62024CJ0429
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2025. gada 30. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – Jēdziens “patērētājs” – 2. panta 1. punkts – Jēdziens “pakalpojumu līgums” – 2. panta 6. punkts – Mācību līgumi par obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu – Privāta izglītība – 27. pants – Nepasūtītu pakalpojumu sniegšana – Obligāti mācību priekšmeti atbilstoši valsts izglītības standartiem
Lietā C‑429/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) iesniegusi ar 2024. gada 3. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 18. jūnijā, tiesvedībā
St. Kliment Ohridski Primary Private School EOOD
pret
QX,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs N. Jēskinens [N. Jääskinen], tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi] un R. Frendo [R. Frendo] (referente),
ģenerāladvokāts: A. Bjondi [A. Biondi],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
St. Kliment Ohridski Primary Private School EOOD vārdā – S. A. Logofetova,
–
Čehijas valdības vārdā – S. Šindelková, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un N. Scheffel, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – G. Koleva un I. Rubene, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 1. un 6. punktu un 27. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp privātu izglītības iestādi St. Kliment Ohridski Primary Private School EOOD (turpmāk tekstā – “St. Kliment Ohridski”) un fizisku personu QX par līgumsodu, kas izriet no tā, ka pēdējā minētā vienpusēji izbeidza mācību līgumus, kurus bija noslēgusi ar šo iestādi par savu obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13
3
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 2. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas;
c)
“pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.”
Direktīva 2011/83
4
Direktīvas 2011/83 60. apsvērumā teikts:
“Nepasūtītu preču pārdošana, kad patērētājiem piegādā nepieprasītas preces vai sniedz pakalpojumus, ir aizliegta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem [un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), taču tajā nav paredzēti līgumu tiesiskās aizsardzības līdzekļi, tādēļ šajā direktīvā ir nepieciešams ietvert līgumu tiesiskās aizsardzības līdzekli, lai atbrīvotu patērētāju no jebkāda pienākuma atlīdzināt šādu nepasūtītu piegādi vai pakalpojuma sniegšanu.”
5
Direktīvas 2011/83 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā:
1)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;
2)
“tirgotājs” ir jebkura fiziska vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura, tostarp ar jebkuras citas personas, kas darbojas šīs personas vārdā vai uzdevumā, starpniecību, saistībā ar līgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;
[..]
5)
“pārdošanas līgums” ir jebkurš līgums, saskaņā ar kuru tirgotājs nodod vai apņemas nodot preču īpašumtiesības patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt to cenu, tostarp jebkurš līgums, kura priekšmets ir gan preces, gan pakalpojumi;
6)
“pakalpojumu līgums” ir jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt tā cenu;
[..].”
6
Šīs direktīvas 3. panta “Darbības joma” 1. un 5. punktā paredzēts:
“1.   Šo direktīvu, ievērojot tās nosacījumus un ciktāl paredzēts tās noteikumos, piemēro jebkuram līgumam, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju. [..]
[..]
5.   Šī direktīva neskar valstu vispārējās līgumtiesības, piemēram, noteikumus par līguma spēkā esamību, sagatavošanu vai sekām, ciktāl vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti.”
7
Direktīvas 27. pants “Nepasūtītu preču pārdošana” formulēts šādi:
“Patērētāju atbrīvo no jebkādas atlīdzības sniegšanas nepasūtītu preču, elektrības, ūdens un gāzes piegādes, centralizētas siltumapgādes, digitālā satura piegādes vai nepasūtītu pakalpojumu sniegšanas gadījumā, kas aizliegta saskaņā ar Direktīvas 2005/29/EK 5. panta 5. punktu un I pielikuma 29. punktu. Šādos gadījumos, ja patērētājs nereaģē pēc šādas nepasūtītas piegādes vai sniegšanas, tas nenozīmē piekrišanu.”
Bulgārijas tiesības
Likums par pirmsskolas un skolas izglītību
8
Zakon za preduchilishtnonto i uchilishtnoto obrazovanie (Likums par pirmsskolas un skolas izglītību; 2015. gada 13. oktobraDV Nr. 79), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ZPUO”), 8. panta 2. punktā paredzēts:
“Izglītība ir obligāta līdz 16 gadu vecumam un sākas ar to mācību gadu, kurā bērns sasniedz 7 gadu vecumu.”
9
ZPUO 29. panta 3. punktā noteikts:
“Privāti bērnudārzi un privātskolas iegūst juridiskas personas statusu saskaņā ar Targovski zakon [(Komerclikums; 1991. gada 18. jūnijaDV Nr. 48)], Zakon za yuridicheskite litsa s nestopanska tsel [(Likums par bezpeļņas juridiskajām personām; 2000. gada 6. oktobraDV Nr. 81)], Zakon za kooperatsiite [(Kooperatīvo sabiedrību likums; 1991. gada 28. decembraDV Nr. 113)] vai citas dalībvalsts tiesību aktiem.”
10
Saskaņā ar ZPUO 301. panta 1. un 2. daļu:
“(1)   Valsts nefinansētas darbības, kuras paredzētas 10. panta 3. punktā un kuras privātie bērnudārzi un privātskolas sniedz par maksu, ir noteiktas attiecīgā privātā bērnudārza vai privātskolas nolikumā.
(2)   Par 1. punktā minēto darbību apmaksas nosacījumiem un kārtību, kā arī par maksājuma summu līgumiski vienojas privātais bērnudārzs vai privātskola un viens no bērna vai skolēna vecākiem.”
Patērētāju tiesību aizsardzības likums
11
Ar Zakon za zashtita na potrebitelite (Patērētāju tiesību aizsardzības likums; 2005. gada 9. decembraDV Nr. 99), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, papildu noteikumu 13. punktu Bulgārijas tiesībās ar gandrīz identisku formulējumu transponēts Direktīvas 2011/83 2. pants.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12
QX ar St. Kliment Ohridski noslēdza divus pilna laika mācību līgumus par tās bērnu izglītošanu 2022./2023. mācību gadā, maksājot ikgadēju mācību maksu.
13
Atbilstoši Bulgārijas tiesību aktiem šie bērni bija vecumā, kad izglītība ir obligāta.
14
Abos līgumos bija ietverts noteikums, kurā bija noteikts, ka QX var tos vienpusēji izbeigt, par to rakstveidā paziņojot vienu mēnesi iepriekš un samaksājot līgumsodu. Šajā noteikumā bija precizēts, ka tad, ja QX nebūtu samaksājusi attiecīgā līguma pēdējo maksājumu tā izbeigšanas paziņojuma brīdī, maksājamais līgumsods atbilstu pēdējā nesamaksātā maksājuma summai paziņojuma par izbeigšanu datumā.
15
2023. gada 4. aprīlī abi līgumi tika izbeigti, un QX bērni pievienojās jaunai izglītības iestādei.
16
St. Kliment Ohridski vērsās Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību pret QX, lūdzot piespriest viņai samaksāt nolīgto līgumsodu, jo viņa, izņemdama savus bērnus no šīs iestādes, bija vienpusēji izbeigusi šos līgumus.
17
Iesniedzējtiesa norāda, ka starp pamatlietas pusēm nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkoto līgumu pēdējais maksājums nav ticis samaksāts. Starp pusēm neesot strīda arī par šī pēdējā maksājuma un līgumsoda apmēru.
18
Tomēr QX apstrīd minētā līgumsoda spēkā esamību, apgalvojot, ka tas ir pretrunā vispārpieņemtiem morāles principiem, jo radot nepamatotu iedzīvošanos. Viņa apgalvo, ka līgumsods pārsniedz tā preventīvo, kompensējošo un sodīšanas mērķi.
19
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa jautā, pirmām kārtām, vai QX var kvalificēt kā patērētāju, jo saskaņā ar likumu viņai ir pienākums laist savus bērnus skolā, lai viņi iegūtu izglītību.
20
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka izglītība skolēniem Bulgārijā ir obligāta līdz 16 gadu vecumam. Atkarībā no finansēšanas veida Bulgārijas izglītības iestādes var būt publiskas vai privātas. Valsts izglītības iestādes piedāvā bezmaksas izglītību, bet privātās izglītības iestādes skolēnu vecākiem prasa segt mācību maksu. Turklāt privātās izglītības iestādēs izglītība tiek nodrošināta saskaņā ar mācību līgumu, kas noslēgts starp attiecīgo iestādi un skolu apmeklējošā skolēna vecākiem.
21
Minētā tiesa precizē, ka attiecībā uz obligātajiem mācību priekšmetiem, šo priekšmetu mācību stundu skaitu un izglītības saturu nav atšķirības starp valsts un privātām izglītības iestādēm. Abos gadījumos izglītība tiek nodrošināta atbilstoši valsts izglītības standartiem, kas noteikti izglītības un zinātnes ministra noteikumos.
22
Šajā kontekstā tiesa norāda, ka St. Kliment Ohridski ir privāta izglītības iestāde, kas reģistrēta kā komercsabiedrība. Šī iestāde nesaņem finansējumu no valsts vai attiecīgās pašvaldības un darbību finansē tikai no mācību maksas, ziedojumiem un citiem ienākumu avotiem. Turklāt minētās iestādes darbība nav bezpeļņas un tā nerīkojas kā kooperatīvā sabiedrība, bet gan veic komercdarbību.
23
Tālab iesniedzējtiesa uzskata, ka, pirmkārt, pamatlietā aplūkotie līgumi tika noslēgti saistībā ar St. Kliment Ohridski komercdarbību un, otrkārt, QX rīkojās nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju.
24
Turklāt, tā kā tieši attiecīgais vecāks ir tas, kurš ir noslēdzis mācību līgumus, lai viņa bērni varētu saņemt izglītības pakalpojumu, šī tiesa jautā, vai šajos līgumos bērni var tikt kvalificēti kā patērētāji.
25
Otrām kārtām, minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai līgums par izglītības nodrošināšanu, ko veic privāta iestāde, lai gan izglītība ir obligāta, ir “pakalpojumu līgums” Direktīvas 2011/83 2. panta 6. punkta izpratnē.
26
Šajā ziņā šī tiesa norāda – tas, ka šo pakalpojumu var nodrošināt gan valsts, gan privātas izglītības iestādes, rada neskaidrības attiecībā uz kvalifikāciju. Šādos apstākļos tai ir šaubas, vai attiecīgais līgums kopumā jākvalificē kā “pakalpojumu līgums”, ņemot vērā, ka izglītība ir obligāta un izglītība tiek nodrošināta atbilstoši valsts izglītības standartiem, vai arī minētā kvalifikācija jāpiemēro tikai pakalpojumiem, kas paredzēti šajā līgumā, bet neietilpst obligātās izglītības jomā, piemēram, ēdināšana, transportēšana vai ārpusskolas pasākumi.
27
Trešām kārtām, gadījumā, ja mācību līgums, kas noslēgts ar privātu iestādi, būtu jāuzskata par līgumu, kas noslēgts ar patērētāju, iesniedzējtiesa jautā, vai jāpiemēro Direktīvas 2011/83 27. pants, kurā paredzēts atbrīvojums no pienākuma maksāt par nepasūtītu pakalpojumu.
28
Proti, šī tiesa vēlas noskaidrot, vai vecāki vai skolēni var norādīt, ka viņi nav pieprasījuši, lai konkrētu mācību priekšmetu apguvei būtu mācību stundu skaits, kas paredzēts obligātajiem vai fakultatīvajiem mācību priekšmetiem. Precīzāk, tā jautā, vai ir iespējams ierobežot patērētāja atbildību par mācību maksas samaksu, pamatojoties uz to, ka attiecīgais bērns nav lūdzis, lai konkrēta mācību priekšmeta apguvei būtu obligātais mācību stundu skaits.
29
Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka ir svarīgi noskaidrot šajos trijos jautājumos izvirzītos aspektus, ņemot vērā, ka strīdos, uz kuriem attiecas patērētāju tiesības, valsts tiesa pēc savas ierosmes var piemērot imperatīvu tiesību normu, kuras mērķis ir aizsargāt attiecīgo patērētāju.
30
Šajos apstākļos Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai jēdziens “patērētājs” Direktīvas [2011/83] 2. panta 1. punkta izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst viens no vecākiem, kas ar privātskolu ir noslēdzis mācību līgumu, kura priekšmets ir tā bērnu mācības obligātās izglītības līmenī šajā skolā, kas reģistrēta kā komercsabiedrība?
2)
Vai jēdziens “patērētājs” Direktīvas [2011/83] 2. panta 1. punkta izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst skolēns, kas, pamatojoties uz maksas mācību līgumu starp vienu no vecākiem un privātskolu, kura reģistrēta kā komercsabiedrība, apmeklē mācības obligātās izglītības līmenī šajā privātskolā?
3)
Vai jēdziens “pakalpojumu līgums” Direktīvas [2011/83] 2. panta 6. punkta izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst tāds starp vienu no vecākiem un privātskolu, kas reģistrēta kā komercsabiedrība, noslēgts mācību līgums par mācību nodrošināšanu obligātās izglītības līmenī skolēniem, saskaņā ar kuru finansēšanu nodrošina viens no vecākiem, maksājot mācību maksu?
4)
Ja atbilde uz vienu vai vairākiem iepriekš minētajiem trim jautājumiem ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2011/83] 27. pants jāinterpretē tādējādi, ka skolēnu vai vienu no vecākiem var atbrīvot no mācību maksas maksāšanas, ja tie nav pieprasījuši mācības noteiktā mācību priekšmetā vai arī nav apmierināti ar mācībām, bet šis mācību priekšmets ir obligāts atbilstoši valsts izglītības standartiem?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
31
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē attiecas uz vienu no vecākiem, kurš noslēdzis mācību līgumu ar privātu izglītības iestādi, kas reģistrēta kā komercsabiedrība, par tā obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, vai uz skolēnu, kurš mācās šajā iestādē saskaņā ar šādu līgumu.
32
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/83 3. panta 1. punktu šo direktīvu, ievērojot tās nosacījumus un ciktāl paredzēts tās noteikumos, piemēro jebkuram līgumam, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju, izņemot šī panta 3. punktā minētos līgumus. Tā kā 3. punkts neattiecas uz mācību līgumiem, kas noslēgti ar privātām izglītības iestādēm, jāuzskata, ka šo līgumu mērķa dēļ tie ietilpst Direktīvas 2011/83 piemērošanas jomā.
33
Atbilstoši Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punktam jēdziens “patērētājs” ir definēts kā jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju.
34
Lai nodrošinātu Savienības likumdevēja mērķu ievērošanu patērētāju līgumu jomā, kā arī Savienības tiesību konsekvenci, it īpaši jāņem vērā citos Savienības tiesību aktos ietvertais jēdziens “patērētājs” (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
It īpaši, lai interpretētu Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punktu, jāņem vērā Tiesas jau sniegtā jēdziena “patērētājs” interpretācija saistībā ar Direktīvu 93/13.
36
Proti, papildus apstāklim, ka jēdziena “patērētājs” definīcijas Direktīvas 93/13 2. pantā un Direktīvas 2011/83 2. pantā ir gandrīz vienādas, pēdējai minētajai direktīvai ir tāds pats mērķis kā Direktīvai 93/13. Direktīva 2011/83 ir par patērētāju tiesībām saistībā ar līgumiem, kas noslēgti ar komersantiem, un tās mērķis ir nodrošināt paaugstinātu aizsardzības līmeni patērētājiem, garantējot tiem informāciju un drošību darījumos ar komersantiem (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Saistībā ar Direktīvu 93/13 Tiesa ir nospriedusi, ka attiecīgās personas “patērētāja” statuss jānosaka, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz novērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības ietilpst darbībās, kuras nav saistītas ar amata, nodarbinātības, vai profesijas īstenošanu. Turklāt Tiesa ir izmantojusi iespēju precizēt, ka jēdzienam “patērētājs” šīs direktīvas 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kura tai faktiski ir (spriedums, 2024. gada 24. oktobris, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Ņemot vērā to, ko Tiesa ir nospriedusi attiecībā uz Direktīvas 93/13 2. panta b) punktu, jāuzskata, ka šī interpretācija attiecas arī uz Direktīvu 2011/83. Direktīvā 2011/83 ietverto normu imperatīvais raksturs un ar tiem saistītās īpašās patērētāju aizsardzības prasības liek dot priekšroku plašai jēdziena “patērētājs” interpretācijai šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, lai garantētu direktīvas lietderīgo iedarbību (spriedums, 2024. gada 24. oktobris, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, pirmām kārtām, ka QX ar St. Kliment Ohridski noslēdza divus pilna laika mācību līgumus par tās bērnu izglītošanu 2022./2023. mācību gadā, par to maksājot ikgadēju mācību maksu. No tā arī izriet, ka šī iestāde, kas tiek finansēta no privātiem līdzekļiem, ir reģistrēta kā komercsabiedrība.
40
Tādējādi šķiet, ka ar pamatlietā aplūkoto mācību līgumu noslēgšanu QX neīsteno profesionālu mērķi, bet gan tikai mērķi nodrošināt tās bērnu izglītošanu privātā izglītības iestādē.
41
Šo vērtējumu nevar atspēkot tas, ka šie līgumi tika noslēgti uz laikposmu, kurā izglītība ir obligāta saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem. Proti, pirmkārt, Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “patērētājs” definīcija – tas, kā atgādināts šī sprieduma 37. punktā, ir objektīvs jēdziens – neietver prasības vai nosacījumus attiecībā uz līguma priekšmetu, ciktāl tas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. It īpaši iemesliem, kas likuši attiecīgajai personai noslēgt šo līgumu, tostarp tad, ja tie izriet no nepieciešamības izpildīt juridisku pienākumu, nav nozīmes, lai noteiktu, vai šī persona ietilpst patērētāja jēdzienā. Otrkārt, izglītības obligātais raksturs nekādā ziņā nenozīmē, ka jānoslēdz līgums ar privātu izglītības iestādi. Citiem vārdiem – lai gan attiecīgajam vecākam ir pienākums reģistrēt bērnu izglītības iestādē, tas saglabā pilnīgu brīvību izvēlēties, vai bērna izglītību uzticēt publiskai vai privātai iestādei.
42
Otrām kārtām, saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm pamatlietā aplūkotie līgumi tika noslēgti tikai starp QX un minēto iestādi, līdz ar to līgumiskās saistības ir saistošas QX, nevis tās bērniem. Tā kā bērni nav šo līgumu puses, nevar uzskatīt, ka tie būtu rīkojušies Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punkta izpratnē, un tālab viņi neietilpst jēdzienā “patērētājs” atbilstoši šai tiesību normai.
43
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka:
–
viens no vecākiem, kurš noslēdzis mācību līgumu ar privātu izglītības iestādi, kas reģistrēta kā komercsabiedrība, par tā obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, ietilpst jēdzienā “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē;
–
skolēns, kurš saskaņā ar šādu līgumu mācās šajā iestādē, šajā jēdzienā neietilpst.
Par trešo jautājumu
44
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka mācību līgums par obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi, kura reģistrēta kā komercsabiedrība, par to maksājot mācību maksu, ko nodrošina šis vecāks, ietilpst jēdzienā “pakalpojumu līgums” šīs tiesību normas izpratnē.
45
Šajā ziņā jāatgādina, ka direktīvas 2. panta 6. punktā paredzētais jēdziens “pakalpojumu līgums” ir definēts plaši, proti, kā “jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt tā cenu”. No tiesību normas formulējuma izriet, ka šis jēdziens jāsaprot tādējādi, ka tas ietver jebkuru līgumu, kas neietilpst jēdzienā “pārdošanas līgums” (spriedums, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 154. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Tādi mācību līgumi kā pamatlietā aplūkotie, ar kuriem privāta izglītības iestāde apņemas sniegt izglītības pakalpojumus viena no vecākiem bērniem atbilstoši valsts izglītības standartiem, kā arī papildu pakalpojumus, par kuriem vecāks maksā ikgadējo mācību maksu, neattiecas uz īpašumtiesību uz precēm nodošanu Direktīvas 2011/83 2. panta 5. punkta izpratnē. Tālab šie līgumi, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ietilpst jēdzienā “pakalpojumu līgums” šīs direktīvas 2. panta 6. punkta izpratnē.
47
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka mācību līgums par obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi, kura reģistrēta kā komercsabiedrība, par to maksājot mācību maksu, ko nodrošina šis vecāks, ietilpst jēdzienā “pakalpojumu līgums” šīs tiesību normas izpratnē.
Par ceturto jautājumu
48
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/83 27. pants jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar mācību līgumu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi, šis vecāks var tikt atbrīvots no pienākuma maksāt līgumā noteikto izglītības maksu, pamatojoties uz to, ka viņš vai viņa bērns nav pieprasījis, lai bērns mācītos konkrētu mācību priekšmetu, ja atbilstoši valsts izglītības standartiem tā apguve ir obligāta, vai minētais vecāks vai bērns nav apmierināts ar līgumā paredzēto izglītības pakalpojumu kvalitāti.
49
Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/83 27. pantu patērētājs ir atbrīvots no pienākuma maksāt atlīdzību par nepasūtītu preču, elektrības, ūdens un gāzes piegādes, centralizētas siltumapgādes, digitālā satura piegādi vai nepasūtītu pakalpojumu sniegšanu, kas notikusi, pārkāpjot Direktīvas 2005/29 5. panta 5. punktu un I pielikuma 29. punktu, un tas, ka patērētājs nav sniedzis atbildi šādā nepasūtītas piegādes vai pakalpojuma sniegšanas gadījumā, nav uzskatāms par piekrišanu.
50
Nepasūtītu preču pārdošana Direktīvas 2011/83 60. apsvērumā ir definēta kā “nepasūtītu preču pārdošana, kad patērētājiem piegādā nepieprasītas preces vai sniedz pakalpojumus”. Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi, ka “nepasūtītu [preču] pārdošana” Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2011/83 27. pantā, tostarp ir tāda rīcība, kad komersants patērētājam pieprasa samaksāt par preci vai pakalpojumu, kas sniegts šim patērētājam, lai arī viņš to nav pasūtījis (spriedums, 2019. gada 5. decembris, EVN Bulgaria Toplofikatsia un Toplofikatsia Sofia, C‑708/17 un C‑725/17, EU:C:2019:1049, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
51
Direktīvas 2011/83 27. panta mērķis ir liegt komersantam uzspiest patērētājam līgumiskas attiecības, kurām viņš nav brīvi piekritis (spriedums, 2019. gada 5. decembris, EVN Bulgaria Toplofikatsia un Toplofikatsia Sofia, C‑708/17 un C‑725/17, EU:C:2019:1049, 65. punkts).
52
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka pamatlietā aplūkotie pilna laika mācību līgumi ir par QX bērnu izglītošanu, par ko viņa maksā ikgadēju mācību maksu. Mācības notiek atbilstoši valsts izglītības standartiem, ko nosaka Izglītības un zinātnes ministra izdoti rīkojumi.
53
Tādējādi, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka saskaņā ar šīm valsts tiesību normām starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi noslēgtos mācību līgumos šis vecāks brīvi piekrīt vienotam kopējam pakalpojumam bez iespējas izvēlēties mācību priekšmetus, kā arī mainīt mācību stundu skaitu. No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka par pakalpojumiem, kas nav pieprasīti, būtu pieprasīts papildu maksājums. Līdz ar to nevar būt runas par pakalpojumu, kas sniegts, ja minētais vecāks to nav lūdzis.
54
Šādos apstākļos obligātās izglītības nodrošināšana atbilstoši valsts izglītības standartiem nevar tikt uzskatīta par “nepasūtītu pakalpojumu sniegšanu” Direktīvas 2011/83 27. panta izpratnē.
55
Runājot par vecāka vai viņa bērna neapmierinātību ar to izglītības pakalpojumu kvalitāti, kas sniegti saskaņā ar šiem līgumiem, jāatgādina – kā izriet no Direktīvas 2011/83 3. panta 5. punkta, tas neietekmē valsts līmenī paredzētos vispārējos līgumtiesību noteikumus, it īpaši noteikumus par līguma spēkā esamību, noslēgšanu un sekām, ciktāl šajā direktīvā līgumtiesību vispārējie aspekti nav reglamentēti. Tādējādi šī situācija jāizvērtē saskaņā ar valsts līgumtiesībām.
56
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/83 27. pants jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar mācību līgumu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi:
–
šo vecāku nevar atbrīvot no pienākuma maksāt šajā līgumā noteikto mācību maksu, pamatojoties uz to, ka viņš vai viņa bērns nav pieprasījis, lai bērns mācītos konkrētu mācību priekšmetu, ja atbilstoši valsts izglītības standartiem tā apguve ir obligāta;
–
šis pants nav piemērojams situācijā, kad minētais vecāks vai viņa bērns nav apmierināts ar to izglītības pakalpojumu kvalitāti, kas sniegti saskaņā ar šo līgumu, jo uz to attiecas valsts līgumtiesības.
Par tiesāšanās izdevumiem
57
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK 2. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–
viens no vecākiem, kurš noslēdzis mācību līgumu ar privātu izglītības iestādi, kas reģistrēta kā komercsabiedrība, par tā obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, ietilpst jēdzienā “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē;
–
skolēns, kurš saskaņā ar šādu līgumu mācās šajā iestādē, šajā jēdzienā neietilpst.
2)
Direktīvas 2011/83 2. panta 6. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
mācību līgums par obligātās izglītības vecuma bērnu izglītošanu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi, kura reģistrēta kā komercsabiedrība, par to maksājot mācību maksu, ko nodrošina šis vecāks, ietilpst jēdzienā “pakalpojumu līgums” šīs tiesību normas izpratnē.
3)
Direktīvas 2011/83 27. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
saistībā ar mācību līgumu, kas noslēgts starp vienu no vecākiem un privātu izglītības iestādi,
–
šo vecāku nevar atbrīvot no pienākuma maksāt šajā līgumā noteikto mācību maksu, pamatojoties uz to, ka viņš vai viņa bērns nav pieprasījis, lai bērns mācītos konkrētu mācību priekšmetu, ja atbilstoši valsts izglītības standartiem tā apguve ir obligāta;
–
šis pants nav piemērojams situācijā, kad minētais vecāks vai viņa bērns nav apmierināts ar to izglītības pakalpojumu kvalitāti, kas sniegti saskaņā ar šo līgumu, jo uz to attiecas valsts līgumtiesības.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.