62005TO0295
PIRMĀS INSTANCES TIESAS RĪKOJUMS (pirmā palāta)
2007. gada 5. septembrī (
*1
)
Lieta T-295/05
Document Security Systems, Inc., Ročestera [Rochester], Ņujorka (Savienotās Valstis), ko pārstāv L. Koena [L. Cohen], H. Šeratons [H. Sheraton] un B. Aphofs [B. Uphoff], solicitors, un K. Stanbruks [C. Stanbrook], QC,
prasītāja,
pret
Eiropas Centrālo banku (ECB), ko pārstāv K. Zilioli [C. Zilioli] un P. Mašadu [P. Machado], pārstāvji, kuriem palīdz E. Garajars Gutjeress [E. Garayar Gutiérrez] un G. de Uloa i Suelvess [G. de Ulloa y Suelves], advokāti,
atbildētāja,
par prasību par nelikumīgu izmantošanu, ar kuru lūdz atzīt, ka ECB ir pārkāpusi prasītājas Eiropas patentu tiesības, un par prasību atlīdzināt kaitējumu, kas — kā apgalvo prasītāja — tai nodarīts patentu tiesību pārkāpuma rezultātā.
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], tiesneši R. Garsija-Valdekasass [R. García-Valdecasas] un V. Čuke [V. Ciucă],
sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesību akti
1
EKL 235. pantā ir noteikts:
“Tiesas kompetencē ir izskatīt lietas par kaitējuma novēršanu, ko paredz 288. panta otrā daļa.”
2
EKL 288. panta otrajā un trešajā daļā ir paredzēts:
“Ja pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienas iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
Šā panta iepriekšējā daļa ar tādiem pašiem nosacījumiem attiecas arī uz kaitējumu, ko radījusi Eiropas Centrālā banka vai tās darbinieki, pildot savus pienākumus.”
3
Pārskatītā un grozītā Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas Statūtiem un Eiropas Centrālās bankas Statūtiem (OV 1992, C 191, 68. lpp.; turpmāk tekstā — “ECB Statūti”), kas pievienots Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, 35. panta 3. punktā ir noteikts:
“Uz ECB attiecas atbildības režīms, ko paredz šā Līguma 288. pants. [..]”
Konvencija par Eiropas patentu
4
1973. gada 5. oktobra Konvencija par Eiropas patentu piešķiršanu (saukta arī par “Eiropas patenta konvenciju” vai “Minhenes konvenciju”, turpmāk tekstā — “KEP”), kurā grozījumi ir izdarīti ar 1991. gada 17. decembra Aktu par KEP 63. panta pārskatīšanu un ar Eiropas Patentu organizācijas Administratīvās padomes 1978. gada 21. decembra, 1994. gada 13. decembra, 1995. gada 20. oktobra, 1996. gada 5. decembra, 1998. gada 10. decembra un 2005. gada 27. oktobra lēmumu, iekļaujot 2000. gada 29. novembra Akta par KEP pārskatīšanu noteikumus, kas piemērojami provizoriski, ir daudzpusējs starptautisks nolīgums, kas nav daļa no Kopienu tiesībām un kura mērķis ir izveidot vienkāršotu procedūru patenta aizsardzības iegūšanai Eiropā attiecībā uz noteiktām valstīm. KEP stājās spēkā 1977. gada 7. oktobrī, un līdz šim laikam to ir ratificējušas 32 valstis, tostarp visas Eiropas Savienības dalībvalstis.
5
Ar KEP 4. pantu tika nodibināta Eiropas Patentu organizācija, kuras uzdevums ir piešķirt Eiropas patentus. Šo uzdevumu veic viena no tās struktūrvienībām — Eiropas Patentu iestāde [birojs] (turpmāk tekstā — “Birojs”).
6
KEP 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “Eiropas patents katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas piešķirts, bauda tādas pašas tiesības un ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā dalībvalsts nacionālais patents, ja Konvencijā nav paredzēts citādi”.
7
KEP 64. pantā ir noteikts:
“1.   [Ievērojot 2. punktu,] Eiropas patents no dienas, kad publicēts paziņojums par tā piešķiršanu, katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas ir izsniegts, piešķir patenta īpašniekam tādas pat tiesības kā šajā valstī piešķirts nacionālais patents.
2.   Ja Eiropas patenta objekts ir paņēmiens, patenta aizsardzība attiecas arī uz produktiem, kas tiek tieši iegūti ar šo paņēmienu.
3.   Eiropas patentu pārkāpumu gadījumos piemērojami nacionālie likumi.”
8
Daži KEP noteikumi ir piemērojami visās līgumslēdzējās valstīs. Tie ir kopīgie noteikumi, kas attiecas uz patentspējas kritērijiem (KEP 52.–57. pants), Kopienas patenta anulēšanas pamatojumiem (KEP 138. pants, skat. turpmāk), kā arī patenta aizsardzības apjomu un ilgumu (KEP 63. pants, 64. panta 2. punkts un 69. pants).
9
KEP 138. pantā ir paredzēti gadījumi, kuros Eiropas patentu var anulēt, balstoties uz līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, attiecībā uz šīs valsts teritoriju.
Prāvas rašanās fakti
10
Prasītāja ir saskaņā ar Savienoto Valstu tiesībām nodibināta sabiedrība, kas 2004. gadā ieguva īpašumtiesības uz Eiropas patentu, kas cita starpā attiecas uz aizsardzības pret banknošu viltošanu elementiem. Šā izgudrojuma autors ir Ralfs K. Vikers [Ralph C. Wicker], un tas ir paņēmiens, kā izgatavot dokumentus tādējādi, lai atklātu viltošanu gadījumā, ja dokumentus kopē, izmantojot skenēšanas tehnoloģiju (skeners).
11
1989. gada 18. janvārī Vikers iesniedza patenta pieteikumu attiecībā uz šo izgatavošanas paņēmienu Savienotajās Valstīs. 1990. gada 16. janvārī viņš iesniedza Birojam Eiropas patenta pieteikumu.
12
Vikera iesniegtais Eiropas patenta pieteikums tika publicēts Eiropas Patentu Biļetenā [Bulletin européen des brevets] 1991. gada 13. novembrī. 1995. gada 18. jūlijā šis pieteikums tika noraidīts izgudrojuma līmeņa trūkuma dēļ, salīdzinot ar pastāvošo tehnikas līmeni. Par šo lēmumu tika iesniegts apelācijas iesniegums, un 1999. gada 5. februārī viena no Biroja tehniskajām apelācijas padomēm atļāva piešķirt pieteikto patentu, kas beidzot tika piešķirts 1999. gada 24. novembrī ar Nr. 0 455 750 B1 un ar nosaukumu “Nereproducējamu dokumentu izgatavošanas paņēmiens” (turpmāk tekstā — “strīdīgais patents”).
13
Prasītāja apgalvo, ka strīdīgais patents stājās spēkā un pastāv Francijā, Austrijā, Apvienotā Karalistē, Vācijā, Beļģijā, Spānijā, Itālijā, Luksemburgā un Nīderlandē (turpmāk tekstā — “attiecīgās valstis”). Vikers norādīja attiecīgās valstis strīdīgā patenta pieteikuma iesniegšanas brīdī. Prasītāja norāda, ka patents pastāv arī Lihtenšteinā, Dānijā, Zviedrijā un Šveicē, tas ir, valstīs, kas atrodas ārpus teritorijas, kurā euro ir oficiālā valūta (euro zona), kas nav iespiedušas euro banknotes un kas nav ņemtas vērā prasības pieteikumā.
14
Prasītāja norāda, ka īpašumtiesības uz strīdīgo patentu piederēja Vikeram, kas miris 1997. gadā, un saskaņā ar Ņujorkas štata tiesību aktiem tika nodotas viņa mantiniekiem, kuri 2004. gada 22. decembrī tās ir atsavinājuši prasītājai. Cita starpā tika atsavinātas tiesības celt prasības un saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies saistībā ar rīcību pirms atsavināšanas.
15
Prasītāja uzskata, ka ECB ir veikusi vai atļāvusi veikt trīs darbības, kas pārkāpj strīdīgā patenta piešķirtās tiesības. Pirmkārt, ECB izstrādāja euro banknotes (vai tās tika izstrādātas ECB uzdevumā), izmantojot paņēmienu, uz kuru attiecas strīdīgais patents. Otrkārt, ECB uzdevumā šīs banknotes tika iespiestas. Treškārt, ECB ir atļāvusi to emisiju un izmantošanu par likumīgu maksāšanas līdzekli eurozonā.
Process
16
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 1. augustā, prasītāja cēla šo prasību.
17
Ar šo prasību prasītāja, pirmkārt, lūdz Pirmās instances tiesu atzīt, ka ECB ir pārkāpusi ar strīdīgo patentu piešķirtās tiesības, izstrādājot, iespiežot un emitējot euro banknotes. Otrkārt, tā lūdz Pirmās instances tiesu atlīdzināt tai iespējami nodarītos zaudējumus, izmaksājot tai saprātīgu summu, ņemot vērā ECB negodīgu rīcību.
18
Ar dokumentu, kas iesniegts 2005. gada 21. oktobrī, ECB cēla iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 114. panta 1. punktu. 2005. gada 29. decembrī prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi par nepieņemamību.
19
Ar 2006. gada 6. aprīļa vēstuli ECB paziņoja Pirmās instances tiesai, ka 2006. gada 23. martā tā bija cēlusi prasības par anulēšanu attiecībā uz strīdīgo patentu visās attiecīgajās valstīs, izņemot Itāliju, kurā prasība par anulēšanu tika iesniegta 27. martā, un Spāniju. ECB norādīja, ka saistībā ar šīm prasībām tā uzskata strīdīgo patentu par spēkā neesošu, ņemot vērā, ka tas acīmredzami pārsniedz sākotnējā pieteikuma priekšmetu, ka izgudrojums nav jauns un ka tam trūkst izgudrojuma līmeņa.
20
Ar 2006. gada 7. jūlija vēstuli ECB paziņoja Pirmās instances tiesai, ka 2006. gada 12. maijā tā bija cēlusi prasību par anulēšanu attiecībā uz strīdīgo patentu Spānijā.
21
2006. gada 18. oktobrī prasītāja iesniedza Pirmās instances tiesai savus apsvērumus par divām ECB vēstulēm, kas attiecas uz minēto anulēšanas prasību celšanu. Tā norādīja, ka dažādu anulēšanas prasību celšana valsts tiesās nekādā veidā neietekmē šo tiesvedību un ka Pirmās instances tiesai būtu jānoraida ECB izvirzītā iebilde par nepieņemamību un jāpieņem nolēmums par lietas būtību.
22
Ar 2007. gada 11. aprīļa vēstuli ECB paziņoja Pirmās instances tiesai, ka Apvienotajā Karalistē un Vācijā celtās anulēšanas prasības tika izskatītas pirmajā instancē.
23
Saistībā ar Apvienotajā Karalistē celto anulēšanas prasību ECB norādīja, ka ar 2007. gada 26. marta spriedumu High Court of Justice (Anglija un Velsa), Chancery Division (Patentu tiesa) (Apvienotā Karaliste) bija nospriedusi, ka strīdīgais patents nav spēkā, jo tas pārsniedz sākotnējā pieteikuma priekšmetu. ECB paziņoja Pirmās instances tiesai, ka prasītajai tika atļauts iesniegt apelāciju par minēto spriedumu Court of Appeal (Anglija un Velsa) (Apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste) un ka ECB tika atļauts iesniegt pretapelāciju.
24
Saistībā ar Vācijā celto anulēšanas prasību ECB norādīja, ka ar 2007. gada 27. marta spriedumu Bundespatentgericht (Federālā Patentu tiesa, Vācija) bija nospriedusi, ka strīdīgais patents ir spēkā. ECB paziņoja Pirmās instances tiesai arī par nodomu iesniegt apelāciju par minēto spriedumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
25
Prasības pieteikumā izklāstītie prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
nospriest, ka ECB ir pārkāpusi ar strīdīgo patentu piešķirtās tiesības;
—
piespriest ECB atlīdzināt zaudējumus saistībā ar strīdīgā patenta piešķirto tiesību pārkāpumu, kuru summa būšot jānosaka vēlāk;
—
piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26
Iebildē par nepieņemamību izklāstītie ECB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par nepieņemamu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27
Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību izklāstītie prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
noraidīt iebildi par nepieņemamību;
—
atzīt prasību par pieņemamu;
—
taisīt prasības pieteikumā lūgto deklaratīvo spriedumu.
Par prasību par patentu nelikumīgu izmantošanu
Par pieņemamību
28
Atbilstoši Reglamenta 114. panta 1. punktam, ja vien kāds lietas dalībnieks to pieprasa, Pirmās instances tiesa var lemt par pieņemamību, nelemjot par lietas būtību. Saskaņā ar tā paša panta 3. punktu pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.
29
ECB izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir balstīta uz trim pamatiem, kas attiecīgi saistīti ar to, ka prasītājai neesot tiesību celt prasību, Pirmās instances tiesai neesot kompetences izskatīt un izspriest šo lietu un ka prasības pieteikumā neesot ievērotas formas prasības.
30
Vispirms jāizskata pamats, kas saistīts ar Pirmās instances tiesas kompetences neesamību.
Lietas dalībnieku argumenti
31
ECB norāda, ka, lai gan prasība ir pamatota ar EKL 235. un 288. pantu, prasītāja lūdz ne tikai atlīdzināt zaudējumus, bet vispirms vēlas panākt, lai tiktu atzīts, ka ECB ir nelikumīgi izmantojusi strīdīgo patentu, un tikai pēc tam — zaudējumu atlīdzību.
32
ECB uzskata, ka Pirmās instances tiesas kompetencē nav lemt par prasību par nelikumīgu izmantošanu. Tā apgalvo, ka tikai valsts tiesu kompetencē ir atzīt, ka strīdīgais patents ir nelikumīgi izmantots.
33
ECB uzskata, ka, lai atzītu prasību par pieņemamu, Pirmās instances tiesai būtu jāpārņem izņēmuma kompetence, kas patentu nelikumīgas izmantošanas jomā ir piešķirta valsts tiesām atbilstoši to attiecīgajām valsts tiesībām, kas būtu pretrunā KEP, saskaņā ar kuru strīdi par Eiropas patentiem ir līgumslēdzēju valstu tiesu kompetencē.
34
Pamatojot šo apgalvojumu, ECB norāda, ka, tiklīdz Eiropas patents ir piešķirts un apstiprināts katrā no norādītajām valstīm, rodas neatkarīgu valsts patentu kopums. Līdz ar to ECB uzskata, ka tieši saskaņā ar katras valsts tiesībām tiek noteikts kā patentu spēks tās teritorijā, tā arī strīdiem piemērojamie procesuālie noteikumi. ECB uzskata, ka, tā kā jautājumu par nelikumīgu izmantošanu reglamentē tikai valsts tiesības, Pirmās instances tiesas kompetencē nav to izšķirt.
35
ECB uzsver, ka patentu jomā katras dalībvalsts tiesību akti:
—
paredz dažādus nosacījumus, lai patentam tiktu piešķirta aizsardzība attiecīgajā valstī;
—
piešķir noteiktām tiesām — bieži vien specializētajām — izņēmuma kompetenci izskatīt jautājumus par patentu nelikumīgu izmantošanu un spēkā neesamību;
—
paredz dažādus procesuālus noteikumus, tostarp ierobežojumus attiecībā uz tiesībām celt prasību;
—
paredz dažādus nosacījumus, kuri jāizpilda, lai tiktu atlīdzināti zaudējumi;
—
paredz dažādus noilguma termiņus, kas attiecas uz zaudējumu atlīdzību un prasību par nelikumīgu izmantošanu.
36
ECB norāda, ka nekas neliedz prasītājai vērsties kompetentajās valsts tiesās, lai tās lemtu par to, vai notikusi apgalvotā nelikumīgā izmantošana. ECB atzīmē, ka atbilstoši ECB Statūtu 35. panta 2. punktam domstarpības starp ECB, no vienas puses, un jebkuru citu personu, no otras puses, izšķir kompetentas valstu tiesas, izņemot gadījumus, ja jurisdikcija ir piešķirta Tiesai.
37
Prasītāja vispirms norāda, ka Pirmās instances tiesai ir kompetence lemt par prasību atbilstoši EKL 235. pantam un EKL 288. panta otrajai daļai, tos aplūkojot kopā, kas piešķirot Kopienu tiesai kompetenci izspriest strīdus par to, kā Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko ārpuslīgumiskās atbildības jomā radījušas Kopienas iestādes. Prasītāja atzīmē, ka ECB ir Kopienas iestāde un ka EKL 288. panta trešajā daļā ir skaidri noteikts, ka Kopienai ir jānovērš kaitējums, ko radījusi ECB vai tās darbinieki, pildot savus pienākumus.
38
Prasītāja uzskata, ka Pirmās instances tiesas kompetenci reglamentē tikai Līgums, un tā nevar tikt reglamentēta ar kādiem valsts tiesību aktiem vai atvasinātajām Kopienu tiesībām. Cita starpā prasītāja apstrīd to, ka Pirmās instances tiesas kompetence varētu tikt reglamentēta ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) (regula, ar kuru nosaka valsts tiesu jurisdikciju civillietās un komerclietās).
39
Prasītāja it īpaši uzsver, ka ar Regulas Nr. 44/2001 67. pantu ir izslēgta tās piemērošana jurisdikcijai, kuru piešķir tādi Kopienu tiesību akti kā Līgums.
40
Prasītāja uzskata, ka savukārt valsts tiesu kompetenci patentu nelikumīgas izmantošanas jomā reglamentē Regula Nr. 44/2001. Principā dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas atbildētājas domicils, tiesām esot kompetence pat tad, ja nelikumīga izmantošana ir notikusi citas valsts teritorijā.
41
Prasītāja arī uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 27. pantu tiesai, kurā pirmajā iesniegts izskatīšanai strīds starp diviem lietas dalībniekiem par patenta nelikumīgu izmantošanu, ir izņēmuma kompetence izspriest visus strīdus par nelikumīgu izmantošanu starp tiem pašiem lietas dalībniekiem un attiecībā uz to pašu patentu.
42
Turklāt prasītāja norāda, ka judikatūrā ir apstiprināts, ka valsts, kuras teritorijā reģistrēts patents, tiesām ir izņēmuma kompetence tikai attiecībā uz strīdiem, kas attiecas uz paša patenta spēkā esamību vai tā iesniegšanas vai reģistrācijas faktu (Tiesas 1983. gada 15. novembra spriedums lietā 288/82 Duijnstee, Recueil, 3663. lpp., 22. punkts). Līdz ar to ECB apgalvojums, ka katras attiecīgās valsts tiesām ir izņēmuma kompetence pieņemt lēmumu attiecībā uz strīdīgā patenta nelikumīgu izmantošanu tās teritorijā atbilstoši to attiecīgajiem valsts tiesību aktiem, neesot pareizs.
43
Prasītāja arī norāda, ka vairākās starptautiskajās konvencijās ir paredzēts, ka patenta nelikumīga izmantošana ir civiltiesisks pārkāpums, kura radītais kaitējums ir jāatlīdzina, un ka šo principu faktiski ir pieņēmušas lielākās tirdzniecības valstis un tas izmantojams Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) darbībā. Prasītāja uzskata, ka tātad tas ir gan Kopienu tiesību, gan valsts tiesību pamatprincips. Prasītāja precizē, ka Kopiena ir PTO dalībniece kopš 1995. gada 1. janvāra un ka līdz ar to tai ir jāievēro Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (turpmāk tekstā — “TRIPS”) noteikumi. Prasītāja norāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tādu Eiropas Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu kā TRIPS noteikumi ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas (Tiesas 1974. gada 30. aprīļa spriedums lietā 181/73 Haegeman, Recueil, 449. lpp.). Prasītāja apgalvo, ka katrā ziņā arī Eiropas Savienības dalībvalstis ir PTO dalībnieces un ka tām ir saistošs TRIPS. Līdz ar to tajā ietvertie principi veido daļu no katras dalībvalsts tiesībām.
44
Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka ECB minētajai problēmai, ar kuru sastapsies Pirmās instances tiesa, piemērojot vairāku valstu tiesību aktus, lai pārbaudītu, vai ECB ir nelikumīgi izmantojusi strīdīgo patentu, nav nozīmes šajā lietā. Prasītāja uzskata, ka tas, ka Pirmās instances tiesai esot jāpārbauda un jāpiemēro valsts tiesību akti, neietekmē tās kompetenci. Prasītāja būtībā uzskata, ka saskaņā ar judikatūru (Tiesas 1986. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās 169/83 un 136/84 Leussink u.c./Komisija, Recueil, 2801. lpp., un 1990. gada 27. marta spriedums lietā C-308/87 Grifoni/Komisija, Recueil, I-1203. lpp.) valsts tiesībās noteikto pienākumu pārkāpumi izraisa Kopienu iestāžu atbildību, ja privātpersonām ir nodarīts kaitējums, un ka Pirmās instances tiesai ir kompetence par to lemt.
45
Turklāt prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar EKL 288. pantu prasībām, kas saistītas ar Kopienas iestāžu radīto kaitējumu, piemērojamās tiesības izriet no juridiskajiem principiem, kas kopīgi dalībvalstīm. Līdz ar to prasītāja uzskata, ka ECB apsvērumiem par atšķirībām starp valsts tiesībām attiecībā uz zaudējumu aprēķinu patenta nelikumīgas izmantošanas gadījumā nav nozīmes.
46
Prasītāja apgalvo, ka tai nav obligāti jāiziet cauri visām valsts procedūrām pirms šīs prasības iesniegšanas. Tā norāda, ka judikatūra, ko minējusi ECB šā argumenta pamatojumam, attiecas uz lietām, kurās dalībvalstis nepareizi piemēro vai transponē Kopienu tiesības. Prasītāja uzskata, ka vienīgi tad rodas jautājums, vai prasītājam ir jāizmanto visi valsts tiesību aizsardzības līdzekļi pret pašu dalībvalsti, pirms tas var celt prasību par zaudējumu atlīdzību pret Kopienu. Prasītāja norāda, ka tomēr nav apgalvots, ka šajā lietā dalībvalsts esot pieļāvusi kādu pārkāpumu, jo ECB ir vienīgā persona, kas vainojama attiecīgajā nelikumīgajā izmantošanā.
47
Tāpat prasītāja uzsver, ka ECB izvirzītais priekšlikums, saskaņā ar kuru procedūras būtu jāierosina vienlaikus vairāku dalībvalstu tiesās, varētu radīt sarežģījumus, nevajadzīgas izmaksas un neattaisnotu aizkavēšanos, ņemot vērā problēmas, ko izraisa Regula Nr. 44/2001 saistībā ar tiesu konkurējošās kompetences īstenošanu. Līdz ar to Kopiena pārkāptu savus pienākumus, kas izriet no TRIPS 41. panta, ar kuru prasa, lai procedūras attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību realizēšanas nodrošināšanu būtu godīgas [taisnīgas], nebūtu nevajadzīgi sarežģītas un neradītu neattaisnotu aizkavēšanos.
48
Turklāt prasītāja norāda, ka, ja tai būtu jāierosina vienlaicīgas procedūras valsts tiesās, varētu beigties noilguma termiņš prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai Pirmās instances tiesā.
49
Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka Pirmās instances tiesas kompetencē ir atzīt, ka ECB ir nelikumīgi izmantojusi strīdīgo patentu, jo šādai atzīšanai būtu tāda pati iedarbība kā Pirmās instances tiesas konstatējumam par Kopienas atbildības iestāšanos saistībā ar zaudējumu atlīdzināšanu. Iespēja izdarīt šādu konstatējumu ir piešķirta Pirmās instances tiesai ar EKL 288. pantu. Turklāt prasītāja uzskata, ka judikatūra skaidri ļauj Pirmās instances tiesai taisīt deklaratīvus spriedumus attiecībā uz prasībām par zaudējumu atlīdzību, ja jau nodarītus zaudējumus vēl nav iespējams aprēķināt vai ja runa ir par paredzamiem zaudējumiem (Tiesas 1976. gada 2. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 56/74 līdz 60/74 Kampffmeyer/Padome un Komisija, Recueil, 711. lpp.). Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka TRIPS uzliek Kopienai pienākumu sniegt “deklaratīvus spriedumus un adekvātu kompensāciju” patenta nelikumīgas izmantošanas gadījumā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
50
Vispirms ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa var īstenot tikai kompetenci, kas tai piešķirta ar Kopienu tiesībām. Šis princips izriet no EKL 7. panta, saskaņā ar kuru Kopienu tiesai ir jādarbojas saskaņā ar pilnvarām, ko tai piešķir Līgums. Tāpat EKL 220. pantā ir noteikts, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa nodrošina tiesiskumu Līguma interpretēšanā un piemērošanā — katra atbilstīgi savai kompetencei.
51
Ja šāda kompetence nav piešķirta, Pirmās instances tiesa nevar izspriest lietu, nepaplašinot savu jurisdikciju, attiecinot to uz strīdiem, kuros viena no pusēm ir Kopiena un kuri atbilstoši EKL 240. pantam ir dalībvalstu tiesu jurisdikcijā (šajā sakarā skat. Tiesas 1987. gada 21. maija spriedumu apvienotajās lietās no 133/85 līdz 136/85 Rau u.c., Recueil, 2289. lpp., 10. punkts; Pirmās instances tiesas 1997. gada 3. oktobra rīkojumu lietā T-186/96 Mutual Aid Administration Services/Komisija, Recueil, II-1633. lpp., 47. punkts; 2005. gada 12. decembra rīkojumu lietā T-360/05 Natexis Banques Populaires/RoboBAT, Krājumā nav publicēts, 12. punkts, un 2007. gada 26. janvāra rīkojumu lietā T-91/06 Theofilopoulos/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-5. lpp.*, 16. punkts). Arī ECB Statūtu 35. panta 2. punktā ir paredzēts, ka domstarpības starp ECB un jebkurām citām personām izšķir kompetentas valstu tiesas, izņemot gadījumus, ja jurisdikcija ir piešķirta Tiesai.
52
Šajā lietā prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu atzīt, ka ECB ir nelikumīgi izmantojusi tās dažādus nacionālos patentus.
53
Kā uz to norāda ECB, Eiropas patents faktiski nav nekas cits kā identisku nacionālo patentu kopums, kurus piešķīrusi katra no pieteicēja pieteikumā norādītajām dalībvalstīm. KEP 2. pantā un 64. panta 1. punktā šajā sakarā ir noteikts, ka Eiropas patentam ir tāda pati juridiskā iedarbība un tas ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā nacionālais patents katrā no pieteicēja norādītajām dalībvalstīm. KEP 64. panta 3. punktā arī ir paredzēts, ka visos Eiropas patentu nelikumīgas izmantošanas gadījumos piemērojami valsts tiesību akti.
54
Līdz ar to prasītājas apgalvojumi, ka ECB ir nelikumīgi izmantojusi strīdīgo patentu deviņās valstīs, attiecībā uz kurām tas ir piešķirts, nozīmē, ka ECB tiek pārmesta deviņu nacionālo patentu nelikumīga izmantošana.
55
Visu deviņu attiecīgo valstu tiesības aizliedz trešām personām izmantot izgudrojumus, par kuriem piešķirts patents, bez īpašnieka piekrišanas un ļauj šim īpašniekam vērsties tiesā ar iebildumiem pret šādu izmantošanu. ECB neapstrīd, ka tai ir jāievēro attiecīgo valstu patentu tiesību normas, un atzīst, ka prasītāja varētu pret to celt prasību valsts tiesās par nelikumīgu izmantošanu.
56
Tomēr neviena Kopienu tiesību norma nepiešķir Pirmās instances tiesai kompetenci pieņemt lēmumus patentu nelikumīgas izmantošanas jomā. Prasība par patentu nelikumīgu izmantošanu nav viens no prasību veidiem, kuru izskatīšana ietilpst kompetencē, kas Kopienu tiesām piešķirta atbilstoši EKL 220.–241. pantam.
57
Turklāt valsts patentu tiesības atšķirībā no citām intelektuālā īpašuma tiesībām, tādām kā valsts preču zīmju tiesības, nemaz nav saskaņotas Kopienu līmenī. Gadījumā, kas skar jomu, kurā Kopiena vēl nav veikusi likumdevēja darbības un kura attiecīgi ietilpst dalībvalstu kompetencē, noteiktu intelektuālā īpašuma tiesību — tādu kā patenti — aizsardzība un šajā nolūkā tiesu iestāžu veiktie pasākumi neietilpst Kopienu tiesību jomā (Tiesas 2000. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās C-300/98 un C-392/98 Dior u.c., Recueil, I-11307. lpp., 48. punkts).
58
Prasītāja tomēr uzskata, ka EKL 235. pants un 288. panta otrā daļa, tos aplūkojot kopā, ļauj Pirmās instances tiesai izdarīt jebkādu konstatējumu, kas nepieciešams, lai noteiktu, vai Kopienu iestāde ir izdarījusi pārkāpumu, kura dēļ var iestāties Kopienas atbildība, un tam nepastāv ierobežojumi, kas būtu saistīti ar valsts normām, kuru pārkāpumu var konstatēt, vai vērtējumiem attiecībā uz valsts tiesībām, kas varētu būt izdarīti šajā sakarā.
59
Prasītāja tātad uzskata, ka, tā kā nelikumīga izmantošana esot ārpuslīgumiskās atbildības jautājums, Pirmās instances tiesai katrā ziņā ir jābūt iespējai noteikt, vai tā ir faktiski notikusi. Arī iepriekš minētajos spriedumos apvienotajās lietās Leussink u.c./Komisija un lietā Grifoni/Komisija esot noteikts, ka Kopienu tiesas kompetencē ir lemt par prasību par atbildību saistībā ar tādu zaudējumu atlīdzību, kas nodarīti, Kopienu iestādēm pārkāpjot valsts tiesībās paredzētos pienākumus, tādus kā pastāvošo patentu ievērošana.
60
Tomēr prasītājas apgalvojumam nevar piekrist.
61
Pirmkārt, prasītāja neņem vērā, ka tā ir cēlusi prasību par nelikumīgu izmantošanu, kas konceptuāli atšķiras no prasības par ārpuslīgumisku atbildību, kuru tā arī ir cēlusi. Pirmās instances tiesai ir jāaplūko prasība par nelikumīgu izmantošanu kā autonoma prasība, turklāt pamatojoties uz normām, kas nosaka, kādu prasību izskatīšana ietilpst Kopienu tiesu kompetencē.
62
Otrkārt, ja pieņemtu prasītājas apgalvojumu, Pirmās instances tiesai būtu jālemj par jebkādu jautājumu, uz kuru attiecas valsts tiesības, ja vien tā to darītu saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, lai noteiktu, vai Kopienu iestāde ir izdarījusi pārkāpumu. Tātad Pirmās instances tiesai nāktos spriest par jautājumiem, kas neietilpst tās kompetencē, pārņemot pilnvaras, kas ir tikai un vienīgi valsts tiesai. Taču Pirmās instances tiesa nevar izskatīt apgalvoto valsts tiesību aktu pārkāpumu kā tiesību jautājumu, kas paredz neierobežotu tiesas kontroli, jo to var īstenot tikai valsts iestādes (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T-139/99 AICS/Parlaments, Recueil, II-2849. lpp., 40. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 2001. gada 21. jūnija rīkojumu lietā C-330/00 P AICS/Parlaments, Recueil, I-4809. lpp.).
63
Prasītāja nevar atsaukties uz judikatūru, uz kuru tā norāda savu argumentu pamatojumam.
64
Saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Leussink u.c./Komisija attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību, kuru cēla Komisijas ierēdnis, kas bija guvis miesas bojājumus ceļu satiksmes negadījumā Vācijā komandējuma laikā, braucot Komisijas automašīnā, kuru vadīja šīs iestādes šoferis, jāuzsver, ka — pretēji prasītājas apgalvojumiem — minētajā spriedumā nekad nav ticis nospriests, ka Kopienu tiesas kompetencē ir noteikt, vai Kopienu iestāde pārkāpa valsts tiesību normu. Tieši otrādi, Tiesa, kas taisījusi Komisijai nelabvēlīgu spriedumu, skaidri noteica, ka attiecīgajā lietā šīs iestādes atbildību nevar novērtēt no valsts tiesību viedokļa (sprieduma 15. punkts).
65
Saistībā ar spriedumu lietā Grifoni/Komisija attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību, kuru cēla uzņēmējs, kas bija cietis nelaimes gadījumā, apskatot Komisijas ēkas Isprā (Itālija) jumtu, lai veiktu tās uzturēšanas darbus, ir jānorāda, ka — pretēji prasītājas apgalvojumiem — Tiesa pati neizvērtēja Komisijai pārmestās rīcības, proti, ka nav veikti valsts, kurā atradās ēka, tiesību aktos prasītie drošības pasākumi, atbilstību piemērojamām valsts tiesību normām. To, ka Komisija bija pārkāpusi valsts nelaimes gadījumu novēršanas noteikumus, iepriekš konstatēja valsts iestāde, kas ir atbildīga par minēto noteikumu ievērošanas kontroli un kas noteica, ka Komisija nebija veikusi nekādus novēršanas pasākumus (ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumi iepriekš minētajā lietā Grifoni/Komisija, Recueil, I-1203. lpp., 26. punkts). Šajos apstākļos Tiesa uzskatīja nolaidību, ko pieļāvusi Komisija, neievērojot pienācīgu rūpību attiecībā uz nelaimes gadījumu novēršanai vajadzīgiem drošības pasākumiem, par pierādītu un par pārkāpumu, kā rezultātā var iestāties Kopienas atbildība (sprieduma 13. un 14. punkts), jo citi obligātie Kopienas atbildības iestāšanās nosacījumi bija izpildīti, proti, zaudējumu faktiskā pastāvēšana un cēloņsakarības esamība starp šiem zaudējumiem un attiecīgai iestādei pārmesto prettiesisko rīcību. Taču minētā situācija ir pretēja situācijai šajā lietā, jo kompetentās valsts iestādes nav konstatējušas, ka ECB esot pārkāpusi dažādus attiecīgos nacionālos patentus.
66
Pirmās instances tiesa piemēroja tādu pašu pieeju divās lietās, kurās tika pieņemti attiecīgi iepriekš minētais 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā AICS/Parlaments un 2002. gada 11. jūnija spriedums lietā T-356/00 AICS/Parlaments (Recueil, II-2719. lpp.), kas abi attiecas uz to, kā Parlaments piešķīra tiesības noslēgt publiskā iepirkuma līgumu par ar šo iestādi saistīto personu pārvadāšanu Strasbūrā automašīnās bez pazīšanās zīmēm un ar šoferiem. Viens no pieteicējiem, kura piedāvājums tika noraidīts, cēla prasību par tiesību akta atcelšanu attiecībā uz Parlamenta pieņemto piešķiršanas lēmumu, ko šis pieteicējs uzskatīja par prettiesisku, un prasību par zaudējumu atlīdzību no šīs iestādes. Saistībā ar prasību par tiesību akta atcelšanu prasītājs norādīja, ka galīgais līgums starp Parlamentu un uzņēmumu, kura kandidatūra tika izvēlēta, pārkāpa Francijas tiesību aktus, kas piemērojami taksometru darbībai. Ar iepriekš minēto 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā AICS/Parlaments Pirmās instances tiesa noraidīja prasību par tiesību akta atcelšanu un prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz to, ka prasītājs nebija pierādījis, ka Parlaments pieļāvis acīmredzamu kļūdu Francijas tiesību aktu interpretācijā (43. punkts). Savukārt iepriekš minētajā 2002. gada 11. jūnija spriedumā lietā AICS/Parlaments Pirmās instances tiesa ņēma vērā, ka Strasbūras Krimināltiesa pa to laiku bija taisījusi 2000. gada 7. aprīļa spriedumu, kurā tika nospriests, ka Francijas tiesību akti nepieļauj Parlamenta izdarīto interpretāciju (sprieduma 65.–71. punkts). Tādēļ Pirmās instances tiesa atcēla lēmumu par tiesību noslēgt publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanu, lai gan tā noraidījusi prasību par zaudējumu atlīdzību nodarītā kaitējuma pierādījumu trūkuma dēļ (79. punkts).
67
Papildus ir jāņem vērā, ka KEP 138. pantā ir noteikts, ka Eiropas patentu var anulēt [atzīt par spēkā neesošu], balstoties uz līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, attiecībā uz šīs valsts teritoriju, un ka ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktu izņēmuma jurisdikcija attiecībā uz patentu spēkā esamību ir piešķirta tās dalībvalsts tiesām, kurā ir reģistrēts patents, un Tiesa ir precizējusi, ka šī izņēmuma jurisdikcija ir piemērojama neatkarīgi no procesuālās formas, kādā izvirzīts jautājums par patenta spēkā esamību — vai nu kā prasība, vai kā iebilde (skat. pēc analoģijas Tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-4/03 GAT, Krājums, I-6509. lpp., 25. punkts).
68
Jautājums par patenta spēkā esamību lielākajā daļā gadījumu ir izšķirošs saistībā ar prasību par nelikumīgu izmantošanu, jo persona, kurai pārmet nelikumīgu izmantošanu, var netieši apstrīdēt patenta spēkā esamību, lai ar atpakaļejošu spēku atņemtu no patenta īpašnieka tiesības, uz kurām tas atsaucas, un līdz ar to panākt, ka pret šo personu celtā prasība par nelikumīgu izmantošanu tiek noraidīta. Tas tā ir cita starpā arī šajā lietā, jo ECB jau iesniegusi anulēšanas prasības pret strīdīgo patentu visās attiecīgajās valstīs.
69
Līdz ar to varētu izrādīties, ka patenti, kuru nelikumīgu izmantošanu pārmet ECB, ir spēkā neesoši un tātad nepastāvoši. Šī iespēja šajā lietā nav hipotētiska, jo ar 2007. gada 26. marta spriedumu High Court of Justice nosprieda, ka strīdīgais patents nav spēkā tās teritorijā.
70
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa nevar apšaubīt valsts rūpnieciskā īpašuma tiesību tiesiskumu, neapdraudot lojālas sadarbības principu, kam jāregulē attiecības starp dalībvalstīm un Kopienu iestādēm un kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ne tikai uzliek dalībvalstīm pienākumu veikt visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu Kopienu tiesību piemērojamību un efektivitāti, bet arī uzliek Kopienu iestādēm tam atbilstošo pienākumu lojāli sadarboties ar dalībvalstīm (Tiesas 1990. gada 13. jūlija rīkojums lietā C-2/88 Zwartveld u.c., Recueil, I-3365. lpp., 17. punkts, un Tiesas 2003. gada 16. oktobra spriedums lietā C-339/00 Īrija/Komisija, Recueil, I-11757. lpp., 71. un 72. punkts).
71
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka kompetence konstatēt nacionālā patenta nelikumīgas izmantošanas faktu ir valsts tiesām, nevis Pirmās instances tiesai. Līdz ar to prasība par nelikumīgu izmantošanu ir jānoraida kā nepieņemama Pirmās instances tiesas kompetences trūkuma dēļ.
72
Šo secinājumu nevar atspēkot prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tai nav obligāti jāiziet cauri visām valsts procedūrām pirms prasības par zaudējumu atlīdzību iesniegšanas Pirmās instances tiesai, jo šajā lietā nav apgalvots, ka dalībvalsts ir līdzatbildīga par nelikumīgu izmantošanu. Tāpat tā apgalvo, ka vienlaicīga procedūru ierosināšana vairāku dalībvalstu tiesās varētu radīt sarežģījumus un neattaisnotu aizkavēšanos.
73
Pirmkārt, prasītājas pienākums vienlaicīgi ierosināt valsts procedūras, lai apliecinātu tās subjektīvās tiesības, izriet nevis no dalībvalstu iestāžu līdzatbildības par apgalvoto nelikumīgo izmantošanu, bet gan tikai un vienīgi no apstākļa, ka Pirmās instances tiesas kompetencē nav noteikt, vai ECB ir nelikumīgi izmantojusi nacionālo patentu.
74
Otrkārt, sarežģījumi un aizkavēšanās, no kā varētu ciest prasītāja, jo tai ir jāierosina paralēlās procedūras savu tiesību īstenošanai, rodas tikai tāpēc, ka nepastāv Kopienas mēroga patenta, un tādā pašā situācijā ir visi izgudrojuma īpašnieki, ko Kopienā aizsargā dažādi nacionālie patenti.
75
Visbeidzot, saistībā ar prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru, tai gaidot kompetento valsts tiesu lēmumu pieņemšanu, varētu beigties noilguma termiņš prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai pret ECB Pirmās instances tiesā, ir jānorāda, ka noilguma termiņš prasībai par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību nevar sākties, kamēr nav izpildīti visi nosacījumi, kuriem pakļauts pienākums atlīdzināt zaudējumus (Tiesas 1982. gada 27. janvāra spriedums apvienotajās lietās 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 un 5/81 Birra Wührer u.c./Padome un Komisija, Recueil, 85. lpp., 10. punkts, un Tiesas 2002. gada 18. jūlija rīkojums lietā C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisija, Recueil, I-6565. lpp., 30. punkts). Aplūkojamajā lietā noilguma termiņš prasītājas prasībai par Kopienas atbildību var sākties tikai tad, kad tā ir ieguvusi kompetento valsts tiesu sniegto konstatējumu par nelikumīgu izmantošanu, ko tā pārmet ECB.
Par prasību par zaudējumu atlīdzību
76
Pirmās instances tiesa uzskata, ka saskaņā ar prasītājas norādīto tai ir kompetence lemt par prasību par zaudējumu atlīdzību atbilstoši EKL 235. pantam un EKL 288. panta otrajai daļai, tos aplūkojot kopā, kas piešķir Kopienu tiesai kompetenci izspriest strīdus par to, kā Kopiena novērš kaitējumu, ko ārpuslīgumiskās atbildības jomā radījušas Kopienas iestādes. EKL 288. panta trešajā daļā ir noteikts, ka Kopienai ir jānovērš kaitējums, ko radījusi ECB.
77
ECB ir izvirzījusi arī iebildi par nepieņemamību attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī prasība ir jānoraida kā juridiski nepamatota.
78
Šajā sakarā ECB norāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesības uz zaudējumu atlīdzību tiek atzītas tad, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, attiecīgā iestāde ir pārkāpusi tiesību normu, kas piešķir tiesības privātpersonām, zaudējumu faktiskā pastāvēšana un cēloņsakarības esamība starp pieļauto pārkāpumu un nodarītajiem zaudējumiem. ECB piebilst, ka gadījumā, ja kāds no šiem nosacījumiem nav izpildīts, Pirmās instances tiesai ir jānoraida prasība kopumā, nepārbaudot pārējo nosacījumu izpildi.
79
Saskaņā ar Reglamenta 111. pantu gadījumos, kad prasība ir acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami juridiski nepamatota, Pirmās instances tiesa, neveicot turpmākas procesuālās darbības, var lemt, izdodot attiecīgu motivētu rīkojumu. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju, un nolemj atbilstoši minētajam pantam neveikt turpmākas procesuālās darbības.
80
Jāatgādina, ka Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās par tās iestāžu prettiesisku rīcību EKL 288. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti: iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, ir nodarīti faktiski zaudējumi un pastāv cēloņsakarība starp konkrēto rīcību un norādīto kaitējumu (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā 26/81 Oleifici Mediterranei/EEK, Recueil, 3057. lpp., 16. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā T-175/94 International Procurement Services/Komisija, Recueil, II-729. lpp., 44. punkts, un 1996. gada 16. oktobra spriedums lietā T-336/94 Efisol/Komisija, Recueil, II-1343. lpp., 30. punkts).
81
Šajā lietā pirmais nepieciešamais nosacījums, proti, ECB pārmestās rīcības — strīdīgā patenta nelikumīgās izmantošanas — prettiesiskums nav pierādīts. Kā jau atzīts, nelikumīgas izmantošanas fakts ir jākonstatē kompetentajām valsts iestādēm. Prasītāja nav sniegusi nevienu pierādījumu šajā sakarā, bet gan — tieši otrādi — lūgusi Pirmās instances tiesu pašu izdarīt šo konstatējumu. Taču, tikai pamatojoties uz kompetentās valsts iestādes lēmumu, ar kuru konstatē nelikumīgu izmantošanu no ECB puses, Pirmās instances tiesa var spriest, vai minētās nelikumīgās izmantošanas dēļ var iestāties Kopienas atbildība.
82
Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka prasība par zaudējumu atlīdzību ir acīmredzami juridiski nepamatota un atbilstoši Reglamenta 111. pantam ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
83
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ECB prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
prasību par patentu nelikumīgu izmantošanu noraidīt kā nepieņemamu;
2)
prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt;
3)
Document Security Systems, Inc. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Centrālās bankas tiesāšanās izdevumus.
Luksemburgā, 2007. gada 5. septembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
J. D. Cooke
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.