62024CJ0129_RES
Lieta C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
pret
Commissioner for Environmental Information
(High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (piektā palāta) 2026. gada 15. janvāra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Orhūsas konvencija – Direktīva 2003/4/EK – Vides informācijas pieejamība sabiedrībai – Jēdzieni “informācijas pieprasītājs” un “pieprasījums” – Anonīmi informācijas pieprasītāji vai informācijas pieprasītāji, kas izmanto pseidonīmus – Tiesības iegūt vides informāciju – Praktiski pasākumi – Pienākums informācijas pieprasītajiem norādīt reālu personvārdu un pašreizējo fizisko adresi – Pieprasījuma nederīgums
Vide – Tiesības piekļūt informācijai – Direktīva 2003/4 – Vides informācijas pieprasītājs – Informācijas pieprasītāja pienākums identificēt sevi, norādot reālo personvārdu un/vai pašreizējo fizisko adresi – Neesība – Valsts tiesiskais regulējums, kurā pieteikuma iesniedzējam noteikts šāds identifikācijas pienākums – Pieļaujamība – Nosacījumi – Līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošana
(Orhūsas konvencijas 2. panta 4. punkts un 4. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punkts)
(skat. 27.–44. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Saņēmusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa skaidro vides informācijas iegūšanas pieprasījuma jēdzienu Direktīvas 2003/4 (
1
), skatot to kopsakarā ar Orhūsas konvenciju (
2
), izpratnē un lemj par to, vai valsts iestāde šādu pieprasījumu var uzskatīt par nederīgu tāpēc, ka informācijas pieprasītājs nav ievērojis valsts tiesisko regulējumu, kurā tam noteikts pienākums norādīt savu reālo personvārdu un/vai pašreizējo fizisko adresi.
No 2022. gada marta līdz jūnijam Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (turpmāk tekstā – “Coillte”) – mežsaimniecības komercuzņēmums, kas daļēji pieder Īrijas valstij, – saņēma 97 pieprasījumus par piekļuvi vides informācijai no anonīmiem informācijas pieprasītājiem vai informācijas pieprasītājiem, kas izmanto pseidonīmus, nenorādot fiziskās adreses.
Valsts tiesiskajā regulējumā, ar ko transponēta Direktīva 2003/4, paredzēts, ka ikvienai personai, kura iesniedz vides informācijai pieprasījumu, jānorāda tās reālais personvārds un/vai adrese. Uzskatīdams, ka minētie informācijas pieprasījumi faktiski nebija paredzēti vides informācijas iegūšanai, bet bija saistīti ar organizētu kampaņu, kas īstenota tādu apstrīdamu iemeslu dēļ kā, piemēram, Coillte darbības traucēšana, tas attiecīgajiem informācijas pieprasītājiem lūdza norādīt to pašreizējās adreses un apstiprināt, ka šajos pieteikumos tie izmantojuši savus reālos oficiālos personvārdus vai juridiskos nosaukumus. Nesaņēmis nekādu atbildi, tas būtībā noraidīja šos pieprasījumus kā nederīgus.
Pēc tam attiecīgie informācijas pieprasītāji lūdza Coillte veikt šo noraidošo lēmumu iekšēju pārskatīšanu. Coillte atkārtoti lūdza, lai šie pieprasītāji apstiprina vai norāda savus oficiālos personvārdus vai juridiskos nosaukumus un pašreizējās adreses. Tā kā šī informācija netika sniegta, pieprasījumi veikt iekšēju pārskatīšanu tika noraidīti, jo tie nebija derīgi.
Par 81 no šiem noraidošajiem lēmumiem Commissioner for Environmental Information (komisārs vides informācijas jautājumos, Īrija) tika iesniegtas administratīvas sūdzības. Lemjot par pirmajiem 58 noraidošajiem lēmumiem, komisārs pieņēma lēmumu, kurā konstatēja, ka Coillte nebija pamata attiecīgos vides informācijas pieprasījumus uzskatīt par nederīgiem.
Coillte par pēdējo minēto lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību High Court (Augstā tiesa, Īrija), kas ir iesniedzējtiesa. Tā vērsās Tiesā ar prejudiciālajiem jautājumiem, lai būtībā noskaidrotu, vai informācijas pieprasītāja jēdziens Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punkta, lasot to kopsakarā ar Orhūsas konvenciju, izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tas prasa, lai fiziska vai juridiska persona tiktu identificēta, izmantojot tās reālo personvārdu vai nosaukumu un/vai pašreizējo fizisko adresi, un vai noliedzošas atbildes gadījumā tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta šāda informācijas pieprasītāja identifikācija.
Tiesas vērtējums
Iesākumā Tiesa konstatē, ka Direktīvā 2003/4 “informācijas pieprasītāja” statuss nav pakārtots fiziskas vai juridiskas personas, kas pieprasa vides informāciju, identifikācijai, norādot tās reālo personvārdu vai nosaukumu un/vai pašreizējo fizisko adresi, tāpēc dalībvalstīm nav pienākuma pieprasīt šādu informāciju.
Šo pienākuma neesību neapstiprina Direktīvas 2003/4 mērķi, proti, pirmkārt, garantēt publisko institūciju rīcībā esošās vai tām pieejamās vides informācijas iegūšanas tiesības un izklāstīt pamatnoteikumus un praktiskus pasākumus attiecībā uz šo tiesību izmantošanu, kā arī, otrkārt, nodrošināt, ka vides informācija tādējādi kļūst arvien plašāk pieejama un tiek publiski izplatīta.
To paturot prātā, Tiesa norāda, ka Direktīvā 2003/4 valsts iestādēm nav noteikts pienākums sniegt to rīcībā esošo vai tām pieejamo vides informāciju struktūrai, kas nav fiziska vai juridiska persona. Direktīvā šīm iestādēm nav arī noteikts pienākums pēc tam, kad tās fiziskai vai juridiskai personai ir devušas piekļuvi minētajai informācijai, ļoti īsā laikā atkārtoti sniegt piekļuvi šai pašai informācijai pēc tam, kad šī fiziskā vai juridiskā persona ir iesniegusi ievērojamu skaitu identisku pieprasījumu. Proti, šādi pieprasījumi var ietekmēt citu fizisku vai juridisku personu piekļuves vides informācijai efektivitāti, ņemot vērā, ka valsts iestādēm nav neierobežotu līdzekļu.
Līdz ar to, tā kā nav Savienības tiesību normas, kurā būtu precīzāk definēti piekļuves vides informācijai praktiskie pasākumi, dalībvalstīm savās attiecīgajās tiesību sistēmās jāparedz pasākumi, kas ļauj nodrošināt, ka vides informācijas iegūšanas pieprasījumus faktiski iesniedz fiziskas un juridiskas personas un ka tie nav iepriekš minētie pieprasījumi.
Tiesa tomēr precizē, ka šie pasākumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par pasākumiem, kas reglamentē līdzīgas valsts tiesībām pakļautas situācijas (līdzvērtības princips), un nedrīkst arī padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kuras piešķirtas Savienības tiesību sistēmā (efektivitātes princips). Šajā gadījumā Tiesai nav šaubu par valsts tiesiskā regulējuma atbilstību līdzvērtības principam. Turklāt attiecīgā pieprasītāja reālā personvārda vai nosaukuma un/vai pašreizējās fiziskās adreses paziņošana nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību iegūt vides informāciju īstenošanu.
Šādos apstākļos Tiesa secina, ka valsts tiesiskajā regulējumā var prasīt, lai jebkuru personu, kas iesniedz vides informācijas pieprasījumu Direktīvas 2003/4 izpratnē, valsts iestāde, kurai adresēts šāds pieprasījums, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, varētu identificēt pēc personvārda vai nosaukuma, adreses un citas attiecīgās kontaktinformācijas.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/4/EK (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV 2003, L 41, 26. lpp.).
(
2
)	Konvencija par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā 1998. gada 25. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK (OV 2005, L 124, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”).