62005CJ0020_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-20/05,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Tribunale civile e penale di Forlì (Italien) ved afgørelse af 14. december 2004, indgået til Domstolen den 21. januar 2005, i straffesagen
Karl Josef Wilhelm Schwibbert,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden A. Rosas, og dommerne U. Lõhmus (refererende dommer), J. Klučka, A.Ó Caoimh og P. Lindh,
generaladvokat: V. Trstenjak
justitssekretær: fuldmægtig J. Swedenborg,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 25. april 2007,
efter at der er afgivet indlæg af:
– K.J.W. Schwibbert ved avvocato A. Sirotti Gaudenzi
– Società Italiana degli Autori ed Editori ved avvocati M. Mandel og M. Siragusa
– den italienske regering ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato S. Fiorentino og M. Massella Ducci Teri
– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved L. Pignataro og W. Wils, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 28. juni 2007,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 EF og artikel 23 EF til 27 EF, af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 204, s. 37), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998 (EFT L 217, s. 18, herefter »direktiv 98/34«), af Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EFT L 346, s. 61) samt af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
2. Anmodningen er blevet fremsat som led i en straffesag i Italien mod Karl Josef Wilhelm Schwibbert for ihændehavelse af compact discs (herefter »cd’er«), der ikke var påført kendemærket for den nationale organisme, der har til opgave at opkræve afgifter vedrørende ophavsrettigheder.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
3. Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 (EFT L 109, s. 8) foreskriver en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter i fællesskabsretten.
4. Artikel 12 i direktiv 83/189 har følgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige foranstaltninger i kraft for at efterkomme dette direktiv senest 12 måneder efter dets meddelelse. De underretter straks Kommissionen herom.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til væsentlige nationale retsforskrifter, som de udsteder på det af dette direktiv omfattede område.«
5. Direktiv 83/189 er blevet ændret væsentligt ved flere lejligheder. Ved direktiv 98/34 er det blevet kodificeret.
6. Artikel 1 i direktiv 98/34 fastslår:
»I dette direktiv forstås ved:
1) »produkt«: alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter, herunder også fiskeriprodukter
[…]
3) »teknisk specifikation«: en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder forskrifter for varen vedrørende handelsmæssig betegnelse, terminologi, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering samt procedurer for overensstemmelsesvurdering.
[…]
4) »andet krav«: et krav, der ikke er en teknisk specifikation, og som pålægges et produkt af bl.a. forbruger- eller miljøbeskyttelseshensyn, og som vedrører produktets livscyklus efter markedsføring, såsom betingelser for anvendelse, genanvendelse, genbrug eller bortskaffelse, når disse betingelser kan influere betydeligt på sammensætningen af produktet, dets natur eller afsætningen af det
[…]
11) »teknisk forskrift«: en teknisk specifikation eller et andet krav eller en forskrift vedrørende tjenester, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes ved markedsføring, levering eller anvendelse af en tjeneste, eller etablering af en operatør af tjenester i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, samt medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt eller forbud mod levering eller anvendelse af en tjeneste eller mod, at en tjenesteyder etablerer sig, jf. dog artikel 10.
[…]«
7. Ifølge artikel 8 og 9 i direktiv 98/34 skal medlemsstaterne dels sende Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber udkast til de tekniske forskrifter, som henhører under dette direktivs anvendelsesområde, medmindre der er tale om en almindelig gengivelse af en international eller europæisk standard, i hvilket tilfælde det vil være tilstrækkeligt at oplyse om den pågældende standard, dels udsætte vedtagelsen af udkast til tekniske forskrifter i flere måneder for at give Kommissionen mulighed for enten at fastslå, om disse udkast er i overensstemmelse med fællesskabsretten, eller at fremsætte forslag om et direktiv på området.
8. Direktiv 92/100 har til formål at harmonisere den retlige beskyttelse af værker, der er omfattet af ophavsretten, og frembringelser beskyttet af ophavsretsbeslægtede rettigheder. Det tilsigter at garantere ophavsmænd og udøvende kunstnere et rimeligt vederlag. Med henblik herpå fastslår direktiv 92/100, at medlemsstaterne indfører ret til at tillade eller forbyde udlejning og udlån af originalværker og eksemplarer af ophavsretligt beskyttede værker samt af andre frembringelser, der er nævnt i dette direktivs artikel 2, stk. 1. Inden for rammerne af kapitel II i direktiv 92/100, der omhandler ophavsretsbeslægtede rettigheder, bestemmes det i artikel 9, at medlemsstaterne giver eneret til at gøre de i denne artikel nævnte genstande tilgængelige for almenheden ved salg eller på anden måde.
De nationale bestemmelser
9. Ifølge lov nr. 633 af 22. april 1941 om ophavsret (GURI nr. 166 af 16.7.1941, herefter »lov af 1941«) er den obligatoriske påførsel af et kendemærke på ethvert medie, der indeholder beskyttede værker, en måde at stadfæste ægtheden og en garanti, som gør det muligt at skelne den lovlige vare fra piratkopien. Società Italiana degli Autori ed Editori (det italienske forfatter- og udgiverforbund), der er en offentlig ad hoc-organisme, har til opgave at beskytte, formidle og certificere. Det således lovbestemte kendemærke bærer initialerne »SIAE«.
10. Lov nr. 121/87 af 27. marts 1987 (GURI nr. 73 af 28.3.1987) udstrakte pligten til at påføre kendemærket »SIAE« til andre medier, der indeholder åndsværker.
11. Ved gennemførelsen af direktiv 92/100 tilføjede den italienske lovgiver bl.a. – i medfør af lovdekret nr. 685/94 af 16. november 1994 (GURI nr. 293 af 16.12.1994), som ophævede lov nr. 121/87 – en strafbestemmelse, artikel 171 b, stk. 1, litra c), i lov af 1941, som har følgende ordlyd:
»1. Med fængsel fra tre måneder op til tre år samt med bøde på fra 500 000 og til 6 000 000 ITL straffes den, der
[…]
c) sælger eller udlejer videokassetter, musikkassetter eller andre bærere af fonogrammer eller videogrammer indeholdende cinematografiske eller audiovisuelle værker eller sekvenser med billeder i bevægelse, som ikke er påført Società Italiana degli Autori ed Editoris mærke (SIAE) i overensstemmelse med denne lov og bekendtgørelsen til gennemførelse heraf.
[…]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12. La Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì (anklageren ved retten for civil- og straffesager i Forlì) indledte den 12. februar 2000 retsforfølgning af Karl Josef Wilhelm Schwibbert, der var bosiddende i Italien og var repræsentant efter loven for selskabet K.J.W.S. Srl, og bekræftede, at den pågældende den 9. og 10. februar 2000 i dette selskabs lagerrum med henblik på salg opbevarede et vis antal cd’er, der indeholdt gengivelser af værker af malerne Giorgio De Chirico og Mario Schifano. Disse cd’er, der for andre selskabers regning var importeret fra Tyskland med henblik på salg i forbindelse med kulturelle begivenheder, var ikke var påført kendemærket »SIAE«.
13. I forbindelse med undersøgelser den 9. og 10. februar 2000, som blev foretaget af medlemmerne af Guardia di Finanza – Comando Tenenza di Cesena (finanskontrollen – Cesenas kommandocentral), blev der i overensstemmelse med lov om strafferetsplejen rekvireret beslaglæggelse af disse cd’er, idet det i rekvisitionen blev anført, at varerne ved første øjekast forekom at være falske.
14. Den 23. maj 2001 rejste Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì tiltale efter artikel 171 b, stk. 1, litra c), i lov af 1941 mod Karl Josef Wilhelm Schwibbert og indbragte sagen for Tribunale civile e penale di Forlì.
15. Retsmødet ved Tribunale di Forlì civile e penale fandt sted den 14. december 2004. I retsbogen fra retsmødet understregede den forelæggende ret, at Karl Josef Wilhelm Schwibbert ikke foreholdes uretmæssigt at have gengivet værker, da han var i besiddelse af de nødvendige tilladelser, men udelukkende det forhold, at cd’erne manglede kendemærket »SIAE«.
16. Under dette retsmøde opfordrede Karl Josef Wilhelm Schwibberts advokat denne ret til at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål. Tribunale civile e penale di Forlì tog begæringen til følge, men har i sin forelæggelsesafgørelse blot vedlagt denne advokats skrivelse som bilag og har ikke selv formuleret præcise spørgsmål.
17. Den 17. juli 2006 anmodede Domstolen i overensstemmelse med procesreglementets artikel 104, stk. 5, den forelæggende ret om afklaring. Den 31. oktober 2006 indgik dens svar til Domstolen.
18. Det følger af dette svar, at det af Tribunale civile e penale di Forlì formulerede spørgsmål er som følger:
»Er de nationale bestemmelser om SIAE-mærkning forenelige med artikel 3 EF og artikel 23 EF til 27 EF, artikel 1, 8, 10 og 11 i direktiv 98/34 og direktiv 92/100 og 2001/29?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
19. Den italienske regering har både i sine skriftlige indlæg og under retsmødet gjort gældende, at det præjudicielle spørgsmål bør afvises. Den mener nemlig ikke, at dette spørgsmål indeholder de oplysninger, som er nødvendige for, at Domstolen kan give en brugbar besvarelse af det stillede spørgsmål. I denne forbindelse har den italienske regering gjort gældende, at spørgsmålet i strid med kravene i artikel 20 i Domstolens statut ikke præciserer grundene til, at fortolkningen af fællesskabsrettens regler er nødvendig, og ikke klart lader fremgå, hvilke nationale bestemmelser der reelt finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Under alle omstændigheder mener den italienske regering ikke, at spørgsmålet har nogen relevans for afgørelsen i sagen.
20. Kommissionen har i sine skriftlige indlæg gjort gældende, at det præjudicielle spørgsmål, idet det vedrører fortolkningen af artikel 3 EF og artikel 23 EF til 27 EF og direktiv 92/100, bør afvises, fordi forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger.
21. Der skal henvises til, at forelæggelsesbeslutningernes oplysninger ikke blot tjener til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre interesserede parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i statutten for Domstolen (kendelse af 2.3.1999, sag C-422/98, Colonia Versicherung m.fl., Sml. I, s. 1279, præmis 5). Domstolen skal drage omsorg for, at denne mulighed sikres, henset til, at det i henhold til ovennævnte bestemmelse kun er forelæggelsesbeslutningerne, der meddeles de pågældende parter (dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81-143/81, Holdijk m.fl., Sml. s. 1299, præmis 6, kendelse af 13.3.1996, sag C-326/95, Banco de Fomento e Exterior, Sml. I, s. 1385, præmis 7, samt dom af 13.4.2000, sag C-176/96, Lehtonen og Castors Braine, Sml. I, s. 2681, præmis 23). Domstolen har således fastslået, at det er nødvendigt, at den nationale ret i det mindste angiver begrundelsen for udvælgelsen af de fællesskabsbestemmelser, som den ønsker fortolket, og angiver den forbindelse, som efter rettens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse i sagen (jf. bl.a. kendelse af 28.6.2000, sag C-116/00, Laguillaumie, Sml. I, s. 4979, præmis 16, og dom af 5.12.2006, forenede sager C-94/04 og C-202/04, Cipolla m.fl., Sml. I, s. 11421, præmis 38).
22. I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret, som det fremgår af denne doms præmis 17, på Domstolens forespørgsel fremlagt yderligere oplysninger vedrørende de faktiske omstændigheder i hovedsagen samt de nationale og fællesskabsretlige bestemmelser. Endvidere mente Società Italiana degli Autori ed Editori, den italienske regering og Kommissionen, at det på grundlag af de oplysninger, den forelæggende ret havde fremlagt, var muligt at afgive indlæg for Domstolen.
23. Hvad angår direktiv 98/34 har de pågældende parter en forskellig opfattelse af, hvorvidt forpligtelsen til at påføre kendemærket »SIAE« gælder for de i hovedsagen omhandlede cd’er, og i bekræftende fald fra hvilket tidspunkt denne pligt var blevet udstrakt til disse medier, nemlig om det var før eller efter, at pligten til at meddele udkast til tekniske forskrifter blev indført i fællesskabsretten. I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at en straffesag er indledt mod Karl Josef Wilhelm Schwibbert for ikke at have påført det nævnte mærke, »SIAE«. Fastsættelsen af tidspunktet for den reelle indførelse af påførselspligten i italiensk ret følger imidlertid af en fortolkning af national ret, i forhold til hvilken Domstolen ikke har nogen kompetence. Usikkerheden herom er under alle omstændigheder ikke af en sådan beskaffenhed, at det ikke er formålstjenligt, at Domstolen besvarer det forelagte spørgsmål, sådan som dette af den forelæggende ret er blevet præciseret i dennes svar på anmodningen om at uddybe forelæggelsen.
24. På denne baggrund finder Domstolen, at den har tilstrækkelige oplysninger til at kunne besvare det forelagte spørgsmål vedrørende direktiv 98/34.
25. Hvad derimod angår fortolkningen af artikel 3 EF, artikel 23 EF til 27 EF og direktiv 92/100 bemærkes, at forelæggelseskendelsen ikke indeholder de nødvendige oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at give den forelæggende ret en relevant besvarelse.
26. Det skal nemlig påpeges, at disse bestemmelser i EF-traktaten mellem medlemsstaterne forbyder told ved ind- og udførsel og afgifter med tilsvarende virkning. Hvad angår direktiv 92/100 harmoniserer det reglerne vedrørende udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret.
27. De oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt vedrørende de faktiske omstændigheder i hovedsagen, gør det dog ikke muligt med sikkerhed at fastslå, hvor cd’erne var blevet fremstillet, eller at fastslå, at de reelt var blevet indført i Italien. Hvad angår oplysningerne om de nationale retsforskrifter gør de det ikke muligt for Domstolen at gøre sig tilstrækkeligt bekendt med kendetegnene ved den finansielle modydelse ved opnåelsen af kendemærket »SIAE«, således at den kan afgøre, hvorvidt det drejer sig om told eller en afgift med tilsvarende virkning som omhandlet i de nævnte bestemmelser i traktaten. Endelig gør disse oplysninger det heller ikke muligt at tage stilling til, hvorvidt direktiv 92/100 er til hinder for sådanne nationale bestemmelser.
28. Under disse omstændigheder er det ikke muligt at tage stilling til spørgsmålet, hvorvidt artikel 3 EF, artikel 23 EF til 27 EF og direktiv 92/100 er til hinder for en forpligtelse som den i hovedsagen omhandlede.
29. Det skal endvidere præciseres, at det præjudicielle spørgsmål også vedrører fortolkningen af direktiv 2001/29. Dette direktiv bygger på de principper og bestemmelser, der allerede er fastsat, navnlig ved direktiv 92/100, som blev ændret ved direktiv 2001/29. Direktiv 2001/29 blev vedtaget den 22. maj 2001, og artikel 13 heri bestemmer, at medlemsstaterne skal efterkomme det før den 22. december 2002. De faktiske omstændigheder, der ligger grund for hovedsagen, indtraf imidlertid i februar 2000, da dette direktiv endnu ikke var blevet vedtaget. I det omfang det præjudicielle spørgsmål vedrører fortolkningen af dette direktiv, kan det således ikke antages til realitetsbehandling.
30. Følgelig skal det præjudicielle spørgsmål kun antages til realitetsbehandling i det omfang, det vedrører fortolkningen af direktiv 98/34.
Realiteten
31. Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorvidt artikel 1, 8, 10 og 11 i direktiv 98/34 er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, i det omfang de fastslår, at Società Italiana degli Autori ed Editoris mærke skal påføres de medier, der anvendes som bærere i forbindelse med gengivelser af åndsværker.
32. I denne forbindelse fremgår det af sagsakten for Domstolen, at der i hovedsagen er indledt straffesag mod Karl Josef Wilhelm Schwibbert, fordi dette kendemærke ikke var blevet påført cd’er, der indeholdt billedkunstværker. Det skal derfor undersøges, hvorvidt de fællesskabsretlige bestemmelser, der er anført af den forelæggende ret, er til hinder for nationale bestemmelser, som fastsætter en sådan pligt.
33. Det skal for det første undersøges, hvorvidt pligten til at påføre et sådant mærke kan betegnes som en »teknisk forskrift« som omhandlet i artikel 1 i direktiv 98/34. Hvis dette besvares bekræftende, skal det efterprøves, hvorvidt de italienske myndigheder har sendt udkastet til teknisk forskrift til Kommissionen, idet forskriften i mangel herpå ikke vil kunne bringes i anvendelse over for Karl Josef Wilhelm Schwibbert (jf. bl.a. dom af 30.4.1996, sag C-194/94, CIA Security International, Sml. I, s. 2201, præmis 48 og 54, af 16.6.1998, sag C-226/97, Lemmens, Sml. I, s. 3711, præmis 33, og af 6.6.2002, sag C-159/00, Sapod Audic, Sml. I, s. 5031, præmis 49).
34. Det følger af artikel 1, nr. 11, i direktiv 98/34, at begrebet »teknisk forskrift« opdeles i tre kategorier, nemlig for det første »teknisk specifikation« som omhandlet i direktivets artikel 1, nr. 3, for det andet »andet krav« som defineret i artikel 1, nr. 4, og for det tredje forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt, hvilket forbund er omfattet af samme direktivs artikel 1, nr. 11 (jf. bl.a. dom af 21.4.2005, sag C-267/03, Lindberg, Sml. I, s. 3247, præmis 54).
35. Således som Domstolen allerede har fastslået, forudsætter begrebet »teknisk specifikation«, at den nationale foranstaltning nødvendigvis vedrører produktet eller dets emballering som sådan og således fastsætter de karakteristika, der kræves af et produkt (jf. i denne retning dom af 8.3.2001, sag C-278/99, van der Burg, Sml. I, s. 2015, præmis 20, og af 22.1.2002, sag C-390/99, Canal Satélite Digital, Sml. I, s. 607, samt Sapod Audic-dommen, præmis 30, og Lindberg-dommen, præmis 57).
36. I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at påførslen af kendemærket »SIAE«, som tilsigter at oplyse forbrugerne og de nationale myndigheder om, at gengivelserne er lovlige, således som generaladvokaten har bemærket i punkt 46 og 48 i sit forslag til afgørelse, skal ske på selve mediet, der indeholder åndsværket, hvilket dermed vil sige på selve produktet. Det er derfor ikke rigtigt som Società Italiana degli Autori ed Editori og den italienske regering at gøre gældende, at dette mærke kun vedrører det intellektuelle værk.
37. Et sådant kendemærke udgør nemlig en »teknisk specifikation« som omhandlet i artikel 1, nr. 3, i direktiv 98/34, eftersom det henhører under forskrifter for den omhandlede vare vedrørende mærkning eller etikettering. Eftersom specifikationen retligt set skal overholdes, for at disse produkter kan markedsføres, udgør denne specifikation følgelig en »teknisk forskrift« som omhandlet i artikel 1, nr. 11, første afsnit, i dette direktiv (jf. i denne retning dom af 20.3.1997, sag C-13/96, Bic Benelux, Sml. I, s. 1753, præmis 23).
38. I henhold til artikel 8 i direktiv 98/34 »sender medlemsstaterne straks Kommissionen ethvert udkast til teknisk forskrift«. Hvis denne forpligtelse ikke er overholdt, kan den tekniske forskrift ikke bringes i anvendelse over for borgerne, sådan som nævnt i denne doms præmis 33. Det skal derfor efterprøves, hvorvidt medlemsstaten i det foreliggende tilfælde har overholdt de forpligtelser, der følger af artikel 8 i direktiv 98/34. Hvis dette ikke er tilfældet, kan den tekniske forskrift ikke bringes i anvendelse over for Karl Josef Wilhelm Schwibbert.
39. Società Italiana degli Autori ed Editori og Den italienske regering har gjort gældende, at pligten til at påføre medierne, der indeholder åndsværker, kendemærket »SIAE«, allerede for papirmediet var fastsat i lov af 1941 længe før de relevante fællesskabsbestemmelsers ikrafttræden, og at de lovændringer, som blev vedtaget efter direktivernes ikrafttræden, i henholdsvis 1987 og 1994, kun var tilpasninger til den teknologiske udvikling, der alene førte nye medier ind under anvendelsesområdet for denne pligt. Ifølge den italienske regering og Società Italiana degli Autori ed Editori skulle disse lovændringer følgelig ikke meddeles Kommissionen.
40. I det foreliggende tilfælde synes det af sagsakten for Domstolen at fremgå, at hvad angår de i hovedsagen omhandlede medier, nemlig cd’er, der indeholder billedkunstværker, blev pligten til at påføre kendemærket »SIAE« pålagt i 1994 i medfør af lovdekret nr. 685. Under disse omstændigheder burde Den Italienske Republik have meddelt denne pligt til Kommissionen, fordi den var blevet indført efter den ved direktiv 83/189 indførte informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter. Som påpeget i denne doms præmis 23, tilkommer det imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt den omhandlede pligt reelt blev indført i italiensk ret på dette tidspunkt.
41. I det omfang pligten til at påføre kendemærket »SIAE« er blevet udvidet til sådanne produkter som de i hovedsagen omhandlede efter gennemførelsen af direktiv 83/189, skal det påpeges, at det følger af fast retspraksis, at formålet med artikel 8, stk. 1, første afsnit, andet punktum, i direktiv 98/34 er at give Kommissionen mulighed for at få et så fuldstændigt informationsgrundlag som muligt om ethvert udkast til teknisk forskrift for så vidt angår indholdet og rækkevidden heraf samt den generelle sammenhæng herfor, så den kan udøve de beføjelser, den er blevet tillagt efter direktivet, på den mest effektive måde (jf. bl.a. CIA Security International-dommen, præmis 50, dom af 16.9.1997, sag C-279/94, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4743, præmis 40, og af 7.5.1998, sag C-145/97, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2643, præmis 12).
42. Tilsvarende følger det af stk. 1, tredje afsnit, i samme artikel 8, at »medlemsstaterne fremsender en ny meddelelse […] hvis de i udkastet til teknisk forskrift foretager væsentlige ændringer, der fører til en ændring af anvendelsesområdet […]«. Udvidelsen af forpligtelsen til at påføre kendemærket »SIAE« til nye medier sådan som cd’er bør anses for at være en sådan ændring (jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-317/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2039, præmis 25, og Lindberg-dommen, præmis 84 og 85).
43. I sine skriftlige indlæg og under retsmødet har Kommissionen bekræftet – uden at dette er blevet tilbagevist af medlemsstaten – at Den Italienske Republik ikke har underrettet den om nævnte ændring.
44. Det følger af Domstolens faste praksis, at tilsidesættelse af meddelelsespligten må anses for en proceduremangel i forbindelse med vedtagelsen af de pågældende tekniske forskrifter, der medfører, at disse bliver uanvendelige og følgelig ikke kan gøres gældende over for borgerne (jf. bl.a. CIA Security International-dommen, præmis 54, og Lemmens-dommen, præmis 33). Den omstændighed, at forskrifterne er uanvendelige, kan af borgerne påberåbes for en national ret, og det påhviler denne at afslå at anvende en national teknisk forskrift, der ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med direktiv 98/34 (jf. bl.a. CIA Security International-dommen, præmis 55, og Sapod Audic-dommen, præmis 50).
45. Henset til det anførte skal det fastslås, at direktiv 98/34 skal fortolkes således, at nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, i det omfang de efter gennemførelsen af direktiv 83/189 har indført pligten til at påføre cd’er, der indeholder billedkunstværker, kendemærket »SIAE« med henblik på deres markedsføring i den pågældende medlemsstat, udgør en teknisk forskrift, som ikke kan påberåbes over for en borger, hvis ikke den er blevet meddelt Kommissionen.
Sagens omkostninger
46. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, der er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998, skal fortolkes således, at nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, i det omfang de efter gennemførelsen af Rådets direktiv 83/189 af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter har indført pligten til at påføre cd’er, der indeholder billedkunstværker, kendemærket »SIAE« med henblik på deres markedsføring i den pågældende medlemsstat, udgør en teknisk forskrift, som ikke kan påberåbes over for en borger, hvis ikke den er blevet meddelt Kommissionen.