Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ATHANASIOS RANTOS
föredraget den 5 juni 2025(1)
Mål C‑743/23
A
mot
GKV-Spitzenverband,
ytterligare deltagare i rättegången:
Moguntia Food Group AG
(begäran om förhandsavgörande från Landessozialgericht für das Saarland (Överdomstolen för socialförsäkringsmål i Saarland, Tyskland))
” Begäran om förhandsavgörande – Migrerande arbetstagare – Socialförsäkring – Tillämplig lagstiftning – Förordning (EG) nr 883/2004 – Artikel 13.1 a och b
i) – Förordning (EG) nr 987/2009 – Artikel 14.8 – Avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan, om fri rörlighet för personer – Bilaga II – Artikel 1.2 – Person som vanligtvis och samtidigt är verksam som anställd i Tyskland, i Schweiz och
kvantitativt till största delen i tredjeländer – Anknytningskriterier – Begreppet ’väsentlig del av sitt arbete’ – Beaktande av arbete som utförs i tredjeländer – Tillämplighet av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte ”
I.      Inledning
1.        A (nedan kallad klaganden), som var bosatt i Tyskland, där han vanligtvis arbetade 10,5 dagar per kvartal, anställdes av bolaget Moguntia Food Group AG, vars säte finns i Schweiz. Han arbetade även vanligtvis 10,5 dagar per kvartal i denna stat, samtidigt som utförde merparten av sitt arbete i andra tredjeländer än Schweiziska edsförbundet.
2.        I denna situation uppkommer frågan om vilken socialförsäkringslagstiftning som var tillämplig på klaganden. Ska, i detta hänseende den verksamhet som han utövat i tredjeländer beaktas vid fastställandet av huruvida han utförde en ”väsentlig del” av sitt lönearbete i sin bosättningsmedlemsstat, i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning (EG) nr 883/2004,(2) i dess lydelse enligt förordning (EU) nr 465/2012(3) (nedan kallad förordning nr 883/2004), och i artikel 14.8 i förordning (EG) nr 987/2009,(4) i dess lydelse enligt förordning nr 465/2012 (nedan kallad förordning nr 987/2009)? Detta är, i huvudsak, den fråga som Landessozialgericht für das Saarland (Överdomstolen för socialförsäkringsmål i Saarland, Tyskland) har ställt.
3.        Begäran om förhandsavgörande har framställts inom ramen för en tvist mellan klaganden och Spitzenverband Bund der Krankenkassen (nedan kallat GKV-Spitzenverband), som är den tyska institution som har utsetts för att fastställa vilken socialförsäkringslagstiftning som, när arbetet vanligtvis utförs i två eller fler medlemsstater, är tillämplig på detta organs beslut att den tyska lagstiftningen var tillämplig på arbetsrelationen mellan klaganden och Moguntia Food Group.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Internationell rätt
4.        Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan, undertecknade den 21 juni 1999 sju avtal, däribland avtalet om fri rörlighet för personer.(5) Genom beslut 2002/309/EG,(6) godkändes dessa sju avtal i Europeiska gemenskapens namn och trädde i kraft den 1 juni 2002.
5.        Enligt ingressen i detta avtal om fri rörlighet för personer, i ändrad version enligt beslut nr 1/2012(7) (nedan kallat avtalet om fri rörlighet för personer) är de avtalsslutande parterna ”beslutna att sinsemellan förverkliga fri rörlighet för personer på grundval av de bestämmelser som är tillämpliga i Europeiska gemenskapen”.
6.        I artikel 8 i avtalet om fri rörlighet för personer, som har rubriken ”Samordning av systemen för social trygghet”, föreskrivs under b) följande:
”De avtalsslutande parterna skall, i enlighet med bilaga II, fastställa bestämmelser för samordning av systemen för social trygghet, för att säkerställa särskilt
…
b)      fastställande av tillämplig lagstiftning.”
7.        Bilaga II till avtalet om fri rörlighet för personer, med rubriken ”Samordningen av socialförsäkringssystemen” föreskriver, i dess artikel 1, följande:
”1.      De avtalsslutande parterna är överens om att på området samordning av de sociala trygghetssystemen sinsemellan tillämpa de unionsrättsakter som det hänvisas till, och så som dessa har ändrats, i avsnitt A i denna bilaga eller därmed likvärdiga regler.
2.      När begreppet ’medlemsstat(er)’ förekommer i de rättsakter som det hänvisas till i avsnitt A i denna bilaga avses utöver de stater som omfattas av Europeiska unionens relevanta rättsakter även Schweiz.”
8.        I avsnitt A i bilaga II till avtalet om fri rörlighet för personer, som har rubriken ”Rättsakter som det hänvisas till”, nämns förordningarna nr 883/2004 och 987/2009, i ändrad lydelse.
B.      Unionsrätt
1.      Förordning nr 883/2004
9.        I artikel 1 i förordning nr 883/2004, som har rubriken ”Definitioner”, föreskrivs under a) följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)      arbete som anställd: en verksamhet eller en likvärdig situation som betraktas som sådan vid tillämpningen av lagstiftningen om social trygghet i den medlemsstat där denna verksamhet utövas eller denna situation råder.”
10.      I avdelning 1 i denna förordning, som har rubriken ”Allmänna bestämmelser” finns artikel 2 i förordningen, som har rubriken ”Personkrets”, vars punkt 1 har följande lydelse:
”Denna förordning skall tillämpas på alla som är medborgare i en medlemsstat, statslösa och flyktingar som är bosatta i en medlemsstat och som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater, samt deras familjemedlemmar och efterlevande.”
11.      Avdelning II i denna förordning, som har rubriken ”Fastställande av tillämplig lagstiftning” innehåller artiklarna 11–16 i förordningen. Artikel 11 i denna förordning, med rubriken ”Allmänna bestämmelser” har, i punkterna 1–3 följande lydelse:
”1.      De personer som denna förordning tillämpas på skall omfattas av endast en medlemsstats lagstiftning. Denna lagstiftning skall fastställas i enlighet med denna avdelning.
…
3.      Om inget annat följer av artiklarna 12–16, skall
a)      en person som arbetar som anställd eller bedriver verksamhet som egenföretagare i en medlemsstat omfattas av lagstiftningen i den medlemsstaten,
…”
12.      I artikel 13 i förordning nr 883/2004, med rubriken ”Verksamhet i två eller flera medlemsstater” föreskrivs följande:
”1.       En person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater ska
a)      omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han eller hon är bosatt om han eller hon utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstaten, eller
b)      om han eller hon inte utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstat där han eller hon är bosatt,
i)      omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där företagets eller arbetsgivarens säte eller verksamhetsställe är beläget, om han eller hon är anställd av ett företag eller en arbetsgivare, eller
…
2.      En person som normalt bedriver verksamhet som egenföretagare i två eller flera medlemsstater skall omfattas av
a)      lagstiftningen i den medlemsstat där han är bosatt, om han bedriver en väsentlig del av sin verksamhet i denna medlemsstat,
eller
b)      lagstiftningen i den medlemsstat där hans verksamhets huvudsakliga intressen finns, om han inte är bosatt i en av de medlemsstater där han bedriver en väsentlig del av sin verksamhet.
…
4.      En person som är offentligt anställd i en medlemsstat och som samtidigt arbetar som anställd och/eller bedriver verksamhet som egenföretagare i en eller flera andra medlemsstater, skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat till vilken den förvaltning som sysselsätter honom hör.
…”
2.      Förordning nr 987/2009
13.      Avdelning II i förordning nr 987/2009, som har rubriken ”Fastställande av tillämplig lagstiftning”, innehåller artiklarna 14–21 i denna. Artikel 14 i denna förordning, som har rubriken ”Närmare bestämmelser för artiklarna 12 och 13 i [förordning nr 883/2004]” föreskriver, i dess punkter 8, 9 och 11, följande:
”8.      När artikel 13.1 och 13.2 i [förordning nr 883/2004] tillämpas, ska uttrycket ’väsentlig del av arbetet som anställd eller av verksamheten som egenföretagare i en medlemsstat’ anses innebära att en kvantitativt omfattande del av allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare i den medlemsstaten, utan att det nödvändigtvis behöver röra sig om den största delen av arbetet eller verksamheten.
För att kunna avgöra huruvida en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten utförs i en medlemsstat, ska följande vägledande kriterier beaktas:
a)      När det gäller anställning, arbetstid och/eller lön.
b)      När det gäller verksamhet som egenföretagare, omsättning, arbetstid, antal tillhandahållna tjänster och/eller inkomst.
Inom ramen för en samlad bedömning ska en andel som understiger 25 % av ovannämnda kriterier vara en indikator på att en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten inte utförs i den berörda medlemsstaten.
9.      När artikel 13.2 b i [förordning nr 883/2004] tillämpas, ska en egenföretagares verksamhets ’huvudsakliga intressen’ fastställas med beaktande av alla aspekter av egenföretagarens förvärvsverksamhet, bland annat den ort som är det fasta och permanenta sätet för egenföretagarens verksamhet, verksamhetens stadigvarande karaktär eller dess varaktighet, antalet tillhandahållna tjänster samt egenföretagarens preferens såsom den framgår av samtliga omständigheter.
…
11.      Om en person arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater för en arbetsgivare som är etablerad utanför unionens territorium och personen är bosatt i en medlemsstat där han inte utför en väsentlig del av sitt arbete, ska personen omfattas av lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten.”
III. Det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
14.      Klaganden, som är bosatt i Tyskland, anställdes som livsmedelstekniker av bolaget Moguntia Food Group
i Schweiz, i syfte att utföra ett arbete som exporttekniker, under perioden mellan den 1 december 2015 och den 31 december 2020. Detta arbete bestod i att besöka kunder och ge dem råd samt för att anordna fortbildningar, seminarier och provsmakningar. Klaganden arbetade normalt 10,5 dagar per kvartal i Schweiz och 10,5 dagar per kvartal i Tyskland, genom distansarbete från hemmet, och, till den största delen, i tredjeländer, när merparten av hans kunder fanns, nämligen i Belarus, Iran, Moldavien, Ryssland och Ukraina. Han erhöll sin månatliga ersättning enhetligt och utan en proportionell fördelning beroende på den ort där arbetet utfördes.
15.      Den 19 november 2015 kontaktade klaganden GKV-Spitzenverband, som, i enlighet med artikel 16.2 i förordning nr 987/2009,(8) är den utsedda institution i bosättningsorten som ska fastställa vilken lagstiftning som är tillämplig när den berörda personen utövar verksamhet i två eller flera medlemsstater, och angav att han arbetade för Moguntia Food Group och att han utförde mindre än 25 procent
av sitt arbete i Tyskland. Den 1 december 2015 tecknade klaganden en sjukförsäkring i Schweiz hos ett hälsoorgan. Den 16 december mottog han ett tillstånd om gränsarbete i Schweiz. I en skrivelse av den 22 februari 2016, meddelade Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (byrån för sociala avgifter i kantonen Basel-Stadt, Schweiz) att den hade mottagit intyget om sjukförsäkring och noterade att klagandet hade tecknat en lagstadgad sjukförsäkring i Schweiz i enlighet med Bundesgesetz über die Krankenversicherung (den schweiziska federala lagen om sjukvårdsförsäkring) av den 18 mars 1994. Denna byrå tillade att det, i princip, inte längre var möjligt att göra någon ändring till förmån för en lagstadgad eller privat sjukförsäkring i utlandet.
16.      Genom beslut av den 18 augusti 2016 (nedan kallat beslutet av den 18 augusti 2016), angav GKV-Spitzenverband att den tyska lagen om social trygghet, på grundval av artikel 13 i förordning nr 883/2004, skulle tillämpas på sökanden för perioden mellan den 1 december 2015 och den 30 november 2020 och utfärdade ett motsvarande A1-intyg, i enlighet med artikel 19.2 i förordning nr 987/2009.(9) I detta beslut angavs att klaganden normalt arbetade som anställd i två eller flera medlemsstater och att en väsentlig del av arbetet utfördes i hans bosättningsland, Tyskland. Detta beslut, som även åtföljdes av A1-intyget, meddelades Moguntia Food Group och Bundesamt für Sozialversicherungen (den federala socialförsäkringsmyndigheten, Schweiz), samt, för kontroll av avgifter, den berörda tyska sjukförsäkringskassan och det tyska systemet för olycksförsäkring.
17.      Genom beslut av den 18 december 2020, avslog GKV-Spitzenverband klagandens begäran om omprövning av beslutet av den 18 augusti 2016. GKV-Spitzenverband angav, bland annat, att förordningarna nr 883/2004 och 987/2009 var tillämpliga på omständigheterna i förevarande mål. Mot bakgrund av dessa förordningars geografiska tillämpningsområde, var det vidare endast det de arbetsperioder som klaganden utfört i Tyskland och Schweiz som skulle beaktas, vilket innebar att han utförde en väsentlig del av sitt arbete som anställd i bosättningslandet. Klaganden överklagade den 28 december 2020 detta beslut vid Sozialgericht für das Saarland (Domstolen för socialrättsliga frågor i Saarland, Tyskland). Han gjorde, bland annat, gällande att fastställandet av huruvida han utförde en väsentlig del av sitt arbete i sin bosättningsmedlemsstat skulle grundas på hans samlade arbete som anställd och även på det arbete som han utförde i tredjeländer. Genom dom av den 4 augusti 2022 ogiltigförklarande Sozialgericht für das Saarland (Domstolen för socialrättsliga frågor i Saarland) beslutet av den 18 augusti 2016 och förpliktade GKV-Spitzenverband att fastställa att den schweiziska lagstiftningen var tillämplig på klagandens anställning hos Moguntia Food Group i enlighet med artikel 13 i förordning nr 883/2004 jämförd med artikel 16 i förordning nr 987/2009. Denna domstol påpekade, i detta hänseende, bland annat att han endast arbetade 10,5 dagar per kvartal i Tyskland, det vill säga knappt en sjättedel av hans arbetstid per kvartal. Denna period kunde inte betraktas om en väsentlig del av hans arbete, i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 883/2004 och artikel 14.8 i förordning nr 987/2009. Enligt samma domstol har EU-domstolen redan slagit fast detta i domen INAIL och INPS.(10)
18.      Den 6 september 2022 överklagade GKV-Spitzenverband denna dom till Landessozialgericht für das Saarland (Överdomstolen för socialförsäkringsmål i Saarland), den hänskjutande domstolen och yrkade att den skulle upphävas bland annat på grund av att fastställandet av tillämplig lagstiftning uteslutande gjorts med hänsyn till det arbete som utförts inom ramen för tillämpningen av förordningarna nr 883/2004 och 987/2009. Om unionslagstiftaren, i samband med artikel 13 i den förstnämnda förordningen, hade velat att arbete som utförts i tredjeländer skulle beaktas, skulle sådana bestämmelser ha antagits. Domen INAIL och INPS är vidare inte relevant i förevarande mål, eftersom den avser den specifika situationen avseende flygande personal och inte anger att de berörda personerna har utfört arbete i en stat där förordning nr 883/2004 inte är tillämplig.
19.      Den hänskjutande domstolen har understrukit att frågan om i vilken medlemsstat klaganden var skyldig att ansluta sig till sjukförsäkringssystemet under den omtvistade perioden beror på vilken tolkning som ska göras av artikel 13 i förordning nr 883/2004 och av artikel 14 i förordning nr 987/2009. Eftersom klaganden erhöll sin månatliga ersättning enhetligt och utan en proportionell fördelning beroende på den ort där arbetet utfördes, ger denna ersättning ingen indikation på att han har utfört en väsentlig del av sitt arbete i Tyskland. Hans arbetstid är således av avgörande betydelse. Av cirka 65 arbetsdagar per kvartal, har han arbetat 10,5 dagar (cirka 16 procent
av hans arbetstid) i Tyskland, där han är bosatt, 10,5 andra dagar (det vill säga samma andel) i Schweiz och resterande dagar i tredjeländer (det vill säga cirka 68 procent
av sin arbetstid).
20.      Den hänskjutande domstolen har angett att för det fall bedömningen skulle göras på klagandens samlade arbetstid, det vill säga med beaktande av hans arbete i tredjeländer, kommer den att ogilla det GKV-Spitzenverbands överklagande. I ett sådant hypotetiskt fall skulle nämligen klagandens arbetstid i Tyskland motsvara mindre än 25 procent
av hands arbetstid och således inte utgöra en väsentlig del av hans arbete, i den mening som avses i artikel 14.8 i förordning nr 987/2009. Detta skulle innebära att den schweiziska lagstiftningen är tillämplig på honom. Klaganden skulle således även kunna kräva att GKV-Spitzenverband konstaterar att denna lagstiftning är tillämplig, i enlighet med artikel 16.2 första meningen i denna förordning. Däremot, för det fall det endast är klagandens arbete i medlemsstaterna som ska beaktas, skulle hans arbetstid i Tyskland uppgå till 50 procent
av hans arbetstid och skulle, därmed, utgöra en väsentlig del av hans arbete, vilket skulle medföra att han omfattas av den tyska lagstiftningen.
21.      Enligt den hänskjutande domstolen har EU-domstolen ännu inte tydligt uttalat sig i frågan om fastställandet av huruvida en väsentlig del av arbetet utförs i bosättningsmedlemsstaten ska grundas på det samlade arbetet, det vill säga inbegripet det som utförs i tredjeländer. Domen INAIL och INPS samt de båda domar som GKV-Spitzenverband har hänvisat till, nämligen domarna Inspecteur van de Belastingdienst(11) och Finanzamt Österreich (Barnbidrag till biståndsarbetare)(12), rör situationer som skiljer sig från den som är aktuell i förevarande mål.
22.      Mot denna bakgrund, har Landessozialgericht für das Saarland (Överdomstolen för socialförsäkringsmål i Saarland) beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta
följande frågor till domstolen för förhandsavgörande:
”1)      Ska artikel 13.1 i [förordning nr 883/2004] jämförd med artikel 14.8 i [förordning nr 987/2009] tolkas så, att det vid bedömningen av om en väsentlig del av arbetet utförs i en medlemsstat, ska tas hänsyn till allt arbete som arbetstagaren utför, inklusive allt arbete som arbetstagaren utför i tredjeländer?
2)      Eller ska artikel 13.1 i förordning nr 883/2004 jämförd med artikel 14.8 i förordning nr 987/2009 tolkas så, att det vid bedömningen av om en väsentlig del av arbetet utförs i en medlemsstat endast ska tas hänsyn till det arbete som arbetstagaren utför i medlemsstaterna?”
23.      Klaganden, GKV-Spitzenverband, Moguntia Food Group, den tyska och den belgiska regeringen samt Europeiska kommissionen har gett in skriftliga yttranden till domstolen. Dessa parter och den franska regeringen yttrade sig vid förhandlingen den 5 mars 2025.
IV.    Rättslig bedömning
24.      Genom dessa båda tolkningsfrågor, som ska prövas tillsammans, önskar den hänskjutande domstolen
få klarhet i huruvida artikel 13.1 i förordning nr 883/2004, jämförd med artikel 14.8 i förordning nr 987/2009, ska tolkas så, att det, vid bedömningen av om en person som vanligtvis utför sitt arbete i två eller fler medlemsstater ska omfattas av lagstiftningen om social trygghet i sin bosättningsmedlemsstat, begreppet ”väsentlig del av sitt arbete”, i den mening som avses i dessa bestämmelser, innebär att hänsyn ska tas till allt arbete som denna person utför, inbegripet det som utförs i tredjeländer, eller enbart till det arbete som personen utför i medlemsstaterna.
25.      Inledningsvis ska det erinras om att bestämmelserna i avdelning II i förordning nr 883/2004, i vilken artikel 13.1 ingår, enligt domstolens fasta praxis utgör ett fullständigt och enhetligt system av lagvalsregler. Syftet med dessa bestämmelser är nämligen inte enbart att undvika att olika nationella lagstiftningar tillämpas samtidigt, med de komplikationer som kan följa därav, utan också att förhindra att de personer som omfattas av nämnda förordnings tillämpningsområde blir utan skydd på området för social trygghet på grund av att det saknas lagstiftning som är tillämplig på dem. När en person ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 883/2004, såsom detta definieras i artikel 2 i förordningen, är regeln, i artikel 11.1 i förordningen, om att lagstiftningen i endast en av medlemsstaterna ska gälla således i princip tillämplig, och tillämplig nationell lagstiftning bestäms i enlighet med bestämmelserna i avdelning II i förordning nr 883/2004. I detta syfte uppställs i artikel 11.3 a i denna förordning principen att en person som arbetar som anställd i en medlemsstat omfattas av lagstiftningen i den medlemsstaten. Denna princip gäller emellertid ”[o]m något annat inte följer av artiklarna 12–16” i denna förordning. I vissa särskilda situationer finns det nämligen en risk för att en undantagslös tillämpning av den allmänna regeln i artikel 11.3 a i denna förordning inte skulle förhindra, utan tvärtom skapa, administrativa svårigheter för såväl arbetstagaren som arbetsgivaren och institutionerna för social trygghet, vilket skulle kunna hindra den fria rörligheten för personer som omfattas av förordning nr 883/2004.(13)
26.      Bland dessa särskilda situationer finns, bland annat, den som avses i artikel 13.1 a och b i) i denna förordning, enligt vilken en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han eller hon är bosatt om han eller hon utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstaten eller, om han eller hon inte utför en väsentlig del av sitt arbete i denna medlemsstat, lagstiftningen i den medlemsstat där företagets eller arbetsgivarens säte eller verksamhetsställe är beläget, om han eller hon är anställd av ett företag eller en arbetsgivare Domstolen har härvidlag preciserat att en person endast omfattas av tillämpningsområdet för artikel 13 om nämnda person regelbundet utför en väsentlig del av sitt arbete i två eller flera medlemsstater(14).
27.      I artikel 14.8 i förordning nr 987/2009 föreskrivs att när artikel 13.1 och 13.2 i grundförordningen tillämpas, ska uttrycket ”väsentlig del av arbetet som anställd eller av verksamheten som egenföretagare i en medlemsstat” anses innebära att en kvantitativt omfattande del av allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare i den medlemsstaten, utan att det nödvändigtvis behöver röra sig om den största delen av arbetet eller verksamheten. I denna artikel 14.8 preciseras att för att kunna avgöra huruvida en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten utförs i en medlemsstat, ska, när det gäller anställning, arbetstid och/eller lön beaktas. Inom ramen för en samlad bedömning, ska en andel som understiger 25 procent av ovannämnda kriterier vara en indikator på att en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten inte utförs i den berörda medlemsstaten.
28.      I förevarande mål framgår av beslutet om hänskjutande att klaganden, under perioden mellan den 1 december 2015 och den 31 december 2020, var bosatt i Tyskland och vanligtvis arbetade 10,5 dagar par kvartal i denna medlemsstat, hemifrån, 10,5 dagar per kvartal i Schweiz, där hans arbetsgivares huvudkontor var beläget och, resterande del, i tredjeländer. Mot denna bakgrund undrar den hänskjutande domstolen huruvida klaganden omfattades av den tyska lagstiftningen om social trygghet eller av den schweiziska.
29.      Det ska, i detta hänseende, påpekas att enligt artikel 8 i avtalet om fri rörlighet för personer ska de avtalsslutande parterna, i enlighet med bilaga II i detta avtal, fastställa bestämmelser för samordning av systemen för social trygghet, för att säkerställa särskilt fastställande av tillämplig lagstiftning. I avsnitt A föreskrivs, i artikel 1.2 att ”när begreppet ’medlemsstat(er)’ förekommer i de rättsakter som det hänvisas till i avsnitt A i denna bilaga avses utöver de stater som omfattas av Europeiska unionens relevanta rättsakter även Schweiz”. I denna bilaga II föreskrivs emellertid i avsnitt A att förordningarna nr 883/2004 och 987/2009 ska tillämpas mellan de avtalande parterna. Vad gäller förevarande mål, ska Schweiziska edsförbundet följaktligen inte betraktas som ett tredjeland, utan som en medlemsstat.
30.      Vidare är enligt domstolens fasta praxis enbart det förhållandet att en arbetstagares verksamhet bedrivs utanför unionens territorium inte tillräckligt för att unionens regler om fri rörlighet för arbetstagare inte ska vara tillämpliga, och bland annat förordning nr 883/2004, så länge anställningsförhållandet har en tillräckligt stark anknytning till unionens territorium. En sådan anknytning finns bland annat när en unionsmedborgare som är bosatt i en medlemsstat har anställts av ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat för vilket vederbörande utför arbetet.(15) Vidare ska vid tillämpningen av det system med lagvalsregler som införts genom de förordningar i vilka dessa begrepp endast den objektiva situation som den berörda arbetstagaren befinner sig i och samtliga omständigheter kring hans anställning beaktas.(16)
31.      Eftersom klaganden har utfört sitt arbete i två medlemsstater, nämligen Tyskland och Schweiz, då Schweiziska edsförbundet likställs med en medlemsstat, är det artikel 13.1 i förordning 883/2004, jämförd med artikel 14.8 i förordning nr 987/2009, som avgör vilken lagstiftning om social trygghet som är tillämplig på honom.
32.      Som framgår av artikel 14.8 i förordning nr 987/2009, ska arbetstid och/eller lön obligatoriskt beaktas.(17) I förevarande mål, erhöll klaganden, såsom den hänskjutande domstolen har angett, sin månatliga ersättning enhetligt och utan en proportionell fördelning beroende på den ort där arbetet utfördes. Eftersom den hänskjutande domstolen inte har angett några andra kriterier som skulle kunna beaktas, ska den lagstiftning som klaganden omfattades av fastställas på grundval av hans arbetstid. Enligt denna domstols beräkning och med beaktande av att ett kvartal innehåller cirka 65 arbetsdagar, motsvarade klagandens arbete i Tyskland cirka 16 procent
av hans arbetstid om hänsyn tas till det arbete som utförts i tredjeländer. Om detta sistnämnda arbete utesluts från beräkningen, utförde han 50 procent
av sin arbetstid i Tyskland, med beaktande av hans arbete i Schweiz.
33.      Jag anser att det följer såväl av lydelsen i förordning nr 987/2009 som av domstolens praxis att en anställds samlade arbete ska beaktas, inbegripet det som har utförts i tredjeländer.
34.      Vad gäller lydelsen i förordning nr 987/2009, anges nämligen i artikel 14.8 första stycket i denna att hänsyn ska tas till allt arbete som anställd. Följaktligen hänför sig denna bestämmelse inte enbart till arbete som har utförts i medlemsstaterna. Dessutom preciseras i tredje stycket i denna bestämmelse, beträffande arbete som anställd, att ”[i]nom ramen för en samlad bedömning ska en andel som understiger 25 % av arbetstid och/eller lön vara en indikator på att en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten inte utförs i den berörda medlemsstaten”. Denna bestämmelse föreskriver således, under sådana omständigheter som dem som är aktuella i det nationella målet, under vilka ersättningen inte utgör ett relevant kriterium, att lagstiftningen i en arbetstagares bosättningsmedlemsstat är tillämplig på vederbörande endast om han utför med än 25 procent
av sin arbetstid i denna medlemsstat. Vidare ska, enligt denna bestämmelse, en samlad bedömning göras för att fastställa huruvida en väsentlig del av arbetet utförs i denna medlemsstat. Artikel 14.8 i förordning nr 987/2009 gör i detta hänseende ingen åtskillnad beroende på om arbetet utförs i en medlemsstat eller i ett tredjeland. Följaktligen innebär den metod som fastställs i denna förordning att fokus ska vara på den del av arbetet som utförs i bosättningsmedlemsstaten, i förhållande till allt arbete som arbetstagaren utför, och att det ska kontrolleras om denna del utgör minst 25 procent, utan att det behöver prövas huruvida de resterande delarna av arbetet äger rum i en medlemsstat eller ett tredjeland.
35.      Denna tolkning bekräftas av domstolens praxis avseende fastställandet av vilken lagstiftning om social trygghet som är tillämplig inom ramen för förordningarna nr 883/2004 och 987/2009. Som den hänskjutande domstolen har påpekat, avser denna praxis visserligen inte direkt den fråga som har uppkommit i förevarande mål. Den ger emellertid indikationer på vilken metod som ska användas när en person vanligtvis arbetar simultant i två eller fler medlemsstater och i tredjeländer.
36.      Således ska det, för det första, påpekas att även om förordning nr 883/2004, såsom stadgas i skäl 3 häri, syftar till att modernisera och förenkla reglerna för samordning av de nationella systemen för social trygghet, har den behållit samma syfte som förordning nr 1408/71.(18) Domstolen har, i detta hänseende, slagit fast att det framgår av strukturen och systematiken i förordning nr 1408/71 att kriteriet ”platsen för utövandet” av verksamheten som anställd eller egenföretagare är huvudkriteriet vid fastställandet av den enda tillämpliga lagstiftningen, och att man endast får frångå det kriteriet i särskilda situationer då andra anknytningskriterier kan användas, såsom den anställdes eller egenföretagarens bosättningsort, sätet för det företag som anställer personen i fråga, företagets filial eller permanenta representation eller den anställdes eller egenföretagarens huvudverksamhet.(19) Enligt domstolen ska emellertid begreppet ”plats för utövandet” av en verksamhet förstås som den plats där personen i fråga rent konkret utför de handlingar som hänger samman med denna verksamhet.(20) För att fastställa vilken lagstiftning om social trygghet arbetstagaren omfattas av, ska därför vederbörandes faktiska situation prövas och allt arbete som han utför ska beaktas, oberoende av på vilken plats det utförs. Med andra ord, att enbart beakta det arbete som utförs i medlemsstaterna skulle skapa en rättslig fiktion långt från den konkreta verkligheten av det arbete som utförs i bosättningsmedlemsstaten, det vill säga 16 procent
av hans faktiska arbetstid.
37.      För det andra
prövade domstolen, i domen INAIL och INPS, som klaganden har åberopat till stöd för sina argument, under omständigheterna i det målet, vilken lagstiftning om social trygghet som var tillämplig på flygande personal i ett flygbolag. I
punkt 64 i den domen angav domstolen, i detta hänseende, att  beslutet om hänskjutande inte innehöll några uppgifter om de berörda arbetstagarnas löner. Vad gällde de sistnämndas arbetstid hade den hänskjutande domstolen angett att de berörda arbetstagarna under de berörda perioderna var bosatta i Italien och arbetade 45 minuter per dag i denna medlemsstat och att de den resterande arbetstiden befann sig ombord på flygbolagets plan. Domstolen drog av detta slutsatsen att, med förbehåll för fastställandet av den totala dagliga arbetstiden för de berörda arbetstagarna, framgick det inte att minst 25 procent
av dessa arbetstagares arbetstid utfördes i deras bosättningsmedlemsstat.(21) Följaktligen gjorde domstolen som anges i punkt 34 i detta förslag till avgörande, det vill säga den fokuserade på den del av arbetet som utförts i Italien, utan att pröva huruvida de övriga delarna av arbetstiden hade utförts i medlemsstater eller tredjeländer. För att komma fram till slutledningen att bosättningsmedlemsstatens lagstiftning inte är tillräcklig, räcker det nämligen att konstatera att den andel av arbetet som har utförts i denna stat är lägre än 25 procent
av det totala arbetet. Med andra ord följer det, som Moguntia Food Group har påpekat i sitt skriftliga yttrande, av domen INAIL och INPS att det endast är viktigt att veta vilken andel av arbetet som utförs i bosättningsmedlemsstaten och vilken som utförs utanför denna stat.
38.      I likhet med den hänskjutande domstolen anser jag att domarna Inspecteur van de Belastingdienst(22) och Finanzamt Österreich
(Barnbidrag till biståndsarbetare)(23) inte är relevanta för att besvara de frågor som ställts, eftersom de berörda arbetstagarna, till skillnad från i det nationella målet, endast arbetade i tredjeländer och inte omfattades av artikel 13 i förordning nr 883/2004. Vidare, beträffande domen Sozialversicherungsanstalt(24), som GKV-Spitzenverband, den franska regeringen och kommissionen nämnde vid förhandlingen, avsåg denna huruvida avtalet om fri rörighet för personer och avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992(25), i dess lydelse enligt avtalet om Republiken Bulgariens och Rumäniens deltagande i det Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet(26) ska tillämpas i en situation där en unionsmedborgare, som utövar verksamhet som egenföretagare samtidigt i en EU-medlemsstat och en stat i Europeiska Frihandelssammanslutningen bedriver ytterligare verksamhet som egenföretagare i Schweiz.
Denna fråga avser således inte om verksamhet som utövas i tredjeland ska beaktas för att avgöra om en väsentlig del av arbetet utövas i en medlemsstat, utan avgränsningen av dessa avtals tillämpningsområde.
39.      Enligt artikel 13.1 b i) i denna förordning ska den berörda personen, om han eller hon inte utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstat där han eller hon är bosatt, omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där företagets eller arbetsgivarens säte eller verksamhetsställe.
40.      Det ska tilläggas att beaktandet det arbete som utförs i tredjeländer inte på något sätt påverkar den allmänna bestämmelsen att en arbetstagare som utför arbete i flera medlemsstater fortfarande omfattas av en medlemsstats lagstiftning. Om arbetsgivarens säte är beläget i ett tredjeland, följer det nämligen uttryckligen av artikel 14.11 i förordning nr 987/2009 att ”[o]m en person arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater för en arbetsgivare som är etablerad utanför unionens territorium och personen är bosatt i en medlemsstat där han inte utför en väsentlig del av sitt arbete, ska personen omfattas av lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten”.
41.      Ingen av de uppgifter som GKV-Spitzenverband, den tyska, den belgiska eller den franska regeringen har lämnat kan påverka tolkningen att den lagstiftning om social trygghet som, i ett sådant fall som klagandens, är tillämplig ska fastställas med beaktande av allt arbete som har utförts, inbegripet i tredjeländer.
42.      För det första har nämligen GKV-Spitzenverband samt den tyska, den belgiska och den franska regeringen gjort gällande att artikel 13.1 i förordning nr 883/2004 uttryckligen vilar på hypotesen om en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater. Enligt artikel 1 a i denna förordning innebär definitionen av beteckningen ”arbete som anställd” således att detta begrepp alltid hör samman med verksamhet i en medlemsstat. Vidare föreligger inget normalt arbete som anställd i två eller flera medlemsstater när en person utför sitt arbete i en medlemsstat och i ett tredjeland. Följaktligen täcker artikel 13 inte de verksamheter som utövas i tredjeländer och den arbetstid som ägnas verksamheter i dessa länder ska inte beaktas när det gäller att bedöma huruvida en väsentlig del av arbetet utförs i bosättningsmedlemsstaten. I förevarande mål har det emellertid inte bestritts att klaganden ”normalt utför” ett arbete i en medlemsstat, nämligen Förbundsrepubliken Tyskland, och i en stat som ska likställas med en medlemsstat, nämligen Schweiziska edsförbundet. Det har inte heller bestritts att klaganden arbetar för en arbetsgivare som har sitt säte i Schweiz. Av detta följer att denna artikel 13.1 är tillämplig på klagandens situation, även om han mest har arbetat i tredjeländer, såsom har bekräftats av domstolens ovan i punkt 30 nämnda praxis. Denna bestämmelse föreskriver vidare inte att det arbete som har utförts i tredjeländer ska uteslutas vid bedömningen av vilken lagstiftning som är tillämplig.
43.      För det andra har dessa parter gjort gällande att syftet med artikel 13 i förordning nr 883/2004 är att den berörda personen ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat till vilken vederbörande har starkast anknytning. Detta syfte skulle kunna äventyras om arbete som utförs i tredjeländer beaktades. Det är riktigt att detta beaktande, enbart för beräkningen av vilken procentandel av arbetet arbetstagaren har utfört i de olika berörda medlemsstaterna, de facto leder till att den kvantitativa delen av arbetet som har utförts i bosättningsmedlemsstaten minskar, vilket främjar en tillämpning av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte. Enligt själva lydelsen av domstolens praxis avseende tolkningen av förordning nr 1408/71, utgör emellertid tillämpningen av lagstiftningen i den medlemsstat där den anställde är bosatt en underordnad regel, vilken blir tillämplig endast när denna lagstiftning har anknytning till anställningsförhållandet.(27) Följaktligen utgör denna regel ett undantag från den allmänna regeln som innebär att lagstiftningen i den medlemsstat där arbetet utförs ska tillämpas. På liknande sätt har domstolen erkänt karaktären av undantag hos bestämmelsen om anknytning till bosättningsmedlemsstaten.(28) Denna tolkning är analogt tillämplig på förordning nr 883/2004, eftersom det i artikel 14.8 tredje stycket i förordning nr 987/2009 preciseras vilken kvantitativ del som krävs för att en sådan anknytning ska fastställas. Således instämmer jag inte med den tyska regeringens argument att bosättningsmedlemsstatens lagstiftning som utgångspunkt ska tillämpas enligt de lagvalsbestämmelser som anges i artikel 13.1 i förordning nr 883/2004.
44.      För det tredje kan, enligt GKV-Spitzenverband samt den tyska och den franska regeringen, under förutsättning att det arbete som anställd som utförs i tredjeländer beaktas inom ramen för artikel 13.1 i förordning nr 883/2004, detsamma gälla beträffande artikel 13.2, avseende verksamhet som bedrivs som egenföretagare. Om detta var fallet skulle det nämligen, mot bakgrund av lydelsen i artikel 13.2 b i denna förordning och den omständigheten att det inte finns någon liknande bestämmelse i artikel 14.11 i förordning nr 987/2009 för verksamhet som egenföretagare, inte vara uppenbart vilken lagstiftning om social trygghet en arbetstagare skulle omfattas av. Vad gäller detta argument, vill jag påpeka att de bestämmelser som är tillämpliga på anställda respektive på egenföretagare är olika, varför den lösning som gäller de förstnämnda inte kan vara analogt tillämplig på de sistnämnda. Vad gäller egenföretagare föreskrivs i artikel 13.2 b i förordning nr 883/2004 att en person som normalt bedriver verksamhet som egenföretagare i två eller flera medlemsstater skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där hans verksamhets huvudsakliga intressen finns, om han inte är bosatt i en av de medlemsstater där han bedriver en väsentlig del av sin verksamhet. Denna bestämmelse utser, återigen, uttryckligen lagstiftningen om social trygghet i en medlemsstat och inte i ett tredjeland. Vidare ska, enligt artikel 14.9 i förordning nr 987/2009, en egenföretagares verksamhets ”huvudsakliga intressen”, i den mening som avses i artikel 13.2 b i förordning nr  883/2004, fastställas med beaktande av alla aspekter av egenföretagarens förvärvsverksamhet, bland annat den ort som är det fasta och permanenta sätet för egenföretagarens verksamhet, verksamhetens stadigvarande karaktär eller dess varaktighet, antalet tillhandahållna tjänster samt egenföretagarens preferens såsom den framgår av samtliga omständigheter. Det rör sig således om en bedömning av de faktiska omständigheterna, som inte kan ändras beroende på huruvida det arbete som utförs i tredjeländerna beaktas eller inte vid beräkningen av vilken procentandel av arbetet som utförs i bosättningsmedlemsstaten.
45.      För det fjärde, anser dessa parter att förordningarna nr 883/2004 och 987/2009 föreskriver mekanismer för information och samarbete i syfte att säkerställa en korrekt tillämpning av deras bestämmelser, bland annat i artikel 76 i förordning nr 883/2004.(29) Skyldigheten avseende lojalt samarbete föreligger emellertid, enligt dessa parter, endast mellan medlemsstaterna och den information, exempelvis avseende arbetstid eller arbetsgivarens säte, som den behöriga institutionen behöver för att kunna fastställa vilken lagstiftning som ska tillämpas, kan inte erhållas eller kontrolleras hos tredjeländer, vilket skapar en risk för missbruk. Det ska, i detta hänseende, erinras om att den tillämpliga lagstiftningen om social trygghet, enligt dessa förordningar, alltid kommer att vara en medlemsstats lagstiftning. Mot denna bakgrund och under förutsättning att beaktandet av det arbete som utförs i tredjeländer leder till en tillämpning av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte, har den behöriga institutionen i denna sistnämnda stat och den i bosättningsmedlemsstaten, liksom den berörda arbetstagaren, en ömsesidig skyldighet avseende information och samarbete(30). Bland annat får, som kommissionen påpekade vid förhandlingen, den behöriga institutionen i bosättningsmedlemsstaten, inom ramen för den samlade bedömning som den har att göra, kontakta institutionen i den medlemsstat där arbetsgivarens säte är beläget, i syfte att kontrollera med denna huruvida de prestationer som arbetstagaren utfört i tredjeland är verkliga genom att, exempelvis, begära bevisning såsom resebiljetter
eller fakturor. I motsats till vad den belgiska regeringen har anfört, medför inte ett beaktande av arbete som utförts i ett tredjeland till att detta arbete ska definieras i lagstiftningarna i de tredjeländer där detta arbete utförs.
46.      För det femte, har den belgiska regeringen illustrerat sin ståndpunkt genom ett exempel som avser en person som är bosatt i en medlemsstat A och som utför ett arbete som anställd på medlemsstaterna B:s och D:s territorium. Parallellt med detta tillhör denna person den militära reservstyrkan i ett tredjeland där vederbörande, under helger och semesterdagar, utför aktiva uppdrag och utbildar sig inom denna stats territorium. Enligt denna regering anser nämnda tredjeland, i allmänhet, enligt sin nationella lagstiftning, att denna verksamhet är offentlig, vilket, på grundval av artikel 13.4 i förordning nr 883/2004, ska medföra att detta tredjelands lagstiftning om social trygghet ska tillämpas på nämnda person. Det ska, i detta hänseende, påpekas att en person som är offentligt anställd ”i en medlemsstat” och utför arbete som anställd och/eller egenföretagare i en eller flera andra medlemsstater ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat till vilken den förvaltning som sysselsätter honom hör. Följaktligen kan denna bestämmelse inte tillämpas på en person som är offentligt anställd i ett tredjeland.
47.      För det sjätte anförde den belgiska och den franska regeringen, vid för handlingen, att det arbete som utförs i tredjeländer de facto eller de jure artificiellt stärker den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte. Den franska regeringen gav således ett exempel avseende en anställd som bor i Frankrike och vars arbetsgivare har sitt säte i Tyskland samt som, i övrigt, arbetar i Danmark och resten av tiden i tredjeländer. För denna arbetstagare skulle den tyska lagstiftningen vara tillämplig, även om han spenderar noll procent av sin tid i detta land. Även om en arbetstagare visserligen har en bättre kännedom om lagstiftningen i sin bosättningsmedlemsstat och samtidigt behärskar det språk som används för att kommunicera med den behöriga institutionen, är den underliggande logiken i förordningarna nr 883/2004 och 987/2009, såsom har angetts, att
en arbetstagare som utför arbete i flera medlemsstater ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där hans eller hennes arbetsgivare har sitt säte när arbetstagaren, såsom i det nationella målet, inte utför en väsentlig del av sitt arbete i sin bosättningsmedlemsstat. Att helt ignorera merparten av arbetstiden enbart på grund av att den utförts i tredjeländer skulle i denna mening strida mot syftet med dessa förordningar. Att anse att de 16 procent
av arbetstiden som utförts i bosättningsmedlemsstaten ska räknas som motsvarande 50 procent
av den samlade tiden för det arbete som utförs förefaller uppenbart artificiellt.
48.      Slutligen ansåg kommissionen, i sitt skriftliga yttrande, att det inte var unionslagstiftarens avsikt att helt bortse från verksamhet som utförs i tredjeland.
Kommissionen föreslog
att tolkningsfrågorna ska besvaras så att allt arbete som den berörda arbetstagaren har utfört ska beaktas, vid prövningen av huruvida en väsentlig del av arbetet utförs i bostadsmedlemsstaten, inbegripet det som har utförts i tredjeländer, varvid detta arbete ska anses höra till den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte, i den mån denna arbetstagare även utför arbete i den medlemsstat där företaget har sitt säte och han eller hon utför sitt arbete i utlandet i företagets namn och enligt dess instruktioner. Som jag har angett i punkt 34 i detta förslag till avgörande, ska det tillämpliga lagstiftningen först bestämmas
genom en undersökning av vilken kvantitativt betydande andel av den anställdes totala arbete som utförs i bosättningsmedlemsstaten. Beroende på om denna andel är större eller mindre än 25 procent, ska antingen lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten eller i den medlemsstat där arbetsgivaren har sitt säte tillämpas.
49.      Mot denna bakgrund, anser jag att begreppet ”väsentlig del av sitt arbete”, vid fastställandet av huruvida en person som normalt utför arbete i två eller flera medlemsstater omfattas av lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten innebär att allt arbete som denna person utför ska beaktas, inbegripet det som utförs i tredjeländer, och inte enbart det arbete som personen utför i medlemsstater.
50.      Härav följer i förevarande mål att denna bestämmelse medför att A ska omfattas av lagstiftningen om social trygghet i den stat som ska likställas med en medlemsstat där hans arbetsgivare har sitt säte, nämligen Schweiziska edsförbundet.
V.      Förslag till avgörande
51.      Mot bakgrund av det ovan anförda, föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som har hänskjutits av
Landessozialgericht für das Saarland (Överdomstolen för socialförsäkringsmål i Saarland) enligt följande:
Artikel 13.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr  465/2012 av den 22 maj 2012, jämförd med artikel 14.8 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt förordning nr 465/2012,
ska tolkas så,
att begreppet ”väsentlig del av sitt arbete”, vid fastställandet av huruvida en person som normalt utför arbete i två eller flera medlemsstater omfattas av lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten, innebär att allt arbete som denna person utför ska beaktas, inbegripet det som utförs i tredjeländer, och inte enbart det arbete som personen utför i medlemsstater.
1      Originalspråk: franska.
2      Europaparlamentets och rådets förordning av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 166, 2004, s. 1, och ändringsmeddelande EUT L 200, 2004, s. 1).
3      Europaparlamentets och rådets förordning av den 22 maj 2012 (EUT L 149, 2012, s. 4).
4      Europaparlamentets och rådets förordning av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 284, 2009, s. 1).
5      EGT L 114, 2002, s. 6.
6      Euratom: Rådets och, i fråga om avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete, Kommissionens beslut av den 4 april 2002 om ingående av sju avtal med Schweiziska edsförbundet (EGT L 114, 2002, s. 1, och rättelse EUT L 210, 2015, s. 38).
7      Beslut nr 1/2012 av Gemensamma kommittén som inrättats genom avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan, om fri rörlighet för personer av den 31 mars 2012 om ersättande av bilaga II (Samordningen av socialförsäkringssystemen) till avtalet (EUT L 103, 2012, s. 51), som trädde i kraft den 1 april 2012.
8      I denna bestämmelse föreskrivs följande: ”Den utsedda institutionen i bosättningsorten ska, med beaktande av artikel 13 i [förordning nr 883/2004] och artikel 14 i [förordning nr 987/2009], utan dröjsmål fastställa vilken lagstiftning som är tillämplig på den berörda personen. Det inledande beslutet ska vara provisoriskt. Institutionen ska underrätta de utsedda institutionerna i varje medlemsstat där anställning utförs eller verksamhet utövas om det provisoriska beslutet.”
9      I denna bestämmelse föreskrivs följande: ”På begäran av den berörda personen eller av arbetsgivaren, ska den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig enligt avdelning II i [förordning nr 883/2004], utfärda ett intyg om att sådan lagstiftning är tillämplig och, i förekommande fall, ange till och med vilken dag och på vilka villkor.”
10      Dom av den 19 maj 2022 (C‑33/21, EU:C:2022:402) (nedan kallad domen INAIL och INPS).
11      Dom av den 8 maj 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      Dom av den 25 november 2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Se dom av den 3 juni 2021, TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, punkterna 32–35 och där angiven rättspraxis).
14      Se dom av den 16 juli 2020, AEMB m.fl. (C‑610/18, EU:C:2020:565, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
15      Se dom av den 25 november 2021, Finanzamt Österreich (Barnbidrag till biståndsarbetare) (C‑372/20, EU:C:2021:962, punkterna 36 och 37 samt där angiven rättspraxis).
16      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, AFMB m.fl. (C‑610/18, EU:C:2020:565, punkterna 54 och 60 samt där angiven rättspraxis).
17      I den praktiska vägledningen om den lagstiftning som gäller för anställda i Europeiska unionen (EU), Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och Schweiz, som har utarbetats och godkänts av administrativa kommissionen för samordning av sociala trygghetssystem och offentliggjordes i december 2013, s. 29, anges att ”andra kriterier kan också tillämpas. Det ankommer på de institutioner som utsetts att beakta samtliga relevanta kriterier och, innan de beslutar vilken lagstiftning som ska tillämpas, göra en sammantagen bedömning av personens situation” dock utan att fastställa dessa övriga kriterier. Denna vägledning, som föreligger på samtliga unionens officiella språk, finns tillgänglig på följande webbplats:: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
18      Rådets förordning av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare
och deras familjer
flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, 1971, s. 2; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 57). Se dom av den 5 juni 2014, I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, punkt 41).
19      Se dom av den 27 september 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, punkt 49).
20      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 september 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, punkt 57).
21      I punkt 65 i nämnda dom tillade domstolen emellertid att det ankommer på den hänskjutande domstolen att, på grundval av de kriterier som angetts ovan, pröva huruvida de aktuella arbetstagarna under de berörda perioderna har utfört en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstat där de är bosatta, det vill säga i Italien. Om så är fallet ska de, i enlighet med förordning nr 883/2004 i dess lydelse år 2009, från och med den 1 maj 2010, då nämnda förordning trädde i kraft, anses omfattas av den italienska lagstiftningen om social trygghet.
22      Dom av den 8 maj 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      Dom av den 25 november 2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      Dom av den 26 september 2024 (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      EGT L 1, 1994, s. 3 (svensk specialutgåva, område, volym).
26      EUT L 221, 2009, s. 15.
27      Se dom av den 19 mars 2015, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, punkt 58 och där angiven rättspraxis). Såsom generaladvokat
Bot påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Chain (C‑189/14. EU:C:2015:345, punkt 62) omfattade arbetskraftens fria rörlighet vid den tidpunkt när den första förordningen om migrerande arbetstagarens sociala säkerhet utformades, huvudsakligen en enkel migration till en annan medlemsstat
och anknytningen till den stat där arbetet utfördes vilade på en förmodan om att det var frågan om det bästa skyddet för arbetstagaren, såvitt som vederbörande bland annat hade samma rättigheter som inhemska arbetstagare.
28      Se dom av den 13 september 2017, X (C‑570/15, EU:C:2017:674, punkt 28).
29      I denna artikel föreskrivs i punkt 4 att ”[d]e institutioner och personer som omfattas av denna förordning skall vara skyldiga att informera varandra och samarbeta för att säkerställa en korrekt tillämpning av denna förordning”.
30      Enligt domstolens praxis krävs för att det system som införts genom förordning nr 883/2004 kan fungera tillfredsställande, ett nära och effektivt samarbete såväl
mellan behöriga institutioner i olika medlemsstater som mellan dessa institutioner och de personer som omfattas av förordningens tillämpningsområde. Domstolen tillfogade att ett sådant samarbete är nödvändigt för att kunna fastställa de berörda personernas rättigheter och skyldigheter och för att möjliggöra
för dem
att göra sina rättigheter gällande så snabbt och effektivt som möjligt (se dom av den 16 november 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, punkt 53 ).