērtē, vai valsts regulatīvā iestāde ir ņēmusi vērā šos kritērijus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta direktīva par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (OV L 108, 7. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 13. nod., 29. sēj., 323. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, ar ko izdara grozījumus Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu un Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (OV L 337, 37. lpp.).
(
3
)	Preambulas trešais apsvērums.
(
4
)	Izcēlums mans.
(
5
)	Izcēlums mans.
(
6
)	12. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
(
7
)	12. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
(
8
)	12. panta 1. punkta d) apakšpunkts.
(
9
)	12. panta 1. punkta g) apakšpunkts.
(
10
)	12. panta 1. punkta trešā daļa.
(
11
)	12. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
(
12
)	12. panta 2. punkta c) apakšpunkts.
(
13
)	12. panta 2. punkta d) apakšpunkts.
(
14
)	Preambulas piektais apsvērums.
(
15
)	Šajā tiesību normā īpaši norādīts tostarp uz mērķiem sniegt atbalstu cilvēkiem ar invaliditāti un vecāka gadagājuma cilvēkiem (2. punkta a) apakšpunkts); novērst konkurences kropļošanu vai ierobežošanu elektronisko komunikāciju nozarē (2. punkta b) apakšpunkts); veicināt efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošināt to efektīvu pārvaldību (2. punkta d) apakšpunkts); likvidēt palikušos šķēršļus elektronisko komunikāciju tīklu, saistīto iekārtu un pakalpojumu un elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšanai Eiropas līmenī (3. punkta a) apakšpunkts); veicināt Eiropas tīklu izveidi un attīstību un Viseiropas pakalpojumu savstarpēju savietojamību, un pilnīgu pārklājumu (3. punkta b) apakšpunkts).
(
16
)	Skat. 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C-227/07 Komisija/Polija (Krājums, I-8403. lpp., 63. punkts), kurā savukārt atsauce izdarīta uz 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7 (Krājums, I-349. lpp., 81. punkts).
(
17
)	Spriedums lietā Komisija/Polija (minēts iepriekš, 66. punkts).