62015CC0499
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Y. BOT
представено на 1 декември 2016 година (
1
)
Дело C‐499/15
W,
V
срещу
X
(Преюдициално запитване, отправено от Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс, Литва)
„Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Задължение за издръжка — Регламент (ЕО) № 4/2009 — Обичайно местопребиваване на детето — Висш интерес на детето — Компетентност на съдилищата на държавата членка по местопребиваване на един от родителите да разгледа въпроси, свързани с правото на упражняване на родителски права, правото на лични отношения с детето, както и със задължението за издръжка на малолетно дете — Изменение на решение, което е станало окончателно“
1.
В основата на делото, което в настоящия случай Съдът следва да разгледа, е спор относно правото на упражняване на родителски права, правото на лични отношения с детето, както и определянето на издръжка по отношение на малолетно дете.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс, Литва) иска от Съда да предостави разяснения във връзка с конкретното прилагане на Регламент (ЕО) № 2201/2003 (
2
) и на Регламент (ЕО) № 4/2009 (
3
), за да се определи кой съд е компетентен да се произнася по тези въпроси. Всъщност в главното производство литовските съдилища са постановили решение, което е станало окончателно, относно правото на упражняване на родителски права, правото на лични отношения с детето, както и задължението за издръжка по отношение на малолетно дете. Впоследствие бащата на детето внася пред литовските съдилища ново искане за изменение на това решение. Тъй като обаче детето и майката са с обичайно местопребиваване на територията на Нидерландия, се поставя въпросът дали литовските съдилища все още са компетентни да разгледат това искане.
3.
В настоящото заключение ще изложа причините, поради които считам, че член 8 от Регламент № 2201/2003 и член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато съд на държава членка е постановил решение, което е станало окончателно, относно правото на упражняване на родителски права, правото на лични отношения с детето, както и относно задължение за издръжка по отношение на малолетно дете, този съд вече не е компетентен да се произнася по искане за изменение на това решение, когато детето не е с обичайно местопребиваване на територията на тази държава членка. Ще посоча защо според мен съдът, компетентен да се произнесе по това искане, съгласно горепосочените разпоредби, както и съгласно принципа за запазване на висшия интерес на детето, е съдът на държавата членка, на чиято територия е обичайното местопребиваване на детето.
I – Правна уредба
А
– Регламент № 2201/2003
4.
Регламент № 2201/2003 има за цел да унифицира в рамките на пространството на свобода, сигурност и правосъдие правилата за международна съдебна компетентност в областта на развода, фактическата раздяла или унищожаването на брака, както и в областта на родителската отговорност.
5.
Съображение 12 от посочения регламент гласи следното:
„Основанията за определяне на компетентността по делата за родителската отговорност, създадени с настоящ[ия регламент], са оформени в светлината на най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта. Това означава, че компетентността на първо място трябва да се отнася към държавата членка на обичайното пребиваване на детето, освен в някой случаи на промяна на пребиваването на детето [или] по силата на споразумения между носителите на родителската отговорност“.
6.
Член 3 от посочения регламент урежда общата компетентност по дела, свързани с развод, законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака. Този член е със следния текст:
„1.   Компетентни да разглеждат дела, свързани с развод, законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака, са съдилищата на държавата членка,
a)
на чиято територия:
—
съпрузите имат обичайно местопребиваване, или
—
съпрузите са имали последното обичайно местопребиваване, ако един от тях все още живее там, или
—
ответникът има обичайно местопребиваване, или
—
в случай на обща искова молба и единият от съпрузите има обичайно местопребиваване, или
—
ищецът има обичайно местопребиваване, ако той е живял там поне една година непосредствено преди предявяването на иска, или
—
ищецът има обичайно местопребиваване, ако е живял там поне шест месеца непосредствено преди предявяването на иска и е гражданин на въпросната държава членка или, ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, има „domicile“ там;
б)
чиито граждани са двамата съпрузи, или ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, където те имат „domicile“.
[…]“.
7.
Относно компетентността на съдилищата в областта на родителската отговорност член 8 от Регламент № 2201/2003 урежда общата компетентност по следния начин:
„1.   Съдилищата на държава членка са компетентни по делата, свързани с родителската отговорност за детето, ако детето има обичайно местопребиваване в тази държава членка по времето, когато съдът е сезиран.
2.   Параграф 1 се прилага при спазването на условията на членове 9, 10 и 12“.
8.
Член 12 от Регламент № 2201/2003 е формулиран, както следва:
„1.   Съдилищата на държавите членки, които са компетентни по силата на член 3 по молбите за развод, законна раздяла и унищожаване на брака са компетентни по всички въпроси, които се отнасят до родителската отговорност, свързани с тази молба, когато:
a)
поне единият от съпрузите притежава родителска отговорност за детето;
и
б)
компетентността на съдилищата е била изрично или по друг недвусмислен начин приета от съпрузите или от носителите на родителска отговорност, към момента на сезирането на съд, и е във висш интерес на детето.
2.   Компетентността по параграф 1 се прекратява когато
a)
решението, с което се допуска или отхвърля молбата за развод, законна раздяла или унищожаване на брака, влезе в сила;
б)
в случаите, когато производството по отношение на родителската отговорност е все още висящо към датата по смисъла на буква а), решението по това производство е станало окончателно;
в)
производствата по смисъла на букви а) и б) са приключили по друга причина.
[…]“.
9.
Съгласно член 14 от регламента „[к]огато никой съд на държава членка не е компетентен съгласно членове 8—13, компетентността се определя във всяка държава членка, съобразно нейното законодателство“.
10.
Член 19 от този регламент предвижда:
„[…]
2.   „Когато производството, отнасящо се до родителската отговорност по отношение на същото дете и включващо същото основание, е [образувано] пред съдилищата на различни държави членки, съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира съдебното производство до установяване на компетентността на съда, който първи е сезиран.
3.   След установяване на компетентността на първия сезиран съд, съдът пред който искът е предявен по-късно, се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд.
В този случай страната, която е завела иск пред съда, сезиран по-късно, може да заведе същия иск пред съда, сезиран по-рано“.
11.
По силата на член 21, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 „[р]ешение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специални процесуални действия“.
12.
Освен това са изброени основанията за непризнаване на решения, отнасящи се до родителската отговорност. По-специално по силата на член 23, буква а) от този регламент едно такова решение не се признава „ако това признаване е в очевидно противоречие с обществената политика в държавата членка, където се иска, като се взема предвид най-добрия интерес на детето“.
Б
– Регламент № 4/2009
13.
Регламент № 4/2009 цели да улесни получаването в друга държава членка на съдебно решение относно вземане за издръжка, без никакви други формалности (
4
).
14.
По силата на член 1, параграф 1 този регламент се прилага „към задълженията за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство“.
15.
За тази цел посоченият регламент предвижда система от общи правила, по-специално относно спорове за компетентност, като установява правила за обща компетентност по въпроси, свързани със задължения за издръжка.
16.
Член 3 от Регламент № 4/2009 предвижда следното:
„Компетентни по искове за задължения за издръжка в държавите членки са:
a)
съдът по обичайно местопребиваване на ответника, или
б)
съдът по обичайно местопребиваване на взискателя, или
в)
съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за гражданското състояние на лицата, когато искът за издръжка допълва този иск, освен ако компетентността не се основава единствено на гражданството на едната от страните, или
г)
съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за родителска отговорност, когато искането за издръжка допълва този иск, освен ако тази компетентност не се основава единствено на гражданството на едната от страните“.
II – Фактите по спора в главното производство
17.
W, литовски гражданин, и X, нидерландска и аржентинска гражданка, сключват брак на 9 декември 2003 г. в Портланд, щата Орегон (Съединените щати). По време на този брак на 20 април 2006 г. в Нидерландия е роден V, който притежава литовско и италианско гражданство.
18.
През периода от 2004 г. до 2011 г. W и X живеят в Нидерландия, Италия и Канада. През ноември 2011 г. X се установява да живее с V в Нидерландия. Според запитващата юрисдикция е безспорно, че V никога не е пребивавал в Литва, нито я е посещавал.
19.
От декември 2010 г. W и X са разделени. Установено е, че обичайното местопребиваване на W е в Литва, докато обичайното местопребиваване на X и V е в Нидерландия.
20.
X подава пред канадски съд молба за прекратяване на брака. Във връзка с това от май 2011 г. до април 2012 г. са постановени няколко решения относно молбата за прекратяване на брака, определянето на местопребиваването на V, както и условията за упражняване на правото на лични отношения с детето и задълженията за издръжка на V. С решение от 17 април 2012 г. канадският съд постановява развод, като прекратява брака между страните, и предоставя на X упражняването на родителските права върху V.
А
‐
Производството пред литовските и нидерландските съдилища
21.
По искане на W Lietuvos apeliacinis teismas (Апелативен съд, Литва) отказва да признае решенията на канадския съд.
22.
W подава пред Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (Първи районен съд Вилнюс, Литва) молба за прекратяване на брака по вина на X и за определяне на местопребиваването на V при него. С определение от 28 април 2011 г. съдът се произнася по искането на W за привременни мерки и определя временно местопребиваването на V при W. С решение от 12 април 2013 г. съдът, сезиран с молбата за прекратяване на брака, отменя това определение, и разпорежда незабавно изпълнение. На 19 юли 2013 г. във връзка с подадена от W жалба Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс, Литва) потвърждава решението от 12 април 2013 г. на Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс). W подава касационна жалба, но тя е обявена за недопустима.
23.
С решение от 8 октомври 2013 г. Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) се произнася по молбата за прекратяване на брака и постановява, че V следва да пребивава при X, определя режим на лични отношения с детето за W, както и размера на издръжката, която последният следва да плаща за детето си.
24.
W обжалва това решение пред Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс), който с решение от 30 май 2014 г. го потвърждава. Подадената от W касационна жалба е обявена за недопустима.
25.
Едновременно с производството в Литва по искане на X са били образувани производства пред нидерландските съдилища. Така с решение от 29 януари 2014 г. Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел, Нидерландия) осъжда W да плаща издръжка на X, в размер на 4323,16 EUR на месец, считано от 8 май 2012 г., както и издръжка на V в размер на 567,01 EUR на месец за периода от 27 юни до 1 ноември 2011 г., а след това в размер на 790 EUR на месец, считано от 2 ноември 2011 г.
26.
Същият съд с решение от 22 август 2014 г. отменя съвместното право на упражняване на родителските права спрямо V и определя X да упражнява самостоятелно родителските права. Съгласно нидерландската правна уредба самостоятелното упражняване на родителските права може да бъде предоставено само на единия родител в случаите, когато съществува неприемлив риск детето да страда вследствие на разногласията на родителите и няма вероятност за задоволително подобрение на положението в обозримо бъдеще или когато е необходима промяна на режима на упражняване на родителските права с оглед на интересите на детето.
27.
С решение от 31 октомври 2014 г. Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел) отказва да признае и да допусне изпълнението в Нидерландия на решението от 8 октомври 2013 г. на Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) в частта му относно прекратяването на брака между съпрузите по взаимна вина, определянето на обичайното местопребиваване на V при X, определянето на издръжка по отношение на V, както и относно разпределянето на съдебните разноски. За сметка на това той признава и допуска решението от 8 октомври 2013 г. да бъде изпълнено в Нидерландия в част относно правото на лични отношения на W с детето.
28.
С решение от 2 февруари 2015 г., в производство по жалба на W, Lietuvos apeliacinis teismas (Апелативен съд, Литва) отказва да допусне изпълнение в Литва на решението от 29 януари 2014 г. на Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел) и отказва да признае и да допусне изпълнението в Литва на решението на същия съд от 22 август 2014 г. относно правото на упражняване на родителските права. Освен това Lietuvos apeliacinis teismas (Апелативен съд, Литва) прекратява производството относно отказа за признаване в Литва на решението на Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел).
Б
‐
Производството пред запитващата юрисдикция
29.
На 28 август 2014 г. W подава пред Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) иск за промяна на местопребиваването на V, на размера на издръжката и на условията за упражняване на правото на лични отношения с детето.
30.
С решение от 25 септември 2014 г. горепосоченият съд приема, че искът е недопустим, тъй като W не е посочил кои конкретни обстоятелства са се променили след постановяването на решението от 8 октомври 2013 г.
31.
W обжалва решението от 25 септември 2014 г. пред Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс). С решение от 16 декември 2014 г. горепосоченият съд уважава жалбата на W, като отменя отчасти обжалваното решение и връща делото за ново разглеждане от първоинстанционния съд.
32.
С решение от 23 декември 2014 г. Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) обявява иска за недопустим, като приема, че тъй като обичайното местопребиваване на V е в Нидерландия при X, той не е компетентен. Така според този съд предявените от W искания не попадат в компетентността на литовските съдилища. Горепосоченият съд разяснява на W, че той би могъл да отнесе въпроса до компетентен съд в Нидерландия.
33.
С решение от 31 март 2015 г. Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс), който е сезиран от W, отменя решението от 23 декември 2014 г. и връща делото на същия първоинстанционен съд, а именно Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс), за ново разглеждане на въпроса за допустимостта на иска.
34.
С оглед на разногласията между националните юрисдикции по въпроса за компетентността Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Въз основа на членове 8—14 от [Регламент № 2201/2003], коя държава членка, а именно Република Литва или Кралство Нидерландия, е компетентна да се произнесе по дело относно промяна на пребиваването, на размера на издръжката на детето и на действащия режим на лични отношения с малолетното дете V, чието обичайно пребиваване е в Кралство Нидерландия?“.
III – Анализ
35.
Най-напред ще отбележа, че по време на съдебното заседание ищецът в главното производство поддържа по-специално че обичайното местопребиваване на детето V не е установено в Нидерландия, а в Литва. Според него от момента, в който със съдебно решение е установено местопребиваването на детето при единия от родителите, за обичайно местопребиваване трябва да се счита именно това „правно“ местопребиваване. Съгласно установената съдебна практика обаче „понятието „обичайно местопребиваване“ по смисъла на член 8, параграф 1 от Регламента означава мястото, което отразява определена интеграция на детето в социална и семейна среда. Това място следва да се определи от националната юрисдикция, като се държи сметка за съвкупността от специфичните за всеки конкретен случай фактически обстоятелства“ (
5
). Съдът добавя, че „[с]ред критериите, по които националната юрисдикция трябва да установи обичайното местопребиваване на детето, следва да се посочат по-конкретно условията и причините за престоя на детето на територията на държавата членка, както и неговото гражданство […]. Както впрочем Съдът пояснява в точка 38 от [решение от 2 април 2009 г., A (
6
)], за да се определи обичайното местопребиваване на детето, други допълнителни фактори освен физическото му присъствие в държавата членка трябва да показват, че това присъствие по никакъв начин няма временен или случаен характер. (
7
)
36.
В настоящия случай запитващата юрисдикция е установила надлежно обичайното местопребиваване на детето в Нидерландия, като дори е посочила, че същото никога не е живяло в Литва. Ето защо няма съмнение, че обичайното местопребиваване на детето е в Нидерландия.
37.
Възможно е да възникне съмнение относно компетентността на литовските съдилища да приемат решението от 8 октомври 2013 г. Следва все пак да се отбележи, че в настоящото дело не става въпрос нито за произнасяне по това дали съгласно установените от Регламент № 2201/2003 правила тези съдилища са били компетентни да приемат такова решение, нито дори за признаването на това решение от нидерландските съдилища. Въпросът, който се поставя в настоящия случай, е различен.
38.
Макар че във въпроса си запитващата юрисдикция посочва само разпоредбите на Регламент № 2201/2003, следва да се изтъкне, че съгласно основното изложение на исканията ѝ до Съда, тя иска да установи дали литовските съдилища са компетентни да разгледат и въпросите, свързани със задълженията за издръжка. Съгласно член 1, параграф 3, буква д) от посочения регламент обаче последният не се прилага към задълженията за издръжка. За сметка на това Регламент № 4/2009 урежда въпросите, свързани със съдебната компетентност относно задълженията за издръжка.
39.
Няма обаче никакво съмнение, че тези два аспекта, а именно родителската отговорност и задълженията за издръжка в полза на съответното дете, са неотделими. Впрочем в единственото решение от 8 октомври 2013 г. на Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс) се разглеждат точно тези два аспекта. Ето защо няма съмнение, че искът за задължение за издръжка на детето V е акцесорен спрямо иска за упражняване на родителските права и за определяне на лични отношения с детето.
40.
Съгласно член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 обаче компетентен да се произнесе по искове за задължение за издръжка е съдът, който е компетентен по силата на закона на съда да разгледа иск за родителска отговорност, когато искането за издръжка е акцесорно спрямо този иск.
41.
Ето защо по силата на тази разпоредба правилото за компетентност, което ще бъде установено във връзка с родителската отговорност, ще се отнася и за задълженията за издръжка.
42.
Поради това предлагам поставеният от запитващата юрисдикция въпрос да се преформулира по следния начин: с преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали Регламент № 2201/2003 и Регламент № 4/2009 трябва да бъдат тълкувани в смисъл, че когато съдът на една държава членка е постановил решение, което е станало окончателно, относно правото на упражняване на родителски права, относно правото на лични отношения с детето, както и относно задълженията за издръжка по отношение на малолетно дете, този съд е компетентен също да се произнася по искане за изменение на това решение, дори когато детето не е с обичайно местопребиваване на територията на тази държава членка.
43.
На практика в настоящото делото се поставя въпросът дали литовските съдилища, постановили решението от 8 октомври 2013 г., което е придобило сила на пресъдено нещо и се отнася до правото на упражняване на родителските права, правото на лични отношения с детето, както и задълженията за издръжка в полза на детето V, могат да се ползват от пророгация на компетентност, която им позволява да се произнасят отново по същия предмет, когато по силата на общото правило за компетентност, установено с Регламент № 2201/2003, нидерландските съдилища са компетентни да се произнасят по въпроси от областта на родителската отговорност, тъй като детето V е с обичайно местопребиваване в Нидерландия.
44.
Според мен не съществува основание за компетентността на литовските съдилища да се произнесат по този иск.
45.
Съдът е приел, че компетентността на юрисдикцията по въпросите на родителската отговорност трябва да се проверява и определя във всеки конкретен случай на сезиране на тази юрисдикция, което предполага, че компетентността не се запазва след приключване на висящото производство (
8
).
46.
Безспорно с иска си W цели да измени определените с решението от 8 октомври 2013 г. условия за упражняване на родителските права, личните отношения с детето, както и задълженията за издръжка. В този вид искове обаче няма нищо изключително. Обичайна практика е един от родителите да сезира съда, за да бъдат изменени посочените условия, защото личното или финансовото му положение се е променило.
47.
Това решение обаче е станало окончателно и следователно искът, подаден от W на 28 август 2014 г. пред Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс), трябва да се счита за нов иск.
48.
Правилата за компетентност, установените с Регламент № 2201/2003, обаче са ясни. По силата на член 8 от този регламент компетентността по делата, свързани с родителска отговорност, се предоставя, на първо място, на съдилищата на държавата членка по обичайното местопребиваване на детето към момента на сезиране на съда, а именно „към момента на подаване на исковата молба […] в съда“ (
9
). В случая запитващата юрисдикция уточнява, че от ноември 2011 г. детето V е с обичайно местопребиваване в Нидерландия и че никога не е пребивавало в Литва. Следователно към датата, на която W е сезирал литовските съдилища, а именно, както беше посочено в предходната точка, 28 август 2014 г., нидерландските съдилища са били компетентни да се произнесат по всички въпроси, свързани с упражняването на родителската отговорност по отношение на това дете.
49.
Обстоятелството, че с иска си W цели изменение на условията, определени с приетото на 8 октомври 2013 г. решение от литовските съдилища, не може да доведе до дерогиране от общото правило и до пророгиране на компетентността на тези съдилища.
50.
Правилата за определяне на компетентността по делата за родителската отговорност, създадени с посочения регламент, са установени с оглед на висшия интерес на детето и особено на критерия на близостта (
10
). Ето защо в тази област по силата на член 8 от посочения регламент компетентността по дела се предоставя, на първо място, на съдилищата на държавата членка по обичайното местопребиваване на детето към момента на сезиране на съда. Действително, предвид географската им близост, тези съдилища обикновено са в най-подходяща позиция да преценят мерките, които да се постановят в интерес на детето (
11
).
51.
Макар и наистина от това общо правило за компетентността да има изключения, те все пак са изброени изчерпателно в членове 9—15 от Регламент № 2201/2003 и трябва да бъдат тълкувани стриктно (
12
).
52.
Член 9 от посочения регламент се отнася до случаите, когато детето се премества правомерно от дадена държава членка. Член 10 от същия регламент се отнася до компетентността в случай на отвличане на дете. Член 12 от посочения регламент урежда пророгацията на компетентност, като допуска съдилищата на държава членка, различна от тази, в която е обичайното местопребиваване на детето, да разгледат свързаните с това дете искове по делата относно родителската отговорност, било когато тези съдилища са компетентни да се произнасят по молби за развод, законна раздяла и унищожаване на брака, било когато детето има основна връзка с тази държава членка и особено по силата на факта, че единият от носителите на родителската отговорност е с обичайно местопребиваване в нея или че детето е гражданин на посочената държава. В тези два случая „изключителната“ компетентност на съдилищата трябва да е била изрично или по друг недвусмислен начин приета от съпрузите или от носителите на родителската отговорност (
13
).
53.
Що се отнася до член 14 от Регламента, той трябва да се прилага, когато никой съд на държава членка не е компетентен съгласно членове 8—13 от същия регламент. Накрая, в член 15 от посочения регламент е предвидена възможността съдилищата на държава членка, които са компетентни да разгледат делото по същество, да препратят делото на съдилищата на друга държава членка, с която детето има особена връзка, ако считат, че тези съдилища са по-подходящи за разглеждането на делото, и когато това е в интерес на детето.
54.
Следва да се констатира, че разглежданият случай не попада в нито едно от изключенията, предвидени от посочения регламент.
55.
Пророгацията или запазването на компетентност може да бъде обосновано само ако това е във висшия интерес на детето. Във връзка с това в член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз се предвижда, че „[п]ри всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“.
56.
Действително би могло да се отбележи, че тъй като решението, с което са били определени условията, свързани с правото на упражняване на родителските права, с правото на лични отношения с детето и със задълженията за издръжка, се изменя с приемането на ново решение, би било целесъобразно това ново решение да бъде прието от същия съд.
57.
Такова изключение от общото правило съществува по отношение на правото на лични отношения с детето. В член 9 от Регламент № 2201/2003 се предвижда, че когато детето се премести правомерно и придобие ново обичайно местопребиваване, съдилищата на държавата членка по предишното му обичайно местопребиваване запазват компетентността си за период от три месеца, следващ преместването, с цел изменение на постановеното в тази държава членка решение относно правото на лични отношения с детето.
58.
Законодателят на Съюза е обосновал това изключение от общото правило с факта, че за предпочитане е „при промяна съдът, който има най-тясна връзка с детето, да измени предходното си решение, за да вземе предвид преместването на детето, като по този начин се осигурява известно продължаване, без обаче да се изменя определението за „обичайно местопребиваване“ (
14
).
59.
Освен че това изключение се отнася само до правото на лични отношения с детето, съществува и съществена разлика между положението, попосочено в член 9 от Регламента, и случая по главното производство. В нито един момент литовските съдилища, които са приели решението от 8 октомври 2013 г., което W иска да бъде изменено, не биха могли да обосноват компетентността си въз основа на местопребиваването на детето, тъй като следва да се припомни, че то никога не е пребивавало в Литва. С оглед на доказателствата по съдебната преписка постановилите това решение литовски съдилища вероятно са приели, че са компетентни въз основа на член 14 от посочения регламент, но това е субсидиарна компетентност, както бе посочено в точка 53 от настоящото заключение. Следователно компетентността на тези съдилища не е била определена в зависимост от критерия на близостта и в зависимост от висшия интерес на детето.
60.
Ето защо пророгация на компетентност, която няма да бъде във висшия интерес на детето, би била в пълно противоречие с въведената от Регламент № 2201/2003 система и с основния принцип, закрепен в член 24 от Хартата на основните права, според който при всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение.
61.
С оглед на гореизложените съображения считам, че член 8 от Регламент № 2201/2003 и член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато съд на държава членка е постановил решение относно правото на упражняване на родителски права и правото на лични отношения с малолетно дете и решението му е станало окончателно, този съд вече не е компетентен да се произнася по искане за изменение на решението, когато детето не е с обичайно местопребиваване на територията на тази държавата членка. Компетентен да се произнесе по такова искане, съгласно горепосочените разпоредби, както и съгласно принципа за запазване на висшия интерес на детето, е съдът на държавата членка, на чиято територия е обичайното местопребиваване на детето.
IV – Заключение
62.
Предвид всички изложени по-горе съображения предлагам Съдът да отговори на поставения от Vilniaus miesto apylinkės teismas (Районен съд Вилнюс, Литва) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 8 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, и член 3, буква г) от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка, трябва да се тълкуват в смисъл, че когато съд на държава членка е постановил решение относно правото на упражняване на родителски права, правото на лични отношения с детето, както и относно задълженията за издръжка по отношение на малолетно дете, и решението му е станало окончателно, този съд вече не е компетентен да се произнася по искане за изменение на решението, когато детето не е с обичайно местопребиваване на територията на тази държава членка.
Компетентен да се произнесе по такова искане, съгласно горепосочените разпоредби, както и съгласно принципа за запазване на висшия интерес на детето, е съдът на държавата членка, на чиято територия е обичайното местопребиваване на детето“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).
(
3
)	Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1 и поправки в ОВ L 131, 2011 г., стр. 26, ОВ L 8, 2013 г., стр. 19 и ОВ L 281, 2013 г., стр. 29).
(
4
)	Вж. съображение 9 от този регламент.
(
5
)	Вж. решение от 22 декември 2010 г., Mercredi (C 497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
6
)	C 523/07, EU:C:2009:225.
(
7
)	Вж. решение от 22 декември 2010 г., Mercredi (C 497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 48 и 49).
(
8
)	Вж. решение от 1 октомври 2014 г., E. (C‐436/13, EU:C:2014:2246, т. 40).
(
9
)	Вж. член 16, параграф 1 от посочения регламент. Вж. също решение от 1 октомври 2014 г., E. (C‐436/13, EU:C:2014:2246, т. 38).
(
10
)	Вж. съображение 12 от Регламент № 2201/2003. Вж. също решение от 1 октомври 2014 г., E. (C‐436/13, EU:C:2014:2246, т. 44).
(
11
)	Вж. решение от 23 декември 2009 г., Detiček (C‐403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 36).
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2015 г., Гогова (C‐215/15, EU:C:2015:710, т. 41).
(
13
)	Вж. член 12, параграф 1, буква б) и параграф 3, буква б) от Регламент № 2201/2003.
(
14
)	Предложение за регламент на Съвета относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 и се изменя Регламент (ЕО) № 44/2001 относно въпросите на издръжката (COM(2002) 222 окончателен, ОВ C 203 E, 2002 г., стр. 155).