62021CJ0654
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
8. juni 2023 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – EU-varemærker – sager ved nationale domstole – EU-varemærkedomstolenes kompetence – forordning (EU) 2017/1001 – artikel 124 – søgsmål om krænkelse – artikel 128 – modkrav med påstand om varemærkets ugyldighed – modkravets genstand – artikel 129, stk. 3 – retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke – princippet om procesautonomi«
I sag C-654/21,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen) ved afgørelse af 7. oktober 2021, indgået til Domstolen den 28. oktober 2021, i sagen
LM
mod
KP,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias (refererende dommer), og dommerne M. Ilešič og Z. Csehi,
generaladvokat: G. Pitruzzella,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
LM ved adwokat R. Ratajczak,
–
KP ved radca prawny E. Jaroszyńska-Kozłowska og radca prawny Z. Słupicka,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved S.L. Kalėda og P. Němečková, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 124, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1), sammenholdt med denne forordnings artikel 128, stk. 1, og artikel 129, stk. 3.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem LM og KP vedrørende en sag om krænkelse af et EU-ordmærke og et modkrav med påstand om dette varemærkes ugyldighed.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 4. og 32. betragtning til forordning 2017/1001:
»4
[…] [Det] forekommer […] påkrævet at fastsætte en [EU-]ordning for varemærker, som giver virksomhederne ret til efter én og samme fremgangsmåde at opnå EU-varemærker, som nyder ensartet beskyttelse og har retsvirkning på hele [Den Europæiske Unions] område. Det hermed udtrykte princip om EU-varemærkets enhedskarakter bør gælde, medmindre andet fastsættes i denne forordning.
[…]
(32)
Det er afgørende, at retsafgørelser vedrørende gyldigheden og krænkelsen af EU-varemærker har retskraft inden for hele Unionens område, da dette er den eneste måde, hvorpå man kan undgå indbyrdes modstridende afgørelser fra domstolene og [Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)] og krænkelse af EU-varemærkets enhedskarakter. Det er bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 [af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1)], der bør finde anvendelse på alle søgsmål vedrørende EU-varemærker, medmindre denne forordning fraviger de deri angivne regler.«
4
Artikel 1 i forordning 2017/1001 med overskriften »EU-varemærke« bestemmer følgende i stk. 2:
»EU-varemærker har enhedskarakter. De har samme retsvirkninger overalt inden for Unionen: Et varemærke kan kun registreres, overdrages, opgives, erklæres for bortfaldet eller ugyldigt, og brugen deraf kun forbydes med virkning for hele Unionen. Dette princip gælder, medmindre andet fastsættes i denne forordning.«
5
I henhold til denne forordnings artikel 6 med overskriften »Erhvervelse af et EU-varemærke« erhverves et EU-varemærke ved registrering.
6
Forordningens artikel 7 med overskriften »Absolutte hindringer for registrering« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Udelukket fra registrering er:
[…]
b)
varemærker, som mangler fornødent særpræg
c)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved disse
d)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i daglig sprogbrug eller efter redelig og almindelig markedsføringsskik er blevet almindelige som betegnelse for varerne eller tjenesteydelserne
e)
tegn, som udelukkende består af
i)
formen eller en anden egenskab, der følger af varernes egen karakter
ii)
formen eller en anden egenskab ved varer, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat
iii)
formen eller en anden egenskab, der giver varerne en væsentlig værdi
f)
varemærker, som strider mod den offentlige orden eller sædelighed
g)
varemærker, som vil kunne vildlede offentligheden, f.eks. med hensyn til varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse
[…]
j)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller national ret eller internationale aftaler, i hvilke Unionen eller den pågældende medlemsstat er part, og som giver beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser
k)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller internationale aftaler, i hvilke Unionen er part, og som giver beskyttelse af traditionelle benævnelser for vin
l)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller internationale aftaler, i hvilke Unionen er part, og som giver beskyttelse af garanterede traditionelle specialiteter
m)
varemærker, der består af eller i deres væsentlige elementer gengiver en ældre plantesortsbetegnelse, der er registreret i overensstemmelse med EU-lovgivningen eller national ret eller internationale aftaler, i hvilke Unionen eller den pågældende medlemsstat er part, og som giver beskyttelse af plantesortsrettigheder, og som vedrører plantesorter af samme eller nært beslægtede arter.
2.   Stk. 1 finder anvendelse, selv om registreringshindringerne kun er til stede i en del af Unionen.«
7
Artikel 59 i forordning 2017/1001 med overskriften »Absolutte ugyldighedsgrunde« fastsætter følgende:
»1.   Et EU-varemærke erklæres ugyldigt efter indgivelse af begæring herom til [EUIPO] eller ved fremsættelse af modkrav under en sag om varemærkekrænkelse:
a)
når det er registreret i strid med bestemmelserne i artikel 7
b)
når ansøgeren ved indgivelsen af ansøgningen var i ond tro.
2.   Selv om EU-varemærket er registreret i strid med artikel 7, stk. 1, litra b), c) eller d), kan det dog ikke erklæres ugyldigt, hvis det som følge af den brug, der er gjort deraf, efter registreringen har fået fornødent særpræg for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret.
3.   Hvis ugyldighedsgrunden kun består for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke EU-varemærket er registreret, kan varemærket kun erklæres ugyldigt for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.«
8
Forordningens artikel 63 med overskriften »Begæring om et varemærkes fortabelse eller ugyldighed« bestemmer følgende i stk. 1 og 3:
»1.   Begæring om et EU-varemærkes fortabelse eller ugyldighed kan indgives til [EUIPO]:
a)
i de i artikel 58 og 59 nævnte tilfælde, af enhver fysisk eller juridisk person, samt af enhver sammenslutning, som er oprettet med henblik på at repræsentere fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser, handlende eller forbrugere, og som ifølge den lovgivning, der finder anvendelse på dem, selv kan optræde som part i en retssag
[…]
3.   Begæringen om varemærkets fortabelse eller ugyldighed afslås, såfremt [EUIPO] eller en EU-varemærkedomstol omhandlet i artikel 123 har truffet afgørelse i en sag vedrørende samme spørgsmål mellem de samme parter, og [EUIPO’s] eller den pågældende domstols afgørelse vedrørende denne ansøgning har fået retskraft.«
9
Forordningens artikel 123 med overskriften »EU-varemærkedomstole« bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne udpeger på deres områder det mindst mulige antal nationale retter i første og anden instans, som skal varetage de opgaver, der pålægges dem ved denne forordning.«
10
Samme forordnings artikel 124 med overskriften »Kompetence med hensyn til krænkelse og gyldighed« har følgende ordlyd:
»EU-varemærkedomstolene har enekompetence til at afgøre:
a)
alle søgsmål vedrørende krænkelse af et EU-varemærke og – hvis national ret giver mulighed herfor – søgsmål vedrørende trussel om krænkelse af et EU-varemærke
[…]
d)
modkrav med påstand om EU-varemærkets fortabelse eller ugyldighed som omhandlet i artikel 128.«
11
Artikel 127 i forordning 2017/1001 med overskriften »Formodning om gyldighed – realitetsindsigelse« fastsætter følgende i stk. 1:
»EU-varemærkedomstolene anser et EU-varemærke for gyldigt, medmindre dets gyldighed af sagsøgte anfægtes med et modkrav om fortabelse eller ugyldighed.«
12
Forordningens artikel 128 med overskriften »Modkrav« har følgende ordlyd:
»1.   Modkrav med påstand om varemærkets fortabelse eller ugyldighed kan kun fremsættes på grundlag af de i denne forordning fastsatte fortabelses- eller ugyldighedsgrunde.
2.   En EU-varemærkedomstol afviser et modkrav om fortabelse eller ugyldighed, såfremt [EUIPO] allerede har truffet endelig afgørelse i en sag vedrørende samme spørgsmål mellem de samme parter.
[…]
4.   Den EU-varemærkedomstol, ved hvilken der er fremsat modkrav med påstand om et EU-varemærkes fortabelse eller ugyldighed, må ikke behandle modkravet, før enten den interesserede part eller domstolen har meddelt [EUIPO] datoen for fremsættelsen af modkravet. [EUIPO] indfører denne oplysning i registret. Hvis begæringen om EU-varemærkets fortabelse eller ugyldighed allerede var blevet fremsat for [EUIPO], før modkravet blev indgivet, skal domstolen underrettes herom af [EUIPO] og udsætte behandlingen af sagen i overensstemmelse med artikel 132, stk. 1, indtil afgørelsen vedrørende begæringen er endelig, eller indtil begæringen er trukket tilbage.
[…]
6.   Såfremt en EU-varemærkedomstol har truffet en endelig afgørelse om et modkrav med påstand om et EU-varemærkes fortabelse eller ugyldighed, fremsendes der enten af domstolen eller en af parterne i den nationale sag straks en genpart af afgørelsen til [EUIPO]. [EUIPO] eller enhver anden interesseret part kan anmode om oplysninger om en sådan fremsendelse. [EUIPO] indfører en henvisning til afgørelsen i registret og træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme afgørelsens konklusion.
7.   Den EU-varemærkedomstol, som skal afgøre et modkrav om EU-varemærkets fortabelse eller ugyldighed, kan på begæring af indehaveren af EU-varemærket og efter at have hørt de øvrige parter udsætte sagens behandling og opfordre sagsøgte til inden for en af domstolen fastsat frist at indgive begæring til [EUIPO] om EU-varemærkets fortabelse eller ugyldighed. Indgives begæringen ikke inden for den fastsatte frist, optages sagen til fortsat behandling; modkravet anses for frafaldet. Artikel 132, stk. 3, finder anvendelse.«
13
Forordningens artikel 129 med overskriften »Lovvalg« har følgende ordlyd:
»1.   EU-varemærkedomstolene anvender bestemmelserne i denne forordning.
2.   I alle varemærkespørgsmål, der ikke henhører under forordningens område, anvender EU-varemærkedomstolene gældende national ret.
3.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, anvender EU-varemærkedomstolene de retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke i den medlemsstat, hvor de er beliggende.«
14
Samme forordnings artikel 132 med overskriften »Særlige regler om konnekse sager« bestemmer følgende i stk. 1:
»En EU-varemærkedomstol, der skal afgøre et søgsmål som omhandlet i artikel 124, bortset fra søgsmål til fastslåelse af, at der ikke foreligger krænkelse, udsætter sagen, medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling, enten ex officio efter at have hørt parterne eller på anmodning af en af parterne og efter at have hørt de øvrige parter, såfremt der ved en anden EU-varemærkedomstol allerede er fremsat et modkrav, hvorved EU-varemærkets gyldighed bestrides, eller der til [EUIPO] er indgivet begæring om varemærkets fortabelse eller ugyldighed.«
Polsk ret
15
Artikel 204 i ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (den civile retsplejelov) af 17. november 1964 (Dz. U. 1964, nr. 43, pos. 296) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »den civile retsplejelov«), bestemmer:
»1.   Modkrav kan antages til realitetsbehandling, hvis der består en sammenhæng mellem modkravet og sagsøgerens krav, eller modkravet er egnet til modregning. Modkrav kan senest fremsættes i svarskriftet eller – hvis der ikke indgives svarskrift – i en anmodning om genoptagelse af sagen, der er afsluttet med en udeblivelsesdom, eller i begyndelsen af det første retsmøde, som sagsøgte er blevet underrettet om eller indkaldt til.
2.   Modkravet fremsættes ved den ret, der behandler hovedsøgsmålet. Såfremt søgsmålet er anlagt ved en byret, men modkravet skal påkendes af en regional domstol, skal byretten dog sende hele sagen til den ret, som har kompetence til at påkende modkravet.
3.   Bestemmelserne vedrørende hovedkravet finder tilsvarende anvendelse på modkravet.«
16
Den civile retsplejelovs artikel 479122 blev indsat i loven ved ustawa o zmianie ustawy – Kodeks postępowania cywilnego oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af den civile retsplejelov og visse andre love) af 13. februar 2020 (Dz. U. 2020, pos. 288), der trådte i kraft den 1. juli 2020. Denne artikel fastsætter følgende:
»1.   Et modkrav i en sag om krænkelse af et varemærke eller et design er antageligt, hvis det omfatter en påstand om ugyldighed eller fortabelse af varemærket eller om ugyldighed af det industrielle design. Artikel 204 finder tilsvarende anvendelse.
2.   Stk. 1 finder tilsvarende anvendelse på en påstand om ugyldighed eller fortabelse af et kollektivmærke, af beskyttelsen af den kollektive ret, der er knyttet til et varemærke, af et garantimærke og af anerkendelsen af beskyttelsen af et internationalt varemærke på Republikken Polens område samt på påstande om ugyldighed af anerkendelsen af beskyttelsen af et internationalt industrielt design på Republikken Polens område.«
17
I denne lovs artikel 22, stk. 2, er følgende imidlertid fastsat:
»Processuelle regler for behandling af immaterialretssager, som ville have fundet anvendelse i henhold til nærværende lov, anvendes ikke på de sager, som er iværksatte, men ikke afsluttede ved pågældende instans eller ved Sąd Najwyższy [(øverste domstol, Polen)] på datoen for denne lovs ikrafttræden. Kompetencen til at behandle disse sager ligger fortsat hos den ret, der har kompetence efter de hidtidige regler.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18
LM er indehaver af EU-ordmærket Multiselect (herefter »det anfægtede varemærke«), der blev registreret den 5. juni 2018 for varer og tjenesteydelser i klasse 9, 41 og 42 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret. Disse varer og tjenesteydelser omfatter bl.a. erhvervsvejledning, information om undervisning, installation og vedligeholdelse af computersoftware samt udgivelse af tekster og tilvejebringelse af online elektroniske publikationer.
19
KP har som led i udøvelsen af sin erhvervsmæssige virksomhed siden 2009 udbudt en lærebog i både trykt og digital form til personer, der vil tage politieksaminer, med henblik på at forberede disse personer til de psykologiske test, der er omfattet af det anfægtede varemærke, og som udgør en af faserne i ansættelsesproceduren ved politiet. KP markedsfører sin lærebog på forskellige websteder.
20
Den 26. februar 2020 anlagde LM ved Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen), som er den forelæggende ret, en sag om krænkelse af det anfægtede varemærke med påstand om, at KP blev påbudt at ophøre med at mærke de varer og tjenesteydelser, som KP markedsfører, med dette varemærke, og med at bruge dette i enhver meddelelse i forbindelse med markedsføringen af disse varer og tjenesteydelser.
21
Under denne sag fremsatte KP den 30. juli 2020 et modkrav med påstand om, at det anfægtede varemærke blev erklæret ugyldigt for en del af de varer og tjenesteydelser, for hvilke det var blevet registreret, i henhold til artikel 59, stk. 1, i forordning 2017/1001, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra b)-d), og artikel 7, stk. 2, heri.
22
Ved dom af 7. oktober 2021 frifandt den forelæggende ret KP i det hele i krænkelsessagen.
23
Med hensyn til modkravet er den forelæggende ret i tvivl om, hvor omfattende en undersøgelse den skal foretage, når et modkrav, således som det er tilfældet i hovedsagen, går ud over rammerne for et »anbringende fremsat til forsvar« mod påstanden om krænkelse.
24
Mens påstandene i hovedsøgsmålet i det foreliggende tilfælde alene vedrørte de varer og tjenesteydelser, som markedsføres af KP, rækker modkravet nemlig betydeligt videre, idet KP har påberåbt sig, at det anfægtede varemærke er ugyldigt for ikke alene de varer og tjenesteydelser, der var omhandlet i hovedsøgsmålet, men også for andre varer og tjenesteydelser.
25
Den forelæggende ret ønsker således oplyst, om enhver påstand om det anfægtede varemærkes ugyldighed, uafhængigt af dens faktiske sammenhæng med krænkelsessagen, er omfattet af begrebet »modkrav med påstand om ugyldighed« som omhandlet i artikel 124, litra d), og artikel 128, stk. 1, i forordning 2017/1001, eller om dette begreb skal fortolkes således, at det alene dækker påstande, der har en »faktisk sammenhæng« med krænkelsessagen, dvs. påstande, som falder inden for »rammerne af krænkelsessagen«.
26
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at såfremt det anerkendes, at et modkrav kan være uden »faktisk sammenhæng« med krænkelsessagen, vil det skabe en risiko for, at hovedsøgsmålet bliver »domineret« af modkravet, og at modkravet mister sin karakter af anbringende fremsat til forsvar mod påstandene i hovedsøgsmålet. Den går ind for en fortolkning af begrebet »modkrav«, hvorefter dette kun kan betegne påstande, der har en »faktisk sammenhæng« med krænkelsessagen, idet en sådan sammenhæng ikke »fremgår af indholdet af den rettighed, der er knyttet til [det anfægtede varemærke], eller af sagsøgtes aktivitetsområder, men af indholdet af påstandene i [krænkelsessagen]«.
27
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at dels princippet om medlemsstaternes procesautonomi og artikel 129, stk. 3, i forordning 2017/1001, dels reglerne om EUIPO’s og EU-varemærkedomstolenes kompetence, hvoraf det fremgår, at sidstnævntes kompetence udgør en undtagelse på området for sager om EU-varemærkers ugyldighed, peger i retning af denne fortolkning.
28
Endelig har den forelæggende ret forklaret, at polsk ret på datoen for anlæggelsen af den i hovedsagen omhandlede krænkelsessag ikke gav sagsøgte i krænkelsessager anlagt af indehavere af varemærker registreret i Polen mulighed for at fremsætte modkrav med påstand om ugyldighed, idet den civile retsplejelovs artikel 479122, indsat i denne lov ved loven af 13. februar 2020, endnu ikke var trådt i kraft på dette tidspunkt. Den forelæggende ret er således i tvivl om, hvorvidt disse bestemmelser i forbindelse med hovedsagen kan anses for at være »retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke« som omhandlet i artikel 129, stk. 3, i forordning 2017/1001.
29
På denne baggrund har Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 124, litra d), sammenholdt med artikel 128, stk. 1, i [forordning 2017/1001], fortolkes således, at det i disse bestemmelser nævnte begreb »modkrav om EU-varemærkets ugyldighed« kan betyde et modkrav med påstand om ugyldighed – dog udelukkende i det omfang, i hvilket der består en sammenhæng mellem dette modkrav og sagsøgerens påstand om krænkelse af et EU-varemærke – hvilket giver den nationale domstol adgang til at undgå at påkende modkravet om ugyldighed, når det falder uden for rammerne af sagsøgerens påstand om, at det fastslås, at der er sket en krænkelse?
2)
Skal artikel 129, stk. 3, i [forordning 2017/1001] fortolkes således, at denne bestemmelse med udtrykket »de retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke«, henviser til de nationale retsplejeregler, der ville have fundet anvendelse i en konkret sag om krænkelse af et EU-varemærke (og en sag, hvor der fremsættes modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed), eller henviser denne bestemmelse generelt til de nationale retsplejeregler, som findes i en medlemsstats retssystem, hvilket har betydning i tilfælde af, at der i medlemsstatens retssystem ikke fandtes retsplejeregler om fremsættelse af modkrav om et varemærkes ugyldighed vedrørende de nationale varemærker, når der henses til datoen for anlæggelsen af en konkret sag om krænkelse af et EU-varemærke?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
30
Den forelæggende ret ønsker med det første spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 124, litra d), i forordning 2017/1001, sammenholdt med artikel 128, stk. 1, heri, skal fortolkes således, at et modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed kan vedrøre samtlige de rettigheder, som indehaveren af dette varemærke udleder af dets registrering, uden at genstanden for dette modkrav begrænses af de ved krænkelsessagen fastlagte rammer for tvisten.
31
Da der ikke findes en definition på begrebet »modkrav« i forordning 2017/1001, skal det bemærkes, at dette begreb sædvanligvis betegner et modkrav, der fremsættes af sagsøgte i en sag, som sagsøgeren har anlagt mod vedkommende ved den samme retsinstans (jf. i denne retning dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 36).
32
Det fremgår i denne henseende af retspraksis, at et modkrav ikke skal forveksles med et almindeligt forsvar. Selv om modkravet fremsættes inden for rammerne af en sag, der er iværksat ved hjælp af et andet retsmiddel, er det et selvstændigt og uafhængigt krav, hvis behandling er uafhængig af hovedkravet, og som således kan fremmes, selv om sagsøgeren ikke får medhold i sit krav (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
33
Selv om begrebet »modkrav« som omhandlet i forordning 2017/1001 skal forstås som et retsmiddel, der er betinget af anlæggelsen af et krænkelsessøgsmål, og som følgelig er knyttet til dette søgsmål, har dette retsmiddel således til formål at udvide tvistens genstand og opnå anerkendelse af et krav, der er selvstændigt og uafhængigt af hovedpåstanden, navnlig med henblik på, at det pågældende varemærke erklæres ugyldigt (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 39).
34
Ved at udvide tvistens genstand og til trods for denne forbindelse mellem hovedsøgsmålet og modkravet bliver dette dermed uafhængigt. Modkravet adskiller sig således fra en simpel indsigelse, og udfaldet heraf afhænger ikke af udfaldet af det krænkelsessøgsmål, inden for rammerne af hvilket det er fremsat (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 40).
35
Henset til den selvstændig karakter af det modkrav, der er omhandlet i artikel 128 i forordning 2017/1001, kan genstanden for dette således ikke begrænses af genstanden for den krænkelsessag, i forbindelse med hvilken modkravet er fremsat.
36
Denne konklusion understøttes for det første af denne forordnings bestemmelser om de ugyldighedsgrunde, der kan påberåbes til støtte for et modkrav med påstand om ugyldighed, der fremsættes i henhold til artikel 128.
37
Et modkrav adskiller sig ganske vist fra en ugyldighedsbegæring indgivet til EUIPO ved de personer, som henholdsvis kan fremsætte modkravet og indgive ugyldighedsbegæringen. I henhold til den nævnte forordnings artikel 63, stk. 1, kan en ugyldighedsbegæring nemlig i de i forordningens artikel 58 og 59 nævnte tilfælde indgives »af enhver fysisk eller juridisk person« samt af enhver sammenslutning, som er oprettet med henblik på at repræsentere fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser, handlende eller forbrugere, og som ifølge den lovgivning, der finder anvendelse på dem, selv kan optræde som part i en retssag. Derimod er den eneste fysiske eller juridiske person, der kan fremsætte et modkrav som omhandlet i artikel 128 i forordning 2017/1001, sagsøgte i den pågældende krænkelsessag. Imidlertid indebærer denne begrænsning med hensyn til de personer, som kan fremsætte et modkrav, på ingen måde, at genstanden for et sådant krav skal begrænses til alene at omfatte det, der vedrører sagsøgerens egne interesser.
38
Det bemærkes i denne henseende, at denne forordnings artikel 128, stk. 1, fastsætter, at »[m]odkrav med påstand om varemærkets fortabelse eller ugyldighed [kun kan] fremsættes på grundlag af de i denne forordning fastsatte fortabelses- eller ugyldighedsgrunde«. Det følger af denne bestemmelse, at selv om et modkrav med påstand om ugyldighed som omhandlet i denne forordning kun kan fremsættes på grundlag af de ugyldighedsgrunde, der udtrykkeligt er nævnt i samme forordning, kan det dog fremsættes på grundlag af enhver af de grunde, der er fastsat i forordningen.
39
Artikel 59 i forordning 2017/1001 med overskriften »Absolutte ugyldighedsgrunde« fastsætter i stk. 1, litra a), at et EU-varemærke erklæres ugyldigt efter indgivelse af begæring herom til EUIPO eller ved fremsættelse af modkrav under en sag om varemærkekrænkelse, »når [dette varemærke] er registreret i strid med bestemmelserne i [denne forordnings] artikel 7«. Forordning 2017/1001 ligestiller således ugyldighedsbegæringer indgivet til EUIPO og modkrav med påstand om ugyldighed fremsat i en krænkelsessag ved en EU-varemærkedomstol med hensyn til disse retsmidlers rækkevidde.
40
For det første har de absolutte registreringshindringer i henhold til retspraksis nemlig til formål at beskytte den almene interesse, der ligger til grund for dem, og de skal derfor ikke nødvendigvis være forbundet med faktiske eller potentielle økonomiske interesser i slettelse af det anfægtede varemærke (jf. i denne retning dom af 25.2.2010, Lancôme mod KHIM, C-408/08 P, EU:C:2010:92, præmis 40 og 43).
41
For det andet fremgår det af ordlyden af artikel 7, stk. 1, i forordning 2017/1001, at nogle af de ugyldighedsgrunde, der er nævnt i denne bestemmelses litra a)-m), og hvorpå et hovedkrav eller et modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed kan støttes, som følge af deres karakter kan vedrøre samtlige de varer eller tjenesteydelser, som registreringen af dette varemærke omfatter.
42
Dette er navnlig tilfældet for ugyldighedsgrunden i litra f) om »varemærker, som strider mod den offentlige orden eller sædelighed«, ugyldighedsgrunden i litra g) om »varemærker, som vil kunne vildlede offentligheden, f.eks. med hensyn til varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse«, og ugyldighedsgrundene i litra j), k), l) og m) om beskyttelse af henholdsvis oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser, traditionelle benævnelser for vin, garanterede traditionelle specialiteter og plantesortsrettigheder.
43
På samme måde kan den absolutte ugyldighedsgrund, der er omhandlet i artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001, nemlig ond tro hos ansøgeren ved indgivelsen af varemærkeansøgningen, ligeledes vedrøre samtlige de rettigheder, som indehaveren af et EU-varemærke udleder af registreringen af dette.
44
Det ville være i strid med princippet om procesøkonomiske hensyn, som er et af de hensyn, som modkrav skal tilgodese (jf. i denne retning dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 56), at fastslå, at et sådant krav støttet på en af de ugyldighedsgrunde, der er nævnt i denne doms præmis 42 og 43, kun kan føre til en erklæring om delvis ugyldighed af det varemærke, som den pågældende krænkelsessag vedrører.
45
Den nævnte forordnings artikel 59, stk. 3, som fastsætter, at et EU-varemærke kun kan erklæres ugyldigt for den del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke den påberåbte ugyldighedsgrund består, udgør nemlig den eneste begrænsning, der er fastsat i samme forordning, hvad angår rækkevidden og resultatet af en ugyldighedsbegæring og dermed af et modkrav med påstand om ugyldighed.
46
Det følger heraf, at et modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed, som er fremsat i henhold til artikel 128 i forordning 2017/1001, på grund af dets karakter kan vedrøre samtlige de rettigheder, som indehaveren af dette varemærke udleder af dets registrering.
47
For det andet bekræfter reglerne om virkningerne af et modkrav den konklusion, der er anført i denne doms præmis 35, eftersom disse virkninger er de samme som dem, der tillægges en erklæring om et EU-varemærkes fortabelse eller ugyldighed, der er resultatet af en procedure indledt ved EUIPO.
48
I denne henseende har afgørelser vedrørende gyldigheden af EU-varemærker, som det fremgår af 32. betragtning til forordning 2017/1001, virkning erga omnes i hele Unionen, både når de hidrører fra EUIPO, og når de er afsagt på grundlag af et modkrav, som er fremsat for en EU-varemærkedomstol (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
49
Denne erga omnes-virkning bekræftes af denne forordnings artikel 128, stk. 6, som fastsætter, at en EU-varemærkedomstol skal fremsende en genpart af en endelig afgørelse om et modkrav med påstand om et EU-varemærkes fortabelse eller ugyldighed til EUIPO, der skal indføre denne afgørelse i registret og træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme dens konklusion (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
50
Endelig kan den ordning for kompetencefordelingen mellem EUIPO og EU-varemærkedomstolene, som er fastsat ved denne forordning, ikke så tvivl om de netop anførte betragtninger.
51
Forordning 2017/1001 giver ganske vist EUIPO enekompetence på området for registrering af EU-varemærker og for indsigelse mod denne registrering. Dette er imidlertid ikke tilfældet med hensyn til disse varemærkers gyldighed. Selv om denne forordning nemlig opstiller et princip om centralisering af behandlingen af begæringer om ugyldighed og fortabelse ved EUIPO, er dette princip imidlertid blevet mildnet, eftersom kompetencen til at erklære et EU-varemærke ugyldigt eller fortabt i henhold til forordningens artikel 63 og 124 er blevet fordelt mellem henholdsvis de EU-varemærkedomstole, der er blevet udpeget af medlemsstaterne i overensstemmelse med forordningens artikel 123, stk. 1, og EUIPO (jf. i denne retning dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
52
Den kompetence, der således er tillagt disse domstole, udgør en direkte anvendelse af en regel om kompetencetildeling, der er fastsat i forordning 2017/1001, og kan ikke anses for at udgøre en »undtagelse« til EUIPO’s kompetence på området (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 43).
53
Desuden udøves de pågældende kompetencer i henhold til princippet om, at den ret, som sagen er indbragt for, har fortrinsret. Det fremgår nemlig af forordningens artikel 132, stk. 1, og artikel 132, stk. 2, første punktum, at »medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling«, er det den første instans, for hvilken der er indbragt en tvist om gyldigheden af et EU-varemærke, der har kompetence på området (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 44).
54
Henset til den kompetencefordelingsordning, der er beskrevet i denne doms præmis 51-53, skal det således bemærkes, at inden for rammerne af den ordning, der er indført ved den nævnte forordning, der i overensstemmelse med fjerde betragtning til forordningen og dennes artikel 1, stk. 2, anerkender EU-varemærkets enhedskarakter, har EU-lovgiver tilsigtet at overlade EU-varemærkedomstolene i lige så høj grad som EUIPO en kompetence til at efterprøve gyldigheden af EU-varemærker i forbindelse med deres afgørelser vedrørende modkrav (dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 47).
55
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 124, litra d), i forordning 2017/1001, sammenholdt med artikel 128, stk. 1, heri, skal fortolkes således, at et modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed kan vedrøre samtlige de rettigheder, som indehaveren af dette varemærke udleder af dets registrering, uden at genstanden for dette modkrav begrænses af de ved krænkelsessagen fastlagte rammer for tvisten.
Det andet spørgsmål
56
Det skal fastslås, at det andet spørgsmål, således som Europa-Kommissionen har anført, er baseret på den antagelse, at spørgsmålet om rækkevidden af et modkrav som det i hovedsagen omhandlede ikke er reguleret af EU-retten. I mangel af specifikke nationale regler om modkrav med påstand om nationale varemærkers ugyldighed ønsker den forelæggende ret således oplyst, om der ved »retsplejeregler, der gælder for sager af samme art«, som omhandlet i artikel 129, stk. 3, i forordning 2017/1001, kan forstås de almindelige nationale retsplejeregler, som præciserer rækkevidden af modkrav inden for andre retsområder.
57
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
Sagsomkostninger
58
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 124, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker, sammenholdt med artikel 128, stk. 1, heri,
skal fortolkes således, at
et modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed kan vedrøre samtlige de rettigheder, som indehaveren af dette varemærke udleder af dets registrering, uden at genstanden for dette modkrav begrænses af de ved krænkelsessagen fastlagte rammer for tvisten.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.