61980C0127
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 14. JANUAR 1982 (
1
)
Høje Domstol.
1.
De tre sager, i hvilke jeg i dag skal fremsætte forslag til afgørelse, er anlagt af forhenværende tjenestemænd ved Fællesskaberne som en reaktion på de ufordelagtige virkninger, Rådets forordninger nr. 3085/78 og nr. 3086/78 af 21. december 1978 indebærer for tjenestemændenes pensioner. Jeg skal minde om, at der ved de nævnte forordninger blev foretaget en ændring af de valutakurser, der skal anvendes i forbindelse med vedtægten, samt af de justeringskoefficienter, hvormed vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber korrigeres. Forordningerne medførte bl.a., at visse pensioner blev nedsat, nemlig de pensioner, der udbetales i belgiske francs til tjenestemænd, som var flyttet til medlemsstater med svag valuta.
Jeg skal kort resumere sagernes gang.
a)
Sag 127/80. Vincent Grogan var fra den 16. november 1973 til den 31. marts 1975 ansat som tjenestemand ved Kommissionen i en direktørstilling. Ved ansættelsesmyndighedens beslutning af 25. marts 1975 blev han i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 50 fritaget fra stillingen af tjenstlige grunde, hvorved han fik udbetalt den i vedtægtens bilag IV omhandlede godtgørelse og derefter pension. I henhold til artikel 45, stk. 3, i vedtægtens bilag VIII valgte han at få pensionen udbetalt i det lands valuta, hvor den institution, han tilhørte, har sæde (belgiske francs), og gav meddelelse om, at han tog bopæl i Irland.
Ved skrivelse af 23. oktober 1979 meddelte Kommissionen ham, at hans pension i medfør af artikel 4 i ovennævnte forordning nr. 3085/78 ville blive nedsat fra 30145 BFR til 13080 BFR pr. måned, en nedsættelse som ville ske gradvis over en periode på ti måneder, og som ville være fuldt ud gennemført i juli 1980. Dette foranledigede Grogan til at indgive en administrativ klage efterfulgt af et sagsanlæg ved Domstolen, da Kommissionen ikke havde truffet nogen beslutning inden den i vedtægtens artikel 90 fastsatte frist på fire måneder. Sagen er anlagt ved stævning indgivet til Domstolens justitskontor den 27. marts 1980. Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at den stiltiende afvisning af hans klage annuleres, og at Rådets forordninger nr. 3085/78 og 3086/78 kendes uanvendelige i forhold til ham.
b)
Sag 164/80. Luigi De Pascale, som er forhenværende tjenestemand ved Kommissionen, bosatte sig ved pensionsalderen i Italien og valgte at få sin pension udbetalt i valutaen i det land, hvor den institution, han tilhørte, har sæde, hvilken valuta er belgiske francs. Ved skrivelse af 19. oktober 1979 — som efterfulgte en række cirkulærer med et tilsvarende indhold, men med et mere generelt sigte, såsom cirkulæret af 12. juli 1979 — gav Kommissionen ham meddelelse om, at hans pension i medfør af ovennævnte forordning nr. 3085/78 ville blive gradvis nedsat fra 72850 BFR til 34910 BFR fra oktober måned 1979 til juli måned 1980. Dette foranledigede De Pascale til at indgive en klage, hvori han krævede, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 ikke blev anvendt i forhold til ham, at han følgelig skulle have udbetalt samme pension, som han oppebar forud for forordningernes ikrafttræden, og at der i hvert fald blev truffet alle nødvendige foranstaltninger for at sikre ham, at han ikke led noget tab. Da han ikke modtog svar fra administrationen inden for den i vedtægten foreskrevne frist på fire måneder, anlagde De Pascale sag mod Kommissionen ved stævning indgivet den 14. juli 1980. Hans påstande er, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 kendes uanvendelige i forhold til ham, at afgørelseme om gradvis nedsættelse af hans månedlige pension annulleres, og at Kommissionen som erstatning tilpligtes at betale ham de beløb, som er blevet unddraget ham siden oktober 1979.
c)
Sag 167/80. Jeg har tidligere i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 (i sag 153/79 mil., (endnu utrykt (
2
)) haft lejlighed til at behandle denne sags forløb. Jeg skal derfor nøjes med at erindre om, at Dunstan Curtis, der er forhenværende tjenestemand ved Europa-Parlamentet, som har bopæl i Det forenede Kongerige, den 18. juli 1980 anlagde sag mod Kommissionen og Europa-Parlamentet. Herunder nedlagde han principalt påstand om, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 kendtes uanvendelige i forhold til ham, da de var ulovlige, subsidiært påstod han annulation af såvel Kommissionens meddelelse af 22. oktober 1979 — hvorved han blev underrettet om, at hans pension med virkning fra oktober måned ville blive gradvis nedsat over en periode på ti måneder, fra 19351 BFR til 8398 BFR — som de (stiltiende) afgørelser om at afvise de to klager, han havde indgivet mod ovennævnte meddelelse og mod ovennævnte skrivelse fra Kommissionen af 12. juli 1979, som havde form af et cirkulære. Ved dom af 4. juni 1981 (endnu utrykt (
3
)) afviste Domstolen sagen mod Kommissionen, hvorimod sagen mod Parlamentet blev antaget til realitetsbehandling. I det følgende står således tilbage at behandle sagens realitet.
2.
I mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 undersøgte jeg de forskellige problemer i forbindelse med forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78. For så vidt angår de forordninger, som ligger til grund for de foreliggende sager, skal jeg derfor henvise til nævnte forslag til afgørelse. Her skal jeg udelukkende opholde mig ved de bestemmelser, som direkte eller indirekte vedrører pensionsordningen.
I medfør af artikel 45, stk. 3, i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII kan en pensionsydelse »efter modtagerens valg enten ... udbetales i hjemlandets, opholdslandets eller det lands valuta, hvor den institution, tjenestemanden tilhørte, har sæde; valget gælder for mindst 2 år«. Denne regel skal ses i sammenhæng med vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, ifølge hvilken pensionsydelserne korrigeres »med en koefficient, der er fastsat på grundlag af bestemmelserne i artiklerne 64 og 65, stk. 2, for det land i Fællesskaberne, hvor den pensionsberettigede har erklæret at ville bosætte sig«. I vedtægtens artikel 64, stk. 1 hedder det endvidere: »Tjenestemandens vederlag, udtrykt i belgiske francs, ... korrigeres med en koefficient, der er over, under eller lig med 100 %, afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår«. Justeringskoefficienten for vederlag til de tjenestemænd, som gør tjeneste, hvor Fællesskaberne midlertidigt har sæde (Bruxelles og Luxembourg), udgjorde den 1. januar 1962 100%. Artikel 65, stk. 2, bestemmer, at »[Rådet] ... i tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne ... træffer afgørelse om tilpasning af justeringskoefficienten, og eventuelt om dette skal ske med tilbagevirkende kraft«. Domstolen har i to tidligere domme (dom af 13. 7. 1978 i sag 114/77, Jacquemart, Smi. 1978, s. 1697, og dom af 19 11. 1981 i sag 194/80, Benassi, (endnu utrykt (
4
)) statueret, at formålet med den i vedtægtens artikel 64 nævnte justeringskoefficient er at sikre alle tjenestemænd et vederlag, som har samme købekraft, uanset hvor de pågældende gør tjeneste, mens den i vedtægtens artikel 65 nævnte koefficient er et middel, der anvendes til at tilpasse alle tjenestemændenes vederlag for at udligne ændringer i leveomkostningerne.
Ifølge vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit (in fine), udbetales pensionerne »i henhold til de i artikel 63 fastsatte bestemmelser vedrørende udbetaling af godtgørelser«. Det må her erindres, at artikel 63 i affattelsen før forordning nr. 3085/78 bestemte, at vederlagene lyder på belgiske francs, men at de vederlag, der udbetales i en anden valuta end belgiske francs, beregnes på grundlag af de af Den internationale Valutafond vedtagne pariteter, som var i kraft den 1. januar 1965. Disse pariteter afveg stærkt fra de nugældende. Jeg behøver blot at nævnte, at forholdet mellem liren og den belgiske franc på daværende tidspunkt var 1 til 12, mens den i dag er omkring 1 til 32. For at undgå, at disse pariteter fik en negativ virkning på de pensionsydelser, som blev udbetalt i andre — ved devalueringer stærkt svækkede — valutaer end belgiske francs, greb Rådet til den udvej at fastsætte meget høje justeringskoefficienter for lande med svag valuta. Således kunne en pensioneret tjenestemand, som havde valgt at tage bopæl i Italien, og som begærede pensionen udbetalt i opholdslandets valuta, dvs. i det foreliggende eksempel i lire, få kompensation for virkningerne af den ugunstige paritet via en justeringskoefficient, som var betydeligt højere end 100 %. En koefficient af et sådant omfang måtte imidlertid betragtes som abnorm og forvansket: den havde reelt til formål at afbøde virkningerne af de nu urealistiske pariteter, som var fastsat af Den internationale Valutafond, og som skulle anvendes i henhold til vedtægtens artikel 63. Herved vendte den op og ned på justeringskoefficientens funktion i henhold til vedtægtens artikel 64, som er at justere efter geografiske områder. Dette betød med andre ord, at justeringskoefficienten blev højere for medlemsstater med lave leveomkostninger, end for medlemsstater med højere leveomkostninger. På trods heraf kom resultatet af den forkerte brug af justeringskoefficienten i tilfælde, hvor den pensionerede tjenestemand havde erklæret ikke blot at ville tage bopæl i en medlemsstat med svag valuta, men også at han ønskede pensionsydelserne udbetalt i denne medlemsstats valuta, til at ligge i logisk forlængelse af det ved pensionsordningen etablerede udligningssystem, når resultatet ses i forhold til de pensionerede tjenestemænd, som havde taget bopæl i medlemsstater med en stærk valuta og som fik udbetalt pensionen i denne valuta.
Imidlertid fandtes der en anden mulighed, som da også blev udnyttet i videre omfang, nemlig at den pensionerede tjenestemand — hvilket der var hjemmel til i ovennævnte artikel 45, stk. 3, i vedtægtens bilag VIII — valgte at få pensionen udbetalt i valutaen i det land, hvor den institution, han tilhørte, havde sæde, og samtidig, i medfør af vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, erklærede at ville bosætte sig i et land med høj inflation (såsom Italien, Det forenede Kongerige eller Irland). I så fald undgik tjenestemanden nemlig, ved at få vederlaget udbetalt direkte i stærk valuta, de negative virkninger af Den internationale Valutafonds nu urealistiske kurser, hvortil kom, at vederlaget blev reguleret med en justeringskoefficient på over 100 under hensyn til det sted, han havde valgt at tage bopæl, således at det faktisk udbetalte beløb yderligere blev forøget. Resultatet heraf var, at en pensioneret tjenestemand, som tog bopæl i Italien eller i Det forenede Kongerige, kunne oppebære en pensionsydelse, som var ca. 50 % større end den kollega's, som havde ret til samme grundpension, men som havde erklæret at ville bosætte sig i Belgien eller i Luxembourg.
Denne helt ekstraordinære situation, som var en konsekvens af nogle bestemmelser, der gjorde det muligt for visse pensionerede tjenestemænd at tiltage sig væsentlige fordele frem for andre, blev bragt til ophør med ikrafttrædelsen, af forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78. Ved førstnævnte forordning blev som bekendt de ældre pariteter, som Den internationale Valutafond havde fastsat, afløst af de vekselkurser, som anvendes i forbindelse med Fællesskabernes almindelige budget. Dette skete, for så vidt angår de vederlag, som udbetales i en anden valuta end belgiske francs, gennem en ændring af tjenestemandsvedtægtens artikel 63, stk. 2 (og for så vidt angår pensioner i kraft af henvisningen i vedtægtens artikel 82, stk 1, andet afsnit). Samtidig blev justeringskoefficienterne, som er fastsat pr. geografisk område, ændret ved forordning nr. 3086/78 i overensstemmelse med tanken bag vedtægtens artikel 64, hvorved justeringskoefficienterne for de lande, hvis leveomkostninger er højere end Belgiens og Luxembourgs, blev fastsat til over 100, og omvendt for de lande, hvor leveomkostningerne er lavere, fastsat til under 100. Den nye ordning indebar naturligvis en væsentlig nedsættelse af pensionsydelsen til de tjenestemænd, som oppebar de ovenfor nævnte fordele efter den tidligere ordning. For i nogen grad at mildne virkningerne heraf bestemtes det i artikel 4 i forordning nr. 3085/78, at »for de pensioner og godtgørelser, hvis nettobeløb nedsættes i forhold til den nuværende ordning«, gælder forordningen »dog først fra den 1. oktober 1979«, ligesom »forskellen mellem nettobeløbene, der fremgår af denne forordning, og dem, der er udbetalt i september 1979, [fra denne dato reduceres] med Vio pr. måned«.
3.
Alle tre sager, 127/80, 164/80 og 167/80, kan utvivlsomt i henseende til realiteten betragtes under ét, da alle sagsøgerne, ved at rejse indsigelse mod de individuelle gennemførelsesakter, i det væsentlige bestrider, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 kan finde anvendelse i forhold til dem. Hertil kommer, at sagsøgerne Grogan, De Pascale og Curtis i det væsentlige har gjort de samme anbringender gældende over for forordningerne. De anfører, at de forordningsbestemmelser, som er hjemmel for kun at udbetale sagsøgerne en del af deres pension siden oktober måned 1979, er ugyldige af flere grunde. De er navnlig behæftet med følgende mangler:
a)
krænkelse af væsentlige formforskrifter;
b)
tilsidesættelse af en række almindelige grundsætninger (eller påståede grundsætninger) inden for fællesskabsretten (grundsætninger om velerhvervede rettigheders ukrænkelighed, grundsætningen om den berettigede forventning, lighedsgrundsætningen, grundsætningen om, at EF-tjenestemændenes pensioner ikke kan nedsættes, og endelig grundsætningen om, at administrationen er forpligtet til at respektere visse grundlæggende forudsætninger for tjenesteforholdet;
c)
magtfordrejning;
d)
overtrædelse af visse bestemmelser i tjenestemandsvedtægten.
4.
Efter sagsøgernes opfattelse er der sket en krænkelse af væsentlige formforskrifter på følgende to punkter: fremgangsmåden i forbindelse med vedtagelsen af forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 var ugyldig (navnlig fordi der ikke blev indhentet udtalelse fra Parlamentet, Domstolen, Det økonomiske og sociale Udvalg, Revisionsretten samt vedtægts- og personaleudvalget), hvortil kommer, at begrundelsen i betragtningerne til forordningerne var utilstrækkelig. Jeg har tidligere behandlet disse anbringender i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981, som jeg har henvist til ovenfor, og hvori jeg har givet udtryk for den opfattelse, at fremgangsmåden i forbindelse med vedtagelsen af de to nævnte forordninger var fuldt ud lovlig. På daværende tidspunkt tog jeg imidlertid stilling til de pågældende bestemmelser ud fra deres virkning på EF-tjenestemændenes omkostninger ved at overføre en del af deres vederlag til andre lande. Jeg skal derfor i det følgende behandle de påståede formelle mangler med særlig henblik på ændringerne i pensionsordningen.
A —
Hvad angår den manglende høring af Europa-Parlamentet må det først bemærkes, at det alene var obligatorisk at foretage høring vedrørende forordning nr. 3085/78, hvorved to bestemmelser i tjenestemandsvedtægten blev ændret, nemlig artikel 63 og artikel 17 i vedtægtens bilag VII. Det fremgår af artikel 24 i traktaten om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De europæiske Fællesskaber og af vedtægtens artikel 10, stk. 2, at der skal indhentes udtalelse fra Parlamentet vedrørende ethvert forslag til vedtægtsændring. Det var således ikke nødvendigt at indhente Parlamentets udtalelse vedrørende forordning nr. 3086/78, som udelukkende vedrørte gennemførelsesbestemmelser til vedtægten, navnlig bestemmelser om justeringskoefficienterne.
Hvad er grundlaget for at påstå, at der ikke er indhentet udtalelse fra Parlamentet? Sagsøgerne (navnlig De Pascale) har for det første anført, at den forordning, som endeligt blev vedtaget den 21. december 1978, afveg betydeligt fra det forslag til vedtægtsændringen, der blev forelagt Parlamentet til udtalelse, dvs. det forslag, som Kommissionen forelagde Rådet den 1. april 1977 (ji. EFT C 99 af 22. 4. 1977, s. 5) om at indføre den europæiske regningsenhed i vedtægten for tjenestemænd og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ved Fællesskaberne. Efter sagsøgernes opfattelse burde der fra Parlamentet have været indhentet en selvstændig udtalelse vedrørende det nye forslag fra 1978. Om dette punkt skal jeg indskrænke mig til at henvise til mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 (punkt 20 i forslaget) og gentage, at den tekniske løsning, som blev anvendt i forordning nr. 3085/78, og som bestod i på EF-tjenestemændenes lønninger og pensioner at anvende vekselkurserne i EF-budgettet i stedet for den europæiske regningsenhed, ikke økonomisk ændrede pensionsordningen for dem, der fik pensionsydelserne udbetalt i en anden valuta end belgiske francs. Kort sagt, selv om man havde valgt at anvende den europæiske regningsenhed, ville man have stået over for de samme ugunstige virkninger på visse pensioner som de, der opstod som følge af de nye vekselkurser (ledsaget af nye justeringskoefficienter).
Sagsøgerne (navnlig Curtis) har i den forbindelse endvidere gjort gældende, at Kommissionen gav Parlamentet utilstrækkelige og vildledende oplysninger ved oversendelsen af det første forslag til vedtægtsændring i 1977, idet Kommissionen afgav forsikringer om, at den nye ordning ikke ville indebære noget økonomisk tab for nogen tjenestemand.
Generelt mener jeg, at man må antage, at Kommissionen, alene i kraft af den omstændighed, at den sender sine forslag til nye bestemmelser til høring hos Parlamentet, gør det muligt for dette at udføre sine rådgivende funktioner. Derfor mener jeg også at måtte afvise, at Kommissionens forklaringer og forudsigelser vedrørende virkningerne og den nærmere betydning af et bestemt forslag (eller mangel på tilstrækkelige forklaringer og forudsigelser) skulle kunne være af så afgørende betydning, at den fratager Parlamentet muligheden for at afgive en gyldig udtalelse vedrørende de bestemmelser, hvorom det er blevet hørt. Det må naturligvis være den hørte institutions egen opgave at vurdere konsekvenserne af en generel retsakt på grundlag af det til høring fremsatte forslag. Skulle institutionen i den forbindelse overse visse af konsekvenserne, kan dette næppe antages at medføre en formel mangel. Endvidere gælder det jo, at Parlamentet råder over de nødvendige tekniske midler til at undersøge rækkevidden og de mulige konsekvenser af de forslag, som er forelagt det til udtalelse. Ifølge artikel 39, stk. 4, i Europa-Parlamentets forretningsorden, i den affattelse, som blev vedtaget den 12. marts 1979, kan »[ethvert udvalg] efter aftale med Parlamentets præsidium pålægge et eller flere af sine medlemmer at påtage sig en studie- eller informationsopgave«, ligesom andre personer (åbenbart eksperter), udover repræsentanterne for Kommissionen eller Rådet, ifølge forretningsordenens artikel 40, stk. 2, kan indbydes til med taleret at deltage i et udvalgsmøde.
Efter en afklaring af dette første punkt tror jeg ikke desto mindre, at det vil være nyttigt, at undersøge den af sagsøgeren fremførte påstand, som jeg har nævnt ovenfor, om (og i givet fald i hvilket omfang) Kommissionen gav Parlamentet vildledende oplysninger vedrørende virkningerne af det forslag, som forordning nr. 3085/78 er baseret på, og om det med rette kan antages, at Parlamentet blev holdt uvidende om, at forslaget ville have alvorlige økonomiske konsekvenser for visse af de pensionerede tjenestemænd.
To forhold er uomtvistede. For det første, at kommissionsmedlemmet Tugendhat ikke tog stilling til det foreliggende problem under Parlamentets drøftelser af udkastet til forordning nr. 3085/78. I mødet den 7. juli 1977 fremhævede han, at formålet med den nye ordning var at opnå »finansiel neutralitet« (EFT, Tillæg nr. 219, juli 1977, udførlig protokol fra sessionen 4.-8. 7. 1977, s. 264), uden at han omtalte, hvilken virkning denne ordning ville have på pensionernes størrelse, især på ydelserne til de pensionerede tjenestemænd, som havde bopæl i en medlemsstat med svag valuta, og som havde anmodet om at få pensionen udbetalt i belgiske francs. Det andet uomtvistede forhold er de forsikringer, Kommissionen afgav om, at dets forslag ikke ville få indflydelse på den reelle værdi af tjenestemændenes eller de øvrige ansattes vederlag, pensioner og godtgørelser. Disse forsikringer omtales både af Cointat i den af ham på budgetudvalgets vegne fremlagte betænkning (dok. 218/77 af 7. 7. 1977, PE 49.101 (endel., pkt. 13)), og i præamblen til den beslutning, hvorved Europa-Parlamentet afgav udtalelse vedrørende Kommissionens forslag (EFT C 183 af 1. 9. 1977, s. 55, femte betragtning).
Det fremgår imidlertid af andre omstændigheder, at Parlamentet blev gjort opmærksom på den nye ordnings konsekvenser for visse pensionsydelser. Den af Cointat afgivne betænkning indeholder et bilag (bilag I), hvori findes en tabel med en »sammenligning mellem pensionsydelserne beregnet i henhold til forslaget til Rådets forordning KOM(77) 43/endel.«. Tabellen viser ydelserne til de pensionerede tjenestemænd, som har bopæl i lande med svag valuta, og som i medfør af artikel 45 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII valgte at få deres pension udbetalt i opholdslandets valuta, og det siges, at den nye ordning ikke vil medføre nogen nedsættelse af pensionerne til disse tjenestemænd. I de forklarende bemærkninger, som er knyttet til tabellen, hedder det imidlertid under litra b), at »hvis udbetalingen (af pensionerne) sker i en anden valuta end opholdslandets valuta, vil muligheden for at foretage det i artikel 45 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII indeholdte valg ikke længere have så stor interesse«. De økonomiske ufordelagtige virkninger af den nye ordning for pensionsydelser til forhenværende tjenestemænd, som på daværende tidspunkt havde bopæl i lande med en stærk inflation, og som havde valgt at få udbetalt pensionen i belgiske francs, havde budgetudvalgets rapportør altså gjort opmærksom på. Parlamentet måtte således være fuldt ud klar over, at der med de foreslåede ændringer samtidig ville blive foretaget en tilpasning af de geografiske justeringskoefficienter med, hvad dette ville indebære. Det forklares således i Cointat's betænkning under punkt 10, at justeringskoefficienterne burde ændres på en sådan måde, at de ville kunne fungere »i overensstemmelse med deres oprindelige formål som en faktor, der tager hensyn til stigningen i leveomkostningerne, og ikke som en faktor til udligning af valutakurserne«. Den samme opfattelse kom til udtryk i den ovenfor nævnte beslutning, som Europa-Parlamentet vedtog. I beslutningens fjerde betragtning hedder det således bl.a., »at man ved at indføre den europæiske regningsenhed kan give afkald på at anvende justeringskoefficienten til korrektion for vekselkurserne, og at justeringskoefficienten for fremtiden først og fremmest som oprindeligt fastsat skal anvendes til tilpasning til stigninger i leveomkostningerne«.
Under Parlamentets drøftelser af det foreliggende spørgsmål blev der endvidere afgivet et indlæg af parlamentsmedlemmet Lange, hvoraf visse passager er værd at bemærke. I forbindelse med Lange's bemærkninger til Kommissionens oplysninger om, hvorledes forslaget til ændring af metoden for beregning af tjenestemandslønninger og -pensioner ville virke i praksis, henviste han til de »tabeller over beløb udbetalt til pensionerede tjenestemænd i samme lønklasse«, som findes i Cointat-betænkningen på s. 13 (pensionstabeller) og på s. 14 (tabeller vedrørende frivillig fratræden fra tjenesten) og fremhævede, at der i de nye beløb var taget hensyn til forskellene i de forskellige valutaers købekraft (se den ovenfor nævnte udførlige protokol fra Europa-Parlamentets drøftelser fra 4.-8. 7. 1977, s. 261), og han hentydede også til mulighederne for at udnytte den tidligere ordning ved at sige, at »det ikke længere [vil] være muligt at foretage manipulationer som tidligere, da regningsenhederne endnu var baseret på satsen fra 1965«, hvortil han føjede, at »der er foregået livlige manipulationer via forskellige valutaer, ... og kommet forhold frem i lyset, som ikke har været særligt ønskværdige«.
Endelig finder jeg det — med forlov — ikke overraskende, at dette særlige aspekt af reformen ikke har været genstand for mere dybtgående drøftelser. For det første var den nye ordning faktisk neutral i forhold til de mange pensionerede tjenestemænd, som fik ydelserne udbetalt i belgiske francs og som havde bopæl i Belgien, Luxembourg eller i en anden medlemsstat med stærk valuta eller i forhold til de pensionsberettigede, som havde bopæl i andre lande end Belgien og Luxembourg, og som fik pensionerne udbetalt i det pågældende lands egen valuta. På trods af de ændrede pariteter og justeringskoefficienter oppebar de nævnte grupper af pensionerede tjenestemænd fortsat en pension, der i henseende til købekraft svarede til deres pension før indførelsen af den nye ordning. For det andet var der en betydelig skævhed knyttet til den tidligere ordning, der gjorde det muligt for pensionerede tjenestemænd, som havde bopæl i et land med en stærk inflation, at kunne oppebære betydeligt højere pensioner end tjenestemændene i Belgien eller i Luxembourg. Om noget sådant er lovligt (i det mindste ud fra lighedsgrundsætningen), forekommer stærkt tvivlsomt.
B —
Sagsøgeren Curtis har desuden gjort gældende, at der ikke er foretaget den nødvendige høring af Domstolen. Dette anbringende støttes på, at der blev indhentet udtalelse fra Domstolen vedrørende et forslag til forordning, som afveg væsentligt fra den forordning, som vedtoges endeligt i 1978, hvorfor der burde have været foretaget en ny høring. Anbringendet adskiller sig ikke fra det tilsvarende anbringende om høringen af Europa-Parlamentet. Jeg skal derfor indskrænke mig til at gentage, at der ikke var en sådan forskel mellem det forslag, der blev forelagt de kompetente institutioner til udtalelse i 1977, og den forordning, som blev endeligt vedtaget i 1978, at det var nødvendigt at foretage en ny høring.
C —
Sagsøgerne (navnlig Curtis og De Pascale) har endvidere gjort gældende, at forordning nr. 3085/78 er behæftet med en formel mangel, fordi der ikke er indhentet udtalelse fia Det økonomiske og sociale Udvalg samt fia Revisionsretten. Sagsøgerne har henvist til fusionstraktatens artikel 24, hvorefter »[Rådet] på forslag af Kommissionen og efier at have indhentet udtalelse fia de øvrige interesserede institutioner ... med kvalificeret flertal [udfærdiger] vedtægten for tjenestemænd ... og ansættelsesvilkårene for ... [de] øvrige ansatte«. Henvisningen til de »øvrige interesserede institutioner«, som skal høres, før der indføres nye eller ændrede bestemmelser til tjenestemandsvedtægten, omfatter efter sagsøgerens opfattelse også Det økonomiske og sociale Udvalg og Revisionsretten.
Jeg er ikke enig i denne opfattelse. Jeg har allerede i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 kritiseret og afvist det argument, at ordet »institutioner«, som i traktaterne om oprettelse af Fællesskaberne udelukkende er anvendt som betegnelse for Rådet, Kommissionen, Europa-Parlamentet og Domstolen, her omfatter samtlige fællesskabsorganer med eget EF-personale. Jeg gav i nævnte forslag til afgørelse den forklaring, at »en sådan fortolkning øver vold mod bestemmelsens ordlyd og ... hverken [er] berettiget efter systematikken i eller målsætningen med artikel 24«, hvortil jeg føjede, at jeg anså det for meningsfuldt, at kun de egentlige fællesskabsinstitutioner er tillagt en særlig betydningsfuld rolle i forbindelse med udfærdigelse og revision af tjenestemandsvedtægten. Jeg må her gentage den opfattelse, også fordi parterne ikke har tilføjet yderligere argumenter, der har kunnet ændre min opfattelse.
Sagsøgeren De Pascale har forsøgt at støtte ret på ordet »interesserede«, der er knyttet som tillægsord til »institutioner«. Efter hans opfattelse bør alle institutioner med eget EF-personale betragtes som »interesserede« i artikel 24's forstand. Følgelig skulle Det økonomiske og sociale Udvalg og Revisionsretten, som ligeledes beskæftiger sit eget EF-personale, sidestilles med de egentlige institutioner i henhold til traktaterne. Også dette argument må imidlertid efter min opfattelse afvises. Til argumentet er nemlig knyttet den ulempe, at adjektivet »interesseret« tillægges urimelig stor vægt, nemlig så stor, at fortolkningen af dette ord helt ophæver den tekniske betydning af ordet »institutioner«, som kan udledes af selve traktaternes ordlyd. Når der i artikel 24 tales om at indhente udtalelse fra de interesserede institutioner, er der efter min opfattelse derimod tænkt på de tilfælde, hvor anvendelsesområdet for tjenestemandvedtægtens bestemmelser er begrænset til én, eller kun enkelte af institutionerne. Som eksempel kan nævnes bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens afsnit VIII (»særlige bestemmelser for videnskabelige og tekniske tjenestemænd i Fælleskaberne«) der, som det fremgår af artikel 92, stk. 1, »fastlægger de særlige bestemmelser for de tjenestemænd i Det europæiske Atomenergifællesskab, der har en stilling, som kræver videnskabelig eller teknisk viden inden for det nukleare område, og hvis vederlag afholdes over forsknings- og investeringsbudgettet«. En eventuel ændring af bestemmelser i dette afsnit vil naturligvis ikke kunne have nogen betydning for Domstolen, som ikke, med henblik på gennemførelsen af sine institutionelle beføjelser, beskæftiger teknisk personale i nogen af de nævnte kategorier, hvorfor det ikke efter artikel 24 er nødvendigt at indhente udtalelse fra Domstolen om forslag til ændringer af de ovennævnte vedtægtsbestemmelser. Udtrykket »interesserede institutioner« kan derfor fortolkes efter det kriterium, at antallet af de institutioner, der skal høres i tilfælde af en vedtægtsændring, begrænses under hensyn til bestemte vedtægtsregler. Denne fortolkning er efter min mening langt at foretrække, idet den har den fordel, at den opretholder den tekniske betydning af ordet »institutioner«, som kan udledes af traktaterne, samtidig med at den respekterer den bogstavelige fortolkning af ordet »interesseret« under hensyn til det faktum, at den enkelte institutions interesse i at blive hørt afhænger af indholdet i de bestemmelser, som foreslås ændret.
Sagsøgeren De Pascale har herudover anført følgende argument: i akten vedrørende vilkårene for kongeriget Danmarks, Irlands og Det forenede kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse af De europæiske Fællesskaber og vedrørende tilpasningerne af traktaterne, i aktens anden del, afsnit I (»Bestemmelser vedrørende institutionerne«), findes der bestemmelser om tilpasning af traktaterne, som ikke blot vedrører de fire egentlige institutioner, men også andre organer, nemlig Det økonomiske og sociale Udvalg, Det rådgivende Udvalg for EKSF samt Det videnskabelige og tekniske Udvalg. Dette skulle efter den nævnte sagsøgers opfattelse vise, at Det økonomiske og sociale Udvalg ifølge primær ret (tiltrædelsesakten må, ligesom traktaterne om oprettelse af De europæiske Fællesskaber, anses for primær ret) — betragtes som en »institution«.
Argumentet står imidlertid ikke for en nærmere prøvelse. For det første betyder overskriften »Bestemmelser vedrørende institutionerne« ikke nødvendigvis bestemmelser, der angår institutionerne som sådan. Derimod forekommer det rigtigere at fortolke overskriften på den måde, at den har relation til bestemmelser om forskellige aspekter ved institutionerne, dvs. Fællesskabernes organisatoriske struktur. At denne fortolkning er korrekt, bekræftes af den omstændighed, at det nævnte afsnit I også indeholder regler om Det rådgivende Udvalg for EKSF og Det videnskabelige og tekniske Udvalg. At antage, at disse to udvalg, som har begrænsede og helt specifikke opgaver inden for den organisatoriske struktur i Fællesskaberne, skulle kunne betegnes som »institutioner« i samme forstand som Kommissionen, Parlamentet, Rådet og Domstolen, er derfor særdeles vidtgående.
Endvidere må man her være opmærksom på den nylige ændring af tjenestemandsvedtægtens artikel 1, som skete ved Rådets forordning (EØF) nr. 1376/77 af 21. juni 1977. Der blev da tilføjet et stykke 2, som har følgende ordlyd: »Medmindre andet er bestemt, ligestilles ved anvendelsen af denne vedtægt Det økonomiske og sociale Udvalg og Revisionsretten med Fællesskabernes institutioner«. Dette viser, som jeg bemærkede i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981, »at når fællesskabslovgiveren ønsker at sidestille visse organer med fællesskabsinstitutionerne, sker dette udtrykkeligt og således, at ligestillingen begrænses til et bestemt område. Man kan heraf slutte, at udtrykket ’institutioner’ i den primære og afledte fællesskabsret — i mangel af særlige bestemmelser — henviser til institutioner i traktatens forstand.«.
Den omstændighed, at der ikke er indhentet udtalelse fra Det økonomiske og sociale Udvalg og fra Revisionsretten, kan derfor ikke betragtes som en mangel, der gør forordning nr. 3085/78 ugyldig.
D —
Hvad angår det forhold, at der ikke er indhentet udtalelse fra vedtxgtsudvalget, hvilket sagsøgeren De Pascale har påtalt i generelle vendinger, skal jeg minde om, at vedtægtsudvalget (som består af repræsentanter for Fællesskabets institutioner og for disses personaleudvalg), ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 10, stk. 2, »høres af Kommissionen om alle forslag til ændring af vedtægten«. Der er ingen tvivl om, at denne bestemmelse skulle anvendes i forbindelse med forordning nr. 3085/78, fordi den indeholder en række vedtægtsændringer. Det fremgår endvidere direkte af præamblen til forordning nr. 3085/78, at vedtægtsudvalget har afgivet udtalelse. Heroverfor indvendes det imidlertid af sagsøgerne, at udtalelsen vedrørte et forslag til vedtægtsændring, som afveg betydeligt fra de i december 1978 endeligt vedtagne bestemmelser. Af denne grund burde der, anføres det, have været indhentet en ny udtalelse. Det samme argument er fremført i forbindelse med den påståede undladelse af at indhente udtalelse fra Europa-Parlamentet og fra Domstolen. Jeg skal derfor henvise til mine bemærkninger herom.
Retligt set har forordning nr. 3086/78 endvidere en anden karakter end forordning nr. 3085/78. Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse af 14. maj fastsætter denne forordning »gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens bestemmelser om justeringskoefficienter«, som i henseende til den »rangfølge, der gælder for Fællesskabets retskilder, er subsidiær i forhold til tjenestemandsvedtægten«. Derfor var det ikke nødvendigt at inhente udtalelse fra vedtægtsudvalget. Jeg har tidligere været inde på, at tjenestemandsvedtægtens artikel 10 udelukkende angår forslag til vedtægtsændringer, og som jeg bemærkede i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981, kan der ikke af tjenestemandsvedtægtens artikel 110, som bestemmer, at »de almindelige gennemførelsesbestemmelser ...« (til vedtægten) »vedtages af hver institution efter høring af personaleudvalget og efter udtalelse fra det i artikel 10 nævnte vedtægtsudvalg«, udledes nogen forpligtelse til at indhente udtalelse fra vedtægtsudvalget. Jeg bemærkede i mit forslag til afgørelse, at »artikel 110 henviser til de almindelige bestemmelser, som hver af institutionerne skal vedtage til gennemførelse af vedtægten inden for sit eget område ..., mens forordning nr. 3086 ... indeholder bestemmelser, som skal anvendes ensartet over for personalet ved samtlige institutioner«. Jeg har ikke ændret opfattelse på dette punkt og anser det derfor ikke for nødvendigt at opholde mig mere ved spørgsmålet.
E —
Hvad angår undladelsen af at indhente udtalelse fia personaleudvalget — en anden af de formelle fejl, som sagsøgeren De Pascale har påberåbt sig — skal der på ny henvises til tjenestemandsvedtægtens artikel 110, hvorefter der skal indhentes udtalelse fra personaleudvalget, før den enkelte institution vedtager de almindelige gennemførelsesbestemmelser, som det tilkommer den at udstede inden for sit eget område. Der er således ikke i artikel 110 fornøden støtte for at antage, at det var nødvendigt at indhente udtalelse om forordningerne nr. 3085 og 3086. Den første forordning indeholdt forskellige vedtægtsændringer og den anden en række gennemførelsesbestemmelser, som skal anvendes på samme måde over for personalet ved alle institutionerne.
F —
Sagsøgeren Curtis har gjort gældende, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 er utilstrækkeligt begrundede, hvorved væsentlige formforskrifter er overtrådt. Denne påstand er lige så lidt begrundet som den foregående. I den anden betragtning til forordning nr. 3085/78 hedder det: »Det har vist sig nødvendigt at ændre bestemmelserne i vedtægten vedrørende de valutapariteter, der skal anvendes i forbindelse med vedtægten«. Dette om end noget korte udsagn opfylder efter min opfattelse kravet om begrundelse efter EØF-traktatens artikel 190, navnlig da det, som jeg fremhævede i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981, må ses i relation til udtalelserne fra de hørte institutioner, hvortil der henvises i præamblen. Også begrundelsen for forordning nr. 3086/78 finder jeg tilstrækkelig. Jeg skal her henvise til mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981, hvor jeg bemærkede følgende: »Forordningens eneste betragtning omtaler ændringen i vedtægtens bestemmelse vedrørende valutakursen og den dermed forbundne nødvendige tilpasning af justeringskoefficienterne for vederlag og pensioner«.
5.
Jeg skal herefter gå over til at behandle påstandene om, at der foreligger en tilsidesættelse af almindelige grundsætninger, som har medført forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78's retsstridighed. Sagsøgerne anfører for det første, at grundsætningen om den berettigede forventning er tilsidesat til skade for alle de pensionerede tjenestemænd, som efter den tidligere ordning havde erklæret at ville bosætte sig i et land med svag valuta, og som havde anmodet om at få pensionen udbetalt i belgiske francs, idet de pågældende tjenestemænd efter det nævnte princip havde krav på at få udbetalt den hidtidige pension ubeskåret, indtil den nye ordning trådte i kraft. De mener således, at de allerede på det tidspunkt, hvor pensionsbestemmelserne blev ændret, havde erhvervet en fastslået ret til det pensionsbeløb, som de hidtil havde fået udbetalt, et beløb, som Fællesskabets myndigheder derfor ikke havde beføjelse til at nedsætte.
Dette spørgsmål har jeg behandlet i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 (under punkt 24) som led i gennemgangen af begrebet »velerhvervede rettigheder« og dettes fortolkning i Domstolens praksis. Jeg skal derfor i korthed erindre om, at en velerhvervet ret forudsætter, at de retsstiftende kendsgerninger foreligger i henhold til en bestemmelse, som var i kraft, før Fællesskabet indførte de pågældende ændringer. Heraf følger, at Fællesskabets myndigheder ikke kan ændre vedtægten med tilbagevirkende kraft til skade for tjenestemænd og forhenværende tjenestemænd, men det betyder ikke, at Fællesskabet ikke for fremtiden vil kunne ændre de gældende regler for tjenestemænds og pensionerede tjenestemænds retlige og økonomiske status, også eventuelt i negativ retning. Det er for mig at se hævet over enhver tvivl, at de forordninger, der foreligger til behandling i denne sag, kun vedrører fremtiden, og at den kendsgerning, som stifter en forhenværende tjenestemands ret til udbetaling af et bestemt månedligt beløb i pension, realiseres, når den månedlige ydelse forfalder, hvorved forholdet omfattes af anvendelsesområde for de bestemmelser, som var i kraft på det pågældende tidspunkt.
Sagsøgeren Grogan har gjort gældende, at pensionskravet hviler på kontrakt, hvorved han har henvist til, at der blev indgået en aftale mellem administrationen og de ansatte tjenestemænd, som danner grundlaget for den gældende pensionsordning. Det anføres, at denne aftale har karakter af en »contract implied by law«, et begreb, som kendes i retssystemer, der hviler på common law, og ifølge hvilke tjenestemænd er forpligtet til at indbetale visse bidrag, mens administrationen på sin side er forpligtet til ved ansættelsesforholdets ophør at betale de tjenestemænd, der går på pension, en ydelse, der svarer til samtlige de indbetalte bidrag. Denne retlige konstruktion ligger på linje med den opfattelse, at pensionen er sammensat af bidrag og skal stå i et rimeligt forhold til de indbetalte bidrag.
Den opfattelse mener jeg imidlertid ikke at kunne dele. Det fremgår således af tjenestemandsvedtægten, at pensionsydelsen ikke fastsættes på grundlag af de indbetalte beløb, men beregnes efter tjenestemandens »samlede antal pensionsgivende tjenesteår« (jf. artkel 2, stk. 1, i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII) og på grundlag af den lønskala, der er gældende ved tjenestens ophør (jf. artikel 82, stk. 1, første afsnit). En eventuel ændring under ansættelsesforholdet af de bidrag, der indbetales til den sociale sikring, har slet ingen indflydelse på det endelige pensionsbeløb. Derfor kan det meget vel tænkes, at to tjenestemænd, som ikke har indbetalt samme antal bidrag, er berettiget til den samme alderspension ved tjenestens ophør. Det er tilstrækkeligt, at de to tjenestemænd har tilbagelagt det samme antal pensionsgivende tjenesteår og ved tjenestens ophør oppebærer den samme løn, uanset hvilket stadium de har nået i tjenestekarrieren. I øvrigt er denne ordning i overensstemmelse med den gældende ordning i flere medlemstater (Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlandene), hvorefter der foretages månedlige fradrag i offentlige tjenestemænds lønninger for bidrag til social sikring, men ikke findes nogen direkte forbindelse mellem alderspensionen og de fratrukne beløb.
Sagsøgeren Grogan har anført, at hans synspunkt har endnu større gyldighed, når en tjenestemand fritages for sin stilling i henhold til vedtægtens artikel 50 af tjenstlige grunde. Han gør gældende, at en beslutning i henhold til artikel 50 tillægger den pågældende en ukrænkelig ret til godtgørelsen efter vedtægtens bilag IV og den efterfølgende pension. Jeg tror imidlertid ikke, at man heraf kan udlede noget argument til støtte for den anførte opfattelse. Fritagelse fra en stilling af tjenstlige grunde forudsætter ikke nogen enighed mellem administrationen og tjenestemanden. Den viser derimod klart, at den ansatte er undergivet administrationen, idet denne på egen hånd kan bringe et tjenesteforhold til ophør før tiden. At der ydes tjenestemanden en bestemt godtgørelse af økonomisk art (den midlertidige godtgørelse i henhold til vedtægtens bilag IV) kan ikke ændre ved den omstændighed, at administrationen i henhold til vedtægtens artikel 50 på et hvilket som helst tidspunkt kan bringe ansættelsesforholdet for tjenestemænd i en højere tjenestegruppe til ophør, såfremt det er i tjenestens interesse. Den opfattelse, at administrationens og tjenestemandens ønsker er ligestillet, og at der som følge af denne overensstemmelse opstår en ordning, som administrationen ikke kan ændre, er derfor efter min opfattelse vanskelig at forene med reglen i tjenestemandsvedtægtens artikel 50 om fritagelse fra stillingen af tjenstlige grunde.
6.
Sagsøgeren har påberåbt sig en anden grundsætning af et mere afgrænset indhold, nemlig forbudet mod at nedsætte de tjenestemænd tilkommende pensionsydelser.
I mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 (se under punkt 25) afviste jeg den opfattelse, at der af tjenestemandsvedtægten skulle kunne udledes et forbud mod lønnedsættelser. Jeg anskuede ved den lejlighed tjenestemandsvedtægtens artikel 65 ud fra hensynet til såvel tilpasningen af lønningerne som ændringen af justeringskoefficienterne, hvilket førte mig til at antage, at det første hensyn gør det muligt både at forhøje og at nedsætte lønninger, mens formålet med at ændre justeringskoefficienterne er at bevare købekraften, når leveomkostningerne ændrer sig. Der kan derfor ikke af nogen af de to hensyn udledes noget forbud mod lønnedsættelse. Denne betragtning gælder også for pensioner, idet vedtægtens artikel 65 også finder anvendelse på pensionsydelser i kraft af henvisningen i vedtægtens artikel 82. Jeg skal tilføje — stadig på linje med mit tidligere forslag til afgørelse — at selv om det måtte antages, at vedtægten indeholder et forbud mod at nedsætte tjenestemandspensioner, vil Rådet på et hvilket som helst tidspunkt kunne undtage herfra, eftersom en forordning retskildemæssigt set er af samme rang som tjenestemandsvedtægten.
Endvidere tror jeg ikke, at der i fællesskabsretten findes et generelt princip, baseret på retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, hvorefter det skulle være forbudt at nedsætte pensioner til forhenværende tjenestemænd, hvad enten de har været ansat i det offentlige eller i den private sektor. Nogle af retssystemerne anerkender ganske vist en ret for tjenestemænd til at bevare de hidtidige pensionsydelser uændret. En sådan garanti findes f.eks. i Det forenede Kongerige, i Italien og i Luxembourg, mens dansk ret synes at sidestille et pensionskrav med en ejendomsret således at forstå, at indehaveren af en pensionsret er sikret en erstatning, såfremt vedkommende af staten berøves en del af sin pension. I de andre medlemsstaters retssystemer er det derimod anerkendt, at lovgiveren altid kan ændre den pågældende pensionsordning, selv om det måtte være til skade for de pensionerede tjenestemænd. Endvidere kan man nævne den betydningsfulde tendens i Den europæiske Menneskerettighedskommissions retspraksis. Herefter antages det ikke blot, at retten til pension i henhold til en national forsikringsordning ikke falder ind under nogen af de rettigheder eller frihedsrettigheder, som er sikret i Den europæiske Menneskerettighedskonvention, men også, at en sådan ret ikke kan betragtes som en ejendomsret, der kan sidestilles med et »gode« efter artikel 1 i protokollen af 20. marts 1952 (jf afgørelsen i sag 4130/69 i Recueil de Décisions nr. 38, s. 9). Jeg er følgelig af den opfattelse, at der ikke findes nogen retsgrundsætning, som er fælles for medlemsstaternes retssystemer, hvorefter det er forbudt at foretage lovindgreb, som indebærer nedsættelse af pensionsydelser.
Sagsøgeren De Pascale har gjort gældende, at tjenestemænds pension og løn kun kan nedsættes, såfremt leveomkostningerne falder eller institutionen befinder sig i en økonomisk krise. Dette princip, anføres det, finder anvendelse på alle offentligt ansatte i internationale organisationer og dermod også på EF-personalet. Opfattelsen holder imidlertid ikke. For det første er tjenesteforholdet mellem institutionerne og Fællesskabets ansatte reguleret i en vedtægt, mens de fleste tjenestemænd i internationale organisationer er ansat i henhold til kontrakt. Denne retlige forskel gør det vanskeligt at udlede principper af praksis ved de øvrige internationale organisationer, som kan overføres til Fællesskabets ansatte. Sagsøgeren De Pascale har desuden ikke ført bevis for eksistensen af det af ham påståede princip. Tværtimod findes der, jf. sagen Watson mod Eurocontrol, afgørelse nr. 285 truffet af ILO's tjenestemandsdomstol den 4. oktober 1976, bevis for det modsatte. I denne sag blev pensionen til en forhenværende tjenestemand nedsat, hvilket tjenestemandsdomstolen uden tøven fandt lovligt. Herved afviste tjenestemandsdomstolen stiltiende, men klart, at der skulle bestå en grundsætning som den ovenfor anførte.
7.
Samtlige sagsøgere har endvidere gjort gældende, at den nye pensionsordnung er i strid med grundsætningen om den berettigede forventning. Nogle af de forhenværende tjenestemænd, som i mange år havde den dobbelte fordel bestående i, at deres pensionsydelse blev udbetalt i en stærk valuta efter justering med en høj koefficient, forventede at kunne oppebære fordelen uændret. Det gøres således gældende, at de af Rådet i 1978 vedtagne vedtægtsændringer er i strid med sagsøgernes berettigede forventninger og dermed ulovlige.
I mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 bemærkede jeg, at en sådan forventning ifølge Domstolens praksis »kun er relevant, hvis den kan støttes på tilsagn fra modparten« (se navnlig dommen af 5. 6. 1973 i sag 81/72, Kommissionen mod Rådet, Sml. 1973, s. 575). Den omstændighed, at administrationen udbetalte bestemte pensionsydelser, kunne derfor ikke i sig selv give fornødent grundlag for en sådan berettiget forventning hos de pensionsberettigede. Modtagerne burde være klar over, at fællesskabsmyndighederne har beføjelse til at nedsætte pensionsydelserne, da forhenværende tjenestemænd ikke, som ovenfor nævnt, har nogen garanti for at oppebære de hidtil udbetalte pensionsydelser ubeskåret. Kun såfremt fællesskabsmyndighederne havde givet de ansatte utvetydige løfter om, at pensionsydelserne ville blive opretholdt på samme niveau som forud for ændringerne i december 1978, ville der hos modtagerne have bestået det fornødne juridiske grundlag for en berettiget forventning. Det ville med andre ord have krævet, at Fællesskabets institutioner havde pålagt sig selv en række begrænsninger og havde givet afkald på at udøve deres beføjelse til at ændre pensionsydelserne in peius. Det har de altså imidlertid ikke gjort, hvilket sagsøgerne ej heller har påstået.
I så henseende skal jeg endvidere bemærke, at administrationen ikke engang i den foreliggende sag efter de bestemmelser om udbetaling af lønninger og pensioner, som gjaldt indtil 1978, havde rimelig mulighed for at pålægge sig selv de ovenfor nævnte begrænsninger, og med andre ord give løfter om, at den ovennævnte dobbeltfordel også ville bestå i fremtiden. Jeg har ovenfor påvist, at den praksis, der blev fulgt forud for ikrafttrædelsen af forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78, gav anledning til en åbenbar forskelsbehandling. Grunden var, at anvendelsen af en høj justeringskoefficient på pensioner udbetalt i stærk valuta indebar, at pensionerede tjenestemænd, som havde bopæl i lande med svag valuta, og som havde anmodet om at få udbetalt pensionsydelserne i belgiske francs, reelt oppebar en større pension end de kolleger, som havde bopæl i lande med stærk valuta, og som fik udbetalt ydelserne i denne valuta. Efter min opfattelse kunne og burde fællesskabsmyndighederne, også før de ved forordning nr. 3085/78 indførte vedtægtsændringer, have rådet bod på den ulige behandling, som skyldtes, at de geografisk betingede justeringskoefficienter blev benyttet i strid med deres oprindelige formål. Myndighederne burde have anvendt vedtægtsreglerne under behørig hensyntagen til den overordnede lighedsgrundsætning. Den ovenfor nævnte afgørelse nr. 285 af 4. oktober 1976, truffet af ILO's tjenestemandsdomstol i sagen Watson mod Eurocontrol, viser indirekte, at det havde været muligt.
Som bekendt hviler ansættelsesforholdet for tjenestemænd ved Eurocontrol ganske vist på kontrakt, men det følger dog modellen ved De europæiske Fællesskaber. For pensionsberettigede tjenestemænd gjaldt der altså på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i ovenfor nævnte sag regler, dels om geografisk betingede justeringskoefficienter, som var kunstigt høje for at udligne de ufleksible og utidssvarende pariteter, der var fastlagt af Den internationale Valutafond, dels om, at tjenestemændene kunne vælge at få pensionsydelsen udbetalt i stærk valuta. Var de høje justeringskoefficienter med andre ord blevet anvendt samtidig med udbetalingen af ydelserne i stærk valuta, ville det have medført samme helt unormale resultater for tjenestemænd ved Eurocontrol som for ansatte ved Fællesskaberne. Når det ikke skete, var grunden, at administrationen anså det for ulovligt at anvende de to kriterier samtidig. ILO's tjenestemandsdomstol antog i den ovenfor nævnte afgørelse, at administrationens valg var retsgyldigt. Den udtalte, at det ville have »indebåret en væsentlig ændring af beregningsmetoden i personalevedtægtens artikel 82 (som svarer til artikel 82 i Fællesskabernes vedtægt), såfremt den pensionerede tjenestemand kunne drage fordel såvel af justeringskoefficienten som af den valuta, hvori ydelsen blev udbetalt«. Tjenestemandsdomstolen anerkendte derfor, at den pensionsberettigede havde krav på »at få ydelsen udbetalt i belgiske francs, men ikke på at vælge således, at vedkommende oppebærer en højere ydelse end pensionsydelsen beregnet i henhold til vedtægtens artikler 82 og 63« (i ovennævnte personalevedtægt). Tjenestemandsdomstolen fastslog også, at »udbetalingen i belgiske francs ikke må overstige modværdien i belgiske francs — beregnet efter den på tidspunktet for udbetalingen gældende kurs — af et beløb«, udtrykt i svag valuta og udbetalt til de pensionsberettigede, der har valgt at få ydelsen udbetalt heri. Fællesskabsmyndighederne foretrak imidlertid åbenbart at trække en situation i langdrag, som var klart uholdbar (se. bl.a. hertil forslag til afgørelse fra generaladvokat Mayras af 25. 2. 1975 i sag 28/74 Gillet, Smi. 1975, s. 475). Men netop derfor kunne situationen ikke skabe nogen berettiget forventning hos dem, der drog fordel heraf, idet den anvendte praksis var i åbenbar strid med ligebehandlingsgrundsætningen.
Senere ytrede administrationen da ønske om at ville indføre en ny betalingsordning, der indebar, at den ulige behandling kunne bringes til ophør. Det forslag til ændring af tjenestemandsvedtægten, som Kommissionen forelagde Rådet den 1. april 1977 (JO C 99 af 22. 4. 1977, s. 5), var et udtryk herfor, idet man efter forslaget ville afskaffe de fiktive pariteter, som var fastsat af Den internationale Valutafond, og som efter forslaget skulle afløses af den europæiske regningsenhed. Samtidig skulle de høje justeringskoefficienter, der indtil daværende tidspunkt fandt anvendelse i lande med små leveomkostninger, afskaffes. Justeringskoefficienten skulle ikke længere benyttes som middel til at foretage de korrektioner, som var nødvendige, så længe de af Den internationale Valutafond vedtagne pariteter blev opretholdt. Den skulle derimod på ny anvendes som oprindeligt forudsat i vedtægten, nemlig for at tilpasse pensionsydelserne til leveomkostningerne i opholdslandet. De hidtidige fordele, som det var muligt at opnå takket være den forvanskede benyttelse af justeringskoefficienten, skulle altså bringes til ophør.
Dette viser, at nedsættelsen af pensionsydelserne til den, der havde taget bopæl i lande med svag valuta, og som havde valgt at få udbetalt ydelserne i belgiske francs, ikke kom som en overraskelse, men fornuftigvis kunne forudses. Endvidere må det bemærkes, at Kommissionen ved skrivelse af 21. februar 1978 gav sagsøgeren De Pascale meddelelse om, at den planlagte indførelse af den europæiske regningsenhed som grundlag for beregningen af vederlag og pensioner ville ophæve de »undertiden betydelige valutafordele«, som skyldtes »samspillet mellem justeringskoefficienten i ét land og udbetalingen af ydelsen i et andet lands valuta« og »den omveksling til opholdslandets valuta, som modtageren selv kunne foretage«. Den samme forklaring gav Kommissionen Europa-Parlamentet i sit svar den 12. oktober 1978 på en skriftlig forespørgsel fra parlamentsmedlemmet Ripamonti (forespørgsel nr. 412/78 af 30. 6. 1978, EFT C 267 af 10. 11. 1978, s. 18). I den forbindelse bemærkede Kommissionen, at »indførelsen af den europæiske regningsenhed« (som økonomisk ikke adskiller sig fra de pariteter, som anvendes i Fællesskabets budget) for pensionerede tjenestemænds vedkommende ville nødvendiggøre en ajourføring af valutakurserne, som i visse tilfælde vil kunne medføre en nedsættelse af pensionsydelserne«. Som forklaring på disse forudseelige negative virkninger anerkendtes det altså udtrykkeligt af Kommissionen, at den nuværende situation havde »medført visse uligheder på grund af mulighederne efter vedtægten for at vælge, i hvilken valuta pensionen ønskedes udbetalt«.
Sagsøgeren Grogan har anført, at justeringskoefficientens egentlige funktion efter vedtægtens artikler 64, 65 og 82, stk. 1, er at tilpasse pensionerne til ændringen i leveomkostningerne i de forskellige lande, men at forordning nr. 3086/78 ændrede justeringskoefficienterne under hensyn til to andre kriterier. Koefficienterne skulle ikke længere anvendes til at rette op på de misforhold, som skyldtes de forældede pariteter, Den internationale Valutafond havde fastsat, og endvidere var det nødvendigt at tage hensyn til de reelle forskelle i de forskellige medlemsstaters prisniveau. De ændringer, der blev indført ved forordning nr. 3086/78 er derfor, anføres det, i strid med justeringskoefficienternes egentlige funktion, og i strid med grundsætningen om den berettigede forventning, fordi der herved blev foretaget en nedsættelse af de koefficienter, der fandt anvendelse i lande, hvor leveomkostningerne i realiteten ikke var blevet mindre.
Det er rigtigt, at der ikke i 1978 skete noget fald i leveomkostningerne i lande som Italien og Irland, men at justeringskoefficienterne ikke desto mindre ved ændringen i forordning nr. 3086/78 blev væsentligt nedsat. Det er imidlertid ikke min opfattelse, at denne nedsættelse kan betragtes som en krænkelse af en berettiget forventning hos nogen tjenestemænd. Som bekendt indskrænkede forordning nr. 3086/78 sig til at tilbageføre den geografisk betingede justeringskoefficient til dens oprindelige funktion efter vedtægten, idet der foretoges de nødvendige ændringer under hensyn til, at valutakurserne var blevet ajourført i kraft af ændringen af vedtægtens artikel 63. Heroverfor har det derfor ingen mening at indvende, at de pensionerede tjenestemænd havde en forventning om, at vedtægtens artikler 64 og 65 ville blive anvendt korrekt, idet man ikke på én gang kan påberåbe sig bestemte regler og samtidig kræve dem anvendt for at opnå fordele i strid med reglernes eget formål. Når det fremhæves, at artikel 65 kun giver mulighed for at ændre justeringskoefficienterne, efter at der er indtrådt en ændring i leveomkostningerne, må det derfor også erindres, at den ved forordning nr. 3086/78 indtrådte ændring af justeringskoefficienterne ikke skyldtes den udligningsfunktion, som vedtægten tillægger disse justeringskoefficienter, men beroede på, at koefficienten indtil da havde haft den midlertidige funktion at korrigere de urimelige virkninger af de pariteter, som var fastsat af Den internationale Valutafond i 1965.
På denne baggrund må sagsøgernes andet argument om, at administrationen havde givet dem grund til at tro, at den hidtidige pensionsordning ville blive opretholdt uændret, forkastes. Følgelig mener jeg ikke, at udstedelsen af forordning nr. 3085/78 og 3086/78 indebar nogen tilsidesættelse af tjenestemændenes forventning om, at den hidtidige ordning kunne fortsætte. Selv om der måtte være skabt en sådan forventning hos de pågældende tjenestemænd, var der altså ikke det fornødne retlige grundlag herfor.
8.
Af sagsøgeren De Pascale og Grogan er det endvidere gjort gældende, at forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78 er ugyldige, idet de er i strid med lighedsgrundsætningen. Til støtte herfor har de i første række anført, at den enkeltes pensionsbeløb efter den ordning, som blev indført ved forordningerne, ikke er proportionalt med antallet af de indbetalte bidrag, ligesom det er i strid med lighedsgrundsætningen, at der til de samme bidrag kan svare forskellige pensionsydelser eller omvendt (dette gøres navnlig gældende af sagsøgeren Grogan). Jeg har ovenfor redegjort for, at de af Fællesskabet udbetalte pensionsydelser ikke har karakter af en bidragsordning, men har hjemmel i vedtægten og gælder uanset forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78. Den omstændighed, at der ikke er proportionalitet mellem pensionsydelserne og bidragene, kan derfor ikke anses for at indebære forskelsbehandling.
Sagsøgeren De Pascale har i en anden forbindelse gjort gældende, at forordning nr. 3085/78 ikke indeholder hensigtsmæssige overgangsforanstaltninger for at mildne de negative virkninger, som den nye ordning havde for den gruppe af tidligere tjenestemænd, hvis pension blev væsentligt nedsat. Den omstændighed, at nedsættelsen blev fordelt over ti måneder (fra oktober 1979 til juli 1980), jf. forordningens artikel 4, er efter denne sagsøgtes opfattelse et lidet effektivt korrektiv, når man dels tager den betydelige forskel mellem de tidligere og de nuværende pensionsydelser i betragtning, dels tager hensyn til det særdeles knappe tidsrum, der var fastsat for nedtrapningen til det nye niveau. Det gøres gældende, at dette har skabt forskelsbehandling mellem forhenværende tjenestemænd og tjenestemænd i aktiv tjeneste, da en række effektive overgangsforanstaltninger for sidstnævntes vedkommende mildnede de ufordelagtige virkninger af den nye ordning for overførslerne til udlandet af en del af lønnen.
Disse foranstaltninger blev vedtaget af Kommissionen i samråd med de andre institutioner og er gengivet i »Meddelelser fra Administrationen« nr. 233 af 30. april 1979. Foranstaltningerne vedrører udregningen af familietillæg, nærmere betegnet metoden for beregningen af de formodede udgifter til personer, over for hvem der ifølge vedtægtens bilag VII, artikel 2, stk. 4, består forsørgerpligt. Da de nye justeringskoefficienter, som blev indført ved forordning nr. 3086/78, i mange tilfælde påvirkede beregningen af disse udgifter i nedadgående retning, bestemtes det, at de formodede udgifter skulle fastfryses i en overgangsperiode på fem år for tjenestemænd, som pr. 31. marts 1979 fik udbetalt familietillæg for personer, der ligestilles med børn, over for hvilke der består forsørgerpligt, og som har bopæl i lande, hvor de formodede forsørgelsesudgifter var faldet. Denne bestemmelse har imidlertid ingen forbindelse med ordningen for overførsel af en del af vederlaget til udlandet, men angår udelukkende en bestemt kategori af de pågældende familietillæg. Jeg mener derfor ikke, at man ved at sammenligne en foranstaltning af den nævnte art og pensionsordningen kan udlede, at lighedsgrundsætningen er blevet krænket. I virkeligheden foreligger der det modsatte af den situation, som er beskrevet, idet der ikke for overførslerne er truffet nogen overgangsforanstaltninger, mens det for pensionsydelsernes vedkommende bestemtes, at der skulle forløbe en periode på mere end et år fra ikrafttrædelsen af forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78, før den nye betalingsordning fuldt ud skulle træde i kraft, fordi den indebar en nedsættelse af den reelt udbetalte ydelse. Jeg har tidligere i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981 omtalt denne forskel mellem de to ordninger og grundene hertil.
Den manglende holdbarhed af de nævnte anbringender bekræftes mere generelt set af den omstændighed, at gruppen af tjenestemænd og af pensionerede tjenestemænd ikke kan sammenlignes med hinanden, og at der derfor mangler en af de nødvendige forudsætninger for at kunne påberåbe sig lighedsgrundsætningen.
I den forbindelse bemærkes, at den omstændighed, at der ikke blev truffet passende overgangsforanstaltninger i forordning nr. 3085/78, endvidere er blevet beskrevet som en krænkelse af bistandspligten i tjenestemandsvedtægtens artikel 24. Jeg skal senere vende tilbage til dette anbringende.
Sagsøgeren Grogan har også anskuet krænkelsen af lighedsgrundsætningen under en tredje, mere generel synsvinkel, som ikke blot retter sig mod forordningerne nr. 3085/78 og 3086/78, men også mod selve anvendeligheden af de geografisk betingede justeringskoefficienter i pensionsordningen, hvorom der er truffet bestemmelse i vedtægtens artikel 82. Justeringskoefficienterne er baseret på formodningen om, at den pensionerede tjenestemand har varig bopæl i et bestemt land, hvilket imidlertid ikke altid er rigtigt, da han måske hyppigt, og for længere perioder, flytter fra det ene land til det andet. Under hensyn hertil må det erkendes — anføres det — at justeringskoefficienten ikke i virkeligheden tjener den funktion at sikre alle pensionsberettigede den samme købekraft, uanset hvor de har bopæl, men derimod skaber større uligheder, end hvis justeringskoefficienterne ikke havde eksisteret. Ud fra den samme tankegang har sagsøgeren Grogan anført en betragtning, som støttes på det generelle princip vedrørende individets bevægelsesfrihed. Den omstændighed, at justeringskoefficienten er knyttet til bopælen i et bestemt land, tilskynder den pensionerede tjenestemand til at vælge bopæl i et bestemt land og fratager ham omvendt impulsen til at tage bopæl i andre, hvilket betegnes som et »uberettiget indgreb i privatlivet«.
Jeg kan ikke give sagsøgeren medhold i disse anbringender. Jeg skal ikke nægte, at anvendelsen af justeringskoefficienten på pensionsydelserne i et vist (om end temmelig beskedent) omfang kan indvirke på de pensionsberettigedes bevægelsesfrihed. Det må imidlertid ikke glemmes, at det har været fællesskabslovgiverens ønske generelt, alt andet lige, at sikre alle pensionerede tjenestemænd den samme købekraft ved hjælp af den geografisk betingede justeringskoefficient. Det ønskede resultat, at sikre alle tjenestemænd en udligning, som stemmer med ligebehandlingsgrundsætningen, er alt i alt opnået. Dette forekommer mig i almenhedens interesse at have afgørende betydning i forhold til den ubetydelige indskrænkning i bevægelsesfriheden, som må tåles for at opnå det tilsigtede resultat.
I den forbindelse skal jeg erindre om, at Domstolen i en tidligere sag (dom af 21. 5. 1980, sag 29/80, Reinarz mod Kommissionen, (endnu utrykt (
5
)), tog stilling til anvendelsen af de geografisk betingede justeringskoefficienter på godtgørelser til forhvenværende tjenestemænd. Sagen drejede sig om en forhenværende tjenestemand bosat i Canada, som var fratrådt tjenesten i 1973 i henhold til de særlige bestemmelser i Rådets forordning nr. 2530/73 af 4. december 1972, og som oppebar en månedlig godtgørelse, beregnet på grundlag af den for Belgien gældende justeringskoefficient, selv om denne ikke havde nogen forbindelse med leveomkostningerne i Canada. Sagsøgeren klagede over, at andre forhenværende tjenestemænd bosat i lande, som havde betydeligt lavere leveomkostninger end Canada, drog fordel af den samme justeringskoefficient, og at dette var strid med lighedsgrundsætningen og med friheden til at bosætte sig i et land efter eget valg. Domstolen bemærkede, at alle de nævnte forhenværende tjenestemænd blev behandlet på samme måde, fordi de havde valgt at bosætte sig uden for Fællesskabet, og den antog, at denne omstændighed udelukkede, at man kunne tale om forskelsbehandling (se dommens præmis 15). Af en så kortfattet begrundelse er det vanskeligt at udlede et præcist, kriterium som kan anvendes på den foreliggende sag. Jeg tror imidlertid at det har en vis interesse at tilføje, ai Domstolen ikke antog, at der foreliggei en krænkelse af lighedsgrundsætningen, også selv om der efter ordningen udbetales det samme vederlag i situationer, som uden tvivl reelt er forskellige, og ai Domstolen anså det fælles element, som blev givet forrang af fællesskabslovgiveren, for lovlig, formodentlig fordi del stemmer bedre med hensynet til den forenkling, som er i Fællesskabets interesse.
9.
Sagsøgeren De Pascale har endvidere gjort gældende, at den ved forordningerne nr. 3085/78 og nr. 3086/78 indtrådte nedsættelse af visse pensioner var et meget alvorligt brud på tjenestemandsvedtægten, som kunne have haft betydning for de forhenværende tjenestemænds beslutning om at acceptere en ansættelse i henhold til vedtægten. Dette anbringende er en gentagelse af opfattelsen om, at grundlæggende forudsætninger for ansættelsesforholdet er bristet, en opfattelse, som jeg allerede har haft lejlighed til at afvise i mit forslag til afgørelse af 14. maj 1981. Argumentet kan måske med nogen ret gøres gældende, såfremt ansættelsesforholdet hviler på kontrakt, men bestemt ikke, når det, som det er tilfældet inden for Fællesskaberne, er reguleret i en tjenestemandsvedtægt.
10.
Sagsøgerne Curtis og Grogan har endvidere anført, at forordning nr. 3086/78 er ugyldig på grund af magtfordrejning, fordi de nye justeringskoefficienter blev fastsat uafhængigt af ændringerne i leveomkostningerne og dermed uden hensyn til betingelserne i vedtægtens artikel 65, stk. 2. Herved, anfører sagsøgerne, har Rådet benyttet justeringskoefficienterne til andre formål end de, som der er hjemmel til i vedtægtens artikler 64 og 65.
Dette argument har, udtrykt i mere generelle vendinger, tidligere været gjort gældende såvel i sager, hvor de nye justeringskoefficienter ikke medførte en nedsættelse af pensionerne (dvs. navnlig i sager vedrørende pensionerede tjenestemænd, som valgte at få udbetalt ydelsen i opholdslandets valuta), som i sager, hvor pensionen faktisk var blevet nedsat (hvilket som bekendt er tilfældet for pensionerede tjenestemænd, som har taget bopæl i lande med lave leveomkostninger, og som har valgt at få ydelsen udbetalt i stærk valuta). Hvad angår de pensionerede tjenestemænd i den første gruppe, tror jeg, at det er tilstrækkeligt — for at kunne udelukke tesen om, at der skulle være begået magtfordrejning — at bemærke, at de nye justeringskoefficienter bevarede pensionerne intakt og dermed sikrede det rigtige forhold mellem pensionerne og leveomkostningernes størrelse i overensstemmelse med de i vedtægtens artikler 64 og 65, stk. 2, fastsatte formål. Hvad angår de pensionerede tjenestemænd i den anden gruppe, anser jeg det for afgørende, som jeg bemærkede ovenfor, at ajourføringen af pariteterne gjorde det nødvendigt at gengive de geografisk betingede justeringskoefficienter deres oprindelige funktion efter vedtægten. Den nedsættelse af pensionerne, som i mange tilfælde var en konsekvens heraf, må tilskrives den omstændighed, at det var nødvendigt at bringe en ulovlig praksis til ophør, som var i åbenbar modstrid med lighedsgrundsætningen. Ændringen af justeringskoefficienterne ved forordning nr. 2086/78, som havde det hovedformål at rette op på det tidligere misforhold, var derfor i overenstemmelse med udligningsformålet i artikel 65.
11.
Sagsøgerne Grogan og De Pascale anfører desuden, at forordningerne nr. 3085 og nr. 3086/78 er retsstridige, da visse bestemmelser i den afledede ret er overtrådt, nemlig vedtægtens bestemmelser om justeringskoefficienter (artiklerne 64, 65, stk. 2, og 82) og bestemmelsen om Fællesskabernes bistandspligt over for deres tjenestemænd (vedtægtens artikel 24).
Vedrørende det første punkt skal jeg henvise til, hvad jeg tidligere har sagt i relation til spørgsmålet om magtfordrejning. Det er den samme argumentation, sagsøgeren fremfører, selv om det her drejer sig om krænkelse af bestemmelser i fællesskabsretten, og spørgsmålet bør efter min opfattelse også besvares på samme måde.
Derimod kræver påstanden om, at der er handlet i strid med vedtægtens artikel 24, en mere indgående behandling. Sagsøgerne anfører på dette punkt, at Kommissionen har undladt at vedtage passende overgangsforanstaltninger, som kunne have mildnet den nye ordnings økonomisk uheldige virkninger for pensionerne, såfremt nedsættelsen af pensionerne var blevet fordelt over en længere periode. Det anføres, at det var en lidet effektiv foranstaltning at fordele pensionsnedsættelsen over en periode på ti måneder, navnlig når man tog hensyn til, hvor store nedsættelser der i visse tilfælde var tale om, idet de udgjorde 50 % af det beløb, som de pensionerede tjenestemænd tidligere oppebar.
Ifølge vedtægtens artikel 24 påhviler der Fællesskaberne en bistandspligt over for deres tjenestemænd. Det fremgår af artikel 24, stk. 1, der har karakter af en eksemplifikation (hvilket fremgår af ordet »især«, der indleder denne del af bestemmelsen), at der skal ydes tjenestemænd bistand ved retsforfølgning mod personer, der har foretaget angreb på person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie. Stykke 2 bestemmer i tilslutning til den forudgående bistandspligt, at Fællesskaberne skal erstatte deres tjenestemænd det tab, de lider som følge af ovennævnte angreb, mens stykke 3 vedrører den faglige videreuddannelse, som Fællesskaberne er pligtige at fremme. Da denne korte opregning ikke er udtømmende, må man spørge sig selv, hvorvidt bistandspligten også indebærer en forpligtelse til at afbøde de økonomisk uheldige virkninger af eventuelle ændringer i tjenesteforholdet, f.eks. ved at fordele dem over et længere tidsrum. Dette afhænger efter min opfattelse, også selv om spørgsmålet generelt måtte besvares bekræftende, helt og holdent af ændringens karakter og af de omstændigheder, som har medvirket til at fremkalde de ugunstige virkninger af ændringerne.
Det fremgår af vedtægtens artikel 65, stk. 2, at Rådet er pligtig at tilpasse justeringskoefficienterne, når der er indtrådt væsentlige ændringer i leveomkostningerne. Det følger endvidere af artikel 65, at en sådan tilpasning skal ske rettidigt. Det vil derfor efter min opfattelse være i åbenbar strid med bestemmelsen i artikel 65 ved hjælp af »passende« overgangsforanstaltninger at opretholde geografiske justeringskoefficienter over flere år, som ikke afspejler forskellen i de forskellige medlemsstaters prisniveau. Jeg tror ikke, at bistandspligten efter artikel 24 i et sådant tilfælde kan gives forrang fremfor de klare bestemmelser i vedtægtens artikel 65, som i det væsentlige er et teknisk middel til udligning.
Desuden indeholdt forordning nr. 3086/78 en sådan overgangsforanstaltning, idet den som bekendt fordelte nedsættelsen af visse pensionsydelser over en periode på over et år (fra april 1978 til juli i det følgende år). Virkningen af denne bestemmelse var altså, at den tidligere ulige behandling af pensionerede tjenestemænd blev fastsat i en vis periode, som dog ikke kan siges at have været kort. Havde man strakt den fulde gennemførelse af pensionsnedsættelserne ud over et endnu længere tidsrum, ville det efter min opfattelse have været ensbetydende med en endnu alvorligere krænkelse af lighedsgrundsætningen, der ville gå ud over de grænser, som kan begrundes i henhold til vedtægtens artikel 24.
12.
På grundlag af det anførte skal jeg foreslå, at Domstolen dels frifinder Kommissionen i de henholdsvis den 27. maj 1980 og den 14. juli 1980 af Vincent Grogan og Luigi De Pascale anlagte søgsmål, dels frifinder Parlamentet i det den 18. juli 1980 af Dunstan Curtis anlagte søgsmål.
Endvidere foreslår jeg, at hver af parterne under hensyn til sagernes karakter bærer deres egne omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70.
(
1
) – Oversat fra italiensk.
(
2
) – Nu i Smi. 1981, s. 1512. O.a.
(
3
) – Nu i Sml. 1981, s. 1499. O.a.
(
4
) – Nu i Sml. 1981,5. 2815. O.a.
(
5
) – Nu i Sml. 1981,5. 1311. O.a.