62008CJ0219
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
1 октомври 2009 година (
*1
)
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Свободно предоставяне на услуги — Необосновани пречки — Командироване на работници, които са граждани на трети държави“
По дело C-219/08
с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 22 май 2008 г.,
Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н E. Traversa, г-н J.-P. Keppenne и г-н G. Rozet, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
ищец,
срещу
Кралство Белгия, за което се явява г-жа C. Pochet, в качеството на представител, подпомагана от адв. M. Detry, avocat,
ответник,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: г-н C. W. A. Timmermans, председател на състав (докладчик), г-н J.-C. Bonichot, г-н P. Kūris, г-н L. Bay Larsen и г-жа C. Toader, съдии,
генерален адвокат: г-н J. Mazák,
секретар: г-н M.-A. Gaudissart, началник на отдел,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 май 2009 г.,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като изисква в случай на командироване на работници, които са граждани на трети държави, от предприятия от Общността в рамките на предоставяне на услуги:
—
разрешение преди упражняването на стопанската дейност,
—
разрешението за пребиваване, издадено в държавата, където е установен работодателят, да е валидно три месеца след преустановяване на предоставянето на услугите, и
—
работникът да е работил най-малко от шест месеца при същия работодател, който предоставя услугите,
Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по член 49 ЕО.
Национална правна уредба
2
По силата на Закона от 30 април 1999 г. за наемане на работа на чуждестранни работници (Moniteur belge от, стр. 17800), изменен с Кралски указ от (Moniteur belge от, стр. 29642), чуждестранният работник и работодателят му трябва предварително да получат съответно разрешително за работа и разрешение за наемане на работа. Член 7, първа алинея от този закон обаче гласи:
„С кралски декрет, след обсъждане в рамките на Министерския съвет, кралят може да освободи определени от него категории чуждестранни работници от задължението за получаване на разрешително за работа.“
3
Съгласно член 2 от Кралския указ от 9 юни 1999 г. за прилагане на Закона от за наемане на работа на чуждестранни работници (Moniteur belge от, стр. 24162), изменен с Кралски указ от (Moniteur belge от, стр. 9583):
„От задължение за получаване на разрешително за работа се освобождават:
[…]
14.
работниците, които не са граждани на държава членка от Европейското икономическо пространство и които са наети на работа от предприятие, установено в държава членка от Европейското икономическо пространство и предоставящо услуги в Белгия, при условие че:
a)
в държавата членка от Европейското икономическо пространство, където пребивават, тези работници имат право или разрешение за пребиваване за срок, по-дълъг от три месеца;
b)
в държавата членка, където пребиват, тези работници имат законно разрешение за работа с минимален срок на валидност периода на предоставянето на услуги в Белгия;
c)
тези работници са сключили трудов договор съгласно закона;
d)
тези работници работят в предприятието от минимум шест месеца без прекъсване;
e)
за да се гарантира завръщането им в страната на произход или на пребиваване, тези работници разполагат с паспорт и с разрешение за пребиваване, валидни три месеца след преустановяване на предоставянето на услугите.“
Досъдебна процедура
4
Като счита, че в областта на командироването на работници, които са граждани на трети държави и са наети на работа от предприятие, установено в държава членка, различна от Кралство Белгия, тази държава членка нарушава член 59 от Договора за ЕО (понастоящем след изменението член 49 ЕО), на 25 март 1997 г. Комисията изпраща на посочената държава членка официално уведомително писмо, на което последната отговаря с писмо от
5
С писмо от 9 септември 1998 г. Комисията издава мотивирано становище, на което Кралство Белгия отговаря с писмо от
6
След нова размяна на писма, на 13 юли 2005 г. Комисията издава допълнително мотивирано становище, на което Кралство Белгия отговаря с писмо от
7
Тъй като не намира отговора на Кралство Белгия за задоволителен, Комисията решава да предяви настоящия иск.
Производство пред Съда
8
С определение на председателя на Съда от 9 октомври 2008 г. Република Полша е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на Комисията. След като обаче информира Съда, че оттегля искането си да встъпи по настоящото дело, тази държава членка е заличена като встъпила по делото страна с определение на председателя на Съда от
9
С акт, подаден в секретариата на 24 март 2009 г., Комисията уведомява Съда, че предвид приемането и съобщаването с писмо от от Кралство Белгия на Кралски указ от, изменящ член 2, първа алинея, точка 14 от Кралския указ от за прилагане на Закона от за наемане на работа на чуждестранни работници (Moniteur belge от, стр. 26202), тя оттегля иска си в частта относно второто и третото от повдигнатите от нея твърдения за нарушения.
По иска
10
В рамките на първото си твърдение за нарушение, свързано с необходимостта от получаване на разрешение преди упражняването на стопанската дейност, което остава единствено твърдение за нарушение след частичното оттегляне на иска на Комисията, същата упреква Кралство Белгия, че неоснователно ограничава командироването от предприятия от Общността, извършващи дейност в рамките на свободното предоставяне на услуги, на работници, които са граждани на трети държави, когато се командироват от територията на държава членка, която не прилага изцяло достиженията на правото от Шенген, или когато се командироват за период от над три месеца от територията на държава членка, която прилага изцяло достиженията на правото от Шенген. В такива случаи Кралство Белгия налагало на работниците, които искали да бъдат командировани в тази държава членка, изискване да получат предварително виза или разрешение за временно пребиваване посредством процедура, която била тромава и целяла да се провери дали командироването на работника отговаря на всички критерии от съдебната практика, изведени от Решение от 9 август 1994 г. по дело Vander Elst (C-43/93, Recueil, стр. I-3803).
11
Комисията счита, че ограничаването на свободното предоставяне на услуги произтича по-специално от факта, че за да могат заинтересованите работници да получат виза, белгийските органи искат те да представят документи, доказващи, от една страна, че пристигат в Белгия в рамките на командироване и поради това са освободени от задължението за разрешително за работа, както и, от друга страна, че разполагат с достатъчни средства за издръжка, с жилище в Белгия и със застраховка „Помощ при пътуване“.
12
Кралство Белгия не оспорва, че изисква да бъдат представени посочените от Комисията доказателства, за привеждането на които впрочем могат да се използват всички правни средства, и по-специално удостоверение за командироване, издадено от социалноосигурителната каса на държавата по произход (формуляр E 101). Кралство Белгия изтъква, че с тези доказателства се цели единствено да се установи дали командированият работник отговаря на критериите, определени в Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална репу-блика Германия и Френската репу-блика за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген (Люксембург) на, и впоследствие уточнени посредством Общите консулски инструкции за издаване на визи от дипломатическите мисии и консулските служби (ОВ С 326, 2005 г., стр. 1).
13
В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика член 49 ЕО изисква премахването по отношение на установените в друга държава членка доставчици на услуги не само на всяка дискриминация, основана на тяхното гражданство, но и на всяко ограничение, дори то да се прилага, без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави членки, когато това ограничение може да доведе до забрана, затрудняване или по-слаба привлекателност на дейността на доставчик, установен в друга държава членка, в която той законно предлага сходни услуги (вж. по-специално Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, C-244/04, Recueil, стр. I-885, точка 30).
14
При все това национална правна уредба, която спада към област, която не е била предмет на хармонизация на общностно равнище и която се прилага без разлика по отношение на всички лица или предприятия, упражняващи дейност на територията на съответната държава членка, въпреки ограничителното си действие върху свободното предоставяне на услуги може да бъде обоснована, доколкото отговаря на императивно съображение от обществен интерес и този интерес не е защитен от правните норми, на които доставчикът е подчинен в държавата членка, където е установен, доколкото е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане (Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 31 и цитираната съдебна практика).
15
По-специално вече е прието, че държава членка може да проверява дали дадено предприятие, установено в друга държава членка, което командирова на нейна територия работници — граждани на трета държава, не си служи със свободата на предоставяне на услуги за цели, различни от изпълнението на съответните услуги (Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 40 и цитираната съдебна практика).
16
В този контекст Съдът разглежда изискваната от доставчика на услуги обикновена предварителна декларация — удостоверяваща, че съответните работници имат законен статут, по-специално с оглед на условията за пребиваване, разрешението за работа и социалното осигуряване в държавата членка, където предприятието ги наема на работа — като мярка, която по принцип не надхвърля необходимото за предотвратяване на злоупотребите, за които прилагането на свободата на предоставяне на услуги може да даде повод (вж. в този смисъл Решение от 21 октомври 2004 г. по дело Комисия/Люксембург, C-445/03, Recueil, стр. I-10191, точка 46, както и Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точки 41 и 42).
17
В съдебното заседание Комисията уточнява, че не възнамерява да оспорва тази съдебна практика. Тя обаче изтъква, че искането на белгийските органи съответните работници да представят формуляр E 101, предполага по-обстойна процедура, отколкото представянето на предварителна декларация от доставчика на услуги.
18
Според Кралство Белгия именно представянето на формуляр Е 101 представлява процедура, която е по-лека за съответния работник, отколкото представянето на предварителна декларация от доставчика на услуги. В съдебното заседание тази държава членка обаче изрично приема, че след като доказателствата, които белгийските органи изискват и които са описани в точка 11 от настоящото решение, могат да се привеждат с всички правни средства, то те могат да се приведат и чрез представянето на предварителна декларация от доставчика на услуги по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 16 от настоящото решение.
19
При тези условия следва да се констатира, че Комисията не е доказала, че Кралство Белгия изисква разрешение преди упражняването на стопанската дейност в случай на командироване на работници, които са граждани на трети държави, от предприятия от Общността в рамките на предоставяне на услуги.
20
В рамките на твърдението си за нарушение Комисията упреква Кралство Белгия и в липса на полагане на дължима грижа при издаването на исканите визи, тъй като те се издавали едва в срок от 48 часа, считано от момента на представяне на необходимите доказателства от заинтересованото лице. Тя го обвинява и в липса на прозрачност. В частност поради това че не е прието циркулярно писмо, както белгийските органи обявили по-рано, икономическите оператори не можели предварително да знаят условията, на които трябвало да отговарят, за да предоставят услуги в Белгия.
21
В това отношение обаче е достатъчно да се посочи, че подобни обвинения, дори и да се предположи, че са основателни, не позволяват да се докаже, че Кралство Белгия изисква разрешение преди упражняването на стопанската дейност.
22
Следователно искът трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
23
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Освен това по силата на параграф 5, първа алинея от същия член по искане на страната, която направи отказ от иск или оттегли иск или жалба, съдебните разноски се понасят от насрещната страна, ако нейното поведение оправдава това.
24
В случая Комисия е загубила делото по единственото поддържано от нея твърдение за нарушение. Що се отнася до частичното оттегляне на иска на последната, то е в резултат на съобщаването от Кралство Белгия на Кралски указ от 23 април 2008 г. след предявяването на настоящия иск.
25
При тези условия следва да се постанови, че всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Отхвърля иска.
2)
Комисията на Европейските общности и Кралство Белгия понасят направените от тях съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.