62019CC0097
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GERARDA HOGANA,
predstavljeni 25. februarja 2020 (
1
)
Zadeva C‑97/19
Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
proti
Hauptzollamt Köln
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 – Carinski zakonik Skupnosti – Carinska deklaracija – Sprememba deklaracije – Sprememba imena deklaranta, tako da se ga nadomesti z imenom osebe, ki je pridobila uvozna potrdila – Razveljavitev deklaracije – Zastopanje“
1.
Člen 78(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307; v nadaljevanju: Carinski zakonik iz leta 1992), ki je veljal do 30. aprila 2016, je določal, da lahko carinski organi po odobritvi prepustitve blaga, navedenega v deklaraciji, po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta deklaracije ponovno pregledajo. Vprašanje, ki se zdaj postavlja v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, je, ali je ta določba carinskim organom omogočala, da spremenijo ime deklaranta, če je bila identiteta deklaranta napačno navedena, pri čemer je očitno šlo za bona fide napako.
2.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) v okviru spora med družbo Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Pfeifer & Langen) in Hauptzollamt Köln (carinski urad v Kölnu, Nemčija; v nadaljevanju: carinski urad) v zvezi z uvozom trsnega sladkorja po znižani carinski stopnji.
3.
Glavno vprašanje, ki se v tej zadevi postavlja, je področje uporabe člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992. Preden se lotim obravnave teh vprašanj, je treba najprej opredeliti upoštevne pravne določbe.
I. Pravni okvir
4.
V peti in šesti uvodni izjavi Carinskega zakonika iz leta 1992 je bilo navedeno:
„ker morajo zaradi zagotavljanja ravnotežja med potrebami carinskih organov pri zagotavljanju pravilnega izvajanja carinske zakonodaje na eni strani, in pravico gospodarskih subjektov do poštenega obravnavanja na drugi strani, ti organi, med drugim, dobiti široka pooblastila za nadzor, gospodarski subjekti pa pravico do pritožbe; ker izvajanje sistema carinskih pritožb zahteva, da Združeno kraljestvo uvede nove administrativne postopke, ki pa niso izvedljivi pred 1. januarjem 1995;
ker je treba zaradi izrednega pomena, ki ga ima zunanja trgovina za Skupnost, carinske formalnosti in nadzor opustiti ali ju vsaj zmanjšati na minimum“.
5.
Člen 5 Carinskega zakonika iz leta 1992 je določal:
„1.   Pod pogoji iz člena 64(2) in ob upoštevanju določb, sprejetih v okviru člena 243(2)(b), lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi.
2.   Tako zastopanje je lahko:
–
neposredno, pri čemer zastopnik nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali
–
posredno, pri čemer zastopnik nastopa v svojem imenu, a za tuj račun.
Država članica lahko omeji pravico do vlaganja carinske deklaracije:
–
preko neposrednega zastopnika ali
–
preko posrednega zastopnika,
s tem, da mora biti zastopnik carinski posrednik, ki opravlja svojo dejavnost na ozemlju tiste države.
3.   Razen v primerih iz člena 64(2)(b) in (3) mora zastopnik imeti svoj sedež v Skupnosti.
4.   Zastopnik mora izjaviti, da nastopa v imenu zastopane osebe, pojasniti ali gre za neposredno ali za posredno zastopanje, ter biti pooblaščen, da nastopa kot zastopnik.
Oseba, ki ne izjavi, da nastopa v tujem imenu ali za tuj račun, ali ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščena, se šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun.
5.   Carinski organi lahko od osebe, ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, zahtevajo dokazilo, da je pooblaščena, da nastopa kot zastopnik.“
6.
Člen 64 tega zakonika je določal:
„1.   Ob upoštevanju člena 5 lahko carinsko deklaracijo izdela vsaka oseba, ki lahko sama ali preko druge osebe pristojni carinski službi predloži zadevno blago in vse dokumente, potrebne zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.
2.   Vendar:
(a)
če s sprejemom carinske deklaracije za določeno osebo nastanejo posebne obveznosti, mora deklaracijo izdelati ta oseba ali pa se mora ta vložiti za njen račun;
(b)
mora imeti deklarant sedež v Skupnosti.
Pogoj sedeža v Skupnosti pa ne velja za osebe, ki:
–
vložijo deklaracijo za tranzitni postopek ali začasni uvoz,
–
priložnostno deklarirajo blago, če carinski organi menijo, da je to upravičeno.“
7.
Člen 65 Carinskega zakonika iz leta 1992 je določal:
„Deklarantu se na njegovo zahtevo dovoli, da popravi eno ali več navedb v deklaraciji, potem ko so jo sprejeli carinski organi. Popravek ne sme imeti za posledico, da bi se deklaracija nanašala na drugo blago, kot ga je prvotno zajemala.
Vendar se ne sme dovoliti noben popravek več, če se to zahteva potem, ko so carinski organi:
(a)
seznanili deklaranta o tem, da bodo pregledali blago; ali,
(b)
ugotovili, da zadevne navedbe niso točne; ali,
(c)
blago prepustili.“
8.
Člen 66 tega zakonika je določal:
„1.   Carinski organi na zahtevo deklaranta razveljavijo že sprejeto deklaracijo, če deklarant dokaže, da je bilo blago pomotoma deklarirano za carinski postopek, ki je naveden v tej deklaraciji, ali da zaradi posebnih okoliščin vnos blaga v carinski postopek, za katerega je bilo deklarirano, ni več upravičen.
Če pa so carinski organi deklaranta seznanili o tem, da bodo opravili pregled blaga, se lahko zahtevek za razveljavitev deklaracije sprejme šele po opravljenem pregledu.
2.   Deklaracijo je po odobritvi prepustitve blaga mogoče razveljaviti zgolj v primerih, določenih skladno s postopkom odbora.
3.   Razveljavitev deklaracije ne vpliva na uporabo veljavnih kazenskih določb.“
9.
Člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 je določal:
„1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
2.   Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“
10.
Člen 201 navedenega zakonika je določal:
„1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:
(a)
s sprostitvijo v prosti promet blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, ali
(b)
z vnosom takšnega blaga v postopek začasnega uvoza z delno oprostitvijo uvoznih dajatev.
2.   Carinski dolg nastane v trenutku sprejema zadevne carinske deklaracije.
3.   Dolžnik je deklarant. V primeru posrednega zastopanja je dolžnik tudi oseba, za račun katere je bila izdelana carinska deklaracija.
Če se carinska deklaracija za enega od postopkov iz odstavka 1 sestavi na podlagi podatkov, ki povzročijo, da se zakonsko dolgovane dajatve v celoti ali deloma ne poberejo, se lahko tudi osebe, ki so zagotovile te podatke, potrebne za izdelavo deklaracije, in so vedele ali bi morale vedeti, da so bili ti podatki napačni, v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi štejejo za dolžnike.“
11.
Člen 221(3) Carinskega zakonika iz leta 1992 je določal:
„Po poteku treh let od datuma, ko je carinski dolg nastal, se dolžniku ne pošlje obvestilo. Ta rok se odloži z dnem, ko je vložena pritožba v smislu člena 243 za toliko časa, kolikor traja pritožbeni postopek.“
12.
Člen 236 navedenega zakonika je določal:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Uvozne ali izvozne dajatve se odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Povračilo ali odpust se ne odobri, če so dejstva, ki so povzročila plačilo ali vknjižbo zneska, ki ni bil zakonsko dolgovan, posledica goljufivega dejanja udeleženega.
2.   Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku.
Ta rok se podaljša, če udeleženi dokaže, da zahtevka v tem roku ni mogel vložiti zaradi nepredvidljivega dogodka ali višje sile.
Carinski organi po službeni dolžnosti povrnejo ali odpustijo dajatve, če v tem roku sami ugotovijo, da gre za enega od primerov iz prvega in drugega pododstavka odstavka 1.“
II. Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
13.
Družba Zahărul Oradea SA (v nadaljevanju: Zahărul Oradea) je družba s sedežem v Romuniji in je odvisna družba družbe Pfeifer & Langen. Družba Zahărul Oradea je kupila 45.000 ton trsnega sladkorja iz Brazilije za rafiniranje v tovarni družbe Pfeifer & Langen v Euskirchnu v Nemčiji v skladu s pogodbo, sklenjeno med strankama. Po rafiniranju naj bi se sladkor prodal družbi Pfeifer & Langen.
14.
Romunski pristojni organi so družbi Zahărul Oradea 13. decembra 2011 izdali uvozno potrdilo za 45.000 ton trsnega sladkorja za rafiniranje. Družba Zahărul Oradea je 2. februarja 2012 družbi Pfeifer & Langen dala pooblastilo, da v njenem imenu vloži carinske deklaracije in da opravi vse formalnosti, potrebne za carinjenje.
15.
Družba Pfeifer & Langen je 24. februarja 2012 v svojem imenu carinskemu uradu predložila carinsko deklaracijo za sprostitev v prosti promet dela količine približno 499 ton trsnega sladkorja. V carinski deklaraciji se je sklicevala na uvozna potrdila družbe Zahărul Oradea. Med dokumenti, predloženimi carinskemu uradu, je bila tudi kopija pooblastila, ki ji ga je podelila družba Zahărul Oradea. Vendar družba Pfeifer & Langen tega pooblastila ni uporabila.
16.
Carinski urad je sprejel deklaracijo in določil carino, ki jo mora plačati družba Pfeifer & Langen kot dolžnik carinskega dolga, ter uporabil znižano stopnjo 252,50 EUR na tono. Carinski organi so odšteli uvožene količine od potrdil, izdanih družbi Zahărul Oradea. Družba Pfeifer & Langen je nato plačala uvozne dajatve.
17.
Po inšpekcijskem pregledu v zvezi z DDV je družba Pfeifer & Langen z dopisoma z dne 10. in 11. januarja 2013 navezala stik s carinskimi organi in zahtevala ponovni pregled carinske deklaracije z dne 24. februarja 2012, ker ni bila prepričana, ali se za trsni sladkor uporablja znižana carinska stopnja. (
2
)
18.
Z odločbo z dne 24. januarja 2013 je carinski urad od družbe Pfeifer & Langen zahteval vračilo 83.158,41 EUR iz naslova carine. Ta znesek je rezultat uporabe običajne stopnje za uvoz trsnega sladkorja, in sicer 419 EUR na tono. Carinski urad je to odločitev utemeljil s tem, da družba Pfeifer & Langen ne bi smela uporabiti znižanje stopnje, ker so bila uvozna potrdila dejansko izdana družbi Zahărul Oradea.
19.
Družba Pfeifer & Langen je to odločbo izpodbijala, pri čemer se je sklicevala na svojo zahtevo za ponovni pregled carinske deklaracije z dne 24. februarja 2012, ki bi ji bilo treba ugoditi, kar naj bi pomenilo, da bi jo bilo treba šteti kot posrednega zastopnika družbe Zahărul Oradea.
20.
Carinski urad je ugovor zavrnili z odločbo z dne 26. aprila 2018 in navedel, da družba Pfeifer & Langen v carinski deklaraciji ni navedla, da je nastopala v imenu in za račun družbe Zahărul Oradea. V skladu s to odločbo navedbe imena deklaranta v carinski deklaraciji pozneje ni bilo mogoče spremeniti. V zvezi s tem ni bilo pomembno, da carinska deklaracija družbe Pfeifer & Langen ni bila v skladu z določili pooblastila družbe Zahărul Oradea ali da je bila kopija pooblastila priložena k carinski deklaraciji, saj se je družba Pfeifer & Langen odločila – tako je vsaj trdil carinski urad – da se bo odpovedala svoji pravici do sklicevanja na to pooblastilo.
21.
Družba Pfeifer & Langen je nato vložila tožbo zoper odločbo z dne 26. aprila 2018 pri Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) in izpodbijala odločbo carinskega urada, ker bi morala biti njena carinska deklaracija popravljena v skladu z zahtevo in ker bi jo bilo treba obravnavati, kot da nastopa kot posredni zastopnik družbe Zahărul Oradea. V zvezi s tem družba Pfeifer & Langen trdi, da se je pravici do uporabe pooblastila, ki ji ga je dala družba Zahărul Oradea, odpovedala samo zato, ker ji je uradnik carinskega urada dal napačne informacije. Trdila je, da je uradnik v odgovor na vprašanje, ki mu ga je zastavila, navedel, da mora družba izpolniti carinsko deklaracijo v svojem imenu in za svoj račun. Vendar je družba Pfeifer & Langen poudarila, da je k carinski deklaraciji priložila kopijo pooblastila, ki ji ga je dala družba Zahărul Oradea.
22.
Carinski urad trdi, da družba Pfeifer & Langen nikoli ni prejela zatrjevane informacije od carinskega uradnika in da so podatki, ki jih je družba Pfeifer & Langen navedla v svoji carinski deklaraciji, napačni. Ker je izpolnila carinsko deklaracijo v svojem imenu in se je torej odpovedala pravici do uporabe pooblastila za zastopanje, ki ga je imela na voljo, je veljavno pridobila status deklaranta.
23.
Predložitveno sodišče dvomi, ali bi bilo v teh okoliščinah mogoče ponovno pregledati carinsko deklaracijo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, tako da deklarant ne bi bila družba Pfeifer & Langen, ampak družba Zahărul Oradea, ki jo zastopa družba Pfeifer & Langen. Izpostavilo je namreč dejstvo, da sta Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) in Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu, Nemčija) nedavno odločili, da člen 78(3) Carinskega zakonika iz leta 1992 ne dovoljuje spremembe imena osebe, ki je na carinski deklaraciji navedena kot deklarant.
24.
V teh okoliščinah je Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 78(3) [Carinskega zakonika iz leta 1992] razlagati tako, da je treba v skladu s to določbo v primeru, kakršen je spor o glavni stvari, izvesti pregled in popravek carinske deklaracije v tem smislu, da se podatki o deklarantu nadomestijo z navedbo osebe, ki je imetnica uvoznega dovoljenja za uvoženo blago in ki jo zastopa oseba, ki je v carinski deklaraciji navedena kot deklarant in ki je carinskemu uradu predložila pooblastilo imetnice uvoznega dovoljenja?“
III. Analiza
25.
Nacionalno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992, ki je veljal do 30. aprila 2016, (
3
) razlagati tako, da dovoljuje, da se ime deklaranta spremeni po prepustitvi zadevnega blaga, če je bila identiteta tega deklaranta napačno navedena zaradi bona fide napake.
26.
Najprej je treba spomniti, da je bilo treba v skladu s členom 59(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 za vsako blago, ki naj bi bilo dano v carinski postopek, vložiti deklaracijo. (
4
) V skladu s členom 4(17) tega zakonika je bila carinska deklaracija dejanje, s katerim oseba v predpisani obliki in na predpisan način izrazi voljo dati blago v določen carinski postopek. (
5
) Če se carinska deklaracija ne preveri, je člen 71(2) tega zakonika določal, da uporaba carinskega postopka, v katerega je dano blago. ustreza navedbam v tej deklaraciji. (
6
) Poleg te izjave volje je deklarant moral v skladu s členom 62(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 predložiti vse potrebne podatke, ki morajo omogočiti identifikacijo blaga in uporabo predpisov, ki zanj veljajo. (
7
) Kot je določal člen 62(2), bi morali biti deklaraciji priloženi vsi dokumenti, ki so potrebni zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je bilo blago deklarirano.
27.
Pred začetkom veljavnosti Carinskega zakonika iz leta 1992 1. januarja 1994 deklarant ni smel spremeniti svoje deklaracije po prepustitvi blaga. Ta prepoved je bila črtana z novo različico člena 78. Od takrat naprej lahko carinski organi na zahtevo deklaranta carinsko deklaracijo ponovno pregledajo po odobritvi prepustitve blaga. Posledično sta člena 65 in 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 uvedla dva različna režima za spremembo carinske deklaracije glede na to, ali je bila zahteva predložena pred ali po prepustitvi blaga. (
8
)
28.
Pred prepustitvijo blaga je člen 65 tega zakonika dopuščal, da je lahko deklarant sam enostransko popravil carinsko deklaracijo, dokler prepustitev blaga ni bila odobrena. Smisel tega je bil, da je lahko carinski organ pravilnost popravkov do te pripustitve zlahka preveril, če je bilo potrebno, s fizičnim pregledom blaga. (
9
)
29.
Po prepustitvi blaga položaj v zvezi s spremembami deklaracije morda niti ni bil tako enostaven. Člen 78(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 je namreč določal, da „[c]arinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo“. (
10
) Ti organi torej niso bili dolžni ugoditi zahtevi, so jo pa bili dolžni pregledati, vsaj glede vprašanja, ali je bilo primerno opraviti ta ponovni pregled ali ne. (
11
) Po koncu presoje so morali carinski organi ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva zahtevek deklaranta z obrazloženo odločbo zavrniti ali pa opraviti predlagani ponovni pregled. (
12
)
30.
Če se je pri pregledu deklaracije izkazalo, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, in če cilji postopka aktivnega oplemenitenja niso bili ogroženi, so morali carinski organi v skladu s členom 78(3) Carinskega zakonika iz leta 1992 sprejeti potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove podatke, ki jih imajo na voljo. (
13
)
31.
Če se je nazadnje pri presoji izkazalo, da uvozne dajatve, ki jih je plačal deklarant, presegajo tiste, ki bi bile zakonsko dolgovane, če napake ne bi bilo, je bil zadnjenavedeni upravičen zahtevati ponovni pregled. (
14
) Ta ponovni pregled je bilo treba opraviti v skladu s členom 236 Carinskega zakonika iz leta 1992, če so bili pogoji, določeni v tem členu, izpolnjeni. Med temi pogoji je bila določba, v skladu s katero je bilo treba predlog za ponovni pregled vložiti v roku, ki se uporabi in ki je bil načeloma tri leta. (
15
)
32.
In obratno, če so se plačane dajatve izkazale za nezadostne, ker znesek dajatve, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen ali pa je bil vknjižen v znesku, ki je bil nižji od zakonsko dolgovanega, so lahko carinski organi v skladu s členom 220 in naslednjimi Carinskega zakonika iz leta 1992 zahtevali plačilo razlike v roku treh let od datuma, ko je carinski dolg nastal.
33.
V tem okviru nemški carinski organi, češka vlada in nizozemska vlada trdijo, da je pravica do spremembe iz člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 prepovedovala spremembo deklarantovega imena. Trdijo, da je ta določba pomenila izjemo od načela nepreklicnosti carinske deklaracije, in da bi jo zato bilo treba razlagati ozko. Spremembe carinske deklaracije, ki jih je bilo mogoče izvesti na podlagi člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992, so bile tako omejene na določene položaje, ki naj ne bi zajemali napake v imenu deklaranta.
34.
V podporo temu argumentu te stranke trdijo, prvič, da je moral deklarant v skladu s tem, kar je bil takrat člen 201(3) Carinskega zakonika iz leta 1992, zagotoviti pravilnost podatkov v carinski deklaraciji. Ker je bilo ime deklaranta odločilni podatek, bi sprememba imena pripeljala do neveljavnosti deklaracije. Člen 66 Carinskega zakonika iz leta 1992 ni dopuščal razveljavitve carinske deklaracije po tem, ko je bila prepustitev blaga odobrena, razen v posebnih okoliščinah, ki naj tu ne bi bile podane.
35.
Drugič, člen 5(4) Carinskega zakonika iz leta 1992 je jasno določal obveznost vsakega zastopnika, da izjavi, da nastopa za račun zastopanega. Če je bila torej oseba, ki sprva ni izjavila, da nastopa kot zastopnik, upravičena, da zahteva spremembo svoje deklaracije, bi bil tej določbi odvzet vsakršen polni učinek. Poleg tega bi, če bi se možnost takega popravka dopustila, to ustvarilo precejšnje tveganje, da carinskih dajatev ne bi več bilo mogoče sporočiti novemu dolžniku v roku, določenem v členu 221(3) tega zakonika.
36.
Tretjič, zatrjuje se, da je okvir člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 nujno izključeval spremembo imena deklaranta. Določbe v zvezi z identiteto deklaranta so bile namreč v naslovu I Carinskega zakonika iz leta 1992, medtem ko je bil člen 78 v naslovu IV, ki je urejal dajanje blaga v carinski postopek.
37.
Četrtič, ker se je besedilo člena 78(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 nanašalo na deklaranta, bi bilo treba šteti, da ime deklaranta ni bilo del podatkov, ki se lahko spremenijo.
38.
Čeprav bi se ti argumenti na prvi pogled lahko zdeli prepričljivi, vseeno menim, da jih besedilo, sobesedilo in cilji člena 78 ter sodna praksa Sodišča dejansko ne potrjujejo. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je namreč treba pri razlagi določbe prava EU upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen sobesedilo in cilje, ki se želijo doseči z ureditvijo, katere del je. (
16
)
39.
V zvezi z besedilom člena 78 je mogoče ugotoviti, da je očitno popolnoma splošna in odprta določba. Člen 78(3) Carinskega zakonika iz leta 1992 namreč ni določal nobene ex ante izključitve nekaterih podatkov v carinski deklaraciji, ker jih ni mogoče spremeniti. (
17
) Če bi bil namen, da bi nekateri podatki v carinski deklaraciji – kot je identiteta deklaranta – ostali nedotakljivi in se ne bi smeli spremeniti z mehanizmom iz člena 78(3), bi zakonodajalec Unije to zlahka določil. Nasprotno, kot je Sodišče navedlo v točki 63 sodbe Overland Footwear, (
18
) člen 78(3) „ne razločuje med napakami ali opustitvami, ki bi jih bilo mogoče popraviti, in tistimi, ki jih ne bi bilo mogoče“.
40.
V zvezi s sobesedilom in cilji je res, da so bile določbe v zvezi z identiteto deklaranta – kot sta na obravnavi trdila tako carinski urad kot tudi nizozemska vlada – omenjene v naslovu I Carinskega zakonika iz leta 1992, medtem ko je bil člen 78 v naslovu IV, ki je urejal carinsko dovoljene rabe ali uporabe blaga. Vendar je treba poudariti, da je Sodišče odločilo, da je v določenih okoliščinah deklaracije v zvezi z vrednostjo blaga mogoče spremeniti, (
19
) čeprav so bile določbe v zvezi s to vrednostjo del naslova II, ne pa naslova IV. Že samo to zadostuje, da se ovrže trditev, da ime deklaranta ni moglo biti predmet popravkov, ki bi lahko bili izvedeni na podlagi člena 78, samo zato, ker so bile določbe v zvezi z imenom deklaranta v drugem naslovu Carinskega zakonika iz leta 1992. (
20
)
41.
Vsekakor je treba navesti, kot je Sodišče izpostavilo v sodbi Terex Equipment in drugi, da je „logika tega člena [v tem, da se prilagodi] carinski postopek dejanskemu položaju“. (
21
) S tega vidika člen 78(3) enostavno da učinek pravici popraviti pisno napako v okviru Carinskega zakonika iz leta 1992, kadar je to primerno in utemeljeno. Obstoj take splošne pravice popraviti pisno napako je seveda dobro uveljavljena značilnost javnega prava v vseh državah članicah.
42.
Podobno se ne strinjam z mnenjem, v skladu s katerim bi carinski organi, če bi bila sprememba imena deklaranta dovoljena, imeli težave pri upoštevanju roka, določenega v členu 236(2) Carinskega zakonika iz leta 1992, da sporočijo končni znesek dajatev, ki jih je treba plačati. Da bi deklaracija ostala pravilna in da bi torej do take nadomestitve prišlo, bi vsaka sprememba imena deklaranta, vključno z njegovim naslovom, pravzaprav nujno pomenila, da bi bilo treba podrobnosti v zvezi z deklarantom posodobiti. Zato se ne zdi verjetno, da bi sprememba imena deklaranta povzročila kakršne koli posebne težave carinskim organom pri upoštevanju tega roka. (
22
)
43.
Obveznost, ki jo je člen 5(4) Carinskega zakonika iz leta 1992 jasno nalagal, in sicer, da mora vsak zastopnik navesti, da nastopa v imenu zastopane osebe, kaže na to, da je mogoče, da je omemba imena deklaranta v določenih okoliščinah pomenila napako v smislu člena 78 tega zakonika, ki je bila – kot bom pojasnil spodaj – ravno eden od pogojev za uporabo te določbe.
44.
V tem okviru bi dalje opozoril, da je člen 76(1)(a) tega zakonika določal, da za to, da bi se izvajanje formalnosti in postopkov čim bolj poenostavilo in zagotovila pravilnost izvajanja operacij, carinski organi dovolijo pod pogoji, določenimi v skladu s postopkom odbora, da deklaracija ne vsebuje nekaterih zahtevanih podatkov. To po navadi dokazuje, da razen v primeru določenih izjem, ki jih bom predstavil spodaj, vsebina deklaracije ni nujno takoj in v celoti točno določena.
45.
Res je, da je Sodišče morda včasih dalo vtis, da to določbo nerado razlaga preširoko. Na primer, Sodišče je odločilo, da se je, ker Carinski zakonik iz leta 1992 od carinskih organov ni zahteval, da to sistematično preverjajo, od deklaranta pričakovalo, da carinskim organom predloži popolne in točne podatke. (
23
) Ta obveznost bi logično vključevala tudi načelo nepreklicnosti že sprejete carinske deklaracije, izjeme od tega načela pa so strogo določene z zakonodajo Unije na tem področju. (
24
) Sodišče je v zvezi s tem prav tako razsodilo, da je naknadna uskladitev transakcijske vrednosti omejena na posebne položaje, ki se nanašajo zlasti na slabo kakovost proizvoda ali napake, odkrite po njegovi sprostitvi v prosti promet. (
25
)
46.
Vendar je bila v številnih drugih sodbah podana manj ozka razlaga, pri kateri se je raje oprlo na logiko, na kateri temelji člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992, in sicer, da se carinski postopek uskladi z dejanskim položajem. (
26
) Sodišče je dalje poudarilo, da ta določba ne razlikuje med napakami ali opustitvami, ki bi jih bilo mogoče popraviti ali spremeniti, in tistimi, ki jih ne bi bilo mogoče. (
27
) Te sodbe so torej štele, da je treba izraz „netočni ali nepopolni podatki“ razlagati tako, da zajema hkrati tehnične napake ali opustitve in nepravilno razlago prava, ki se uporablja. Ta del sodne prakse dokazuje, da je bilo mogoče zahtevati spremembo deklaracije ne samo v primeru tehnične napake, ampak tudi v primeru opustitev ali napačne razlage prava, ki se uporablja. (
28
)
47.
Sodišče je tako razsodilo, da je carinsko deklaracijo mogoče spremeniti v zvezi z vrednostjo blaga, (
29
) šifro za določitev carinskega režima, ki velja za blago deklaranta, (
30
) ali izvoznikovim imenom. (
31
) Sodišče je prav tako razsodilo, da bi bilo mogoče na deklaraciji spremeniti njen datum, tako da bi se navedel poznejši datum, ko je izvoznik imel veljavno izvozno dovoljenje. (
32
)
48.
V vseh teh zadevah je Sodišče prišlo do te ugotovitve s sklicevanjem na dve osnovni načeli, in sicer, da je logika člena 78, da se carinski postopek uskladi z dejanskim položajem, in da ta določba ne razlikuje med napakami ali opustitvami, ki bi jih bilo mogoče popraviti, in tistimi, ki jih ne bi bilo mogoče. S katerega koli zornega kota bi uporaba teh načel dopuščala možnost spremembe imena deklaranta. (
33
)
49.
Po mojem mnenju je to utemeljeno s ciljem carinskega zakonika iz leta 1992, ki se je v skladu s peto uvodno izjavo tega zakonika nanašal na zagotovitev pravilne uporabe davkov, ki jih določa, s tem, da se zagotovijo hitri in učinkoviti postopki v interesu tako gospodarskih subjektov kot carinskih organov, pri čemer zadnjenavedeni niso zavezani opravljati sistematičnih pregledov vsega blaga, ki je predmet carinske deklaracije, tako da se carinske formalnosti in nadzor v skladu s šesto uvodno izjavo tega zakonika zmanjšajo na minimum. (
34
) Drugače od drugih pravnih sistemov, v katerih mora deklarant zgolj predložiti dejanske podatke o blagu, je ta zakonik dolžniku naložil obveznost, da svojo deklaracijo napiše tako, da ga zavezuje. Ta formula je carinskim organom omogočila, da svoj nadzor izvajajo hitreje in učinkoviteje.
50.
Vendar bi bilo treba priznati, da je to zahtevalo tudi trud gospodarskih subjektov, da razlagajo pravna besedila, ki so pogosto zapletena. V teh okoliščinah se bona fide napakam ni mogoče izogniti. Člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 je bil zasnovan, da za to poskrbi in da omogoči carinskim organom, da popravijo take napake vsaj tam, kjer bi to lahko storili tako, da ne bi povzročali škode legitimnim pravicam in interesom drugih (tudi ne carinskim organom). Vse to potrjuje sodna praksa Sodišča, v kateri je do zdaj priznalo le tri okoliščine, v katerih je mogoče zagovarjati pravico carinskih organov, da zavrnejo zahtevo za spremembo carinske deklaracije. (
35
)
51.
Prvi razlog za zavrnitev izhaja iz medsebojnega učinkovanja členov 65 in 78 Carinskega zakonika iz leta 1992. Ker je člen 78 veljal samo za zahteve za spremembe, uveljavljane po prepustitvi blaga, to je na stopnji, ko točnosti podatkov v zvezi z zadevnim blagom ni bilo več mogoče preverjati, je treba člen 78 nujno razlagati tako, da ni dopuščal spremembe podatkov v zvezi z naravo ali značilnostmi blaga, omenjenega v deklaraciji. (
36
)
52.
Drugi razlog za zavrnitev, ki posredno izhaja iz prepovedi zlorabe pravic, je nastal, ko je bilo verjetno, da bo zahteva povzročila škodo ciljem, ki jim sledi carinska zakonodaja. (
37
)
53.
Tretji razlog za zavrnitev je bil, če podatek, katerega sprememba se zahteva, ni bil naveden namenoma, in ne zaradi napake. (
38
)
54.
V nasprotju z argumentom, ki so ga navedli nemški carinski urad ter češka in nizozemska vlada, Sodišče dejansko ni nikoli izključilo nekaterih podatkov iz deklaracije iz obsega uporabe člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 z obrazložitvijo, da so bili povezani z bistvom deklaracije. Razen dejstva, da v besedilu te določbe taka ex ante izključitev ni bila nikjer omenjena, naj opozorim, da je Sodišče sprejelo – kot je omenjeno zgoraj – da je bilo datum, ko je bila deklaracije predložena, mogoče spremeniti, pri čemer je načeloma tak podatek v upravnem pravu prav tako pomemben kot identiteta deklaranta. (
39
) Poleg tega je sodbo Terex mogoče razumeti tudi tako, da je deklaracijo mogoče spremeniti v zvezi z izbranim carinskim postopkom, čeprav je bila deklaracija v skladu s členoma 4(17) in 59(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 dejanje, s katerim je deklarant izrazil svojo voljo, da da blago v poseben carinski postopek. Nazadnje, Sodišče je prav tako razsodilo, da bi bilo ime izvoznika mogoče spremeniti, čeprav je podelitev finančnih ugodnosti odvisna od identitete izvoznika. (
40
)
55.
Argument, da bi sprememba imena deklaranta pripeljala do razveljavitve deklaracije, vsekakor temelji na premisi, da je razlika med spremembo in razveljavitvijo deklaracije odvisna od podatkov v deklaraciji, ki bi jih bilo treba spremeniti. Vendar je člen 66 Carinskega zakonika iz leta 1992 določal možnost razveljavitve samo v dveh primerih, in sicer, če je deklarant dokazal, da je bilo blago pomotoma deklarirano za carinski postopek, ki je naveden v tej deklaraciji, ali da zaradi posebnih okoliščin vnos blaga v carinski postopek, za katero je bilo deklarirano, ni bil več upravičen. (
41
) V praksi to pomeni, da bi do razveljavitve lahko prišlo predvsem, če bi se gospodarski subjekt nazadnje odločil, da ne izvede carinske operacije ali če se je carinsko dovoljena raba ali uporaba blaga spremenila. (
42
)
56.
To drugo hipotezo bi bilo sicer mogoče utemeljeno razumeti tako, da omejuje področje uporabe člena 78 s tem, da bi bilo mogoče izbiro carinskega postopka, takoj ko je primarni namen carinske deklaracije sporen, spremeniti samo z razveljavitvijo upoštevne carinske deklaracije. Da bi se ohranil polni učinek (effet utile) člena 66, bi ga bilo mogoče šteti za edini podatek, ki za to, da se popravi, zahteva razveljavitev deklaracije. Vendar se zdi, da je Sodišče, kot je bilo omenjeno zgoraj, razsodilo, da bi bilo mogoče carinski režim, pod katerega je deklarant dal blago, spremeniti s členom 78. (
43
)
57.
Zunaj tega okvira se vsekakor zdi, da razlika med razveljavitvijo in popravkom ni temeljila v glavnem na naravi podatkov, ki bi jih bilo treba spremeniti. Če nekega drugega podatka ne bi bilo mogoče spremeniti, bi to namreč bistveno omejilo možnost carinskih organov, da določijo carinski dolg v višini, ki bi morala biti dolgovana glede na dejanski položaj. Mogoče je tudi pripomniti, da če bi se štelo, da je mogoče določene podatke popraviti samo z razveljavitvijo, teh podatkov ne bi nikoli bilo mogoče spremeniti na pobudo uprave, tudi kadar bi bilo to nujno, saj uprava ne bi mogla nadomestiti deklaranta in pripraviti nove deklaracije.
58.
Glede na obstoječo sodno prakso edino razlikovanje med razveljavitvijo in spremembo temelji na njunih učinkih. V primeru zahteve za razveljavitev, če se ta sprejme, carinski dolg ne obstaja več. (
44
) Deklarant nima več obveznost plačila carinskega dolga. V primeru spremembe pa se lahko znesek dolga poveča ali zmanjša, vendar pa še naprej obstaja. (
45
)
59.
Glede na te tri razloge za zavrnitev, ki jih je Sodišče priznalo, ni mogoče šteti, da je sprememba imena deklaranta izključena iz področja uporabe člena 78.
60.
Prvič, ime deklaranta ni imelo nič opraviti z blagom. Tako nikakor ni bilo verjetno, da bi odobritev prepustitve vplivala na preverjanje točnosti tega podatka ali tega, ali deklarant izpolnjuje pogoje za predložitev carinske deklaracije.
61.
Drugič, ne zdi se verjetno, da bi sprememba identitete deklaranta spodkopala cilje carinskih pravil. Nasprotno, cilj, ki mu konkretno sledi člen 78, in sicer, da se carinski postopek uskladi z dejanskim položajem, podpira ugotovitev, da bi moralo biti tak popravek mogoče narediti.
62.
Ne gre pa za to, da ne upoštevam povečane nevarnosti goljufije, ki bi jo lahko pomenila pravica do spremembe deklaracije. Seveda je boj proti goljufiji tudi eden od ciljev Carinskega zakonika iz leta 1992. (
46
) Vendar verjamem, da v skladu s Carinskim zakonikom iz leta 1992 v primeru deklarantovega imena taka sprememba ni povzročila znatnega povečanja te nevarnosti. Deklaranta se pravzaprav ne bi smelo zamenjati z uvoznikom in izvoznikom. Kot je določal člen 64(1) tega zakonika, da bi bila opredeljena kot deklarant, je morala oseba zgolj biti sposobna, da „lahko sama ali preko druge osebe pristojni carinski službi predloži zadevno blago in vse dokumente, potrebne zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano“. (
47
)
63.
Res je, da so zunaj Carinskega zakonika iz leta 1992 druga carinska pravila odobritev nekaterih ugodnosti, kot je pravica do preferencialne tarife ali izvoznega nadomestila, pogojevala s tem, da je uvoznik ali izvoznik blaga deklarant. Na primer, v postopku v glavni stvari je člen 24 Uredbe Komisije (ES) št. 1291/2000 (
48
) določal, da mora carinsko deklaracijo podati imetnik ali, če je to primerno, prevzemnik dovoljenja ali potrdila, ali njun zastopnik v smislu člena 5(2) Carinskega zakonika iz leta 1992.
64.
Vendar je bila nevarnost goljufije v položaju, v katerem je bilo deklarantovo ime spremenjeno tako, da je ustrezalo imenu uvoznika ali izvoznika, nevtralizirana s pravili, ki urejajo odobritev teh ugodnosti in ki so nalagala določene obveznosti zadevni osebi kot uvozniku ali izvozniku. (
49
)
65.
Poleg tega, če je bila deklaracija spremenjena tako, da je ime deklaranta ustrezalo imenu uvoznika ali izvoznika, zato da bi temu omogočila, da pridobi pravico do preferencialne tarife ali izvoznega nadomestila, taka sprememba ni dala tej osebi nobene neupravičene prednosti, ampak ji je bolj omogočila, da pridobi ugodnost, do katere bi bila upravičena, če bi bila prvotno omenjena kot deklarant. (
50
) V primeru, kakršen je v postopku v glavni stvari, torej nevarnost goljufije ostaja enaka, če se količine uvoženega blaga odbijejo od uvoznikovih potrdil.
66.
Poleg pravil, ki urejajo uvozna potrdila ali izvozna nadomestila, (
51
) so druge določbe Carinskega zakonika iz leta 1992 znatno omejile nevarnost goljufije, ki bi lahko bila posledica spremembe imena deklaranta. Zlasti je mogoče ugotoviti naslednje.
67.
Prvič, člen 74(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 je določal, da je treba carinski dolg plačati ali zavarovati pred prepustitvijo. (
52
) Ker se je na eni strani člen 78 uporabil, ko je bila ta prepustitev odrejena in ko je bil carinski dolg plačan ali zavarovan, in ker bi na drugi strani vsakršen popravek identitete deklaranta nujno povzročil, da bi nov deklarant vstopil v pravice in obveznosti prvega deklaranta, se je lahko ime deklaranta spremenilo, samo če se je lahko obstoječe zavarovanje ali plačilo preneslo na novega deklaranta ali če je ta bodisi plačal carinski dolg bodisi zagotovil novo zavarovanje. Nevarnost neplačila carinskega dolga se torej v praksi ne zdi nič večja samo zato, ker se je spremenilo ime deklaranta.
68.
Drugič, v zvezi z uvozom, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, je člen 201(3), drugi pododstavek, Carinskega zakonika iz leta 1992 določal, da se, če je carinska deklaracija izdelana na podlagi nepravilnih podatkov, „lahko tudi osebe, ki so zagotovile te podatke, potrebne za izdelavo deklaracije, in so vedele ali bi morale vedeti, da so bili ti podatki napačni, v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi štejejo za dolžnike“. Ker je prvi deklarant nujno moral predložiti ostale podatke, navedene v deklaraciji, bi se ga lahko, če bi se ti izkazali za napačne, tudi štelo za zavezanega za carinski dolg.
69.
Glede na to pravilo predvsem nisem prepričan, kot je trdila nizozemska vlada, da bi bilo treba spremembo imena deklaranta vsekakor dovoliti samo za spremembe, katerih posledica je bila sprememba neposrednega zastopanja v posredno zastopanje, saj bi samo zadnje omogočilo prvotnemu deklarantu, da ostane dolžnik carinskega dolga. Glede na besedilo člena 201(3), drugi pododstavek, Carinskega zakonika iz leta 1992 bi prvotni deklarant, tudi če se je ime deklaranta spremenilo, da bi se odražalo dejstvo, da prvotno omenjeno osebo zastopa novi deklarant, verjetno ostal dolžnik carinskega dolga, saj je bil ta tisti, ki je prvotno predložil podatke.
70.
Tretjič, poudariti je treba, da so morali biti zato, da bi novi deklarant pridobil katero koli povračilo, izpolnjeni pogoji iz člena 236 Carinskega zakonika iz leta 1992.
71.
Glede argumentov v zvezi z negotovostmi, ki bi jih sprememba deklarantovega imena ustvarila za carinske organe, se te zdijo posledica odločitev zakonodajalca Unije, prvič, da dovoli popravek deklaracije po odobritvi prepustitve, in drugič, da zagotovi enako priložnost za spremembo bodisi na pobudo uprave bodisi na pobudo deklaranta. (
53
) Tako so lahko bili vsi podatki, ki so jih carinski organi lahko spremenili po uradni dolžnosti, tudi predmet zahteve deklaranta v tem smislu. (
54
)
72.
Ker člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 ni izključeval imena deklaranta iz možnosti morebitnih sprememb in ker je nacionalno sodišče očitno izključilo, da bi šlo za zlorabo pravic, (
55
) je zato, da bi se ugotovilo, ali so carinski organi v postopku v glavni stvari smeli zavrniti spremembo imena deklaranta, odločilno vprašanje, ki ga je še treba preučiti, ali je bila navedba imena deklaranta posledica resnične napake ali nesporazuma, ali pa je bila namerna. (
56
) Po mojem mnenju je to prava narava diskrecijske pravice, podeljene carinskim organom v skladu s členom 78(1) tega zakonika (da „[…] lahko […] deklaracije ponovno pregledajo“), ker če je na podlagi preučitve zahteve za spremembo jasno, da deklaracija ne odraža pravega stanja, potem jo je načeloma treba spremeniti, razen če bi to škodovalo ciljem, ki jim sledi carinska zakonodaja in zato škodovalo legitimnim pravicam in interesom drugih strank in zlasti finančnim interesom Unije, v imenu katere carinski organi pobirajo dajatve.
73.
Za odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, je torej treba ugotoviti, ali je mogoče v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, omembo družbe Pfeifer & Langen kot deklaranta obravnavati kot posledico napake.
74.
Tudi tu je Sodišče razmeroma široko razlagalo ta pojem. Sodišče je na primer odločilo, da pojem „napaka“ vključuje nenamerne opustitve, celo v primerih, v katerih se zdi, da je bil obstoj takih opustitev izpeljan samo iz dejstva, da je deklarant vložil zahtevo za spremembo deklaracije. (
57
) V sodbi CEVA Freight Holland (
58
) je Sodišče odločilo, da deklarant lahko zahteva spremembo transakcijske vrednosti blaga, pri čemer je določitev te vrednosti odvisna od izbire metode izračuna, (
59
) če je bila taka zahteva podana kot odziv na spremembo, ki so jo izvedli carinski organi v zvezi s tarifno podštevilko. (
60
) Zdi se torej, da je pojem napake pokrival ne samo vsebinske napake, ampak tudi vsako deklaracijo, ki je bila izdelana, ne da bi upoštevala carinsko pravilo.
75.
V postopku v glavni stvari očitno ni dvoma, da je prvotna navedba imena deklaranta posledica napake. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je družba Pfeifer & Langen od družbe Zahărul Oradea dobila pooblastilo, da nastopa v njenem imenu. Glede tega je treba pripomniti, da je točka 6 pooblastila z dne 2. februarja 2012 določala:
„Zavedamo se, da z vložitvijo carinske deklaracije postanemo deklarant v skladu s carinskim zakonikom in se zavezujemo, da bomo nosili stroške uvoznih dajatev, ki bi jih družba Pfeifer & Langen KG plačala carinskemu uradu.“
76.
Ta okoliščina, ki se ne izpodbija, je po mojem mnenju dovolj, da se ugotovi obstoj napake v smislu člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992.
77.
Res je, da „mora“ deklarant v skladu s členom 5(4) tega zakonika, ko nastopa za račun zastopane osebe, izjaviti, da nastopa v imenu zastopane osebe, pojasniti, ali gre za neposredno ali za posredno zastopanje, in imeti pooblastilo za zastopanje. Če torej deklarant nastopa za račun zastopane osebe, vendar tega ne izjavi, krši člen 5(4), prvi pododstavek Carinskega zakonika iz leta 1992.
78.
Poleg tega je treba v tej zadevi opozoriti, da so davčni organi uporabili preferencialno tarifo za družbo Pfeifer & Langen in odbili količino uvoza od potrdil družbe Zahărul Oradea. Torej so carinski organi implicitno, a nujno zavzeli stališče, da je družba Pfeifer & Langen nastopala za račun družbe Zahărul Oradea, pa tudi za svoj račun, kar je domneva, ki je v nasprotju s členom 5(2) Carinskega zakonika iz leta 1992. Ta določba, ki je izčrpna glede pravice zastopanja pred carinskimi organi, (
61
) namreč določa samo možnost nastopanja v imenu in za račun drugih ali pa v svojem imenu, a za račun drugih.
79.
Res je, da člen 5(4), drugi pododstavek, Carinskega zakonika iz leta 1992 določa, da „[o]seba, ki ne izjavi, da nastopa v tujem imenu ali za tuj račun, ali ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščena, se šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun“. Vendar dejstvo, da je kršitev člena 5(4), prvi pododstavek, Carinskega zakonika iz leta 1992 mogoče odpraviti z uporabo domneve, ne spremeni dejstva, da – kot izhaja iz uporabe glagola „mora“ – se je od deklaranta zahtevalo, da izjavi, da nastopa v imenu ali za račun druge osebe. Zato deklarant, če se oseba ne sklicuje na pooblastilo, stori napako v smislu člena 78 Carinskega zakonika iz leta 1992.
80.
Ker je bilo pooblastilo priloženo k deklaraciji, v postopku v glavni stvari dokaza o obstoju takega pooblastila na datum deklaracije ni mogoče izpodbijati.
81.
Glede na zgoraj navedeno je treba na vprašanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, odgovoriti, da je treba člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 razlagati tako, da se, če je carinski deklarant navedel, da nastopa izključno v svojem imenu, čeprav mu je bilo naročeno, da vloži carinsko deklaracijo za račun in v imenu tretje osebe, po prepustitvi blaga deklaracija lahko spremeni, da se kot deklarant navede zastopana oseba, če je mogoče dokazati obstoj takega pooblastila, preden je bila deklaracija predložena.
IV. Predlog
82.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), odgovori:
Člen 78 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da se, če je carinski deklarant navedel, da nastopa izključno v svojem imenu, čeprav mu je bilo naročeno, da vloži carinsko deklaracijo za račun in v imenu tretje osebe, po prepustitvi blaga deklaracija lahko spremeni, da se kot deklarant navede zastopana oseba, če je mogoče dokazati obstoj takega pooblastila, preden je bila deklaracija predložena.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Čeprav v spisu ni nobenih podrobnosti v zvezi s tem inšpekcijskim pregledom v zvezi z DDV, je treba poudariti, da člen 85 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347. str. 1) določa, da „[p]ri uvozu blaga davčno osnovo sestavlja vrednost, ki je v skladu z veljavnimi določbami Skupnosti določena kot carinska vrednost“.
(
3
)	V naknadni različici Carinskega zakonika, uzakonjenega z Uredbo (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL 2008, L 145, str. 1) je bil člen 78 črtan in nadomeščen s členom 27. S to različico Carinskega zakonika je bila naloga opredelitve, v katerih okoliščinah je carinsko deklaracijo mogoče spremeniti po prepustitvi blaga, podeljena Komisiji. Glej člene 89(2), 113 in 181. Naslednja različica zakonika, ki izhaja iz sprejetja trenutno veljavne Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 269, str. 1), določa, da se sprememba carinske deklaracije po prepustitvi blaga dovoli, samo če je tak popravek nujen, da deklarant lahko izpolni svoje obveznosti v zvezi z dajanjem blaga v zadevni carinski postopek. Glej člen 173. Ta ista različica določa, da Komisija z izvedbenimi akti določi postopkovna pravila v zvezi s tako zahtevo (glej člen 176).
(
4
)	Glej sodbo z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, točka 33).
(
5
)	Glej sodbo z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, točka 35).
(
6
)	Sodišče je v sodbi z dne 7. marca 2019, Suez II (C‑643/17, EU:C:2019:179, točka 46), odločilo, da mora „odgovorni za vnos ali za prevoz, [predložiti] podatk[e], ki se nanašajo na vrsto predmeta ali proizvoda, za katerega gre, in količino tega blaga. Dejansko so to tisti podatki, ki bodo omogočili pravilno opredelitev le-tega, z namenom tarifne klasifikacije le-tega in, če je potrebno, izračuna uvoznih dajatev“. Vendar iz člena 43 tega zakonika izhaja, da se podatki, ki jih zagotovi ta oseba, predložijo v skupni deklaraciji, ki je začasna. Kot izhaja iz člena 29, je bil izračun uvoznih dajatev odvisen od deklaracije in torej od podatkov, ki jih je predložil deklarant.
(
7
)	Glej sodbo z dne 5. oktobra 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, točka 33).
(
8
)	Glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točke od 61 do 64), in z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, točka 29).
(
9
)	Glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 65), in z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, točka 30).
(
10
)	Moj poudarek.
(
11
)	Glej sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 46).
(
12
)	Glej sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 50). Sodišče je sprejelo, da je deklaracija lahko predmet več zahtev za spremembe. Glej sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 25), ki v jeziku postopka, namreč latvijskem, uporablja izraz „atkārtotu pārskatīšanu“. V francoski različici je v tej točki navedeno: „[…] ne contient de restriction ni en ce qui concerne la possibilité pour les autorités douanières de répéter une révision […]“ (moj poudarek).
(
13
)	V zvezi s tem glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 52), in z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 62).
(
14
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 53), in z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 63).
(
15
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 5. oktobra 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, točka 42); z dne 27. februarja 2014, Greencarrier Freight Services Latvia, (C‑571/12, EU:C:2014:102, točka 40), in z dne 12. oktobra 2017, X (C‑661/15, EU:C:2017:753, točka 63). Člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 pa ni določal nobenega konkretnega roka za spremembo carinskih deklaracij. Glej sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 25).
(
16
)	Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017, Tigers (C‑156/16, EU:C:2017:754, točka 21).
(
17
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 25).
(
18
)	Sodba z dne 20. oktobra 2005 (C‑468/03, EU:C:2005:624). Glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 56).
(
19
)	Glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 70), in z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, točka 30).
(
20
)	Menim, da je dejstvo, da je zakonodajalec vstavil člen 78, pa tudi določbe v zvezi s pravno ureditvijo deklaracije (členi od 59 do 77), v naslov IV o carinsko dovoljeni rabi ali uporabi blaga, mogoče pojasniti že s tem, da je glavni namen deklaracije določiti carinski postopek, ki se uporabi. Zato je bilo nujno določiti pravno ureditev, ki velja za to deklaracijo, preden se opredelijo njene posledice.
(
21
)	Sodba z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 56).
(
22
)	Da bi se ta sprememba lahko izvedla, je bilo treba prejšnjemu deklarantu podeliti pooblastilo, saj je lahko slednji v skladu s členom 5(4) Carinskega zakonika iz leta 1992 samo pod tem pogojem predlagal to spremembo v imenu novega deklaranta. Poleg tega je treba poudariti, da se člen 78 nanaša na spremembo deklaracije, ne pa njeno nadomestitev, zato je bilo treba šteti, da je novi deklarant vstopil v pravice in obveznosti prejšnjega deklaranta, vključno v zvezi s kakršnim koli rokom.
(
23
)	Člen 199 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3) prav tako določa, da je deklarant odgovoren za točnost podatkov, navedenih v deklaraciji. Ker pa je ta uredba predpis nižjega ranga, ki je bil poleg tega delno razveljavljen zaradi kršitve določb Carinskega zakonika iz leta 1992 (glej sodbo z dne 12. oktobra 2017, X, C‑661/15, EU:C:2017:753, točka 67), je ni mogoče upoštevati pri razlagi določb tega zakonika.
(
24
)	Glej sodbo z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, točki 40 in 41). Načelo nepreklicnosti deklaracije pa očitno bolj ustreza položaju, ki je bil razširjen pred sprejetjem Carinskega zakonika iz leta 1992. V skladu s tem zakonikom je zaradi sprejetja člena 78 in možnosti razveljavitve deklaracije, določeni v členu 66, obstoj takega načela očitno bolj vprašljiv.
(
25
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, točke od 30 do 34). Poleg tega je bilo Sodišče v sodbi z dne 17. septembra 2014, Baltic Agro (C‑3/13, EU:C:2014:2227), povprašano o veljavnosti člena 66 Carinskega zakonika iz leta 1992. Nacionalno sodišče je dvomilo, ali bi ta določba lahko kršila načelo enakega obravnavanja, saj ni dovoljevala, da bi se nepravilna carinska deklaracija razveljavila, da bi se popravil prejemnik blaga. V zvezi s tem je Sodišče odgovorilo nikalno, ne da bi podvomilo v to premiso. Nasprotno, Sodišče je spomnilo na obveznost deklaranta, da predloži čim točnejše podatke (glej točke od 41 do 46 te sodbe).
(
26
)	Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017, Tigers (C‑156/16, EU:C:2017:754, točka 31).
(
27
)	Glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 63), in z dne 27. februarja 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, točka 33).
(
28
)	Glej na primer sodbe z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 56); z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, EU:C:2012:444, točka 47); z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 50), in z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, točka 32).
(
29
)	Glej sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 70). Vendar je Sodišče v točki 30 sodbe z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984), razsodilo, da so zadeve, v katerih je dopuščena naknadna uskladitev transakcijske vrednosti, omejene na posebne položaje, ki se nanašajo zlasti na slabo kakovost proizvoda ali napake, odkrite po njegovi sprostitvi v prosti promet.
(
30
)	Glej sodbo z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 65).
(
31
)	Glej sodbo z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (C‑608/10, C10/11 in C‑23/11, EU:C:2012:444, točka 47).
(
32
)	Glej sodbo z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 52).
(
33
)	Res je, da je Sodišče odločilo, da imajo carinski organi široko diskrecijsko pravico, da odločijo, ali se deklarantovi zahtevi za spremembo ugodi ali ne. Glej sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 27). Vendar je treba to izjavo umestiti v okvir, in sicer, da se nanaša na možnost uprave, da izvede pregled po uradni dolžnosti. V zvezi s tem, kar sledi predlogu za spremembo, je glede na zgoraj omenjeno sodno prakso Sodišča ta diskrecijska pravica očitno razmeroma omejena. Menim, da je bila uporaba izraza „lahko“ v členu 78 pojasnjena s tem, da ta določba priznava tako možnost uprave, da popravi določen podatek, kot tudi obstoj pravice deklaranta, da zahteva spremembo deklaracije.
(
34
)	Glej sodbo z dne 27. februarja 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, točka 32). Glej tudi sodbo z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, točka 37).
(
35
)	Kot te tri okoliščine, bi bilo mogoče iz člena 66(1) Carinskega zakonika iz leta 1992 izpeljati tudi, da je tako izbiro načeloma mogoče spremeniti le z razveljavitvijo.
(
36
)	Glej sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 47), in z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 53). Vendar, kot je Sodišče razsodilo v sodbi z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, EU:C:2012:444, točka 50), zgolj dejstvo, da fizični pregled blaga ni mogoč, ne pomeni, da ponovni pregled deklaracije ni bil mogoč. Samo če bi bili taki pregledi nujni zaradi skladnosti in izpolnjevanja ciljev zakonodaje Evropske unije, bi se lahko tak razlog uporabil za zavrnitev zahteve za spremembo. Zlasti ta okoliščina ni preprečevala naknadnega nadzora kvalifikacije blaga, ki je bila izvedena na podlagi opisa tega blaga v deklaraciji. Glej sodbi z dne 22. novembra 2012, Digitalnet in drugi (C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 in C‑383/11, EU:C:2012:745, točke od 65 do 67), in z dne 27. februarja 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, točka 36).
(
37
)	Glej zlasti sodbi z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 54), in z dne 5. oktobra 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, točka 43).
(
38
)	Glej, na primer, sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 69).
(
39
)	Glej sodbo z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 51).
(
40
)	Glej sodbo z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točke od 53 do 66). V tej zadevi je carinski organ, ki je deloval v imenu družbe Terex ali kupcev, na izvozni deklaraciji navedel šifro za carinski postopek 10 00, ki označuje izvoz skupnostnega blaga, namesto šifre 31 51 za ponovni izvoz blaga, za katero velja oprostitev dajatev. Sodišče je v točki 65 odločilo, da člen 78 Carinskega zakonika iz leta 1992 dovoljuje spremembo izvozne deklaracije, tako da se spremeni šifra. Če se je Sodišče na splošno izreklo o področju uporabe člena 78 Carinskega zakonika, je mogoče to sodbo razumeti tako, da je bilo ugotovljeno, da je pravica do spremembe izbire carinskega postopka v skladu s členom 78 Carinskega zakonika obstajala, če je bil carinski postopek uporabljen napačno in so bili ogroženi cilji Carinskega zakonika iz leta 1992. Rešitev, do katere je prišlo Sodišče v tem primeru, je mogoče razumeti tudi tako, da je omejena na položaje, ki vključujejo napako pri izbrani šifri. Za ugotovitev Sodišča bi bilo zato mogoče šteti, da je omejena na dovoljenje spremembe carinskih šifer, ki niso združljive z izbranim carinskim postopkom, in ne, da pomeni splošno pravico do spremembe carinskega postopka, izbranega v deklaraciji. Čeprav v opisu dejanskega stanja ni pojasnjeno, ali je deklaracija poleg navedene šifre vsebovala izbran carinski postopek, bi bila po mojem mnenju ta druga možnost razumevanja prepričljivejša. Glede na člen 66 in ker je izbira carinskega postopka ključni element deklaracije, bi bilo to namreč mogoče spremeniti le z razveljavitvijo.
(
41
)	Res je, da je člen 66(2) določal, da bi bila deklaracija v določenih primerih lahko razveljavljena, potem ko je bilo blago prepuščeno. Vendar ta določba ni imela učinka razširitve področja uporabe člena 66, ampak je samo dopuščala razveljavitev po odobritvi prepustitve v določenih primerih, ki pa so vseeno spadali na področje uporabe člena 66, kot je bilo določeno v njegovem prvem odstavku.
(
42
)	Seveda je, kot sem pojasnil v točkah 26 in 56 teh sklepnih predlogov, glavni namen carinske deklaracije dati blago v poseben carinski postopek.
(
43
)	Glej sodbo z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 56).
(
44
)	Glej člen 233 Carinskega zakonika iz leta 1992.
(
45
)	Sodba z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587), te ugotovitve ne izpodbija. Čeprav se sodišče v tej zadevi, ki se je nanašala na napako pri izračunu, sklicuje na možnost razveljavitve, iz te sodbe ne izhaja, da je Sodišče odločilo o možnosti take razveljavitve v primeru, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari v navedeni zadevi. Sodišče je zgolj odgovorilo na zastavljeno vprašanje, tako da je opozorilo na to, da sodišče sicer ni moglo razveljaviti deklaracije, vendar je deklarant lahko v nekaterih primerih prosil za razveljavitev deklaracije. Menim, da dejstvo, da Sodišče ni želelo zavzeti stališča glede možnosti razveljavitve v okoliščinah, kakršne so obravnavane v tej zadevi, jasno izhaja iz dejstva, da pri predstavitvi pravnega okvira Sodišče niti ni opredelilo, kateri primeri razveljavitve so bili dovoljeni po izvedbeni uredbi.
(
46
)	Glej sodbo z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 54).
(
47
)	Glej tudi sodbi z dne 14. maja 1996, Faroe Seafood in drugi (C‑153/94 in C‑204/94, EU:C:1996:198, točki 108 in 109), in z dne 7. aprila 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, točka 28).
(
48
)	Uredba (ES) št. 1291/2000 z dne 9. junija 2000 o določitvi skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema uvoznih in izvoznih dovoljenj in potrdil o vnaprejšnji določitvi za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 29, str. 145).
(
49
)	Glej na primer sodbe z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, EU:C:2012:444, točka 56); z dne 16. oktobra 2014, Nordex Food (C‑334/13, EU:C:2014:2294, točka 59), in z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens‑ en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, točka 34).
(
50
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, EU:C:2012:444, točka 66).
(
51
)	Glej, na primer, sodbo z dne 13. marca 2014, SICES in drugi (C‑155/13, EU:C:2014:145).
(
52
)	Glej člen 192 Carinskega zakonika iz leta 1992.
(
53
)	Res je, da vsaka sprememba deklaracije povzroči stroške upravi, ampak ker člen 78(3) določa, da morajo biti spremembe izvedene „ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov“, so države članice lahko, če so tako hotele, prevalile te stroške na deklaranta.
(
54
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 41).
(
55
)	Glej točke od 51 do 53 teh sklepnih predlogov.
(
56
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 47 in naslednje), in z dne 14. januarja 2010, Terex Equipment in drugi (C‑430/08 in C‑431/08, EU:C:2010:15, točka 56 in naslednje).
(
57
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 63), in z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, točka 32).
(
58
)	Sodba z dne 10. julija 2019 (C‑249/18, EU:C:2019:587).
(
59
)	Uvoznik med cenami, dogovorjenimi za vsako od teh prodaj, pravzaprav prosto izbere ceno, ki jo bo uporabil kot osnovo za določitev carinske vrednosti zadevnega blaga, če lahko glede cene, ki jo je izbral, carinskim organom predloži vse podatke in dokumente, ki jih potrebujejo (prav tam, točka 25).
(
60
)	Glej sodbo z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, točke 26 in od 36 do 39).
(
61
)	Glej sodbo z dne 7. aprila 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, točka 30).