ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 22. septembrī (1)
Lieta C‑395/21
D.V.
pret
M.A.
(Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13/EEK – Līguma noteikums, ar ko nosaka honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu atbilstoši stundas likmei
I.      Ievads
1.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā ir formulēts tiesvedībā par honorāra samaksu advokātam par patērētājam sniegtiem juridiskajiem pakalpojumiem.
2.        Sakarā ar šaubām, vai ir iespējams atzīt, ka apstrīdēto līgumu noteikumi par honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu ir negodīgi Direktīvas 93/13/EEK izpratnē (2), iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai sešus prejudiciālos jautājumus par minētās direktīvas normu interpretāciju. Atbilstoši Tiesas norādei šajos secinājumos tiek analizēts tikai piektais un sestais prejudiciālais jautājums.
3.        Piektais un sestais prejudiciālais jautājums ir uzdots gadījumam, ja uz pirmajiem četriem prejudiciālajiem jautājumiem Tiesa sniegs tādas atbildes, saskaņā ar kurām būs jākonstatē, ka apstrīdēto līgumu noteikumi par honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu ir negodīgi. Iesniedzējtiesa uzskata, ka pēc šo noteikumu atcelšanas apstrīdētie līgumi nevar turpināt pastāvēt. Piektais un sestais prejudiciālais jautājums attiecas uz sekām, kādas, nepārkāpjot Direktīvu 93/13, var rasties, ja šo noteikumu negodīgais raksturs tiek konstatēts pēc tam, kad juridiskie pakalpojumi jau ir sniegti.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja [uzņēmēja] ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
5.        Šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu [turpmāku] izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju [uzņēmēju] ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
B.      Lietuvas tiesības
6.        Direktīvas 93/13 normas ir transponētas Lietuvos Respublikos Civilinis kodeksas (Lietuvas Civilkodekss). No tām izriet, ka gadījumā, ja tiesa atzīst līguma noteikumu par negodīgu, šis noteikums nav spēkā no līguma noslēgšanas brīža; ja turpmāka līguma izpilde ir iespējama, pārējie līguma noteikumi pusēm ir saistoši.
7.        2004. gada 18. marta Advokatūros įstatymas (Advokatūras likums; Žin., 2004, Nr. 50‑1632) 50. panta 3. punktā ir noteikts:
“Lai noteiktu advokātam maksājamā honorāra apmēru par juridiskajiem pakalpojumiem, ir jāņem vērā lietas sarežģītība, advokāta kvalifikācija un pieredze, klienta finansiālais stāvoklis, kā arī citi atbilstoši apstākļi.”
8.        Ieteikumi par advokātu (advokatas) vai advokātu stažieru sniegtās palīdzības civillietās atlīdzības maksimālo apmēru, kas apstiprināti ar Lietuvas Republikas tieslietu ministra 2004. gada 2. aprīļa Rīkojumu Nr. 1R‑85 un Lietuvas Advokatūras padomes 2004. gada 26. marta lēmumu (redakcijā, kas ir spēkā no 2015. gada 20. marta). Šie ieteikumi ir piemērojami, nosakot izmaksas atbilstoši Civilprocesa kodeksam.
III. Pamatlietas faktiskie apstākļi
9.        Atbildētājs pamatlietā ar prasītāju šajā lietā noslēdza piecus līgumus par juridisko pakalpojumu sniegšanu. Tie attiecās uz atbildētāja pamatlietā pārstāvību (i) civillietā, lai noteiktu, ka mantas konkrētas sastāvdaļas ir kopīpašums, (ii) civillietā par nepilngadīgu bērnu dzīvesvietas, saskarsmes tiesību ar tiem un uzturlīdzekļu apmēra noteikšanu, (iii) policijas un prokuratūras virzītas izmeklēšanas ierosināšanā un (iv) izmeklēšanas laikā minētajās iestādēs, kā arī (v) laulības šķiršanas lietā.
10.      Minētie līgumi paredz, ka advokāts apņemas mutiski vai rakstiski sniegt konsultācijas, sagatavot juridisku dokumentu projektus un parakstīt tos, veikt dokumentu tiesisko pārbaudi un pārstāvēt klientu dažādās iestādēs, veicot ar to saistītās darbības.
11.      Tajos bija noteikts arī, ka advokāta honorāru summa ir 100 EUR par katru klienta konsultēšanai vai juridisko pakalpojumu sniegšanai veltīto stundu. Daļa no šiem honorāriem bija jāsamaksā uzreiz pēc tam, kad advokāts bija iesniedzis rēķinu par juridiskajiem pakalpojumiem, ņemot vērā sniegto konsultāciju vai juridisko pakalpojumu sniegšanas stundu skaitu.
12.      Turklāt saskaņā ar katru līgumu atbildētājam pamatlietā bija jāsamaksā noteiktas summas kā priekšapmaksa. Uz tā pamata viņš samaksāja 5600 EUR.
13.      Prasītāja pamatlietā sniedza pakalpojumus laikā no 2018. gada aprīļa līdz decembrim un no 2019. gada janvāra līdz martam.
14.      2019. gada 21. un 26. martā viņa izsniedza rēķinus par atbildētājam pamatlietā sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem.
15.      2019. gada 10. aprīlī prasītāja pamatlietā cēla prasību pirmās instances tiesā, lūdzot no atbildētāja pamatlietā tās labā piespriest 9900 EUR par sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem un 194,30 EUR par izdevumiem, kas tai radušies, pievienojot procentu maksājumus un tiesāšanās izdevumus.
16.      Pirmās instances tiesa konstatēja, ka prasītāja pamatlietā ir sniegusi pakalpojumus, par kuriem tai pienācās honorārs 12 900 EUR. Minētā tiesa turklāt atzina, ka noteikumi par juridisko pakalpojumu sniegšanas izmaksām ir negodīgi, un uz pusi samazināja honorāra summu, proti, noteica to 6450 EUR apmērā.
17.      Ņemot vērā, ka pamatlietā atbildētājs prasītājai jau bija samaksājis 5600 EUR, pirmās instances tiesa piesprieda tai samaksāt 850 EUR un 194,30 EUR par izdevumiem, kas tai radušies. Tiesa pieņēma nolēmumu arī attiecībā uz procentu maksājumu un tiesāšanās izdevumiem.
18.      Prasītāja pamatlietā pārsūdzēja pirmās instances spriedumu. Ar otrās instances tiesas spriedumu tas tika atstāts spēkā, par ko prasītāja pamatlietā iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas sūdzību.
19.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka diviem apstrīdēto līgumu noteikumiem ir būtiska nozīme pušu strīda atrisināšanai: (i) līguma noteikumam par faktiski sniegtu pakalpojumu izmaksu noteikšanu, pamatojoties uz stundas likmi, un (ii) līguma noteikumam par juridisko pakalpojumu sniegšanas izmaksām. Ja līgumā ir norādīta stundas likme, bet sīkāk nav atrunāts noteiktu juridisko pakalpojumu sniegšanas apjoms un ilgums un galīgā honorāra paredzamais apmērs, patērētājs varēja nespēt izvērtēt pakalpojumu, kuri viņam bija nepieciešami, apmēru un to galīgās izmaksas.
20.      Lai gan iesniedzējtiesa dažos lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu fragmentos, šķiet, atsevišķi analizē līguma noteikumu par stundas likmi un noteikumu par juridisko pakalpojumu sniegšanas izmaksām, šo secinājumu ietvaros tos neizskatīšu atsevišķi, bet gan atsaukšos uz tiem kā uz līguma noteikumu par honorāriem.
21.      Piektais un sestais prejudiciālais jautājums tātad attiecas uz sekām, kādas, nepārkāpjot Direktīvu 93/13, var rasties līguma noteikuma negodīgā rakstura konstatēšanas rezultātā. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka apstrīdētie līgumi bez šī noteikuma turpmāk nav izpildāmi un tādēļ tie ir jāatzīst par spēkā neesošiem.
22.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar judikatūru par Direktīvu 93/13 ir jāatjauno situācija, kurā līguma noteikums par honorāriem tiktu uzskatīts par tādu, kas nekad nav bijis saistošs patērētājam. Tas nozīmētu, ka valsts tiesa varētu nepiespriest advokātam honorāru par sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem.
23.      Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas, pirmkārt, vai šāda apstrīdēto līgumu noteikumu negodīguma konstatēšanas seku piemērošana nav pretrunā pakalpojumu sniegšanas par atlīdzību principam. Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja šādas sekas ir atbilstoša sankcija uzņēmējam par negodīgu noteikumu izmantošanu, tad var būt šaubas, vai situācijā, ja advokātam vispār netiktu samaksāts par sniegtajiem pakalpojumiem, šāda sankcija neradītu nepamatotu patērētāja iedzīvošanos un neradītu pārmērīgi netaisnīgu iznākumu.
24.      Savukārt, apsverot iespēju piespriest advokātam atlīdzību noteiktā apmērā, iesniedzējtiesai ir šaubas, vai valsts tiesu judikatūra, saskaņā ar kuru noteikuma par līgumisko cenu negodīguma konstatēšana ļauj tiesai samazināt sniegto pakalpojumu izmaksas vai noteikt šo pakalpojumu izmaksu vai viszemāko iespējamo tirgus cenu, neizskauž preventīvo efektu un tādējādi tas nav pretrunā Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkta ilgtermiņa mērķim.
IV.    Tiesvedība Tiesā un prejudiciālie jautājumi
25.      Šādā situācijā 2021. gada 23. jūnija rīkojumā, kas 2021. gada 28. jūnijā iesniegts Tiesā, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdeva Tiesai sešus prejudiciālos jautājumus. Atbilstoši Tiesas norādei šie secinājumi attiecas uz piekto un sesto prejudiciālo jautājumu, kas ir formulēti šādi:
“5)      Vai tas, ka līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu nav saistošs, kā tas ir norādīts Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā, ja līguma noteikums par izmaksām ir atzīts par negodīgu, nozīmē, ka ir jāatjauno situācija, kādā patērētājs atrastos, ja nebūtu noteikuma, kura negodīgums ir ticis konstatēts? Vai šādas situācijas atjaunošana nozīmētu, ka patērētājam nav pienākuma samaksāt par jau sniegtajiem pakalpojumiem?
6)      Ja līguma par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību raksturs nozīmē, ka nav iespējams atjaunot situāciju, kādā patērētājs atrastos, ja nebūtu noteikuma, kas tika atzīts par negodīgu (pakalpojumi jau tika sniegti), vai honorāru noteikšana par advokāta sniegtajiem pakalpojumiem būtu pretrunā Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkta mērķim? Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša: vai patiesais līdzsvars, kādā tiek atjaunota līgumslēdzēju pušu vienlīdzība, ir sasniedzams:
i)      ja advokāts saņemtu honorāru par sniegtajiem pakalpojumiem atbilstoši līgumā paredzētajai stundas likmei;
ii)      ja advokāts saņemtu honorāru minimālā apmērā par juridisko pakalpojumu sniegšanu (piemēram, tādu, kas norādīta valsts tiesību aktā, proti, ieteikumos par advokātu sniegtās palīdzības maksimālo atlīdzības apmēru);
iii)      ja advokāts saņemtu tiesas noteiktu samērīgu honorāru par pakalpojumiem, ņemot vērā lietas sarežģītību, advokāta kvalifikāciju un pieredzi, klienta finansiālo stāvokli un citus atbilstošus apstākļus?”
26.      Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāja pamatlietā, Lietuvas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
V.      Vērtējums
27.      Ar piekto un sesto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas, lai Tiesa izskaidro, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad starp patērētāju un uzņēmēju noslēgts līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu nevar turpināt pastāvēt pēc negodīga noteikuma par honorāriem par juridisko pakalpojumu sniegšanu atcelšanas un minētie pakalpojumi jau ir sniegti, minētās tiesību normas neliedz valsts tiesai – tā vietā, lai piespriestu šim uzņēmējam noteikta apmēra honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu, – noraidīt pilnībā prasījumu par samaksu, ko minētais uzņēmējs cēlis pret patērētāju.
28.      Te jāpaskaidro, ka pirmās un otrās instances tiesas pamatlietā uz pusi samazināja honorāru par sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem (3). Lai gan iesniedzējtiesa izskata kasācijas sūdzību, kas iesniegta par otrās instances spriedumu, piektais un sestais prejudiciālais jautājums neattiecas tikai uz jautājumu, vai Direktīva 93/13 liedz tādā veidā samazināt honorārus.
29.      Taisnība, ka iesniedzējtiesa prejudiciālā jautājuma pamatojumā norāda, ka tai ir šaubas, vai valsts tiesu judikatūra, kas pieļauj gan piespriest šo pakalpojumu izmaksu vai viszemāko iespējamo tirgus cenu, gan samazināt atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem, ir saderīga ar direktīvu (4).
30.      Tomēr piektā prejudiciālā jautājuma mērķis ir noskaidrot tikai, vai, ievērojot Direktīvu 93/13, līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšana, kā rezultātā viss līgums nav spēkā, var radīt situāciju, kurā uzņēmējs vispār nesaņemtu atlīdzību par sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem.
31.      Savukārt sestajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa min trīs iespējas, kas attiecas uz šāda honorāru apmēra noteikšanu saskaņā ar (i) apstrīdētajiem līgumiem vai (ii) juridisko pakalpojumu minimālo cenu atbilstoši valsts tiesību aktam (5), vai (iii) apstākļiem, kas ļauj noteikt šo honorāru “samērīgā” apmērā. Iesniedzējtiesa nepaskaidro, vai tās analizētās iespējas ir saistītas ar apstrīdēto līgumu atstāšanu spēkā un to noteikumu grozīšanu, vai arī ar honorāru par juridiskajiem pakalpojumiem piespriešanu, pamatojoties uz citiem Lietuvas tiesību aktiem, kas attiecas uz juridiski nepamatoti sniegtiem pakalpojumiem.
32.      Prejudiciālajā jautājumā nav informācijas par pārbaudes apjomu, ko iesniedzējtiesa īsteno, izskatot kasācijas sūdzību. Katrā ziņā piektais un sestais prejudiciālais jautājums attiecas uz to pašu problēmu, ko izskata minētā tiesa. Tā ir saistīta ar sekām, kas rodas līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšanas rezultātā, kura dēļ līgums nav spēkā. Tādēļ ierosinu aplūkot šos jautājumus kopā.
33.      Pirms prejudiciālo jautājumu analīzes sākšanas izklāstīšu ieinteresēto personu viedokli, ko tās sniedza rakstveida apsvērumos. Tad analizēšu Tiesas judikatūru, kas attiecas uz līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšanas sekām, un šīs judikatūras nozīmi pamatlietā. Uz tā pamata formulēšu piedāvātās atbildes uz iesniegtajiem jautājumiem.
A.      Ieinteresēto personu viedoklis
34.      Prasītāja pamatlietā uzskata, ka apstrīdēto līgumu noteikumi par honorāriem par juridisko pakalpojumu sniegšanu attiecas uz “līguma galveno priekšmetu” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē un ir izteikti tiešā un skaidri saprotamā valodā, un kā tādus tos nevar vērtēt caur godīguma prizmu.
35.      Tādēļ prasītāja pamatlietā tikai papildus analizē piekto un sesto prejudiciālo jautājumu. Viņa uzskata, ka sakarā ar to, ka juridiskie pakalpojumi jau ir sniegti saskaņā ar apstrīdētajiem līgumiem, ņemot vērā līguma par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību raksturu, nav iespējams atjaunot situāciju, kādā patērētājs būtu atradies, ja šis noteikums netiktu iekļauts apstrīdētajos līgumos. Pretēja interpretācija, kas ļauj valsts tiesai mainīt līguma pušu tiesisko attiecību kvalifikāciju un mainīt to uz līgumu par pakalpojumu sniegšanu bez atlīdzības, būtu pretrunā pašai apstrīdēto līgumu būtībai. Turklāt prasītāja pamatlietā, šķiet, apgalvo, ka atlīdzības apmēra samazināšana tādā veidā, kā to pamatlietā izdarīja pirmās instances tiesa, nevājina Direktīvā 93/13 noteikto preventīvo ietekmi.
36.      Līdzīgs ir Vācijas valdības viedoklis, kurā tā arī tikai papildus izsakās par sesto prejudiciālo jautājumu. Vācijas valdība uzskata, ka negodīgu līguma noteikumu par juridisko pakalpojumu honorāriem var aizstāt ar dispozitīvu tiesību normu par honorāriem par šādu pakalpojumu sniegšanu.
37.      Savukārt Lietuvas valdība uzskata, ka situācijā, ja advokāts jau ir sniedzis juridiskos pakalpojumus, izpildot līgumu, kura noteikumi atzīti par negodīgiem, valsts tiesai ir jāpiespriež samaksāt advokātam honorārus, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, lietas sarežģītību, advokāta kvalifikāciju un pieredzi, klienta finansiālo stāvokli, kā arī citus atbilstošos apstākļus, lai novērstu negodīgu noteikumu izmantošanu.
38.      Cits viedoklis ir Komisijai. Tā uzskata, ka tādi līguma noteikumi par honorāriem, kas atzīti par negodīgiem, nevar radīt tiesiskās sekas. Atsaucoties uz Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai valsts tiesa var novērst to, ka līgums tiek atzīts par spēkā neesošu, aizstājot negodīgu līguma noteikumu ar dispozitīvu tiesību normu tā, lai neradītu patērētājiem “īpaši nelabvēlīgas sekas”, Komisija uzskata, ka šajā lietā nav jāizmanto minētajā judikatūrā sniegtais risinājums. Tās ieskatā, nav pamata uzskatīt, ka apstrīdēto līgumu atzīšana par spēkā neesošiem patērētājam var radīt tāda veida “sekas”.
B.      Judikatūra par negodīga noteikuma atcelšanas sekām situācijā, kad līgums bez šī noteikuma nevar turpināt pastāvēt
39.      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts situācijā, ja līgums var turpināt pastāvēt pēc negodīga līguma noteikuma svītrošanas, liedz valsts tiesai koriģēt šī noteikuma saturu, nevis vienkārši to nepiemērot, vērtējot ar patērētāju noslēgta līguma pušu tiesības un pienākumus (6). Valsts tiesa negodīga līguma noteikuma vietā principā nevar piemērot arī dispozitīvu valsts tiesību normu, kas nosaka pušu, uz kurām attiecas minētais noteikums, tiesības un pienākumus.
40.      To apstiprina spriedums Dexia Nederland (7), kurā Tiesa paskaidroja, ka pēc noteikuma, kas paredz kompensācijas samaksu pārdevējam tad, ja patērētājs neizpilda līgumiskos pienākumus, negodīguma atzīšanas Direktīva 93/13 liedz uzņēmējam pretendēt uz kompensāciju, kas paredzēta dispozitīva rakstura valsts tiesību normā, kura būtu piemērojama, ja minētā noteikuma nebūtu.
41.      Valsts tiesas pienākums nepiemērot negodīgu līguma noteikumu, ar kuru tiek noteikts pienākums maksāt summas, kas izrādījušās nepamatotas, principā ietver atbilstošas ar atlīdzināšanu saistītas sekas attiecībā uz šīm pašām summām.
42.      Tiesas judikatūra par atlīdzinājuma prasījumiem galvenokārt attiecas uz prasījumiem, ko patērētājs vērš pret uzņēmēju. To var izskaidrot ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta saturu, kas liek dalībvalstij nodrošināt, lai negodīgi noteikumi “[nebūtu] saistoši patērētājam”, nevis to, lai tie nebūtu saistoši arī uzņēmējam. Tiesa uzsver, ka sekām konstatējumam par šāda noteikuma negodīgumu principā būtu jābūt patērētāja tāda tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanai, kāds tam būtu bijis, ja šī noteikuma nebūtu bijis (Direktīvas 6. panta 1. punkts) (8). Runa ne tik daudz ir par patērētāja un uzņēmēja saistību līdzvērtību, cik par garantiju, ka līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšanai nebūs tikai simboliska nozīme un ka līgumā ietvertais noteikums, kas nosaka līguma pušu tiesības un pienākums, neturpinās būt saistošs patērētājam, radot kaitējumu tā interesēm. Turklāt Tiesa papildina, ka ar atlīdzināšanu saistītu seku neesamība varētu apdraudēt preventīvo iedarbību, ar kuras palīdzību direktīva tiecas nodrošināt, lai uzņēmēji neizmantotu negodīgus līguma noteikumus (Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts kopsakarā ar 7. panta 1. punktu) (9).
43.      Taisnība, ka spriedumā Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (10) Tiesa nolēma, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka negodīga līgumiska noteikuma, ar kuru patērētājam ir uzlikts pienākums maksāt visus hipotēkas nodibināšanas un dzēšanas izdevumus, spēkā neesamības gadījumā valsts tiesa atsaka patērētājam to summu atmaksu, kuras ir samaksātas, piemērojot šo noteikumu, izņemot gadījumu, ja ar valsts tiesību normām, kas būtu piemērojamas minētā noteikuma neesamības gadījumā, patērētājam tiek uzlikts pienākums maksāt visus šos izdevumus vai to daļu.
44.      Lai gan tiesību zinātnē šis spriedums raisa noteiktas interpretācijas šaubas (11), rūpējoties par tā atbilstību judikatūrai attiecībā uz Direktīvu 93/13, šķiet, ka tas ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz atlīdzinājuma prasījumiem, nevis uz līguma noteikuma aizstāšanu ar dispozitīvu tiesību normu vai uz līguma satura grozīšanu. Šķiet, ka tie bija atlīdzināšanas prasījumi par izdevumu kompensāciju, kas segti nevis uzņēmēja labā, kas bija līguma puse (pat ja līdzekļi šo izdevumu finansēšanai netieši tika nodoti šim uzņēmējam), bet trešo personu labā.
45.      Līdz ar to šo spriedumu var saprast tādējādi, ka tajā runa bija par līguma noteikumu, saskaņā ar kuru patērētājam bija pienākums maksāt visus hipotēkas nodibināšanas un dzēšanas izdevumus. Tā kā tāds noteikums nav saistošs šim patērētājam attiecībās ar uzņēmēju, tad, izskatot atlīdzinājuma prasījumus, var būt piemērojami valsts tiesību akti, kas paredz, ka tieši patērētājam ir jāsedz trešo personu izdevumi. Tādā situācijā patērētāja atlīdzinājuma prasījuma apmierināšanai būtu nepieciešama – judikatūras izpratnē nepieļaujama – līguma noteikuma aizstāšana ar dispozitīva rakstura tiesību normu vai strīdīgā noteikuma satura grozīšana tā, lai varētu atzīt, ka uzņēmējam ir pienākums atbrīvot patērētāju no parāda, kas patērētājam ir jāmaksā saskaņā ar šīm valsts tiesību normām.
46.      Neatkarīgi no tā, kā jāinterpretē spriedums Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (12), no tā nevar izsecināt pārāk tālejošas sekas attiecībā uz šo lietu. Runa tajā bija par tādas valsts tiesību normas piemērošanu, kas attiecās nevis uz uzņēmēja un patērētāja savstarpējām tiesībām un pienākumiem, bet gan uz patērētāja pienākumiem pret trešām personām. Svarīgi, ka tas attiecās uz situāciju, kad līgums pēc tā negodīga noteikuma atcelšanas var turpināt pastāvēt, taču šajā lietā apstrīdēto līgumu turpmāka pastāvēšana bez līguma noteikuma par honorāriem šķiet apšaubāma.
C.      Judikatūra par situāciju, kad atbilstoši valsts tiesību normām līgums nevar turpināt pastāvēt
47.      Apskatīsim judikatūru par negodīga līguma noteikuma atcelšanas sekām situācijā, kad līgums bez šī noteikuma nevar turpināt pastāvēt. No lūguma sniegt prejudiciālu jautājumu izriet, ka bez noteikuma par honorāriem apstrīdētos līgumus turpmāk nevar izpildīt, kā rezultātā tie nav spēkā. Šī jautājuma galīgs novērtējums tiek atstāts valsts tiesas ziņā (13).
48.      No līdzšinējās Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja valsts tiesa uzskata, ka atbilstoši valsts tiesību normām nav iespējams saglabāt līgumu bez negodīgajiem noteikumiem, ko tas ietver, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam principā nav pretrunā tas, ka šis līgums tiek atzīts par spēkā neesošu (14).
49.      Savukārt šķērslis līguma atzīšanai par spēkā neesošu var būt sekas, kādas tā radīs patērētājam.
50.      Saskaņā ar spriedumu Kásler (15), kas iesāka judikatūras virzienu, kurš turpmākos prejudiciālos nolēmumos tika attīstīts un precizēts, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam nav pretrunā tas, ka valsts tiesai ir iespēja aizstāt negodīgu līguma noteikumu ar dispozitīvu valsts normu vai tādu normu, kas ir piemērojama, ja abas līgumslēdzējas puses par to vienojas. Šādas aizstāšanas iespēju judikatūra paredz tikai attiecībā uz situācijām, kad līguma atzīšanas par spēkā neesošu rezultātā patērētājam var rasties “īpaši nelabvēlīgas sekas” (16).
51.      Negodīgu līguma noteikumu vietā var piemērot tādas tiesību normas, kas atspoguļo līdzsvaru, ko valsts likumdevējs ir vēlējies izveidot starp visām noteiktu līguma pušu tiesībām un pienākumiem gadījumam, ja puses nav atkāpušās no standarta noteikuma, kuru valsts likumdevējs ir paredzējis attiecīgajiem līgumiem. Savukārt nevar aizstāt negodīgus līguma noteikumus, pamatojoties tikai uz vispārīgām valsts tiesību normām, kuras likumdevējs nav īpaši izvērtējis, lai noteiktu līdzsvaru starp visām līguma pušu tiesībām un visiem to pienākumiem, un kurās ir paredzēts, ka šajā tiesiskajā darījumā izteiktās sekas tiek papildinātas tostarp ar sekām, kādas izriet no taisnīguma principa vai paražām (17).
52.      Vienā no rīkojumiem, šķiet, Tiesa atzīst iespēju aizsargāt patērētāju no “īpaši nelabvēlīgām sekām”, atbilstoši tiesas nolēmumam nosakot apstākļus, kādos uzņēmējs var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no negodīgiem līguma noteikumiem veidā, kas neatbilst līgumā noteiktajiem apstākļiem (18).
53.      Rūpējoties par minētā rīkojuma atbilstību analizētajam jurisprudences virzienam, manuprāt, šis rīkojums ir jāsaprot tādējādi, ka katrā ziņā tādā gadījumā būtu jānosaka tādi apstākļi, kas atbilstu prasībām par negodīgu līguma noteikumu aizstāšanu ar dispozitīvām tiesību normām, un galvenokārt, ka šādas tiesas pilnvaras neapdraudēs Direktīvas 93/13 efektivitāti un tās mērķus.
54.      Šķiet, ka šādā nozīmē ir veikta analīze arī spriedumā Banca B. (19), kurā Tiesa skaidroja, ka Direktīvas 93/13 mērķis nav sniegt vienotus risinājumus attiecībā uz sekām, kas izriet no līguma noteikuma negodīguma konstatējuma.
55.      Pirmkārt, tiesai ir jāraugās, lai tiek atjaunota līguma pušu vienlīdzība, kuru ir apdraudējusi negodīga noteikuma piemērošana patērētājam. Otrkārt, ir jānodrošina, lai uzņēmējs tiktu atturēts no šādu noteikumu iekļaušanas līgumos, kurus tas piedāvā patērētājiem (20).
56.      Principā direktīvas mērķus – “atkarībā no attiecīgā gadījuma un atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam” – varēja sasniegt, attiecīgo negodīgo noteikumu vienkārši nepiemērojot patērētājam, vai, ja līgums nebūtu varējis turpināt pastāvēt bez šā noteikuma, to aizstājot ar dispozitīvām valsts tiesību normām. Šīs līguma noteikuma negodīguma konstatēšanas sekas tomēr nav izsmeļošas (21).
57.      Tādēļ minētajā spriedumā Tiesa skaidroja – ja nav dispozitīvu tiesību normu, ar kuru palīdzību var novērst līguma, kas satur negodīgus noteikumus, atzīšanu par spēkā neesošu, un šī atzīšana par spēkā neesošu radītu patērētājam “īpaši nelabvēlīgas sekas”, ir pieļaujama valsts tiesas iejaukšanās (tā var veikt “visus pasākumus, kas nepieciešami, lai aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgām sekām, kuras varētu radīt attiecīgā līguma atcelšana”), taču tiesas pilnvaras nevar pārsniegt to, kas noteikti ir nepieciešams, lai atjaunotu līgumisko līdzsvaru starp līguma pusēm un tādējādi aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgām sekām, kuras varētu izraisīt attiecīgā līguma atzīšana par spēkā neesošu, neapdraudot Direktīvas 93/13 mērķus (22). Netiek pieļauta iespēja brīvi grozīt vai mainīt negodīgo noteikumu saturu.
D.      Līguma noteikuma par honorāriem par juridisko pakalpojumu sniegšanu negodīga rakstura konstatēšanas sekas
58.      Judikatūras virziens, kas aizsākts ar spriedumu Kásler, veidojās lietās, kurās – saistībā ar finansiāla rakstura pārvedumiem starp līguma pusēm un iespēju izvirzīt atlīdzinājuma prasījumus – būtībā likās iespējama tāda stāvokļa atjaunošana, kāds būtu bijis, ja līgums nebūtu ticis noslēgts (23). Savukārt tāda stāvokļa atjaunošana radītu “īpaši nelabvēlīgas sekas” patērētājam tieši saistībā ar atlīdzinājuma prasījumiem un galvenokārt saistībā ar uzņēmēja prasījuma par patērētājam piešķirtās kapitāla summas atmaksu tūlītējo izpildāmību.
59.      Patiesi – Direktīvā 93/13 paredzētā patērētāju aizsardzība nav tik plaša, lai noteiktu dalībvalstīm pienākumu atcelt bez izņēmuma visas tiesiska darījuma sekas, kas satur negodīgu līguma noteikumu, tā, it kā visi šī līguma noteikumi būtu negodīgi (24). Tas izriet no šīs direktīvas 6. panta 1. punkta, kas saista šajā pantā noteikto sankciju ar negodīgu līguma noteikumu, nevis ar visu līgumu, kurā tāds noteikums ir iekļauts.
60.      Atbilde uz jautājumu, kādas sekas līguma pusēm rodas līguma atzīšanas par spēkā neesošu gadījumā, un it īpaši, vai un kādā veidā ir jāatjauno stāvoklis, kas pastāvētu, ja līgums nebūtu noslēgts, principā ir atkarīga no valsts tiesībām.
61.      Principā tieši valsts tiesībās nosaka, ka pēc negodīga līguma noteikuma atcelšanas atbilstoši direktīvas 6. panta 1. punktam līgums nevar turpināt pastāvēt. Valsts tiesībās nosaka arī sekas, kas saistītas ar līguma spēkā neesamību, taču sekas, kādas izriet no līguma spēkā neesamības, nevar apdraudēt direktīvas normu efektivitāti un būt pretrunā mērķiem, kuru īstenošanu nosaka direktīva.
62.      No sprieduma Lombard Pénzügyi és Lízing (25) izriet, ka pat tad, ja valsts tiesa nolems, ka nav iespējams atjaunot līguma pušu stāvokli, kādā tās būtu bijušas, ja šis līgums nebūtu ticis noslēgts – lai gan to paredz valsts tiesības –, valsts tiesas pilnvaras grozīt līguma pušu tiesības un pienākumus neatbrīvo šo tiesu no pienākuma nodrošināt, lai patērētājs galu galā būtu tādā pašā stāvoklī, kādā viņš būtu bijis, ja par negodīgu atzītais noteikums nekad nebūtu pastāvējis.
63.      Tāpat kā valsts tiesas kompetencē ir noteikt, vai līguma, kas satur par negodīgiem atzītus noteikumus, spēkā neesamības atzīšana rada patērētājam “īpaši nelabvēlīgas sekas” (26), šīs tiesas kompetencē ir arī izvērtēt, vai ir iespējams atjaunot līguma pušu stāvokli, kādā tās būtu bijušas, ja šis līgums nebūtu ticis noslēgts (27).
64.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šķiet, izriet, ka sakarā ar apstrīdēto līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu raksturu un ņemot vērā, ka šie pakalpojumi jau ir sniegti, iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā nav iespējams atjaunot stāvokli, kādā patērētājs būtu, ja šie līgumi nesaturētu negodīgus noteikumus.
65.      Ja šis pieļāvums ir jāsaprot tādējādi, ka patērētājs nevar it kā “atdot” tam jau sniegtus pakalpojumus, rodas jautājums, vai valsts tiesības pieļauj tādu situāciju un saistībā ar līguma atzīšanu par spēkā neesošu neatzīst nekādus prasījumus līguma pusei, kura sniegusi šos pakalpojumus.
66.      Ja atbilde uz tā formulētu jautājumu saskaņā ar valsts tiesībām ir apstiprinoša, Direktīva 93/13 neliek savā veidā “glābt” līgumu no atzīšanas par spēkā neesošu tā, lai nodrošinātu uzņēmējam, kurš līgumā izmantojis negodīgus līguma noteikumus, iespēju saņemt atlīdzību, it kā ar mērķi nodrošināt līguma pušu tiesību un pienākumu vienlīdzību vai atjaunot stāvokli, kādā patērētājs būtu bijis, ja nebūtu negodīga līguma noteikuma.
67.      Pirmkārt, sekas, kādas atbilstoši valsts tiesībām rodas sakarā ar līguma atzīšanu par spēkā neesošu, nevar apdraudēt Direktīvas 93/13 normu efektivitāti un būt pretrunā mērķiem, kuru īstenošanu paredz direktīva (28). Tās mērķis ir patērētāju aizsardzība. Tā neliek nodrošināt uzņēmējiem noteikta līmeņa aizsardzību gadījumā, ja viss līgums tiek atzīts par spēkā neesošu tādēļ, ka uzņēmēja izmantojis negodīgus līguma noteikumus.
68.      Otrkārt, kā jau minēju šo secinājumu 42. punktā, patērētāja tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanai ir svarīgi, lai līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšanai nebūtu simboliska nozīme, radot nelabvēlīgu situāciju patērētājam.
69.      Treškārt, pretēja Direktīvas 93/13 interpretācija radītu situāciju, kurā valsts tiesas sistemātiski “papildinātu” līgumus ar negodīgiem līguma noteikumiem, kas būtu pretrunā direktīvā noteiktajai preventīvajai ietekmei. Tieši šī iemesla dēļ judikatūras virziens, ko aizsāka spriedums Kásler, situācijā, kad līguma spēkā neesamības atzīšana patērētājam var radīt “īpaši nelabvēlīgas sekas”, ierobežo iespēju piemērot dispozitīva rakstura tiesību normas negodīgu līguma noteikumu vietā.
70.      Tomēr pašam faktam, ka patērētājs var it kā “atdot” jau sniegtus juridiskos pakalpojumus, nav jānozīmē, ka valsts tiesības nenosaka nekādas sekas šo pakalpojumu izpildei, pamatojoties uz līgumu, kas izrādījās spēkā neesošs. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nesatur nekādu informāciju par šo jautājumu. Tomēr, ja Lietuvas tiesības pieļauj šāda veida norēķināšanos (29), iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai līguma atzīšana par spēkā neesošu rada “īpaši nelabvēlīgas sekas”. Līdz ar to ir jāsniedz noteiktas norādes, kas ļaus iesniedzējtiesai izlemt, vai pastāv tāda situācija.
71.      Tas, vai ir nepieciešamība aizsargāt patērētāja intereses no iespējamām “nelabvēlīgām sekām”, ir jāvērtē, ievērojot apstākļus, kādi pastāv vai kādus var paredzēt tā strīda rašanās brīdī, kura ietvaros tika celts iebildums par līguma noteikumu negodīgo raksturu (30). Svarīgi ir tas, kā veidosies šī patērētāja situācija atbilstoši materiālajām tiesību normām ārpustiesas procedūras un tiesvedības kontekstā, kā arī, kāda būs viņa procesuālā situācija šādās procedūrās (31).
72.      Tiesiska darījuma, kuru izpildot advokāts rīkojās sava klienta vārdā un labā, seku atcelšana var radīt situāciju, kurā minēto pakalpojumu sniegšanas jautājums būs jāizskata citu tiesisku darījumu konstrukcijas kontekstā, kas konkrētajā situācijā un atbilstoši valsts tiesību normām var paredzēt atlīdzinājuma prasījumus par šiem pakalpojumiem. Runa var būt par tādu juridisko konstrukciju kā atlīdzība par nepamatotu saistības izpildi vai neuzdotu lietvedību (negotiorum gestio). Valsts tiesību normās paredzētie risinājumi šajā jomā var būt dažādi. Tie var būt balstīti uz segto ieguldījumu un izdevumu atmaksu vai tādas summas samaksu, kas atbilst šo pakalpojumu sniegšanas tirgus cenai.
73.      Lai konstatētu, ka kredīta līgums rada “īpaši nelabvēlīgas sekas”, parasti pietiek ar to, ka tāda atzīšana par spēkā neesošu izraisa prasījuma par patērētājam piešķirtā kapitāla summas atmaksu tūlītēju izpildāmību. Savukārt līguma par juridisku pakalpojumu sniegšanu spēkā neesamības atzīšanas gadījumā, lai noteiktu, kādā veidā pusēm ir jānorēķinās, var būt nepieciešamas vairākas darbības, lai noteiktu sniegto pakalpojumu apjomu un vērtību.
74.      Turklāt grūti pieņemt, ka patērētājs patstāvīgi var veikt tādas darbības. Līguma par juridisku pakalpojumu sniegšanu spēkā neesamības atzīšana, ja pakalpojumi jau ir sniegti, var patērētājam radīt tiesiskās nedrošības situāciju. Tas ir svarīgi, jo pamatlietā apstrīdēto līgumu noteikuma negodīgais raksturs ir saistīts ar to, ka patērētājam nebija iespējas novērtēt juridisko pakalpojumu galīgās izmaksas. Līdz ar to, ja valsts tiesības pieļauj jebkādu norēķināšanos par juridiskajiem pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar līgumu, kurš izrādījās spēkā neesošs, līguma noteikuma par honorāriem atcelšana un līguma atzīšana par spēkā neesošu rada patērētājam situāciju, kas ir līdzīga tai, kādu Direktīvai 93/13 bija jānovērš.
75.      Tādēļ, ja konkrētajā situācijā atbilstoši valsts tiesībām ir pieļaujama jebkādas formas norēķināšanās par juridiskajiem pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar līgumu, kurš izrādījās spēkā neesošs, ir jāsliecas secināt, ka līguma atzīšana par spēkā neesošu patērētājam rada “īpaši nelabvēlīgas sekas”.
76.      Papildinot šos apsvērumus, ir jānorāda, ka juridiskie pakalpojumi var būt darbību veikšana patērētāja vārdā un labā tiesvedībās tiesās vai procesos citās valsts iestādēs. Līgums par juridisku pakalpojumu sniegšanu var būt pamats advokāta pilnvarošanai pārstāvēt klientu šajos procesos un rīkoties tā labā. Tas rada jautājumu: vai šī līguma atzīšana par spēkā neesošu neietekmē veikto darbību spēkā esamību un efektivitāti. Atbildi uz šo jautājumu sniedz valsts tiesības. Ja rodas šaubas par šādu darbību spēkā esamību un efektivitāti, valsts tiesai ir jāatzīst, ka līguma atzīšana par spēkā neesošu patērētājam rada “īpaši nelabvēlīgas sekas”.
77.      Ja iepriekš izklāstītajā kontekstā iesniedzējtiesa konstatēs, ka līguma atzīšana par spēkā neesošu var radīt “īpaši nelabvēlīgas sekas”, tā var veikt darbības, lai patērētāju aizsargātu no šīm sekām.
78.      Tā var piemērot tiesību normu, ko likumdevējs ir īpaši izvērtējis, lai noteiktu līdzsvaru starp visām līguma pušu tiesībām un visiem to pienākumiem (32) vai mainīt līguma saturu tā, lai tas nepārsniegtu to, kas noteikti ir nepieciešams direktīvā noteikto mērķu īstenošanai (33).
79.      Sestā prejudiciālā jautājuma saturs norāda, ka saskaņā ar Lietuvas tiesībām par jau sniegtiem juridiskajiem pakalpojumiem ir iespējams norēķināties, nosakot minimālo atlīdzību par šiem pakalpojumiem (minimālās likmes) atbilstoši valsts tiesību aktos noteiktajam.
80.      Uzskatu, ka Direktīva 93/13 neliedz tādā veidā norēķināties par juridiskajiem pakalpojumiem, lai novērstu līguma spēkā neesamību, kas patērētājam rada “īpaši nelabvēlīgus apstākļus”.
81.      Pirmkārt, tas ir norēķināšanās par juridiskiem pakalpojumiem veids, ko likumdevējs atzīst par pietiekamu no visu līguma pušu tiesību un visu to pienākumu līdzsvara viedokļa tiesvedībās, kas noris saskaņā ar Civilprocesa kodeksu.
82.      Otrkārt, tāds norēķināšanās par jau sniegtiem juridiskajiem pakalpojumiem veids, izmantojot minimālās likmes, kas noteiktas valsts tiesību aktā, ļaus patērētājam pieņemt lēmumu par Direktīvā 93/13 garantētās aizsardzības izmantošanu, pilnībā apzinoties ekonomiskās sekas, kādas izriet to tāda lēmuma. Tas ir svarīgi, jo patērētājs var arī atteikties no aizsardzības, kas viņam garantēta minētajā direktīvā (34). Tomēr valsts tiesai viņš ir jāinformē par tiesiskajās sekām, kādas var rasties sakarā ar līguma atzīšanu par spēkā neesošu, radot iespēju vērst iespējamus atlīdzinājuma prasījumus pret patērētāju (35).
83.      Sestajā prejudiciālajā jautājumā, šķiet, iesniedzējtiesa turklāt pieņem, ka saskaņā ar Lietuvas tiesībām ir iespējams noteikt “samērīgu” honorāru, ņemot vērā lietas sarežģītību, advokāta kvalifikāciju un pieredzi, klienta finansiālo stāvokli un citus atbilstošus apstākļus. Lai gan iesniedzējtiesa uz to nenorāda tieši, taču apstākļi, kas ļauj noteikt “samērīgu” honorāru, būtībā atbilst tiem, kuri minēti Lietuvas tiesību normā par nosacījumiem, kādi jāņem vērā, līguma pusēm nosakot honorārus par juridisko pakalpojumu sniegšanu (36).
84.      Ja saskaņā ar valsts tiesību normām par jau sniegtiem juridiskajiem pakalpojumiem ir iespējams norēķināties, nosakot honorārus atbilstoši minimālai likmei, un tādējādi var aizsargāt patērētāju no “īpaši nelabvēlīgām sekām”, kas saistītas ar līguma atzīšanu par spēkā neesošu, Direktīva 93/13 liedz valsts tiesai izmantot iepriekš izklāstīto norēķināšanās par juridiskajiem pakalpojumiem veidu, liekot patērētājam samaksāt “samērīgu” honorāru.
85.      No judikatūras izriet (37), ka valsts tiesas pilnvaras grozīt līguma saturu nevar pārsniegt to, kas noteikti ir nepieciešams, lai atjaunotu līgumisko līdzsvaru starp līguma pusēm un tādējādi aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgām sekām, kuras varētu izraisīt attiecīgā līguma atcelšana, neapdraudot direktīvā noteiktos mērķus. Tā kā tādu līdzsvaru atjauno jau honorāra noteikšana atbilstoši minimālajām likmēm (38), dziļāka iejaukšanās, šķiet, pārsniedz to, kas noteikti ir nepieciešams.
86.      Visām sekām, kādas valsts tiesa saista ar līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšanu, ir jānodrošina Direktīvā 93/13 paredzēto mērķu īstenošana (39). Pat ja runa ir par patērētāja aizsardzību no “īpaši nelabvēlīgām sekām”, kas izriet no līguma atzīšanas par spēkā neesošu, valsts tiesai ir jāņem vērā, vai šīs sekas neatturēs patērētājus no direktīvā garantētās aizsardzības izmantošanas un neradīs situāciju, kurā līguma noteikuma negodīga rakstura konstatēšana neizraisa preventīvo ietekmi attiecībā uz uzņēmējiem. Šķiet, ka tāda situācija rastos, ja gadījumā, kad uzņēmējs izmanto negodīgu līguma noteikumu attiecībā uz līguma par juridisko pakalpojumu sniegšanu galveno priekšmetu, tam vienmēr tiku noteikta “samērīga” atlīdzība.
VI.    Secinājumi
87.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Augstākā tiesa, Lietuva) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad starp patērētāju un uzņēmēju noslēgts līgums nevar turpināt pastāvēt pēc negodīga noteikuma par honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu atcelšanas un minētie pakalpojumi jau ir sniegti, minētās tiesību normas neliedz valsts tiesai pilnībā noraidīt uzņēmēja prasījumu pret patērētāju, ar ko piedzen honorāru par juridisko pakalpojumu sniegšanu, ja valsts tiesību normas neparedz nekādu norēķināšanos par juridisko pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar līgumu, kas izrādījās spēkā neesošs.
Ja līguma par juridisko pakalpojumu sniegšanu atzīšana par spēkā neesošu radītu patērētājam īpaši nelabvēlīgas sekas, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts neliedz valsts tiesai novērst šī līguma spēkā neesamību un piespriest uzņēmējam honorāru par jau sniegtiem juridiskajiem pakalpojumiem minimālās atlīdzības par šiem pakalpojumiem (minimālās likmes) apmērā, kāds noteikts valsts tiesību aktā.
1      Oriģinālvaloda – poļu.
2      Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
3      Skat. šo secinājumu 16. punktu.
4      Skat. šo secinājumu 24. punktu.
5      Šķiet, ka iesniedzējtiesa atsaucas uz tiesību aktu, kas minēts šo secinājumu 8. punktā.
6      Skat. spriedumu, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 65. un 71. punkts).
7      Spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland (C‑229/19 un C‑289/19, EU:C:2021:68, 67. punkts).
8      Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15 un C‑307/15, EU:C:2016:980, 61. punkts).
9      Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15 un C‑307/15, EU:C:2016:980, 63. punkts).
10      Spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 55. punkts).
11      Skat. M. Combet, Les clauses abusives dans les contrats bancaires et financiers (2e partie), Revue internationale des services financiers, 3. sēj., 2021., 64. lpp; Ł. Węgrzynowski, Skutek restytucyjny z dyrektywy 93/13/EWG a zasady rozliczeń stron w związku z nieważnością umowy zawierającej niedozwolone postanowienia umowne, Przegląd Prawa Handlowego, 5. sēj., 2022., 54. lpp.
12      Spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 55. punkts).
13      Skat. spriedumu, 2019. gada 5. jūnijs, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 43. punkts).
14      Skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 43. punkts).
15      Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, C‑26/13, turpmāk tekstā – “spriedums Kásler”, EU:C:2014:282, 80. punkts.
16      Taisnība ir, ka Tiesas atbildes spriedumā Kásler kontekstā var nešķist, ka iespēja aizstāt negodīgu noteikumu ar dispozitīvu tiesību normu ir atkarīga no “īpaši nelabvēlīgu seku” pastāvēšanas. Būtībā uz šādu minētā sprieduma izpratni balstās Lietuvas un Vācijas valdību viedokļi. Tomēr no spriedumiem, kas pieņemti jau pēc minētā sprieduma pasludināšanas, izriet, ka tikai gadījumā, ja negodīga noteikuma spēkā neesamības atzīšanas dēļ tiesai nāktos atzīt par spēkā neesošu visu līgumu, tādējādi radot patērētājam “īpaši nelabvēlīgas sekas”, Direktīva 93/13 neliedz valsts tiesai aizstāt līguma noteikumu ar dispozitīvu tiesību normu. Skat. spriedumus, 2019. gada 14. marts, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, 54. punkts), 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., (no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 70. un 74. punkts) un 2021. gada 18. novembris, A S. A. (C‑212/20, EU:C:2021:934, 72. punkts).
17      Skat. spriedumus, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 60.–62. punkts) un 2020. gada 25. novembris, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, 35. punkts).
18      Skat. rīkojumu, 2019. gada 24. oktobris, Topaz (C‑211/17, nav publicēts, EU:C:2019:906, 78. punkts).
19      Spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, 39. punkts).
20      Spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, 38. punkts).
21      Spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, 39. un 40. punkts).
22      Spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, 41., 43. un 44. punkts).
23      Tomēr taisnība ir, ka arī kredīta līgumu kontekstā var rasties jautājums: vai prasījumi, kas pārsniedz šo summu, ko līguma puses pēc tā noslēgšanas savstarpēji ir nodevušas, nominālās vērtības atmaksu, ir pretrunā Direktīvai 93/13. Par to Tiesai tika uzdots jautājums lietā Bank M (C‑520/21).
24      Ja vien dalībvalsts nepiemēros tādu risinājumu, izmantojot pilnvaras, kas izriet no Direktīvas 93/13 8. panta.
25      Spriedums, 2022. gada 31. marts (C‑472/20, EU:C:2022:242, 57. un 58. punkts). Šajā spriedumā Tiesa atzina, ka patērētāja intereses varētu aizsargāt, atmaksājot viņam summas, kuras aizdevējs nepamatoti saņēmis par negodīgu atzīta noteikuma dēļ, jo šāda atmaksa notiek nepamatotas iedzīvošanās dēļ. Jāuzsver, ka Ungārijas tiesības, kas regulēja apstrīdēto līgumu, noteica, ka “līguma spēkā neesamības gadījumā ir jāatjauno stāvoklis, kāds pastāvēja līdz tā slēgšanai” un, ja tas nav iespējams, “tiesa var atzīt līgumu par piemērojamu attiecībā uz laika periodu līdz brīdim, kad tā ir pasludinājusi nolēmumu”.
26      Skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Abanca Corporación Bancaria un Bankia (C‑70/17 un C‑179/17, EU:C:2019:250, 61. punkts).
27      Skat. spriedumu, 2022. gada 31. marts, Lombard Pénzügyi és Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, 57. punkts).
28      Skat. šo secinājumu 61. punktu.
29      Lai gan šī jautājuma galīgais vērtējums ir valsts tiesu kompetencē, no Lietuvos Respublikos Civilinis kodeksas (Lietuvas Republikas Civilkodekss) 1.80. panta, redakcijā, kas pieņemta ar 2000. gada 18. jūlija likumu Nr. VIII‑1864, šķiet izriet, ka līguma spēkā neesamības gadījumā tā pusēm savstarpēji ir jāatdod tas, ko tās saņēmušas saskaņā ar līgumu (atlīdzināšana), un, ja tas nebūs iespējams, līguma pusēm ir jākompensē savstarpēji iegūtais naudā, ja vien likums neparedz citas līguma spēkā neesamības sekas. Katrā gadījumā nekas tomēr nenorāda uz to, ka Lietuvas tiesības nosaka, ka līguma spēkā neesamības gadījumā ir jāatjauno stāvoklis, kāds pastāvēja līdz tā slēgšanai, un, ja tas nav iespējams, – jātiecas uz līgumu atstāšanu spēkā. Tas atšķir pamatlietas tiesisko ietvaru no tā, uz kā pamata tika pieņemts 2022. gada 31. marta spriedums Lombard Pénzügyi és Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242). Skat. šo secinājumu 25. zemsvītras piezīmi.
30      Skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 50. punkts).
31      Skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Abanca Corporación Bancaria un Bankia (C‑70/17 un C‑179/17, EU:C:2019:250, 61. punkts).
32      Skat. šo secinājumu 51. punktu.
33      Skat. šo secinājumu 53.–57. punktu.
34      Skat. spriedumus, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 55. punkts), 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, 94. punkts) un 2021. gada 2. septembris, OTP Jelzálogbank u.c. (C‑932/19, EU:C:2021:673, 48. punkts).
35      Skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, 98. un 99. punkts).
36      Skat. šo secinājumu 7. punktu.
37      Skat. šo secinājumu 53.–57. punktu.
38      Skat. šo secinājumu 81. punktu.
39      Skat. šo secinājumu 56. un 57. punktu.