62004CC0234_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev kohtuasi käsitleb eelotsusetaotlust, mille esitas Euroopa Kohtule Landesgericht Innsbruck (Austria) EÜ artikli 234 alusel ja mille eesmärk on esiteks välja selgitada, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus on kohustatud vaatama EÜ artikli 10 alusel uuesti läbi jõustunud kohtuotsuse, kui ta leiab, et see on vastuolus ühenduse õigusega, ja teiseks, kuidas tuleb tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(2) (edaspidi „määrus nr 44/2001” või lihtsalt „määrus”) artiklit 15.
I. Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
2. Pärast seda, kui Amsterdami lepinguga toodi õigusalane koostöö tsiviilasjades ühenduse raamistikku, võttis nõukogu EÜ artikli 61 punkti c ja EÜ artikli 67 lõike 1 alusel vastu määruse nr 44/2001. Kõnealune määrus, mis jõustus 1. märtsil 2002 ja mille eesmärk on asendada Brüsseli konventsioon,(3) kordab suuremat osa viimase sätetest, tehes samal ajal teatud muudatusi ja kohandusi.
3. Käesolevas kohtuasjas tuleb kohe alguses viidata määruse artiklile 5, mis sisaldub II peatüki („Kohtualluvus”) 2. jaos „Kohtualluvus erandjuhtudel” ja mis sätestab käesolevat kohtuasja puudutavas osas järgmist:
4. „Isiku, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata:
1. a)	lepingutega seotud asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus;
b) kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana:
– müügi puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda,
– teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada;
c) kui ei kohaldata punkti b, kohaldatakse punkti a;
[…]”.
5. Järgmisena tuleb mainida sama määruse 4. jaos „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul” sisalduvaid artikleid 15 ja 16.
6. Artikkel 15 sätestab:
„1. Küsimustes, mis on seotud lepinguga, mille isik ehk tarbija on sõlminud oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil, määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao alusel, ilma et see mõjutaks artikli 4 ja artikli 5 punkti 5 kohaldamist, kui tegemist on:
a) kaupade järelmaksuga müügi lepinguga, või
b) osamaksudena tasutava laenu või kaupade müügi rahastamiseks antava muud liiki krediidi lepinguga või
c) kõigil ülejäänud juhtudel lepinguga, mis on sõlmitud isikuga, kes tegeleb tarbija alalise elukoha liikmesriigis kutse- või äritegevusega või kelle selline tegevus on mis tahes vahenditega suunatud nimetatud liikmesriiki või mitme liikmesriigi hulgas ka nimetatud liikmesriiki, ning kui leping kuulub sellise tegevuse raamesse […]”.
7. Artikli 16 lõige 1 sätestab:
„Tarbija võib algatada menetluse teise lepinguosalise vastu selle liikmesriigi kohtutes, kus on nimetatud osalise alaline elukoht, või selle paiga kohtutes, kus on tarbija enese alaline elukoht.”
8. Viimaseks sätestab artikkel 24:
„Lisaks käesoleva määruse muudest sätetest tulenevale pädevusele on pädev ka see liikmesriigi kohus, kuhu kostja ilmub. Käesolevat sätet ei kohaldata juhul, kui isik on ilmunud kohtusse pädevuse vaidlustamiseks või kui artikli 22 kohaselt on ainupädev teine kohus.”
Siseriiklik õigus
9. Käesolevas asjas on esimene asjakohane säte Austria tarbijakaitseseaduse (Konsumentenschutzgesetz; edaspidi „KSchG”)(4) § 5j, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Ettevõtted, kes saadavad konkreetsele tarbijale võidulubadusi või muid sarnaseid teateid, mille sõnastus jätab tarbijale mulje, et ta on võitnud teatud auhinna, on kohustatud selle tarbijale üle andma; tarbijal on õigus see auhind kohtu korras sisse nõuda.”
10. Seejärel tuleb mainida Austria tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung; edaspidi „ZPO”) § 530, mis reguleerib teistmishagi esitamist ja sätestab:
„(1) Menetluse, milles on tehtud sisuline lahend, võib poole taotlusel uuendada,
[…]
7. kui poolele saavad teatavaks uued asjaolud või ta avastab või talle antakse võimalus tugineda uutele tõenditele, mille esitamise ja millele tuginemise tõttu eelnevas menetluses oleks tehtud talle soodsam kohtulahend.
(2) Kui teistmishagi on esitatud lõike 1 punktis 7 sätestatud asjaolude alusel, on see vastuvõetav, kui poolel ei olnud võimalik, ilma et ta oleks olnud selles süüdi, tugineda uutele asjaoludele või uutele tõenditele enne suulise menetluse lõpetamist, pärast mida mainitud esimese astme kohus tegi otsuse.”
11. Sama seadustiku § 534 sätestab:
„(1) Hagi tuleb esitada eelnevalt kehtestatud neljanädalase tähtaja jooksul.
(2) Tähtaeg hakkab kulgema:
[...]
4. § 530 lõike 1 punktis 7 sätestatud juhul päevast, mil poolel avanes võimalus esitada kohtule asjaolud ja tõendid, mis olid talle teatavaks saanud.
(3) Hagi […] ei või esitada, kui kohtuotsuse jõustumisest on möödunud 10 aastat.”
II. Faktilised asjaolud ja menetlus
12. Põhikohtuasja hageja Rosmarie Kapferer on tarbija, kes elab Hallis Tiroolis (Austria). 2000. aastal sai ta äriühingult Schlank ja Schick GmbH – Saksamaal asutatud äriühing, kes tegeleb postimüügiga Austrias ja teistes riikides (edaspidi „äriühing Schlank & Schick” või „kostja”) – kirja, mis oli adresseeritud isiklikult temale ja mille kohaselt oli talle omistatud rahaline auhind summas 53 750 Austria šillingit ehk 3 906,16 eurot. Ligikaudu kaks nädalat hiljem, samal ajal reklaamvoldiku ja äriühingu tootekataloogiga, sai ta teise ümbriku, milles olid tellimuskviitung, viimane teade eespool viidatud rahalise summa kättesaamisvõimaluse kohta, „võidusumma mark” ning kontoväljavõtte, millel oli näidatud sama summa. Teate tagaküljel oli tekst pealkirjaga „Credit International”, milles kinnitati auhinna kättesaamist sellest äriühingust, ja esitati oluliselt väiksemas ning helehallis kirjas osalemise ja auhindade kätteandmise tingimused, muu hulgas tingimus, et tuleb teha mittesiduv proovitellimus.
13. Lubatud võidu saamiseks ning pärast seda, kui ta oli nõutud viisil andnud allkirja selle tagaküljel asuvale märkusele „[o]len osalemistingimustest teadlik” ja kleepinud tema nimele antud võidusumma margi, saatis R. Kapferer äriühingule Schlank & Schick tellimuskviitungi. Seevastu seda, kas hageja oli samal ajal esitanud ka tellimuse, ei õnnestunud kindlaks teha.
14. Kuna R. Kapferer ei saanud auhinda, mille ta oli enda arvates võitnud, esitas ta 27. novembril 2002 Bezirksgericht Hall’ile (esimene astme kohus) KSchG § 5j alusel hagi äriühingu Schlank & Schick vastu, et viimati nimetatult mõistetaks tema kasuks välja summa 3 906,16 eurot koos sellele lisanduva intressiga.
15. Kostja esitas kõigepealt vastuväite asja lahendava kohtu kohtualluvuse kohta, väites, et vastupidi sellele, mida nõuavad määruse nr 44/2001 artiklid 15 ja 16, ei puudutanud Austria kohtusse esitatud hagi lepingut. R. Kapferer ei esitanud tegelikult ühtegi tellimust ega sõlminud seega lepingut, kuigi see on auhinnamängus osalemise üks tingimus.
16. Esimese astme kohus jättis 23. oktoobri 2003. aasta otsusega kohtualluvuse kohta esitatud kostja vastuväite rahuldamata ja asus seisukohale, et tema hinnangul tekitas kohtuasja poolte vahelise lepingulise suhte võidulubaduse saatmine ja tarbija nõustumisavaldus. Põhiküsimuses jättis kohus R. Kapfereri nõuded täies ulatuses rahuldamata.
17. R. Kapferer esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse.
18. Eelotsusetaotlusest nähtub, et kohtul on kahtlused esimese astme kohtu pädevuse osas. Kuna äriühing Schlank & Schick ei ole vaidlustanud kohtualluvuse kohta esitatud vastuväite tagasilükkamise otsust, siis küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas tal on EÜ artiklist 10 tulenevalt siiski kohustus jõustunud kohtuotsus uuesti läbi vaadata ja tühistada see juhul, kui selgub, et see on vastuolus ühenduse õigusega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab, et selline kohustus on olemas, tuginedes eelkõige kohtuotsusele Kühne & Heitz,(5) milles Euroopa Kohus otsustas, et teatud tingimustel kohustab EÜ artikkel 10 haldusorganit uuesti läbi vaatama jõustunud haldusakti, et arvestada ühenduse kohtu hiljem tehtud kohtuotsust, ja eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas kõnealuses kohtuotsuses esitatud põhimõtteid võib kohaldada ka kohtuotsuste suhtes.
19. Landesgericht Innsbruck otsustas 26. mai 2004. aasta määrusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
20. „A. Seoses esimese astme kohtu otsusega kohtualluvuse kohta:
1) 1. Kas EÜ artiklis 10 sätestatud koostöö põhimõtet tuleb tõlgendada selliselt, et siseriiklik kohus on kohtuotsusest Kühne & Heitz tulenevate tingimuste alusel samuti kohustatud uuesti läbi vaatama ja tühistama jõustunud kohtuotsuse, kui see on vastuolus ühenduse õigusega? Kas võrreldes haldusotsusega tuleb kohtuotsuste uuesti läbivaatamisel ja tühistamisel silmas pidada lisatingimusi?
2. Kui vastus esimese küsimuse punktile 1 on jaatav, siis:
kas ZPO (Austria tsiviilkohtumenetluse seadustik) §-s 534 sätestatud ühenduse õigusega vastuolus oleva kohtuotsuse tühistamise tähtaeg on kooskõlas ühenduse õiguse tõhususe põhimõttega?
3. Samuti juhul kui vastus esimese küsimuse punktile 1 on jaatav, siis:
kas rahvusvahelise (või territoriaalse) kohtualluvuse puudumine, mida ei parandatud vastavalt määruse nr 44/2001 artiklile 24, kujutab endast ühenduse õiguse rikkumist, mis kõnealuseid põhimõtteid arvestades võib võtta kohtuotsuselt õigusjõu?
Kui vastus esimese küsimuse punktile 3 on jaatav, siis:
4. 	Kas apellatsioonikohus peab tulenevalt määrusest (EÜ) nr 44/2001 kontrollima rahvusvahelist (või territoriaalset) kohtualluvust, juhul kui esimese astme kohtu otsus pädevuse kohta, kuid mitte veel otsus põhiasjas, on omandanud õigusjõu? Kui vastus on jaatav, siis kas sellisel juhul peab kohus teostama kontrolli omal algatusel või ainult poole nõudel?
A. Seoses tarbijalepingute kohtualluvusega määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c tähenduses:
1. 	Kas lepingu sõlmimist ning seega ka lepingu sõlmimisele ajendav eksitav võidulubadus on piisavalt vahetult seotud kavatsetava tarbijalepingu sõlmimisega, et sellest tulenevad nõuded allutada tarbijalepingute kohtualluvuse regulatsioonile vastavalt määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punktile c?
Kui vastus teise küsimuse punktile 1 on eitav, siis:
2. kas tarbijalepingu kohta käivat kohtualluvuse regulatsiooni kohaldatakse lepingueelsest võlasuhtest tulenevatele nõuetele ning kas lepingut ettevalmistamistaval eksitaval võidulubadusel on piisavalt vahetu seos lubadusest põhjustatud lepingueelse võlasuhtega, et kohaldada tarbijalepingu kohta käivaid kohtualluvuse sätteid?
3. Kas tarbijalepingu kohta käivat kohtualluvuse regulatsiooni kohaldatakse ainult juhul, kui on täidetud ettevõtja poolt ettenähtud auhinnamängus osalemise tingimused, isegi kui kõnealused tingimused ei ole KSchG (Austria tarbijakaitseseadus) §-st 5j tuleneva nõudeõiguse seisukohalt olulised?
Kui vastused teise küsimuse punktidele 1 ja 2 on eitavad, siis:
4. Kas tarbijalepingu kohta käivat kohtualluvuse regulatsiooni kohaldatakse eriliselt seadusega sätestatud sui generis
lepingutäitmise nõudele või fiktiivse lepingusarnase sui generis
täitmise nõudele, mis tuleneb ettevõtja tehtud võidulubadusest ning tarbija nõudest selle auhinna saamiseks?”
III. Menetlus Euroopa Kohtus
21. Euroopa Kohtus algatatud menetluses esitasid kirjalikke märkusi kostja, Austria, Saksamaa, Prantsuse, Küprose, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon.
22. 8. septembri 2005. aasta kohtuistungil osalesid kostja, Austria, Tšehhi, Saksamaa, Prantsuse, Küprose, Madalmaade, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon.
IV. Õiguslik analüüs
Esimene küsimus
23. Esimeses küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus põhiliselt seda, kas ta on EÜ artiklist 10 tuleneva koostöö põhimõtte alusel kohustatud vaatama uuesti läbi ja tühistama jõustunud kohtuotsuse, kui ta leiab, et see otsus on vastuolus ühenduse õigusega.
24. Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas tunnistanud, et res iudicata
põhimõttel on põhiline tähtsus nii ühenduse õiguskorras kui siseriiklikes õiguskordades.(6) Täpsemalt on Euroopa Kohus rõhutanud, et „nii õiguse ja õigussuhete stabiilsuse kui ka korrakohase õigusemõistmise tagamiseks on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud peale olemasolevate edasikaebamise võimaluste ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada”.(7)
25. Euroopa Kohtu sõnul järeldub sellest, et ühenduse õigus ei kohusta siseriiklikku kohut jätma kohaldamata siseriiklikke menetlusnorme, mis annavad otsusele õigusjõu, isegi siis, kui see võimaldaks kindlaks teha sellise otsusega toime pandud ühenduse õiguse rikkumise.(8) Euroopa Kohus on sarnaselt täpsustanud kohtuotsuses Köbler, milles ta sedastas siseriikliku kohtu poolt ühenduse õiguse rikkumisest tuleneva liikmesriigi vastutuse põhimõtte ulatuse, et see põhimõte ei nõua „igal juhul sellise kohtuotsuse teistmist, mis tekitas kahju”.(9)
26. Pärast selle tõdemist märgin, et neid põhimõtteid ei muuda kohtuotsus Kühne & Heitz, millele tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus.
27. Seda seletab kõigepealt asjaolu, et kõnealuses kohtuasjas oli küsimus üksnes selles, kas võis tühistada jõustunud, kuid ühenduse õigusega vastuolus olevaid haldusnorme. See on laadi ja ulatuse poolest teistsugune küsimus kui see, mis on seotud res judicata
põhimõtte ehk aluspõhimõttega, mis on iseloomulik üksnes kohtuotsustele. Seetõttu ei tundu mulle, et lahendusi, milleni Euroopa Kohus kõnealuses kohtuotsuses jõudis, võiks niisugusena kohaldada sellist liiki küsimustele, mida käsitletakse käesolevas asjas.
28. Isegi juhul, kui soovitakse asuda sellisele seisukohale, leian, et see ei vii eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud lahenduseni, sest kohtuotsuses Kühne & Heitz kehtestatud tingimused ei ole käesolevas asjas isegi täidetud.
29. Tuletan meelde, et Euroopa Kohus on selles kohtuotsuses eelkõige rõhutanud, et „ühenduse õigus ei nõua põhimõtteliselt haldusorganilt lõpliku haldusotsuse uuesti arutamist”,(10) ja seejärel lubanud sellest põhimõttest erandeid vaid teatud tingimustel. Ühenduse kohtu sõnul on haldusorgan kohustatud EÜ artiklist 10 tuleneva koostöö põhimõtte alusel vaatama lõpliku haldusotsuse uuesti läbi, et arvestada tõlgendust, mille Euroopa Kohus on hiljem esitanud asjassepuutuva ühenduse õigusnormi kohta üksnes juhul, kui:
„– [haldusorganil] on siseriiklikust õigusest tulenevalt pädevus seda otsust uuesti läbi vaadata;
– kõnealune otsus on jõustunud siseriikliku kohtu viimase kohtuastme otsuse tagajärjel;
– Euroopa Kohtu hiljem tehtud otsust arvestades põhineb viimati nimetatud kohtuotsus ühenduse õiguse ebaõigel tõlgendusel, milleni jõuti ilma, et oleks Euroopa Kohtule esitatud EÜ artikli 234 [kolmanda lõigu] alusel eelotsusetaotlust, ja
– asjaomane isik on pöördunud haldusorgani poole viivitamatult pärast seda, kui ta sai sellest kohtupraktikast teada”.(11)
30. Tuleb sedastada, et käesolevas asjas ei ole ükski neist tingimustest täidetud.
31. Esiteks ei sätesta kõnealune siseriiklik õigus teistmismenetluse liiki, mida peab silmas eelotsusetaotluse esitanud kohus. Eelotsusetaotlusest nähtub selgelt, et ZPO alusel jõustunud kohtulahend võib kuuluda teistmisele üksnes juhul, kui üks pooltest i) on seda taotlenud ja ii) viitab uutele faktilistele asjaoludele või tõenditele (vt eespool punkt 9). Nagu Austria valitsus on kinnitanud nii kirjalikes märkustes kui ka kohtuistungil, ei ole ette nähtud seda, et kohus võiks kasutada sellist menetlust omal algatusel ja viidata seejuures ühenduse õigusnormi taolise ülimusliku õigusnormi võimalikule rikkumisele.
32. Teiseks ei jõustunud kõnealune esimese astme kohtu otsus mitte siseriikliku kohtu viimase astme otsuse tagajärjel, vaid seetõttu, et seda ei vaidlustatud Austria õiguses ette nähtud tähtaja jooksul.
33. Kohtuotsuses Kühne & Heitz kehtestatud kolmanda tingimuse osas tuleb märkida, et selles kohtuasjas kajastatud olukord erines täielikult käesolevas asjas käsitletavast olukorrast. Käesolevas asjas puudub selline esimese astme kohtu otsust kinnitav kohtuotsus, mille alusel selle tingimuse täitmist tuleks kontrollida.
34. Igal juhul ei tundu mulle nii, et käesoleva eelotsusetaotluse esitamise ajal oleks Euroopa Kohus juba esitanud määruse nr 44/2001 artikli 15 või määruse mis tahes muu asjakohase sätte kohta sellise tõlgenduse, mis seaks kahtluse alla Austria esimese astme kohtu antud tõlgenduse.(12) Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei maini sellist kohtuotsust.
35. Lõpuks tuleb märkida, et vastupidi nõudele, mis nähtub sõnaselgelt kohtuotsusest Kühne & Heitz, ei ole ükski põhikohtuasja pooltest taotlenud esimese astme kohtu otsuse teistmist ja/või tühistamist; hoopis eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas tal tuleb seda otsust omal algatusel uuesti läbi vaadata.
36. Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tundub seetõttu võimalik järeldada, et ühenduse õigus ei nõua siseriiklikult kohtult jõustunud kohtulahendi uuesti läbi vaatamist ja tühistamist, kui selgub, et see on vastuolus ühenduse õigusega.
37. Kuna olen välistanud selle, et eelotsusetaotluse esitanud kohus oleks kohustatud vaatama esimese astme kohtu otsuse uuesti läbi, ei ole teisele küsimusele – mis puudutab selles otsuses esitatud määruse nr 44/2001 tõlgendust – põhikohtuasja lahendamiseks vaja vastata, mistõttu Euroopa Kohus ei ole kohustatud selle kohta otsust tegema.
38. Juhul kui Euroopa Kohus on teistsugusel seisukohal, ning ka analüüsi täielikkuse huvides tundub otstarbekas analüüsida määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c tõlgendamise küsimust.
Teine küsimus
39. Nagu eespool on tõdetud, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus teises küsimuses põhiliselt seda, kas sellist liiki võidulubadus, mis on aluseks põhikohtuasjas ja mille eesmärk on ajendada tarbijat sõlmima lepingut, on oma olemuselt „lepinguline” või igal juhul samastatav või piisavalt tihedalt seotud „lepingulise” suhtega määruse artikli 15 lõike 1 punkti c tähenduses ja kas tarbijal on järelikult õigus esitada hagi tarbijalepinguid puudutava kohtualluvusega kohtule auhinna saamiseks, mille ta väidetavalt võitis. Teisisõnu on küsimus selles, kas sellist liiki hagid, mille esitas R. Kapferer, kuuluvad määruse artikli 15 kohaldamisalasse.
40. Austria Vabariik ja Saksamaa Liitvabariik,(13) ning teisalt äriühing Schlank & Schick ja komisjon annavad sellele küsimusele täiesti vastupidised vastused, tuginedes argumentidele, mida selgitatakse vajalikul määral järgnevalt.
41. Mõlemad valitsused leiavad, et põhikohtuasjas esitatud hagi on olemuselt lepinguline määruse artikli 15 lõike 1 punkti c tähenduses. Nad rõhutavad eelkõige, et seda sätet tuleb tõlgendada laialt, et tarbijat saaks kaitsta suhte nõrgema poolena, ning seda, et „võidulubaduse” saatmise selge eesmärk oli ajendada tarbijat tellima tooteid ja seega sõlmima lepingut.
42. Kaks ülejäänud menetlusse astujat seevastu väidavad, esitamata seejuures alternatiivset lahendust, et artikkel 15 ei ole käesolevas asjas kohaldatav, ja viitavad põhiliselt sellele, et võidulubaduse saatmisele ei järgnenud tasulise lepingu sõlmimist ja et selle sätte kohaldamise sine qua non
tingimus ei ole seega täidetud.
43. Omalt poolt tuleb kohe märkida, et väga hiljutises kohtuotsuses Engler,(14) mis on tehtud pärast käesoleva kohtumenetluse algust ja millest eelotsusetaotluse esitanud kohus ega ka pooled ei teadnud, on Euroopa Kohus lahendanud juhtumi, mis oli väga sarnane käesolevas asjas käsitletava juhtumiga nii põhikohtuasja aluseks olnud faktiliste asjaolude kui ka selles kohtuasjas esile kerkinud õiguslike küsimuste osas.
44. Ka kohtuasi Engler sai alguses hagist, mille esitas Austria tarbija Austria kohtus sama siseriikliku sätte (KSchG § 5j) alusel ja nõudis Saksa õiguse alusel asutatud postimüügiga tegelevalt äriühingult võidu väljamaksmist, mida äriühing oli talle lubanud sarnases reklaamteatises. Kuna vaidlustati Austria kohtute pädevus seda nõuet käsitleda, esitati Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus Brüsseli konventsiooni, mille ratione temporis
kohaldamisalasse kõnealune juhtum kuulus, erinevate sätete tõlgendamiseks.
45. Kui arvestada nende kahe kohtuasja sarnasust, siis on minu arvates sobiv analüüsida arutluskäiku, mille Euroopa Kohus esitas eespool viidatud kohtuotsuses.
46. Selles osas välistas Euroopa Kohus esmalt, et „[n]eil asjaoludel [võiks] sellist hagi, nagu Engler põhikohtuasjas on esitanud, pidada lepingulise iseloomuga nõudeks Brüsseli konventsiooni artikli 13 esimese lõigu punkti 3 tähenduses”(15) (see säte on nüüd määruse artikli 15 lõike 1 punkt c). Nagu selle sätte sõnastusest nähtub, on sätte kohaldamine seatud sõltuvusse reast tingimustest, mille hulka kuulub tarbija ja kutselise müüja vahelise lepingu sõlmimine. Võidulubadust sisaldava reklaamprospekti saatmisele ei järgnenud kõnealuses kohtuasjas sellise lepingu sõlmimist, sest tarbija ei esitanud tellimust postimüügiga tegelevale äriühingule.
47. Olles välistanud tarbijalepingute valdkonnas erisätte kohaldamise (milleks oli tookord Brüsseli konventsiooni artikkel 13, nagu eespool on märgitud), sedastas Euroopa Kohus, et see seisukoht „ei ole iseenesest takistuseks, et see hagi võiks ikkagi kuuluda lepinguga seotud asjade valdkonda sama konventsiooni artikli 5 punkti 1 mõttes” ja seega üldreegli alla, mille kohaselt määratakse kohtualluvus lepinguga seotud asjades „selle paiga järgi, kus asjaomane kohustus on täidetud või tuli täita”.(16)
48. Nagu Euroopa Kohus on väljakujunenud kohtupraktikat kohaldades märkinud, ei piirdu artikli 5 punktis 1 ette nähtud mõiste „lepinguga seotud asi”, vastupidiselt selle valdkonna erisättega sätestatule (konventsiooni artikkel 13 ja määruse artikkel 15), üksnes lepingu sõlmimise juhtumitega, vaid see puudutab ka suhteid, mis on sarnased lepingupoolte vaheliste suhetega tingimusel, et on võimalik kindlaks teha „juriidili[n]e kohustus […], mille isik on endale vabatahtlikult teise isiku suhtes võtnud”.(17)
49. Kõnealuses asjas tuli seega kindlaks teha, kas vaidlusaluse „võidulubaduse” saatmine tekitas postimüügiga tegelevale äriühingule kohustuse.
50. Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele jaatavalt ja märkis, et sellist liiki saadetised võivad saatjat kohustada, kui i) see saatja, „eesmärgiga ajendada tarbijat lepingut sõlmima, on tarbijale nimeliselt lähetanud saadetise, mis [jätab] mulje, et talle makstakse välja tasu niipea, kui huvitatud isik on saadetisele lisatud „väljamaksekupongi” tagasi saatnud”, ja ii) „nimetatud tarbija [on nõustunud] müüja seatud tingimustega ja tegelikult [nõudnud] lubatud tasu väljamaksmist”.(18)
51. Järelikult, kui need tingimused on täidetud, võib taoline hagi, mille esitas P. Engler ja milles tarbija oma elukohariigi õigusaktide alusel nõuab teises osalisriigis asuvalt postimüügiga tegelevalt äriühingult näiliselt võidetud tasu väljamõistmist, põhineda konventsiooni artikli 5 punktil 1.(19)
52. Viimaseks oli Euroopa Kohtul võimalus täpsustada, et selles osas ei omanud tähtsust asjaolu, et tasu väljamaksmine ei sõltunud kauba tellimisest ja et tarbija ei olnud sellist tellimust tegelikult esitanud, sest artikli 5 punkt 1 ei nõua lepingu sõlmimist, nagu on eespool märgitud.(20)
53. Kui see on meelde tuletatud, leian, et Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Engler nimetatud põhimõtteid võib käesolevas kohtuasjas hõlpsalt kohaldada mutatis mutandis .
54. Eelkõige leian, et samadel põhjustel, nagu esitatud kõnealuses kohtuotsuses, ei saa määruse artikli 15 lõike 1 punkti c kohaldada käesolevas asjas. Seda sätet, nagu nähtub selle sõnastusest, kohaldatakse sarnaselt Brüsseli konventsiooni artikliga 13 üksnes siis, kui tegemist on „lepinguga, mis on sõlmitud” kutsetegevusega tegeleva isiku ja tarbija vahel. Käesolevas asjas järeldatakse esitatud eelotsusetaotluses sellest, et on võimatu kindlaks teha, kas R. Kapferer kaupa tellis, et lepingut ei sõlmitud.
55. Ma ei nõustu ka Austria ja Saksamaa valitsuse seisukohaga, mille kohaselt lepingu sõlmimise nõue kadus pärast määruse nr 44/2001 artiklisse 15 tehtud muudatusi konventsiooni artikli 13 suhtes. Nende valitsuste sõnul on need muudatused tugevdanud tarbijakaitset, mistõttu uusi sätteid tuleb tõlgendada nõrgema lepingupoole kasuks veel rohkem, kui võimaldas konventsiooni artikkel 13.
56. Sellele seisukohale vastu vaidlemiseks tuleb siiski märkida, et muudatused puudutasid üksnes tarbijalepingutega seotud sätete materiaalõiguslikku kohaldamisala.(21) Nagu eespool on märgitud, ei puudutanud muudatused seevastu üldse – nii konventsiooni kui ka määruse sätetes nõutud – tingimust, et kutsetegevusega tegeleva isiku ja tarbija vahel on sõlmitud leping.
57. Pärast selle tõdemist ma siiski kordan, et kuigi tarbijalepingute erisätted ei ole käesolevas asjas kohaldatavad, ei välista see nagu kohtuasjas Engler seda, et hageja hagi võiks pidada sellegipoolest lepingut puudutavaks, eriti määruse artikli 5 lõike 1 punkti a alusel, mis on käesolevas asjas tähtsust omavas osas identne konventsiooni artikli 5 punktiga 1.
58. Järelikult tuleb kaaluda, kas määruse artikli 5 lõike 1 punkt a on kohaldatav käesolevas asjas.
59. Täpsustan kohe alguses, et see, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei viidanud oma eelotsusetaotluses kõnealusele sättele sõnaselgelt, ei välista teema käsitlemist. Euroopa Kohus on ühenduse kohtupraktikas täpsustanud, et „Euroopa Kohtu ülesanne on tõlgendada kõiki ühenduse õiguse sätteid, mida siseriiklikud kohtud vajavad oma kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui need kohtud ei ole selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud”.(22)
60. Tundub, et artikli 5 lõike 1 punkti a kohaldamise tingimused on käesolevas asjas täielikult täidetud. Eelotsusetaotlusest nähtub selgelt, et kohtuotsuses Engler märgitud tingimused (vt eespool punkt 48) on täidetud ka käesolevas asjas. Esiteks on äriühing Schlank & Schick saatnud kutselise müüjana tarbija elukohta omal algatusel kirja, milles tarbija oli märgitud auhinna võitjaks, et ajendada tarbijat tellima tooteid; teiseks on R. Kapferer nõustunud sõnaselgelt selle äriühingu kehtestatud osalemistingimustega ja palunud kätte anda võidetud auhind, mille ta ilmselt oli võitnud.
61. Äriühingu Schlank & Schick ning komisjoni argument, mille kohaselt käsitletav kohtuasi erineb kohtuotsuse Engler aluseks olnud asjaoludest, ei saa minu arvates viia teistsugusele järeldusele. Kõnealused pooled leiavad nimelt, et kuna käesolevas asjas ei olnud R. Kapferer järginud ühte osalemistingimust, nimelt ei esitanud ta mittesiduvat proovitellimust, ei ole käesolevas asjas tegemist kohustavat laadi suhtega.
62. Märgin kohe alguses, et sellise tingimuse olemasolu on siseriiklikus kohtumenetluses pigem vaidlusküsimus.(23) Isegi kui soovida nõustuda, et auhinna saamine oli seatud sõltuvusse kauba tellimisest, on siiski nii, et R. Kapferer nõustus osalemistingimustega sõnaselgelt ja palus kõnealuse võidu väljamaksmist, mida kumbki pool ei ole vaidlustanud. Kohtuotsuse Engler kohaselt võib juba sellest järeldada, et võidulubadus on lepinguline kohustus määruse artikli 5 lõike 1 punkti a tähenduses (vt eespool punktid 48 ja 50).
63. Vaatamata sellele tuletan meelde, et nagu Euroopa Kohus on täpsustanud, kuuluvad isegi lepingulise kohustuse olemasolu käsitlevad vaidlused artikli 5 lõike 1 kohaldamisalasse.(24) Seda sätet võib niisiis kohaldada juhul, kui pooled on nagu käesolevas asjas erineval arvamusel selles, kas on olemas üks koostisosa kohustusest, millel hageja hagi põhineb.
64. Seega tundub mulle võimalik järeldada, et hagi, mille tarbija on esitanud käesoleva põhikohtuasja taolises olukorras ja milles ta nõuab oma elukohariigi õigusaktide alusel teises osalisriigis asuvalt postimüügiga tegelevalt äriühingult näiliselt võidetud tasu väljamõistmist, ei saa põhineda määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punktil c, vaid see kuulub selle määruse artikli 5 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse.
65. Selle järeldusega nõustumisest nähtub, et selle sätte tähenduses on käesolevas asjas pädevaks kohtuks R. Kapfereri hagi aluseks oleva lepingulise kohustuse täitmise paiga kohus.
66. Kuid milline „paik” see on? Määrus mainib täitmise paika üksnes kahte liiki lepinguliste kohustuste puhul: kauba müügist ja teenuste osutamisest tulenevate kohustuste puhul, ning nende osas on vastavalt pädevad kauba üleandmise paiga kohus ja teenuste osutamise paiga kohus (artikli 5 lõike 1 punkt b).
67. Muud liiki lepinguliste suhete – ja seega ka siin käsitletava lepingulise suhte – kohta ei sätesta artikkel 5 midagi. Euroopa Kohtul on siiski olnud korduvalt võimalik selgitada mõistet, et „paika, kus asjaomane kohustus on täidetud või tuli täita”, „tuleb tõlgendada viitena seadusele, mida asja lahendaval kohtul tuleb kohaldada vaidlusalusele kohustusele vastavalt kollisiooninormidele”.(25) Järelikult tuleb sel kohtul „oma kollisiooninormide alusel teha kindlaks, milline on kõnealusele õigussuhtele kohaldatav seadus, ja määrata kindlaks vaidlusaluse lepingulise kohustuse täitmise koht vastavalt sellele seadusele”.(26)
68. Käesolevas asjas tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul seega kõigepealt kindlaks teha, milline seadus reguleerib kõnealust võidulubadust vastavalt Austria rahvusvahelisele eraõigusele, ja seejärel selle seaduse põhjal välja selgitada kõnealuse kohustuse täitmise koht ning lõpuks mõelda, kas see koht „asub tema territoriaalses kohtualluvuses”.(27)
69. Ma ei arva, et Euroopa Kohtul tuleb minna sellest kaugemale ja tegeleda analüüsiga, mis kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse. Märgin vaid seda, et kohtuistungil esitatud teabe, ja eelkõige Austria Vabariigi esitatud teabe kohaselt peaks see analüüs jõudma selleni, et pädev kohus on Austria kohus.
70. Sellegipoolest lisan ma, et isegi juhul, kui jõutakse teistsugusele lahendusele, ei saa sellest veel ilmtingimata järeldada, et Austria kohus ei ole pädev.
71. Selles osas võib tähtsust omada määruse artikkel 24, mille kohaselt on pädev see liikmesriigi kohus, kuhu kostja selle pädevust vaidlustamata ilmub tingimusel, et mõni teine kohus ei ole määruse artikli 22 alusel ainupädev.(28)
72. Käesolevas asjas on kahtlemata selge, et viimati nimetatud tingimus on käesolevas asjas täidetud, sest ükski eespool viidatud artiklis 22 sätestatud ainupädevuse kriteeriumidest ei tule arvesse. Minu arvates võib ka teine tingimus olla täidetud, sest kuigi vastab tõele, et Austria kohtu pädevus on esimese astme kohtus vaidlustatud, vastab tõele ka see, et pädevust ei ole enam vaidlustatud apellatsioonistaadiumis. Seega võib seda, et esimese astme kohtu otsust ei ole selles osas vaidlustatud, pidada pädevusega nõustumiseks artikli 24 tähenduses.
73. Lähtudes eespool esitatust, tundub mulle seega võimalik, et käesolevas asjas ei toimunud ühenduse õiguse rikkumist asja lahendava kohtu ebapädevuse tõttu.
V. Ettepanek
74. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landesgericht Innsbrucki esitatud esimesele küsimusele järgmiselt:
ühenduse õigus ei kohusta siseriiklikku kohut jõustunud kohtuotsust uuesti läbi vaatama ja tühistama, kui selgub, et see on vastuolus ühenduse õigusega.
Teise võimalusena, juhul kui Euroopa Kohus peab vajalikuks vastata teisele küsimusele, teen ettepaneku vastata sellele järgmiselt:
75. hagi, mille tarbija on esitanud käesoleva põhikohtuasjaga sarnases olukorras ja milles ta nõuab oma elukohariigi õigusaktide alusel teises osalisriigis asuvalt postimüügiga tegelevalt äriühingult näiliselt võidetud tasu väljamõistmist, ei saa põhineda nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 15 lõike 1 punktil c, vaid see kuulub selle määruse artikli 5 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse.
(1) .
(2)
–	EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
(3)
–	27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta (EÜT L 304, lk 1, ja – muudetud sõnastus – lk 77), 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 388, lk 1) ning 26. mai 1989. aasta konventsiooniga Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 285, lk 1) ning 29. novembri 1996. aasta konventsiooniga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemise kohta (EÜT 1997, C 15, lk 1). Konventsiooni konsolideeritud versioon on avaldatud EÜT 1998, C 27, lk 1.
(4)
–	BGB1 . 140/1979. See säte lisati tarbijakaitse seadusesse sidevahendi abil sõlmitud lepinguid reguleeriva seaduse (Fernabsatz-Gesetz, BGBl.  I, 185/1999) artikliga 4, kui Austria õigusesse võeti üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319).
(5)
–	13. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑453/00: Kühne & Heitz (EKL 2004, lk I‑837).
(6)
–	Vt eelkõige 9. juuli 1964. aasta otsus liidetud kohtuasjades 79/63 ja 82/63: Reynier ja Erba vs . komisjon (EKL 1964, lk 509); eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 24; 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑126/97: Eco Swiss (EKL 1999, lk I‑3055, punkt 46) ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑224/01: Köbler (EKL 2003, lk I‑10239, punkt 38).
(7)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Köbler, punkt 38.
(8)  –	Vt ka vahekohtu otsuse kohta eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 48, mille kohaselt „ühenduse õigus ei nõua, et siseriiklik kohus kalduks kõrvale sellistest siseriiklikest menetlusnormidest, mille kohaselt ajutine vahekohtu otsus, mis on olemuselt jõustunud vahekohtu otsus ja mille peale ei ole esitatud ette nähtud tähtaja jooksul tühistamishagi, omandab res judicata
õigusjõu ega või olla vaidlustatav hilisema vahekohtu otsusega, isegi kui see oleks vajalik selleks, et uurida hilisema vahekohtu otsuse tühistamismenetluses, kas selline leping, mille ajutine vahekohtu otsus on tunnistatud kehtivaks, on asutamislepingu artikli 85 alusel ikkagi õigustühine”.
(9)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Köbler, punkt 39.
(10)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 24.
(11)
– Ibidem, punkt 28.
(12)
–	Märgin eelkõige, et kohtuotsus Engler (C‑27/02, EKL 2005, lk I‑481), mis puudutas väga sarnaseid asjaolusid, mida ma käesolevas ettepanekus analüüsin ja mida on sobiv kommenteerida (vt tagapool), on tehtud 20. jaanuaril 2005 ja seega pärast käesoleva menetluse algust.
(13)
–	Teised menetlusse astunud valitsused ei ole öelnud midagi selle küsimuse kohta ja on esitanud märkusi üksnes küsimuse A kohta.
(14)
–	Eespool viidatud kohtuotsus.
(15)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Engler, punkt 38.
(16)
–	Ibidem, punkt 49.
(17)
–	Ibidem, punktid 45, 50 ja 51 ning neis viidatud kohtupraktika. Tuletan veel meelde, et kohtujurist F. G. Jacobs rõhutas juba kohtuasjas Engler esitatud ettepanekus, et „[k]õigi osalisriikide õigussüsteemides võivad vähemalt teatavat liiki ühepoolsed lubadused teise kasuks määratletud toimingu tegemiseks olla lubaduse andja suhtes täitmisele pööratavad” (EKL 2005, lk I‑481, punkt 41).
(18)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Engler, punkt 61.
(19)
–	Ibidem, punktid 60 ja 61.
(20)
–	Ibidem, punktid 59 ja 61.
(21)
–	Kui konventsiooni artikli 13 alusel kohaldati tarbijalepinguid puudutavaid erieeskirju vaid sellistele lepingutele, mille eesmärk oli kauba või teenuste tarne, kuuluvad erieeskirjade kohaldamisalasse vastavalt määruse artiklile 15 kõik lepingud, mille tarbijad on sõlminud (välja arvatud teatud veolepingud).
(22)
–	18. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑280/91: Viessmann (EKL 1993, lk I‑971, punkt 17) ja 11. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑42/96: Società Immobiliare SIF (EKL 1997, lk I‑7098, punkt 28). Vt ka mh 20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 35/85: Tissier (EKL 1986, lk 1207, punkt 9); 27. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑315/88: Bagli Pennacchiotti (EKL 1990, lk I‑1323, punkt 10) ja 18. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑107/98: Teckal (EKL 1999, lk I‑8121, punkt 39).
(23)
–	Eelkõige nähtub eelotsusetaotlusest, et hageja väidab, et auhinna saamine ei eeldanud tegelikult toodete tellimist, sest osalemist puudutavad asjakohased tingimused olid halvasti loetavad ja raskesti mõistetavad, millise seisukohaga eelotsusetaotluse esitanud kohus ilmselt nõustub.
(24)
–	4. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 38/81: Effer (EKL 1982, lk 825, punkt 8); 3. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑269/95: Benincasa (EKL 1997, lk I‑3767, punkt 30) ja eespool viidatud kohtuotsus Engler, punkt 46.
(25)
–	28. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑440/97: GIE Groupe Concorde jt (EKL 1999, lk I‑6307, punkt 13). Vt ka 6. oktoobri 1976. aasta otsus kohtuasjas 12/76: Industrie Tessili Italiana Como (EKL 1976, lk 1473, punkt 15); 15. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas 266/85: Shenavai (EKL 1987, lk 239, punkt 7) ja 29. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑288/92: Custom Made Commercial (EKL 1994, lk I‑2913, punkt 26).
(26)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Industrie Tessili Italiana Como, punkt 13.
(27)
–	Ibidem, punkt 13.
(28)
–	Selle sätte kohaselt on ainupädevus i) menetluste puhul, mille objektiks on kinnisvaraga seotud asjaõigused või kinnisvara rendi õigused, ii) menetluste puhul, millega on vaidlustatud äriühingute asutamise või likvideerimise õiguspärasus, iii) menetluste puhul, millega on vaidlustatud kanded avalikes registrites, iv) menetluste puhul, mis seonduvad patentide, kaubamärkide, disainilahenduste või muude selliste registreerimisele kuuluvate õiguste registreerimise või kehtivusega ja v) kohtuotsuste täitmisega seotud menetluste puhul.