Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 15 януари 2026 година(1)
Дела C‑622/24 P и C‑623/24 P
VT
срещу
Европейска комисия (C‑622/24 P)
и
UJ и др.
срещу
Европейска комисия (C‑623/24 P)
„ Жалба — Държавна служба — Конкурс EPSO/AD/380/19 — Невключване в списъка на издържалите конкурса
кандидати — Равно третиране — Повтаряне на писмените тестове — Правило за съгласуваност между жалбата по съдебен ред и жалбата по административен ред — Тълкуване на обявлението за конкурса по отношение на общите компетенции “
I.      Въведение
1.        Настоящите жалби се отнасят до конкурс на общо основание, организиран от Европейската служба за подбор на персонал (EPSO), за назначаване на администратори в областта на международното сътрудничество и управлението на помощта за държави извън ЕС. По време на писмените изпити са настъпили широко разпространени технически проблеми, засегнали значителен брой кандидати. Поради това конкурсната комисия решава да предложи на всички кандидати — независимо дали са имали технически трудности — да преминат отново тестовете или да запазят първоначалните си резултати. В основата на настоящите жалби е законосъобразността на този подход.
2.        Няколко кандидати, които в крайна сметка не са включени в списъка на издържалите конкурса, оспорват пред Общия съд невключването им в списъка, като изтъкват различни нередности в провеждането на конкурса, включително повтарянето на писмените изпити. По-специално, по делата, по които са постановени решения VT/Комисия(2) и UJ и др./Комисия(3), жалбоподателите искат отмяна на съответните решения, приети от конкурсната комисия. Общият съд отхвърля жалбите и по двете дела, като отхвърля почти идентичните твърдения, изтъкнати в тях.
3.        С настоящите си жалби по дела C‑622/24 P и C‑623/24 P жалбоподателите искат отмяна на постановените от Общия съд решения VT/Комисия и UJ и др./Комисия (наричани по-нататък „обжалваните съдебни решения“). Те твърдят по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е констатирал нарушение на принципа на равно третиране в конкурса. Във връзка с това те твърдят, че конкурсната комисия е нарушила принципа на равно третиране, като е позволила на всички кандидати — а не само на тези, които са били сериозно засегнати от технически проблеми — да се възползват от повторното провеждане на тестовете. Те твърдят още, че кандидатите, които са се явили повторно на тестовете, са се ползвали с неправомерно предимство, тъй като са имали значително повече време за подготовка. Накрая, те оспорват и отхвърлянето от Общия съд на възражението им относно тълкуването на обявлението за конкурса по отношение на оценката на общите компетенции на кандидатите.
4.        Предвид значителното припокриване на фактическата обстановка и правните въпроси, повдигнати по двете дела, е уместно те да бъдат разгледани в едно общо заключение.
II.    Правна уредба
5.        Член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз(4) (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“) гласи следното:
„Всяко лице, за което се прилага настоящият правилник, може да отнесе до органа по назначаването жалба срещу всеки акт, който нарушава неговите интереси […]
Органът по назначаването уведомява заинтересованото лице за взетото от него мотивирано решение в срок от четири месеца от датата на подаване на жалбата. Липсата на отговор след изтичане на този срок се счита за мълчалив отказ, който подлежи на обжалване по реда на член 91“.
6.        Член 91, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица предвижда следното:
„Жалбата пред Съда на Европейския съюз е допустима само ако:
–      преди това е било подадена жалба до органа по назначаването по реда на член 90, параграф 2 в предвидения там срок, и
–      въпросната жалба е била отхвърлена изрично или мълчаливо“.
III. Фактическа обстановка
7.        Фактите по споровете, които са предмет на настоящите производства по обжалване, са подробно изложени в обжалваните съдебни решения. Фактите, които са от значение за настоящото заключение, могат да бъдат обобщени, както следва.
8.        На 5 декември 2019 г. EPSO публикува в Официален вестник на Европейския съюз обявление за конкурс на общо основание въз основа на квалификации и тестове EPSO/AD/380/19 за назначаване на администратори в областта на международното сътрудничество и управлението на помощта за държави извън ЕС(5) с цел да бъдат съставени два списъка за бъдещи назначения, единият — за администратори със степен AD 7, а другият — за администратори със степен AD 9.
9.        Жалбоподателите и по двете дела са участвали в конкурса за степен AD 7. След като успешно са преминали етапите на тестовете с въпроси с множествен отговор и на подбора по квалификации (наричан по-нататък „Talent Screener“), те са участвали в тестовете в рамките на центъра за оценяване. Тези тестове включват два писмени изпита: работа по казус и писмен тест в областта на конкурса (наричани по-нататък заедно „писмените изпити“), и двата проведени на 9 септември 2021 г. (наричана по-нататък „първата сесия“).
10.      С писмо от 4 октомври 2021 г. EPSO уведомява кандидатите, че поради технически проблеми, възникнали по време на първата сесия на писмените изпити, е взето решение да се предоставят на всички кандидати, които са участвали в тази сесия, две възможности: или i) да запазят резултатите от първата сесия, които към този момент са били неизвестни, или ii) да се явят отново на писмените изпити, като по този начин загубят първоначалните си резултати.
11.      Новите писмени изпити се провеждат на 10 ноември 2021 г. (наричана по-нататък „втората сесия“). Жалбоподателят по дело C‑622/24 P (VT), както и трима от осемте жалбоподатели по дело C‑623/24 P (UN, US и UT) решават да не се явяват повторно на изпита и следователно да запазят резултатите от първата сесия. Останалите петима жалбоподатели по дело C‑623/24 P (UJ, UL, UP, UU и UV) избират да се явят повторно на изпитите.
12.      Осем кандидати, които срещат технически затруднения по време на втората сесия, получават разрешение от конкурсната комисия да се явят на трета сесия, проведена на 10 декември 2021 г. UJ е единственият от жалбоподателите, който е поканен и участва в тази трета сесия.
13.      На 5 май 2022 г. EPSO уведомява поотделно всеки от жалбоподателите за решението на конкурсната комисия да не включи имената им в списъка на издържалите конкурса кандидати за степен AD 7 (наричани по-нататък „решенията за невключване в списъка“), с мотива, че те не са сред кандидатите, получили най-високи общи резултати след
тестовете в рамките на центъра за оценяване. По отношение конкретно на един от жалбоподателите по дело C‑623/24 P — UT, отхвърлянето се основава на това, че той не е получил изисквания минимум точки на всички тестове.
14.      Някои от жалбоподателите (VT, UJ и UL) подават искания за преразглеждане от конкурсната комисия на отнасящите се до тях решения за невключване в списъка. Тези искания са отхвърлени с решения от 15 юли 2022 г. Впоследствие всички жалбоподатели подават жалби пред EPSO (като компетентен орган по назначаването) съгласно член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица (наричани по-нататък „жалбите по член 90, параграф 2“), с които обжалват решенията за невключване в списъка и когато е приложимо, също така решенията за отхвърляне на исканията им за преразглеждане.
15.      По-специално, жалбоподателят по дело C‑622/24 P е подал жалба по член 90, параграф 2 на 10 октомври 2022 г., на която не е получил изричен отговор. Поради това съгласно член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица след изтичането на четиримесечен период на 10 февруари 2023 г., жалбата му е счетена за мълчаливо отхвърлена.
16.      Жалбоподателите по дело C‑623/24 P заедно с няколко други кандидати са подали съвместно жалби по член 90, параграф 2 на 5 август 2022 г. Жалбите им са счетени за мълчаливо отхвърлени на 5 декември 2022 г., но впоследствие са изрично отхвърлени с решения на органа по назначаването от 13 март 2023 г.
IV.    Производство пред Общия съд и обжалваните съдебни решения
17.      Жалбоподателите по двете дела подават жалби до Общия съд съгласно член 270 ДФЕС, оспорвайки невключването им в списъка на издържалите конкурса кандидати.
18.      По отношение на VT, UJ и UM, формално техните жалби са счетени за насочени срещу решенията на конкурсната комисия от 15 юли 2022 г., с които се отхвърлят техните искания за преразглеждане, а по отношение на другите жалбоподатели, които не са подали такива искания —
за насочени директно срещу решенията за невключване в списъка от 5 май 2022 г. (наричани по-нататък заедно „спорните решения“).
19.      За отмяна на спорните решения жалбоподателите и по двете дела изтъкват седем почти идентични основания, като твърдят, че в конкурса са допуснати многобройни нередности. С решенията си от 10 юли 2024 г.
VT/Комисия и UJ и др./Комисия Общият съд отхвърля изцяло и двете жалби и осъжда страните да поемат направените от тях съдебни разноски.
V.      Производството пред Съда и исканията
20.      VT обжалва решение VT/Комисия, което в момента е висящо като дело C‑622/24 P. По същия начин осем
от 13 жалбоподатели по делото, по което е постановено решение UJ и др./Комисия, обжалват това решение, което в момента е висящо като дело C‑623/24 P, в частта, в която то ги засяга.
21.      С жалбите си жалбоподателите искат от Съда да отмени обжалваните съдебни решения, да уважи жалбите им, подадени на първа и втора инстанция, и да осъди Европейската комисия да заплати разноските по производствата на двете инстанции. От своя страна Комисията иска жалбите да бъдат отхвърлени и жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят разноските.
VI.    Анализ
22.      В подкрепа на жалбите си жалбоподателите се позовават на две основания за обжалване.
23.      Първото основание, което е общо за двете жалби, се отнася до твърдяно нарушение на принципа на равно третиране, произтичащо от повтарянето на писмените тестове.
24.      Второто основание оспорва отхвърлянето от Общия съд на петото основание, изтъкнато в първоинстанционното производство, с което се твърди нарушение на обявлението за конкурса. Докато това основание е обявено за недопустимо в решение UJ и др./Комисия, то е счетено за допустимо, но е отхвърлено по същество в решение VT/Комисия. Жалбоподателите твърдят и по двете дела, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в съответните си заключения.
25.      Ще започна с разглеждане на първото основание за обжалване, свързано с принципа на равно третиране (А), преди да премина към второто основание, като последователно ще разгледам процесуалноправните и материалноправните въпроси, специфични за всяко от делата (Б).
А.      Първо основание за обжалване: нарушение на принципа на равно третиране
26.      С първото основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е установил нарушение на принципа на равно третиране, закрепен в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), между кандидатите в конкурса.
27.      Те твърдят, че това нарушение е вследствие на: i) факта, че е предоставена възможност за повторно явяване на писмените тестове на всички кандидати, независимо от действително срещнатите технически затруднения (първа част от първото основание за обжалване),
ii) по-дългия срок за подготовка за втората и третата сесия на писмените тестове (втора част от първото основание за обжалване), и iii) факта, че трите сесии на писмените тестове, и по-специално третата, са се провели на различни дати (трета част от първото основание за обжалване, повдигната като такава само в дело C‑623/24 P).
28.      Ще разгледам последователно всяка от тези части на първото основание за обжалване, след като първо изложа съответните доводи на страните. По отношение на първите две части ще бъде необходимо да се разгледа и правният интерес на жалбоподателите да изтъкват тези твърдения. От практични съображения по изключение ще разгледам въпроса за правния интерес след анализа по същество, тъй като описанието на твърдяното неравенство на първо място ще позволи по-ясно обяснение на интереса на жалбоподателите да го повдигнат, с оглед на техните различни фактически обстоятелства.
1.      Първа част от първото основание за обжалване: повторно явяване на изпит, предложено на всички кандидати
29.      В първата част от първото основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел(6), че конкурсната комисия не е нарушила принципа на равно третиране, като е предложила на всички кандидати възможност да се явят повторно на писмените тестове, независимо дали са срещнали технически затруднения, които са повлияли на представянето им(7).
30.      Във връзка с това Общият съд констатира в обжалваните съдебни решения, че макар избраното от конкурсната комисия решение да позволява на кандидатите, които не са били засегнати от технически проблеми, да се явят на изпита за втори път, е било трудно да се избегне тази разлика в третирането, като се имат предвид мащабът и естеството на прекъсванията и големият брой засегнати кандидати. Общият съд счита освен това, че мярката е имала легитимната цел да се гарантира, че всички кандидати, които са имали технически проблеми, могат да се явят на нова сесия.
а)      Основни доводи на страните
31.      Както вече беше посочено по-горе, жалбоподателите твърдят по същество, че предлагането на повторно явяване на изпита не само на кандидатите, които са били засегнати от сериозни технически проблеми, но и на тези, които са имали малки проблеми или не са имали никакви проблеми, се равнява на еднакво третиране на различни положения, което е в разрез с принципа на равно третиране.
32.      Те твърдят, че приетото от конкурсната комисия решение не е обосновано с целта на конкурса (а именно да се подберат най-компетентните кандидати в съответствие с член 27 от Правилника за длъжностните лица) и че е непропорционално, като надхвърля необходимото за отстраняване на нередностите, причинени от техническите проблеми. Жалбоподателите съответно твърдят, че Общият съд не е признал, че конкурсната комисия не е взела всички необходими мерки, за да ограничи риска от неравенство до равнище, присъщо на всеки изпит, а е създала неравенство между кандидатите, което е могло да се избегне.
33.      Комисията оспорва твърдението на жалбоподателите, като припомня широкото право на преценка на конкурсните комисии при определянето на коригиращи мерки при възникване на нередности и съответно ограничения обхват на съдебния контрол(8). Освен това тя подчертава, че съгласно утвърдената съдебна практика всеки конкурс носи присъщ риск от неравенство(9) и следователно нарушение на принципа на равно третиране може да бъде установено само когато конкурсната комисия не е ограничила този риск до това, което обикновено е присъщо на всеки изпит(10). Според нея това не е било така в конкретния случай и Общият съд правилно е заключил по същество, че приетото решение е било обосновано при конкретните обстоятелства.
34.      Във връзка с това Комисията обяснява, че поради разнородния и разнообразен характер на установените технически проблеми е било невъзможно да се установят техният обхват и точните последствия за всеки кандидат(11). Следователно тя твърди, че предлагането на всички кандидати на възможност да се явят отново на изпита, без те да са длъжни да направят това, е било единственото възможно и справедливо решение, което е в съответствие с принципите на равно третиране, пропорционалност и добро управление.
35.      Комисията счита, че дори ако някои кандидати, които не са имали технически затруднения, са решили да се явят отново на изпита, те са го направили, отказвайки се от първоначалните си резултати, и по този начин са се включили отново в конкурса при същите условия като останалите кандидати. Следователно не могло да се счита, че те са имали „повече шансове“ в конкурса. Накрая, Комисията подчертава и че жалбоподателите не са доказали по какъв начин са били индивидуално ощетени от приетото решение.
б)      Анализ
36.      Като предварителна бележка трябва да се припомни, че макар конкурсните комисии да разполагат с широко право на преценка по отношение на условията, съдържанието и организацията на конкурса (което трябва да се счита, че включва приемането на коригиращи мерки), това право на преценка трябва да се упражнява в съответствие с принципа на равното третиране(12).
37.      Съгласно установената съдебна практика този принцип налага да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират по еднакъв начин различни положения, освен ако това третиране е обективно обосновано(13).
38.      В настоящия случай според мен е ясно, че различни положения са третирани по еднакъв начин: кандидатите, които са имали технически проблеми, които са оказали сериозно влияние върху изпитите им, са третирани по същия начин като кандидатите, които са имали само незначителни затруднения или не са имали никакви затруднения, доколкото на всички тях е била предоставена възможност за втора сесия.
39.      Макар че, както твърди Комисията, в крайна сметка всички кандидати са имали само един опит за вземане на писмените тестове, който е бил отчетен (тъй като е бил запазен само един набор от резултати), не в това се състои неравенството, изтъкнато от жалбоподателите. По-скоро предоставянето на обща възможност за избор за повторно явяване на изпита е довело до допълнително предимство за кандидатите, които не са били негативно засегнати от технически проблеми: възможност да подобрят евентуално незадоволителните си първоначални резултати или, обратното, да запазят задоволителните си резултати, без да са длъжни да се явяват отново на изпит. С други думи, те са имали предимството да избират кой от техните опити да бъде взет предвид. За разлика от тях кандидатите, които поради сериозни технически проблеми не са могли да участват ефективно в първата сесия, не са имали такъв реален избор: за тях втората сесия е била на практика единствената и последна възможност, която са имали за участие в писмените тестове(14).
40.      Общият съд всъщност признава, че горното представлява разлика в третирането, но счита, че тя „трудно би могла да се избегне“. Следователно е необходимо да се провери дали, както по същество приема Общият съд, тази разлика е била обоснована при конкретните обстоятелства.
41.      Съгласно член 1г, параграф 6 от Правилника за длъжностните лица и установената съдебна практика мярка, която води до различно третиране, може да бъде обоснована, ако преследва законосъобразна цел от общ интерес в рамките на политиката за персонала и е пропорционална на тази цел(15).
42.      По отношение, първо, на преследваната цел мога да се съглася с Комисията, че решението, прието от конкурсната комисия, е преследвало законосъобразната цел да се отстранят нередностите, причинени от значителните технически проблеми по време на първата сесия на писмените тестове, за да се възстанови състезателното начало.
43.      Второ, по отношение на пропорционалността на мярката с оглед на тази цел,
трябва да се прецени съгласно практиката на Съда дали мярката: i) е подходяща за постигането на тази цел, ii) не надхвърля необходимото за тази цел и iii) е пропорционална в строгия смисъл на думата, постигайки справедлив баланс между засегнатите интереси(16).
44.      По отношение на първия елемент — относно подходящия характер, бих отбелязал, че решението да се предложи възможност за повторно явяване на изпита на всички кандидати, може да се счита за годно да отстрани нередностите от първата сесия(17). Както е счел Общият съд, това решение дава възможност на всички кандидати, засегнати от технически проблеми, да държат изпитите при нормални условия.
45.      Според мен обаче тази мярка не отговаря на изискването по отношение на необходимия характер (и без да е нужно да се прави анализ на пропорционалността в стриктния смисъл на думата). При разглеждането на необходимостта от дадена мярка ключовият въпрос е дали същата цел би могла да се постигне също толкова ефикасно с други средства, които засягат в по-малка степен принципа на равно третиране. Според мен това определено е така в разглеждания случай.
46.      Първо, само за контекст може да се отбележи, че по принцип, когато отделни кандидати в конкурс срещнат технически проблеми, за които не носят отговорност, EPSO след проверка им предлага коригиращи мерки, като например целенасочено повторно явяване на изпита(18). Това е направено например в настоящия случай по отношение на осемте кандидати, на които е предложена трета сесия на писмените тестове, и това е и решението, което жалбоподателите считат за подходящо. Въпреки това, както обяснява Комисията, тази възможност е била неприложима в разглеждания конкурс (вж. т. 34 по-горе).
47.      Въпреки това според мен е имало по-подходяща алтернатива: да се обяви за невалидна първата сесия — чийто интегритет трябва да се счита за сериозно компрометиран при конкретните обстоятелства и като се има предвид изключително големият брой засегнати кандидати(19) — и да се организира нова сесия за всички кандидати. Този подход е щял да възстанови — за да използвам формулировката на Комисията — състезателното начало в момента, в който са възникнали нередностите, без да дава на определени кандидати предимството да избират между резултатите си(20).
48.      В отговора си по дело C‑623/24 P Комисията признава, че такъв алтернативен подход е бил възможен, но твърди, че той би лишил несправедливо кандидатите, които не са засегнати от сериозните технически проблеми, от резултатите, законно постигнати по време на първата сесия. Аз не съм безразличен към тази загриженост, която вероятно се дължи и на желанието да се избегне подаването на допълнителни жалби. Въпреки това желанието да се избегне лишаването на тези кандидати от първоначалните им резултати, не може да обоснове предоставянето им на предимство пред другите кандидати, което е именно последицата от приетото решение, както е обяснено по-горе. Това заключение е още по-убедително, като се има предвид, че не може разумно да се твърди, че кандидатите са придобили правото да запазят първоначалните си резултати или да бъдат освободени от повторното полагане на писмените тестове, ако обстоятелствата го налагат. От обявлението за конкурса не произтича такова право и нищо не сочи — нито Комисията е твърдяла — че кандидатите са получили точни, безусловни и последователни гаранции, които да пораждат оправдани правни очаквания(21), че първоначалните им резултати ще бъдат запазени независимо от евентуално последващо анулиране на конкурса (или на етап от него) и въпреки извънредните, непредвидими обстоятелства, които са предмет на спора(22).
49.      Според мен от това следва, че решението, прието от конкурсната комисия, е надхвърлило необходимото за постигане на целта да се отстранят нередностите, дължащи се на мащабните технически проблеми при първата сесия на писмените тестове, с цел да се възстанови състезателното начало. Вместо това приетото решение всъщност е нарушило състезателното начало, създавайки ново неравенство между кандидатите, което следователно е надхвърлило това, което обикновено е присъщо на всеки конкурс.
50.      Въз основа на изложеното по-горе бих заключил, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил в обжалваните съдебни решения, че конкурсната комисия не е нарушила принципа на равно третиране, като е предложила на всички кандидати възможността, но не и задължението, да се явят повторно на писмените тестове.
51.      Независимо от горното заключение, е необходимо да се разгледа дали всички жалбоподатели имат правен интерес да се позоват на това нарушение на принципа на равно третиране — въпрос, който също е засегнат в обжалваните съдебни решения.
52.      Макар че, както правилно отбелязват жалбоподателите, от тях не се изисква да докажат, че определени кандидати са били поставени в по-благоприятно(23), това не ги освобождава от необходимостта да докажат, че самите те са били лично засегнати от твърдяното неравенство. Съгласно установената съдебна практика жалбоподателят няма право да предприема действия в интерес на закона или на институциите и може да изтъква в подкрепа на жалба за отмяна само твърдения за нарушения, които го засягат лично(24).
53.      Както показва предходният анализ (и както самите жалбоподатели признават), неравното третиране, произтичащо от общата възможност за повторно явяване на изпит, поставя в неравностойно положение, поне по принцип, кандидатите, които са били сериозно засегнати от техническите неизправности и които съответно не са имали друга реална възможност, освен да се явят повторно на писмените
тестове. Общият съд правилно отбелязва, че кандидатите, които, въпреки че им е било предложено да се явят повторно на изпит, са предпочели да не се възползват от това и да запазят първоначалните си резултати, трябва да се считат за удовлетворени от първоначалните си резултати и следователно да не се включват в категорията на тези, които са били сериозно засегнати от смущенията. Вярно е, че жалбоподателят по дело C‑622/24 P твърди, че теоретично кандидатите, които са срещнали сериозни технически затруднения, все пак са могли да решат да не се явяват повторно на изпита, поради причини като професионални ангажименти. Никой от жалбоподателите обаче не е твърдял, че това е било така в техния случай.
54.      Следователно считам, че жалбоподателите, които са избрали да не участват във втората сесия на писмените тестове (вж. т. 11 по-горе), не могат да твърдят, че имат личен интерес да изтъкват първата част от първото основание за обжалване.
55.      За жалбоподателите, които са участвали във втората сесия (а именно UJ, UL, UP, UU и UV), положението не е толкова ясно. Комисията поддържа, че е невъзможно да се определи със сигурност дали всички кандидати във втората сесия действително са се сблъскали с достатъчно сериозни технически проблеми в първата сесия. Не може обаче да се изключи вероятността, че това е било така. Предвид тази несигурност считам, че съмнението може да е в полза на тези жалбоподатели
и да се приеме, че те имат правен интерес от повдигането на тази част от първото основание за обжалване.
56.      Според мен от всичко гореизложено следва, че първата част от първото основание за обжалване трябва да бъде уважена по отношение на жалбоподателите UJ, UL, UP, UU и UV и да бъде отхвърлена по отношение на останалите жалбоподатели.
2.      Втора част от първото основание за обжалване: по-дълго време за подготовка за по-късните сесии
57.      Във втората част от първото основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото(25), като не е констатирал нарушение на принципа на равно третиране във връзка с факта, че участниците във втората и третата сесия на писмените тестове са разполагали със значително по-дълъг период за подготовка в сравнение с участниците в първата сесия.
58.      По-конкретно, жалбоподателите твърдят пред Общия съд, че втората и третата сесия са били с по-ниска степен на трудност от първата сесия по отношение и на двата писмени теста, а именно работата по казус и писмения тест в областта на конкурса. По-специално по отношение на последния тест те изтъкват, че тъй като сценарият, на който се е основавал, е бил еднакъв за трите сесии и е бил публикуван преди първата сесия, кандидатите в следващите сесии са имали неправомерно предимство както поради сходството на тестовете, така и поради по-дългия период за подготовка(26).
59.      Общият съд отхвърля тези доводи. От една страна, той приема, че въпреки че се основава на един и същ основен сценарий (макар и в две версии(27)), конкретната тема на писменото изложение, което е трябвало да се изготви във всяка от сесиите, се е различавала значително и в достатъчна степен. От друга страна, по отношение на допълнителното време за подготовка Общият съд приема, че от това не може да се заключи, че кандидатите в последващите сесии са имали значително предимство, тъй като нищо не сочело, че конкурсната комисия е имала намерение да ограничи времето, с което кандидатите са разполагали, за да се запознаят с публикувания сценарий.
а)      Основни доводи на страните
60.      Жалбоподателите отбелязват, първо, че сценарият, който е в основата на писмения изпит в областта на конкурса, е публикуван през август 2021 г., като по този начин на кандидатите от втората сесия през ноември 2021 г. и третата сесия през декември 2021 г. е предоставен значително по-дълъг период за подготовка в сравнение с този на кандидатите, които са участвали само в първата сесия през септември 2021 г. Те твърдят, че тази разлика във времето за подготовка представлява разлика в обективните условия на конкурса, независимо от намеренията на конкурсната комисия или различията в темите на изпита. Поради това те заключават, противно на констатацията на Общия съд, че в резултат на това е бил нарушен принципът на равно третиране.
61.      Комисията твърди, че жалбоподателите по същество се опитват да поставят под съмнение фактическата преценка на Общия съд, че кандидатите от по-късните сесии не са имали значително предимство поради допълнителното време за подготовка. Поради това Комисията счита, че тази част от жалбата не повдига правен въпрос и следва да бъде отхвърлена като недопустима.
62.      При условията на евентуалност, що се отнася до основателността на довода, Комисията твърди, че представянето на кандидатите не е било оценено въз основа на времето, с което са разполагали, за да се запознаят със сценария, а въз основа на — както е постановил Общият съд — достатъчно различни теми във всеки изпит. Според Комисията от това следва, че продължителността на времето за подготовка не е имала никакво отражение върху оценката на представянето на кандидатите.
б)      Анализ
63.      Първо, по отношение на допустимостта на тази втора част, не споделям становището на Комисията, че жалбоподателите поставят под съмнение извършената от Общия съд преценка на фактите. Жалбоподателите твърдят, че в мотивите на Общия съд е допусната грешка при прилагане на правото, доколкото той е счел, че допълнителното време за подготовка не е довело до нарушение на принципа на равно третиране, само защото конкурсната комисия не е имала намерение да ограничи това време. По същество въпросът е дали установеното фактическо обстоятелство, а именно по-дългото време за подготовка за някои кандидати, представлява разлика в обективните условия, при които е проведен конкурсът, в разрез с принципа на равно третиране. Това е правен въпрос. Според мен възражението на Комисията за недопустимост не може да бъде уважено.
64.      Второ, по отношение на основателността трябва да се изясни, че в първоинстанционното производство жалбоподателите изтъкват два различни довода в подкрепа на твърдението си, че втората и третата сесия са били с по-малка степен на трудност от първата: i) че задачите, възложени на кандидатите, са били много сходни във всички сесии и ii) че кандидатите в последващите сесии са имали повече време за подготовка, тъй като основният сценарий е бил публикуван достатъчно рано. Като е констатирал, че темите на писмения тест в областта на конкурса са били достатъчно различни в трите сесии, Общият съд е разгледал само първия от тези доводи (който не е предмет на настоящите жалби). Все пак, противно на това, което явно твърди Комисията, от това обаче не следва, че тази констатация обезсмисля втория довод, а именно дали разликата във времето за подготовка сама по себе си може да повлияе на относителната трудност на сесиите. Различното естество на темите на изпита не изключва възможността неравномерното време за подготовка да е повлияло на представянето на кандидатите. Общият съд разглежда този втори довод — относно разликата във времето за подготовка, отделно, както е посочено в точка 59 по-горе, като стига до извода, че тази разлика не е довела до нарушение на принципа на равно третиране, тъй като конкурсната комисия не е имала намерение да ограничи времето за подготовка на никого от кандидатите. Именно този извод е предмет на настоящото производство.
65.      След като изясних това, припомням, че съгласно съдебната практика принципът на равно третиране изисква всички кандидати в един конкурс да се явят на един и същ изпит при еднакви условия и изпитите да представляват по същество еднаква степен на трудност за всички кандидати(28).
66.      В обжалваните съдебни решения Общият съд приема, че по-дългото време за подготовка не представлява значително предимство за кандидатите в последващите сесии, като основава това заключение единствено на липсата на явно намерение от страна на конкурсната комисия да ограничи това време. Според мен обаче този подход пренебрегва обективните последици от допълнителното време за подготовка на известни изпитни материали. Според мен именно тези последици обаче са решаващи при преценката дали е имало неравно третиране. Всъщност с оглед на съдебната практика, цитирана в предходната точка, уместният въпрос е дали разликата във времето за подготовка е довела до участие на кандидатите в конкурса при обективно различни условия — преценка, която зависи от обстоятелствата по делото.
67.      Макар че не всяка разлика във времето за подготовка може да се счита за съществена, конкретните обстоятелства в настоящия случай, както са установени от Общия съд, според мен я правят съществена. Кандидатите във втората и третата сесия са имали съответно два или три пъти по-дълъг период за подготовка в сравнение с този, с който са разполагали кандидатите в първата сесия, за да се запознаят със същия предварително публикуван сценарий. Това значително по-дълго време за подготовка по същия сценарий — съчетано неизбежно с придобита в първата сесия известна представа за това как този сценарий може да бъде използван — според мен води до значителна разлика в условията, при които кандидатите от трите сесии са се явили на писмения тест в областта на конкурса.
68.      Както и при първата част от това основание за обжалване, трябва да се прецени дали тази разлика в третирането е обективно обоснована и пропорционална. Комисията не е представила конкретна обосновка в това отношение. Може само да се предположи, че подходът да се запази същият предварително публикуван сценарий за повторно проведените писмени тестове в областта на конкурса (което води до по-дълго време за подготовка), е преследвал законосъобразната цел да се гарантира сходно ниво на трудност във всички сесии. Дори и при това предположение обаче подходът, който е бил възприет, не ми се струва пропорционален при тези обстоятелства, особено поради наличието и в това отношение на по-малко ограничителни алтернативи. Дори ако насрочването на всички сесии в по-кратък период от време е било невъзможно поради административни ограничения, според мен са могли да бъдат разгледани други алтернативи, като например публикуване на нов сценарий с равностойна трудност или, както беше обсъдено в предходния раздел, повторно провеждане на писмените тестове за всички кандидати при равни условия.
69.      Според мен от това следва, че допълнителното време за подготовка, с което са разполагали кандидатите в последващите сесии на писмения тест в областта на конкурса, е довело до нарушение на принципа на равно третиране.
70.      Следователно считам, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е констатирал в обжалваните съдебни решения, че не е налице такова нарушение.
71.      Както и при първата част от първото основание за обжалване обаче, това заключение не засяга всички жалбоподатели. Както вече е постановил Общият съд и както признават жалбоподателите, само онези от тях, които не са се явили повторно на писмените тестове и следователно не са се възползвали от по-дълъг период за подготовка за писмения тест в областта на конкурса, могат да се позоват на тази втора част от първото основание за обжалване. Тези жалбоподатели са VT, UN, US и UT(29).
72.      Струва ми се обаче, че трябва да се направи разграничение по отношение на UT. Въпреки че това не е конкретно посочено от страните в производството по обжалване, според моето разбиране от точка 5 от решение UJ и др./Комисия следва, че UT е бил изключен от списъка на издържалите конкурса, защото не е постигнал изисквания минимум точки в центъра за оценяване.
73.      В това отношение обявлението за конкурса ясно поставя две кумулативни условия за включване в списъка на издържалите конкурса: i) получаване на изисквания минимум точки в центъра за оценяване и ii) постигане на най-високите общи резултати сред кандидатите. От решаващо значение е, че UT не е изпълнил първото от тези условия. Невключването му в списъка на издържалите конкурса кандидати следователно не е резултат от сравнителната оценка между кандидатите по отношение на най-високия общ резултат — където твърдяното неравно третиране може да е повлияло на относителното му класиране — а от това, че той не е достигнал изисквания минимум.
74.      Дори ако се приеме, както бе заключено по-горе, че основанието за обжалване поради нарушение на принципа на равно третиране е основателно, и дори ако се предположи, че при липсата на това нарушение други кандидати са можели да получат по-ниски резултати или да не издържат успешно изпита, това все пак не би променило резултатите на UT, които са под изисквания минимум. Това е така, защото твърдяното неравенство в настоящия случай се отнася до необосновани възможности, предоставени на други кандидати да се представят по-добре; то не се отнася до никакво неблагоприятно въздействие върху личното представяне на UT. Според мен от това следва, че настоящото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено по отношение на UT(30).
75.      Следователно, тъй като посочените по-горе грешки при прилагане на правото в решение  UJ и др./Комисия  не могат да доведат до отмяна на решението да не се включи UT в списъка на издържалите конкурса, диспозитивът на това решение остава незасегнат по отношение на него. Вместо това според мен в неговия случай мотивите на решението трябва да бъдат заменени с изложените по-горе съображения(31).
76.      Въз основа на изложеното по-горе бих заключил, че втората част от първото основание за обжалване трябва да бъде уважена по отношение на жалбоподателите VT, UN и US, но да бъде отхвърлена по отношение на останалите жалбоподатели.
Междинно заключение
77.      От заключенията, достигнати в раздели А.1 и А.2 по-горе, следва, че обжалваните съдебни решения са опорочени от грешки при прилагане на правото и според мен трябва да бъдат отменени по отношение на всички жалбоподатели, с изключение на UT.
78.      В случай че Съдът не е съгласен с горния анализ, ще разгледам третата част от първото основание за обжалване, както и второто основание за обжалване (което, във всеки случай, остава релевантно за UT).
3.      Трета част от първото основание за обжалване: писмени тестове, проведени на различни дати
79.      В третата част от първото основание за обжалване, изтъкната единствено по дело C‑623/24 P, жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 119—122 от решение UJ и др./Комисия, като не е установил, че провеждането на различните сесии на писмените тестове — по-специално на третата сесия — на различни дати е било в разрез с принципа на равно третиране.
а)      Основни доводи на страните
80.      В подкрепа на тази част от жалбата си(32) жалбоподателите се позовават предимно на решение  Prais(33) (а в други точки от жалбата — и на решение OJ(34)), за да твърдят, че съгласно тези решения принципът на равно третиране изисква всички кандидати да се явят на писмените тестове едновременно. На тази основа те твърдят, че организирането на писмени тестове на три различни дати само по себе си е несъвместимо с принципа на равно третиране.
81.      Комисията твърди, че съдебната практика, на която се позовават жалбоподателите, не е релевантна за обстоятелствата по настоящото дело. Тя добавя, че във всеки случай, принципите, изведени от тази съдебна практика, са били спазени, тъй като спорът не се отнася до организирането на тестове на различни дати, а по-скоро до повтарянето на една и съща изпитна сесия поради технически проблеми, като всяка сесия се провежда в един ден.
б)      Анализ
82.      На първо място, следва да се отбележи, че решения Prais и OJ се отнасят до искания на отделни кандидати за провеждане на изпити по конкурс на различна дата за тях по лични причини. Тези искания са отхвърлени от компетентните органи по назначаването и отказите са потвърдени в съответните решения, главно на основание, че допускането на тези лица да се явят на изпити на различни дати, би могло да компрометира изискването изпитите да се провеждат при еднакви условия за всички кандидати. Следователно Комисията правилно посочва, че тези положения се различават значително от разглеждания контекст, в който конкурсната комисия, изправена пред широко разпространени технически проблеми, е трябвало да приеме коригиращи мерки.
83.      Във всеки случай, тези съдебни решения не могат да се тълкуват като установяващи строгата теза, която жалбоподателите се опитват да изведат от тях, а именно че фактът, че писмените тестове в конкурс се провеждат на различни дати, сам по себе си представлява нарушение на принципа на равно третиране.
84.      Първо, и в двете посочени по-горе решения се предполага, че исканията за провеждане на изпита на различни дати са можели да бъдат удовлетворени при различни обстоятелства(35).
85.      Второ, мотивите в тези решения се основават на съображението, че изпитите в конкурса трябва да се провеждат при еднакви условия за всички кандидати. Макар да е вярно, че едновременното провеждане на изпитите обикновено е най-ефективният начин да се гарантират еднакви условия, тази логика не може да се прилага като абсолютно правило. Всъщност едно такова абсолютно тълкуване, както го представят жалбоподателите, би попречило на приемането на коригиращи мерки след технически или други смущения и дори на повторно изпитване на кандидати, когато решението за изключването на същите от конкурс е било отменено от съдилищата на Съюза (което, парадоксално, е резултатът, който жалбоподателите могат да спечелят от настоящите жалби).
86.      Следователно, противно на твърденията на жалбоподателите, принципът на равно третиране не изисква всички тестове да се провеждат винаги в един и същ ден. По-скоро се изисква всяко разминаване във времето да не води до разлика в обективните условия, при които се оценяват кандидатите (например кандидатите, които се явяват на тестове на по-късна дата, не трябва да се ползват от предварителна информация за темите на изпита, които следователно трябва да се различават, но същевременно да имат равностойно ниво на трудност).
87.      Следователно според мен няма нарушение на принципа на равно третиране
само защото писмените изпити са били проведени на три различни дати. Опасенията, свързани с равното третиране, произтичат по-скоро от конкретните условия за организацията на тези сесии, по-специално повтарянето на изпита за всички и значително по-дългото време за подготовка при известен сценарий —
въпроси, вече разгледани в първите две части от първото основание за обжалване. Според мен третата част от това основание, разгледана изолирано, е неоснователна и трябва да бъде отхвърлена.
Б.      Второ основание за обжалване: грешки при прилагане на правото при отхвърлянето на петото основание, изтъкнато в първоинстанционното производство
88.      Второто основание за обжалване на жалбоподателите се отнася до отхвърлянето от Общия съд на петото основание, изтъкнато в първоинстанционното производство. Това основание е по същество идентично по двете дела и както ще бъде обяснено подробно по-долу, се отнася до нарушение на обявлението за конкурса по отношение на компетенциите, които трябва да бъдат оценени при кандидатите. Общият съд обаче отхвърля това основание с различни мотиви по двете дела.
89.      По-специално, Общият съд отхвърля това възражение като недопустимо в решение UJ и др./Комисия, тъй като то не е било повдигнато от жалбоподателите в жалбите им по член 90, параграф 2 и като такова, не спазва правилото за съгласуваност между жалбата по административен ред и жалбата по съдебен ред. От друга страна, в решение VT/Комисия Общият съд анализира възражението по същество и го отхвърля като неоснователно.
90.      Така жалбоподателите по дело C‑623/24 P оспорват констатацията за недопустимост, докато жалбоподателят по дело C‑622/24 P оспорва преценката на Общия съд по същество. Ще разгледам съответните основания за обжалване поред, като започна с въпроса за допустимостта (1), преди да се спра на твърдяната грешка в преценката по същество на първоначалното основание (2).
1.      Второ основание за обжалване по дело C‑623/24 P: правилото за съгласуваност между жалбата по административен ред и жалбата по съдебен ред
91.      С второто основание за обжалване жалбоподателите по дело C‑623/24 P твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото (в т. 206 и 207 от решение UJ и др./Комисия), като е отхвърлил петото им основание като недопустимо поради неспазване на правилото за съгласуваност между жалбата по административен ред и жалбата по съдебен ред.
а)      Основни доводи на страните
92.      Въпреки че жалбоподателите не оспорват, че жалбата им по член 90, параграф 2 не се позовава на конкретния довод, те твърдят, че приложението на правилото за съгласуваност от Общия съд в техния случай е било необосновано строго.
93.      Във връзка с това те твърдят, че правилото за съгласуваност е въведено изцяло от съдебната практика, без изрично основание в член 270 ДФЕС, в Правилника за длъжностните лица или в Процедурния правилник на Общия съд. Поради това те го считат за неписано процесуално ограничение, чието стриктно прилагане нарушава правото на ефективна съдебна защита по член 47 от Хартата. Позовавайки се по-специално на решението на бившия Съд на публичната служба по дело Mandt(36), жалбоподателите призовават за гъвкаво тълкуване на това правило, при което следва да е достатъчно, че в жалбите си по член 90, параграф 2 те са оспорили материалната, а не само процесуалната законосъобразност на обявлението за конкурса.
94.      Жалбоподателите твърдят освен това, че мотивът за съществуването на правилото — да се даде възможност за уреждане на спора между администрацията и жалбоподателя по взаимно съгласие — не може да обоснове стриктното му прилагане в случаи като техния, при които органът по назначаването не се е произнесъл с изричен акт по жалбата им по административен ред в сроковете, определени в член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица, и поради това уреждането на спора по взаимно съгласие не е било реалистично.
95.      Комисията счита, че второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено като безпредметно или явно неоснователно, тъй като според нея жалбоподателите по същество се опитват да избегнат задължението си да подадат жалба по административен ред в съответствие с досъдебната процедура, предвидена в член 90, параграф 2 и член 91, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица. Комисията отбелязва освен това, че „гъвкавият“ подход, приет в решение Mandt, е бил изрично отхвърлен от Общия съд, действащ като апелативен съд, в последващи дела. Накрая, тя твърди, че естеството на отговора на жалбата, независимо дали е изричен, или мълчалив, е без значение за прилагането на правилото за съгласуваност и че при всички положения в настоящия случай е било постановено изрично решение преди изтичането на срока за подаване на жалба пред Съда.
б)      Анализ
96.      Съгласно установената съдебна практика правилото за съгласуваност в споровете, свързани с държавната служба на Съюза, изисква, под страх от недопустимост, жалбата, подадена съгласно член 270 ДФЕС, да съдържа само искания, основани на същото основание за обжалване като това, на което се основава предходната задължителна жалба съгласно член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица. Жалбата по съдебен ред може да доразвива тези искания, като излага правни основания и доводи, които не фигурират непременно в жалбата по административен ред, но са тясно свързани с нея. Това правило има за цел да позволи разрешаване на споровете по взаимно съгласие, като гарантира, че органът по назначаването е в състояние да установи с достатъчна точност критиките, отправени срещу оспорвания акт(37).
97.      Въпреки че е вярно, че правилото за съгласуваност не е изрично посочено в членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица (или в други приложими разпоредби), то не може да бъде отхвърлено като неоснователна съдебна конструкция. Тези разпоредби налагат подаването на предварителна жалба по административен ред като предпоставка за правото на обжалване по съдебен ред и биха загубили смисъла си — и биха били податливи на злоупотреби —
ако в това отношение беше достатъчна всякаква жалба, дори и несвързана с предмета или основанието на последващата съдебна жалба.
98.      От това следва, че жалбата по съдебен ред трябва да има връзка с жалбата по административен ред, която според мен не може да бъде чисто формална или прекалено абстрактна. И все пак това е по същество, което жалбоподателите поддържат, позовавайки се на решение Mandt.
99.      В това решение (и в ограничен брой решения, постановени след него) бившият Съд на публичната служба приема, че правилото за съгласуваност следва да се тълкува по-гъвкаво, като се имат предвид неформалният характер на досъдебната процедура, типичната липса на съдействие от адвокат на този етап и правото на ефективна съдебна защита съгласно член 47 от Хартата. Въз основа на това бившият Съд на публичната служба приема, че основанията, изтъкнати в жалбата по съдебен ред, могат да се считат за „тясно свързани“ с тези в жалбата по административен ред, ако и двете се отнасят до материалната законосъобразност (или, обратно, до процесуалната законосъобразност) на оспорвания акт, дори и да засягат различни аспекти от него.
100. Въпреки това, както правилно е отбелязала Комисията, Общият съд — в качеството си на апелативен съд за Съда на публичната служба — ограничава този прекалено широк подход в последващите решения, като привежда съдебната практика в съответствие с по-ранните решения на Съда на ЕС относно правилото за съгласуваност(38). Според мен това е правилният подход. Както Общият съд постановява в решение Moschonaki(39), понятията за материална и процесуална законосъобразност са твърде широки и абстрактни, за да се гарантира значима връзка между възраженията, повдигнати на досъдебния етап, и тези, на които се основава жалбата по съдебен ред. Тази връзка обаче е от съществено значение, за да може досъдебната процедура да постигне целта си за разрешаване на споровете по взаимно съгласие.
101. Следователно позоваването на жалбоподателите на решение Mandt, за да възразят, че за целите на подаване пред Съда на възражение относно материалната законосъобразност е достатъчно да е налице само позоваване на материалната законосъобразност на конкурса или на оспорваните решения в жалбата им по член 90, параграф 2, не може да бъде подкрепено. Такова тълкуване би лишило досъдебната процедура от самата ѝ функция. Когато жалбата по член 90, параграф 2 не съдържа дори намек за конкретно недоволство относно спорния акт, органът по назначаването не е в състояние да установи с необходимата яснота опасенията на заинтересованото лице и следователно не може да преразгледа акта по смислен начин, да го измени или оттегли, нито да потърси уреждане на спора по взаимно съгласие.
102. Жалбоподателите изтъкват още, че именно тази цел за уреждане на спора по взаимно съгласие е осуетена, когато, както в техния случай, не е било прието изрично решение в четиримесечния срок, предвиден в член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица. Според тях при такива обстоятелства правилото за съгласуваност следва да се прилага не толкова строго — ако изобщо се прилага. Аз не споделям това становище.
103. Както Комисията, считам, че естеството на отговора на органа по назначаването на жалбата по административен ред, независимо дали е мълчалив, или изричен, е без значение и не променя изискванията на правилото за съгласуваност(40). Освен това ми се струва, че аргументацията на жалбоподателите е погрешна, тъй като е ретроспективна: от последващото мълчаливо отхвърляне те заключават, че етапът на жалбата по административен ред никога не е могъл да изпълни своята цел, и след това използват това твърдение, за да обосноват, че жалбата по административен ред изобщо не е трябвало да включва оспорваното основание. Съдържанието на жалбата по административен ред обаче не може да се определя въз основа на това как органът по назначаването в крайна сметка е отговорил на нея. Освен това вероятността, дори в случаи на мълчаливо отхвърляне, ако конкретното оплакване е било ясно изложено от самото начало, органът по назначаването да е можел да заеме различна позиция, например да уважи жалбата и да проучи възможността за уреждане на спора по взаимно съгласие, не може да се изключи.
104. С оглед на гореизложеното трябва да се заключи, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил като недопустимо петото основание на жалбоподателите в първоинстанционното производство, тъй като — както е безспорно — в жалбата им по член 90, параграф 2 не е било повдигнато нито едно съответно искане, нито някакъв тясно свързан с него довод. Следователно според мен второто основание за обжалване по дело C‑623/24 P трябва да бъде отхвърлено по същество.
105. Отбелязвам, че за пълнота на изложението жалбоподателите са посочили и становището си по същество на първоначалния си пети довод. Аргументацията им в това отношение съответства на тази на жалбоподателя по дело C‑622/24 P, която ще разгледам в следващия раздел. Предвид заключенията, до които ще се стигне по този въпрос по-долу, считам, че дори ако въпросният довод беше счетен за допустим за жалбоподателите по дело C‑623/24 P, той при всички случаи би бил отхвърлен по същество.
2.      Второ основание за обжалване по дело C‑622/24 P: нарушение на обявлението за конкурса
106. С второто основание за обжалване жалбоподателят по дело C‑622/24 P твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 187—193 от решение VT/Комисия при тълкуването на обявлението за конкурса по отношение на компетенциите, които е следвало да бъдат оценени при кандидатите.
107. По-конкретно, пред Общия съд жалбоподателят твърди, че конкурсната комисия е действала в разрез с обявлението за конкурса, тъй като е оценила уменията за ръководене на екип на кандидатите за степен AD 7 (като него самия), макар че според него съгласно обявлението тези умения е следвало да бъдат оценявани само за кандидатите за степен AD 9.
108. Общият съд отхвърля това твърдение, като констатира, че жалбоподателят погрешно се е позовал на раздела
на обявлението за конкурса, в който се описват задачите, които се очаква да изпълняват наетите кандидати (наричан по-нататък „разделът за задачите“), където се споменава, само за администраторите със степен AD 9, че „може да се изисква: да ръководят екип от специалисти“. Напротив, в раздела на обявлението за конкурса относно начина на подбор на кандидатите (наричан по-нататък „разделът за подбор“) се предвижда, че осем общи компетенции, включително „ръководни умения“, трябва да бъдат оценени в центъра за оценяване за всички кандидати, независимо от степента им. Въз основа на това Общият съд заключва, че при оценяването на ръководните умения на жалбоподателя конкурсната комисия е действала в пълно съответствие с разпоредбите на обявлението за конкурса.
а)      Основни доводи на страните
109. Жалбоподателят твърди, че анализът на Общия съд е опорочен от грешка при прилагане на правото, тъй като не е спазен текстът на обявлението за конкурса (а именно правната рамка на конкурса), в която „ръководене на екип“ е ясно запазено като задача само за длъжности със степен AD 9, и това понятие погрешно е третирано като взаимнозаменяемо с „ръководни умения“.
110. Позовавайки се на решение Spisto(41), жалбоподателят твърди, че естеството на задачите, които трябва да се изпълняват при назначаването, представлява основен критерий за тълкуване на обявлението за конкурса и следователно трябва да бъде взето предвид при оценката на кандидатите. Той твърди по същество, че разделът за подбор на обявлението не може да се чете изолирано от раздела за задачите, а трябва да се тълкува в светлината на последния.
111. Според него от това следва, че уменията, свързани с ръководенето на екип, е следвало да бъдат оценявани само по отношение на кандидатите за степен AD 9. При условията на евентуалност, той добавя, че дори ако компетентността за ръководни умения е следвало да бъде оценявана за всички кандидати, конкурсната комисия е следвало да приложи поне различни критерии за оценка за всяка от тези степени.
112. Комисията сочи, че второто основание за обжалване трябва да се отхвърли по същество. Тя подчертава, че в обявлението за конкурса ясно е посочено, че „ръководните умения“ като обща компетентност ще бъдат оценявани за всички кандидати в центъра за оценяване, независимо от степента, за която кандидатстват. Във връзка с това тя отбелязва, че в конкурсите на EPSO общите компетентности винаги се оценяват за всички степени, независимо от конкретните задачи на успешните кандидати.
113. Следователно тя твърди, че разграничението между степени AD 7 и AD 9 не е било от значение на етапа на центъра за оценяване, а само на етапа на Talent Screener (където е взет предвид професионалният опит, свързан със задачите, които ще изпълняват успешните кандидати). Следователно Комисията твърди, че позоваването от жалбоподателя на решение Spisto е неуместно, тъй като това решение се отнася до оценката на професионалния опит на етапа на Talent Screener, а не до оценката на общите компетенции. Освен това Комисията твърди, че Общият съд не е третирал „ръководните умения“ и „ръководенето на екип“ като взаимнозаменяеми понятия. Напротив, той разгледал всяко понятие в неговия собствен контекст и правилно констатирал, че конкурсната комисия е оценила само общата компетентност „ръководни умения“, както е предвидено в обявлението.
б)      Анализ
114. Първо, трябва да се изясни, че формулировката на жалбоподателя на неговото твърдение, а именно че конкурсната комисия е оценила неговите умения за ръководене на екип, е фактически неточна. Както е ясно посочено в обжалваното съдебно решение (в т. 53 и 192), конкурсната комисия е оценила ръководните умения, като е взела предвид способността да „управлява, развива и мотивира хората да постигат резултати“. Както е отбелязал Общият съд, тази компетенция е една от осемте общи компетенции, които трябва да бъдат оценени в центъра за оценяване за всички кандидати, независимо от степента, за която кандидатстват, както е изрично посочено в раздела за подбор на обявлението за конкурса.
115. Въз основа на това може да се заключи, че жалбоподателят по същество твърди, че тъй като от успешните кандидати за степен AD 7 не се очаква да управляват екип, като част от задачите им, ръководните умения не е трябвало да бъдат оценявани изобщо или е трябвало да бъдат оценявани по различни критерии от тези, използвани за кандидатите за степен AD 9. И двете твърдения обаче произтичат от фундаментално неразбиране, от една страна, на понятието „ръководство“ като компетенция и от друга страна, на естеството на общите компетенции, оценявани в конкурсите на EPSO.
116. Във връзка с това може да се отбележи, че макар „ръководството“ да може да обхваща аспекти на управлението на други лица, то не е компетенция, запазена само за лицата, заемащи официални ръководни длъжности. От дадено лице може да се изисква да ръководи проект или да се занимава с даден случай, като по този начин трябва да координира и направлява колеги например, без да е ръководител на екип. Като счита, че „ръководството“ може да бъде напълно уместно само за кандидатите за степен AD 9, като потенциални ръководители на екипи, жалбоподателят явно смесва понятията за ръководене на екип и за ръководство.
117. Второ, отбелязвам, че EPSO заедно с назначаващите институции и органи, които обслужва, при упражняването на правото си на преценка да определят уменията, които могат да изискват от кандидатите в конкурсите(42), са определили някои общи компетенции, считани за съществени за всяка длъжност в тези институции или органи. „Ръководството“ е една от тези компетенции, приложима за всички административни длъжности, независимо от степента, включително за начални длъжности със степен AD 5(43).
118. По тази причина в обявлението за конкурса не се прави разграничение, за целите на оценката на компетенциите, между кандидатите за степен AD 7 и тези за степен AD 9. Съответно разделът за задачите на обявлението, в който са посочени задачите, свързани с всяка степен, не е от значение за оценката на общите компетенции. В този контекст конкурсната комисия не може да пренебрегне ясната формулировка на обявлението, което представлява правната рамка на конкурса и определя границите на правото на преценка на конкурсната комисия(44). Вместо това тя е длъжна да оцени компетенцията за ръководство на всички кандидати въз основа на едни и същи критерии, независимо от степента.
119. Следователно трябва да се заключи, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, че конкурсната комисия не е нарушила обявлението за конкурса, противно на твърдението на жалбоподателя.
120. Това заключение не се оспорва от довода на жалбоподателя, основан на решение Spisto. Това решение не подкрепя твърдението на жалбоподателя, а напротив, потвърждава горепосоченото заключение.
121. В делото, довело до решение Spisto, кандидат в конкурс на EPSO се оплаква, че на етапа на Talent Screener конкурсната комисия е оценила — и е намерила за недостатъчен — нейния опит в ръководството на екип, въпреки че нито критериите за подбор, нито описанието на задачите, към които се отнасят тези критерии, съдържат релевантно отбелязване на подобен опит. Общият съд постановява, че като е въвела този допълнителен критерий за „ръководство на екип“ на етапа на Talent Screener, конкурсната комисия не е спазила условията на обявлението за конкурса.
122. Разликата
между това дело и настоящото е ясна, тъй като решение Spisto се отнася до етапа на Talent Screener, който изрично е замислен с цел да се оцени опитът, свързан със задачите, които трябва да се изпълняват. От това не може да се заключи, както твърди жалбоподателят, че описанието на задачите (които в конкурса, предмет на настоящите жалби, са различни в зависимост от степента) е критерий, от който трябва да се ръководи тълкуването на обявлението за конкурса по отношение на всички етапи на конкурса. Напротив, Общият съд подчертава в точки 46 и 47 от решението си по това дело, че различните етапи на конкурса имат различни цели: целта на етапа на Talent Screener е да оцени професионалния опит и декларираните квалификации на кандидатите, докато етапът на центъра за оценяване има за цел да оцени техните способности и компетенции на практика. По тази причина Общият съд приема, че критериите, които са от значение за един етап на конкурса, не могат да окажат влияние върху оценката на друг етап. Следва също да се отбележи, че Общият съд отбелязва между другото и в решение Spisto, че компетенцията за ръководство не може да се тълкува като включваща задължително ръководене на екип, което е напълно в съответствие с изложения по-горе анализ. Следователно, вместо да подкрепя довода на жалбоподателя, решение Spisto подкрепя по-скоро достигнатия по-горе извод, че в обжалваното решение
Общият съд правилно е приел, че конкурсната комисия е действала в съответствие с обявлението за конкурса.
123. С оглед на гореизложеното според мен второто основание за обжалване по дело C‑622/24 P трябва да се отхвърли
по същество.
VII. Последици от анализа
124. Както бе заключено в точка 77 по-горе, според мен първото основание за обжалване е основателно по отношение на всички жалбоподатели, с изключение на UT. Поради това обжалваните съдебни решения следва да бъдат отменени по отношение на жалбоподателите VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU и UV.
125. В съответствие с член 61, параграф 1 от Статута на Съда на Европейския съюз след отмяна на решение на Общия съд Съдът може да върне делото на Общия съд за постановяване на решение или, когато фазата на производството позволява това, да постанови окончателно решение по делото.
126. В настоящия случай считам, че фазата на производството позволява на Съда да постанови окончателно решение по делото и да заключи, че спорните решения, обжалвани от жалбоподателите, на които е уважено първото основание за обжалване, трябва да бъдат отменени.
VIII. Разноски
127. Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът сам постанови окончателно решение по делото, Съдът взема решение относно разноските. Член 138, параграф 1 от същия правилник, приложим към апелативното производство съгласно член 184, параграф 1 от него, предвижда, че загубилата делото страна се осъжда да заплати разноските, ако това е било поискано в писмените изявления на спечелилата страна.
128. В настоящия случай жалбоподателите са поискали присъждане на разноски. Тъй като според мен жалбите следва да бъдат уважени, Комисията следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в настоящото производство, направени както пред първата, така пред апелативната инстанция.
IX.    Заключение
129. С оглед на анализа по-горе предлагам на Съда:
–        По дело C‑622/24 P:
–        да отмени решение от 10 юли 2024 г., VT/Комисия (T‑216/23, EU:T:2024:465),
–        да отмени решение от 15 юли 2022 г., с което конкурсната комисия за конкурс на общо основание EPSO/AD/380/19 е решила след преразглеждане да не включи VT в списъка на издържалите конкурса кандидати за назначаване на администратори със степен AD 7 в областта на международното сътрудничество и управлението на помощта за държави извън ЕС,
–        да осъди Комисията да понесе съдебните разноски, направени както в първоинстанционното, така и в апелативното производство по обжалване.
–        По дело C‑623/24 P:
–        да отмени решение от 10 юли 2024 г., UJ и др./Комисия (T‑120/23, EU:T:2024:464), в частта, в която засяга UJ, UL, UN, UP, US, UU и UV,
–        да отхвърли жалбата по отношение на UT,
–        да отмени решенията от 15 юли 2022 г., с които конкурсната комисия за конкурс на общо основание EPSO/AD/380/19 е решила след преразглеждане да не включи UJ и UL в списъка на издържалите конкурса кандидати за назначаване на администратори със степен AD 7 в областта на международното сътрудничество и управлението на помощта за държави извън ЕС,
–        да отмени решенията от 5 май 2022 г., с които конкурсната комисия е решила да не включи UN, UP, US, UU и UV в списъка на издържалите конкурса кандидати,
–        да осъди Комисията да понесе съдебните разноски, направени както в първоинстанционното производство, така и в апелативното производство по обжалване.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Решение от 10 юли 2024 г., VT/Комисия (T‑216/23, наричано по-нататък „решение VT/Комисия“,
EU:T:2024:465). Това дело е определено като пилотно дело за 18 други подобни дела (дела T‑217/23, T‑234/23—T‑238/23,
T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23—T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 и T‑268/23), производствата по които са съответно спрени съгласно член 71a от Процедурния правилник на Общия съд.
3      Решение от 10 юли 2024 г., UJ и др./Комисия (T‑120/23, наричано по-нататък „решение UJ и др./Комисия“,
EU:T:2024:464). Това дело е заведено съвместно от 13 жалбоподатели.
4      Регламент № 31 (ЕИО), 11 (ЕАЕО), определящ Правилника за длъжностните лица и условията за наемане на другите служители на Европейската икономическа общност и Европейската общност за атомна енергия (ОВ P 045, 1962 г., стр. 1385).
5      ОВ, C 409A, 2019 г., стр. 1.
6      В точки 107—112 от решение VT/Комисия и в точки 103—109 от решение UJ и др./Комисия.
7      Въпреки че жалбоподателите споменават на няколко места в аргументацията си третата сесия на писмените тестове, тази първа част от първото основание за обжалване може да се разглежда само като отнасяща се до предлагането на втората сесия на писмените тестове. В обжалваните съдебни решения (вж. и т. 10—12 по-горе) е ясно установено, че на всички кандидати е била предложена възможност да участват само във втората сесия, докато участието в третата сесия е било възможно само за осем кандидати, които са имали технически затруднения по време на втората сесия.
8      Вж. например решение от 29 септември 2009 г., Aparicio и др./Комисия (F‑20/08, F‑34/08 и F‑75/08, EU:F:2009:132, т. 77).
9      Например защото изборът на теми за изпита може да бъде по-изгоден за определени кандидати, които случайно са запознати с конкретната тематика; вж. решение от 8 март 1988 г., Sergio и др./Комисия (64/86, 71/86—73/86 и 78/86, EU:C:1988:119, т. 26—28).
10      Пак там; вж. и решение от 12 март 2008 г., Giannini/Комисия (T‑100/04, EU:T:2008:68, т. 133).
11      Комисията изяснява този въпрос изрично само в отговора си по дело C‑622/24 P, макар че това може да се заключи и от нейното становище по дело C‑623/24 P.
12      Вж. решение от 18 февруари 1982 г., Ruske/Комисия (67/81, наричано по-нататък „решение Ruske“, EU:C:1982:69, т. 9), определение от 7 септември 2022 г., Rosca/Комисия (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, т. 31), и решение от 14 декември 2022 г., SY/Комисия (T‑312/21, наричано по-нататък „решение SY“, EU:T:2022:814, т. 43 и 71).
13      Вж. например решение от 14 юли 2022 г., Комисия/VW и др. (C‑116/21 P—C‑118/21 P, C‑138/21 P и C‑139/21 P, EU:C:2022:557, т. 142).
14      Независимо от извънредната трета сесия, организирана за ограничен брой кандидати поради допълнителни технически проблеми.
15      Вж. например решение от 26 март 2019 г., Испания/Парламент (C‑377/16, EU:C:2019:249, т. 38), и решение SY, точки 53 и 74.
16      Вж. решение от 5 декември 2023 г., Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, т. 77 и цитираната съдебна практика).
17      Въпреки това може да се постави въпросът дали дадена мярка може да се счита за напълно подходяща за отстраняване на нередностите и възстановяване на състезателното начало, когато тя въвежда нова нередност, а именно неравното третиране, което е предмет на спора.
18      Вж. точка 4.1 от приложение III към обявлението за конкурса; това вече е подробно описано и в „Complaint resolution policy for testing events (Политика на EPSO за разглеждане на жалби относно тестови събития)“, публикувана от EPSO на 24 юни 2024 г., достъпна на адрес: https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy.
19      Най-малко половината от кандидатите, както е отбелязано от Общия съд в точка 108 от решение VT/Комисия.
20      Наистина подобно решение не би било идеално от перспективата на кандидати, от които се изисква да повторят тестовете, въпреки че са били доволни от своето представяне на първата сесия. Въпреки това при изключителните обстоятелства в случая то, изглежда, е било единствената налична възможност
за коригиране, която сама по себе си да не създава предимство за някои кандидати.
21      Вж. решение от 27 февруари 2025 г., OA/Парламент (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, т. 67 и цитираната съдебна практика).
22      Във връзка с това вж. неотдавнашното решение SY, в което Общият съд приема, че оправданите правни очаквания на един кандидат не са засегнати в хипотеза, в която поради форсмажорни обстоятелства, свързани с COVID‑19, първоначалните му резултати от изпита не само са били анулирани, но и са били заменени с друг вид тест, който не е бил предвиден в първоначалното обявление за конкурса.
23      Вж. например решение SY, точка 126.
24      Вж. решения от 30 юни 1983 г., Schloh/Съвет (85/82, EU:C:1983:179, т. 14), и от 25 март 2021 г., Alvarez y Bejarano и др./Комисия (C‑517/19 P и C‑518/19 P, EU:C:2021:240, т. 91 и цитираната съдебна практика).
25      В точки 113—117 от решение VT/Комисия и в точки 112—114 от решение UJ и др./Комисия.
26      Във връзка с това следва да се уточни, че преди първата сесия е публикуван сценарий за фиктивна държава, като на кандидатите е указано да се запознаят с него. По време на писмения тест в областта на конкурса
от кандидатите е поискано да изготвят бележки за справяне със ситуация, възникнала в контекста на този сценарий.
27      Версия 1 на този сценарий е била използвана в първоначалната и в третата сесия на писмените изпити, а версия 2 е била използвана във втората сесия.
28      Вж. например решение от 24 март 1988 г., Goossens и др./Комисия (228/86, EU:C:1988:172, т. 15).
29      Несъмнено може да се постави също въпросът (както прави Комисията в дело VT/Комисия) дали тези кандидати могат да се позоват на неравностойно време за подготовка по отношение на втората сесия, като се има предвид, че са избрали да не участват в нея. Въпреки това, тъй като конкурсната комисия е решила да предложи на кандидатите избор между първата и втората сесия, според мен тя е трябвало да гарантира, че тези сесии се провеждат при равностойни условия. Освен това този въпрос не възниква по отношение на третата сесия, в която само осем кандидати са имали възможността да участват.
30      Вж. по аналогия решения от 30 ноември 2005 г., Vanlangendonck/Комисия (T‑361/03, EU:T:2005:433, т. 33), от 11 декември 2012 г., MataBlanco/Комисия (F‑65/10, EU:F:2012:178, т. 38 и 39), и от 23 април 2015 г., BX/Комисия (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, т. 27 и сл.).
31      Вж. решение от 16 март 2023 г., Комисия/CalhauCorreia de Paiva(C‑511/21 P, EU:C:2023:208, т. 64 и 65).
32      Отбелязвам, че макар третата част да се фокусира върху третата сесия от писмените тестове, жалбоподателите и в двата случая са цитирали и решение Prais в подкрепа на първите две части от същото основание за обжалване, включително по отношение на втората сесия от писмените тестове. Доколкото тази аргументация може да се разглежда като допълнителна част от първото основание за обжалване за всички жалбоподатели, настоящият анализ е при всички случаи еднакво уместен.
33      Решение от 27 октомври 1976 г., Prais/Съвет (130/75, наричано по-нататък „решение Prais“, EU:C:1976:142).
34      Решение от 23 февруари 2022 г., OJ/Комисия (T‑709/20, наричано по-нататък „решение OJ“, EU:T:2022:81).
35      В решение Prais, ако жалбоподателката беше уведомила предварително органа по назначаването за невъзможността си да участва на определената дата (вж. т. 17), а в решение OJ, ако бяха представени подходящи доказателства за невъзможността на жалбоподателя да участва на определените дати (вж. т. 50 и сл.).
36      Решение от 1 юли 2010 г., Mandt/Парламент (F‑45/07, наричано по-нататък „решение Mandt“, EU:F:2010:72).
37      Вж. решения от 7 май 1986 г., Rihoux и др./Комисия (52/85, EU:C:1986:199, т. 13), и от 14 март 1989 г., delAmo Martinez/Парламент (133/88, EU:C:1989:124, т. 9 и 10).
38      Пак там.
39      Решение от 25 октомври 2013 г., Комисия/Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, т. 75 и сл.).
40      Вж. също точка 150 от решение UJ и др./Комисия,
в което Общият съд, макар и в контекста на друго основание за обжалване, също така счита, че липсата на изричен отговор в четиримесечния срок не засяга прилагането на правилото за съгласуваност.
41      Решение от 10 ноември 2021 г., Spisto/Комисия (T‑572/20, наричано по-нататък „решение Spisto“, EU:T:2021:766).
42      Вж. решение от 16 февруари 2023 г., Комисия/Италия и Испания (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, т. 66 и цитираната съдебна практика).
43      Това е било така до 2022 г., следователно и по отношение на разглеждания конкурс. От 2023 г. насам изискваните компетенции са се променили, но логиката, според която те се изискват за всички длъжности и степени, остава; вж. във връзка с това: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44      Вж. решение Ruske, точка 9, и решение SY, точка 83 и цитираната съдебна практика.