Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA
[MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. jūlijā (1)
Lieta C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
pret
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
piedaloties
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva (ES) 2019/790 – 15. pants – Preses izdevumu aizsardzība attiecībā uz izmantošanu tiešsaistē – Valsts tiesību akti, kuros paredzēta taisnīgas atlīdzības izmaksāšana – Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem noteiktie pienākumi – Neatkarīgai administratīvai iestādei piešķirtas pilnvaras – Pamattiesību samērošana – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 17. panta 2. punkts – Pamattiesības uz intelektuālā īpašuma aizsardzību – 16. pants – Darījumdarbības brīvība – 11. pants – Vārda un informācijas brīvība
Ievads
1.        Starp ekonomikas nozarēm, kuras skārusi digitālā revolūcija un internets – un nav daudz tādu, kuras tie nebūtu ietekmējuši, – mediju nozare un it īpaši drukātā prese ieņem nozīmīgu vietu. Šī nozare saskaras ar būtiskiem satricinājumiem. To pamatā ir, pirmkārt, lietotāju paradumu maiņa – lietotāji ne tikai aizstāj drukāto presi ar tiešsaistes piekļuvi saturam, bet arī dažādo šī satura avotus, jo viņu izvēle digitālajā vidē ir gandrīz neierobežota. Otrkārt, šos satricinājumus ir izraisījusi lielāko tiešsaistes platformu bieži piedāvāto preses pārskatu pakalpojumu parādīšanās. Šie pakalpojumi rada “aizvietošanas efektu”, ļaujot lietotājiem, lai arī virspusēji, lasīt žurnālistikas saturu bez piekļuves sākotnējiem avotiem, proti, laikrakstu un periodisko izdevumu tīmekļvietnēm. Treškārt, tie ir saistīti ar konkurenci, ko tradicionālajiem plašsaziņas līdzekļiem rada jaunie informācijas izplatīšanas kanāli, kurus nodrošina internets un it īpaši “sociālie mediji”.
2.        Šie satricinājumi ir izraisījuši krasu preses izdevēju ieņēmumu samazināšanos – tie vairs nespēj segt izmaksas, kas saistītas ar tradicionālo uzņēmējdarbības modeli. Ieņēmumu samazināšanos ir izraisījis gan laikrakstu un periodisko izdevumu papīra eksemplāru pārdošanas apjoma kritums, gan arī tas, ka zuduši ieņēmumi no reklāmas, kurus tagad gūst tieši
lielās tiešsaistes platformas.
3.        Taču tradicionālo plašsaziņas līdzekļu krīzes sekas nav tikai ekonomiskas. Plašsaziņas līdzekļiem ir būtiska nozīme demokrātiskas sabiedrības funkcionēšanā: tie ir gan galvenais uzticamas informācijas avots plašai sabiedrībai, gan arī visefektīvākais līdzeklis, kā nodrošināt sabiedriskās domas kontroli pār politiskās dzīves dalībnieku rīcību. To vājināšanās un aizstāšana ar jauniem dalībniekiem, kuru sniegtās informācijas kvalitāte ir vismaz mainīga, ir viens no galvenajiem nopietnu sabiedrības un politikas problēmu iemesliem.
4.        Šā iemesla dēļ trešās valstīs (2), kā arī dalībvalstīs, proti, Spānijā un Vācijā, ir īstenotas likumdošanas iniciatīvas, lai palīdzētu preses izdevējiem. Tomēr šie pasākumi nav attaisnojuši uz tiem liktās cerības, jo ir problēmas, kas saistītas gan ar to likumību, gan neefektivitāti (3).
5.        Preses izdevēju situācija attiecībā pret tiešsaistes platformām nav tik vienkārša, kā šķiet pirmajā skatījumā. Lai gan šīs platformas kaitē izdevēju interesēm, it īpaši ar “aizstāšanas efektu” un radīto konkurenci, tās rada arī pozitīvu “paplašināšanās efektu”, piesaistot jaunu auditoriju. Izrādās, ka lietotāju paradumi ir mainījušies tiktāl, ka ļoti liela daļa lietotāju tagad piekļūst žurnālistikas saturam tikai ar dažādu platformu starpniecību. Izdevēji tāpēc lielā mērā ir atkarīgi no šīm platformām jaunu klientu piesaistīšanai un viņiem ir nepieciešams, lai to radītais saturs būtu tajās atrodams. Savukārt pretējā virzienā tas tā nav – šā satura klātbūtne tiešsaistes platformām nav būtiska. Tādējādi izdevēji ir neaizsargātā situācijā attiecībā pret šīm platformām, un tas padara neefektīvus mēģinājumus labot situāciju, piešķirot minētajiem izdevējiem jaunas intelektuālā īpašuma tiesības. Turklāt ne visus preses izdevējus esošā situācija ietekmē vienādi: lielos izdevumus vairāk ietekmē aizstāšanas efekts, bet mazie izdevēji, it īpaši vietējie, vairāk gūst labumu no paplašināšanās efekta, jo tie var piekļūt auditorijai, kuru tie nevarētu sasniegt, izmantojot tradicionālos līdzekļus.
6.        Tāpēc nav pārsteidzoši, ka šajā lietā aplūkojamās Savienības tiesību normas, ar kurām izdevējiem tiek ieviestas jaunas intelektuālā īpašuma tiesības, tika asi kritizētas gan to pieņemšanas procedūras laikā, gan pēc to stāšanās spēkā (4). Situācija pat tika salīdzināta ar Hansa Kristiana Andersena slaveno pasaku “Karaļa jaunais tērps” (5).
7.        Transponējot attiecīgās Savienības tiesību normas, dažas dalībvalstis tomēr veica noteiktus pasākumus – tādus kā pamatlietā aplūkojamie Itālijas pasākumi –, lai nostiprinātu preses izdevēju sarunu pozīciju un tādējādi ietērptu karali īstās drēbēs. Tiesas uzdevums tātad ir definēt Savienības tiesībās noteiktās robežas, kuras šie pasākumi nedrīkst pārsniegt.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesību normas
8.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK (6) 15. pantā tostarp noteikts:
“1.      Dalībvalstis preses izdevumu izdevējiem, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, attiecībā uz to preses izdevumu izmantošanu tiešsaistē, ko veic informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji, piešķir Direktīvas 2001/29/EK [(7)] 2. pantā un 3. panta 2. punktā paredzētās tiesības.
Pirmajā daļā paredzētās tiesības neattiecas uz preses izdevumu izmantošanu, ko veic individuāli lietotāji privātām un nekomerciālām vajadzībām.
Saskaņā ar pirmo daļu piešķirtās tiesības neattiecas uz hipersaišu ievietošanu.
[..]
4.      Šā panta 1. punktā paredzētās tiesības zaudē spēku divus gadus pēc preses izdevuma publicēšanas. Minēto termiņu rēķina no publicēšanas dienai sekojošā gada 1. janvāra.
[..]”
Itālijas tiesību normas
9.        1941. gada 22. aprīļa legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Likums Nr. 633 par autortiesību un ar to īstenošanu saistīto blakustiesību aizsardzību) (8), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 633/1941”), 43.bis pantā tostarp paredzēts:
“1.      Preses izdevumu izdevējiem, kuri darbojas gan individuāli, gan apvienībā vai konsorcijā un kuru preses izdevumus tiešsaistē izmanto informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji [..], tostarp mediju monitoringa un preses apskata uzņēmumi, tiek atzītas ekskluzīvās reproducēšanas un publiskošanas tiesības, kas minētas 13. un 16. pantā.
[..]
6.      1. punktā paredzētās tiesības neattiecas ne uz preses izdevumu izmantošanu, ko veic individuāli lietotāji privātām vai nekomerciālām vajadzībām, ne uz hipersaišu ievietošanu, ne arī uz atsevišķu vārdu vai ļoti īsu preses izdevuma fragmentu izmantošanu.
[..]
8.      Par preses izdevumu izmantošanu tiešsaistē informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji 1. punktā minētajām personām maksā taisnīgu atlīdzību. Sešdesmit dienu laikā no šī noteikuma spēkā stāšanās dienas Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Komunikāciju regulatīvā iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “AGCOM”) pieņem regulējumu, lai definētu atsauces kritērijus pirmajā teikumā minētās taisnīgās atlīdzības noteikšanai, ņemot vērā citastarp raksta tiešsaistes apmeklējumu skaitu, 3. punktā minēto izdevēju darbības gadus un nozīmīgumu tirgū, nodarbināto žurnālistu skaitu, kā arī izmaksas, kas abām pusēm radušās saistībā ar tehnoloģiskiem un infrastruktūras ieguldījumiem, un ekonomiskos ieguvumus redzamības un reklāmas ieņēmumu ziņā, kādi abām pusēm radušies saistībā ar publicēšanu.
9.      Līguma noslēgšanas sarunas par 1. punktā minēto tiesību izmantošanu starp informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem, tostarp mediju monitoringa un preses pārskatu uzņēmumiem, un 3. punktā minētajiem izdevējiem tiek veiktas, ņemot vērā arī 8. punktā minētajā regulējumā definētos kritērijus. Sarunu laikā informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji neierobežo izdevēju satura redzamību meklēšanas rezultātos. Šā satura nepamatotu ierobežošanu var vērtēt pārbaudē par Civilkodeksa 1337. pantā paredzētā labticības pienākuma izpildi.
10.      Ja trīsdesmit dienu laikā pēc vienas no ieinteresētajām pusēm pieprasījuma sākt sarunas nav panākta vienošanās par atlīdzības apmēru, neskarot tiesības vērsties 11. punktā minētajā parastajā tiesā, katra puse var lūgt [AGCOM] noteikt taisnīgu kompensāciju, pieprasījumā skaidri norādot savu finanšu piedāvājumu. Sešdesmit dienu laikā pēc ieinteresētās puses pieprasījuma, tostarp gadījumā, ja kāda puse pēc pienācīgi izteikta uzaicinājuma nav uz to atbildējusi, [AGCOM], pamatojoties uz 8. punktā minētajā regulējumā paredzētajiem kritērijiem, norāda, kurš no iesniegtajiem finanšu piedāvājumiem atbilst iepriekš minētajiem kritērijiem, vai arī, ja minētā iestāde uzskata, ka neviens no piedāvājumiem nav atbilstošs, tā ex officio norāda taisnīgas atlīdzības apmēru.
11.      Ja pēc tam, kad [AGCOM] ir noteikusi taisnīgu atlīdzību, puses nenoslēdz līgumu, jebkura puse var vērsties vispārējās jurisdikcijas tiesas palātā, kas ir specializējusies uzņēmējdarbības jautājumos [..], tostarp tāpēc, lai celtu 1998. gada 18. jūnija Likuma Nr. 192 9. pantā paredzēto prasību.
12.      Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem, tostarp mediju monitoringa un preses apskatu uzņēmumiem, pēc ieinteresētās puses pieprasījuma, tostarp ar kolektīvā pārvaldījuma organizāciju vai neatkarīgu pārvaldījuma vienību starpniecību, ja tās ir pilnvarotas, vai pēc [AGCOM] pieprasījuma ir pienākums darīt pieejamus datus, kas nepieciešami taisnīgas atlīdzības apmēra noteikšanai. Pirmajā teikumā minētā pienākuma izpilde neatbrīvo 3. punktā minētos izdevējus no to rīcībā esošās komerciālās, rūpnieciskās un finanšu informācijas konfidencialitātes ievērošanas. [AGCOM] uzrauga, kā tiek pildīts pakalpojumu sniedzēju pienākums sniegt informāciju. Ja šādi dati netiek sniegti trīsdesmit dienu laikā pēc saskaņā ar pirmo teikumu iesniegtā pieprasījuma, [AGCOM] saistību nepildītājam piemēro administratīvo naudas sodu līdz vienam procentam no apgrozījuma, kas gūts pēdējā pārskata gadā, kurš beidzies pirms paziņojuma par apstrīdēšanu [..].
[..]
14.      Šajā pantā paredzētās tiesības izbeidzas divus gadus pēc žurnālistikas darba izdošanas. [..]”
10.      Ar delibera n. 3/23/CONS (Lēmums Nr. 3/23/CONS), kuru AGCOM pieņēma 2023. gada 19. janvārī un kura A pielikumā ietverts regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43‑bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633 (noteikumi, kuros definēti kritēriji, lai noteiktu taisnīgu atlīdzību par preses izdevumu izmantošanu tiešsaistē, kā minēts Likuma Nr. 633/1941 43.bis pantā):
–        paredz taisnīgas atlīdzības noteikšanas kritērijus, kas ietver tādas aprēķinu bāzes noteikšanu, kuras pamatā ir informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēju ieņēmumi no reklāmas, ieņēmumi, kas gūti no izdevēja preses izdevumu izmantošanas tiešsaistē, atņemot izdevēja ieņēmumus no datplūsmas novirzīšanas uz tā tīmekļvietni (4. pants);
–        nosaka likmi, kuras apmērs var sasniegt 70 % un kuru piemēro pamatsummai, lai noteiktu taisnīgu atlīdzību, pamatojoties uz noteiktu skaitu papildu kritēriju, kas paredzēti šā lēmuma 4. panta 2. punktā;
–        sīki izklāsta datu nodošanas pienākumus, definē AGCOM uzraudzības pilnvaras un paredz administratīva naudas soda piemērošanu pārkāpējam līdz 1 % no apgrozījuma, kas gūts valsts tirgū pēdējā pārskata gadā, kurš beidzies pirms paziņojuma par apstrīdēšanu (5. pants);
–        reglamentē procedūru, kas ļauj vērsties AGCOM ar lūgumu noteikt taisnīgas atlīdzības apmēru, un ar to saistītās normas, paredzot iespēju AGCOM vienpusēji noteikt šo apmēru (8.–12. pants).
Pamatlieta, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
11.      Sabiedrība Meta Platforms Ireland Limited (turpmāk tekstā – “Meta”), kas reģistrēta Īrijā, sniedz informācijas sabiedrības pakalpojumus, tostarp kā tiešsaistes sociālā tīkla Facebook operators.
12.      Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts iesniedzējtiesā –
Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) –, Meta cēla prasību atcelt Lēmumu Nr. 3/23/CONS, kā arī tā pielikumus.
13.      Prasības pamatojumam Meta it īpaši norāda, ka Likuma Nr. 633/1941 43.bis pants un apstrīdētais lēmums ir pretrunā Direktīvas 2019/790 15. pantam, ar kuru paredz nevis tiesības uz atlīdzību, bet gan ekskluzīvas tiesības. Turklāt, ņemot vērā informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem noteiktos pienākumus, būtiskos uzņēmēju līgumslēgšanas brīvības ierobežojumus, kā arī AGCOM lomu un tai piešķirtās pilnvaras, šis regulējums esot pretrunā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. pantā garantētajai darījumdarbības brīvībai un it īpaši brīvas konkurences principam. Meta iesniedzējtiesā uzsver, ka Itālijas likumdevēja veiktie pasākumi nav samērīgi un piemēroti, jo tie liek šķēršļus citās dalībvalstīs reģistrētu sabiedrību pakalpojumu sniegšanai Itālijā vai vismaz padara to būtiski mazāk pievilcīgu.
14.      Šajos apstākļos Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas 2019/790 15. pantu var interpretēt tādējādi, ka tas liedz ieviest tādus valsts noteikumus kā [Likuma Nr. 633/1941] 43.bis pantā un [AGCOM] Lēmumā 3/23/CONS paredzētie, ciktāl tajos:
a)      papildus minētajā Direktīvas 2019/790 15. pantā norādītajām ekskluzīvajām tiesībām [informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem (ISSP)] ir paredzēts atlīdzības maksāšanas pienākums (taisnīga atlīdzība) par labu izdevējiem;
b)      ISSP ir noteikti pienākumi:
–        sākt sarunas ar izdevējiem,
–        sniegt izdevējiem un [AGCOM] taisnīgas atlīdzības noteikšanai nepieciešamo informāciju un
–        neierobežot izdevēja satura redzamību meklēšanas rezultātos līdz pārrunu noslēgšanai;
c)      [AGCOM] ir piešķirtas:
–        uzraudzības un sodu piemērošanas pilnvaras,
–        pilnvaras paredzēt kritērijus taisnīgas atlīdzības noteikšanai,
–        ja puses nepanāk vienošanos, pilnvaras noteikt konkrētu taisnīgas atlīdzības apmēru?
2)      Vai Direktīvas 2019/790 15. pantam ir pretrunā tādi valsts noteikumi kā iepriekš 1. punktā minētie, kuros [ISSP] ir noteikts datu izpaušanas pienākums, kura izpildi uzrauga [AGCOM] un kura neievērošanas gadījumā tiek piemēroti administratīvi sodi?
3)      Vai [..] darījumdarbības brīvības princips, kas noteikts [Hartas] 16. un 52. pantā, brīvas konkurences princips, kurš noteikts LESD 109. pantā, un samērīguma princips, kas noteikts [Hartas] 52. pantā, pieļauj tādus valsts noteikumus kā iepriekš minētie, ar kuriem:
a)      papildus Direktīvas 2019/790 15. pantā minētajām ekskluzīvajām tiesībām ir ieviestas atlīdzības tiesības, kuru piemērošana papildina iepriekš minēto [ISSP] pienākumu sākt sarunas ar izdevējiem, pienākumu sniegt izdevējiem un/vai [AGCOM] informāciju, kas nepieciešama taisnīgas atlīdzības noteikšanai, kā arī pienākumu neierobežot izdevēja satura redzamību meklēšanas rezultātos līdz šādu sarunu pabeigšanai;
b)      [AGCOM] ir piešķirtas:
–        uzraudzības un sodu piemērošanas pilnvaras,
–        pilnvaras paredzēt kritērijus taisnīgas atlīdzības noteikšanai,
–        ja puses nepanāk vienošanos, pilnvaras noteikt konkrētu taisnīgas atlīdzības apmēru?”
15.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika iesniegts 2023. gada 21. decembrī. Rakstveida apsvērumus iesniedza Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), Beļģijas, Dānijas, Francijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, Itālijas Autoru un izdevēju sabiedrība), Gedi Gruppo Editoriale SpA, Itālijas, Francijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija piedalījās tiesas sēdē 2025. gada 10. februārī.
Juridiskā analīze
16.      Iesniedzējtiesa šajā lietā uzdod trīs prejudiciālos jautājumus. Pirmie divi jautājumi, kurus vērtēšu kopā, attiecas uz to, vai ar Direktīvas 2019/790 15. pantu ir saderīgi dažādie Itālijas likumdevēja veiktie pasākumi, kas skar preses izdevējiem maksājamās atlīdzības raksturu, informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem (turpmāk tekstā – “ISPS”), kuri izmanto preses izdevumus, noteiktos pienākumus, kā arī AGCOM pilnvaras. Trešais jautājums attiecas uz šo pasākumu saderību ar Hartas 16. un 52. pantu, kā arī LESD 109. pantu.
17.      Kā ievada piezīmi visiem uzdotajiem jautājumiem vēlos atzīmēt, ka gan pamatlietā, gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, gan arī šajā lietā iesniegtajos apsvērumos atklājas, ka starp ieinteresētajām personām pastāv dziļas domstarpības par to, kā interpretējamas pamatlietā aplūkojamās Itālijas tiesību normas. Šīs domstarpības pastāv starp Meta, kuras interpretācijai, šķiet, piekrīt iesniedzējtiesa, no vienas puses, un Itālijas valdību, izdevēju organizācijām, kuras iestājušās lietā, kā arī – saskaņā ar Komisijas sniegto informāciju – AGCOM, no otras puses. Tās attiecas, pirmkārt, uz minētajās tiesību normās paredzētās atlīdzības preses izdevējiem raksturu un, otrkārt, uz ISPS paredzēto pienākumu, kā arī AGCOM piešķirto pilnvaru saistošo raksturu. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesa var tikai precizēt nosacījumus, ar kādiem šīs normas var uzskatīt par atbilstošām Savienības tiesībām, jo valsts tiesību normu interpretācija ir vienīgi valsts tiesu kompetencē. Šajos secinājumos uzsvēršu šo principu, vienlaikus atgādinot iesniedzējtiesai par katras dalībvalsts tiesas pienākumu interpretēt savas valsts tiesību aktus, ciktāl tas ir iespējams, atbilstoši Savienības tiesībām.
Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
18.      Ar pirmo un otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas pārbaudīt, vai: 1) taisnīgas atlīdzības preses izdevējiem pienākums, kas, kā apgalvots, ir noteikts ISPS [pirmā jautājuma a) apakšpunkts], 2) citi ISPS noteiktie pienākumi [pirmā jautājuma b) apakšpunkts] un 3) AGCOM pilnvaras starp ISPS un preses izdevējiem notiekošo sarunu procesā [pirmā jautājuma c) apakšpunkts un otrais jautājums] ir saderīgi ar Direktīvas 2019/790 15. pantu. Pirms sāku vērtēt šos dažādos aspektus, vēlos sniegt dažas vispārējas piezīmes par Direktīvas 2019/790 15. pantu.
Par Direktīvas 2019/790 15. pantu
19.      Pirmām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2019/790 15. pantā preses izdevējiem piešķirto tiesību raksturu šā panta 1. punkta pirmajā daļā ir minētas “Direktīvas [2001/29] 2. pantā un 3. panta 2. punktā paredzētās tiesības”. Atgādinājumam – ar pēdējām minētajām tiesību normām ir piešķirtas attiecīgi ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiesību objekta jebkāda veida reproducēšanu (reproducēšanas tiesības) un ekskluzīvas tiesības publiskot tiesību objektus tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā (publiskošanas tiesības).
20.      Meta uzskata, ka šis Direktīvas 2019/790 15. panta formulējums, kurā ir atsauce uz Direktīvas 2001/29 normām, nozīmē, ka preses izdevēju tiesībām ir tieši tāds pats raksturs kā šajā direktīvā minētajām blakustiesībām, proti, ekskluzīvu tiesību raksturs, kas tiesību subjektiem ļauj aizliegt vai atļaut, iespējams, par atlīdzību, tiesību objektus izmantot personām, kuras vēlas tos izmantot, pamatojoties uz abu pušu līgumslēgšanas brīvību un bez valsts iestāžu iejaukšanās.
21.      Tomēr neesmu pārliecināts, ka Direktīvas 2019/790 15. pants ir interpretējams šādi. Ja Savienības likumdevēja mērķis būtu bijis tikai noteikt jaunas autortiesību blakustiesības par labu preses izdevējiem, tam pietiktu papildināt tiesību subjektu sarakstu, kas minēts Direktīvas 2001/29 2. pantā un 3. panta 2. punktā un, iespējams, pielāgot Direktīvā 2006/116/EK (9) tādējādi noteikto ekskluzīvo tiesību aizsardzības termiņu. Tomēr uzskatu, ka 15. panta mērķis nav tikai tāds.
22.      Direktīvas 2019/790 mērķis, kā izriet it īpaši no tās 3. apsvēruma, ir papildināt Savienības autortiesības vairākos konkrētos aspektos, lai atrisinātu noteiktas problēmas, kas saistītas ar tehnoloģiju un ekonomikas straujo attīstību digitālajā vidē. Konkrētāk šīs direktīvas 15. panta pieņemšanas iemesli ir izklāstīti it īpaši tās 54. un 55. apsvērumā; saskaņā ar tiem pirmais, kas rūpēja Savienības likumdevējam, bija rast risinājumus šo secinājumu ievadā minētajām problēmām.
23.      Protams, ir taisnība, ka šim nolūkam minētais likumdevējs piešķīra preses izdevējiem ekskluzīvas reproducēšanas un publiskošanas tiesības un ka – atbilstoši Direktīvas 2019/790 57. apsvērumam – šo tiesību “tvērumam [jābūt] tādam pašam, kāds ir Direktīvā [2001/29] paredzētajām [attiecīgajām] tiesībām”. Pēdējais minētais apgalvojums tomēr ir pretrunā pašam šīs direktīvas 15. panta formulējumam.
24.      Reproducēšanas tiesības Direktīvas 2001/29 2. panta izpratnē attiecas uz tiesību objekta “tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji” un publicēšanas tiesības šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē ietver ikvienu tādu tiesību objekta publiskošanas darbību, kas ļauj sabiedrības locekļiem tam piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā, savukārt Direktīvas 2019/790 15. pantā paredzēto preses izdevēju tiesību tvērums ir daudz ierobežotāks. Šīs tiesības attiecas tikai uz ISPS veiktu preses izdevēju izdevumu izmantošanu tiešsaistē. Ir skaidri izslēgta preses izdevumu izmantošana, ko veic individuāli lietotāji privātām vai nekomerciālām vajadzībām, kā arī “hipersaišu ievietošan[a]” (10). Turklāt preses izdevēju tiesības neattiecas uz atsevišķu vārdu vai to izdevumu ļoti īsu fragmentu izmantošanu; tas ir ierobežojums, kas, šķiet, neattiecas uz citām autortiesību blakustiesībām (11). Turpretī visi izņēmumi un ierobežojumi, kas piemērojami saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. pantu, attiecas arī uz preses izdevēju tiesībām. Visbeidzot šo tiesību aizsardzības termiņš, kas ir divi gadi, ir ievērojami īsāks nekā citām blakustiesībām, kuras parasti aizsargā piecdesmit gadus (12).
25.      Preses izdevēju tiesībām tātad nav vispārēja autortiesību vai citu blakustiesību rakstura, bet gan tās ir vērstas uz Direktīvas 2019/790 15. panta mērķa sasniegšanu. Šis mērķis nav tikai ļaut preses izdevējiem iebilst, ka ISPS to izdevumus izmanto bez finansiālas atlīdzības, jo tas, iespējams, vairāk kaitētu izdevējiem nekā ISPS, bet gan noteikt nosacījumus, ar kādiem šie izdevumi faktiski tiek izmantoti, vienlaikus ļaujot izdevējiem saņemt taisnīgu daļu no ieņēmumiem, kurus ISPS gūst no šīs izmantošanas. Līdz ar to, lai gan pēc būtības šīs tiesības paliek ekskluzīvas un preventīvas tiesības atļaut vai aizliegt, uzskatu, ka dalībvalstīm, tās īstenojot, ir jābūt plašai rīcības brīvībai, kas tām ļauj ņemt vērā Direktīvas 2019/790 15. panta mērķi ar visām ar tā sasniegšanu saistītajām grūtībām un veikt pasākumus, kuri pārsniedz tos, kas parasti paredzēti autortiesību un blakustiesību īstenošanai, it īpaši Direktīvā 2004/48/EK (13).
26.      Otrām kārtām, man šķiet lietderīgi sniegt dažus precizējumus par Direktīvas 2019/790 15. panta piemērojamību tādiem ISPS kā Meta, proti, tā saukto “sociālo mediju” pakalpojumu sniedzējiem. Šķiet, ka debates, kas par šo tematu notika pēc Tiesas uzdotā jautājuma sēdes dalībniekiem, atklāja dažus pārpratumus. Lai gan, kā uzsver Komisija, ir taisnība, ka pamatlietā runa nav par Itālijas tiesību normu, kas pieņemtas, lai īstenotu šīs direktīvas 15. pantu, konkrētu piemērošanu, bet gan par to likumības abstraktu pārbaudi, šie precizējumi, manuprāt, ļaus vieglāk saprast šā panta tvērumu un ar tā īstenošanu saistītos izaicinājumus.
27.      Tādējādi, protams, ir skaidrs, ka tāds sociālā tīkla pakalpojums kā Facebook, ko piedāvā Meta, atbilst “informācijas sabiedrības pakalpojuma” definīcijai, kas ietverta Direktīvas 2019/790 2. panta 5. punktā, to lasot kopā ar Direktīvas (ES) 2015/1535 (14) 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Tomēr šā pakalpojuma darbības modelis ir balstīts uz lietotāju augšupielādētu saturu. Direktīvas 2019/790 15. panta 1. punkta otrajā daļā no preses izdevēju tiesību piemērošanas jomas ir izslēgta šo izdevēju izdevumu izmantošana, ko veic informācijas sabiedrības pakalpojumu lietotāji privātām vai nekomerciālām vajadzībām. Šajā kontekstā rodas jautājums, cik lielā mērā preses izdevumu izmantošana sociālajā tīklā ir uzskatāma par tādu, uz kuru attiecas šīs direktīvas 15. pantā paredzētās tiesības.
28.      Sociālā tīkla lietotāji var savos kontos dalīties ar preses izdevumiem. Ja tas tiek darīts privātām vajadzībām (t.i., ja saturs ir redzams tikai ierobežotam saņēmēju lokam, ko var kvalificēt kā privātu) vai nekomerciālām vajadzībām (t.i., bez saistības ar attiecīgā lietotāja peļņu nesošu darbību), uz šīm darbībām neattiecas preses izdevēju ekskluzīvās tiesības atbilstoši Direktīvas 2019/790 15. panta 1. punkta otrajai daļai.
29.      Tomēr, kā uzsvēra vairāki tiesas sēdes dalībnieki, Facebook tīkls nav tikai pasīva vieta, kurā lietotāji dalās ar saturu. Izmantojot sarežģītus algoritmus, tas lietotājiem piedāvā konkrētu saturu, pamatojoties uz viņu iespējamām interešu jomām, lai gan šie lietotāji nav veikuši nekādas meklēšanas darbības attiecībā uz šo saturu un citi lietotāji viņiem to nav ieteikuši. Facebook tādējādi ir īsts autonoms satura nodrošinātājs, kura īpatnība ir tāda, ka tas pats nerada un neiegādājas saturu, bet to augšupielādē lietotāji un pēc tam Facebook to piedāvā tālāk citiem lietotājiem. Šādu izmantošanu, manuprāt, nevar attiecināt uz lietotājiem, bet tā jāuzskata par Meta, kas ir ISPS, veiktu izmantošanu un līdz ar to, ciktāl tā attiecas uz preses izdevumiem, par izmantošanu, uz kuru attiecas izdevēju ekskluzīvās tiesības.
30.      Turpretī, ja preses izdevēji paši dalās ar saviem izdevumiem tādā sociālajā tīklā kā Facebook, tie nevar pieprasīt nekādu atlīdzību atbilstoši Direktīvas 2019/790 15. pantā paredzētajām tiesībām, tostarp par šo izdevumu turpmāku izmantošanu sociālajā tīklā saskaņā ar attiecīgā pakalpojuma sniegšanas nosacījumiem. Tas izriet no šo tiesību kā ekskluzīvo tiesību būtības. Būtu jāuzskata, ka tiesību subjekts, kurš pats ir publiskojis tiesību objektu sociālajā tīklā vai jebkurā citā informācijas sabiedrības pakalpojumā, ir devis atļauju izmantot šo objektu saskaņā ar attiecīgā pakalpojuma sniegšanas nosacījumiem (15).
Par tiesībām uz taisnīgu atlīdzību
31.      Ar pirmā jautājuma a) apakšpunktu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2019/790 15. pants liedz preses izdevējiem papildus šajā pantā noteiktajām ekskluzīvajām tiesībām vai to vietā piešķirt tiesības uz “taisnīgu atlīdzību”. Prasības pieteikumā pamatlietā un apsvērumos šajā lietā Meta apgalvo, ka ar Itālijas tiesību normām, kas pieņemtas, transponējot šo pantu, ir ieviestas šādas tiesības. Iesniedzējtiesa, šķiet, piekrīt šim viedoklim. Itālijas valdība savukārt apgalvo, ka šī aplūkojamo valsts tiesību normu interpretācija ir kļūdaina, jo tajās minētā “taisnīgā atlīdzība” ir tikai rezultāts preses izdevēju un ISPS sarunām par to, kā šie pēdējie izmanto preses izdevumus.
32.      Ir taisnība, ka jēdziena “taisnīga atlīdzība” izmantošana Likuma Nr. 633/1941 43.bis panta 8. punktā nav atbilstoša, ciktāl ar šo jēdzienu apzīmē nevis preventīva rakstura ekskluzīvas tiesības, kādas noteiktas Direktīvas 2019/790 15. pantā, bet tikai tiesības uz atlīdzību vai kompensāciju bez iespējas tiesību subjektam iebilst pret tiesību objekta izmantošanu (16). No pastāvīgās judikatūras izriet, ka ekskluzīvu preventīva rakstura tiesību – gan autortiesību, gan blakustiesību – subjektiem nevar liegt – pat izmantojot finansiālu atlīdzību – iespēju sniegt vai nesniegt iepriekšēju atļauju pirms jebkādas tiesību objektu izmantošanas, ievērojot atbilstīgajās Savienības tiesību normās paredzētos izņēmumus un ierobežojumus attiecībā uz šīm tiesībām (17). Lai gan šādas atļaujas sniegšanas kārtību var pielāgot, tostarp izmantojot tiesību kolektīvu pārvaldījumu vai (atspēkojamas) prezumpcijas, iepriekšējas piekrišanas princips paliek spēkā (18). Tādējādi, ciktāl preses izdevēju tiesības, kas paredzētas Direktīvas 2019/790 15. pantā, ir ekskluzīvas preventīva rakstura tiesības, šo tiesību pārveidošana tikai par tiesībām saņemt taisnīgu atlīdzību par izdevēju izdevumu izmantošanu, ko veic ISPS, bez iespējas izdevējiem iebilst pret šo izmantošanu, būtu pretrunā šai tiesību normai.
33.      Turklāt, tāpat kā pārējās Savienības tiesību normas, ar kurām paredz autortiesību blakustiesības, Direktīvas 2019/790 15. pants, manuprāt, ir interpretējams kā pilnīgas saskaņošanas pasākums attiecībā uz tajā paredzēto tiesību materiāltiesisko saturu (19). Tādējādi dalībvalstis nevar papildus šīm tiesībām paredzēt tiesības uz taisnīgu atlīdzību. It īpaši nevar noteikt par pienākumu ISPS maksāt šādu atlīdzību, ja tie neizmanto preses izdevumus, kuri ir aizsargāti saskaņā ar šo tiesību normu.
34.      Visbeidzot – Direktīvas 2019/790 82. apsvērumā ir noteikts, ka nekas šajā direktīvā nebūtu jāinterpretē tā, ka tiesību subjekti, kam ir autortiesības un blakustiesības, nevarētu atļaut bez maksas izmantot savus darbus vai blakustiesību objektus. Pieņemot, ka tas attiecas arī uz šīs direktīvas 15. pantā paredzētajām tiesībām, šis pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka preses izdevēji var brīvi piešķirt licences savu izdevumu izmantošanai, neprasot finansiālu atlīdzību. Tas izriet no ekskluzīvo tiesību, kuras neietver neatņemamas tiesības uz atlīdzību, pašas būtības.
35.      Tomēr šā panta 8. punkts jālasa, ņemot vērā visas Likuma Nr. 633/1941 43.bis panta normas, kā arī īstenošanas noteikumus. Runājot par sistēmu, kas iedibināta ar šīm normām, šķiet, ka tam, lai ISPS varētu izmantot preses izdevēju izdevumus, ir nepieciešama šo izdevēju iepriekšēja atļauja un šī atļauja jāsniedz starp pusēm notikušu brīvu, lai arī atbalstītu sarunu noslēgumā. Turklāt šķiet, ka šis pants it īpaši neliedz izdevējiem atteikties sniegt atļauju vai atteikties sniegt atļauju bez maksas. Attiecībā uz ISPS pienākumu noslēgt līgumu ar preses izdevējiem, šķiet, ka tas ir saistīts ar preses izdevumu faktisko izmantošanu, ko veic ISPS, vai vismaz ar nodomu veikt šādu izmantošanu. Tātad nav runas par maksāšanu, ja nav izmantošanas.
36.      Tādējādi no iepazīšanās ar aplūkojamajām Itālijas tiesību normām, šķiet, izriet, ka jēdziens “taisnīga atlīdzība” – saskaņā ar to, ko apgalvo Itālijas valdība, – nozīmē atlīdzību, ko preses izdevēji var saņemt no ISPS par to savu izdevumu izmantošanu, uz kuriem attiecas ar Direktīvas 2019/790 15. pantu aizsargātās tiesības. Itālijas likumdevējs esot vadījies no principa, ka šai atlīdzībai ir jābūt taisnīgai.
37.      Katrā ziņā Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā dalībvalsts tiesību normas, kurās preses izdevējiem ir paredzētas tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību par atļauju ISPS izmantot viņu izdevumus, ar nosacījumu, ka šīs normas, pirmkārt, neliedz izdevējiem iespēju atteikties sniegt atļauju vai sniegt to bez maksas un, otrkārt, neuzliek ISPS pienākumu veikt jebkādu samaksu, kas nav saistīta ar preses izdevumu faktisku vai paredzētu izmantošanu. Iesniedzējtiesai pienākas pārbaudīt, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ņemot vērā katras dalībvalsts tiesas pienākumu interpretēt savas valsts tiesību aktus, ciktāl tas ir iespējams, atbilstoši Savienības tiesībām.
Par ISPS pienākumiem
38.      Ar pirmā jautājuma b) apakšpunktu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz noteikt, ka ISPS ir pienākums sākt sarunas ar izdevējiem, sniegt informāciju, kas vajadzīga maksājamās atlīdzības noteikšanai, un neierobežot izdevēju satura redzamību sarunu laikā. Iesniedzējtiesas šaubas ir saistītas ar to, ka Itālijas likumdevējs ir pārsniedzis šīs tiesību normas normatīvo saturu un ieviesis valsts iejaukšanās mehānismus jomā, kas – šīs tiesas ieskatā – būtu jāregulē tikai ieinteresēto pušu brīvās sarunās izteiktai gribai.
39.      Man tomēr nešķiet, ka ar to pietiek, lai secinātu, ka Itālijas tiesību akti nav saderīgi ar Direktīvas 2019/790 15. pantu.
40.      Lai gan, kā jau minēju, Savienības tiesību normas, ar kurām paredz aizsargātas tiesības, piemēram, Direktīvas 2019/790 15. pants, ir uzskatāmas par pilnīgas saskaņošanas pasākumu attiecībā uz šo tiesību materiāltiesisko saturu (20), tas tā nav ar minēto tiesību īstenošanas pasākumiem. Direktīvas ir dalībvalstīm saistošas attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet atstāj tām brīvību izvēlēties izmantojamos veidus un līdzekļus.
41.      Ja dalībvalstis to uzskata par nepieciešamu, tām tātad ir iespēja pielāgot ekskluzīvo tiesību īstenošanu tā, lai nodrošinātu to efektivitāti. Tas it īpaši attiecas uz tiesībām, kas ieviestas ar Direktīvas 2019/790 15. pantu, kura mērķis ir noteikt nosacījumus, ar kādiem preses izdevēji var saņemt atlīdzību par to izdevumu izmantošanu tiešsaistē (21). Ņemot vērā ievērojamo nelīdzsvarotību, kas tirgū pastāv starp šiem izdevējiem un ISPS, dalībvalstīm ir tiesības veikt pasākumus, lai to novērstu, it īpaši, nosakot pakalpojumu sniedzējiem konkrētus pienākumus attiecībā uz sarunu norisi, lai iegūtu atļauju izmantot šos izdevumus.
42.      Šādi papildu pienākumi tātad nav pretrunā Direktīvas 2019/790 15. pantam, ar nosacījumu, ka tie it īpaši neietekmē šajā normā noteikto tiesību kā ekskluzīvu preventīva rakstura tiesību raksturu. Pirmā jautājuma b) apakšpunktā minētie pienākumi, kas noteikti ISPS, manuprāt, nav pretrunā šim nosacījumam.
43.      Tādējādi pienākums sākt sarunas ar preses izdevējiem, kas, pēc Meta domām, izriet no Likuma Nr. 633/1941 43.bis panta 8.–10. punkta, šķiet, ir piemērojams tikai gadījumā, ja ISPS faktiski izmanto vai plāno izmantot preses izdevumus. Ciktāl Direktīvas 2019/790 15. pantā izdevējiem ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības attiecībā uz šādu izmantošanu, ir dabiski, ka ISPS no izdevējiem jāsaņem iepriekšēja atļauja, kuras piešķiršanas nosacījumi jāapspriež ieinteresētajām pusēm.
44.      Turpretī šo valsts tiesību normu nevar interpretēt saskaņā ar Direktīvas 2019/790 15. pantu tādējādi, ka tā ISPS noteiktu pienākumu vienoties ar preses izdevējiem par atļauju tādai izmantošanai, kuru ISPS nav paredzējuši, vai par atļauju izmantot izdevēju izdevumus, ja tie to nevēlas.
45.      Šāds pienākums, šķiet, neizriet arī no aizlieguma ISPS aplūkojamo sarunu laikā slēpt preses izdevēju izdevumus meklēšanas rezultātos. Pirmkārt, ja runa ir par izdevumiem, kas parādās meklēšanas rezultātos, var prezumēt, ka tie tiek izmantoti saskaņā ar Direktīvas 2019/790 15. pantā minētajiem nosacījumiem. Otrkārt, tā kā šis aizliegums ir piemērojams saistībā ar sarunām starp pakalpojumu sniedzējiem un izdevējiem, šķiet, ka šīs sarunas ir notikums pirms aizlieguma stāšanās spēkā. Tādējādi nav runas par vispārēju ISPS pienākumu izmantot preses izdevumus tādā veidā, uz ko attiecas šajā pantā noteiktās ekskluzīvās tiesības.
46.      Tātad šķiet, ka šā aizlieguma mērķis ir tikai novērst jebkādu ļaunprātīgu rīcību no to ISPS puses, kuri dominējošā stāvokļa tirgū dēļ varētu mēģināt izdarīt spiedienu uz izdevējiem vai slēpt ekonomisko vērtību, kāda attiecībā uz tiem ir preses izdevumu izmantošanai.
47.      Visbeidzot – pienākuma izpaust noteiktu informāciju mērķis nepārprotami ir izlīdzināt nelīdzsvarotību, kas šajā ziņā pastāv starp preses izdevējiem un ISPS. Tikai ISPS rīcībā ir informācija, kas ļauj novērtēt ekonomisko vērtību, kāda ir preses izdevumu izmantošanai tiešsaistē. Tirgū, kurā nepastāv parastā piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbība, ņemot vērā ietekmīgāko ISPS gandrīz monopola stāvokli un izdevēju atkarību no šiem pakalpojumu sniedzējiem, pārredzamība attiecībā uz piekļuvi šai informācijai šķiet būtiska, lai garantētu godīgumu sarunās par izdevēju atļauju izmantot to izdevumus.
48.      Šāds pienākums turpretī nekādā ziņā nav nesaderīgs ar Direktīvas 2019/790 15. pantā preses izdevējiem piešķirto tiesību ekskluzīvo un preventīvo raksturu. Tas, ka tiesību subjekti var brīvi atļaut izmantot savus tiesību objektus un potenciālie lietotāji var brīvi pieprasīt šādu atļauju, neliedz likumdevējam veikt pasākumus, lai nodrošinātu, ka sarunas, ko ieinteresētās puses ir nolēmušas uzsākt, ir godīgas.
49.      Rezumējot, Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav dažādie pienākumi, kas noteikti ISPS ar pamatlietā aplūkojamajām Itālijas tiesību normām, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti šo secinājumu 37. punktā minētie nosacījumi.
Par AGCOM pilnvarām
50.      Ar pirmā jautājuma c) apakšpunktu un otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādas valsts tiesību normas, ar kurām sarunās, kas notiek ar nolūku panākt, lai preses izdevēji piešķirtu ISPS atļauju izmantot viņu izdevumus, tādai valsts iestādei kā AGCOM piešķir noteiktas pilnvaras, proti, uzraudzības un sodu piemērošanas pilnvaras, pilnvaras noteikt atsauces kritērijus tās atlīdzības noteikšanai, kura ISPS ir jāmaksā izdevējiem, pilnvaras noteikt precīzu šīs atlīdzības apmēru, ja puses nav vienojušās, un – visbeidzot – pilnvaras piemērot sodu par to, ka ISPS nav izpildījis informācijas sniegšanas pienākumu.
51.      Tāpat kā jautājumā par ISPS noteiktajiem pienākumiem, iesniedzējtiesai ir šaubas par šādas valsts iestādes iejaukšanās pilnvaru saderību ar pušu brīvu sarunu principu, kas šīs tiesas ieskatā izriet no Direktīvas 2019/790 15. pantā preses izdevējiem piešķirto tiesību ekskluzīvā un preventīvā rakstura.
52.      Arī šajā gadījumā neuzskatu, ka šādas iejaukšanās pilnvaras ir uzskatāmas par tādām, kas ir pretrunā šai tiesību normai. Vispārīgi raugoties, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas ir dalībvalstīm, transponējot direktīvas noteikumus, piemēram, Direktīvas 2019/790 15. pantu, dalībvalstis var paredzēt publiskas intervences pasākumus attiecībā uz sarunām par izmantošanas atļauju piešķiršanu, ar nosacījumu, ka šāda intervence neatņem pusēm brīvību pieprasīt un piešķirt šīs atļaujas un noteikt to piešķiršanas nosacījumus. Līdz ar to, lai pamatlietā aplūkojamās valsts tiesību normas būtu saderīgas ar šo pantu, tās jāinterpretē kā tādas, ar kurām valsts iestādei – šajā gadījumā AGCOM – ir piešķirtas nevis pilnvaras izdarīt spiedienu attiecībā uz līguma noslēgšanu un tā noteikumiem, bet gan tikai pilnvaras atbalstīt puses un, iespējams, kontrolēt, vai tās izpilda tām noteiktos pienākumus.
53.      Konkrētāk, AGCOM ieviestie kritēriji ISPS maksājamās atlīdzības apmēra noteikšanai, kā arī summa, ko šī iestāde eventuāli var noteikt ex officio, ja puses nav vienojušās, man nešķiet šīm pusēm saistoši, jo puses var brīvi noslēgt vai neslēgt līgumu, pamatojoties uz šiem priekšlikumiem, vai arī noteikt citu atlīdzības apmēru. Šāda publiska intervence, kas aprobežojas tikai ar atbalsta pasākumiem pusēm, man šķiet pamatota, jo runa ir par tiesībām, kuras izveidotas no jauna un kuru vērtība tirgū vēl nav līdz galam noteikta, un par tirgu, kurā pastāv dominances un atkarības attiecības starp dalībniekiem. Turklāt, ciktāl puses var brīvi galīgi noteikt savu attiecību noteikumus, man nešķiet, ka šāda intervence būtu nesaderīga ar Direktīvas 2019/790 15. pantā preses izdevējiem piešķirto tiesību ekskluzīvo un preventīvo raksturu.
54.      Attiecībā uz AGCOM kontroles un sodu piemērošanas pilnvarām, ņemot vērā ISPS informācijas sniegšanas pienākumu, atgādinu (22), ka, manuprāt, šis pienākums atbilst Direktīvas 2019/790 15. pantam. Valsts iestādes pilnvaras kontrolēt šā pienākuma izpildi apvienojumā ar iespējamu sodu piemērošanu tā neizpildes gadījumā tādējādi nevar uzlūkot kā tādas, kas ir pretrunā šai tiesību normai, ar nosacījumu, ka ir ievērots samērīguma princips.
55.      Tātad Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka – tāpat kā ISPS pienākumu gadījumā – tam nav pretrunā AGCOM pilnvaras, kas paredzētas pamatlietā aplūkojamajās Itālijas tiesību normās, ciktāl ar tām ieinteresētajām personām neliedz brīvību pieprasīt un piešķirt atļauju izmantot preses izdevumus tiešsaistē, kā arī noteikt iespējamās atlīdzības apmēru par šo atļauju.
Noslēguma piezīmes par Direktīvas 2019/790 15. pantu un atbilde uz jautājumiem
56.      Lai pabeigtu Direktīvas 2019/790 15. panta analīzi, man šķiet nepieciešams sniegt divas piezīmes.
57.      Pirmkārt, norādu, ka saskaņā ar Likuma Nr. 633/1941 43.bis panta 11. punktu, ja puses nespēj panākt vienošanos, pat pamatojoties uz AGCOM noteikto atlīdzības apmēru, katra no tām var celt prasību tiesā. Tā kā iesniedzējtiesa šo jautājumu nav uzdevusi, šādas prasības priekšmets nav pilnībā skaidrs. Ir taisnība, ka šī norma attiecas uz īpašu tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar Itālijas tiesībām; šīs dalībvalsts valdība uzskata, ka tas tikai ļauj konstatēt, ka viena no pusēm ļaunprātīgi izmanto otras puses ekonomisko atkarību. Tomēr pirms šīs norādes ir minēts vārds “tostarp” (23), un tas varētu nozīmēt, ka ir iespējamas arī prasības ar citu priekšmetu.
58.      Manuprāt, būtu problemātiski, ja viena no ieinteresētajām pusēm, it īpaši ISPS, varētu tiesvedības ceļā piespiest otru pusi noslēgt līgumu un sniegt savu atļauju izmantot preses izdevumus. Šāda iespēja būtu pretrunā Direktīvas 2019/790 15. pantā preses izdevējiem piešķirto tiesību ekskluzīvajam raksturam. Līdz ar to, lai dalībvalsts tiesību akti būtu atbilstoši šai tiesību normai, tie jāinterpretē kā tādi, kas izslēdz šādu iespēju.
59.      Otrkārt, Meta apsvērumos apgalvo, ka pasākumi, kurus Itālijas likumdevējs veicis, lai īstenotu Direktīvas 2019/790 15. pantu, tik ļoti atšķiras no šā panta formulējuma, kā arī no citu dalībvalstu šajā nolūkā veiktajiem pasākumiem, ka ir radījuši iekšējā tirgus sadrumstalotību attiecībā uz preses izdevēju tiesībām, tādējādi apdraudot Savienības likumdevēja izvirzīto saskaņošanas mērķi.
60.      Man tomēr šķiet, ka autortiesībām un blakustiesībām ir raksturīga zināma iekšējā tirgus sadrumstalotība, vismaz pašreizējā ES tiesību aktu attīstības posmā šajā jomā. Licences aizsargāto objektu izmantošanai parasti tiek piešķirtas attiecībā uz konkrētu dalībvalsti, un šo tiesību kolektīva pārvaldība tiek organizēta valsts mērogā. Tādējādi saskaņošana šajā jomā galvenokārt attiecas uz aizsargājamo tiesību saturu (24), savukārt šo tiesību izmantošanas veidus joprojām regulē valstu tiesību sistēmas, tāpēc dažādās dalībvalstīs tie var atšķirties.
61.      Preses izdevēju tiesības, kas minētas Direktīvas 2019/790 15. pantā, šajā ziņā nav izņēmums. Atļaujas izmantot preses izdevumus ir jāapspriež un jāsaņem saskaņā ar katrā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem, kas noteikti atšķiras no citu dalībvalstu noteikumiem. Tomēr neuzskatu, ka tas kavē sasniegt šajā pantā, kurš attiecas uz izdevēju tiesību saturu, minēto saskaņošanas mērķi. Turklāt, cik man zināms, Itālijas Republika nav vienīgā dalībvalsts, kas ir pieņēmusi noteikumus, kuri pārsniedz vienkāršu preses izdevēju ekskluzīvo tiesību apstiprināšanu (25).
62.      Līdz ar to ierosinu uz pirmo un otro jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2019/790 15. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav dalībvalsts tiesību normas, ar kurām
–        preses izdevējiem ir paredzētas tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību par atļauju ISPS izmantot to izdevumus,
–        ISPS, kuri vēlas izmantot šādus izdevumus, ir noteikti konkrēti pienākumi attiecībā uz sarunām ar izdevējiem, informācijas sniegšanu un labticību šo sarunu laikā,
–        valsts iestādei ir piešķirtas regulatīvas, kontroles un sodu piemērošanas pilnvaras, tostarp iespēja piedāvāt kritērijus izdevējiem maksājamās atlīdzības noteikšanai vai šīs atlīdzības apmēru,
ar nosacījumu, ka šīs normas izdevējiem neatņem iespēju atteikties piešķirt šādu atļauju vai piešķirt to bez maksas, ka tās neliek ISPS veikt nekādu samaksu, kas nav saistīta ar šādu izdevumu faktisku vai plānotu izmantošanu, un ka tās saistošā veidā neierobežo pušu līgumslēgšanas brīvību. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ņemot vērā katras dalībvalsts tiesas pienākumu interpretēt savas valsts tiesību aktus, ciktāl tas ir iespējams, atbilstoši Savienības tiesībām.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
63.      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 16. un 52. pants, kā arī “brīvas konkurences princips, kas noteikts LESD 109. pantā,” jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tādas valsts tiesību normas kā šo secinājumu 62. punktā aprakstītās, kuras pieņemtas, lai transponētu Direktīvas 2019/790 15. pantu.
64.      Uzreiz jānorāda, ka LESD 109. pantā nav ietverts šāds princips, jo tas skar Savienības iestāžu pilnvaras veikt LESD 107. un 108. panta, kuri attiecas uz valsts atbalstu, īstenošanas pasākumus. Savukārt iesniedzējtiesa lēmuma pamatojumam kā šā principa avotu
min it īpaši LESD 119. pantu. Arī Meta apsvērumos atsaucas uz šo pēdējo tiesību normu. Tomēr, lai gan LESD 119. pantā tik tiešām divas reizes ir atsauce uz “atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence”, tas rodams LESD VIII sadaļas “Ekonomikas politika un monetārā politika” ievaddaļā un attiecas uz veidu, kādā dalībvalstīm jākoordinē sava ekonomikas politika. Tāpēc šis pants nav atbilstīgs, lai vērtētu pasākumus, kurus dalībvalstis ir veikušas, transponējot saskaņošanas normas tādā jomā kā autortiesības.
65.      Tā kā ne LESD 119. pants, ne – vēl jo mazāk – LESD 109. pants nav atbilstīgi, lai vērtētu pamatlietā aplūkojamo valsts tiesību normu atbilstību, trešā jautājuma analīzē ierobežoti skatīšu tikai Hartas normas.
66.      Hartas 16. pantā ir noteikts, ka “darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi” (26). Tiesai jau ir bijusi izdevība norādīt, ka, ņemot vērā šīs normas formulējumu, kas atšķiras no citām pamatbrīvībām, kuras noteiktas Hartas II sadaļā, un ir līdzīgs atsevišķiem Hartas IV sadaļas noteikumiem, darījumdarbības brīvība var tikt pakļauta plaša mēroga valsts varas iejaukšanās pasākumiem, kuri vispārējās interesēs var radīt ierobežojumus ekonomiskās darbības īstenošanai un ir jāvērtē saistībā ar tās funkciju sabiedrībā. Šis apstāklis tostarp atspoguļojas veidā, kādā jāievieš proporcionalitātes [samērīguma] princips saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu (27). Turklāt jānodrošina taisnīgs līdzsvars starp darījumdarbības brīvību un citām pamattiesībām, it īpaši pamattiesībām uz intelektuālā īpašuma aizsardzību, kas nostiprinātas Hartas 17. panta 2. punktā (28).
67.      Attiecībā uz darījumdarbības brīvības saturu Tiesa ir nospriedusi, ka tā it īpaši ietver brīvību veikt saimniecisku darbību vai komercdarbību, līgumslēgšanas brīvību un brīvu konkurenci (29).
68.      Tādējādi darījumdarbības brīvības ierobežojumi, kas ieviesti ar vispārējas nozīmes mērķi, ir uzskatāmi par tādiem, kuri šai brīvībai ir pretrunā tikai izņēmuma kārtā, proti, tad, ja tie ir acīmredzami nesamērīgi vai aizskar pašu tās būtību (30).
69.      Manuprāt, tas tā nav ar šajā lietā aplūkojamajiem valsts pasākumiem, kas aprakstīti šo secinājumu 62. punktā, jo tie atbilst tur uzskaitītajiem nosacījumiem. Šie pasākumi tika veikti ar vispārējas nozīmes mērķi, kuru Savienības likumdevējs ir atzinis, pieņemot Direktīvu 2019/790, proti, stiprināt preses izdevēju, kas ir svarīgi jebkuras demokrātiskas sabiedrības dalībnieki, stāvokli attiecībā pret ISPS. Ciktāl Itālijas tiesību normas neuzliek attiecīgajām personām pienākumu stāties komercattiecībās ar saistošā veidā paredzētiem nosacījumiem, neuzskatu, ka tie apdraudētu brīvības veikt saimniecisko darbību vai līgumslēgšanas brīvības būtību. Man arī nešķiet, ka dažādie ISPS noteiktie pienākumi un AGCOM piešķirtās pilnvaras būtu acīmredzami nesamērīgi, ņemot vērā grūtības, ar kādām saskaras preses izdevēji, cenšoties gūt ieņēmumus par savu izdevumu izmantošanu tiešsaistē.
70.      Attiecībā uz brīvu konkurenci – darījumdarbības brīvības elementu, uz kuru atsaucas Meta un iesniedzējtiesa, – jānorāda, ka tā it īpaši ietver dominējošā stāvokļa tirgū ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu, kas Savienības tiesībās ir nostiprināts LESD 102. pantā. ISPS ir divējāda loma attiecībā pret preses izdevējiem: tie ir gan to pakalpojumu sniedzēji dažādu tiešsaistes komunikācijas pakalpojumu gadījumā, gan konkurenti kā informācijas izplatīšanas, tā reklāmas tirgū. Šajā divējādajā statusā ISPS ir īpaši liela iespēja ļaunprātīgi izmantot savu potenciālo dominējošo stāvokli dažādos tirgos, kuros darbojas arī preses izdevēji. Tādēļ pasākumi, kuri paredzēti, lai stiprinātu izdevēju sarunu pozīcijas, jāuzskata nevis par tādiem, kas apdraud brīvu konkurenci, bet gan par tādiem, kuri to veicina.
71.      Tāpēc uzskatu, ka Hartas 16. pants, kā arī tās 52. pants, ar kuru ir tikai apstiprināta darījumdarbības brīvībai piemītošā iespēja paredzēt Hartā nostiprināto tiesību ierobežojumus, jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā nav tādas valsts tiesību normas kā šo secinājumu 62. punktā aprakstītās, ja tiek ievēroti tur minētie nosacījumi.
Secinājumi
72.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK 15. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 52. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā dalībvalsts tiesību normas, kurās
–        preses izdevējiem ir paredzētas tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību par atļauju informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem izmantot to izdevumus,
–        informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem, kuri vēlas izmantot šādus izdevumus, ir noteikti konkrēti pienākumi attiecībā uz sarunām ar izdevējiem, informācijas sniegšanu un labticību šo sarunu laikā,
–        valsts iestādei ir piešķirtas regulatīvas, kontroles un sodu piemērošanas pilnvaras, tostarp iespēja piedāvāt kritērijus izdevējiem maksājamās atlīdzības noteikšanai vai šīs atlīdzības apmēru,
ar nosacījumu, ka šīs normas preses izdevējiem neatņem iespēju atteikties piešķirt šādu atļauju vai piešķirt to bez maksas, ka tās neliek informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem veikt nekādu samaksu, kas nav saistīta ar šādu izdevumu faktisku vai plānotu izmantošanu, un ka tās saistošā veidā neierobežo pušu līgumslēgšanas brīvību.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Kā piemēru bieži min Austrālijas News Media Bargaining Code.
3      Citastarp skat. Rosati, E., “Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?”, International review of intellectual property and competition law, 2016, 47.(5.) sēj., 569. lpp. Par Vācijas tiesību aktiem notika tiesas process saistībā ar to, ka par tiem nebija paziņots kā par pakalpojumu noteikumiem (skat. spriedumu, 2019. gada 12. septembris, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Spānijas izdevēji savukārt saskārās ar interneta lielākās meklētājprogrammas operatora šantāžu – tas pārtrauca iekļaut viņu izdevumus savā apkopošanas pakalpojumā.
4      Skat. it īpaši IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, 2018. gada 24. aprīļa atklātā vēstule (https://www.ivir.nl/academics‑against‑press‑publishers‑right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., “The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform”, European Intellectual Property Review, 2017, 39.(4.) sēj., 202. lpp.; Colangelo, G., Torti, V., “Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform”, International Journal of Law and Information Technology, 2019, 27.(1.) sēj., 75. lpp.; Sganga, C., Contardi, M., “When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right”, European Intellectual Property Review, 2022, 44.(8.) sēj., 472. lpp., kā arī no nesenākajām publikācijām: Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., “Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2025. gada 6. maijs.
5      Furgał, U., “The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings”, GRUR International, 2023, 72.(7.) sēj., 650. lpp.
6      OV 2019, L 130, 92. lpp.
7      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
8      GURI Nr. 166, 1941. gada 16. jūlijs.
9      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 12. decembris) par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem (OV 2006, L 372, 12. lpp.).
10      Bez precizējuma, vai ir runa arī par hipersaitēm, kuras saskaņā ar 2016. gada 8. septembra spriedumu GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644) ir izziņošanas sabiedrībai darbības Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē.
11      Skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c. (C‑476/17, EU:C:2019:624, rezolutīvās daļas 1. punkts).
12      Direktīvas 2006/116 3. pants.
13      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.).
14      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV 2015, L 241, 1. lpp.).
15      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 16. novembris, Soulier un Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, 35. un nākamie punkti).
16      Daži doktrīnas autori uzskata, ka šīs “terminoloģijas izmaiņas” ir skaidrojamas ar asociāciju ar kompensāciju, kas saistīta ar privātas kopēšanas izņēmumu. Skat. Sganga, C., Contardi, M., “The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness‑oriented … and Invalid?”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, Nr. 5, 421.–428. lpp. “Taisnīga atlīdzība” ir minēta Direktīvas 2019/790 16. pantā, kurā paredzēts, ka preses izdevējiem ir tiesības saņemt daļu no šīs kompensācijas, kas saņemta par darbiem, kuru izmantošanas tiesības šie izdevēji ir ieguvuši.
17      No jaunākiem skat. spriedumu, 2025. gada 6. marts, ONB u.c. (C‑575/23, EU:C:2025:141, 105. un 106. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumu, 2019. gada 14. novembris, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, 42. un 43. punkts).
19      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c. (C‑476/17, EU:C:2019:624, rezolutīvās daļas 5. punkts).
20      Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c. (C‑476/17, EU:C:2019:624, rezolutīvās daļas 5. punkts).
21      Skat. šo secinājumu 25. punktu.
22      Skat. šo secinājumu 47. un 48. punktu.
23      Atgādinājumam – saskaņā ar šo normu, “ja pēc tam, kad [AGCOM] ir noteikusi taisnīgu atlīdzību, puses nenoslēdz līgumu, jebkura no pusēm var vērsties vispārējās jurisdikcijas tiesas palātā, kas ir specializējusies uzņēmējdarbības jautājumos [..], tostarp lai celtu 1998. gada 18. jūnija Likuma Nr. 192 9. pantā paredzēto prasību”.
24      Kā arī – mazākā mērā – uz to aizsardzību un kolektīvo pārvaldību.
25      Šādi pasākumi ir veikti it īpaši Beļģijā, Francijā un Spānijā (skat. Furgał, U., op. cit.).
26      Mans izcēlums.
27      Spriedums, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, 45.–47. punkts).
28      Skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 81.–83. punkts).
29      Spriedums, 2022. gada 2. jūnijs, Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, 48. punkts).
30      Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 21. decembris, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 82.–88. punkts).