62015TJ0624(01)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi razširjeni senat)
z dne 2. oktobra 2024 (
*1
)
„Državna pomoč – Člena 107 in 108 PDEU – Bilateralni investicijski sporazum – Arbitražna klavzula – Romunija – Pristop k Evropski uniji – Preklic sheme davčnih spodbud pred pristopom – Arbitražna odločba o plačilu odškodnine po pristopu – Sklep o razglasitvi pomoči za nezdružljivo z notranjim trgom in o odreditvi njenega vračila – Člen 351, prvi odstavek, PDEU – Obveznost obrazložitve – Pojem ‚državna pomoč‘ – Prednost – Selektivnost – Pripisljivost državi – Združljivost z notranjim trgom – Pomoč, ki je namenjena spodbujanju gospodarskega razvoja manj razvitih regij – Vračilo – Pojem ‚gospodarska enota‘ – Legitimno pričakovanje – Pravica do izjave“
V zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV in T‑704/15 RENV,
European Food SA s sedežem v Păntășeștiju (Romunija),
Starmill SRL s sedežem v Păntăşeştiju,
Multipack SRL s sedežem v Păntăşeştiju,
Scandic Distilleries SA s sedežem v Păntăşeştiju,
ki jih zastopajo N. Forwood, Barrister-at-Law, G. Forwood in W. De Catelle, odvetnika,
tožeče stranke v zadevi T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, stanujoč v Oradei (Romunija), ki ga zastopajo N. Forwood, G. Forwood in W. De Catelle,
tožeča stranka v zadevi T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, stanujoč v Oradei,
European Drinks SA s sedežem v Şteiju (Romunija),
Rieni Drinks SA s sedežem v Rieniju (Romunija),
Transilvania General Import-Export SRL s sedežem v Oradei,
West Leasing SRL, nekdanja West Leasing International SRL, s sedežem v Păntăşeştiju,
ki jih zastopajo J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă in O. Chiriţă, odvetniki,
tožeče stranke v zadevi T‑704/15 RENV,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata T. Maxian Rusche in P.-J. Loewenthal, agenta,
tožena stranka,
ob intervenciji
Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopajo R. Kanitz, J. Möller in N. Scheffel, agenti,
in
Kraljevine Španije, ki jo zastopa M. J. Ruiz Sánchez, agentka,
in
Republike Latvije, ki jo zastopa K. Pommere, agentka,
in
Madžarske, ki jo zastopata M. Fehér in G. Koós, agenta,
in
Republike Poljske, ki jo zastopajo D. Lutostańska, B. Majczyna in M. Rzotkiewicz, agenti,
intervenientke,
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi razširjeni senat),
v sestavi A. Marcoulli, predsednica, V. Tomljenović, N. Półtorak, sodnici, R. Norkus (poročevalec) in W. Valasidis, sodnika,
sodni tajnik: A. Marghelis, administrator,
na podlagi pisnega dela postopka,
ob upoštevanju sodbe z dne 25. januarja 2022, Komisija/European Food in drugi (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
na podlagi obravnave z dne 4. in 5. marca 2024,
izreka naslednjo
Sodbo (
1
)
1
Tožeče stranke, in sicer družbe European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL in Scandic Distilleries SA v zadevi T‑624/15, Ioan Micula v zadevi T‑694/15 ter Viorel Micula in družbe European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL in West Leasing SRL v zadevi T‑704/15, v tožbi na podlagi člena 263 PDEU predlagajo razglasitev ničnosti Sklepa Komisije (EU) 2015/1470 z dne 30. marca 2015 o državni pomoči SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) Romunije – Arbitražna odločba o zadevi Micula proti Romuniji z dne 11. decembra 2013 (UL 2015, L 232, str. 43, v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
I. Dejansko stanje
2
Tožeče stranke so bile v izpodbijanem sklepu imenovane kot upravičenke do odškodnine, dodeljene z arbitražno odločbo z dne 11. decembra 2013 v zadevi ARB/05/20, Micula in drugi proti Romuniji (v nadaljevanju: arbitražna odločba), ki jo je izdalo arbitražno sodišče (v nadaljevanju: arbitražno sodišče), ustanovljeno pod pokroviteljstvom Mednarodnega centra za reševanje investicijskih sporov (ICSID).
3
Ioan in Viorel Micula, švedska državljana s prebivališčem v Romuniji, sta večinska delničarja skupine European Food and Drinks Group (EFDG), katere dejavnosti se nanašajo na proizvodnjo hrane in pijače v regiji Ștei-Nucet, okrožje Bihor, Romunija. Družbe European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export in West Leasing International pripadajo skupini EFDG.
4
Romunski organi so 2. oktobra 1998 sprejeli izredni odlok vlade št. 24/1998, s katerim so nekaterim vlagateljem v prikrajšanih regijah, ki so pridobili trajno investitorsko potrdilo, odobrili več davčnih spodbud – med njimi zlasti olajšave, kot so oprostitev plačila carinskih dajatev in davka na dodano vrednost za stroje, vračilo carinskih dajatev za surovine ter tudi oprostitev plačila davka od dohodkov pravnih oseb – ki so se uporabljale, dokler je območje, na katerem je bila naložba, veljalo za „prikrajšano regijo“.
5
Romunska vlada je s sklepom z dne 25. marca 1999, ki se uporablja od 1. aprila 1999, rudarsko območje Ștei-Nucet razglasila za „prikrajšano regijo“ za obdobje 10 let.
6
Izredni odlok vlade št. 24/1998 je bil 1. julija 2000 spremenjen z izrednim odlokom vlade št. 75/2000, pri čemer so bile zadevne davčne spodbude ohranjene (v nadaljevanju skupaj: zadevna shema davčnih spodbud).
7
Na podlagi trajnega investitorskega potrdila, ki ga je družba European Food prejela 1. junija 2000, družbi Starmill in Multipack pa 17. maja 2002, so te družbe izvedle naložbe na rudarskem območju Ștei-Nucet.
8
Pogajanja za pristop Romunije k Evropski uniji so se začela februarja 2000. V tem okviru je Unija v skupnem stališču z dne 21. novembra 2001 ugotovila, da je v Romuniji „veliko obstoječih in novih nezdružljivih shem pomoči, ki niso usklajene s pravnim redom EU“, vključno z „olajšavami, dodeljenimi v skladu z [zadevno shemo davčnih spodbud]“.
9
Švedska in romunska vlada sta 29. maja 2002 sklenili dvostranski sporazum o naložbah za spodbujanje in medsebojno zaščito naložb (v nadaljevanju: DSN). Ta sporazum je začel veljati 1. julija 2003 in je za vlagatelje iz vsake od obeh držav (tudi za naložbe, sklenjene pred začetkom veljavnosti DSN) določal nekatere varstvene ukrepe, kadar so vlagatelji iz ene države vlagali v drugo državo.
10
Člen 2(3) DSN med drugim določa, da „vsaka pogodbenica vselej zagotovi pošteno in pravično obravnavo naložb vlagateljev iz druge pogodbenice ter teh vlagateljev ne ovira s samovoljnimi ali diskriminatornimi ukrepi pri vodenju, upravljanju, vzdrževanju, uporabi, uživanju ali odsvojitvi teh naložb“. Poleg tega člen 7 DSN določa, da spore med vlagatelji in državami podpisnicami rešuje zlasti arbitražno sodišče pod okriljem ICSID. V zvezi s tem je v skladu s členom 54(1) Konvencije o reševanju investicijskih sporov med državami in državljani drugih držav, sklenjene 18. marca 1965 (v nadaljevanju: Konvencija ICSID), vsaka država pogodbenica dolžna izvršiti arbitražne odločbe, izdane na njeni podlagi, pri čemer je odločba zavezujoča za stranke, ki jo morajo v skladu s členom 53(1) iste konvencije izvršiti v skladu z njenimi pogoji.
11
Romunija je 26. avgusta 2004 preklicala vse ukrepe, odobrene z zadevno shemo davčnih spodbud, razen oprostitve plačila davka od dohodkov pravnih oseb, pri čemer je pojasnila, da „[je treba] zaradi izpolnjevanja meril, opredeljenih v pravilih Skupnosti o državni pomoči, in zaradi dokončanja pogajanj iz poglavja št. 6 (Konkurenčna politika) iz nacionalne zakonodaje izločiti vse oblike državnih pomoči, ki niso združljive s pravnim redom Skupnosti na tem področju“. Ta preklic je začel veljati 22. februarja 2005.
12
I. in V. Micula ter družbe European Food, Starmill in Multipack (v nadaljevanju: arbitražni tožniki) so 28. julija 2005 predlagali ustanovitev arbitražnega sodišča v skladu s členom 7 DSN, da bi dobili odškodnino za škodo, nastalo zaradi preklica zadevne sheme davčnih spodbud.
13
Romunija je 1. januarja 2007 pristopila k Uniji.
14
Arbitražno sodišče je s sklepom z dne 24. septembra 2008 ugotovilo, da je zahteva za arbitražo dopustna.
15
Arbitražno sodišče je z arbitražno odločbo ugotovilo, da je Romunija zaradi preklica zadevne sheme spodbud pred 1. aprilom 2009 kršila legitimna pričakovanja arbitražnih tožnikov, da bodo te spodbude v pretežno enaki obliki na voljo do vključno 31. marca 2009, ni delovala pregledno, ker teh tožnikov ni pravočasno obvestila, ter ni zagotovila poštene in pravične obravnave naložb navedenih tožnikov v smislu člena 2(3) DSN. Zato je Romuniji naložilo, naj jim iz naslova odškodnine plača 791.882.452 romunskih levov (RON) (približno 178 milijonov EUR), pri čemer je bil ta znesek določen predvsem ob upoštevanju škode, ki naj bi tem tožnikom nastala v obdobju od 22. februarja 2005 do 31. marca 2009.
[…]
19
Komisija je 1. oktobra 2014 Romunijo obvestila, da se je v zvezi z delno izvršitvijo arbitražne odločbe s strani Romunije na začetku leta 2014 in z vsakršno nadaljnjo izvedbo ali izvršitvijo navedene odločbe odločila začeti formalni postopek preiskave iz člena 108(2) PDEU (v nadaljevanju: sklep o začetku postopka). V tem sklepu, ki je bil 7. novembra 2014 objavljen v Uradnem listu Evropske unije, je zadevne stranke pozvala k predložitvi pripomb.
[…]
25
Komisija je 30. marca 2015 sprejela izpodbijani sklep, katerega člen 1 določa, da plačilo odškodnine, ki jo je arbitražno sodišče dodelilo v arbitražni odločbi (v nadaljevanju: sporni zneski), eni gospodarski enoti, ki jo sestavljajo I. in V. Micula ter družbe European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export in West Leasing, pomeni „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, ki ni združljiva z notranjim trgom. Romunija v skladu s členom 2(1) tega sklepa ne sme izplačati nobene nezdružljive pomoči iz člena 1 navedenega sklepa in ji je treba povrniti pomoči, ki so že bile izplačane subjektom te gospodarske enote, ter vse pomoči, izplačane tem subjektom, o katerih Komisija ni bila obveščena na podlagi člena 108(3) PDEU, oziroma vse pomoči, izplačane po datumu sprejetja tega sklepa. Drugi odstavek tega člena določa, da so tožeče stranke solidarno odgovorne za vračilo prejete državne pomoči. V skladu s tretjim in četrtim odstavkom istega člena zneski, ki jih je treba vrniti, izhajajo iz izvedbe ali izvršitve navedene odločbe in se obrestujejo od datuma, ko so bili dani na voljo upravičencem.
II. Prejšnja postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem
[…]
28
Splošno sodišče je s sodbo z dne 18. junija 2019, European Food in drugi/Komisija (T‑624/15, T‑694/15 in T‑704/15, v nadaljevanju: prvotna sodba, EU:T:2019:423), izpodbijani sklep razglasilo za ničen. Ugodilo je predlogom tožečih strank, tako da je sprejelo prvi del prvega tožbenega razloga v zadevi T‑704/15 in prvi del drugega tožbenega razloga v zadevah T‑624/15 in T‑694/15 v delu, v katerem so tožeče stranke z argumenti, ki so jih navedle v podporo, izpodbijale pristojnost Komisije za sprejetje navedenega sklepa. Prav tako je sprejelo drugi del drugega tožbenega razloga iz zadev T‑624/15 in T‑694/15 ter prvi del drugega tožbenega razloga iz zadeve T‑704/15, ki se v bistvu nanašata na napačno pravno opredelitev arbitražne odločbe glede na pojma „prednost“ in „pomoč“ v smislu člena 107 PDEU.
[…]
32
Sodišče je s sodbo z dne 25. januarja 2022, Komisija/European Food in drugi (C‑638/19 P, v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2022:50) razveljavilo prvotno sodbo, ugotovilo, da ni treba odločati o nasprotni pritožbi, zadevo vrnilo Splošnemu sodišču, da to odloči o tožbenih razlogih in trditvah, ki so mu bili predloženi, o katerih Sodišče ni odločalo, ter pridržalo odločitev o stroških.
III. Predlogi strank po vrnitvi zadeve v razsojanje
33
Zvezna republika Nemčija, Republika Latvija, Madžarska in Republika Poljska niso predložile pisnih stališč o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz sodbe, izdane v pritožbenem postopku, v skladu s členom 217 Poslovnika Splošnega sodišča.
34
V zadevah T‑624/15 RENV in T‑694/15 RENV tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
podredno, ta sklep razglasi za ničen v delu, v katerem:
–
se nanaša na vsako od njih v teh dveh zadevah;
–
Romuniji preprečuje izvršitev arbitražne odločbe;
–
Romuniji nalaga, da izterja vse nezdružljive pomoči;
–
tožečim strankam nalaga solidarno odgovornost za vračilo državne pomoči, ki jo je prejel kateri koli subjekt iz člena 2(2) tega sklepa;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov v zvezi s postopkoma pred Splošnim sodiščem na eni strani in pritožbenim postopkom pred Sodiščem na drugi strani.
35
V zadevi T‑704/15 RENV tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
podredno, ta sklep razglasi za ničen v delu, v katerem:
–
je V. Micula opredeljen kot „podjetje“ in se šteje za del gospodarske enote, ki je upravičenka do pomoči;
–
je upravičenec do pomoči opredeljen kot gospodarska enota, ki jo sestavljajo V. in I. Micula ter družbe European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export in West Leasing;
–
v členu 2(2) določa, da so V. in I. Micula ter družbe European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export in West Leasing solidarno odgovorni za vračilo državne pomoči, ki so jo prejeli;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov v zvezi s postopkoma pred Splošnim sodiščem na eni strani in pritožbenim postopkom pred Sodiščem na drugi strani.
36
V zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV in T‑704/15 RENV Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbe zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov postopka, vključno s stroški pritožbenega postopka pred Sodiščem.
37
V zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV in T‑704/15 RENV Kraljevina Španija Sodišču predlaga, naj:
–
tožbe zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
IV. Pravo
[…]
A. Dopustnost tožb
42
Komisija, ki jo podpira Kraljevina Španija, podaja ugovor nedopustnosti in trdi, da tožeče stranke nimajo pravnega interesa.
43
Po mnenju Komisije je Sodišče s sklicevanjem na sodbo z dne 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), v sodbi, izdani v pritožbenem postopku, priznalo nezdružljivost arbitražne odločbe, ki je podlaga za zadevno odškodnino, s pravom Unije. Poleg tega bi morali sodišči Unije v skladu s sklepom z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi (C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749), to odločbo razveljaviti in nikakor ne bi mogli zagotoviti njene izvršitve. V teh okoliščinah naj tožeče stranke v bistvu ne bi imele „legitimnega“ interesa za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
44
Komisija, ki je bila na obravnavi zaprošena, da pojasni svojo trditev, je v bistvu navedla, da je pravni interes legitimen, če ni v nasprotju s temeljnim interesom javnega reda Unije.
45
Tožeče stranke v svojih dodatnih stališčih o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz sodbe, izdane v pritožbenem postopku, trdijo, da so tožbe dopustne.
46
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le, če ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Pogoj za tak interes je, da ima lahko razglasitev ničnosti tega akta pravne posledice in da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (sodba z dne 27. februarja 2014, Stichting Woonpunt in drugi/Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, točka 67). Pravni interes je tako bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (sodba z dne 15. junija 2023, Shindler in drugi/Svet, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, točka 63).
47
Pravnega interesa pa ni, če tožeča stranka z ugodnim izidom pravnega sredstva ne bi nikakor prejela zadoščenja (glej v tem smislu sodbi z dne 9. junija 2011, Evropaïki Dynamiki/ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, točka 49, in z dne 23. novembra 2017, Bionorica in Diapharm/Komisija, C‑596/15 P in C‑597/15 P, EU:C:2017:886, točka 85).
48
Poleg tega pravni interes tožeče stranke ni odvisen od utemeljenosti njene tožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2017, European Dynamics Luxembourg in drugi/Agencija Evropske unije za železnice, T‑392/15, EU:T:2017:462, točka 41).
49
V obravnavani zadevi je treba spomniti, da je Komisija z izpodbijanim sklepom plačilo spornih zneskov opredelila kot državno pomoč, nezdružljivo z notranjim trgom, in Romuniji naložila, naj od tožečih strank, in sicer arbitražnih tožnikov in petih drugih družb, izterja že plačane zneske, ker so skupaj tvorile gospodarsko enoto. Tak sklep je očitno v škodo tožečih strank, saj od Romunije zahteva, da od njih izterja plačane zneske skupaj z obrestmi, ki so se natekle od teh zneskov do datuma dejanskega vračila. V zvezi s tem je treba poudariti, da so po mnenju Komisije, kot izhaja iz točke 42 obrazložitve tega sklepa, romunski organi v celoti izvedli arbitražno odločbo.
50
Dejstvo, da je Sodišče menilo, da je arbitražna odločba od pristopa Romunije k Uniji nezdružljiva s pravom Unije, zlasti s členoma 267 in 344 PDEU, in da zato ne more imeti nobenega učinka (sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točki 42 in 43), tožečim strankam ne more odvzeti pravnega interesa.
51
Na eni strani, kot namreč ugotavljajo tožeče stranke, dejstvo, da sodišče države članice v skladu s sklepom z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi (C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točka 44), nikakor ne more izvršiti arbitražne odločbe, ni odvisno od vprašanja, ali je izpodbijani sklep, ki ga je sprejela Komisija, v skladu s pravom Unije in zlasti ali ukrep, ki je v njem naveden, z materialnega vidika izpolnjuje pogoje iz člena 107(1) PDEU, da se opredeli kot državna pomoč v smislu te določbe in je kot tak predmet obveznosti izterjave s strani Romunije.
52
Na drugi strani, dejstvo, da je plačilo spornih zneskov po mnenju Komisije pripeljalo do „izvršitve odločbe, ki krši temeljna načela prava Unije“, tožečim strankam ne more odvzeti pravice, da ne glede na utemeljenost svojih tožb izpodbijajo zakonitost akta, ki posega v njihov položaj.
53
Poleg tega je treba pripomniti, da je Sodišče s tem, da je v točkah 154 in 155 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, odločilo, da stanje postopka glede trditev, delov in tožbenih razlogov, ki se nanašajo na utemeljenost izpodbijanega sklepa, ne dovoljuje odločitve o sporu, čeprav je že lahko presodilo njihovo dopustnost, in da je zato treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da to o njih odloči, implicitno, vendar zagotovo menilo, da je ta spor dopusten.
54
V teh okoliščinah je treba zavrniti ugovor Komisije o nedopustnosti zaradi neobstoja pravnega interesa tožečih strank.
B. Utemeljenost tožb
[…]
1.
Prvi tožbeni razlog: zloraba pooblastil ter kršitev člena 351 PDEU in splošnih pravnih načel
[…]
b)
Drugi del, ki se nanaša na kršitev člena 351 PDEU in splošnih pravnih načel
65
Tožeče stranke v bistvu trdijo, da je morala Romunija izpolniti obveznosti, ki jih je prevzela pred pristopom k Uniji na podlagi DSN in Konvencije ICSID, zlasti njenih členov 53 in 54, ki jo zavezujejo k izvršitvi arbitražne odločbe, tudi če bi plačilo spornih zneskov pomenilo državno pomoč v smislu prava Unije.
66
Po mnenju tožečih strank je spoštovanje konvencije ICSID s strani Romunije zavezujoče za vse države podpisnice te konvencije, tako da se lahko na to konvencijo sklicuje vsaka tretja država, ne da bi se ji bilo treba sklicevati na poseben interes za rešitev spora.
67
Tožeče stranke se sklicujejo zlasti na sodbo Supreme Court of the United Kingdom (vrhovno sodišče Združenega kraljestva) z dne 19. februarja 2020, izdano v zadevi Micula in drugi/Romunija, s katero je bila dovoljena izvršitev arbitražne odločbe, saj je to sodišče priznalo, da so „obveznosti držav pogodbenic [Konvencije ICSID, ki izhajajo iz] členov 53, 54 in 69, izražene absolutno, brez omejitev glede oseb, v razmerju do katerih te obveznosti obstajajo“.
68
V teh okoliščinah po mnenju tožečih strank, tudi če DSN ne bi spadal na področje uporabe člena 351 PDEU, ta okoliščina ne bi vplivala na obveznost Romunije, da izvrši arbitražno odločbo na podlagi Konvencije ICSID, tudi po njenem pristopu k Uniji. Soglasje, ki ga je Romunija dala k arbitražnemu postopku, naj bi tako še naprej zavezovalo to državo na podlagi člena 25(1) te konvencije, ki določa, da država pogodbenica, če je dala soglasje k arbitraži, tega ne more več enostransko preklicati.
69
V zvezi s tem tožeče stranke v zadevah T‑624/15 RENV in T‑694/15 RENV dodajajo, da bi lahko, če Romunija ne bi izpolnila svojih obveznosti, vsaka država pogodbenica, vključno z vsako državo pogodbenico, ki ni članica Unije, na podlagi člena 64 Konvencije ICSID zoper Romunijo vložila tožbo pri Meddržavnem sodišču (ICJ).
70
Zato naj bi izpodbijani sklep z odreditvijo izterjave zadevne pomoči Romuniji preprečeval izpolnitev teh obveznosti in naj bi bil zato v nasprotju s členom 351, prvi odstavek, PDEU, v skladu s katerim določbe Pogodb ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazuma, sklenjenega med državo članico pred njenim pristopom in tretjimi državami.
71
Izpodbijani sklep naj bi bil tudi v nasprotju s splošnim načelom prava Unije, pacta sunt servanda, ki je izraženo v členu 351, prvi odstavek, PDEU. Poleg tega naj bi se z njim kršilo načelo lojalnega sodelovanja med Unijo in državami članicami, katerega vzajemnost je poudarjena v členu 4(3) PEU in se „odraža“ v členu 351 PDEU.
72
Komisija ob podpori Kraljevine Španije nasprotuje utemeljitvi tožečih strank.
73
Člen 351, prvi odstavek, PDEU določa, da „[d]oločbe Pogodb ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov med eno ali več državami članicami na eni strani ter eno ali več tretjimi državami na drugi strani, sklenjenih pred 1. januarjem 1958 ali za države, ki pristopajo, pred datumom njihovega pristopa“.
74
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa je namen člena 351, prvi odstavek, PDEU pojasniti, da v skladu z načeli mednarodnega prava, ki izhajajo med drugim iz člena 30(4)(b) Dunajske konvencije o pogodbenem pravu z dne 23. maja 1969 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, str. 331), uporaba Pogodbe DEUne vpliva na zavezo zadevne države članice, da bo spoštovala pravice tretjih držav, ki izhajajo iz predhodne mednarodne pogodbe, in izpolnila ustrezne obveznosti (glej sodbo z dne 15. septembra 2011, Komisija/Slovaška, C‑264/09, EU:C:2011:580, točka 41 in navedena sodna praksa).
75
Člen 351, prvi odstavek, PDEU je splošna določba v smislu, da se uporablja za vsak mednarodni sporazum, ne glede na njegov predmet, ki lahko vpliva na Pogodbi Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 2. avgusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, točka 11).
76
Namen člena 351, prvi odstavek, PDEU je tako varstvo pravic tretjih držav (sodba z dne 13. julija 1966, Consten in Grundig/Komisija, 56/64 in 58/64, EU:C:1966:41, str. 500) s tem, da zadevnim državam članicam omogoča spoštovanje obveznosti, ki jih imajo na podlagi prejšnjega mednarodnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011, Air Transport Association of America in drugi, C‑366/10, EU:C:2011:864, točka 61).
77
Člen 351, prvi odstavek, PDEU pa državam članicam ne dovoljuje, da bi v svojih razmerjih znotraj Unije uveljavljale pravice, ki izhajajo iz takih sporazumov (glej v tem smislu sodbi z dne 2. julija 1996, Komisija/Luksemburg, C‑473/93, EU:C:1996:263, točka 40, in z dne 7. julija 2005, Komisija/Avstrija, C‑147/03, EU:C:2005:427, točka 58).
78
Iz tega izhaja, da se v členu 351, prvi odstavek, PDEU izraz „pravice in obveznosti“, kar zadeva „pravice“, nanaša na pravice tretjih držav, kar zadeva „obveznosti“, pa na obveznosti držav članic (sodba z dne 2. avgusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, točka 12).
79
Zato je treba za ugotovitev, ali je torej pravilu prava Unije mogoče odvzeti učinek zaradi prejšnjega mednarodnega sporazuma, preučiti, ali ta sporazum zadevni državi članici nalaga obveznosti, katerih izpolnitev lahko še vedno zahtevajo tretje države, ki so pogodbenice tega sporazuma (sodbi z dne 2. avgusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, točka 13, in z dne 15. septembra 2011, Komisija/Slovaška, C‑264/09, EU:C:2011:580, točka 42).
80
Čeprav je torej pravilu prava Unije mogoče odvzeti učinek zaradi prejšnjega mednarodnega sporazuma na podlagi člena 351, prvi odstavek, PDEU, morata biti za to izpolnjena dva pogoja, in sicer da gre za sporazum, sklenjen pred začetkom veljavnosti Pogodb Unije v zadevni državi članici, in da ima zadevna tretja država na podlagi tega sporazuma pravice, katerih spoštovanje lahko zahteva od te države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 1998, T. Port, C‑364/95 in C‑365/95, EU:C:1998:95, točka 61).
81
Člen 351, prvi odstavek, PDEU, ker gre za pravilo, na podlagi katerega je mogoče dovoliti odstopanja od uporabe prava Unije, vključno s primarnim pravom, je zato treba razlagati ozko, zato da splošna pravila iz Pogodb Unije ne izgubijo pomena (sodba z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, točki 78 in 81).
82
Člen 25(1) Konvencije ICSID, ki je za Romunijo začela veljati 12. oktobra 1975, določa:
„Pristojnost centra obsega pravne spore med državo pogodbenico (ali njeno ozemeljsko skupnostjo ali organom, ki jo oziroma ga država pogodbenica imenuje centru) in državljanom druge države pogodbenice, ki so neposredno povezani z naložbo in za katere sta se stranki pisno dogovorili, da jih predložita centru. Kadar stranke dajo soglasje, ga nobena od njih ne more enostransko preklicati.“
83
Člen 53(1) Konvencije ICSID določa:
„Arbitražna odločba je za stranke obvezujoča in ne more biti predmet nobene pritožbe ali drugega pravnega sredstva razen tistih, ki so predvideni v tej konvenciji. Vsaka stranka mora izvršiti arbitražno odločbo v skladu z njenimi pogoji […].“
84
Člen 54(1) Konvencije ICSID določa:
„Vsaka država pogodbenica prizna vsako odločbo, sprejeto na podlagi te konvencije, za obvezujočo in finančne obveznosti, naložene z odločbo, uveljavi na svojem ozemlju kot pravnomočno sodbo sodišča v zadevni državi. […]“
85
Člen 64 Konvencije ICSID določa, da se „[v]si spori med državami pogodbenicami glede razlage ali uporabe te konvencije, ki ne bi bili rešeni sporazumno, na zahtevo katere koli stranke v sporu predložijo Meddržavnemu sodišču, razen če se zadevne države dogovorijo o drugačnem načinu reševanja“.
86
Člen 7 DSN določa, da spore med vlagatelji in državami podpisnicami rešuje zlasti arbitražno sodišče, ki uporablja Konvencijo ICSID.
87
V obravnavani zadevi je Komisija v točkah 126 in 127 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da pravice in obveznosti, na katere se arbitražni tožniki sklicujejo v arbitražnem postopku, izhajajo iz uporabe DSN. Komisija je po ugotovitvi, da je bil ta sporazum sklenjen med dvema državama članicama, in ne med eno ali več državami članicami in eno ali več tretjimi državami, sklenila, da se člen 351 PDEU v tem primeru ne uporablja. Iz tega je sklepala, da uporaba pravil o državni pomoči v okoliščinah te zadeve ne vpliva na pravice in obveznosti, zaščitene s členom 351 Pogodbe DEU.
88
Komisija je v točki 129 obrazložitve izpodbijanega sklepa dodala, da ker nobena tretja država, ki je pogodbenica Konvencije ICSID, ni pogodbenica DNS, ki je bil predmet arbitražnega postopka, člen 351 PDEU za to zadevo ni upošteven.
89
Glede na utemeljitev tožečih strank in obrazložitev izpodbijanega sklepa v zvezi s tem je treba na podlagi analize tega dela predhodno preveriti, ali v obravnavani zadevi obveznosti, ki jih je Romunija prevzela na podlagi, na eni strani, DSN in, na drugi strani, Konvencije ICSID, spadajo na področje uporabe člena 351 PDEU.
1) Obstoj obveznosti v smislu člena 351 PDEU, ki jih je Romunija prevzela na podlagi DSN
90
Kot izhaja iz točk 74 in 78 zgoraj, se člen 351 PDEU nanaša na pravice tretjih držav in ustrezne obveznosti držav članic. Obveznosti Romunije, sprejete pred njenim pristopom na podlagi DSN, ustrezajo pravicam Kraljevine Švedske, sprejetim na isti podlagi.
91
Kraljevina Švedska je bila na dan podpisa DSN država članica Unije, in ne tretja država. Zato je treba tak dvostranski sporazum od pristopa Romunije k Uniji šteti za pogodbo, ki se nanaša na dve državi članici (sodba z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, točka 72).
92
Vendar se člen 351 PDEU ne uporablja za dvostranski sporazum, sklenjen med dvema državama članicama, ker nobena tretja država ni pogodbenica tega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, točka 99).
93
V teh okoliščinah na dan dodelitve pomoči, ki je odločilen za presojo uporabe člena 351 PDEU, v tem primeru na dan izdaje arbitražne odločbe (glej točko 62 zgoraj), DSN ni mogoče šteti za sporazum, iz katerega v smislu tega člena izhajajo pravice za tretje države in obveznosti za to državo članico, na katere bi lahko vplivalo izvajanje členov 107 in 108 PDEU na podlagi izpodbijanega sklepa.
94
Dejstvo, da je do škodnega dogodka, torej do preklica zadevne sheme davčnih spodbud, ki naj bi bil v nasprotju z DSN in za katerega je bila z arbitražno odločbo dodeljena odškodnina, prišlo pred pristopom Romunije k Uniji, ne more ovreči te razlage.
95
Enako velja za okoliščino, da so se dogodki, ki so podlaga za odgovornost Romunije, vsaj delno zgodili pred njenim pristopom k Uniji, ko je bila ta država še tretja država v smislu člena 351 PDEU.
96
Kot je Sodišče poudarilo v sodbi, izdani v pritožbenem postopku, vsekakor ni mogoče izključiti, da v skladu z načeli, ki izhajajo iz nacionalnih pravnih ureditev s področja civilne odgovornosti, pravica do odškodnine nastane na dan preklica zadevne sheme davčnih spodbud, ki je bil spoznan kot škodni dogodek (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točki 117 in 118). Ta pravica do odškodnine pa se razlikuje od pravice do odškodnine, dodeljene z arbitražno odločbo, tako da zadevni ukrep pomoči ni bil odobren na dan tega preklica (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točke od 119 do 127).
97
Glede na navedeno je treba skleniti, da obveznosti Romunije, sprejete na podlagi DSN in preučene v okviru tega spora, ne spadajo na področje uporabe člena 351 PDEU.
98
Tožeče stranke torej ne morejo trditi, da je Komisija z izpodbijanim sklepom kršila člen 351 PDEU, ker je ovirala Romunijo pri izpolnjevanju njenih obveznosti, prevzetih na podlagi DSN.
2) Obstoj obveznosti v smislu člena 351 PDEU, ki jih je Romunija v tej zadevi prevzela na podlagi Konvencije ICSID
99
V skladu s sodbo, izdano v pritožbenem postopku, je sodni sistem pravnih sredstev, določen s Pogodbama EU in DEU, od pristopa Romunije k Uniji, torej od 1. januarja 2007, nadomestil arbitražni postopek, predviden z DSN (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 145).
100
Ni dvoma, da arbitražno sodišče, ki uporablja Konvencijo ICSID in ki mu je bil predložen spor med arbitražnimi tožniki in Romunijo, ni del sodnega sistema Unije (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 141).
101
Arbitražna odločba, ki jo je arbitražno sodišče sprejelo 11. decembra 2013, torej po pristopu Romunije k Uniji, zato ne more imeti nobenega učinka in je zato ni mogoče izvršiti z namenom plačila odškodnine, ki je bila z njo dodeljena (glej v tem smislu sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točka 43).
102
Zato sodišče države članice, ki odloča o izvršitvi te arbitražne odločbe, te odločbe ne sme uporabiti in posledično nikakor ne more nadaljevati njene izvršitve, s katero bi upravičencem omogočilo izplačilo odškodnine, ki jim je bila dodeljena z arbitražno odločbo (sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točka 44). Ta ugotovitev velja za Romunijo kot državo članico.
103
Romunija torej ni bila dolžna izvršiti arbitražne odločbe, še manj pa je izvesti, ne glede na kakršno koli izvršbo.
104
Zato je treba skleniti, da člen 53 Konvencije ICSID, v skladu s katerim mora vsaka pogodbenica, ki jo zavezuje odločba, to izvršiti v skladu z njenimi pogoji, kot je navedeno v točki 83 zgoraj, v tem primeru ni ustvaril obveznosti za Romunijo, ki bi spadale na področje uporabe člena 351 PDEU.
105
Zato je treba šteti, da člen 54 Konvencije ICSID, v skladu s katerim „[v]saka država pogodbenica prizna vsako odločbo, sprejeto na podlagi te konvencije, za obvezujočo in finančne obveznosti, naložene z odločbo, uveljavi na svojem ozemlju“, kot je bilo pojasnjeno v točki 84 zgoraj, ni mogel ustvariti pravic v korist tretjih držav, ki naj bi ustrezale obveznostim Romunije, ki v obravnavani zadevi ne obstajajo.
106
Poleg tega je, kot je odločilo Sodišče, namen Konvencije ICSID kljub njeni večstranski naravi urejati dvostranske odnose med pogodbenimi strankami podobno kot dvostranska pogodba. Čeprav tožeče stranke v bistvu trdijo, da bi tretje države, ki so sklenile Konvencijo ICSID, lahko imele interes, da Romunija izpolni svoje obveznosti do druge države članice s tem, da v skladu z določbami te konvencije izvrši arbitražno odločbo, ki spada na področje uporabe te konvencije, takega povsem dejanskega interesa ni mogoče enačiti s „pravico“ v smislu člena 351, prvi odstavek, PDEU, ki bi lahko utemeljila uporabo te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, točki 75 in 76).
107
Zato členov 53 in 54 Konvencije ICSID ni mogoče razlagati tako, da sta v korist tretjih držav podpisnic te konvencije ustvarila „pravice“ v smislu člena 351, prvi odstavek, PDEU, ki bi ustrezale obveznostim Romunije, da izvrši arbitražno odločbo.
108
V teh okoliščinah in ne da bi bilo treba odločiti o vplivu člena 25(1) in člena 64 Konvencije ICSID, ki ga zatrjujejo tožeče stranke, na obveznost Romunije, da izvrši arbitražno odločbo na podlagi te konvencije, izpodbijani sklep z odreditvijo vračila pomoči tej državi članici ni mogel preprečiti izpolnitve obveznosti, ki spadajo na področje uporabe člena 351 PDEU. Zato ni bil v nasprotju s tem členom, v skladu s katerim določbe Pogodb ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazuma, sklenjenega med državo članico pred njenim pristopom in tretjimi državami.
109
Komisija je tako lahko, ne da bi napačno uporabila pravo, štela, da „uporaba pravil o državni pomoči ne vpliva na pravice in obveznosti, zaščitene s členom 351 Pogodbe“.
110
Zato je treba zavrniti očitek o kršitvi člena 351, prvi odstavek, PDEU in posledično tudi očitek o kršitvi načela pacta sunt servanda, ki je izraženo v tem členu.
111
Enako velja za očitek, ki se nanaša na kršitev načela lojalnega sodelovanja, kolikor se izvaja s členom 351, prvi odstavek, PDEU.
112
Glede na vse navedeno je treba ta del zavrniti, posledično pa tudi prvi tožbeni razlog v celoti.
2.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 107(1) PDEU
113
Tožeče stranke trdijo, da Komisija ni dokazala, da so bili v tej zadevi izpolnjeni pogoji iz člena 107(1) PDEU. Tožbeni razlog je sestavljen iz treh delov.
114
Komisija ob podpori Kraljevine Španije nasprotuje utemeljitvi tožečih strank.
115
Spomniti je treba, da je v skladu s členom 107(1) PDEU „ vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami“.
116
V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo biti za opredelitev državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe. Da bi bilo tako mogoče ukrep opredeliti kot državno pomoč, mora intervencija, prvič, biti državna ali iz državnih sredstev, drugič, biti taka, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami, tretjič, pomeniti prednost za upravičenca in, četrtič, biti taka, da izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco(glej sodbo z dne 12. novembra 2013, MOL/Komisija, T‑499/10, EU:T:2013:592, točka 51 in navedena sodna praksa).
a)
Prvi del, ki se nanaša na neobstoj gospodarske prednosti
117
Tožeče stranke trdijo, da jim zadevni ukrep pomoči ne daje nobene gospodarske prednosti. Tožeče stranke navajajo tri glavne očitke.
118
Na prvem mestu, tožeče stranke navajajo, da v nasprotju s stališčem Komisije z arbitražno odločbo arbitražnim tožnikom ni bila povrnjena škoda, ki je bila posledica preklica zadevne sheme davčnih spodbud, temveč jim je bila z njo dodeljena odškodnina kot nadomestilo za škodo, ki so jo utrpele, ker jim Romunija ni zagotovila poštene in pravične obravnave, s čimer je kršila člen 2(3) DSN. Vsaj ob domnevi, da je razlaga navedene odločbe s strani Komisije pravilna, naj odškodnine za posredne posledice tega preklica, kot je izgubljeni dobiček ali izguba priložnosti za osvojitev novih trgov, ne bi bilo mogoče opredeliti kot prednost v smislu pravil o državnih pomočeh.
119
Na drugem mestu, tožeče stranke trdijo, da v skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24), odškodnina, prisojena z arbitražno odločbo, ne pomeni prednosti v smislu člena 107(1) PDEU.
120
Na tretjem in zadnjem mestu, ob domnevi, da bi arbitražna odločba lahko pomenila prednost, naj bi bilo v izpodbijanem sklepu plačilo spornih zneskov, in ne navedena odločba, napačno opredeljeno kot zadevni ukrep pomoči. Vendar naj bi bilo to plačilo del „običajnega poteka“ izvršitve ali izvedbe te odločbe, tako da plačilo odškodnine v obsodbi Romunije ne bi moglo pomeniti prednosti, ki bi se razlikovala od tiste, ki naj bi bila dodeljena z isto odločbo.
121
Poudariti je treba, da se za državno pomoč štejejo posredovanja z državnimi sredstvi v kateri koli obliki, ki lahko podjetjem neposredno ali posredno dajejo prednost ali upravičenemu podjetju dodelijo gospodarsko prednost, ki je pod običajnimi tržnimi pogoji ne bi dobilo (glej sodbi z dne 15. maja 2019, Achema in drugi, C‑706/17, EU:C:2019:407, točka 83 in navedena sodna praksa, ter z dne 17. septembra 2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, točka 39 in navedena sodna praksa).
122
V zvezi s tem je treba za presojo, ali je država članica določenemu podjetju dodelila prednost, primerjati finančni položaj podjetja po uvedbi ukrepa s finančnim položajem, ki bi ga to imelo, če ukrep ne bi bil sprejet. Za pomoči se med drugim štejejo posredovanja, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja. Prednost torej obstaja, če se zaradi ukrepa, ne da bi bilo to utemeljeno z naravo ali sistematiko zadevne ureditve, izboljša neto finančni položaj upravičenca (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, točka 40).
123
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti tretji očitek, ki se nanaša na napačno opredelitev zadevnega ukrepa pomoči, nato pa analizirati prvi in drugi očitek, ki temeljita na predpostavki, da odškodnina, prisojena z arbitražno odločbo, pomeni tak ukrep.
1) Tretji očitek, ki se nanaša na napačno opredelitev zadevnega ukrepa pomoči
124
Tožeče stranke v bistvu trdijo, kot je bilo navedeno v točki 120 zgoraj, da zadevni ukrep pomoči ni plačilo spornih zneskov, temveč arbitražna odločba. Komisija naj bi torej v izpodbijanem sklepu napačno uporabila pravo, ker je napačno opredelila ukrep, ki ga je preučevala, tako da tega plačila ni mogla brez napačne presoje opredeliti kot prednost v smislu člena 107(1) PDEU.
125
V obravnavani zadevi je zadevni ukrep pomoči v točki 39 obrazložitve izpodbijanega sklepa opredeljen tako: „[z]adevni ukrep je plačilo [spornih zneskov], ki [jih] je sodišče dodelilo tožnikom z [arbitražno] odločbo, bodisi z izvedbo ali izvršitvijo te odločbe, in obresti, obračunanih od izdaje odločbe“.
126
Iz točke 39 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na „opis ukrepa“ in spada v del 3 tega sklepa, naslovljen „Opis ukrepa in razlogov za začetek postopka“, je nedvomno razvidno, da je ukrep, na katerega se ta sklep nanaša, plačilo spornih zneskov, in ne arbitražna odločba.
127
To, da je Komisija ugotovila, da zadevni ukrep pomoči ustreza plačilu spornih zneskov, potrjuje točka 123 obrazložitve izpodbijanega sklepa, v kateri je navedeno, da je „[to plačilo] [arbitražnim] tožnikom z izvedbo ali izvršitvijo odločbe izboljšalo njihov konkurenčni položaj“.
128
Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati z argumentom, ki so ga tožeče stranke izpeljale iz točke 124 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, da „je bila pravica do odškodnine, dodeljene za povrnitev škode, ki naj bi arbitražnim tožnikom nastala, ker je bila zadevna shema davčnih spodbud domnevno v nasprotju z DSN preklicana, dodeljena šele z arbitražno odločbo“.
129
Pojasniti je namreč treba, da se je s tem Sodišče izreklo le o pristojnosti Komisije rationae temporis za sprejetje izpodbijanega sklepa na podlagi člena 108 PDEU. Sodišče se je torej v točki 124 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, izreklo le o datumu, ko je bila tožečim strankam priznana pravica do odškodnine, ne pa tudi o tem, ali je plačilo spornih zneskov pomenilo državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, kot je bila preučena v tem sklepu.
130
V zvezi s tem vprašanje, ali sama arbitražna odločba, ne glede na preučena plačila, pomeni prednost, ki jo je mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, ne vpliva na opredelitev plačila spornih zneskov kot zadevni ukrep pomoči.
131
Poleg tega je Sodišče v točki 135 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, izrecno ugotovilo, da je Komisija v izpodbijanem sklepu preučila plačilo spornih zneskov v okviru izvršitve arbitražne odločbe z vidika pravil Pogodbe DEU o državnih pomočeh.
132
Poleg tega Komisija ne more pozvati Splošnega sodišča, naj odslej meni, kot je razvidno iz njenih dodatnih pisnih stališč in razprav na obravnavi, da je treba ukrep, ki ga je preučila, šteti za en ukrep, ki ga sestavljata arbitražna odločba in njena izvršitev. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da Splošno sodišče v okviru ničnostne tožbe ne more s svojo obrazložitvijo nadomestiti obrazložitve avtorja izpodbijanega akta (glej sodbo z dne 26. oktobra 2016, PT Musim Mas/Svet, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, točka 64 in navedena sodna praksa).
133
Čeprav tožeče stranke tudi trdijo, da je plačilo odškodnine zgolj „samodejna posledica“ arbitražne odločbe, s tem zgolj ugotovijo, da je ta odločba vzrok za plačilo spornih zneskov s strani Romunije, in s tako ugotovitvijo ne morejo utemeljeno trditi, da to plačilo ni pomenilo prednosti, ki se razlikuje od te odločbe.
134
Člen 107(1) PDEU namreč ne razlikuje glede na vzroke državnih ukrepov, temveč jih – kot je spomnila Komisija v točki 80 obrazložitve izpodbijanega sklepa – opredeljuje glede na njihove učinke (sodba z dne 4. marca 2021, Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, točka 61 in po pritožbi točka 122).
135
Tudi če se domneva, da arbitražne odločbe ni mogoče ločiti od njene izvršitve, ostaja dejstvo, da je plačilo spornih zneskov pri izvršitvi ali izvedbi te odločbe pomenilo ukrep, ki ga je Komisija presojala v izpodbijanem sklepu.
136
V teh okoliščinah je lahko Komisija v nasprotju s trditvami tožečih strank upravičeno zadevni ukrep pomoči opredelila kot plačilo spornih zneskov, da bi v okviru presoje obstoja državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU preverila, ali tako plačilo pomeni gospodarsko prednost, ki je tožeče stranke ne bi imele pod običajnimi tržnimi pogoji.
137
Glede na vse navedeno je treba ta očitek zavrniti.
2) Prvi očitek, ki se nanaša na to, da zadevni ukrep pomoči ne more pomeniti prednosti, izplačane kot nadomestilo za posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud
138
Kot je razvidno iz točke 118 zgoraj, ta očitek temelji na dveh glavnih trditvah.
i) Prva trditev, ki se nanaša na to, da je Komisija napačno presodila, da je bila z arbitražno odločbo arbitražnim tožnikom dodeljena odškodnina za posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud
139
Iz točke 131 zgoraj izhaja, da je Komisija glede na pravila Pogodbe DEU s področja državnih pomoči preučila plačilo spornih zneskov, in ne zadevno shemo davčnih spodbud, ki – ker je bila preklicana pred pristopom Romunije k Uniji – ob sprejetju izpodbijanega sklepa ni več veljala (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 135).
140
V ta namen je Komisija, kot izhaja iz točke 93 obrazložitve izpodbijanega sklepa, preučila elemente, na katere se je arbitražno sodišče oprlo pri opredelitvi pomoči, ki jo je dodelilo arbitražnim tožnikom, in opis domnevno nastale škode.
141
Iz točke 94 obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je Komisija najprej menila, da je arbitražno sodišče nadomestilo škodo, ki je nastala zaradi predčasnega preklica zadevne sheme davčnih spodbud. Nato je menila, da je Romunija z izvedbo ali izvršitvijo arbitražne odločbe arbitražnim tožnikom, kot je razvidno iz točke 95 obrazložitve tega sklepa, dodelila znesek, ki ustreza prednostim, ki bi jih ti morali prejeti na podlagi te sheme za obdobje od njenega preklica 22. februarja 2005 do njenega predvidenega izteka 1. aprila 2009. Nazadnje je ugotovila, da znesek škode v bistvu pomeni, prvič, povračilo zneska carin, pobranih za sladkor in druge surovine, ki bi se jim arbitražni tožniki izognili, če ne bi prišlo do tega preklica, in drugič, znesek izgubljenega dobička od prodaje končnih izdelkov, ki je posledica tega preklica.
142
Zato je Komisija v točki 96 obrazložitve izpodbijanega sklepa plačilo spornih zneskov opredelila kot gospodarsko prednost, ki je arbitražni tožniki ne bi mogli pridobiti pod običajnimi tržnimi pogoji, ker je bilo to plačilo namenjeno nadomestilu škode, ki so jo utrpeli zaradi preklica zadevne sheme davčnih spodbud.
143
Tožeče stranke za izpodbijanje razlage arbitražne odločbe, ki jo je podala Komisija, navajajo, da je arbitražno sodišče arbitražnim tožnikom prisodilo odškodnino kot nadomestilo za škodo, ki naj bi jo utrpeli, kot je navedeno v točki 118 zgoraj, ker Romunija ni zagotovila poštene in pravične obravnave naložb tožečih strank, s čimer je kršila člen 2(3) DSN. V zvezi s tem pojasnjujejo, da je Romunija kršila ta člen, ker je, na eni strani, odpravila glavne prednosti zadevne sheme davčnih spodbud, medtem ko je ohranila v veljavi spremljajoče obveznosti, in na drugi strani, ni delovala pregledno, ker arbitražnih tožnikov ni pravočasno obvestila o preklicu te sheme.
144
Tožeče stranke dodajajo, da čeprav se je arbitražno sodišče sklicevalo na zadevno shemo davčnih spodbud, da bi določilo višino nastale škode, ta okoliščina sama ne more pomeniti, da je bila z arbitražno odločbo ta shema ponovno uvedena.
145
V obravnavani zadevi iz točke 872 arbitražne odločbe, kot je povzeta v točki 27 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, in iz točke 26 izpodbijanega sklepa izhaja, da je arbitražno sodišče ugotovilo, da je Romunija zaradi preklica zadevne sheme spodbud pred 1. aprilom 2009, prvič, kršila legitimna pričakovanja arbitražnih tožnikov, da bodo te spodbude v pretežno enaki obliki na voljo do vključno 31. marca 2009, drugič, ni delovala pregledno, ker tožnikov ni pravočasno obvestila, ter tretjič, posledično ni zagotovila poštene in pravične obravnave naložb navedenih tožnikov v smislu člena 2(3) DSN. Zato je navedeno sodišče Romuniji naložilo plačilo odškodnine, katere znesek je bil določen predvsem ob upoštevanju škode, ki naj bi tem tožnikom nastala v obdobju od 22. februarja 2005 do 31. marca 2009.
146
Glede na navedeno je treba, na prvem mestu, poudariti, da škoda, ki je bila povrnjena z arbitražno odločbo kot je opredeljena v izreku navedene odločbe in kot je povzeta v točki 27 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ustreza naslednji škodi: povečanju stroškov sladkorja (za uvoz katerega so morali arbitražni tožniki po preklicu olajšave za surovine plačati carinske dajatve); povečanju stroškov surovin, ki niso sladkor in nekatere vrste polietilena tereftalata (PET, za katere je arbitražno sodišče zavrnilo odškodninski zahtevek, ker tožniki nikoli niso imeli koristi od olajšave za surovine v zvezi z njihovim uvozom); izgubi sposobnosti ustvarjanja zalog sladkorja po nižjih cenah (znesek je bil izračunan na podlagi carinskih dajatev, obračunanih na uvoženi sladkor, ki bi se jim tožniki lahko izognili, če bi sladkor lahko skladiščili pred 1. aprilom 2009); izgubljenemu dobičku od prodaje končnega blaga (ki ustreza izgubi tržnih deležev v obdobju 2004–2008 za brezalkoholne pijače in druge izdelke, ki vsebujejo sladkor, katerega podražitev je povzročila zvišanje cen teh izdelkov, to pa je povzročilo zmanjšanje prodaje navedenih izdelkov).
147
Na zneske, plačane za povrnitev tako ugotovljene škode, so se natekle obresti, obračunane od 1. marca 2007 za povečane stroške sladkorja in drugih surovin, od 1. novembra 2009 za izgubo sposobnosti ustvarjanja zalog sladkorja in od 1. maja 2008 za izgubljeni dobiček.
148
Na drugem mestu, treba je spomniti, da je, kot je razvidno iz izpodbijanega sklepa, zadevna shema davčnih spodbud nekaterim vlagateljem iz regij, ki jih romunska vlada šteje za prikrajšane, omogočila oprostitev plačila carinskih dajatev za surovine, potrebne za naložbo v zadevni prikrajšani regiji, pri čemer je oprostitev plačila carin po spremembi sheme nadomestila povračilo prvotno predvidenih carin.
149
Kot je poudarjeno v točki 7 zgoraj, so imeli arbitražni tožniki kot vlagatelji v rudarski regiji Ștei-Nucet, ki se šteje za prikrajšano regijo, po letu 2000 do preklica zadevne sheme davčnih olajšav 22. februarja 2005 koristi od oprostitev carinskih dajatev za surovine, ki so bile v tej shemi predvidene.
150
Na tretjem mestu, treba je dodati, da tožeče stranke sicer izpodbijajo posledice, ki jih je mogoče izpeljati iz načina izračuna odškodnine, ki ga je uporabilo arbitražno sodišče, vendar pa ne izpodbijajo, da je bil znesek povrnjene škode določen ob upoštevanju zadevne sheme davčnih spodbud.
151
Iz točk 944 in 945 arbitražne odločbe je razvidno, da so metodo, ki jo je arbitražno sodišče uporabilo za izračun nastale škode, predlagali arbitražni tožniki, in sicer je zajemala količinsko opredelitev povečanih stroškov in izgubljenega dobička, ki so jih utrpeli arbitražni tožniki, ker niso mogli razviti svojega podjetja, kot so načrtovali, z dodatnimi naložbami in prodajo proizvodov na osnovi sladkorja.
152
V zvezi s tem je arbitražno sodišče v točki 917 arbitražne odločbe, ki je povzeta v točki 94 obrazložitve izpodbijanega sklepa, navedlo, da je treba odškodnino dodeliti na podlagi načela, da „je treba tožniku ponovno zagotoviti položaj, v katerem bi ‚po vsej verjetnosti‘ bil, če mu ne bi bila povzročena mednarodna krivica“. Menilo je tudi, kot izhaja iz točke 928 navedene odločbe, da se z odškodnino lahko nadomestijo le izgube, ki so vzročno povezane z dejanjem, ki pomeni mednarodno krivico, in da „vse kršitve bilateralne investicijske pogodbe, ki jih navajajo [arbitražni] tožniki, izhajajo iz istega dejstva[, in sicer] predčasne ukinitve spodbud iz [zadevne sheme davčnih spodbud], ali so v neposredni povezavi s to predčasno ukinitvijo“.
153
V teh okoliščinah, kot je Komisija poudarila v točki 94 obrazložitve izpodbijanega sklepa, je arbitražno sodišče pri določanju zneska odškodnine, dolgovane tožečim strankam, preučilo, ali so izgube dejansko nastale in ali so bile neposredno povezane s preklicem zadevne sheme davčnih spodbud, kot je razvidno zlasti iz točke 953 arbitražne odločbe v zvezi z dodelitvijo odškodnine zaradi povečanja cene sladkorja, točke 971 arbitražne odločbe v zvezi z dodelitvijo odškodnine za povečanje cen surovin, ki niso sladkor in PET, točk od 982 do 985 arbitražne odločbe v zvezi z dodelitvijo odškodnine za izgubo sposobnosti ustvarjanja zalog sladkorja in točk od 1016 do 1020 arbitražne odločbe v zvezi z dodelitvijo odškodnine za izgubljeni dobiček od prodaje končnega blaga.
154
Na četrtem in zadnjem mestu, kot je Sodišče poudarilo v točki 117 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, odškodnina, dodeljena z arbitražno odločbo – glede na to, da je njen namen povrnitev škode, ki naj bi arbitražnim tožnikom nastala, ker je Romunija domnevno v nasprotju z DSN preklicala zadevno shemo davčnih spodbud – sicer izhaja iz tega preklica, ki je dogodek, ki je povzročil škodo, za katero je arbitražno sodišče dodelilo to odškodnino.
155
Iz točk od 146 do 154 zgoraj izhaja, da je arbitražno sodišče s tem, da je menilo, da Romunija, kot je navedeno v točki 145 zgoraj, ni zagotovila poštene in pravične obravnave naložb arbitražnih tožnikov v smislu člena 2(3) DSN, hotelo zadnjim dodeliti odškodnino za denarne posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud.
156
Kot je Komisija poudarila na obravnavi, arbitražno sodišče poleg tega ni opredelilo ali količinsko ovrednotilo na eni strani škode, ki naj bi nastala zaradi posledic ohranitve obveznosti, naloženih upravičencem zadevne sheme davčnih spodbud, ne glede na ukinitev prednosti, ki so bile prej povezane z njimi in na drugi strani škode, ki naj bi nastala zaradi nepreglednega ravnanja Romunije, ki ni ustrezno opozorila vlagateljev, da se bo shema končala pred navedenim datumom izteka.
157
Tožeče stranke torej ne morejo utemeljeno trditi, da z arbitražno odločbo arbitražnim tožnikom ni bila povrnjena škoda, ki je bila posledica preklica zadevne sheme davčnih spodbud, temveč jim je bila z njo dodeljena odškodnina kot nadomestilo za škodo, ki so jo utrpeli zaradi ravnanja Romunije, ker je ta na eni strani ohranila obveznosti, ki se navezujejo na prednosti, uvedene z navedeno shemo, kljub preklicu te sheme, in na drugi strani, ker jih ni pravočasno opozorila na ta preklic ter je s tem kršila svojo obveznost, da zagotovi pošteno in pravično obravnavo naložb vlagateljev v skladu s členom 2(3) DSN.
ii) Druga trditev, v skladu s katero odškodnine za posredne posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud ni mogoče opredeliti kot prednosti v smislu člena 107(1) PDEU
158
Tožeče stranke dodajajo, kot je pojasnjeno v točki 118 zgoraj, da – vsaj – če bi Splošno sodišče štelo, da je bila z arbitražno odločbo arbitražnim tožnikom dodeljena odškodnina za posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud, odškodnine za posredne posledice tega preklica, kot je izgubljeni dobiček ali izguba priložnosti za osvojitev novih trgov, ni mogoče opredeliti kot prednost v smislu pravil o državnih pomočeh.
159
V zvezi s tem tožeče stranke poudarjajo, da sporni zneski ne ustrezajo zneskom, ki bi jih ti prejeli, če zadevna shema davčnih spodbud ne bi bila preklicana. Po njihovem mnenju odškodnina, ki jo je arbitražno sodišče dodelilo na podlagi arbitražne odločbe, nadomešča posredne posledice preklica navedene sheme, in sicer povečanje stroškov, ker so se znašle v položaju, v katerem niso mogle skladiščiti sladkorja pred predvidenim datumom izteka te sheme, in zmanjšanje dobička zaradi izgube tržnih deležev, ki je bilo posledica povečanja stroškov uvoženih surovin zaradi plačila carinskih dajatev.
160
V teh okoliščinah, tudi če se domneva, da bi plačilo spornih zneskov pomenilo odškodnino za odpravo nezakonite ali nezdružljive pomoči, ki bi jo predstavljala zadevna shema davčnih spodbud, tožeče stranke v zadevi T‑704/15 RENV poudarjajo, da zneski, ki jih je arbitražno sodišče prisodilo kot nadomestilo za izgubljeni dobiček ali izgubo priložnosti po preklicu te sheme, v skladu z upoštevno sodno prakso nikakor ne morejo pomeniti „prednosti“ v smislu člena 107(1) PDEU.
161
V skladu s sodno prakso, na katero se sklicujejo tožeče stranke, vračilo nezakonite pomoči z namenom vzpostavitve prejšnjega stanja ne vključuje drugačne rekonstrukcije preteklosti na podlagi hipotetičnih elementov in pomeni le vrnitev prednosti, ki jo je z njo dobil upravičenec, in ne povračila morebitne ekonomske koristi, ki jo je ta pridobil z izkoriščanjem te prednosti (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P in C‑165/15 P, EU:C:2016:990, točki 91 in 92).
162
Najprej je treba poudariti, da za opredelitev odškodnine, ki jo je arbitražno sodišče dodelilo na podlagi arbitražne odločbe, ni pomembno, ali je ta odškodnina ustrezala odškodnini za odpravo nezakonite ali nezdružljive pomoči ali ne; v zvezi s tem je pomembno le vprašanje, ali je dodeljena odškodnina lahko pomenila državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Poleg tega dejstvo, da izterjava nezakonite pomoči v skladu s sodno prakso, na katero se sklicujejo tožeče stranke, vključuje le vrnitev prednosti, ki jo je ta pomoč prinesla upravičencu, prav tako ne vpliva na to, kako bo Komisija opredelila odškodnino, dodeljeno s to odločbo, ob upoštevanju te določbe.
163
Nato je treba poudariti, da sodna praksa, navedena v točki 161 zgoraj, nasprotuje temu, da bi se izterjava nezakonite pomoči nanašala na povračilo morebitne ekonomske koristi, pridobljene z izkoriščanjem nezakonite pomoči s strani upravičenca. Izpodbijani sklep pa vsekakor odreja vračilo spornih zneskov, in ne vračila hipotetične prednosti, ki bi nastala z izkoriščanjem te prednosti s strani upravičenca.
164
Prednost, ki so je bile deležne tožeče stranke v tem sporu, je namreč plačilo odškodnine, dodeljene z arbitražno odločbo.
165
Poleg tega odškodninska tožba, kakršno so arbitražni tožniki vložili pri arbitražnem sodišču, ne more pripeljati do obidenja učinkovite uporabe pravil o državnih pomočeh (glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, točke od 42 do 44). Odškodnine, plačane kot nadomestilo za izgubo tržnih deležev ali kot nadomestilo za izgubo zalog surovin ali navsezadnje za kakršno koli izgubo, ki je posledica preklica sheme pomoči, se tako ne bi mogle izogniti temu, da bi bile opredeljene kot državna pomoč, če bi take odškodnine ustrezale opredelitvi gospodarske prednosti v smislu teh pravil.
166
V zvezi s tem je Komisija v točki 96 obrazložitve izpodbijanega sklepa menila naslednje:
„[…] [Č]e se [arbitražnim] tožnikom dodeli odškodnina za izgubljeni dobiček, ker so morali sami poravnati svoje operativne stroške, to prav tako pomeni gospodarsko prednost, ki jim v običajnih tržnih pogojih in brez odločbe ne bi bila na voljo; v običajnih tržnih pogojih bi moralo podjetje samo poravnati stroške, povezane z njegovo gospodarsko dejavnostjo, in torej ne bi ustvarilo tega dobička. Tretjič, če se [arbitražnim] tožnikom plačajo obresti za plačila, ki so bila domnevno dolgovana v preteklosti, vendar morajo biti opredeljena kot prednost, to pomeni ločeno in dodatno prednost.“
167
Vendar je treba ugotoviti, da tožeče stranke niso navedle nobenega argumenta, s katerim bi lahko ovrgle ugotovitve Komisije iz točke 96 obrazložitve izpodbijanega sklepa, da je odškodnina, ki jo je dodelilo arbitražno sodišče, pomenila gospodarsko prednost v smislu člena 107(1) PDEU do katerih je prišla, potem ko je analizirala prednosti, ki bi bile tožečim strankam dodeljene na podlagi zadevne sheme davčnih spodbud za obdobje med njenim preklicem in predvidenim datumom njenega izteka.
168
Glede na vse navedeno tožeče stranke niso dokazale, da je Komisija napačno štela, da je zadevni ukrep pomoči pomenil gospodarsko prednost v smislu člena 107(1) PDEU, ki je bila tožečim strankam izplačana v arbitražnem postopku kot nadomestilo za posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud.
169
Zato je treba ta očitek v celoti zavrniti.
3) Drugi očitek, ki se nanaša na neupoštevanje sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87)
170
Ta očitek temelji, kot je razvidno iz točke 119 zgoraj, na domnevi, da je imela arbitražna odločba pravne učinke za tožeče stranke, saj je bila z njo dodeljena odškodnina kot povračilo škode, ki so jo utrpele zaradi domnevne kršitve DSN, ki je podlaga za njihovo pravico do odškodnine, priznane s to odločbo. Zato naj plačilo odškodnine na podlagi te odločbe ne bi moglo biti opredeljeno kot državna pomoč na podlagi sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24).
171
Spomniti je treba, da imajo javne pomoči, ki so ukrepi javnega organa, ki dajejo prednost nekaterim podjetjem ali nekaterim proizvodom, bistveno drugačno pravno naravo od odškodnine, ki jo morajo nacionalni organi morebiti plačati posameznikom kot nadomestilo za škodo, ki so jim jo povzročili. Odškodnine tudi niso državne pomoči v smislu prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi, od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24).
172
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba razlikovati tudi med odškodninskimi zahtevki za škodo, ki je posledica nezakonitega dejanja, in tožbo za plačilo dolgovanih zneskov v skladu z zakonodajo (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi, 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 25 in 26 ter navedena sodna praksa).
173
Če gre pri zneskih, ki se zahtevajo na sodišču, čeprav formalno kot odškodnina, dejansko za plačilo ugodnosti, ki jo tožeča stranka zahteva na podlagi zakonodaje, namen tožbe ni povrnitev škode, ki bi se razlikovala od tiste, ki obsega necelovito plačilo ugodnosti, v zvezi s katero tožeča stranka meni, da je do nje upravičena na podlagi te zakonodaje (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2023, DOBELES HES, C‑702/20 in C‑17/21, EU:C:2023:1, točki 61 in 62).
174
Kadar je z nacionalno ureditvijo uvedena „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, plačilo zneska, ki se na podlagi te ureditve zahteva pred sodiščem, prav tako pomeni tako pomoč (sodba z dne 12. januarja 2023, DOBELES HES, C‑702/20 in C‑17/21, EU:C:2023:1, točka 65).
175
Upravičenec do pomoči torej, kot je bilo poudarjeno v točki 165 zgoraj, ne more zaobiti dejanske uporabe pravil o državnih pomočeh tako, da brez sklicevanja na pravo Unije na področju državnih pomoči pridobi odškodninsko sodbo, katere učinek bi mu na koncu omogočil, da več let še naprej izvaja zadevno pomoč (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, točke od 42 do 44).
176
V obravnavani zadevi, kot izhaja iz točk od 99 do 101 zgoraj, je sodni sistem Unije, kamor ne spada arbitražno sodišče (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 141), od pristopa Romunije k Uniji, torej od 1. januarja 2007, nadomestil arbitražni postopek, predviden z DSN, tako da arbitražna sodba, kot jo je izdalo navedeno sodišče po tem pristopu, ne more imeti učinkov v razmerju do tožečih strank (sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točke od 40 do 43).
177
V teh okoliščinah in v vsakem primeru klasifikacija, uporabljena v arbitražni odločbi, ni odločilna pri analizi vprašanja obstoja državne pomoči. Plačila spornih zneskov v okviru izvršitve te odločbe torej ni mogoče pravno kvalificirati kot odškodnino v smislu prava Unije zgolj zato, ker bi taka kvalifikacija izhajala iz te odločbe.
178
V zvezi s tem je Komisija, kot je to storila v izpodbijanem sklepu, torej lahko analizirala obstoj državne pomoči ne glede na pravno kvalifikacijo, ki jo je sprejelo arbitražno sodišče.
179
Kot je razvidno iz analize prvega očitka v prvem delu drugega tožbenega razloga, je Komisija ugotovila – ne da bi tožečim strankam uspelo ovreči to presojo – da je zadevni ukrep pomoči pomenil gospodarsko prednost, ki je bila arbitražnim tožnikom izplačana kot nadomestilo za posledice preklica zadevne sheme davčnih spodbud, in ne za škodo, ki naj bi jo utrpeli zaradi ravnanja Romunije, ker je ta na eni strani ohranila obveznosti, ki se navezujejo na prednosti, uvedene z navedeno shemo, kljub njenemu preklicu, in ker teh tožnikov na drugi strani ni pravočasno opozorila na ta preklic.
180
Ker ni bilo dokazano, da je imelo plačilo spornih zneskov učinek povračila škode, ki je nastala zaradi domnevno krivdnega ravnanja Romunije, kot je bilo pravkar navedeno v točki 157 zgoraj, tožeče stranke ne morejo utemeljeno trditi, da zadevnega ukrepa pomoči ni mogoče opredeliti kot državno pomoč na podlagi sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24).
181
Vendar so tožeče stranke dodale, da jim z arbitražno odločbo prav tako ni mogla biti povrnjena škoda zaradi umika nezakonite ali nezdružljive pomoči, ki naj bi jo pomenila zadevna shema davčnih spodbud. Tako naj bi bilo v bistvu zato, ker naj za to shemo, ki je bila izvedena pred pristopom Romunije k Uniji, nikoli ne bi veljala zakonodaja Unije na področju državnih pomoči niti naj zanjo ne bi bila pristojna Komisija.
182
Najprej je treba spomniti, da se sodna praksa, ki izhaja iz sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24), za katero tožeče stranke trdijo, da ni bila upoštevana, nanaša le na kvalifikacijo javne pomoči, saj je v njej navedeno le, da imajo javne pomoči bistveno drugačno pravno naravo kot odškodnina.
183
Kot je razvidno iz točk od 139 do 157 zgoraj, je Komisija pravilno ugotovila, da prednost, ki so jo pridobili arbitražni tožniki, ne pomeni povračila škode, nastale zaradi nezakonitega ravnanja, v smislu sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24). Zato trditve tožečih strank, s katerimi te želijo postaviti pod vprašaj dodatno obrazložitev izpodbijanega sklepa v zvezi z nezakonitostjo pomoči, ki jo je Komisija navedla, da bi izključila uporabo sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457), ne morejo postaviti pod vprašaj utemeljenosti tega sklepa v tem pogledu.
184
Vsekakor je treba zaradi celovitosti spomniti, da v skladu s členom 64(1)(iii) Evropskega sporazuma o pridružitvi med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani ter Romunijo na drugi strani, ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen in odobren s Sklepom Sveta in Komisije 94/907/ESPJ, ES, Euratom, z dne 19. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 59, str. 3, v nadaljevanju: Evropski sporazum) vsaka javna pomoč, ki izkrivlja ali grozi, da bo izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji določenega blaga, ni v skladu z ustreznim izvajanjem Evropskega sporazuma, če lahko vpliva na trgovino med Evropskimi skupnostmi in Romunijo. V skladu s členom 64(2) tega sporazuma se vsa ravnanja, ki so bila v nasprotju s tem členom, ocenjujejo „po merilih, ki izhajajo iz uporabe pravil iz členov 85, 86 in 92 Pogodbe [EGS, ki so postali členi 101, 102 in 107 PDEU]“.
185
Romunija je zaradi izpolnjevanja obveznosti uskladitve iz Evropskega sporazuma leta 1999 sprejela lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (zakon št. 143/1999 o državnih pomočeh), ki je vseboval enako opredelitev državnih pomoči, kot je v členu 64 navedenega sporazuma in v pravu Unije. S tem zakonom sta bila Consiliul Concurenței (svet za konkurenco, Romunija) in Oficiul Concurenței (urad za varstvo konkurence, Romunija) imenovana za nacionalna organa, ki sta odgovorna za nadzor državnih pomoči in pristojna za presojo združljivosti državnih pomoči, ki jih je Romunija dodelila podjetjem.
186
V tej zadevi je Komisija pojasnila, da ta spor ne spada na področje uporabe sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 27. septembra 1988, Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, točki 23 in 24), ker je, kot v bistvu izhaja iz točke 103 obrazložitve izpodbijanega sklepa, glede na to, da je bila posledica zadevne sheme davčnih spodbud dodelitev nezakonite državne pomoči, odškodnina, dodeljena arbitražnim tožnikom, katere znesek je ustrezal davčnim spodbudam, za katere so bili prikrajšani po preklicu te sheme, sama po sebi pomenila nezakonito državno pomoč.
187
V zvezi s tem je iz spisa razvidno, da je romunski svet za konkurenco v odločbi z dne 15. maja 2000 menil, da je treba „[o]prostitve carinskih dajatev za surovine šteti za državno pomoč za tekoče poslovanje“ in da ta odločba ni bila niti izpodbijana niti razveljavljena.
188
V teh okoliščinah samo dejstvo, navedeno v podporo njihovi trditvi, navedeni v točki 181 zgoraj, da je bila zadevna shema davčnih spodbud uvedena pred pristopom Romunije k Uniji, ne pomeni, da ta shema ni bila preučena glede na pravila, ki se uporabljajo v Uniji na področju državnih pomoči. Okoliščina, da naj Komisija ne bi bila pristojna za tako preučitev, s tega vidika ni pomembna, saj je tako presodil organ, o pristojnosti katerega se v tem sporu ni dvomilo.
189
Tožeče stranke torej ne morejo zgolj iz tega razloga tehtno trditi, da je Komisija napačno uporabila pravo, ker je menila – kot izhaja iz točke 103 obrazložitve izpodbijanega sklepa – da je bil učinek odškodnine, dodeljene z arbitražno odločbo, da se arbitražnim tožnikom povrne škoda zaradi umika nezakonite ali nezdružljive pomoči, ki naj bi jo pomenila zadevna shema davčnih spodbud, v skladu z načeli iz sodne prakse, navedenimi v točkah od 172 do 174 zgoraj.
190
Glede na vse navedeno je treba ta očitek in torej ta del v celoti zavrniti.
[…]
c)
Tretji del, ki se nanaša na to, da zadevnega ukrepa pomoči ni mogoče pripisati Romuniji
201
Tožeče stranke v bistvu trdijo, da je v skladu s členoma 53 in 54 Konvencije ICSID izvedba ali izvršitev arbitražne odločbe s strani Romunije neprostovoljna in samodejna posledica njenih pravnih obveznosti do drugih podpisnic te konvencije. Ker je Romunija to odločbo dolžna izvesti ali izvršiti, naj plačilo spornih zneskov torej ne bi bilo enostranska in avtonomna odločitev te države članice. Zato naj ji domnevne pomoči ne bi bilo mogoče pripisati, da bi se lahko štelo, da gre za državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU.
202
Tožeče stranke se v podporo svojemu razlogovanju sklicujejo na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 5. aprila 2006, Deutsche Bahn/Komisija (T‑351/02, EU:T:2006:104, točke od 100 do 102), v skladu s katero državam članicam ni mogoče pripisati ukrepov, ki jih morajo sprejeti v skladu s pravom Unije in glede katerih nimajo nobene diskrecijske pravice. Trdijo, da bi moralo enako veljati tudi za ukrepe, ki jih nalaga mednarodno pravo.
203
Poleg tega naj bi bila arbitražna odločba v skladu s Konvencijo ICSID izvršljiva v vseh državah pogodbenicah, tudi zunaj Unije. Ker naj bi torej arbitražni tožniki imeli pravico, da jo izvršijo zoper sredstva, ki jih ima Romunija v tujini, naj o njeni izvršitvi ne bi nujno odločalo romunsko sodišče, tako da naj tudi iz tega razloga domnevne pomoči ne bi bilo mogoče pripisati Romuniji.
204
Tožeče stranke v svojih pisnih stališčih glede ugotovitev, ki jih je treba izpeljati iz sodbe, izdane v pritožbenem postopku, dodajajo, da arbitražne odločbe same nikakor ni mogoče pripisati Romuniji. Navedeno arbitražno odločbo naj bi namreč izdalo neodvisno arbitražno sodišče, saj naj Romunija ne bi izvajala nadzora nad njegovimi odločitvami, zoper katere naj se ne bi bilo mogoče pritožiti na romunskih sodiščih. Zato naj te odločbe ne bi bilo mogoče pripisati tej državi članici.
205
Komisija ob podpori Kraljevine Španije nasprotuje utemeljitvi tožečih strank.
206
Iz sodne prakse izhaja, da morajo biti prednosti, da bi jih bilo mogoče opredeliti kot „pomoči“ v smislu člena 107(1) PDEU, pripisljive državi (glej sodbo z dne 13. septembra 2017, ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, točka 20 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba poudariti, da kadar prednost dodeli javni organ, jo je po definiciji mogoče pripisati državi (glej sodbo z dne 15. decembra 2021, Oltchim/Komisija, T‑565/19, EU:T:2021:904, točka 160 in navedena sodna praksa).
207
V obravnavani zadevi je Komisija v točki 43, tretja alinea, obrazložitve izpodbijanega sklepa spomnila, da je v sklepu o začetku postopka menila, da je sklep o odobritvi prednosti mogoče pripisati Romuniji ne glede na to, ali je Romunija arbitražno odločbo izvedla prostovoljno ali na odredbo sodišča.
208
Komisija je v točkah od 118 do 120 obrazložitve izpodbijanega sklepa najprej poudarila, da je Romunija s prostovoljnim pristopom k DSN ustvarila ugodne pogoje za selektivno prednost.
209
Komisija je, dalje, navedla, da je bilo plačilo dela odškodnine, ki je bila arbitražnim tožnikom dodeljena z arbitražno odločbo z odbitkom davkov, ki jih je eden od tožnikov dolgoval romunskim oblastem, in plačilo preostanka, ki so ga opravile te oblasti, mogoče pripisati tej državi članici, saj so bila ta dejanja izvedena prostovoljno v okviru izvajanja te odločbe.
210
Komisija je poleg tega menila, da je plačilo dela odškodnine, ki ga je izvedla Romunija po ukrepih, ki so jih na predlog arbitražnih tožnikov sprejela nacionalna sodišča in sodni izvršitelji, ki so jih imenovala ta sodišča, prav tako mogoče pripisati tej državi članici, saj so taki ukrepi pripisljivi javnim organom romunske države.
211
Komisija je poudarila, da zakonodaja Unije ni zavezovala Romunije k izvršitvi arbitražne odločbe, in sklenila, da se „[v]saka odločitev o izvedbi ali izvršitvi [te] odločbe, ki jo sprejme bodisi romunska vlada bodisi katero od domačih romunskih sodišč, […] torej pripiše državi Romuniji“.
212
Da bi tožeče stranke izpodbijale presojo Komisije o tem, ali je bilo mogoče zadevni ukrep pomoči pripisati Romuniji, se v bistvu sklicujejo na predpostavko, da je izvedba ali izvršitev arbitražne odločbe s strani Romunije pomenila obveznost te države članice do drugih podpisnic Konvencije ICSID.
213
V zvezi s tem je treba spomniti, da je od pristopa Romunije k Uniji sistem pravnih sredstev, določen s Pogodbama EU in DEU, nadomestil arbitražni postopek, predviden z DSN (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 145), zaradi česar arbitražna odločba, izdana po tem pristopu, za Romunijo nima učinka in je ni mogoče izvršiti (sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljena, EU:C:2022:749, točka 43).
214
V teh okoliščinah je bila Romunija dolžna, da ne upošteva arbitražno odločbo (glej v tem smislu sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točka 44). Posledično in a fortiori tožeče stranke ne morejo utemeljeno trditi, da je bila Romunija dolžna to odločbo izvesti ali izvršiti (glej v tem smislu sklep z dne 21. septembra 2022, Romatsa in drugi, C‑333/19, neobjavljen, EU:C:2022:749, točka 43).
215
V vsakem primeru Konvencija ICSID – v tem primeru v zvezi z izvršitvijo arbitražne odločbe – Romuniji ne more nalagati obveznosti, ki bi jih imela do tretjih držav in na katere bi se te države lahko sklicevale v razmerju do Romunije. Kot je pojasnjeno v točki 106 zgoraj, povsem dejanskega interesa tretje države, ki je sklenila Konvencijo ICSID, za izvršitev take odločbe ni mogoče enačiti s „pravico“ v zvezi s to tretjo državo, ki bi za Romunijo ustvarila obveznost izvršitve te odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, točka 76).
216
Ker je predpostavka, s katero tožeče stranke utemeljujejo ta del, napačna, trditve, na katerih temelji, ne vplivajo na zakonitost izpodbijanega sklepa.
217
Poleg tega tožeče stranke zgolj s sklicevanjem na sodno prakso, ki se nanaša na pravo Unije, niso predložile nobenega dokaza, s katerim bi lahko dokazale, kot trdijo, da dejanja, ki izhaja iz obveznosti zunaj notranjega pravnega reda države članice, ni mogoče za namene uporabe člena 107(1) PDEU šteti za odločitev, ki jo je mogoče pripisati tej državi. Kot opozarja Komisija, bi sprejetje razlogovanja tožečih strank dejansko pomenilo, da se lahko vse države članice izognejo nadzoru državnih pomoči tako, da sprejmejo mednarodno obveznost, ki jim nalaga, da odobrijo določen ukrep državne pomoči.
218
Poleg tega dejstvo, da je Romunija poskušala nasprotovati izvršitvi arbitražne odločbe ali da Komisija svoje presoje o pripisljivosti ukrepa ni mogla utemeljiti s prostovoljno naravo pristopa Romunije k DSN, kot trdijo tožeče stranke, ne more pomeniti, da Romuniji ni mogoče pripisati izvršitve ali izvršbe te odločbe na podlagi drugih razlogov, na katere se je Komisija sklicevala v izpodbijanem sklepu. Kot je razvidno iz točke 120 tega sklepa, ki je povzeta v točki 210 zgoraj, ni sporno, da so javni organi te države članice dejansko plačali odškodnino, tako da so bili vpleteni v njeno izvajanje ali izvršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 15. maja 2019, Achema in drugi, C‑706/17, EU:C:2019:407, točka 48 in navedena sodna praksa).
219
Poleg tega v zvezi z okoliščino, na katero se sklicujejo tožeče stranke in v skladu s katero bi izvršba arbitražne odločbe po sodni odločbi, ki jo izda sodišče tretje države, povzročila zaseg premoženja Romunije v tujini, zadošča ugotovitev, da do take izvršitve v času sprejetja izpodbijanega sklepa še ni prišlo, tako da je ta trditev za ta spor brezpredmetna.
220
Nazadnje, dejstvo, da je arbitražno odločbo izdalo neodvisno arbitražno sodišče, ne vpliva na presojo pripisljivosti zadevnega ukrepa pomoči. Kot je namreč razvidno iz točk od 125 do 136 zgoraj, ukrep, ki je predmet izpodbijanega sklepa, ni ta arbitražna odločba, temveč plačilo spornih zneskov v okviru izvršitve ali izvedbe te arbitražne odločbe.
221
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ta del zavrniti, posledično pa tudi drugi tožbeni razlog v celoti.
[…]
5.
Peti tožbeni razlog: napačna določitev upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči in neobstoj obrazložitve
284
Tožeče stranke navajajo, da je Komisija pri presoji upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči storila očitno napako in jo pomanjkljivo obrazložila, ko je ugotovila, prvič, da sta Ioan in Viorel Micula kot fizični osebi skupaj z drugimi tožečimi strankami sestavljala eno gospodarsko enoto, ne da bi dokazala, da sama opravljata gospodarsko dejavnost, da bi ju bilo mogoče šteti za podjetje v smislu člena 107(1) PDEU, drugič, da so vsi ti subjekti sestavljali eno gospodarsko enoto in, tretjič, da so bila podjetja, ki so tožeče stranke in ki niso bila stranke v arbitražnem postopku, upravičenci do zadevnega ukrepa pomoči.
285
Komisija trditve tožečih strank prereka.
286
Zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti je treba drugi del tega tožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve izpodbijanega sklepa, preučiti pred prvim delom tega tožbenega razloga, ki se nanaša na utemeljenost tega sklepa.
287
Glede na trditve, navedene v podporo temu tožbenemu razlogu, je prav tako primerno, da se presodi vsak del tega tožbenega razloga, na eni strani, kolikor se nanaša na Ioana in Viorela Miculo in, na drugi strani, kolikor se nanaša na podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku.
a)
Drugi del, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve
288
Spomniti je treba, da je obrazložitev, ki se zahteva s členom 296 PDEU, ki določa, da se pravni akti obrazložijo, bistvena postopkovna zahteva (sodba z dne 18. junija 2015, Ipatau/Svet, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, točka 37) in mora biti prilagojena naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, pristojno sodišče pa opravi nadzor. Tako je treba obveznost obrazložitve presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo navedenih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, na katere se akt nanaša v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU. Ni potrebno, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, nanaša ne le njegovo besedilo, ampak tudi na njegov kontekst in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodbi z dne 2. aprila 1998, Komisija/Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, točka 63, in z dne 15. aprila 2008, Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, točka 79).
289
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da se je v nasprotju s trditvami tožečih strank Komisija lahko, ne da bi spremenila obrazložitev izpodbijanega sklepa, sklicevala na elemente iz arbitražne odločbe, ki so jih tožeče stranke same priložile tožbi, vendar niso bili vključeni v obrazložitev tega sklepa, da bi odgovorila na trditve, ki so jih tožeče stranke navedle med postopkom pred Splošnim sodiščem.
290
Kot je bilo navedeno v točki 288 zgoraj, je treba obrazložitev akta presojati ne le glede na samo vsebino izpodbijanega akta, temveč tudi glede na kontekst, v katerega je umeščen, ki je v obravnavani zadevi arbitražni postopek in posledična arbitražna odločba.
291
Taki elementi so bili poleg tega znani tudi arbitražnim tožnikom, ki jim je bila arbitražna odločba namenjena. Poleg tega je treba ugotoviti, da so podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, lahko vedela za te informacije posredno prek Ioana in Viorela Micule, ki sta bila njihova večinska delničarja (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 12. septembra 2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Komisija, T‑68/03, EU:T:2007:253, točka 45).
292
V teh okoliščinah tožeče stranke ne morejo upravičeno trditi, da je Komisija s tem, da je odgovorila na njihove trditve, ki so jih navedle v tožbi in repliki, dopolnila obrazložitev izpodbijanega sklepa s sklicevanjem na vsebino arbitražne odločbe.
293
V obravnavani zadevi je Komisija ugotovila, kot izhaja iz točke 91 obrazložitve izpodbijanega sklepa, naslednje:
„[B]rata Micula in tri družbe [(arbitražni tožniki)] skupaj tvorijo eno gospodarsko enoto, ki se za namene uporabe člena 107(1) [PDEU] šteje za podjetje. Druge družbe skupine EFDG, za domnevno škodo katerih je bila bratoma Micula v odločbi dodeljena odškodnina (European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Scandic Distilleries SA, Transilvania General Import-Export SRL in West Leasing SRL) so prav tako del te gospodarske enote. Končna upravičenka do ukrepov pomoči je ta enotna gospodarska enota, sestavljena iz petih [arbitražnih] tožnikov in navedenih družb skupine EFDG.“
1) Obrazložitev izpodbijanega sklepa v delu, v katerem sta Ioan in Viorel Micula opredeljena kot upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči
294
Potem ko je Komisija v točki 85 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da tri podjetja, ki so arbitražni tožniki, ter Ioan in Viorel Micula skupaj tvorijo eno gospodarsko enoto za namene uporabe pravil o državnih pomočeh, je sklepala, da je treba to eno gospodarsko enoto šteti za zadevno podjetje, in v točkah od 85 do 89 tega sklepa navedla razloge, zaradi katerih je menila, da pet arbitražnih tožnikov tvori eno gospodarsko enoto. Zlasti je poudarila, da sta bila Ioan in Viorel Micula neposredno ali posredno imetnika skoraj celotnega kapitala podjetij, tožečih strank, tako da sta na podlagi svojega „skoraj izključnega“ lastništva izvajala „popoln nadzor“ nad temi podjetji. V točki 88 obrazložitve tega sklepa je dodala, da so podjetja, ki so arbitražni tožniki, predlagala, da se sporni zneski izplačajo Ioanu in Viorelu Miculi, in iz tega sklepala, da tako ravnanje dokazuje nesamostojnost podjetij, ki so arbitražni tožniki, v razmerju do zadnjenavedenih.
295
Nazadnje, Komisija se je v odgovor na trditve tožečih strank v tem postopku sklicevala na arbitražno odločbo in predstavila njihova pričanja, iz katerih naj bi bilo razvidno, da skupaj s podjetji, ki so arbitražni tožniki, tvorijo eno podjetje. Tako je poudarila, da so arbitražni tožniki med arbitražnim postopkom svojo organizacijo poslovanja opisali kot „integriran poslovni model“, „družinsko podjetje, katerega odločitve so bile sprejete ustno in ki običajno ni delovalo na podlagi pisnih načrtov“, ali celo „integriran sistem proizvodnih podjetij“.
296
V teh okoliščinah je izpodbijani sklep dovolj obrazložen, da se Ioan in Viorel Micula lahko seznanita z razlogi, na podlagi katerih je Komisija menila, da je treba za uporabo pravil o državnih pomočeh šteti, da skupaj s podjetji, ki so arbitražni tožniki, tvorita eno gospodarsko enoto, tako da ju je treba obravnavati kot upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči. Obrazložitev tega sklepa je bila toliko bolj zadostna, ker je bila sprejeta v kontekstu, ki so ga tožeče stranke dobro poznale (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2017, Grčija/Komisija, T‑314/15, neobjavljena, EU:T:2017:903, točka 110 in navedena sodna praksa).
297
Prvi očitek iz tega dela je torej treba zavrniti.
2) Obrazložitev izpodbijanega sklepa v delu, v katerem sta Ioan in Viorel Micula opredeljena kot upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči
298
Kot je razvidno iz izpodbijanega sklepa, je Komisija, potem ko je v točkah 81 in 82 tega sklepa opozorila na opredelitev podjetja v smislu sodne prakse in na pogoje, na podlagi katerih je mogoče šteti, da lahko pravni subjekti, in sicer fizične ali pravne osebe, skupaj tvorijo eno gospodarsko enoto za namene uporabe pravil s področja državnih pomoči, navedla razloge, zaradi katerih je menila, da vse tožeče stranke, vključno s podjetji, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, tvorijo eno gospodarsko enoto.
299
Kar zadeva dejstvo, da so podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, pripadala eni gospodarski enoti, je Komisija, potem ko je poudarila, da so bila del širše skupine podjetij, in sicer skupine EFDG, v točki 87 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da so arbitražni tožniki med postopkom zahtevali odškodnino za podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, in da so znesek zahtevane odškodnine določili na podlagi izgub, ki naj bi jih utrpela ta skupina kot celota. V isti točki obrazložitve je tudi navedla, da je arbitražno sodišče ugotovilo, da imata Ioan in Viorel Micula v lasti vsaj 99,96 % kapitala teh podjetij, ter poudarila, da ravnanje arbitražnih tožnikov in ocene odškodnine, ki jih je opravilo to arbitražno sodišče, kažejo, „da brata Micula in tri družbe [arbitražne] tožnice ter […] družbe, [ki niso bile stranke v arbitražnem postopku in] ki so del skupine EFDG, tvorijo eno gospodarsko enoto z enim gospodarskim interesom“. V točki 89 obrazložitve navedenega sklepa je pojasnila, da sta Ioan in Viorel Micula zaradi svojega lastništva izvajala „popoln nadzor“ nad podjetji, ki niso bila stranke v arbitražnem postopku. V teh okoliščinah in kot je bilo pojasnjeno v točki 293 zgoraj, je Komisija sklenila, da je „[k]ončna upravičenka do ukrepov pomoči […] ta enotna [ena] gospodarska enota, sestavljena iz petih [arbitražnih] tožnikov in navedenih družb [navedene] skupine.
300
V odgovor na trditve tožečih strank v tem postopku je Komisija s sklicevanjem na pričanja tožečih strank, predložena med arbitražnim postopkom, poleg tega menila, da je razvoj skupine EFDG potekal po enotnem integriranem poslovnem načrtu, „pri čemer so bila nova podjetja in nove naložbe vključeni v obstoječa podjetja in naložbe, tako da so vsa podjetja sodelovala za učinkovito ustvarjanje, proizvodnjo, pakiranje in distribucijo izdelkov“.
301
Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa in konteksta, v katerem je bil sprejet, je razvidno, da so podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, lahko razumela razloge, zaradi katerih je Komisija menila, da je treba tudi njih obravnavati kot upravičence do zadevnega ukrepa pomoči.
302
V zvezi s tem je trditev tožečih strank, da v izpodbijanem sklepu ni nobene obrazložitve glede domnevne „dejanske koristi“ podjetij, ki niso bila tožniki v arbitražnem postopku, od zadevnega ukrepa pomoči, poleg tega brezpredmetna, saj se Komisija v tem sklepu nikjer ne sklicuje na pojem „dejanske koristi“, da bi določila upravičence do tega ukrepa.
303
Glede na vse navedeno je treba zavrniti drugi očitek tega dela in posledično ta del v celoti.
b)
Prvi del, ki se nanaša na očitno napako pri presoji
304
Tožeče stranke navajajo, da Komisija ni pravno in vsebinsko zadostno dokazala, da sta Ioan in Viorel Micula zaradi svojih deležev v kapitalu podjetij iz skupine EFDG in zaradi povezav s temi podjetji lahko poleg izvrševanja svojih pravic delničarjev teh podjetij dejansko posegala v konkretno upravljanje podjetij iz te skupine, tako da bi s temi podjetji tvorila eno gospodarsko enoto.
305
Tožeče stranke zlasti navajajo, da naj bi se razlogi izpodbijanega sklepa, ki se nanašajo na obstoj večinskih deležev, ki poleg tega ni bil dokazan, v kapitalu podjetij, ki so tožeče stranke in niso bile stranke v arbitražnem postopku, na dejstvo, da sta bila Ioan in Viorel Micula med arbitražnim postopkom pooblaščena, da zahtevata odškodnino za izgube, ki so jima nastale prek teh podjetij, in dejstvo, da je arbitražno sodišče „kolektivno“ izplačalo odškodnino petim arbitražnim tožnikom, ne zadostujejo za dokazovanje obstoja nadzora Ioana in Viorela Micule nad domnevno gospodarsko enoto, ki sta jo oblikovala s podjetji v skupini EFDG.
306
Po mnenju tožečih strank je glede na to, da državna pomoč ne sme koristiti fizičnim osebam, ki same niso podjetja, Komisija v izpodbijanem sklepu torej s tem, da je Ioana in Viorela Miculo, ki nista opravljala nobene gospodarske dejavnosti, določila za upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči, storila očitno napako pri presoji.
307
Tožeče stranke dodajajo, da čeprav sta Ioan in Viorel Micula z arbitražno odločbo dobila odškodnino za škodo, ki jima je nastala izključno kot delničarjema podjetij, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, teh zadnjih, ki niso prejeli nobenega zneska, prav tako ni mogoče šteti za upravičence do zadevnega ukrepa pomoči.
308
Poleg tega naj bi se analiza, ki jo je opravilo arbitražno sodišče v arbitražni odločbi, nanašala na obdobje med letoma 2000 in 2009, in ne na obdobje, ki je bilo upoštevano v izpodbijanem sklepu.
309
Spomniti je treba, da se konkurenčno pravo Unije in natančneje prepoved iz člena 107(1) PDEU nanašata na dejavnosti podjetij (sodba z dne 25. julija 2018, Komisija/Španija in drugi, C‑128/16 P, EU:C:2018:591, točka 34).
310
V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „podjetje“ v kontekstu konkurenčnega prava Unije zajema vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na njegov pravni status in način financiranja (sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 107 in navedena sodna praksa).
311
Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost ponujanja blaga ali storitev na nekem trgu (glej sodbo z dne 27. junija 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, točka 45 in navedena sodna praksa).
312
Pri tem konkurenčno pravo Unije s tem, da se nanaša na dejavnosti podjetij, kot odločilno merilo določa obstoj enotnosti ravnanja na trgu, ne da bi formalna ločitev med različnimi družbami, ki izhaja iz njihove ločene pravne osebnosti, lahko nasprotovala taki enotnosti za namene uporabe pravil o konkurenci (sodba z dne 27. junija 2024, Unichem Laboratories/Komisija, C‑166/19 P, neobjavljena, EU:C:2024:548, točka 52).
313
Če torej pravno ločene fizične ali pravne osebe sestavljajo gospodarsko enoto, jih je treba z vidika uporabe pravil Unije o konkurenci obravnavati kot eno samo podjetje. Na področju državnih pomoči se vprašanje, ali obstaja gospodarska enota, postavlja, kadar gre za opredelitev upravičenca do pomoči (glej sodbo z dne 19. novembra 2021, Ryanair/Komisija (KLM; covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, točka 46 in navedena sodna praksa).
314
Med elementi, ki se v sodni praksi upoštevajo pri ugotavljanju obstoja gospodarske enote, so med drugim udeležba zadevnega podjetja v skupini družb, katerih nadzor izvaja posredno ali neposredno ena od njih, opravljanje enakih ali vzporednih gospodarskih dejavnosti, neobstoj gospodarske samostojnosti zadevnih družb, oblika enotne skupine, ki jo nadzira en subjekt, možnost, da subjekt, ki ima nadzorni delež v drugi družbi, glede te družbe izvaja funkcije nadzora, spodbujanja in finančne podpore, ter obstoj organizacijske in funkcionalne povezave med temi družbami (glej sodbo z dne 19. maja 2021, Ryanair/Komisija (KLM; covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, točka 47 in navedena sodna praksa).
315
Če se gospodarska dejavnost najpogosteje opravlja neposredno na trgu, torej ni izključeno, da bi šlo hkrati za subjekt, ki je neposredno povezan s trgom, in – posredno – za drugo osebo, ki ta subjekt nadzoruje v okviru gospodarske enote, ki jo skupaj sestavljata (sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točki 109 in 110).
316
Vendar je treba poudariti, da zgolj imetništvo deležev, čeprav kontrolnih deležev, ne zadošča za to, da se opredeli kot gospodarska dejavnost subjekta, ki je imetnik teh deležev, kadar to povzroči le uresničevanje pravic, ki so vezane na lastnost delničarja ali družbenika, ter – glede na okoliščine primera – na prejem dividend, ki so preprost sad lastništva blaga (sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 111).
317
Nasprotno pa je za subjekt, ki z nadzornim deležem v družbi dejansko izvršuje ta nadzor tako, da neposredno ali posredno sodeluje pri njenem upravljanju, treba šteti, kot da sodeluje pri gospodarski dejavnosti, ki jo opravlja nadzorovano podjetje, in ga je torej treba iz tega naslova opredeliti kot podjetje v smislu člena 107(1) PDEU (sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točki 112 in 113).
318
Komisija ima široko diskrecijsko pravico pri ugotavljanju, ali je treba družbe, ki so del skupine, za namene uporabe sheme državnih pomoči šteti za gospodarsko enoto ali pa za pravno in finančno samostojne (sodba z dne 29. junija 2000, DSG/Komisija, T‑234/95, EU:T:2000:174, točka 124).
319
Nadzor sodišča Unije je omejen na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in pravil obrazložitve ter na preverjanje pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in zlorabe pooblastil. V ta namen mora Sodišče Unije med drugim preveriti ne le dejansko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in koherentnost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse ustrezne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksnega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (glej sodbo z dne 19. maja 2021, Ryanair/Komisija (KLM; covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, točki 69 in 70 ter navedena sodna praksa).
320
V zvezi s tem mora sodišče Unije zakonitost odločbe na področju državnih pomoči presoditi glede na podatke, ki jih je Komisija imela na voljo, ko je to odločbo izdala, in ki vključujejo take informacije, ki se zdijo upoštevne pri presoji in ki bi jih lahko pridobila, če bi jih zahtevala v upravnem postopku (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2017, Komisija/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, točki 70 in 71).
1) Prvi očitek, ki se nanaša na očitno napako pri presoji v zvezi z določitvijo Ioana in Viorela Micule kot upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči
321
V obravnavani zadevi ni sporno, da so bili vsi arbitražni tožniki prejemniki plačila spornih zneskov. Ioan in Viorel Micula sta v svojih odgovorih na pisna vprašanja, ki jih je Splošno sodišče naslovilo nanju 30. maja 2023 z ukrepom procesnega vodstva, sprejetim na podlagi člena 89 Poslovnika (v nadaljevanju: ukrep procesnega vodstva z dne 30. maja 2023), izrecno priznala, da sta bila prejemnika navedenega plačila.
322
Dejstvo, da je bil del zneskov „blokiran“ na računu, odprtem v imenu petih arbitražnih tožnikov, ne ovrže te ugotovitve. Dejanski prenos državnih sredstev ni potreben, če se pravica podeli upravičencem (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Arriva Italia in drugi, C‑385/18, EU:C:2019:1121, točka 36).
323
Vendar Ioan in Viorel Micula trdita, da sta lahko imela korist od spornih zneskov v bistvu le kot delničarja podjetij v skupini EFDG, in ne kot subjekta, ki opravljata gospodarsko dejavnost. To naj bi bilo razvidno zlasti iz obrazložitve arbitražnega sodišča v utemeljitev arbitražne odločbe.
324
Na prvem mestu, ne da bi tožeče stranke izpodbijale dejanske ugotovitve arbitražnega sodišča, ki so uporabljene v podporo izpodbijanega sklepa, je iz spisa razvidno, da sta Ioan in Viorel Micula med arbitražnim postopkom, kot potrjujejo pripombe in pričanja, ki so jih arbitražni tožniki podali 22. decembra 2009 in so navedeni v podporo arbitražni odločbi, po svojih začetnih uspešnih naložbah razširila, kot je razvidno iz točke 160 navedene odločbe, svoje dejavnosti proizvodnje pijač in vzpostavila to, kar je postal sistem integrirane proizvodnje. V zvezi s tem so arbitražni tožniki trdili, kot je razvidno iz točke 161 te odločbe, da je bila širitev njihovih proizvodnih dejavnosti z ustanovitvijo novih podjetij načrtovana tako, da je sovpadala z iztekom davčnih spodbud, predvidenih za prejšnja podjetja. Nova podjetja in nove naložbe so bili tako vključeni v obstoječa podjetja in naložbe, tako da so vsa podjetja sodelovala „za učinkovito ustvarjanje, proizvodnjo, pakiranje in distribucijo izdelkov“. Zlasti je iz njihove replike z dne 22. decembra 2009, navedene v točki 164 iste odločbe, razvidno, da so arbitražni tožniki svojo destilarno, ki je pozneje postala Scandic Distilleries, preselili v okrožje Bihor, da bi imeli koristi od zadevne sheme davčnih spodbud.
325
Čeprav sta Ioan in Viorel Micula sprva načrtovala, da bosta svoje dejavnosti preusmerila iz rudarske regije Ștei-Nucet, sta se, kot je pojasnjeno v točki 554 arbitražne odločbe, odločila, da ostaneta v okrožju Bihor, da bi lahko koristila zadevno shemo davčnih spodbud. V zvezi s tem sta navedla, da so bila podjetja, ki so tožeče stranke, in sicer European Food, Starmill in Multipack, ustanovljena, prvo, za uvoz večine surovin, drugo, za vzpostavitev lastnih mlinarskih obratov ter, tretje, za embaliranje in etiketiranje skoraj vseh izdelkov družb v skupini. Navedla sta tudi, kot je razvidno iz njunih pričanj, podanih 22. decembra 2009, da je bil namen njunega modela poslovne strategije z vertikalno integracijo njunih obratov doseganje dolgoročne donosnosti z izkoriščanjem ugodnosti navedene sheme. Arbitražni tožniki so tako morali izvesti začetno naložbo, da bi izkoristili spodbude za dolgoročni razvoj integrirane, konkurenčne in učinkovite dejavnosti.
326
Iz pripomb arbitražnih tožnikov 13. maja 2011, kot so navedene v točki 555 arbitražne odločbe, je tudi razvidno, da so se opredelili kot „družinska podjetja“ ter da sta Ioan in Viorel Micula skrbno preučila učinek zadevne sheme davčnih spodbud in način, kako bi lahko imela od nje koristi, ter pred sprejetjem odločitve, da bosta tja vlagala, primerjala slabosti poslovanja v prikrajšani regiji, ki nima infrastrukture in usposobljenih delavcev, in prednosti, ki jih zagotavlja ta shema.
327
Med arbitražnim postopkom, kot je razvidno iz točke 1067 arbitražne odločbe, so se arbitražni tožniki sklicevali tudi na svoj „splošni poslovni model“, ki je vključeval vzpostavitev trajnostne „proizvodne platforme“ po izteku zadevne sheme davčnih spodbud.
328
Iz pričanja enega od intervenientov, ki je omenjeno v točki 1072 arbitražne odločbe, na katero se sklicuje v odgovoru na tožbo, in ponovljeno v točki 1071 te odločbe, je razvidno, da je ta v okviru svoje prve izjave vključil diagrame, ki prikazujejo „integracijo različnih obratov“ in na podlagi katerih je bilo mogoče v bistvu izpostaviti, da je prvotno načrtovanje skupine EFDG, ki se je nanašalo na souporabo te infrastrukture, omogočilo ustvariti znatne prihranke, ki so bili ponovno vloženi v „širitev in integracijo podjetja“.
329
Iz pričanj in pripomb, ki so jih med arbitražnim postopkom tako predložili arbitražni tožniki, je razvidno, da sta Ioan in Viorel Micula posegala v gospodarske dejavnosti podjetij, ki so tožeče stranke in ki so bila stranke v navedenem postopku, ter da sta neposredno ali posredno posegala v njihovo upravljanje.
330
Na drugem mestu, treba je dodati, da kolektivna odškodnina, dodeljena z arbitražno odločbo, in dejstvo, da so podjetja, ki so bila arbitražni tožniki, v arbitražnem postopku zahtevala, da se sporni zneski plačajo Ioanu in Viorelu Miculi, česar zadnja ne izpodbijata, potrjujeta obstoj funkcionalne in organizacijske nesamostojnosti podjetij, ki so arbitražni tožniki, v razmerju do omenjenih bratov.
331
Na tretjem in zadnjem mestu, iz točke 1245 arbitražne odločbe, na katero se sklicuje Komisija, je razvidno, da arbitražno sodišče „ni nameravalo obravnavati vprašanja, ali je bila škoda, povrnjena delničarjem, enakovredna škodi, ki je nastala osnovni družbi“, in dodalo, da je bilo prepričano, da sta „[Ioan in Viorel Micula] glede na velikost svojih deležev v družbah [skupine EFDG] posredno utrpela vsaj velik del, če ne skoraj celotno škodo, ki so jo neposredno utrpele družbe tožniki“. V teh okoliščinah tožeče stranke ne morejo trditi, da sta Ioan in Viorel Micula prejela odškodnino izključno kot delničarja zadevnih podjetij.
332
Niti drugi argumenti tožečih strank ne morejo koristno podpreti njihovih trditev.
333
Najprej, dejstvo, da niti Ioan Micula niti Viorel Micula sam nima večinskega deleža v kapitalu nobenega od podjetij v skupini EFDG, ni pomembno za to, da skupaj s temi podjetji tvorita eno gospodarsko enoto, saj sta skupaj večinska delničarja istih podjetij.
334
Tožeče stranke, dalje, trdijo, da se elementi iz arbitražne odločbe nanašajo izključno na obdobje med letoma 2000 in 2009 in zato niso pomembni za presojo, ali je v času sprejetja izpodbijanega sklepa obstajala ena gospodarska enota.
335
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Komisija v svojih odgovorih na pisna vprašanja, zastavljena v okviru ukrepa procesnega vodstva z dne 30. maja 2023, navedla, da „tožeče stranke med formalnim postopkom preiskave nikoli niso trdile, da so se povezave [nadzora] Ioana in Viorela Micule nad družbami [iz skupine] EFDG, za katere je bila dodeljena odškodnina, po obdobju[, za katero je bila dodeljena odškodnina,] spremenile“. Komisija je dodala, da čeprav je bilo vprašanje obstoja ene gospodarske enote izpostavljeno med formalnim postopkom preiskave, „arbitražni tožniki niso predložili nobenih dejstev ali dokazov, ki bi nasprotovali začasni ugotovitvi Komisije, da sta Ioan in Viorel Micula nadzorovala družbe, za izgube katerih je arbitražno sodišče prisodilo odškodnino, ali razlogov, zaradi katerih je [arbitražno sodišče] tema fizičnima osebama tudi prisodilo odškodnino“.
336
Tožeče stranke, ki niso izpodbijale takih trditev, niso dokazale niti zatrjevale, da so se njihova kapitalska struktura ali notranji načini poslovanja spremenili med koncem obdobja, za katero naj bi prejele odškodnino, in sprejetjem izpodbijanega sklepa.
337
Nazadnje, čeprav Komisija v izpodbijanem sklepu ni menila, kot sama priznava, da bi bilo treba Ioana in Viorela Miculo kot fizični osebi prav tako šteti za podjetji za namene uporabe pravil o državnih pomočeh, ta okoliščina ne vpliva na opredelitev upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči, saj je v točki 85 obrazložitve navedenega sklepa menila, da skupaj z vsemi podjetji, ki so arbitražni tožniki, tvorita eno gospodarsko enoto, ki pomeni zadevno podjetje za namene uporabe navedenih pravil.
338
Ioan in Viorel Micula torej ne moreta trditi, da ne opravljata gospodarske dejavnosti, da bi izpodbijala, da sta bila s plačilom spornih zneskov upravičenca do ukrepa državne pomoči.
339
Glede na vse navedeno in ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, priznane Komisiji, je treba prvi očitek tega dela zavrniti.
2) Drugi očitek, ki se nanaša na očitno napako pri presoji v zvezi z določitvijo podjetij, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, kot upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči
340
V obravnavani zadevi je, na prvem mestu, iz diagrama strukture skupine EFDG, ki ga je med arbitražnim postopkom pripravil eden od strokovnjakov, ki so jih najeli arbitražni tožniki, in ki je naveden v točki 937 arbitražne odločbe ter na katerega se sklicuje Komisija v svoji obrambi, razvidno, da imata Ioan in Viorel Micula 95 % kapitala družbe Transilvania General Import-Export, ki ima na eni strani 20 % kapitala družbe European Drinks, preostalih 80 % pa je neposredno v lasti bratov Micula, in na drugi strani 58 % kapitala družbe West Leasing, preostalih 42 % pa je prav tako neposredno v lasti bratov Micula.
341
Poleg tega diagram kapitalske strukture podjetij v skupini EFDG potrjuje, da imata Ioan in Viorel Micula 99 % kapitala družbe Rieni Drinks in 96 % kapitala družbe Scandic Distilleries.
342
Med arbitražnim postopkom, kot izhaja iz točke 156 arbitražne odločbe, katere pravilnosti tožeče stranke ne izpodbijajo, sta Ioan in Viorel Micula izrecno potrdila, da sta večinska delničarja podjetij v skupini EFDG.
343
Ioan in Viorel Micula, ki ne dokazujeta niti ne trdita, da se je njun delež v kapitalu podjetij v skupini EFDG od sprejetja arbitražne odločbe spremenil, kot je razvidno iz točke 336 zgoraj, imata torej neposredno in posredno v lasti skoraj vsa podjetja, ki so tožeče stranke in ki niso bila stranke v arbitražnem postopku. Poleg tega ni sporno, na eni strani, da so te tožeče stranke podjetja, ker dejansko opravljajo gospodarsko dejavnost, in na drugi strani, da ta podjetja spadajo v to skupino, ki se med drugim ukvarja z industrijsko proizvodnjo živilskih izdelkov, mlevskih izdelkov ali plastične embalaže.
344
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Ioan in Viorel Micula glede na svojo lastninsko pravico na vseh podjetjih, ki so tožeče stranke in ki niso bila stranke v arbitražnem postopku, s tem, da imata ves ali skoraj ves kapital teh podjetij, opravljata funkcije spodbujanja in finančne podpore vsem tem podjetjem, tako da si zagotavljata izključni ali skoraj izključni nadzor nad njimi.
345
Poleg tega podjetja, ki jih nadzorujeta Ioan in Viorel Micula, ker opravljajo enake ali vzporedne gospodarske dejavnosti, tvorijo finančno in industrijsko skladno celoto in torej enotno skupino, ki jo nadzorujeta.
346
Na drugem mestu, iz samih pričanj arbitražnih tožnikov v arbitražnem postopku je razvidno, da je bil njihov model poslovne strategije usmerjen v vertikalno integracijo njihovih obratov, da so se opisovali kot „družinsko podjetje“, katerega odločitve so bile sprejete ustno, in da niso bili navajeni delovati na podlagi pisnih načrtov ter, končno, da je bil njihov „splošni poslovni model“ sestavljen iz vzpostavitve trajnostne proizvodne platforme po izteku zadevne sheme davčnih spodbud, pri čemer sta bila Ioan in Viorel Micula neposredno vključena v odločitev o naložbi v nove obrate s tem, da sta preučila vpliv navedene sheme ter njene prednosti in slabosti, kot je pojasnjeno v točkah od 325 do 327 zgoraj.
347
Zlasti so arbitražni tožniki trdili, da so bili v okviru širitve svojih proizvodnih dejavnosti, kot je bilo pojasnjeno v točki 324 zgoraj, nova podjetja in nove naložbe vključeni v obstoječa podjetja in naložbe, tako da vsa podjetja sodelujejo „za učinkovito ustvarjanje, proizvodnjo, pakiranje in distribucijo izdelkov“. V zvezi s tem, kot je bilo navedeno v točki 328 zgoraj, naj bi v začetnem načrtovanju skupine EFDG souporaba različnih obratov omogočila znatne prihranke, ki so bili ponovno vloženi v „širitev in integracijo podjetja“.
348
Iz analize prvega očitka tega dela je torej razvidno, da je na podlagi dokazov v spisu, kot so navedeni v točkah od 324 do 328 zgoraj, mogoče potrditi obstoj gospodarskih in organizacijskih povezav, ki združujejo tožeče stranke, vključno s podjetji, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, na istem trgu in v isti integrirani dejavnosti, da bi bile dolgoročno konkurenčne in učinkovite.
349
Tožeče stranke sicer trdijo, da Ioan in Viorel Micula nista posegala v neposredno upravljanje podjetij v skupini EFDG, vendar v zvezi s tem zgolj zatrjujejo, da so ta ravnala „neodvisno“, tako da so sama določala svoje ravnanje na trgu, vendar v podporo tej trditvi ne navajajo nobenih konkretnih in dokumentiranih dokazov.
350
Na tretjem in zadnjem mestu, treba je ugotoviti, da je neobstoj gospodarske samostojnosti podjetij, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, v nasprotju s trditvami tožečih strank podkrepljen z dejstvom, da so arbitražni tožniki med tem postopkom zahtevali, da se pri oceni njihove škode upošteva škoda, ki so jo utrpela tudi ta podjetja.
351
V teh okoliščinah in v skladu z načeli iz sodne prakse, navedenimi v točki 314 zgoraj, je treba skleniti, da sta Ioan in Viorel Micula skupaj s podjetji, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, del enega in istega podjetja za namene uporabe pravil o državnih pomočeh.
352
Vendar tožeče stranke dodajajo, da podjetij, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, ni mogoče šteti za upravičence do zadevnega ukrepa pomoči, ker jim arbitražno sodišče ni dodelilo nobene odškodnine.
353
V zvezi s tem je vsekakor dovolj poudariti, da Komisija ni menila, da so podjetja, ki niso bila stranke v arbitražnem postopku, upravičenci do zadevnega ukrepa pomoči, ker so dejansko imela koristi od plačila spornih zneskov. Ocenila je, da so ta podjetja upravičenci le zato, ker so skupaj z drugimi tožečimi strankami tvorila eno gospodarsko enoto, ki je pomenila zadevno podjetje za namene uporabe pravil o državnih pomočeh, kot izhaja iz točka od 85 do 91 obrazložitve izpodbijanega sklepa.
354
Iz točk od 340 do 351 zgoraj izhaja, da je Komisija upravičeno menila, da so podjetja, ki niso bila stranke v arbitražnem postopku, skupaj z drugimi tožečimi strankami tvorila eno podjetje za namene uporabe pravil o državnih pomočeh.
355
Zneski, plačani arbitražnim tožnikom, z izvršitvijo ali izvedbo arbitražne odločbe, so torej lahko neposredno ali posredno koristili podjetjem, ki niso bila stranke v arbitražnem postopku. To je zlasti tako, saj sta Ioan in Viorel Micula, ki izvajata funkcije spodbujanja in finančne podpore tem istim podjetjem, lahko menila, da je treba za trajnostno uresničevanje gospodarskega cilja, ki ga imajo podjetja iz skupine EFDG, vse te zneske ali njihov del vložiti v finančno konsolidacijo ali gospodarski razvoj teh podjetij.
356
Zato dejstvo, da podjetja, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, niso bila določena kot upravičenci do odškodnine, ki jo je arbitražno sodišče dodelilo na podlagi arbitražne odločbe, ne vpliva na njihovo določitev kot upravičencev do zadevnega ukrepa pomoči.
357
Glede na vse navedeno je treba zavrniti drugi očitek iz tega dela in posledično ta del ter torej peti tožbeni razlog v celoti.
6.
Šesti tožbeni razlog: napačna uporaba prava pri izterjavi pomoči
[…]
360
Z drugim delom tožeče stranke trdijo, da spornih zneskov ni mogoče izterjati od nekaterih subjektov, navedenih v izpodbijanem sklepu, in sicer v zadevi T‑704/15 od Viorela Micule, ki ga ni mogoče šteti za podjetje, in v treh združenih zadevah od podjetij, ki so tožeče stranke in niso bila stranke v arbitražnem postopku, ker z arbitražno odločbo niso bila določena kot upravičenci.
361
V zvezi s tem tožeče stranke dodajajo, da se sporni zneski lahko izterjajo le od tistih izmed njih, ki so imeli dejansko korist od njih, in sicer samo od nekaterih ali vseh arbitražnih tožnikov.
362
Po mnenju tožečih strank Komisija zato ne bi smela ugotoviti, da so vsi solidarno odgovorni za vračilo, temveč bi morala dokazati, kdo od njih je dejansko imel koristi od pomoči.
363
Komisija trditve tožečih strank prereka.
364
Spomniti je treba, da lahko Komisija v skladu s pravom Unije, če ugotovi, da so pomoči nezdružljive z notranjim trgom, državi članici odredi, naj od prejemnikov zahteva vračilo teh pomoči (sodba z dne 8. maja 2003, Italie in SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 in C‑399/00, EU:C:2003:252, točka 65).
365
Odprava nezakonite pomoči z vračilom je logična posledica ugotovitve njene nezakonitosti, njen namen pa je ponovna vzpostavitev prejšnjega položaja. Ta cilj je dosežen, ko upravičenci ali, drugače povedano, podjetja, ki so imela od pomoči dejansko korist, zadevne pomoči vrnejo, po potrebi skupaj z zamudnimi obrestmi (sodbi z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P in C‑165/15 P, EU:C:2016:990, točki 89 in 90, in z dne 13. decembra 2018, Transavia Airlines/Komisija, T‑591/15, EU:T:2018:946, točka 299). S to vrnitvijo namreč prejemnik izgubi prednost, ki jo je imel na trgu v primerjavi s svojimi konkurenti, in vzpostavljen je položaj pred izplačilom pomoči (sodba z dne 1. oktobra 2015, Electrabel in Dunamenti Erőmű/Komisija, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, točka 110 in navedena sodna praksa).
366
V zvezi s tem je treba spomniti, da obstoj gospodarske enote omogoča identifikacijo podjetja, tudi če je ta gospodarska enota s pravnega vidika sestavljena iz več pravnih ali fizičnih oseb, ki so upravičenci do zadevne pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2015, Pollmeier Massivholz/Komisija, T‑89/09, EU:T:2015:153, točki 122 in 123 (neobjavljena)).
367
Povračila pomoči zaradi ponovne vzpostavitve prejšnjega stanja načeloma poleg tega ni mogoče obravnavati kot ukrep, ki je nesorazmeren glede na cilje določb Pogodbe DEU, ki urejajo državne pomoči (glej sodbi z dne 11. marca 2010, CELF in ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, točka 54 in navedena sodna praksa, in z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P in C‑165/15 P, EU:C:2016:990, točka 116 in navedena sodna praksa).
368
Splošno sodišče meni, da je primerno analizirati, na prvem mestu, drugi del tega tožbenega razloga, ki se nanaša na upravičence do pomoči, in na drugem mestu, prvi del tega tožbenega razloga, ki se nanaša na znesek pomoči.
a)
Drugi del, ki se nanaša na napačno uporabo prava v izpodbijanem sklepu v delu, v katerem se od nekaterih tožečih strank zahteva vračilo zadevne pomoči
369
Komisija je v točki 160 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da je „Romuniji […] treba torej vrniti vsa plačila odškodnine, ki jo je [arbitražno] sodišče dodelilo tožnikom, saj je šlo pri teh plačilih za nezakonito in nezdružljivo državno pomoč“, in je menila, da „[k]er vseh pet [arbitražnih] tožnikov skupaj z drugimi zadevnimi družbami skupine EFDG tvori eno gospodarsko enoto […], ima vseh pet tožnikov skupaj z drugimi zadevnimi družbami skupine EFDG solidarno odgovornost za vračilo državne pomoči, ki jo je kateri koli od njih prejel od države Romunije“.
370
Ker je bilo v podporo analizi prvega očitka prvega dela petega tožbenega razloga ugotovljeno, da sta bila Ioan in Viorel Micula del ene gospodarske enote, je treba uvodoma zavrniti trditev, da zadevne pomoči ni mogoče izterjati od Viorela Micule, kot so to trdile tožeče stranke v zadevi T‑704/15, ker ga ni mogoče šteti za podjetje za namene uporabe pravil o državnih pomočeh.
371
Poleg tega, čeprav je treba zaradi neobstoja zakonodaje Unije na tem področju izterjavo nezakonite pomoči izvesti v skladu z izvedbenimi pravili, določenimi v veljavnem nacionalnem pravu (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, točka 108), tožeče stranke v zadevah T‑624/15 RENV in T‑694/15 RENV pa za izpodbijanje zakonitosti izpodbijanega sklepa ne morejo utemeljeno trditi, da se je z izterjavo „dolgov [podjetij, ki so tožeče stranke]“, od Ioana Micule „nezakonito spregledala pravna osebnost in kršila zakonodaja o družbah, kot izhaja iz različnih direktiv o pravicah delničarjev“.
372
Glede na navedeno tožeče stranke, da bi izpodbijale presojo Komisije, v bistvu zatrjujejo, da bi se sporni zneski lahko izterjali le od podjetij, ki so jih „dejansko koristila“, torej le od arbitražnih tožnikov, ki so bili v arbitražni odločbi določeni kot upravičenci. Navajajo, da je dejstvo – ob domnevi, da je utemeljeno – da so vsa podjetja, ki so tožeče stranke, pripadala eni gospodarski enoti, nepomembno.
373
Tožeče stranke svojo utemeljitev opirajo na sodbo z dne 11. maja 2005, Saxonia Edelmetalle in ZEMAG/Komisija (T‑111/01 in T‑133/01, EU:T:2005:166, točka 113), in sodbo z dne 19. oktobra 2005, Freistaat Thüringen/Komisija (T‑318/00, EU:T:2005:363, točka 324), v katerih je ponovljena sodna praksa Sodišča, kot je navedena v točki 365 zgoraj.
374
V nasprotju s trditvami tožečih strank sodbi, navedeni v točki 373 zgoraj, ne moreta preprečiti izterjave pomoči od vseh subjektov, ki tvorijo eno gospodarsko enoto.
375
Na eni strani se namreč zadeve, v katerih sta bili izdani sodbi, navedeni v točki 373 zgoraj, ne nanašajo, tako kot v obravnavani zadevi, na gospodarske subjekte, ki tvorijo eno in isto podjetje v okviru ene gospodarske enote.
376
Na drugi stranki, kakor je bilo navedeno v točki 312 zgoraj, konkurenčno pravo Unije s tem, da se nanaša na dejavnosti podjetij, kot odločilno merilo določa obstoj enotnosti ravnanja na trgu, ne da bi formalna ločitev med različnimi družbami, ki izhaja iz njihove ločene pravne osebnosti, lahko nasprotovala taki enotnosti za namene uporabe pravil o konkurenci.
377
V obravnavani zadevi, kot izhaja iz analize petega tožbenega razloga in zlasti iz točk 344 in 355 zgoraj, lahko Ioan in Viorel Micula s tem, da imata funkcijo spodbujanja in finančne podpore vsem podjetjem skupine EFDG, omogočita, da zadevni ukrep pomoči lahko neposredno ali posredno koristi tem podjetjem, čeprav niso sprejela nobene samostojne odločitve. Z vračilom zadevne pomoči ena gospodarska enota, ki jo skupaj tvorijo tožeče stranke, izgubi prednost, ki jo je imela na trgu v primerjavi s svojimi konkurenti, in vzpostavljen je položaj pred izplačilom pomoči.
378
Glede na vse navedeno je treba ta del zavrniti.
[…]
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Zadeve T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV in T‑704/15 RENV se združijo za izdajo sodbe.
2.
Tožbe se zavrnejo.
3.
Družbe European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL in Scandic Distilleries SA, Ioan in Viorel Micula ter družbe European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL in West Leasing SRL, nekdanja West Leasing International SRL, nosijo svoje stroške in stroške Evropske komisije v zadevah T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
4.
Zvezna republika Nemčija nosi svoje stroške v zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
5.
Kraljevina Španija nosi svoje stroške v zadevah T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
6.
Republika Latvija nosi svoje stroške v zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
7.
Madžarska nosi svoje stroške v zadevah T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
8.
Republika Poljska nosi svoje stroške v zadevah T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV in C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 2. oktobra 2024.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
1
)	Navedene so le točke te sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.