62004CC0003_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande mål, en begäran om förhandsavgörande från Rechtbank (underrätten i) Utrecht (Nederländerna), rör frågan huruvida direktiv 86/653/EEG(2) om handelsagenter (nedan kallat direktivet) är tillämpligt på ombud som bara har förhandlat ett avtal med en kund, då detta avtal har förnyats över en tidsperiod på flera år.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
2. I kapitel I i direktivet, där dess räckvidd fastställs, stadgas följande:
”Räckvidd
Artikel 1
1. De harmoniseringsåtgärder som fastställs i detta direktiv skall tillämpas på medlemsstaternas lagar och andra författningar om förhållandet mellan handelsagenter och deras huvudmän.
2. Med handelsagent avses i detta direktiv en självständig agent med varaktig behörighet att förhandla om försäljning eller köp av varor för en annan persons räkning, här nedan kallad huvudman, eller att förhandla om och slutföra sådana transaktioner i huvudmannens namn och för dennes räkning.
3. Följande personer är inte handelsagenter i detta direktivs bemärkelse:
– En person som [i kraft av sin ställning] är behörig att ingå bindande åtaganden för ett bolag eller en sammanslutning.
– En kompanjon som enligt lag är behörig att ingå för sina kompanjoner bindande åtaganden.
– En mottagare, mottagare och förvaltare, likvidator eller konkursförvaltare.
Artikel 2
1. Detta direktiv skall inte tillämpas på
– oavlönade handelsagenter,
– handelsagenter som är verksamma på varubörser eller på varumarknaden, eller
– det organ som är känt under benämningen Crown Agents for Overseas Governments and Administrations och som bildades i Storbritannien i enlighet med 1979 års lag om ’crown agents’ eller dess dotterbolag.
2. Varje medlemsstat skall ha rätt att föreskriva att detta direktiv inte skall tillämpas på personer vars verksamhet som handelsagenter betraktas som bisyssla enligt respektive medlemsstat[s] lagstiftning.”
3. För handelsagenturavtal som faller inom detta tillämpningsområde innehåller kapitel II–IV i direktivet bestämmelser om rättigheter och skyldigheter samt ersättning för sådana agenter och ingående och uppsägning av sådana avtal. Mer specifikt behandlas i artikel 7 provision på avtal som ingås under avtalstiden, varvid stadgas följande:
”1. Handelsagenten skall ha rätt till provision på avtal som ingås under avtalstiden
a) i de fall då dessa träffats som ett resultat av hans medverkan, eller
b) i de fall då dessa ingås med tredje man, som han tidigare skaffat som kund för samma slags transaktioner.
2. Handelsagenten skall även ha rätt till provision på avtal som ingås under avtalstiden
– antingen i de fall då han anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område eller en viss bestämd kundkrets,
– eller i de fall då han har ensamrätt till ett visst bestämt geografiskt område eller en viss bestämd kundkrets,
och i de fall då transaktioner har genomförts med en kund som tillhör detta område eller denna grupp.
Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning ta in endera av de möjligheter som anges i de båda strecksatserna ovan.”
4. Även artikel 17, som rör gottgörelse och skadestånd till agenten för uppsägning av avtalet, är relevant i förevarande mål. I artikel 17.2 a fastställs följande:
”2. a) Handelsagenten skall ha rätt till gottgörelse, om och i den mån som
– han har skaffat huvudmannen nya kunder eller i betydande omfattning har ökat affärsvolymen med befintliga kunder och affärerna med dessa kunder fortsätter att ge huvudmannen ansenliga fördelar, och
– betalningen av denna gottgörelse är rimlig med hänsyn till samtliga omständigheter och då särskilt handelsagentens förlust av provision på affärer med dessa kunder. Medlemsstaterna kan föreskriva att dessa omständigheter även skall innefatta tillämpningen av en konkurrensklausul i den bemärkelse som avses i artikel 20.”
B – Nederländsk rätt
5. Direktivet har införlivats med nederländsk rätt genom artiklarna 428–445 i den nederländska civillagen (Burgerlijk Wetboek). Dessa artiklar liknar väsentligen bestämmelserna i direktivet. Ett undantag är dock att direktivet enligt artikel 1.2 är tillämpligt på transaktioner angående ”försäljning eller köp av varor”, medan de nederländska bestämmelserna även gäller tillhandahållande av tjänster. Således stadgas i artikel 7:428.1 i den nederländska civillagen, som utgör motsvarigheten till artikel 1.2 i direktivet, följande:
”Ett agenturavtal är ett avtal varigenom en part, här kallad huvudmannen, uppdrar åt den andra parten, här kallad handelsagenten, att för en bestämd eller obestämd tidsperiod mot vederlag verka som ombud i förhandlingar om avtal, vilka han kan ingå i huvudmannens namn och för dennes räkning men utan att vara underordnad huvudmannen.”
III – Bakgrund
6. Enligt begäran om förhandsavgörande agerade Poseidon Chartering BV (nedan kallat Poseidon), ett nederländskt bolag, som ombud vid förhandlingen av ett sjöfraktavtal år 1994. Detta avtal förnyades årligen från år 1994 till år 2000, med undantag för år 1999. Under denna period antecknade Poseidon resultaten av de årliga förhandlingarna om förnyande av fraktavtalet mellan avtalsparterna i en bilaga till avtalet. Från år 1994 till år 2000 erhöll Poseidon 2,5 procent av fraktpriset i provision.
7. I målet vid den nationella domstolen har Poseidon yrkat att redarna skall förpliktas att betala bland annat 1) skadestånd för att inte ha beaktat avtalets uppsägningstid, 2) ett belopp på 14 229,89 euro, avseende obetald provision, och 3) ett belopp på 14 471,29 euro för kundförlust. Detta förfarande vilandeförklarades av den nationella domstolen, som ställde följande tolkningsfrågor till EG-domstolen:
”1. Skall ett självständigt ombud betraktas som handelsagent i den mening som avses i rådets direktiv 86/653/EEG av den 18 december 1986 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter, när denne har förmedlat ett enda (och inte flera) avtal (ett sjöfraktavtal), som förnyats varje år och enligt vilket de årliga fraktförhandlingar som syftat till att förlänga avtalet (under åren 1994‑2000, med undantag av år 1999) förts mellan redaren och en tredje man och ombudet har nedtecknat utgången av förhandlingarna i en bilaga?
2. För det fall det skall fastställas huruvida ett agenturavtal föreligger, har det då någon betydelse för svaret på fråga 1 att en ersättning (provision) på 2,5 procent av frakten har betalats under många år och/eller att det i artikel 7.1 i direktivet talas om ’avtal som ingås’ och om en rätt till provision ’i de fall då [avtal] ingås med tredje man, som [ombudet] tidigare skaffat som kund för samma slags transaktioner’?
3. Har det någon betydelse för svaret på fråga 1 att det i artikel 17 i direktivet talas om ’kunder’ i stället för ’kund’?”
8. I enlighet med artikel 23 i domstolens stadga inkom i förevarande förfarande Poseidon Chartering och kommissionen med skriftliga synpunkter.
9. Genom en skrivelse från domstolens kansli ombads den nationella domstolen att bekräfta huruvida den önskade vidhålla sin begäran om förhandsavgörande, med hänsyn till domstolens beslut av den 6 mars 2003 i mål C-449/01, Abbey Life, där domstolen fastställde att det inte kunde finnas något rimligt tvivel om att direktivet inte är tillämpligt på självständiga ombud med uppdrag att förhandla tjänsteavtal.(3)
10. Den nationella domstolen svarade med att bekräfta sin begäran om tolkning av vissa begrepp som förekommer i direktivet och förklarade att den nederländska lagstiftaren vid införlivandet av direktivet med nationell rätt hade beslutat att utvidga räckvidden av begreppet handelsagent till att även omfatta tjänsteavtal. Den nationella domstolen ansåg dock att ”det faktum att direktivet fungerade som modell för den nederländska lagstiftningen, vari begreppet agenturavtal ges en vidare innebörd, inte betyder att målet vid den nationella domstolen endast måste röra handelsagenter/agenturavtal i ordets snävare bemärkelse för att vissa begrepp i direktivet skall kunna tolkas”.
IV – Bedömning
A – Inledande anmärkningar
11. Den första fråga som skall bedömas är huruvida förevarande begäran kan tas upp till sakprövning, med tanke på att det avtal som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är ett tjänsteavtal (närmare bestämt ett sjöfraktavtal), medan direktivet i sig helt klart endast är tillämpligt på transaktioner rörande försäljning eller köp av varor.(4)
12. Såsom jag har anmärkt ovan är det otvistigt att den relevanta nederländska lagstiftningen om handelsagentur har en vidare räckvidd än direktivet, då den är tillämplig på avtal om såväl varor som tjänster.
13. Enligt min åsikt bör domstolen besvara de tolkningsfrågor som har ställts. Uppenbart relevant i detta sammanhang är domstolens rättspraxis i mål såsom Leur-Bloem, Giloy, Kofisa och BIAO, som rörde förhandsavgöranden i frågor som inte direkt omfattades av gemenskapsrätten men där medlemsstaten hade valt att anpassa sin nationella lagstiftning till gemenskapsrätten.(5) Således fastställde domstolen i domen i målet Leur-Bloem att
”domstolen med stöd av artikel [234 EG] är behörig att tolka gemenskapsrätten när situationen i fråga inte direkt regleras av denna rätt, men då den nationelle lagstiftaren vid införlivandet av direktivets bestämmelser med den nationella rätten har beslutat att rent interna situationer skall behandlas på samma sätt som de situationer som regleras i direktivet, varför han har anpassat den interna lagstiftningen till gemenskapsrätten”.(6)
14. Domstolen var noggrann med att särskilja situationer som den i målet Kleinwort Benson,(7) där den gemenskapsrättsliga bestämmelsen inte i sig var bindande för den nationella domstolen när den tillämpade sin nationella lagstiftning. Faktum är att det i den relevanta nationella lagstiftningen uttryckligen föreskrevs en möjlighet för medlemsstatens myndigheter att vidta ändringar ”som är ägnade att framkalla skiljaktigheter” mellan lagstiftningen och de gemenskapsrättsliga bestämmelserna (i det fallet Brysselkonventionen).
15. Det står klart att den avgörande omständigheten för om begäran om förhandsavgörande i dessa fall skulle tas upp till sakprövning var huruvida målet vid den nationella domstolen faktiskt skulle avgöras av hur den gemenskapsrättsliga bestämmelsen i fråga tillämpades. Om så var fallet, var en enhetlig tolkning av de relevanta gemenskapsbegreppen, som kunde uppnås genom ett förhandsavgörande, av ”bestämt gemenskapsrättsligt intresse … för att undvika att det i framtiden förekommer tolkningar som skiljer sig åt”.(8) Det ankom dock enbart på den nationella domstolen att bedöma den exakta räckvidden av förhandsavgörandet med beaktande av de gränser som den nationella lagstiftaren kunde ha ställt upp för tillämpningen av gemenskapsrätten på rent interna situationer.(9)
16. Detta resonemang är enligt min åsikt tillämpligt i minst lika hög grad på förevarande mål. Såsom förklarades i begäran om förhandsavgörande och efterföljande skriftväxling med den nationella domstolen, var avsikten med den nederländska lagstiftningen, även om den har en vidare räckvidd än direk tivet såtillvida som den även är tillämplig på avtal om tillhandahållande av tjänster, att genomföra bestämmelserna i direktivet och införa motsvarigheter till dessa i nationell rätt, vilket också skedde. Vidare står det klart att målet rör tolkningen av ett gemenskapsrättsligt begrepp, nämligen ”varaktig behörighet”. Medan de nederländska domstolarna teoretiskt sett skulle kunna tolka detta begrepp olika för agenturavtal rörande varor respektive tjänster, har den nationella domstolen i sina skrivelser till EG-domstolen markerat att den önskar undvika skillnader mellan de båda områdena. Det är också relevant att den nederländska lagstiftaren, när den utvidgade tillämpningsområdet för sin lagstiftning om handelsagentur till tjänster, ville undvika en situation där två ”likartade [det vill säga inte identiska] bestämmelser skulle förekomma parallellt,” vilka kunde leda till förvirring.(10)
17. Jag kan tillägga att båda de parter som inkommit med skriftliga synpunkter till domstolen, det vill säga Poseidon och kommissionen, har önskat att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna från den nationella domstolen.
18. Med hänsyn till gemenskapsrättens enhetliga tolkning bör domstolen därför enligt min mening besvara de tolkningsfrågor som den nationella domstolen har ställt.
B – Den första frågan
19. Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida begreppet handelsagent, i den mening som avses i artikel 1.2 i direktivet, även innefattar ett självständigt ombud som deltog vid ingående av ett enda sjöfraktavtal (och inte flera), som förnyades årligen från år 1994 till år 2000 (med undantag för år 1999) efter förhandlingar mellan redaren och en tredje man, när ombudet nedtecknade resultaten av dessa förhandlingar skriftligen i en bilaga till avtalet.
20. Det framgår av begäran om förhandsavgörande att den nationella domstolen i sak önskar få veta huruvida det faktum att en agent har medverkat vid ingåendet av endast ett avtal är tillräckligt för att direktivet skall vara tillämpligt.
21. Svaret på denna fråga beror uppenbarligen på tolkningen av artikel 1.2 i direktivet och i synnerhet begreppet varaktig behörighet (på nederländska ”permanent in belast”, på franska ”chargé de façon permanente”).
22. Vid tolkningen av detta begrepp är det enligt min åsikt väsentligt att skilja mellan en situation där en självständig agent har fått i uppdrag av sin huvudman att förhandla ett enda avtal och en situation där en sådan agent har fått i uppdrag av sin huvudman att förhandla ett avtal samt ett flertal förnyanden av detta avtal.
23. Det står klart att den förstnämnda situationen inte rimligen kan tolkas som varaktig behörighet. Om en agent som ansvarar för förhandlingen av ett enstaka avtal skulle omfattas av detta begrepp, skulle ledet ”varaktig” berövas all innebörd.
24. Däremot måste den andra situationen – det vill säga när en agent ansvarar för att förhandla ett avtal och dess förnyande – logiskt sett innefattas i begreppet. Som jag ser det förutsätter idén om ”varaktig” behörighet helt enkelt att agenten skall vara ansvarig antingen för att förhandla mer än ett slags avtal eller för att (om)förhandla samma avtal vid mer än ett tillfälle. Detta följer av själva ”behörighetens” karaktär, som i princip betyder makten att påverka en huvudmans rättsliga ställning genom att handla å dennes vägnar. Eftersom en agent med ansvar för att förnya eller omförhandla ett avtal har makt att påverka en huvudmans rättsliga ställning vid mer än ett tillfälle, förefaller det mig logiskt att detta utgör en ”varaktig behörighet”.
25. Denna bokstavliga tolkning får dessutom stöd i syftet med direktivet, som är tillnärmning av medlemsstaternas bestämmelser om handelsagentur i den utsträckning som krävs för en väl fungerande gemensam marknad, särskilt i syfte ”att tillförsäkra handelsagenterna en lägsta nivå av socialt skydd”,(11) att garantera skyddet för affärsuppgörelser och att undanröja hinder för gränsöverskridande handelsagenturavtal.(12) Om agenten, i ett fall då ett avtal skulle förnyas och huvudmannen hade möjlighet att välja en annan avtalspartner i stället för den ursprungliga, endast omfattades av bestämmelserna i direktivet ifall avtalet omförhandlades med en annan partner men däremot inte om huvudmannen beslutade att behålla samma avtalspartner, skulle detta riskera att på ett godtyckligt sätt motverka målsättningen om socialt skydd för agenter.
26. Det förtjänar i detta hänseende att nämnas att det i kommissionens ursprungliga förslag angavs att direktivet inte skulle tillämpas på ombud vars uppgift var begränsad till att förhandla eller genomföra en eller flera bestämda transaktioner för en enda huvudmans räkning.(13) Det är värt att påpeka att rådet tog bort denna bestämmelse i slutversionen.
27. Jag noterar också att domstolen, i de avgöranden där den har fastställt att inskrivning i ett register inte får förekomma som ett villkor för att ett agenturavtal skall omfattas av direktivet, har betonat att endast sådana villkor som uttryckligen nämns i artikel 1.2 godtas som villkor för tillämpning av och skydd enligt direktivet.(14)
28. Jag skulle vilja tillägga att även om bruket av orden kund och avtal (och motsvarande termer) varierar mellan singular och plural i direktivet är, enligt min mening, ingen av dessa hänvisningar avgörande för tolkningen av begreppet varaktig behörighet. Dessa hänvisningar förekommer inte i det kapitel i direktivet där dess räckvidd avgränsas, utan i direktivets bestämmelser om, bland annat, handelsagenters rättigheter och skyldigheter och den provision dessa har rätt till. Det finns ingen antydan om att de var avsedda att påverka direktivets räckvidd. I alla händelser tyder själva det faktum att sådana hänvisningar skiftar mellan användning av singular och plural på att de inte ger något definitivt svar på den aktuella frågan.(15)
29. Av dessa skäl bör den nationella domstolens första fråga enligt min bedömning besvaras så, att begreppet handelsagent även innefattar ombud som ges varaktig behörighet att förhandla ett avtal och dess förnyanden.
C – Den andra frågan
30. Den nationella domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida svaret på den första frågan påverkas av det faktum att en ersättning (provision) på 2,5 procent av frakten betalades och/eller av det faktum att det i artikel 7.1 i direktivet talas om ”avtal som ingås” och om att en rätt till provision föreligger ”i de fall då [avtal] ingås med tredje man, som [ombudet] tidigare skaffat som kund för samma slags transaktioner”.
31. För det första, vad beträffar relevansen av betalningen av provision, stadgas i artikel 2.1 i direktivet att detta inte omfattar oavlönade handelsagenter. Betalning i någon form är således ett villkor som först måste uppfyllas för att direktivet skall vara tillämpligt. Det framgår dock helt klart av ordalydelsen i artiklarna 1 och 2 att kravet på varaktig behörighet, i den mening som avses i mitt svar på den första frågan, är ett oberoende och fristående villkor som måste vara uppfyllt för att en agent skall omfattas av direktivet.
32. Härav följer att jag inte är övertygad av Poseidons argument, som tycks antyda att redan det faktum att provision har betalats visar att ett agenturavtal föreligger. Det faktum att provision har betalats påverkar dock inte i sig den fristående frågan huruvida det föreligger varaktig behörighet.
33. För det andra, vad beträffar relevansen av hänvisningarna i artikel 7.1 i direktivet till ”avtal som ingås” och till att det föreligger en rätt till provision ”i de fall då [avtal] ingås med tredje man, som [ombudet] tidigare skaffat som kund för samma slags transaktioner”, anser jag inte, av de skäl som jag redan har redogjort för ovan i punkt 27, att dessa hänvisningar är avgörande vid besvarandet av den första frågan. Framför allt är bruket av singular på detta ställe[*] en naturlig följd av innebörden av punkten som helhet, det vill säga väsentligen att en handelsagent skall ha rätt till provision på de transaktioner som genomförs under avtalstiden antingen 1) som ett resultat av hans medverkan eller 2) med en tredje man som han sedan tidigare har skaffat som kund för liknande transaktioner. Detta bruk påvisar inte, enligt min mening, något särskilt ställningstagande från gemenskapslagstiftarens sida vad gäller ämnet för den första frågan. [*Detta gäller den engelska men inte den svenska språkversionen, se ovan fotnot 15. Övers. anm.]
34. Den andra frågan bör därför besvaras så, att det saknar betydelse för svaret på den första frågan att en ersättning (provision) på 2,5 procent av frakten betalades och att det i artikel 7.1 i direktivet talas om ”avtal som ingås” och om en rätt till provision ”i de fall då [avtal] ingås med tredje man, som [ombudet] tidigare skaffat som kund för samma slags transaktioner”.
D – Den tredje frågan
35. Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida svaret på den första frågan påverkas av det faktum att det i artikel 17, och i synnerhet i artikel 17.2 a, i direktivet talas om ”kunder” i plural och inte i singular.
36. Av de skäl som har anförts ovan i punkt 27, är mitt svar på denna fråga nekande. Jag skulle vilja tillägga att hänvisningarna i artikel 17.2 a till ”kunder” i alla händelser är hypotetiska och beskriver de omständigheter under vilka en handelsagent som omfattas av direktivet skall ha rätt till gottgörelse. Dessa hänvisningar saknar följaktligen betydelse för svaret på den första frågan.
V – Förslag till avgörande
37. Jag föreslår därför att de frågor som ställts av Rechtbank Utrecht skall besvaras på följande sätt:
Begreppet handelsagent i rådets direktiv 86/653/EEG av den 18 december 1986 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter innefattar ombud som har givits varaktig behörighet att förhandla ett avtal och dess förnyanden, oavsett att det i artikel 7.1 i detta direktiv hänvisas till ”avtal som ingås” och i artikel 17.2 a i direktivet till ”kunder” i plural. Bedömningen av huruvida varaktig behörighet föreligger är oberoende av frågan huruvida provision har betalats.
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv 86/653/EEG av den 18 december 1986 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter (EGT L 382, s. 17; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 150).
(3)
–	Domstolens beslut av den 6 mars 2003 i mål C-449/01, Abbey Life, (ej publicerat i REG).
(4)
–	Se artikel 1.2 i direktivet och domstolens beslut i målet Abbey Life (ovan fotnot 3).
(5)
–	Domar av den 17 juli 1997 i mål C-28/95, Leur-Bloem (REG 1997, s. I-4161), och i mål C‑130/95, Giloy (REG 1997, s. I-4291), dom av den 11 januari 2001 i mål C‑1/99, Kofisa (REG 2001, s. I-207), och av den 7 januari 2003 i mål C-306/99, BIAO (REG 2003, s. I-1).
(6)
–	Domen i målet Leur-Bloem (ovan fotnot 5), punkt 34.
(7)
–	Dom av den 28 mars 1995 i mål C-346/93, Kleinwort Benson (REG 1995, s. I‑615).
(8)
–	Domen i målet Leur-Bloem (ovan fotnot 5), punkt 32.
(9)
–	Domen i det ovannämnda målet Leur-Bloem (ovan fotnot 5), punkt 33.
(10)
–	Se Smit, F.M., De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal, s. 26, fotnot 31.
(11)
–	Se generaladvokaten Légers förslag till avgörande inför domstolens dom av den 9 november 2000 i mål C‑381/98, Ingmar (REG 2000, s. I-9305), punkt 50, och dom av den 30 april 1998 i mål C-215/97, Bellone (REG 1998, s. I-2191), punkt 13.
(12)
–	Tredje skälet i ingressen till direktivet.
(13)
–	Förslag till rådets direktiv om samordning av medlemsstaternas lagar rörande (självständiga) handelsagenter, KOM/76/670 slutlig (EGT C 13, 1977, s. 2), artikel 3.3.
(14)
–	Se exempelvis domen i målet Bellone (ovan fotnot 11), punkt 13, och analogt domstolens beslut av den 10 februari 2004 i mål C-85/03, Mavrona (REG 2004, s. I-0000), punkt 15.
(15)
–	Se exempelvis artikel 3.2 (”affärsuppgörelser”), artikel 7.1 och 7.2 (”avtal som ingås”)[*] och artikel 17.2 (”kunder”). [*I den engelska språkversionen används ”transaction concluded”, i singular, i artikel 7.1 och ”transactions concluded”, i plural, i artikel 7.2. Övers. anm.]