62004CC0419
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ANTONIA TIZZANA,
predstavljeni 17. novembra 2005 (
1
)
Zadeva C-419/04
Conseil général de la Vienne
proti
Directeur général des douanes et droits indirects
„Naknadna izterjava uvoznih dajatev — Odpust uvoznih dajatev — Pogoji — Člen 871 Uredbe o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti — Doseg dolžnosti predložitve Komisiji — Neprijava dopolnilnih plačil dobrovernega davčnega zavezanca, ki bi morala biti vključena v carinsko vrednost uvoženega blaga“
1.
Cour d’appel de Poitiers je s sodbo, vloženo 30. septembra 2004, Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanje v zvezi z razlago člena 871 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 2454/93). (
2
) Predložitveno sodišče želi zlasti pojasnilo, ali ta določba nacionalnim carinskim organom nalaga, naj zadevo predložijo Komisiji, kadar želijo naknadno izterjati dajatev, plačilu katere se je dolžnik izognil ob uvozu blaga, vendar so izrazili dvom o obstoju pogojev za opustitev izterjave.
I – Pravni okvir
2.
Postopek vknjižbe in naknadne izterjave carinskega dolga je urejen v členu 868 in naslednjih Uredbe št. 2454/93. Glede določb, ki so pomembne za to zadevo, naj spomnim, da se lahko nacionalni organi v skladu s členom 869 te uredbe v različici, ki se je uporabljala ratione temporis za dejansko stanje spora o glavni stvari, (
3
) samostojno odločijo, da ne bodo naknadno izterjali nepobranih dajatev, če te znašajo manj kot 2000 EUR. Če so zneski višji, pa je treba uporabiti člen 871, v katerem je – prav tako v različici, upoštevni za zadevno dejansko stanje – določeno:
„Če carinski organi, razen v primerih iz člena 869, ocenjujejo, da so pogoji iz člena 220(2)(b) zakonika izpolnjeni, ali dvomijo v doseg kriterijev te določbe v zadevnem primeru, ti organi posredujejo primer Komisiji, da se uredi v skladu s postopki iz členov 872 do 876. Primer, ki se predloži Komisiji, mora vsebovati vse podatke, pomembne za popolno preverjanje predloženega primera […]“.
3.
V členu 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (v nadaljevanju: carinski zakonik), (
4
) na katerega se sklicuje zgoraj navedena določba Uredbe št. 2454/93, je določeno, da se naknadna vknjižba ne opravi, če:
„se zakonsko dolgovani znesek dajatev ni vknjižil zaradi napake carinskih organov in če dolžnik te napake ni mogel odkriti in je ravnal v dobri veri in upošteval vse določbe o carinski deklaraciji, predvidene v veljavni zakonodaji“.
4.
Ob upoštevanju tega naj opozorim, da je mogoč, kadar so izpolnjeni ti isti pogoji, tudi odpust dajatev, ki je v skladu s členom 235(b) carinskega zakonika opredeljen kot odločitev o „opustitvi celotnega ali dela zneska carinskega dolga“. V členu 236(1), drugi pododstavek, carinskega zakonika je namreč določeno, da se „[u]vozne ali izvozne dajatve […] odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2)“.
II – Dejansko stanje in postopek
5.
Conseil général de la Vienne, član Conseil de surveillance de la société d’économie mixte locale du Parc du Futuroscope (v nadaljevanju: park Futuroscope), je med 31. marcem in 29. aprilom 1993 od družbe kanadskega prava IMAX Corporation (v nadaljevanju: družba IMAX) kupil avdiovizualno opremo, ki jo je uvozil na carinsko ozemlje Skupnosti.
6.
Plačilo je bilo v skladu s prodajno pogodbo razdeljeno na dva sestavna dela: Conseil général de la Vienne je bil dolžen, prvič, družbi IMAX nakazati 3.431.650 USD ob predaji opreme in, drugič, tej družbi plačati pavšalni znesek v višini 1,8 FRF od vsake prodane vstopnice za park Futuroscope.
7.
Conseil général de la Vienne pa je kot carinsko vrednost te opreme navedel le prvi znesek in tako plačal le dajatev, ki so jo francoski carinski organi določili na tej podlagi.
8.
Ker so carinski organi pri pozneje opravljeni kontroli ugotovili, da obstaja tudi drugi sestavni del cene, so od Conseil général de la Vienne zahtevali, da plača tudi dajatev, povezano s tem. Conseil général de la Vienne je zadevo predložil Commission de conciliation et d’expertise douanière (v nadaljevanju: CCED), organu, ki ga sestavljajo sodniki in strokovnjaki ter na katerega lahko uvozniki (ali izvozniki) naslovijo predlog, naj kot arbiter odloči v njihovem sporu s carinsko upravo. CCED je v mnenju z dne 13. aprila 1999 ugotovila, da je bila carinska vrednost uvožene opreme neupravičeno zmanjšana za znesek 5.517.281 FRF (841.104 EUR).
9.
Conseil général de la Vienne je zato na francoske organe naslovil zahtevek za odpust dajatev v skladu s členom 236 carinskega zakonika, vendar je bil zahtevek zavrnjen z odločbo z dne 6. junija 2000.
10.
Conseil général de la Vienne je proti tej odločbi 17. julija tega leta vložil pritožbo pri ministrstvu za gospodarstvo, finance in industrijo.
11.
Direktor francoske carinske uprave je 16. julija 2001 po neuspelem predlogu poravnave Conseil général de la Vienne poslal dopis, v katerem ga je, potem ko je opozoril na obstoj navedene odločbe o zavrnitvi zahtevka za odpust in navedel, da se postopek v zvezi z upravno pritožbo še ni končal, obvestil o odločitvi, da bo „primer predložil Komisiji“. (
5
)
12.
Kljub temu je carinski organ 19. julija 2001 pri Tribunal d’instance de Poitiers vložil tožbo proti Conseil général de la Vienne na plačilo carinskega dolga v višini 1.451.541 FRF (221.286 EUR), nastalega v zvezi z drugim sestavnim delom nabavne cene za uvoženo avdiovizualno opremo.
13.
Francoski carinski organi so 18. septembra 2001, preden se je končal sodni postopek, pozvali vlado, naj Komisiji pošlje dopis, v katerem naj prosi za potrdilo, da je preučitev, na podlagi katere so zahtevali plačilo zgoraj navedenega carinskega dolga, pravilna. Na ta dopis, ki je bil dejansko poslan 11. decembra 2001, niso prejeli odgovora.
14.
Tribunal d’instance de Poitiers je 20. decembra 2002 izdalo sodbo, neugodno za Conseil général de la Vienne. Ta jo je izpodbijal pri Cour d’appel de Poitiers.
15.
To sodišče je ugotovilo predvsem, da carinski organi na podlagi člena 871 Uredbe št. 2454/93 primer posredujejo Komisiji, če dvomijo o dosegu kriterijev, v skladu s katerimi se naknadna vknjižba ne opravi, zlasti kadar zakonsko dolgovani znesek dajatev ni bil plačan zaradi njihove napake, in če dolžnik, ki je ravnal v dobri veri ter je spoštoval vse določbe veljavne zakonodaje o carinski deklaraciji, te napake ni mogel odkriti.
16.
Poleg tega so po mnenju navedenega sodišča nacionalni carinski organi v obravnavanem primeru dvomili o natančnem dosegu meril za uporabo pogojev v zvezi z opustitvijo naknadne vknjižbe carinskega dolga, saj so z navedenim dopisom z dne 16. julija 2001 Conseil général de la Vienne obvestili o svoji odločitvi, da bodo primer predložili Komisiji.
17.
Cour d’appel se je na podlagi teh ugotovitev odločilo, da bo Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanje, ki se nanaša le na razlago člena 871 in ki je oblikovano tako:
„Ali je treba člen 871 [Uredbe št. 2454/93] (
6
) o izterjavi zneska carinskega dolga razlagati tako, da pod grožnjo ničnosti uvaja nujen in obvezen postopek, kadar nacionalni carinski organi glede dobrovernega dolžnika kadar koli med postopkom izterjave izrazijo dvom o dosegu kriterijev v zvezi z izterjavo ali odpustom dajatev carinskega dolga, ki se mu je dolžnik izognil, ker ni bil vknjižen takrat, ko bi ga bilo treba izterjati; to je dolga v zvezi z možnostjo, da se v nabavno ceno avdiovizualne opreme kanadskega dobavitelja vključi pavšalno plačilo, ki je obvezno vključeno v ceno vstopnice za zabaviščni park, v katerem se ta oprema uporablja, ne glede na to, ali obiskovalec, ki je ta znesek plačal, opremo uporablja ali ne?“
18.
V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložili Conseil général de la Vienne, francoska in slovaška vlada ter Komisija. Vsi navedeni subjekti, razen slovaške vlade, so se 28. septembra 2005 tudi udeležili obravnave.
III – Pravna presoja
A – Dopustnost
19.
Pred vsebinsko presojo je treba predlog preučiti glede dopustnosti, saj jo francoska vlada izpodbija.
20.
Ta vlada meni, da razlaga člena 871 ni potrebna za odločitev v postopku v glavni stvari. Ker se v tej določbi sklicuje na pogoje iz člena 220(2)(b) carinskega zakonika, naj bi se uporabljala le, kadar so taki pogoji podani, in torej le ob pomisleku nacionalnih organov, da so pri določitvi zneska dajatve storili „napak[o, ki je] dolžnik[, ki] je ravnal v dobri veri in upošteval vse določbe o carinski deklaraciji, predvidene v veljavni zakonodaji“, „ni mogel odkriti“.
21.
Ker je Conseil général de la Vienne v postopku v glavni stvari, iz katerega izvira ta zadeva, nasprotoval temu, da bi bil drugi sestavni del nabavne cene za uvoženo avdiovizualno opremo (povezan s številom obiskovalcev parka, ki uporablja to opremo) upoštevan pri izračunu dajatve, ne da bi zatrjeval obstoj zgoraj opisane napake, naj bi bila razlaga člena 871 neupoštevna.
22.
To naj bi po mnenju francoske vlade potrjevalo tudi dejstvo, da se je dvom, o katerem so se želeli organi dejansko posvetovati s Komisijo, vendar ne v skladu s postopkom, določenim v členu 871, nanašal prav na utemeljenost preučitve, na podlagi katere so francoski carinski organi naknadno vknjižili drugi sestavni del nabavne cene za avdiovizualno opremo in ga upoštevali pri izračunu dajatve, ne pa na obstoj napake v smislu člena 220(2)(b) carinskega zakonika.
23.
Menim, da ni mogoče izključiti, da se je dvom nacionalnih carinskih organov, izražen v dopisu z dne 16. julija 2001, dejansko nanašal prav na to. Zdi se namreč, da je prav to bistvo vprašanja, ki ga je postavil Conseil général de la Vienne in ki so ga organi predložili Komisiji.
24.
Vendar to ni razlog, zaradi katerega bi bilo treba nujno ugoditi ugovoru nedopustnosti. Nacionalno sodišče, ki je gotovo poznalo trditve, s katerimi je Conseil général de la Vienne nasprotoval naknadni izterjavi, je očitno menilo, da bi bili lahko dvomi francoskih organov, kot so opisani v dopisu z dne 16. julija 2001, taki, da bi morda zahtevali uporabo postopka iz člena 871 Uredbe št. 2454/93. Nacionalno sodišče je Sodišču postavilo vprašanje prav zato, da bi bila odpravljena kakršna koli negotovost glede pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za uporabo navedene določbe.
25.
Menim, da predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče zavrniti, če vprašanje razumemo v tem smislu.
26.
Kot je znano, je v skladu s sodno prakso „v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 234 ES, izključno nacionalno sodišče – ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za izrečeno sodno odločbo – tisto, ki glede na posebnosti zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo svojo sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču“. Le „v izjemnih okoliščinah [Sodišče preizkusi] pogoje, v katerih mu je nacionalno sodišče predložilo zadevo, da preveri svojo pristojnost“. (
7
) In sicer zlasti takrat, „kadar je očitno, da razlaga ali presoja glede veljavnosti določbe Skupnosti, ki jo predlaga (nacionalno sodišče), nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem […]“. (
8
)
27.
Zdi se mi, da ker je nacionalno sodišče menilo, da na podlagi besedila člena 871 Uredbe št. 2454/93 ni mogoče jasno razumeti, v katerih okoliščinah je treba primer obvezno predložiti Komisiji, ni mogoče skleniti, da bi bila presoja Sodišča o tem vprašanju nepomembna, vsaj ne očitno, za odločitev o sporu o glavni stvari. Predložitveno sodišče bo namreč šele po pojasnilih Sodišča, ki mu bodo omogočila ugotoviti, ali je v obravnavani zadevi obstajala ali ne obveznost predložitve primera Komisiji, lahko presodilo o zakonitosti nacionalnega postopka. Na podlagi razlage Sodišča bo lahko presodilo zlasti o tem, ali so nacionalni organi Conseil de la Vienne upravičeno ali po krivici odrekli možnost jamstva nepristranske presoje Komisije glede obstoja pogojev za opustitev naknadne izterjave carinskega dolga.
28.
Zato menim, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten in da ga je treba preučiti vsebinsko.
B – Vsebinska presoja
29.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali iz člena 871 Uredbe št. 2454/93 izhaja, da morajo carinski organi primer obvezno predložiti Komisiji, če v določeni zadevi izrazijo – čeprav začasno – dvome o obstoju pogojev, ki morajo biti izpolnjeni, da se ne opravi naknadna izterjava dajatve, plačilu katere se je dolžnik izognil.
30.
Conseil général de la Vienne in slovaška vlada menita, da ta obveznost vsekakor obstaja.
31.
Tudi francoska vlada trdi, da zadevna obveznost obstaja, če imajo dvomi določene lastnosti. Vendar se predhodno sprašuje, ali je treba v obravnavani zadevi uporabiti izvirno različico člena 871 ali različico, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1335/2003 (glej opombo 3), pri čemer meni, da je treba upoštevati slednjo.
32.
Komisija pa glede tega meni nasprotno. Vendar je nasprotnega mnenja tudi glede obravnavanega vprašanja, saj trdi, da nacionalni organi primera niso dolžni predložiti Komisiji, če prvotni dvom nadomesti prepričanje, da pogoji za opustitev naknadne izterjave niso podani.
33.
Glede vprašanja o različici člena 871, ki naj se uporablja, menim, da je treba v obravnavanem primeru upoštevati izključno izvirno različico. Res je sicer, da gre za postopkovno določbo in da se v skladu s sodno prakso Skupnosti „postopkovna pravila uporabljajo […] za vse postopke, ki ob njihovi uveljavitvi še niso končani“. (
9
) Vendar je res tudi, da se lahko na podlagi splošnih načel novi zakon začne takoj uporabljati le v zvezi s položaji, ki ob uveljavitvi novega zakona še učinkujejo, čeprav so nastali med veljavnostjo prejšnjega zakona.
34.
Zdi se mi, da so v obravnavanem primeru učinki upoštevnega pravnega položaja popolnoma prenehali pred uveljavitvijo sprememb, uvedenih z Uredbo št. 1335/2003, ki je začela veljati 1. avgusta 2003. Dopis, v katerem so carinski organi izrazili dvome, o katerih naj bi se izrekla Komisija, je bil poslan 16. julija 2001; tožba Conseil général de la Vienne je bila pri Tribunal d’instance de Poitiers vložena 19. julija 2001, to pa je izreklo sodbo 20. decembra 2002.
35.
Po tem pojasnilu bom obravnaval temeljno vprašanje, preveril bom torej, ali je bila podana ali ne obveznost carinskih organov, da primer predložijo Komisiji.
36.
V zvezi s tem naj spomnim, da v skladu s členom 871, „[č]e carinski organi […] ocenjujejo, da so pogoji iz člena 220(2)(b) zakonika izpolnjeni, ali dvomijo [o] doseg[u] kriterijev te določbe v zadevnem primeru, ti organi posredujejo primer Komisiji […]“. (
10
)
37.
Ker je uporabljen povedni naklon v sedanjiku, se gotovo lahko strinjamo, da je glede na redakcijske postopke, ki jih običajno uporablja zakonodajalec Skupnosti, v tem členu določena obveznost, da se primer predloži Komisiji.
38.
Vendar to ni edini sklep, ki je pomemben za obravnavano zadevo. Menim namreč, da je treba preveriti še, ali zadevna obveznost preneha, tako da lahko carinski organi prosto sprejmejo odločitev, če so dvomi, ki so jih izrazili predhodno, odpravljeni. Ob ugotovitvi, da ta obveznost obstaja tudi po odpravi dvomov, pa bi bilo treba opredeliti predmet, na katerega se morajo dvomi nanašati, da lahko iz njihovega – čeprav začasnega – obstoja izhaja obveznost predložitve primera Komisiji.
39.
(a) Glede prvega vidika menim, da lahko na podlagi besedila člena 871, kot je na obravnavi poudarila Komisija, sklepamo, da mora biti predložitev Komisiji sočasna z obstojem dvomov, medtem ko je možnost te obveznosti izključena, če dvome, nastale v prvi fazi, pozneje nadomesti gotovost.
40.
Dodam naj, da so bili v obravnavanem primeru francoski carinski organi nazadnje prepričani, da pogoji iz člena 220(2)(b) carinskega zakonika niso izpolnjeni in da je treba zato naknadno izterjati dajatev, plačilu katere se je dolžnik izognil. Menim, da nacionalni organi, ko so nazadnje prepričani, da je treba ravnati v tem smislu, nimajo nobene obveznosti, da primer predhodno predložijo Komisiji.
41.
Tak sklep lahko izpeljemo na podlagi načel, določenih v sodni praksi Sodišča v zvezi z določbami, ki so bile nadomeščene – ne da bi bil spremenjen njihov ratio – s členom 871 Uredbe št. 2454/93 in členom 220 carinskega zakonika.
42.
V mislih imam zlasti člen 4 Uredbe Komisije (EGS) št. 1573/80 z dne 20. junija 1980 o določbah za izvajanje člena 5(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, plačilo katerih se od carinskega dolžnika ni zahtevalo za blago, prijavljeno za carinski postopek, ki vključuje obveznost plačila takšnih dajatev (v nadaljevanju: Uredba št. 1573/80). (
11
) V tej določbi, ki se v bistvu ne razlikuje od člena 871 Uredbe št. 2454/93, je bilo določeno: „če pristojni organ države članice, v kateri je bila storjena napaka, ne more sam s svojimi sredstvi preveriti, ali so vsi pogoji iz člena 5(2) temeljne uredbe izpolnjeni […], naslovi na Komisijo predlog za presojo […]“.
43.
Zadevni pogoji so bili predpisani v členu 5(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, plačilo katerih se od carinskega dolžnika ni zahtevalo za blago, prijavljeno za carinski postopek, ki vključuje obveznost plačila takšnih dajatev (v nadaljevanju: Uredba št. 1697/79), (
12
) besedilo te določbe pa je podobno besedilu člena 220 carinskega zakonika. Določen je namreč pogoj, da gre za dajatve, „ki niso bile pobrane zaradi napake pristojnih organov, ki je dolžnik ni mogel odkriti, če je ta ravnal v dobri veri in spoštoval vse določbe o carinski deklaraciji, predvidene v veljavni zakonodaji“.
44.
Sodišče je pojasnilo, da se navedeni člen 4 Uredbe št. 1573/80 „ne nanaša na okoliščine, kadar so pristojni organi prepričani, da ne obstajajo pogoji iz člena 5(2) Uredbe Sveta, in zato menijo, da je treba opraviti izterjavo. Ta razlaga je skladna s cilji Uredbe Komisije. Cilj tega, da je odločanje glede naknadne izterjave carinske dajatve v pristojnosti Komisije, je zagotovitev enotne uporabe prava Skupnosti. Ta je lahko ogrožena, kadar se ugodi zahtevku za opustitev naknadne izterjave, saj se lahko presoja države članice za sprejetje ugodilne odločbe, ker proti njej verjetno ni pravnih sredstev, dejansko izogne nadzoru, ki omogoča zagotovitev enotne uporabe prava Skupnosti.. Drugače pa je, kadar nacionalni organi začnejo izterjavo […]. Prizadeta oseba lahko tako odločitev izpodbija pred nacionalnimi sodišči. Zato bo lahko Sodišče enotnost prava Skupnosti zagotovilo v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe“. (
13
)
45.
Glede na to, da uveljavitev carinskega zakonika in Uredbe št. 2454/93 po mojem mnenju nikakor ne vpliva na načela, ki jih je Sodišče oblikovalo v zvezi s predhodno zakonodajo, menim, da mora enak sklep veljati tudi za obravnavano zadevo, saj so se carinski organi odločili, da bodo začeli naknadno izterjavo.
46.
Glede na to, da je s tem pojasnjen prvi vidik, naveden v točki 38 zgoraj, torej menim, da lahko na vprašanje za predhodno odločanje predlagam odgovor, da je treba člen 871 Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da v okoliščinah obravnavane zadeve carinskim organom ne nalaga obveznosti predložitve primera Komisiji.
47.
(b) Če bi Sodišče menilo, da še obstaja obveznost predložitve primera Komisiji, čeprav so bili dvomi odpravljeni in je bila sprejeta odločitev o izterjavi, pa je treba – kot sem pojasnil v točki 38 zgoraj – opredeliti še predmet, na katerega se morajo nanašati ti dvomi, da se lahko uporabi člen 871 Uredbe št. 2454/93.
48.
V skladu z besedilom te določbe se morajo dvomi nanašati na „doseg kriterijev“, predpisanih v členu 220(2)(b) carinskega zakonika za opustitev naknadne vknjižbe dajatve.
49.
Ker je besedilo te določbe skoraj enako besedilu predhodno veljavne določbe, to je besedilu člena 5(2) Uredbe št. 1697/79, menim, da se lahko v okviru te preučitve sklicujemo na sodno prakso Sodišča v zvezi z razlago te določbe. (
14
)
50.
Vprašanja, na katera morajo biti v skladu s to sodno prakso osredotočeni dvomi, so:
—
„[ali] dajatve niso bile pobrane zaradi napake pri razlagi ali uporabi besedil, ki se nanašajo na zadevno [dajatev], ki je posledica aktivnega postopanja pristojnih organov, kar izključuje napake, ki bi izhajale iz nepravilnih deklaracij dolžnika;
—
[ali] dolžnik, ki je ravnal v dobri veri, te napake ni mogel odkriti kljub svojim poklicnim izkušnjam in skrbnemu ravnanju, kar bi moral dokazati;
—
[ali] je dolžnik spoštoval vse določbe veljavne zakonodaje o deklaraciji, s katero je povezana izterjava zadevne [dajatve]“. (
15
)
51.
Poleg tega je, kot je razložilo Sodišče, „nacionalno sodišče pristojno, da preveri, ali se ob upoštevanju okoliščin obravnavanega primera“ dvomi nacionalnih organov nanašajo na zgoraj navedena vprašanja. (
16
)
52.
V zvezi s tem bo torej zadoščalo, da še enkrat navedem, da bi bili nacionalni organi, če bi bili izidi tega preverjanja pozitivni, dolžni, da primer predložijo Komisiji. Seveda to velja, če bi bilo treba v nasprotju z mojim predhodno predstavljenim predlogom šteti, da ta obveznost obstaja tudi potem, ko so bili dvomi nacionalnih organov odpravljeni in je bila sprejeta odločitev o izterjavi.
IV – Predlog
53.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega torej Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Cour d’appel de Poitiers, odgovori:
Člen 871 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, je treba razlagati tako, da v okoliščinah obravnavane zadeve nacionalnim carinskim organom ne nalaga obveznosti predložitve primera Komisiji.
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	UL L 253, str. 1.
(
3
)	Določeni členi Uredbe št. 2454/93, ki so pomembni za to zadevo, so bili spremenjeni leta 2003 (Uredba Komisije (ES) št. 1335/2003 z dne 25. julija 2003 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti. Besedilo velja za EGP (UL L 187, str. 16)), vendar – kot bom pojasnil v nadaljevanju (glej točko 31 in naslednje) – se te spremembe ne nanašajo na obravnavani primer.
(
4
)	UL L 302, str. 1.
(
5
)	Neuradni prevod francoskega izvirnika.
(
6
)	Predložitveno sodišče se zaradi vsebinske napake sklicuje na člen 871 carinskega zakonika.
(
7
)	Sodbi z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C-379/98, Recueil, str. I-2099, točki 38 in 39) in z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital (C-390/99, Recueil, str. I-607, točki 18 in 19).
(
8
)	Glej zlasti sodbe z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman (C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 61), z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co (C-437/97, Recueil, str. I-1157, točka 52), z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal tourisme (C-36/99, Recueil, str. I-6049, točka 20) in z dne 21. januarja 2003 v zadevi Bacardi-Martini in Cellier des Dauphins (C-318/00, Recueil, str. I-905, točka 43). (Moj poudarek.)
(
9
)	Sodbi z dne 12. novembra 1981 v združenih zadevah Salumi in drugi (od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 9) in z dne 6. julija 1993 v združenih zadevah CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji (C-121/91 in C-122/91, Recueil, str. I-3873, točka 22).
(
10
)	Moj poudarek.
(
11
)	UL L 161, str. 1.
(
12
)	UL L 197, str. 1.
(
13
)	Sodba z dne 26. junija 1990 v zadevi Deutsche Fernsprecher (C-64/89, Recueil, str. I-2535, točki 12 in 13). (Moj poudarek.) Glej tudi sodbi z dne 27. junija 1991 v zadevi Mecanarte (C-348/89, Recueil, str. I-3277, točki 32 in 33) in z dne 14. maja 1996 v združenih zadevah Faroe Seafood in drugi (C-153/94 in C-204/94, Recueil, str. I-2465, točki 79 in 80).
(
14
)	V sodbi z dne 3. marca 2005 v zadevi Biegi Nahrungsmittel in Commonfood (C-499/03 P, ZOdl., str. I-1751, točka 46) je Sodišče člen 220(2)(b) carinskega zakonika razložilo „po analogiji“ s sodno prakso, ki se nanaša na člen 5(2) Uredbe št. 1697/79.
(
15
)	Sklep z dne 11. oktobra 2001 v zadevi William Hinton & Sons (C-30/00, Recueil, str. I-7511, točka 74). Glej tudi sodbe z dne 1. aprila 1993 v zadevi Hewlett Packard France (C-250/91, Recueil, str. I-1819, točki 12 in 13), z dne 12. decembra 1996 v združenih zadevah Olasagasti in drugi (od C-47/95 do C-50/95, C-60/95, C-81/95, C-92/95 ter C-148/95, Recueil, str. I-6579, točke od 32 do 35) in z dne 26. novembra 1998 v zadevi Covita (C-370/96, Recueil, str. I-7711, točke od 24 do 28).
(
16
)	Glej zgoraj navedeni sodbi Covita, točka 28, ter Olasagasti in drugi, točka 36.