62006CJ0009
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
29. november 2007 (
*1
)
„Apellatsioonkaebus — Ametnikud — Töötasu — Kodumaalt lahkumise toetus — Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud tingimus — Mõiste „teisele riigile tehtud töö””
Kohtuasjas C-9/06 P,
mille esemeks on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 5. jaanuaril 2006 esitatud apellatsioonkaebus,
Tomás Salazar Brier, esindajad: advokaadid R. García-Gallardo Gil-Fournier, D. Domínguez Pérez ja A. Sayagués Torres,
apellatsioonkaebuse esitaja,
teine menetlusosaline:
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: J. Currall, keda abistasid advokaadid J. Gutiérrez Gisbert, J. Rivas Andrés ja M. Canal, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
kostja esimeses astmes,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts, kohtunikud G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (ettekandja) ja T. von Danwitz,
kohtujurist: Y. Bot,
kohtusekretär: vanemametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 22. märtsi 2007. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 7. juuni 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Oma apellatsioonkaebusega palub T. Salazar Brier tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-83/03: Salazar Brier vs. komisjon (EKL AT 2005, lk I-A-311 ja II-1407, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata tema nõue tühistada ühelt poolt Euroopa Ühenduste Komisjoni . aasta otsus tema kaebuse kaudse rahuldamata jätmise kohta, milles ta nõudis Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) VII lisa artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetust ja sellega kaasnevaid toetusi, ja teiselt poolt . aasta otsus selle kaebuse otsese rahuldamata jätmise kohta (edaspidi „vaidlusalused otsused”).
Õiguslik raamistik
2
Personalieeskirjade artikli 69 esimene lause näeb vaidlusaluste otsuste tegemise ajal kehtinud redaktsioonis ette, et kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.
3
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 kohaselt makstakse kodumaalt lahkumise toetust:
„a)
ametnikule:
—
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, ja
—
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid.
[…]”
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
4
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on Esimese Astme Kohus kokku võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–9 järgmiselt:
„3
Hageja, kes on Hispaania kodanik, töötas 3. oktoobrist 1994 – Sociedad Canaria de Fomento Económico, Sofesa SA (Kanaari saarte majandusarengu ühing, edaspidi „Sofesa”), Kanaari saarte autonoomse piirkonna (Comunidad Autónoma de Canarias) huve esindava ühingu ja nimetatud autonoomse piirkonna valitsuse esindusbüroo koosseisus Brüsselis. – töötas ta Sofesa Brüsseli büroos vastavalt praktikandi lepingule ning – vastavalt sõlmitud töölepingule. Pooled vaidlevad selle üle, kus oli hageja elukoht ja tegelik töökoht viimati nimetatud lepingus ette nähtud ülesannete täitmise ajal.
4
1. septembril 1998 sõlmis hageja Kanaari saarte autonoomse piirkonna valitsusega määratud tähtajaga ajutise teenistuja lepingu, mis lõppes . See leping nägi ette hageja lähetamise Brüsselisse. Pooled vaidlevad siiski selle üle, kus oli hageja elukoht ja tegelik töökoht selle lepingu täitmise esimese kümne kuu jooksul.
5
1. juunil 2002 asus hageja ametnikuna tööle komisjonis. Kodumaalt lahkumise toetuse andmiseks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes määratud viieaastane periood, nn viiteperiood jäi antud juhul ajavahemikku – .
6
6. juunil 2002 oli hagejal vestlus personali ja halduse peadirektoraadi teenistuses tema õiguste määratlemiseks ja ametisse nimetamisel koostatava isikutoimiku täitmiseks. Selle kohtumise käigus teatati talle suuliselt, et kodumaalt lahkumise toetust ei saa talle maksta. Ka avatud isikutoimikus sisaldub märge, et hagejale seda toetust ei maksta.
7
Hageja esitas 24. oktoobril 2002 registreeritud kirjaga . aasta isikutoimiku peale personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse.
8
See kaebus jäeti 24. veebruaril 2003 kaudselt rahuldamata.
9
Komisjon võttis 24. märtsil 2003 vastu otsuse hageja kaebuse otsese rahuldamata jätmise kohta.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
5
Hageja esitas 3. märtsil 2003 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega nõude tühistada vaidlusalused otsused.
6
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus hageja nõude rahuldamata. Ta lükkas seega kõrvale viimase esitatud neli väidet personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumise, faktiliste asjaolude hindamises eksimise ning põhjendamiskohustuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta.
7
Esimese väite kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, et lahendamist vajav küsimus oli see, kas hageja poolt Brüsselis Sofesas ja Kanaari saarte autonoomse piirkonna valitsusele tehtud töö on käsitletav teisele riigile tehtud tööna nimetatud VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses.
8
Selle väite ümberlükkamiseks tuletas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 32 kõigepealt meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu seisukohale ilmneb EÜ ja Euratomi asutamislepingute üldisest ülesehitusest selgelt, et institutsionaalsete sätete osas hõlmab mõiste „liikmesriik” ainult liikmesriikide valitsusasutusi ega laiene regionaalsetele ega autonoomsete piirkondade valitsustele, olenemata neile antud pädevusest.
9
Seejärel märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 sisuliselt, et personalieeskirjades kasutatakse täpset sõnastust, mille laiendamine analoogia korras olukordadele, millele otseselt ei viidata, on välistatud. Sama kohtuotsuse punktis 34 märgiti lõpuks, et seadusandja on valinud mõiste „riik”, kuigi personalieeskirjade vastuvõtmise ajal olid tsentraliseeritud ülesehitusega riikide kõrval sellised föderaalse või piirkondliku ülesehitusega liikmesriigid nagu Saksamaa Liitvabariik juba olemas. Seega, kui ühenduse seadusandja oleks tahtnud poliitilisi allüksusi või kohalikke omavalitsusi selle artikliga hõlmata, oleks ta seda sõnaselgelt ka teinud.
10
Esimese Astme Kohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 seega, et personalieeskirjade VII lisa artiklis 4 sätestatud mõiste „riik” osutab ainult riigile kui juriidilisele isikule ja rahvusvahelise õiguse subjektile ning tema valitsemisorganitele.
11
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 jõudis Esimese Astme Kohus järeldusele, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud väljendit „teisele riigile tehtud töö” tuleb tõlgendada nii, et see ei viita riikide poliitiliste allüksuste valitsustele tehtud tööle.
12
Lisaks sellele leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et hageja tegevust äriühingute kategooriasse kuuluva riiklikul kapitalil põhineva äriühingu teenistuses ei saa enam vaadelda „riigile tehtud tööna”. Sellised riiklikud äriühingud, aktsiaseltsid või usaldusühingud ei ole oma olemuselt riigi valitsusasutused, isegi kui nad võivad hallata või esindada teatud avalikku huvi või kui neile on usaldatud vastav kohustus.
13
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39–46 lükkas Esimese Astme Kohus ümber hageja esitatud arvukad argumendid.
14
Punktis 39 lükkas kohus ümber hageja argumendi, et ühenduse õiguses esineb eraldi riigi mõiste, mis hõlmab detsentraliseeritud subjekte. Punktides 40 ja 41 lükati ümber argumendid, mis tuginevad autonoomsete piirkondade autonoomsele pädevusele Hispaania õiguskorras, samuti Tribunal Constitucionali 26. mai 1994. aasta otsusele. Punktides 42–44 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi argumendid, mille kohaselt hagejale kohaldus sama ravikindlustusskeem ja sama maksusüsteem kui Hispaania Kuningriigi alalise esinduse Euroopa Liidu juures töötajatele Brüsselis. Viimaks, punktides 45 ja 46 lükati ümber hageja argument, mis tugines autonoomsete piirkondade esindajate osalemisele komisjoni nõuandekomiteedes.
15
Selleks et lükata tagasi teine väide, mis tugineb hindamisveale, mille komisjon olevat teinud faktiliste asjaolude hindamisel, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72, et hageja alaline elukoht ja põhitegevus oli viiteperioodil Brüsselis ja selles linnas oli ka tema huvide peamine keskus.
16
Esimese Astme Kohus lükkas tagasi hagiavalduse kolmanda väite, mis tugineb põhjendamiskohustuse rikkumisele, märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79–81, et hageja oli täiel määral teadlik põhjustest, miks komisjon keeldus talle maksmast kodumaalt lahkumise toetust.
17
Lõpuks otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 93 ja 94, et hageja poolt oma hagi toetuseks esitatud neljas väide, mis tugineb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, tuleb tunnistada vastuvõetamatuks põhjusel, et nimetatud põhimõtte rikkumine ei olnud tõendatud.
18
Kodumaalt lahkumise toetusega kaasnevate toetuste maksmise taotluse kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96, et olles sedastanud, et hagejal ei ole õigust saada kodumaalt lahkumise toetust, tuleb see nõue jätta rahuldamata.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
19
Käesoleva apellatsioonkaebusega palub apellant Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, suunata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse ja
—
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.
20
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata ja
—
mõista käesoleva kohtuastme kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Poolte argumendid
21
Oma ainsas väites heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette õigusnormi rikkumist sellega, et ta tõlgendas valesti personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud tööst tulenevad asjaolud”. See väide koosneb kolmest eraldi osast.
22
Esiteks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus tõlgendas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandit kitsalt. Seda tehes kaldus Esimese Astme Kohus kõrvale oma varasemast kohtupraktikast ja nimelt oma 30. märtsi 1993. aasta otsusest kohtuasjas T-4/92: Vardakas vs. komisjon (EKL 1993, lk II-357, punkt 34), milles ta on otsustanud, et seda sätet kui erandit erandist tuleb tõlgendada laialt.
23
Teiseks väidab apellant, et kõnealune erand viidi sisse seetõttu, et tulenevalt nimetatud riigis viibimise ajutisest iseloomust ei saa antud tingimustes vaadelda neid isikuid nii, nagu oleksid nad loonud püsiva sideme riigiga, kuhu nad tööle võeti.
24
Vaidlustatud kohtuotsus, välistades selle erandi kohaldamisala autonoomsete piirkondade vahendusel asjaomasele liikmesriigile tehtud töö suhtes, ignoreeris selle normi eesmärki ja kujutas endast lisaks nende ametnike diskrimineerimist, kes on selle riigi teenistuses keskhaldusorganite vahendusel alalise esinduse raames – s.o ametnikud, kellel on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust (Esimese Astme Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-72/04: Hosman-Chevalier vs. komisjon, EKL 2005, lk II-3265, punkt 40) – võrreldes nende ametnikega, kes on selles teenistuses autonoomse piirkonna haldusorganite vahendusel. Neis kahes olukorras ei ole ametnik tegelikult loonud enne ühenduse teenistusse asumist püsivaid sidemeid teenistuskohariigiga põhjusel, et tema viibimine selles riigis on ajutise iseloomuga. See, mis lõpuks tähtsust omab, on asjaolu, kas ametniku teenistuskohariigiga loodud side on püsiva iseloomuga või mitte.
25
Viimaks, vastupidi sellele, mida Esimese Astme Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, ei võimalda see lai tõlgendus käsitleda „riigina” kõiki iseseisvat õigusvõimet omavaid üksusi. Selle tõlgenduse ulatus piirdub üksustega, millel on pädevus ühenduse valdkonnas, nagu autonoomsed piirkonnad, ja on kooskõlas teiste EÜ asutamislepingu sätetega, nagu need, mis puudutavad riigiabi või riigihanget.
26
Kolmandaks heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette õigusnormi rikkumist selles osas, et ta välistas mõistest „teisele riigile tehtud tööst tulenevad asjaolud” töö, mida apellant tegi selle ühingu teenistuses, mis tegeles avalike huvidega seotud ülesannete täitmisega, uurimata, kas see ühing kuulub riigile, arvestades selle ülesehitust, ülesandeid ja sõltuvust avalikust võimust. Sellega läheb Esimese Astme Kohus vastuollu nii Hispaania õiguse sätetega, mille kohaselt niisugune ühing on osa avalikust haldusest, kui ka väljakujunenud kohtupraktikaga ja nimelt 20. septembri 1988. aasta otsusega kohtuasjas 31/87: Beentjees (EKL 1988, lk 4635, punkt 12) ja . aasta otsusega kohtuasjas C-353/96: komisjon vs. Iirimaa (EKL 1998, lk I-8565, punkt 26).
27
Oma kostja vastuses väidab komisjon esiteks, et Esimese Astme Kohus ei tõlgendanud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandit kitsendavalt, vaid kasutas selle erandi laia tõlgendust, arvestades tingimusega, et huvitatud isiku ja asjaomase liikmesriigi vahel esines otsene õiguslik seos. Apellant ei omanud siiski antud juhul sellist õiguslikku seost Hispaania Kuningriigiga.
28
Teiseks väidab komisjon, et apellant rajab oma argumentatsiooni valele eeldusele, mis muudab tühiseks tema argumentatsiooni ülejäänud osa. Ta ajab segamini kaks mõistet, nimelt esiteks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud erandi ratio legis’e ja teiseks samas erandis sisalduva mõiste „riik” kasutamise ratio legis’e. Esimese Astme Kohtus arutati üksnes mõiste „riik” tõlgendamist ja vaid see on asjassepuutuv.
29
Ei esinenud ka nende ametnike diskrimineerimist, kes tegutsesid asjaomase liikmesriigi teenistuses, esindades neid alalise esinduse raames, mis kuulub selle riigi keskhalduse hulka, võrreldes nende ametnikega, kes olid teenistuses autonoomse piirkonna vahendusel. Need kaks olukorda ei ole tegelikult sarnased osas, mis puudutab nendes täidetavaid ülesandeid, sest nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 41, on autonoomsete piirkondade esinduste ülesanne Brüsselis kaitsta esindatavate haldusorganite huve ning need huvid ei pea tingimata vastama muude autonoomsete piirkondade ega ka Hispaania Kuningriigi kui riigi huvidele.
30
Igal juhul tuleb lähtuda ühenduse seadusandja otsusest, kel ei olnud kavatsust kehtestada see erand riigi selliste poliitiliste allüksuste suhtes nagu regionaalsed, autonoomsete piirkondade ja teiste kohalike üksuste valitsusasutused.
31
Lisaks sellele väidab komisjon, nagu otsustas ka Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et niisugune tõlgendus, nagu hageja välja pakkus, võib viia selleni, et „riikidena käsitletakse kõiki iseseisvat õigusvõimet ja keskvalitsuselt üle antud sisemist pädevust omavaid avalikke asutusi, sh kohalikke omavalitsusi või mis tahes asutusi, kellele haldusorganid on delegeerinud oma ülesandeid”.
32
Mis puudutab argumentatsiooni, mille kohaselt „on tähtis määratleda, kas ametniku teenistuskohamaaga loodud sidemetel on kestev iseloom […]”, siis see on uus küsimus, mida vähemasti ei saaks formuleerida Esimese Astme Kohtus sellisel moel ja mille vastuvõetavus tekitab järelikult kahtlusi.
33
Kolmandaks, rääkides kolmanda väite osast riigi äriühingus tehtud töö välistamise ekslikkuse kohta, märgib komisjon, et eespool viidatud kohtuotsused Beentjes ja komisjon vs. Iirimaa, millele apellant tugineb, puudutavad ühenduse õigusest erinevat valdkonda, nimelt nõukogu 26. juuli 1971. aasta direktiivi 71/305/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 185, lk 5), mille ratio legis on erinev personalieeskirjade VII lisa artikli 4 omast.
34
Komisjon väidab ühtlasi, et isikul, kes töötas riigi äriühingu, aktsiaseltsi või usaldusühingu teenistuses, ei olnud otsest õiguslikku seost asjaomase riigiga, nii et selle seose olemasolu oleks kohtupraktikas sätestatud kohustuslik tingimus selle lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandi kohaldamisel.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastuvõetavus
35
Komisjoni seisukoht on, et apellandi esitatud argument, mille kohaselt „on tähtis määratleda, kas ametniku teenistuskohamaaga loodud sidemetel on kestev iseloom”, kujutab endast uut küsimust või vähemasti küsimust, mida ei oleks saanud formuleerida Esimese Astme Kohtus sellisel moel.
36
Tuleb märkida, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 ja sama kohtu kodukorra artikli 113 lõike 2 sätetest nende koostoimes tuleneb, et apellant võib apellatsioonimenetluses toetuda kõigile asjassepuutuvatele argumentidele, kuid ainsaks tingimuseks on see, et apellatsioonkaebus ei tohi muuta Esimese Astme Kohtu vaidluse eset (18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-229/05 P: PKK ja KNK vs. nõukogu, EKL 2007, lk I-439, punkt 66).
37
Tuleb sedastada, et see argument esitati väite toetuseks, mis tugineb personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande rikkumisele Esimese Astme Kohtu poolt. Järelikult, isegi kui eeldada, et seda argumenti ei esitatud Esimese Astme Kohtus samadel alustel, mis on nimetatud käesoleva otsuse punktis 35, ei muuda see Esimese Astme Kohtu menetluses olnud hagi eset ega kujuta endast seega uut väidet Euroopa Kohtu kodukorra artikli 42 lõike 2 esimese lõigu mõttes.
38
Siit järeldub, et apellandi apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud ainus väide on tervikuna vastuvõetav.
Sisu
39
Apellandi väitele vastuse andmiseks tuleb anda seisukoht küsimuses, kas tõlgendades personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes toodud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi.
40
Esmalt tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei tohi mõistet „riik” lahutada väljendist, kuhu see kuulub, ja tõlgendada seda eraldi. Niisuguse ühenduse õiguse mõiste nagu „teisele riigile tehtud töö” ulatust tuleb hinnata tema kogumis ja tõlgendada vastavalt seda normi sisaldava õigusakti üldisele ülesehitusele ja eesmärgile (vt selle kohta 18. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-301/98: KVS International, EKL 2000, lk I-3583, punkt 21; . aasta otsus kohtuasjas C-156/98: Saksamaa vs. komisjon, EKL 2000, lk I-6857, punkt 50; . aasta otsus kohtuasjas C-191/99: Kvaerner, EKL 2001, lk I-4447, punkt 30, ning . aasta otsus kohtuasjas C-63/00: Schilling ja Nehring, EKL 2002, lk I-4483, punkt 24).
41
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on personalieeskirjade artiklis 69 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse – mille maksmise erisusi on täpsustatud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 ehk sättes, milles esineb mõiste „teisele riigile tehtud töö” – eesmärk hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud Euroopa ühenduste juures teenistusse asumisega, kui sellega kaasnes elukohariigist teenistuskohariiki kolimine ja uude keskkonda integreerumine. Kodumaalt lahkumise mõiste sõltub ka ametniku subjektiivsest olukorrast, see tähendab tema uude keskkonda integreerumise astmest, mis väljendub näiteks tema alalises elukohas või põhilise tegevusalaga tegelemises (vt 15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-452/93 P: Magdalena Fernández vs. komisjon, EKL 1994, lk I-4295, punkt 20, ja . aasta otsus kohtuasjas C-424/05 P: komisjon vs. Hosman-Chevalier, EKl 2007, lk I-5027, punkt 35).
42
Kodumaalt lahkumise toetuse andmisega tahetakse seega heastada tegelikku ebavõrdsust, mis tekib nende ametnike vahel, kes on täielikult integreerunud teenistuskoha riigi ühiskonda ja nende vahel, kes seda ei ole (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 36).
43
Kodumaalt lahkujatena tuleb kohelda ka neid ametnikke, kes – kuigi elades ja töötades Euroopas selle riigi territooriumil, kus kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul on asunud tema töökoht – on olnud teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 37).
44
Tõepoolest, sellise „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” tegemise tagajärg on erilise tiheda seose tekkimine asjaomase isiku ja selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel, olles seega takistuseks püsivalt tiheda seose tekkimisele teenistuskohariigiga ja sellest tulenevalt tema piisavale integreerumisele selle riigi ühiskonda (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 38).
45
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande sätetest ei luba miski järeldada, et „teisele riigile tehtud töö” peab tingimata olema töö, mis on tehtud Euroopa Liidu liikmesriigile. Seda järeldust ei lükka ümber ka asjaolu, et tegelikult teevad liidu tulevased ametnikud enamikul juhtudel tööd liikmesriigile, mitte aga kolmandale riigile.
46
Juhtudel, mil kolmandad riigid on samuti asjassepuutuvad, tuleb mõiste „riik” personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses tõlgendamiseks viidata rahvusvahelisele avalikule õigusele, mis reguleerib suhteid liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel.
47
Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.
48
Euroopa Kohus on selle kohta juba otsustanud, et kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 42).
49
Euroopa Kohus leidis nimetatud kohtuotsuse komisjon vs. Hosman-Chevalier punktis 43 tõepoolest, et asjaomase ametniku eriline tihe seos nimetatud liikmesriigiga tulenes tema erilisest staatusest alalise esinduse personali liikmena. See eriline staatus, mis võimaldas tal kasutada 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni kohaselt erinevaid privileege ja immuniteete, takistas iseenesest teda loomast püsivat tihedat seost teenistuskohariigiga ning sellest tulenevalt teenistuskoha riigi ühiskonda piisaval tasemel integreerumast.
50
Eespool toodud asjaolusid kinnitab sellega kooskõlas olev argument, mis tuleneb ühest toimiku dokumendist. Nimelt vastates menetlust korraldavate meetmete raames Esimese Astme Kohtu esitatud küsimusele, täpsustas Hispaania Kuningriik, ilma et temale oleks selles punktis vastu vaieldud, et ametnike selle liikmesriigi alalise esindusega seotuse ja nende Belgia ametiasutuste juures akrediteerimise tagajärjeks on see, et nad säilitavad oma päritoluliikmesriigis oma seadusliku elukoha ja et kui nad ei registreeri end Belgia Kuningriigi kommuunides, ei käsitleta neid pädevate ametiasutuste poolt selle liikmesriigi residentidena.
51
Sellised asjaolud takistavad ka neid ametnikke teenistuskoha liikmesriigis piisavalt integreerumast ja järelikult võivad kaasa aidata kodumaast võõrandumise olukorrale, millesse need ametnikud satuvad.
52
Selles osas palub apellant Esimese Astme Kohtul, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, tuvastada nende ametnike diskrimineerimine, kes on selle riigi teenistuses keskhaldusorganite vahendusel alalise esinduse raames – s.o ametnikud, kellel on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust – võrreldes nende ametnikega, kes on selles teenistuses autonoomse piirkonna haldusorganite vahendusel.
53
Siiski, küsimus sellest, kas riigile on tehtud tööd selle riigi keskhaldusorganite vahendusel või autonoomse piirkonna haldusorganite vaheldusel, ei kujuta endast vastupidi apellandi väitele asjakohast eristamise kriteeriumi, mida tuleb arvesse võtta kodumaalt lahkumise toetuse andmisel.
54
Tõepoolest, nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.
55
Käesoleval juhul on selge, et apellant ei olnud viiteperioodil Hispaania keskhaldusorganite teenistuses ja et ta ei olnud formaalselt seotud Hispaania Kuningriigi alalise esindusega Euroopa Liidu juures.
56
Neil asjaoludel saab apellandi argumendi, mis tugineb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, ainult tagasi lükata.
57
Teisalt tuleb märkida näiteks, et Hispaanias, vastavalt lepingule autonoomsete piirkondade osakonna kohta Hispaania Kuningriigi alalises esinduses Euroopa Liidu juures ja autonoomsete piirkondade osalemise kohta Euroopa Liidu Nõukogu töögruppides, mille Hispaania valitsus kiitis heaks 9. detsembril 2004 Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas’e raames, kuigi seda lepingut ei olnud käesoleva kohtuasja asjaolude esinemise ajal olemas ja see ei ole järelikult nendele asjaoludele kohaldatav, kuulub selles alalises esinduses vähemalt kaks autonoomsete piirkondade küsimustega tegeleva nõuniku ametikohta ametnikele autonoomsetest piirkondadest, millel on pädevus riigisiseses plaanis, kuid mis kuuluvad selle alalise esinduse juurde.
58
Seetõttu kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames, siis tuleneb sellest, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 õigusnormi, tõlgendades seda mõistet selles tähenduses, et see ei viita riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööle.
59
Samal põhjusel leidis Esimese Astme Kohus õigustatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et riigi äriühingutele, mis kuuluvad ühte äriühingute kategooriasse, tehtud tööd ei saa käsitleda riigile tehtud tööna.
60
Eespool toodud järelduste kogumist tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata.
Kohtukulud
61
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 2 esimesele lõigule, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Vastavalt sama kodukorra artiklile 70 kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes vaidlustes ise oma kohtukulud. Nimetatud kodukorra artikli 122 teise lõigu esimesest taandest tuleneb siiski, et artikkel 70 ei ole kohaldatav institutsiooni vastu esitatud apellatsioonkaebuste suhtes selle ametnike või teiste teenistujate poolt. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja T. Salazar Brierilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.