Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 13. maja 2026(1)
Zadeva C‑227/25 P
DR,
DS
proti
Evropskemu organu za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA)
„ Pritožba – Javni uslužbenci – Tožba zaradi nepogodbene odgovornosti Evropske unije, ki je bila vložena zaradi neizpolnitve obveznosti institucije, da zagotovi varstvo osebnih podatkov – Nepremoženjska škoda, ki je nastala uslužbencu in njegovi ženi – Pravna podlaga tožbe, ki jo je vložila žena uslužbenca – Nedopustnost tožbe na podlagi členov 268 in 340 PDEU – Pravica ali obveznost družinskega člana, da vloži tožbo na podlagi člena 270 PDEU “
I.      Uvod
1.        Ta pritožba je bila vložena zoper sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. januarja 2025, DR in DS/EIOPA(2), s katerim je to sodišče kot nedopustno zavrglo tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti Unije, ki sta jo vložila uslužbenec Unije, oseba DR, in njegova žena, oseba DS, zaradi domnevnega razkritja njunih osebnih podatkov s strani Evropskega organa za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA) med etičnim nadzorom in upravno preiskavo, ki sta bila opravljena glede osebe DR.
2.        S to pritožbo je Sodišče pozvano, naj se izreče o posledicah, ki jih je Splošno sodišče izpeljalo iz načel, ki jih je razdelalo v sodbi z dne 5. maja 2022, Komisija/Missir Mamachi di Lusignano(3), v zvezi s pogoji dopustnosti odškodninskih tožb, ki jih družinski člani uradnika ali uslužbenca vložijo v sporu, ki izvira iz delovnega razmerja med
uradnikom in zadevno institucijo.
3.        Sodišču bom predlagal, naj ugodi navedeni pritožbi in izpodbijani sklep razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče tožbo, ki jo je vložila oseba DS, razglasilo za nedopustno, ker je bila vložena na napačni pravni podlagi. Pojasnil bom razloge, na podlagi katerih ta sklep po mojem mnenju temelji na napačni razlagi besedila te sodbe, saj se možnost, ki jo Sodišče daje družinskim članom uradnika ali uslužbenca, da vložijo tožbo na podlagi člena 270 PDEU, v navedenem sklepu spremeni v obveznost, zaradi nespoštovanja katere je bila tožba zavržena kot nedopustna.
II.    Dejansko stanje
4.        Za to pritožbo je mogoče dejansko stanje spora iz točk od 2 do 30 izpodbijanega sklepa povzeti tako.
5.        Oseba DR se je 16. septembra 2017, potem ko je izpolnila izjavo o nasprotju interesov, zaposlila kot uslužbenec v službi „Nadzor“ pri organu EIOPA. Po začetku postopka etičnega nadzora v zvezi s to osebo
7. decembra 2018 je ta oseba
z elektronskima sporočiloma z dne 14. januarja 2019 in 10. marca 2019 posredovala informacije v zvezi z družbami A, B in C,(4) zatrjevala zaupnost posredovanih podatkov ter posebej poudarila, da se ti podatki ne smejo razkriti drugim osebam v organu EIOPA brez njenega predhodnega soglasja. Po poročilu o oceni, ki ga je uradnik za etična vprašanja predložil organu EIOPA, je 22. julija 2019 izvršni direktor tega organa začel upravno preiskavo zoper osebo DR, da bi se ugotovila narava zunanjih dejavnosti te osebe. Zunanja preiskovalka, ki je bila odgovorna za to preiskavo, je 30. septembra 2019 posredovala svoje poročilo, oseba DR pa je bila s sklepom z dne 17. decembra 2019 razrešena svojih funkcij v organu EIOPA.
6.        Oseba DR je 13. januarja 2020 pri Evropskem varuhu človekovih pravic vložila prvo pritožbo, v kateri je zatrjevala nezakonitost svoje odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta pritožba je bila zavržena kot nedopustna, ker oseba DR ni izčrpala vseh notranjih pravnih sredstev. Oseba DR je nato 3. februarja 2020 pri organu EIOPA vložila pritožbo zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v kateri je, prvič, izpodbijala zakonitost svoje premestitve v drugo službo in zakonitost odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, drugič, priglasila več nepravilnosti v zvezi z obdelavo svojih osebnih podatkov, tretjič, zatrjevala obstoj nadlegovanja, ki se je nanašalo nanjo, in četrtič, zahtevala plačilo denarne odškodnine za domnevno nastalo škodo.
7.        Organ EIOPA je z odločbo z dne 2. junija 2020 zavrnil pritožbo zoper odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi.
8.        Oseba DR je 16. septembra 2020 pri Evropskem varuhu človekovih pravic vložila drugo pritožbo, ki jo je ta zavrnil, ker ni imel zadostnih razlogov za začetek preiskave.
9.        Oseba DR je 30. septembra 2020 pri Evropskem nadzorniku za varstvo podatkov (v nadaljnjem besedilu: ENVP) vložila pritožbo, v kateri je zatrjevala, da je organ EIOPA nezakonito obdeloval njene osebne podatke, osebne podatke osebe DS in podatke zadevnih družb.
10.      Oseba DR je 1. decembra 2021 vložila tretjo pritožbo pri Evropskem varuhu človekovih pravic.
11.      ENVP je z odločbo z dne 9. septembra 2022 menil, da je organ EIOPA kršil člen 4(1)(a) in člen 15(1)(c) Uredbe (EU) 2018/1725(5), ker med upravno preiskavo osebe DR ni pravilno obvestil o pravni podlagi za obdelavo njenih osebnih podatkov. ENVP se je zato odločil, da na podlagi člena 58(2)(b) te uredbe organu EIOPA izreče opomin.
12.      Evropski varuh človekovih pravic je z odločbo z dne 25. maja 2023, sprejeto na podlagi tretje pritožbe osebe DR, menil, da organ EIOPA ob zaposlitvi osebe DR ni skrbno obravnaval vprašanja v zvezi z nasprotjem interesov te osebe, zaradi česar je prišlo do nepravilnosti. Evropski varuh človekovih pravic je poleg tega navedel, da organ EIOPA ni skrbno in strogo izvajal etičnega nadzora in upravne preiskave.
III. Postopek pred sodiščema Unije
A.      Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep
13.      Pritožnici sta 4. aprila 2024 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 268 PDEU in na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU vložili tožbo za odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jima nastala zaradi nezakonitega ravnanja organa EIOPA v zvezi z obdelavo njunih osebnih podatkov pri etičnem nadzoru in upravni preiskavi glede osebe DR.
14.      Organ EIOPA je 2. julija 2024 z ločenim aktom v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil ugovor nedopustnosti. Zlasti je trdil, da tožba, ki sta jo vložili oseba DR in njegova žena DS, izvira iz delovnega razmerja prvonavedene osebe, zato naj bi predmet te tožbe očitno spadal na področje uporabe člena 270 PDEU ter členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije(6), in ne člena 268 in člena 340, drugi odstavek, PDEU. Pritožnici sta v okviru stališč, ki sta jih predložili glede tega ugovora nedopustnosti, glede na besedilo Uredbe 2018/1725 ponovili in izrecno zagovarjali izbiro te pravne podlage.
15.      Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom, sprejetim na podlagi člena 130(1) in (7) svojega poslovnika, tožbo, ki sta jo vložili osebi DR in DS, zavrglo kot nedopustno.
B.      Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
16.      Pritožnici sta 24. marca 2025 vložili pritožbo zoper izpodbijani sklep. V predlogih Sodišču predlagata, naj ta sklep razveljavi, naj ugodi njunim predlogom pred Splošnim sodiščem, naj ugotovi, da je organ EIOPA dovolj resno kršil pravna pravila, s katerimi so posameznikom podeljene pravice, zlasti člena 8 in 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter Uredbe 2018/1725, da jima je nastala nepremoženjska škoda, ki je posledica nezakonitosti, ki jih je storila zadnjenavedena institucija, naj naloži povračilo te škode in naj organu EIOPA naloži plačilo vseh stroškov na obeh stopnjah oziroma, če tega ne stori, naj zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o utemeljenosti tožbe.
17.      Organ EIOPA Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnicama naloži plačilo stroškov.
IV.    Analiza
18.      Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata dva pritožbena razloga, ki se nanašata, prvič, na neobstoj obrazložitve iz točke 74 izpodbijanega sklepa in, drugič, na napačno uporabo prava v zvezi z obsegom pojma „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) teh predpisov.(7)
19.      Ker izrek tega sklepa v delu, v katerem se nanaša na tožbo, ki jo je vložila oseba DS, temelji na njenem statusu „osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi“, bom najprej preučil drugi pritožbeni razlog.
A.      Drugi pritožbeni razlog: napačna razlaga obsega pojma „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov
1.      Izpodbijani sklep
20.      Splošno sodišče je v točki 38 izpodbijanega sklepa najprej ugotovilo, da pritožnici tožbo utemeljujeta na členu 268 in členu 340, drugi odstavek, PDEU.
21.      V točkah od 39 do 47 tega sklepa je navedlo načela in upoštevno sodno prakso v zvezi z obsegom člena 270 PDEU, pri čemer se je sklicevalo zlasti na sodbo Komisija/Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Tako je Splošno sodišče v točki 43 navedenega sklepa opozorilo, da iz te sodne prakse izhaja, da kadar spor izvira iz delovnega razmerja, ki uradnika ali uslužbenca povezuje z institucijo Unije, ne le ta uradnik ali uslužbenec, ampak tudi vsaka druga oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov „lahko na podlagi člena 270 PDEU zoper institucijo Unije vloži tožbo, da bi izpodbijala zakonitost akta, ki posega v […] položaj te osebe“.
23.      Splošno sodišče je za določitev oseb, ki niso uradniki ali uslužbenci, za katere se lahko šteje, da „[zanje] veljajo Kadrovski predpisi“, v točki 44 izpodbijanega sklepa navedlo, da je v skladu z navedeno sodno prakso namen Kadrovskih predpisov in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU) urediti pravna razmerja med institucijami Unije in njihovimi uradniki ali uslužbenci ter da za dosego tega cilja ne določajo le vzajemnih pravic in obveznosti med temi institucijami in njihovimi uradniki ali uslužbenci, ampak tudi nekaterim družinskim članom podeljujejo pravice in ugodnosti.
24.      Splošno sodišče je tako v točki 45 tega sklepa ugotovilo, da člena 42b in 55a Kadrovskih predpisov ter člen 16 PZDU v zvezi z zakoncem uradnika ali uslužbenca temu omogočajo, da je v primeru hude bolezni ali hude invalidnosti upravičen do pomoči od uradnika ali uslužbenca, tako da daje slednjemu možnost, da izvršuje svojo pravico do družinskega dopusta ali dela s krajšim delovnim časom. Poleg tega člen 70 Kadrovskih predpisov in člen 35 PZDU preživelemu zakoncu pod določenimi pogoji podeljujeta pravico do nadomestila v primeru smrti uradnika ali uslužbenca.
25.      Splošno sodišče je v točki 46 navedenega sklepa na podlagi tega sklepalo, da je zakonec uradnika ali uslužbenca oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov in da zato v skladu z navedeno sodno prakso „lahko“ enako kot uradnik ali uslužbenec, katerega zakonec je, vloži odškodninsko tožbo zoper institucijo Unije na podlagi člena 270 PDEU, če spor izvira iz delovnega razmerja med tem uradnikom ali uslužbencem in navedeno institucijo.
26.      V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 47 izpodbijanega sklepa navedlo, da v smislu te sodne prakse „pravica oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi, da vložijo tožbo na podlagi člena 270 PDEU, ni pogojena s tem, da imajo te osebe v vsakem posameznem primeru dejansko pravice in ugodnosti, ki so jim podeljene s Kadrovskimi predpisi in PZDU. Zadostuje namreč, da se na podlagi vezi, s katerimi so povezane z uradnikom ali uslužbencem, za te osebe uporabljajo Kadrovski predpisi.“
27.      Splošno sodišče je ob upoštevanju teh načel, izoblikovanih zlasti v sodbi Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, v točki 48 tega sklepa ugotovilo, da „ker odškodninska tožba, ki sta jo vložila uradnik ali uslužbenec in njegov zakonec, izvira iz delovnega razmerja, ki tega uradnika ali uslužbenca povezuje z institucijo Unije, ta tožba spada na področje uporabe člena 270 PDEU, kot se izvaja s členom 91(1) Kadrovskih predpisov, in ne more temeljiti na členu 340, drugi odstavek, PDEU, sicer ta tožba ni dopustna“.
28.      Zato je Splošno sodišče za presojo dopustnosti tožbe v zvezi z osebama DR in DS v točkah od 51 do 61 izpodbijanega sklepa preučilo izvor spora, da bi ugotovilo, ali se ta spor nanaša na delovno razmerje, ki je osebo DR povezovalo z organom EIOPA. Potem ko je Splošno sodišče ugotovilo, da je dejansko tako, je v točki 62 tega sklepa ugotovilo, da je treba v skladu z navedeno sodno prakso tožbo šteti za nedopustno, ker temelji na členu 340, drugi odstavek, PDEU.
29.      Splošno sodišče je v točki 63 navedenega sklepa navedlo, da bi bilo treba „[v] vsakem primeru“, tudi če bi bilo mogoče razlagati, da tožba temelji na členu 270 PDEU, in tudi če bi se njen predmet moral ali se ne bi smel zamenjati s predmetom pritožbe v zvezi z odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi osebe DR, to tožbo razglasiti za nedopustno, ker pritožnici nista začeli predhodnega postopka pri organu EIOPA v skladu s členoma 90 in 91 Kadrovskih predpisov.
30.      Splošno sodišče je v točki 64 izpodbijanega sklepa odločilo, da tega sklepanja ni mogoče ovreči s trditvami, ki sta jih pritožnici navedli v stališčih glede ugovora nedopustnosti.
2.      Trditve strank
31.      Pritožnici z drugim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da je treba osebi DS priznati status „osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi“, v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov in da bi morala ta oseba kot oseba s takšnim statusom vložiti odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU.
32.      Pritožnici ob sklicevanju na točko 52 sodbe Komisija/Missir Mamachi di Lusignano trdita, da pojem „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) tega besedila, kot ga razlaga Sodišče, vključuje družinske člane, na katere se nanašajo Kadrovski predpisi, ker so jim podeljene posebne pravice in ugodnosti ter ker imajo pravico zahtevati te pravice in ugodnosti ne glede na to, ali je njihova pritožba utemeljena ali ne. V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, so bile tako s Kadrovskimi predpisi družinskim članom preminulega uradnika izrecno podeljene pravice in ugodnosti. To pa naj ne bi veljalo za osebo DS. Ta naj ne bi niti zatrjevala niti naj ne bi trdila, da je upravičena do pravice ali ugodnosti, ki naj bi ji bila podeljena s Kadrovskimi predpisi, njena tožba pa naj bi vsebovala priglasitev nezakonite obdelave njenih osebnih podatkov v nasprotju z Uredbo 2018/1725.
33.      Organ EIOPA trdi, da je ta pritožbeni razlog očitno neutemeljen. Prvič, oseba DS naj bi kot žena nekdanjega začasnega uslužbenca organa EIOPA na podlagi Kadrovskih predpisov pridobila več finančnih pravic, kot na primer, da je bila vključena v skupni sistem zavarovanja za uradnike in druge uslužbence. Drugič, vprašanje, ali oseba DS v obravnavanem primeru uveljavlja pravice in ugodnosti na podlagi Kadrovskih predpisov, naj ne bi bilo pomembno, saj naj bi se člen 13 teh predpisov posebej nanašal na zakonce uradnikov.(8)
3.      Presoja
34.      Po mojem mnenju je ta pritožbeni razlog utemeljen. Menim namreč, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je osebo DS opredelilo kot „osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi“, zaradi česar je morala vložiti tožbo zaradi odgovornosti na podlagi člena 270 PDEU.
35.      Ugotavljam, da je v točkah 43, 44 in 47 izpodbijanega sklepa pred sklicevanjem na točke od 46 do 48 in od 51 do 55 sodbe Komisija/Missir Mamachi di Lusignano uporabljen izraz „glej v tem smislu“. Vendar ugotavljam, da Splošno sodišče v tem sklepu presega zgolj uporabo te sodbe v konkretnem primeru, saj razširja pojem „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“, kot ga je opredelilo Sodišče, in določa pogoj za dopustnost tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti Unije, ki jih te osebe vložijo, tako da je predložitev zadeve Splošnemu sodišču na podlagi člena 270 PDEU obvezna. Težavo povzroča skupni učinek teh dveh vidikov navedenega sklepa, ker je Splošno sodišče iz te sodbe izpeljalo nerazumne postopkovne posledice, saj nobena določba ali sodna praksa ne zahteva, da zakonec uradnika ali uslužbenca vloži tožbo na tej pravni podlagi. Čeprav pritožnici v podporo drugemu pritožbenemu razlogu ne navajata drugega vidika, je ta vidik tesno povezan z njunim izpodbijanjem, kot izhaja iz točke 47 njune pritožbe.
36.      Kot poudarjata pritožnici, se položaj v obravnavani zadevi razlikuje od položaja, v katerem je bila izdana sodba Komisija/Missir Mamachi di Lusignano. Kot je razvidno iz točk 48, 51, 52 in 54 te sodbe, Sodišče opredeljuje pojem „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ zlasti glede „pravic in ugodnosti“, ki so jim podeljene s Kadrovskimi predpisi, saj družinski člani uradnika v primeru njegove smrti dejansko uživajo posebne pravice in finančne ugodnosti. Sodišče je dodalo, da ni potrebno ugotoviti, ali so te osebe dejansko upravičene do teh pravic in ugodnosti v tem specifičnem primeru in se tako izogne nujnosti predhodne preučitve utemeljenosti zahteve za odločitev o pristojnosti sodišča.(9) Vendar jih je Sodišče prav zato, ker so bile na podlagi Kadrovski predpisov lahko upravičene do finančnih ugodnosti zaradi smrti uradnika, lahko obravnavalo kot „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“.
37.      V postopku v glavni stvari pa Kadrovski predpisi zakoncu uradnika ali uslužbenca ne podeljujejo nobene pravice ali ugodnosti, ki bi bila povezana z obdelavo njegovih osebnih podatkov. Splošno sodišče se v točki 45 izpodbijanega sklepa sklicuje na določbe Kadrovskih predpisov, ki uradniku ali uslužbencu omogočajo, da uveljavlja pravico do družinskega dopusta ali dela s krajšim delovnim časom v primeru hude bolezni ali težke invalidnosti zakonca, oziroma da je zakonec upravičen do prejemkov v primeru smrti uradnika ali uslužbenca. Te določbe nimajo nobene zveze z morebitno pravico ali ugodnostjo, ki bi jo Kadrovski predpisi priznavali zakoncu uradnika ali uslužbenca v primeru nezakonite obdelave njegovih osebnih podatkov. Prav tako se organ EIOPA v odgovoru na pritožbo sklicuje na člen 13 Kadrovskih predpisov, v skladu s katerim mora uradnik prijaviti pridobitno dejavnost, ki jo njegov zakonec opravlja kot poklicno dejavnost. Vendar ta člen določa statutarno obveznost uradnika ali uslužbenca, ki jo je treba razlikovati od pravice ali ugodnosti v korist njegovih družinskih članov, na kateri temelji sodna praksa Sodišča.
38.      Tako naj široka razlaga pojma „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ in razširitev ratione personae področja uporabe člena 270 PDEU, ki jo izvaja, ne bi nujno povzročali posebnih težav, če jih v izpodbijanem sklepu ne bi spremljalo zaostrovanje pogojev za dopustnost odškodninskih tožb, ki jih vložijo družinski člani uradnika ali uslužbenca.(10) Možnost, ki jo daje Sodišče družinskim članom uradnika ali uslužbenca, da ukrepajo na podlagi člena 270 PDEU, je Splošno sodišče spremenilo v obveznost, kar je povzročilo napačno uporabo prava v tem sklepu.
39.      Čeprav je Splošno sodišče v točki 46 izpodbijanega sklepa pravilno navedlo, da zakonec uradnika ali uslužbenca „lahko“ vloži odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU, kadar spor izvira iz delovnega razmerja, ki tega uradnika ali uslužbenca povezuje z institucijo, in se je v točki 47 tega sklepa pravilno sklicevalo na „pravico oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi, da delujejo na podlagi člena 270 PDEU“, je v točki 48 tega sklepa vseeno takoj ugotovilo, da bo ta vrsta tožbe v bistvu razglašena za nedopustno, če ni vložena na podlagi tega člena. Ti trditvi pa si nasprotujeta: bodisi gre za možnost bodisi gre za obveznost. Ker se je Sodišče v sodbi Komisija/Missir Mamachi di Lusignano jasno odločilo zgolj za možnost, ki jo imajo družinski člani uradnika, Splošno sodišče, ki je to možnost brez razlogov spremenilo v obveznost, ni spoštovalo sodne prakse Sodišča ter je tako kršilo člen 270 PDEU in člen 91(1) Kadrovskih predpisov.
40.      Zdi se mi, da to ugotovitev potrjuje dejstvo, da Sodišče s široko razlago procesnega upravičenja družinskih članov uradnika ali uslužbenca na podlagi člena 270 PDEU ni nameravalo ustvariti pogoja dopustnosti odškodninskih tožb, ki so jih ti vložili. Če se ne motim, izrazi, uporabljeni v točkah 55 in 62 sodbe Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, pričajo le o volji sodišča Unije, da družinskim članom uradnika ali uslužbenca ponudi možnost vložitve odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU, ker spor izvira iz delovnega razmerja med tem uradnikom ali uslužbencem in zadevno institucijo, in ne, da se v celoti izključi možnost vložitve te tožbe na podlagi člena 268 in člena 340, drugi odstavek, PDEU.
41.      Besedilo te sodbe ni zavezujoče, kot je razvidno iz večkrat uporabljenega izraza „lahko vložijo pritožbo“ („eine Schadensersatzklage erheben können“ v nemščini, „may […] bring an action“ v angleščini ali „possono […] proporre un ricorso“ v italijanščini (moj poudarek)). Ta izraz predpostavlja priznanje izbire. Čeprav imajo družinski člani uradnika ali uslužbenca možnost vložiti odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU, ker spor izvira iz delovnega razmerja, ki tega uradnika ali uslužbenca povezuje z zadevno institucijo, vložitev te tožbe na tej pravni podlagi nikakor ni obveznost, saj imajo ti družinski člani v zvezi s tem diskrecijsko pravico. Zato lahko tožbo vložijo tudi na podlagi členov 268 in 340 PDEU. Kot je Splošno sodišče še pred kratkim opozorilo, so „Kadrovski predpisi sami po sebi samostojni instrument, katerega edini namen je urediti pravna razmerja med institucijami in njihovimi uradniki ali uslužbenci, tako da med njimi določa vzajemne pravice in obveznosti“.(11) Z drugimi besedami, Kadrovski predpisi imajo relativni učinek: obveznosti določajo le med strankami in nasprotujejo temu, da bi bile tretjim osebam, ki niso privolile v pogodbo, naložene take obveznosti na podlagi te pogodbe.
42.      Ozka razlaga pogojev dopustnosti tožb pred sodiščem v delu, v katerem pogojujejo dostop do sodišča in učinkovitost sodnega varstva, ter nujna potreba po jasnih pravilih v zvezi s tem nasprotujeta temu, da bi se glagol „lahko“ tu izenačil z glagolom „morati“ in da bi ga bilo treba razumeti tako, da se z njim od družinskih članov uradnika ali uslužbenca zahteva, da tožbo vložijo na podlagi člena 270 PDEU, sicer ta ni dopustna. Tak razvoj sodne prakse bi zahteval vsaj minimalno pojasnilo v delu, v katerem se nanaša na razlago pogojev dopustnosti tožbe, ki jo posamezniki vložijo pri Splošnem sodišču, katerih pravilna razlaga je bistvena za zagotovitev učinkovitosti sodnega varstva.
43.      V posebnih okoliščinah zadeve, v kateri je bila izdana sodba Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, je bil namen te široke razlage pristojnosti sodišča Unije za obravnavanje odškodninskih tožb, vloženih na podlagi člena 270 PDEU, zagotoviti večje varstvo družinskim članom uradnika ob upoštevanju obveznosti skrbnega ravnanja, ki je naložena instituciji. Njen cilj je bil tudi zagotoviti, da se lahko tožbe v zvezi z istim dogodkom, ki izhaja iz delovnega razmerja med uradnikom in institucijo, v kateri je oziroma je bil zaposlen, združijo v okviru enega samega sodnega postopka pred istim sodiščem.
44.      Čeprav se strinjam s težnjo po združevanju teh sporov, vseeno ugotavljam, da je oseba DS v obravnavani zadevi nazadnje prikrajšana za možnost, da bi se njen odškodninski zahtevek za škodo, ki jo je osebno utrpela, preučil, in sicer zaradi njenega družinskega statusa. Ta rešitev se lahko izkaže za zelo resno glede na postopkovno obravnavo, ki jo je Splošno sodišče pridržalo za odškodninsko tožbo, ki sta jo istega dne zaradi storitve istega dejanja
vložili podjetje, katerega lastnik, ustanovitelj in zakoniti zastopnik je oseba DR, ter podjetje, ki ima v lasti zadnjenavedeno podjetje.(12) Utemeljenost te tožbe, s katero sta ti pravni osebi zahtevali odškodnino za škodo, ki jima je domnevno nastala med etičnim nadzorom in upravno preiskavo, ki sta se nanašala na osebo DR, na podlagi členov 268 in 340 PDEU, je presojalo Splošno sodišče v sodbi z dne 25. marca 2026, DP in DQ/EIOPA.(13)
45.      Menim, da je bilo glede na ta dejstva in dokaze v izpodbijanem sklepu napačno uporabljeno pravo, ker je Splošno sodišče tožbo, ki jo je vložila oseba DS, razglasilo za nedopustno, ker je temeljila na členu 340, drugi odstavek, PDEU.
46.      V teh okoliščinah torej ni treba analizirati prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve tega sklepa glede pravne podlage tožbe, ki jo je vložila oseba DS.
47.      Vendar predlagam, naj se ta prvi pritožbeni razlog ne preuči le primarno v delu, v katerem se nanaša na neobstoj obrazložitve izpodbijanega sklepa glede pravne podlage tožbe, ki jo je vložila oseba DR, ampak tudi podredno, če bi Sodišče ugotovilo, da je neutemeljen drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno razlago obsega pojma „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov.
B.      Prvi pritožbeni razlog: neobstoj obrazložitve izpodbijanega sklepa v zvezi s pravno podlago tožbe, ki sta jo vložili osebi DR in DS
1.      Izpodbijani sklep
48.      Splošno sodišče je v točkah od 64 do 78 izpodbijanega sklepa preučilo različne trditve, ki sta jih pritožnici navedli v stališčih glede ugovora nedopustnosti.
49.      Natančneje, Splošno sodišče je v točkah od 72 do 75 tega sklepa preučilo drugo trditev, ki je temeljila na obstoju precedensov iz sodne prakse, v katerih naj bi Splošno sodišče priznalo dopustnost tožb, vloženih zaradi kršitve Uredbe 2018/1725(14), in to kljub dejstvu, da niso bile vložene na podlagi člena 270 PDEU.
50.      Splošno sodišče je v točki 74 navedenega sklepa razsodilo, da je „v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 1. decembra 2021, JR/Komisija (T‑265/20, EU:T:2021:850), tožeča stranka, ki se je prijavila na notranji natečaj pri Komisiji […] in ki ni bila vpisana na rezervni seznam, predlagala razglasitev ničnosti sklepov Komisije, s katerimi ji je bil zavrnjen dostop do informacij v zvezi z navedenim natečajem. Ta sodba se torej nanaša na ničnostno tožbo, vloženo na podlagi člena 263 PDEU, in ni upoštevna za presojo, ali imajo tožeče stranke v obravnavani zadevi pravico vlagati tožbo zoper organ EIOPA na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU.“
2.      Trditve strank
51.      Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom trdita, da izpodbijani sklep ni obrazložen.
52.      Trdita, da na podlagi točke 74 tega sklepa ne moreta razumeti razlogov, iz katerih naj bi bil člen 270 PDEU v smislu sodne prakse, na katero se Splošno sodišče sklicuje v točkah od 39 do 41 navedenega sklepa, pravno sredstvo v sporih s področja javnih uslužbencev. V zvezi s tem trdita, da je Sodišče Unije v sodbi z dne 1. decembra 2021, JR/Komisija,(15) ki je navedena v tej točki 74, priznalo dopustnost ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU v podobnem sporu, ki izvira iz delovnega razmerja med uradnikom in zadevno institucijo in ki se nanaša na kršitev Uredbe 2018/1725.
53.      Natančneje, čeprav pritožnici navajata, da pravilno razumeta, da je ničnostna tožba na podlagi člena 263 PDEU postopek, katerega narava in obseg se razlikujeta od odškodninske tožbe na podlagi člena 268 in člena 340, drugi odstavek, PDEU, pa menita, da Splošno sodišče ni zadostno obrazložilo, zakaj bi taka razlika v postopku povzročila različne postopkovne posledice v zvezi z dopustnostjo teh dveh tožb, ki sta bili obe vloženi, ker so uradniki ali uslužbenci kršili Uredbo 2018/1725 v sporih, ki izvirajo iz delovnega razmerja med njimi in zadevno institucijo.
54.      Pritožnici se sklicujeta tudi na sodbo z dne 6. julija 2022, OC/ESZD,(16) navedeno v točki 70 izpodbijanega sklepa, v kateri naj bi Splošno sodišče tožeči stranki, uradnici Evropske službe za zunanje delovanje (ESZD), v bistvu očitalo, da ni vložila ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU zoper sklep Komisije, da se v nasprotju z Uredbo 2018/1725 posreduje le povzetek nekaterih dokumentov, ki vsebujejo osebne podatke.
55.      Organ EIOPA trdi, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten in vsekakor očitno neutemeljen.
3.      Presoja
56.      Uvodoma opozarjam, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče na podlagi člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije v povezavi s členom 53 tega statuta, pomeni bistveno postopkovno zahtevo, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve.(17) Poleg tega mora biti iz obrazložitve izpodbijane sodbe jasno in nedvoumno razvidno razlogovanje Splošnega sodišča, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko Sodišče opravi nadzor.(18) Vendar opozarjam, da obveznost obrazložitve Splošnega sodišča ne zavezuje k obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu,
zaradi česar je torej obrazložitev lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, na podlagi katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa, da ima na voljo dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe.(19)
57.      Menim, da v obravnavani zadevi izpodbijani sklep ni zadostno obrazložen, ker v njem ni bilo izrecno odločeno o trditvi, ki sta jo pritožnici navedli v točki 42 stališč glede ugovora nedopustnosti. Zadnjenavedeni sta se namreč sklicevali na sodbo z dne 1. decembra 2021, JR/Komisija(20), prav zato, ker je šlo za ničnostno tožbo.(21) Na podlagi kratkega odgovora na to trditev ni mogoče presojati razlogov, iz katerih jima je Splošno sodišče v točki 40 izpodbijanega sklepa očitalo načelo, v skladu s katerim je člen 270 PDEU pravno sredstvo za spor s področja javnih uslužbencev, ki se razlikuje od splošnega pravnega sredstva, kot je ničnostna tožba, ki jo določa člen 263 PDEU, čeprav naj bi obstajali precedensi iz sodne prakse, s katerimi naj bi se dokazalo, da to posebno pravno sredstvo ni izključno.(22)
58.      Vendar ta napaka v obrazložitvi ne vpliva na izrek izpodbijanega sklepa v zvezi s tožbo, ki sta jo vložili oseba DR in oseba DS, zato je treba ta pritožbeni razlog razglasiti za brezpredmeten.
59.      V skladu z ustaljeno sodno prakso, če eden od razlogov, ki jih je navedlo Splošno sodišče, zadostuje za utemeljitev izreka njegove sodbe, napake, ki bi jih lahko vseboval drug razlog, ki je prav tako naveden v zadevni sodbi, nikakor ne vplivajo na ta izrek, tako da je pritožbeni razlog, ki jih navaja, brezpredmeten in ga je treba zavrniti.(23)
60.      Poleg tega točka 74 izpodbijanega sklepa spada v okvir razlage, ki jo je Splošno sodišče v točki 63 tega sklepa začelo z izrazom „v vsakem primeru“. Iz tega izraza pa je razvidno, da je ta razlaga dodatna obrazložitev tega sklepa, saj je Splošno sodišče nedopustnost tožbe, ki sta jo vložili osebi DR in DS, oprlo na pravne razloge in na dejansko stanje, navedene v točkah od 39 do 42 in od 51 do 61 navedenega sklepa, ki jih pritožnici v okviru pritožbe nista izpodbijali.
V.      Predlog
61.      Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj razveljavi Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. januarja 2025, DR in DS/EIOPA (T‑182/24, EU:T:2025:62), v delu, v katerem je Splošno sodišče ugotovilo nedopustnost odškodninske tožbe, ki jo je vložila oseba DS, ker bi jo morala vložiti na podlagi člena 270 PDEU, in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      T‑182/24, v nadaljevanju: izpodbijani sklep, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, v nadaljevanju: sodba Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, EU:C:2022:349.
4      Oseba DR je bila lastnik in generalni direktor družbe A, ki je imela v lasti 100 % kapitala družb B in C, zadnjenavedeni družbi pa sta se leta 2018 združili.
5      Uredba (EU) 2018/1725 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2018 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah, organih, uradih in agencijah Unije in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 45/2001 in Sklepa št. 1247/2002/ES (UL 2018, L 295, str. 39).
6      V različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi).
7      Člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa, da je „Sodišče Evropske unije […] pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). […] Sodišče Evropske unije je neomejeno pristojno za spore finančne narave.“
8      Člen 13 Kadrovskih predpisov med drugim določa, da „[k]adar zakonec uradnika poklicno opravlja pridobitno dejavnost, mora uradnik to prijaviti organu, pristojnemu za imenovanja v njegovi instituciji“.
9      Glej sodbo Komisija/Missir Mamachi di Lusignano (točki 52 in 61). V točki 52 te sodbe je navedeno: „Posledica tega, da Kadrovski predpisi na ta način upoštevajo te družinske člane uradnika, je, da so osebe, ‚za katere veljajo Kadrovski predpisi‘ v smislu člena 91(1) teh predpisov, in to ne glede na to, ali ima tožeča stranka v obravnavanem primeru dejansko pravico ali ugodnost, ki je podeljena s Kadrovskimi predpisi [v angleški različici navedene sodbe, je v temu delu stavka določeno:‚irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit‘] […] Določitev pristojnosti ratione personae sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov namreč ni odvisna od vprašanja dejanske podelitve [v angleški različici ‚actual grant‘] pravice ali ugodnosti osebi, za katero veljajo Kadrovski predpisi in ki pri teh sodiščih vloži tožbo.“ Moj poudarek.
10      Strinjam se da je treba zagotoviti, da se lahko tožbe v zvezi z istim dogodkom, ki izhaja iz delovnega razmerja med uradnikom in zadevno institucijo, združijo v enem samem sodnem postopku pred istim sodiščem.
11      Glej sklep z dne 13. marca 2025, RY/Komisija (T‑246/24, EU:T:2025:299, točka 30 in navedena sodna praksa).
12      Pri Splošnem sodišču sta bili tako sočasno vloženi tožbi zaradi nepogodbene odgovornosti zaradi istega storitve istega dejanja, s katerim so bila kršena, prvič, pravila o varstvu osebnih podatkov (T‑182/24) in, drugič, pravila o varstvu podatkov o zaupnih zadevah (T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Ali kršitve Uredbe (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 102), ki jo je nadomestila Uredba 2018/1725.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Glej sodbo z dne 4. oktobra 2024,
UPL Europe in Indofil Industries (Nizozemska)/Komisija (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, točka 134 in navedena sodna praksa).
18      Glej sodbo z dne 26. februarja 2026, Martinair Holland/Komisija (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, točka 78 in navedena sodna praksa).
19      Glej sodbo z dne 26. februarja 2026, Martinair Holland/Komisija (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, točka 79 in navedena sodna praksa).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      V točki 42 teh stališč sta pritožnici navedli naslednjo trditev: „Poleg tega se je Komisiji v zadevi[, v kateri je bila izdana sodba z dne 1. decembra 2021, JR/Komisija (T‑265/20, EU:T:2021:850),] očitalo, da
je kršila več določb Uredbe 2018/1725, med drugim člena 14 in 17 te uredbe, ker ni posredovala nekaterih osebnih podatkov v zvezi z ocenami, pridobljenimi v okviru natečaja. Ničnostna tožba, ki jo je vložila tožeča stranka, uradnik Komisije, je temeljila na členu 263 PDEU in je Splošno sodišče ni razglasilo za nedopustno.“
22      Sodišče je v sklepu z dne 24. februarja 2026, RY/Komisija (C‑336/25 P, EU:C:2026:138), opozorilo, da „je Sodišče v skladu s svojo sodno prakso večkrat razsodilo, da člen 270 PDEU […] ustvarja pravno sredstvo za spore s področja javnih uslužbencev, ki je ločeno od splošnih pravnih sredstev, kot so ničnostna tožba, ki jo ureja člen 263 PDEU, ter odškodninska tožba, ki jo urejata člen 268 PDEU in člen 340, drugi in tretji odstavek, PDEU“ (točka 36 in navedena sodna praksa).
23      Glej sodbo z dne 13. novembra 2025, Al-Assad/Svet (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, točka 94 in navedena sodna praksa).