62010CC0618_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
I –	Įvadas
II –	Teisinis pagrindas
A –	Europos Sąjungos teisės aktai
B –	Nacionalinės teisės aktai
III –	Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
IV –	Procesas Teisingumo Teisme
V –	Pagrindiniai šalių argumentai
VI –	Teisinis vertinimas
A –	Pirminės pastabos
B –	Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
1.	Dėl nacionalinio teismo vaidmens kovojant su nesąžiningomis sąlygomis, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką
2.	Galimybė šiuos teismo praktikos principus perkelti ir taikyti pagrindinės bylos situacijai
a)	Teisingumo Teismo požiūris Sprendime Pénzügyi
b)	Argumentai, kuriais ginčijama galimybė taikyti šią teismo praktiką pagrindinėje byloje
i)	Palyginimas su byla Pénzügyi
–	Skirtinga procesinė situacija
–	Skirtingas sutarties sąlygos pobūdis
–	Išvada
ii)	Perkėlimo mokėjimo įsakymo procedūrai pasekmės
–	Esminis mokėjimo įsakymo procedūros veikimo pakeitimas
–	Suderinamumas su procesinės autonomijos principu
3.	Išvados
a)	Europos Sąjungos teisės aktuose nėra nustatyta pareiga tikrinti ex officio ir a limine per mokėjimo įsakymo procedūrą
b)	Valstybėms narėms suteikta teisė numatyti griežtesnį reguliavimą
C –	Dėl antrojo prejudicinio klausimo
D –	Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
E –	Dėl ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų
F –	Dėl šeštojo prejudicinio klausimo
VII –	Išvada
I – Įvadas
1. Nagrinėjama byla pagrįsta Audiencia Provincial de Barcelona
(toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) pagal SESV 267 straipsnį pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kuriuo šis teismas kreipiasi į Teisingumo Teismą dėl kelių klausimų, kuriais prašo išaiškinti Direktyvą 93/13/EEB(2), Direktyvą 2009/22/EB(3), Reglamentą (EB) Nr. 1896/2006(4), Direktyvą 2008/48/EB(5) ir Direktyvą 2005/29/EB(6) .
2. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Banco Español de Crédito, SA
(toliau – ieškovas pagrindinėje byloje) ir Joaquín Calderón Camino (toliau – atsakovas pagrindinėje byloje) teisinį ginčą dėl paskolos grąžinimo kartu sumokant palūkanas už pavėluotas įmokas. Iš pradžių ieškovas pagrindinėje byloje pareiškė savo reikalavimus pasinaudodamas nacionaline mokėjimo įsakymo procedūra, paskui apskundė teismo nutartį, kuria sutarties sąlyga su numatytomis 29 % palūkanomis už pavėluotas įmokas, ex officio
ir a limine
pripažinta niekine, nustatomos 19 % palūkanos ir ieškovui nurodyta prieš priimant nagrinėti ieškinį pateikti naują palūkanų skaičiavimą.
3. Prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiama išsiaiškinti, ar pagal Europos Sąjungos teisės aktus nacionalinis teismas, nagrinėdamas civilinio ieškinio priimtinumo klausimą, yra įpareigotas ex officio
įvertinti, ar vartojimo kredito sutartyje iš anksto suformuluotos sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas yra nesąžiningos ir ar reikia pakeisti jų turinį. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kaip reikia vertinti kredito įstaigos veiksmus paskolos sutarties nevykdymo atveju, atsižvelgiant į taikytiną Europos Sąjungos teisę.
4. Šiuo metu vykdomas Europos Sąjungos vartotojų teisės aktų koregavimas, kuris rodo Komisijos pastangas konsoliduoti ir modernizuoti esamą acquis . 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių(7), kuria siekiama visiško nacionalinių vartotojų teisių apsaugos nuostatų suderinimo, buvo iš dalies pakeista Direktyva 93/13(8) . Be to, 2011 m. spalio 11 d. Komisija pateikė pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės(9) . Šiame teisėkūros projekte numatyta galimybė Europos sutarčių teisę kaip alternatyvą taikyti tarpvalstybinėms pirkimo–pardavimo sutartims, jei dėl to aiškiai susitaria sutarties šalys(10) . Nors šis teisės aktas laiko požiūriu netaikomas pagrindinei bylai, be jokių abejonių, jis turės didelį poveikį tolesnei vartotojų apsaugos teisės raidai.
II – Teisinis pagrindas
A – Europos Sąjungos teisės aktai
5. Pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.
6. Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
„1. Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2. Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
< ... > “
7. Direktyvos priede pateikiamas sąlygų, kurios pagal 3 straipsnio 3 dalį gali būti pripažintos nesąžiningomis, sąrašas:
„1. Sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas:
< ... >
e) reikalauti iš bet kurio vartotojo, kuris neįvykdo savo įsipareigojimo, kaip kompensaciją už tai sumokėti neproporcingai didelę sumą;
< … > “
8. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį:
„Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.“
9. Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.
< ... > “
10. Direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“
B – Nacionalinės teisės aktai
11. Ispanijos teisės sistemoje vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sutarties sąlygų iš pradžių buvo numatyta 1984 m. liepos 19 d. Bendrajame įstatyme Nr. 26/1984 dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos ( Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios (11), toliau – Bendrasis įstatymas Nr. 26/1984). Vėliau šis įstatymas buvo pakeistas 1998 m. balandžio 13 d. Įstatymu Nr. 7/1998 dėl bendrųjų komercinės veiklos sąlygų ( Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (12), toliau – Įstatymas Nr. 7/1998), kuriuo į nacionalinę teisę buvo perkelta Direktyva 93/13. Galiausiai 2007 m. lapkričio 16 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1/2007 ( Real Dekreto Legislativo
1/2007(13), toliau – RDL 1/2007) buvo priimta nauja Bendrojo įstatymo dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos redakcija.
12. RDL 1/2007 83 straipsnyje numatytos teisinės pasekmės, kurios atsiranda dėl sutarties sąlygos pripažinimo nesąžininga. Jame nustatyta: „Nesąžiningos sąlygos yra niekinės, ir laikoma, kad dėl jų nebuvo susitarta“. Toliau šiame straipsnyje numatyta: „Negaliojanti sutarties dalis pakeičiama pagal Civilinio kodekso 1258 straipsnį ir laikantis sąžiningumo principo. Teismas, kuris pripažįsta tokias sąlygas niekinėmis, pakeičia sutartį ir, jei sutartis lieka galioti, atlieka tarpininko vaidmenį, atsižvelgdamas į šalių teises ir pareigas bei į tokio negaliojimo pasekmes, kai vartotojui ir naudotojui padaroma didelė žala. Teismas paskelbia sutartį negaliojančia tik tuo atveju, kai dėl likusių sąlygų šalių padėtis tampa nelygiavertė ir to negalima pataisyti.“
13. Ispanijos civilinio kodekso 1108 straipsnyje numatyta, kad kai yra nustatyta piniginė prievolė ir skolingas asmuo delsia įvykdyti skolinius įsipareigojimus, jei nebuvo susitarta kitaip, žala ir nuostoliai atlyginami sumokant sutartas palūkanas, o kai tokio susitarimo nėra – sumokant įstatymuose nustatyto dydžio palūkanas.
14. Pagal Ispanijos civilinio kodekso 1258 straipsnį sutartys sudaromos paprastu susitarimu ir nuo sudarymo momento atsiranda ne tik pareiga vykdyti tai, dėl ko buvo aiškiai susitarta, bet ir dėl visų pasekmių, kurios neprieštarauja sąžiningumo principui, sandorių papročiams ir įstatymui.
III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15. 2007 m. gegužės 28 d. pagrindinės bylos šalys sudarė paskolos sutartį, pagal kurią suteikiama 30 000 eurų paskola, skirta automobiliui įsigyti. Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, sutartyje buvo numatyta 8,890 % bendra kredito kainos metinė norma, 7,950 % nominali palūkanų norma ir 29 % palūkanos už vėluojančias įmokas. Nors paskola turėjo būti grąžinta iki 2014 m. birželio 5 d., ieškovas savo skolinius reikalavimus pareiškė anksčiau, nes atsakovas sumokėjo ne visas 67 įmokas, dėl kurių buvo susitarta iš pradžių.
16. 2009 m. sausio 8 d. ieškovas pateikė prašymą išduoti teismo įsakymą sumokėti 29 381,95 euro, sutartyje numatytas palūkanas ir išlaidas. 2010 m. sausio 21 d. teismas Juzgado de Primer Instancia n° 2 de Sabadell
priėmė nutartį, kurioje pripažino paskolos sutarties sąlygą dėl palūkanų už pavėluotas įmokas niekine, nurodė palūkanas sumažinti iki 19 % ir įpareigojo ieškovą pateikti iš naujo už tą patį laikotarpį apskaičiuotas palūkanas pagal šios nutarties reikalavimus. Teismas savo nutartį grindė tuo, kad sąlyga dėl palūkanų už pavėluotas įmokas yra nesąžininga. Kadangi tikrinamos nuostatos yra imperatyvaus pobūdžio, teismas taip pat per mokėjimo įsakymo procedūrą gali ex officio
pripažinti, kad sąlyga yra niekinė.
17. Ieškovas pagrindinėje byloje šią nutartį apeliacine tvarka apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Savo skundą jis grindžia būtinybe užtikrinti veiksmingą teisminę gynybą ir iš esmės tvirtina, kad teismas negali sutartos sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas tikrinti ex officio
ir a limine
ir kad toks tikrinimas galimas tik po to, kai atsakovas užginčija procedūrą.
18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, norint išspręsti teisinį ginčą, reikalingas Europos Sąjungos teisės aktų išaiškinimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pirmiausia kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės reikalavimus, nacionalinis teismas, vykdydamas mokėjimo įsakymo procedūrą, gali ex officio
ir a limine
pripažinti sąlygą dėl palūkanų už pavėluotas įmokas niekine ar, atvirkščiai, pirmiausia reikalavimą pripažinti tokią sąlygą niekine turi pateikti sutarties šalys, išskyrus atvejus, kai tokia sutarties sąlyga akivaizdžiai pažeidžia imperatyvias teisės nuostatas arba kitus draudimus. Todėl jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar Bendrijos teisė, būtent vartotojų ir naudotojų teisės aktai, pažeidžiami tuo atveju, kai nacionalinis teismas bet kurioje proceso stadijoje nesprendžia ex officio
ir a limine, ar vartojimo kredito sutartyje numatyta sąlyga dėl palūkanų už pavėluotas įmokas (nagrinėjamu atveju 29 %) yra negaliojanti ir ją reikia pakeisti? Ar teismas, nepažeisdamas Bendrijos teisės aktais (pripažintų) vartotojų teisių, gali sieti galimą tokios sąlygos nagrinėjimą su skolininko iniciatyva (jam pasinaudojant atitinkama procesine užginčijimo priemone)?
2. Kaip Direktyvos 93/13/EEB 6 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 2009/22/EEB 2 straipsnio atžvilgiu teisingai aiškinti 2007 m. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1 83 straipsnį (anksčiau – 1984 m. liepos 19 d. Bendrojo įstatymo Nr. 26 dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos 8 straipsnis)? Kokia šiuo atžvilgiu Direktyvos 93/13/EEB 6 straipsnio 1 dalies, kurioje numatyta, kad nesąžiningos sutarties sąlygos „nėra privalomos vartotojui“, taikymo sritis?
3. Ar galima netaikyti teisminės kontrolės ex officio
ir a limine, kai ieškovas ieškinyje aiškiai nurodo palūkanų už pavėluotas įmokas normą, reikalavimo sumą, įskaitant pagrindinį reikalavimą ir palūkanas, sutartines netesybas ir išlaidas, palūkanų normą ir laikotarpį, už kurį prašoma tokių palūkanų (arba nuorodą, kad pagal kilmės valstybės narės teisės aktus prie pagrindinės sumos automatiškai pridedamos įstatymų numatytos palūkanos), ieškinio pagrindą, įskaitant aplinkybių, kuriomis grindžiamas reikalavimas ir reikalaujamos palūkanos, apibūdinimą ir aiškiai įvardijama, ar tai yra įstatymu ar sutartimi numatytos palūkanos, palūkanų kapitalizavimas ar paskolos palūkanų norma, ar jas apskaičiavo ieškovas ir kokiu procentu jos viršija Europos Centrinio Banko bazinę normą, kaip numatyta Bendrijos reglamente dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros?
4. Ar Direktyvos 2008/48/EB, nors ir neperkeltos į nacionalinę teisę, 5 straipsnio 1 dalies l ir m punktais, 6 straipsnio 1 dalies i punktu ir 10 straipsnio 2 dalies l punktu, kur daroma nuoroda į „tikslinimo tvarką“, reikalaujama, kad kredito įstaiga į sutartį specialiai įtrauktų ir paryškintų (o ne sutarties tekste nurodytų visiškai neišskiriant) kaip „Informaciją prieš sudarant sutartį“ nuostatas dėl palūkanų normos už pavėluotas įmokas, jas pateikiant aiškiai išskirtoje vietoje, taip pat nuostatas dėl apskaičiuojant tokias palūkanas taikomų kriterijų (finansinės, išieškojimo išlaidos ir pan.); be to, ar ji turi į sutartį įtraukti įspėjimą dėl su šiomis išlaidomis susijusių pasekmių?
5. Ar Direktyvos 2008/48/EEB 6 straipsnio 2 dalis apima reikalavimą pranešti apie išankstinį paskolos ar kredito sutarties nutraukimą, kai dėl to bus taikomos palūkanos už pavėluotas įmokas? Ar Direktyvos 2008/48/EEB 7 straipsnyje numatytas nepagrįsto praturtėjimo draudimo principas taikomas tuo atveju, kai kredito įstaiga siekia ne tik atgauti prekę (paskolos sumą), bet ir nori, kad būtų taikomos itin didelės palūkanos už pavėluotas įmokas?
6. Nesant perkėlimo į vidaus teisę nuostatos, atsižvelgiant į Direktyvos 2005/29/EB 11 straipsnio 1 dalį, ar gali teismas ex officio
nuspręsti, kad praktika įtraukti į sutartį sąlygą dėl palūkanų už pavėluotas įmokas yra nesąžininga?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
19. 2010 m. lapkričio 29 d. sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. gruodžio 29 dieną.
20. Rašytines pastabas per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje numatytą terminą pateikė ieškovas pagrindinėje byloje, Ispanijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės bei Europos Komisija.
21. 2011 m. gruodžio 1 d. teismo posėdyje dalyvavo ir žodines pastabas pateikė ieškovo pagrindinėje byloje, Ispanijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybių bei Komisijos atstovai.
V – Pagrindiniai šalių argumentai
22. Proceso šalių argumentai tiek, kiek jie svarbūs, bus nurodyti nagrinėjant konkrečius teisinius klausimus.
VI – Teisinis vertinimas
A – Pirminės pastabos
23. Jei skolininkas nevykdo jam pareikštų piniginių reikalavimų, tai dar nereiškia, kad jis juos ginčija materialiniais gynybos pagrindais. Dažnai skolininkas tiesiog nenori mokėti arba yra nemokus. Tokiais atvejais kreditoriui gali atrodyti, kad nėra prasmės prieš tokį skolininką pradėti procesą dėl skolos pripažinimo(14) . Atvirkščiai, jis ieško paprastesnio ir pigesnio būdo gauti vykdomąjį raštą. Daugelis valstybių narių atsižvelgė į tokį reikalavimą dėl supaprastintos bylinėjimosi tvarkos ir savo civilinio proceso teisės sistemoje numatė įvairias specialias piniginių reikalavimų išieškojimo procedūras(15), kurių reglamentavimas ir praktinė reikšmė, nelygu nacionalinė teisės sistema, gali labai skirtis(16) .
24. Atsižvelgiant į tai, kad dabar ši procedūra yra labai formalizuota, siekiant sumažinti teismų darbo krūvį, kai kuriose teisės sistemose kompetencija nagrinėti šias procedūras, pavyzdžiui, buvo perduota atitinkamą teisinį išsilavinimą turintiems pareigūnams, kaip antai teismo pareigūnams arba teismo kancleriams(17), tačiau kitose teisės sistemose išimtinę kompetenciją ir toliau turi tik civilinių bylų teisėjai(18) . Be to, siekiant paprastesnio ir greitesnio teisės aktų vykdymo, kai kuriose teisės sistemose nukrypstama nuo pagrindinių civilinio proceso taisyklių, pavyzdžiui, dėl proceso šalių išklausymo ar kriterijų, taikomų pareikšto reikalavimo pagrindimui ir įrodymams (patikimumo ir pagrįstumo tikrinimas)(19) .
25. Apie teisės aktų leidėjo pastangas tinkamai išspręsti prieštaravimą, kylantį, viena vertus, dėl siekio pagreitinti teisės aktų vykdymo procedūrą, o kita vertus, išsaugoti procesines garantijas, liudija Europos Sąjungos lygmeniu priimtas Reglamentas Nr. 1896/2006, kuriame šalia nacionalinių procedūrų nustatyta Europos mokėjimo įsakymo procedūra, taikoma neginčijamiems piniginiams reikalavimams, nagrinėjant tarpvalstybines civilines ir komercines bylas. Ši Europos mokėjimo įsakymo procedūra grindžiama valstybių narių patirtimi taikyti tokias supaprastintas procedūras, taigi ja buvo perimta nemažai priemonių, kurios pasitvirtino nacionaliniu lygmeniu. Viena tokių priemonių – galimybė užginčyti, kai skolininkas, kurio atžvilgiu išduotas mokėjimo įsakymas, tam prieštarauja, tačiau tokiu atveju, panašiai kaip ir daugumos nacionalinių mokėjimo įsakymo procedūrų atveju(20), procesas toliau vyksta teisme pagal bendrąsias civilinės teisenos taisykles(21) .
26. Nagrinėjama byla susijusi su Ispanijos mokėjimo įsakymo procedūra, taikoma išieškant piniginius reikalavimus ( proceso monitorio ), kuriai būdingi daugelis pirma nurodytų tipinių bruožų. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš pradžių klausia, kokius Europos Sąjungos teisės reikalavimus turi atitikti nacionalinio teismo procesas dėl piniginių reikalavimų vykdymo, kad būtų užtikrinta veiksminga vartotojų apsauga nuo reikalavimų, kylančių iš nesąžiningų vartojimo kredito sutarčių sąlygų. Konkrečiai klausiama, ar pagal Europos Sąjungos teisės aktus nacionalinis teismas ir per mokėjimo įsakymo procedūrą yra įpareigotas a limine
ir ex officio
nuspręsti, kad vartojimo kredito sutartyje esanti nesąžininga sąlyga yra neprivaloma, ir nesąžiningo pobūdžio tikrinimo nesieti su tam tikru procesiniu skolininko veiksmu.
27. Šis klausimas yra sudėtingas pirmiausia todėl, kad nacionalinis teismas, vertindamas nesąžiningą pobūdį, paprastai turi išsamiai įvertinti iš sutarties kylančias teises ir pareigas, o per mokėjimo įsakymo procedūrą toks vertinimas paprastai neatliekamas. Jei Teisingumo Teismas patvirtintų, kad Europos Sąjungos teisės aktuose tokia pareiga nustatyta, nacionalinis įstatymų leidėjas, siekdamas įgyvendinti Europos Sąjungos teisės reikalavimus, turėtų išsamiai suderinti nacionalinę civilinio proceso teisę. Tačiau jis taip pat turėtų užtikrinti, kad nacionalinė mokėjimo įsakymo procedūra neprarastų savo veiksmingumo ir toliau išliktų paprasta ir nebrangi vykdymo priemonė(22) . Atsižvelgdama į šio klausimo ypatingą svarbą ir į tai, kad Teisingumo Teismo atsakymas į šį klausimą gali turėti rimtų pasekmių valstybių narių civilinio proceso teisei, savo analizėje daugiausia dėmesio skirsiu būtent šiam klausimui.
B – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
28. Šio klausimo formuluotė tikrai plati („ bet kurioje
proceso stadijoje“), taigi būtų galima manyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo bendrai išaiškinti nacionalinio civilinių bylų teismo įgaliojimus, siekiant užkirsti kelią nesąžiningoms sąlygoms. Vis dėlto taip aiškinant prejudicinį klausimą būtų neatsižvelgta į tai, kad Teisingumo Teismas savo praktikoje dėl Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies jau yra išsamiai išsakęs savo poziciją šia tema. Atidžiai įvertinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir atsižvelgiant į ypatingas pagrindinės bylos aplinkybes, veikiau reikia daryti išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar teismo praktikos principai, kuriuos Teisingumo Teismas išplėtojo vartotojų apsaugos srityje, turi būti taikomi ir nacionalinei mokėjimo įsakymo procedūrai. Tačiau prieš pradedant nagrinėti šį klausimą reikia trumpai apžvelgti šiuos teismo praktikoje nustatytus principus.
1. Dėl nacionalinio teismo vaidmens kovojant su nesąžiningomis sąlygomis, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką
29. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Direktyva 93/13 nustatyta apsaugos sistema grindžiama mintimi, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei prekybininko tiek galimybių derėtis, tiek informacijos lygmens atžvilgiu, todėl jis sutinka su prekybininko iš anksto nustatytomis sąlygomis neturėdamas galimybės daryti įtakos jų turiniui(23) . Atsižvelgiant į tokią mažiau palankią situaciją, Direktyvos 93 /13 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojams neprivalomos. Kaip aiškėja iš teismo praktikos, tai yra imperatyvi nuostata, kuria siekiama formalią sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą pakeisti realia pusiausvyra ir taip atkurti jų lygybę (24) .
30. Siekdamas užtikrinti Direktyva 93/13 nustatytą apsaugą, Teisingumo Teismas ne kartą yra pažymėjęs, kad tarp vartotojo ir prekybininko egzistuojanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityviais su sutartiniais santykiais nesusijusių subjektų veiksmais(25) . Atsižvelgdamas būtent į šiuos principus Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva įvertinti nesąžiningą sutarties sąlygos pobūdį(26) . Galimybė teismui ex officio
įvertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą, Teisingumo Teismo nuomone, „yra tinkamas būdas pasiekti Direktyvos 93/13 6 straipsnio tikslą, t. y. užtikrinti, kad individualiam vartotojui nebūtų privaloma nesąžininga sąlyga, ir padėti įgyvendinti šios direktyvos 7 straipsnio tikslą, nes toks įvertinimas gali turėti atgrasomąjį poveikį, kuris paskatintų liautis naudoti nesąžiningas sąlygas vartotojų ir prekybininkų sutartyse“(27) . Be to, Teisingumo Teismas šią teismams suteiktą teisę laiko būtina, kad „būtų užtikrinta veiksminga vartotojo apsauga, atsižvelgiant į, be kita ko, realią galimybę, jog vartotojas nežinos savo teisių ar susidurs su jų įgyvendinimo sunkumais“(28) .
31. Teisingumo Teismas Sprendime Pannon (29) sustiprino vartotojų procesines teises, nurodęs, kad nacionalinio teismo pareiga, „ kai tik
jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės“, ex officio
išnagrinėti sutarties sąlygos nesąžiningą pobūdį. Be to, jis pripažino, kad nacionaliniam teismui tokia pareiga nustatyta ir tada, kai jis atlieka savo teritorinės jurisdikcijos patikrinimą.(30) Šią teismo praktiką Teisingumo Teismas patikslino 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendime Pénzügyi (31), kuriame nurodė, kad „nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar prekybininko arba tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra jo nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į direktyvos taikymo sritį, o atsakius į šį klausimą teigiamai – savo iniciatyva įvertinti galimą tokios teritorinę jurisdikciją nustatančios sąlygos nesąžiningumą“(32) . Būtent dėl Direktyvos 93/13 taikytinumo konkrečiai sutarčiai Teisingumo Teismas pripažino, kad „nacionalinis teismas turi visuomet, nesvarbu, kokie yra vidaus teisės aktai, nustatyti, ar prekybininkas arba tiekėjas derėjosi su vartotoju dėl ginčijamos sąlygos atskirai“.
2. Galimybė šiuos teismo praktikos principus perkelti ir taikyti pagrindinės bylos situacijai
a) Teisingumo Teismo požiūris Sprendime Pénzügyi
32. Siekiant atsakyti į pirmąjį prejudicinį klausimą, mano nuomone, iš visų nurodytų sprendimų naudingiausias yra Sprendimas Pénzügyi, nes toje byloje Teisingumo Teismas nagrinėjo panašų klausimą. Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar nacionalinis teismas, kuris pats pastebi galimą nesąžiningą sutarties sąlygą, be atitinkamo bylos šalių prašymo gali savo iniciatyva nustatyti tokiam vertinimui atlikti reikalingas faktines ir teisines aplinkybes, jei pagal nacionalinę proceso teisę tokį patikrinimą leidžiama atlikti tik bylos šalių prašymu. Kaip matyti iš pirma pateiktų sprendimo ištraukų, Teisingumo Teismas ne tik teigiamai atsakė į šį klausimą, bet ir pripažino, kad pagal Europos Sąjungos teisę nacionalinis teismas yra įpareigotas nustatyti tam reikalingas faktines ir teisines aplinkybes. Taip buvo atsakyta į klausimą, kurį dar Sprendime Pannon
Teisingumo Teismas paliko neatsakytą, kaip būtent tai padaryti. Kadangi Teisingumo Teismas nepateikė konkrečių nuorodų, buvo galima manyti, kad reikia atitinkamai vadovautis konkrečios valstybės narės proceso teisės aktais.
33. Šios išvados 31 punkte pateikiamos sprendimo citatos leidžia manyti, kad Teisingumo Teismas, siekdamas tam tikromis aplinkybėmis užtikrinti Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytą veiksmingą vartotojų apsaugą, galbūt ketina nukrypti nuo civiliniam procesui būdingo įrodymų pateikimo principo. Toks požiūris atitinka ligšiolinę vartotojams palankią Teisingumo Teismo praktiką. Nustačius nacionaliniam civilinių bylų teismui išsamią tikrinimo pareigą, jam būtent suteikiama galimybė siekiant vartotojų apsaugos įsikišti į procesą, nors tokie veiksmai pagal nacionalinės teisės aktus paprastai neleidžiami. Taigi ši teisė įsikišti kiltų tiesiogiai iš Europos Sąjungos teisės, kuri turi viršenybę nacionalinės teisės atžvilgiu, todėl jai prieštaraujantys nacionalinės teisės aktai neturėtų būti taikomi.
b) Argumentai, kuriais ginčijama galimybė taikyti šią teismo praktiką pagrindinėje byloje
34. Nors vartotojų apsaugos aspektu toks požiūris ir būtų sveikintinas, mano manymu, negalima šios teismo praktikos be apribojimų perkelti ir dogmatiškai taikyti tokiai procedūrai, kaip antai mokėjimo įsakymo procedūra. Mano nuomone, reikia atsižvelgti į specifines bylos Pénzügyi
aplinkybes, kuriomis Teisingumo Teismas grindė savo sprendimą toje byloje. Be to, būtina atsižvelgti į pasekmes, kurios kiltų dėl šios teismo praktikos perkėlimo mokėjimo įsakymo procedūrai.
i) Palyginimas su byla Pénzügyi
– Skirtinga procesinė situacija
35. Iš pradžių reikia nurodyti, kad vartotojo procesinė situacija toje byloje buvo visai kita negu pagrindinėje byloje, todėl, mano manymu, analogija tarp šių bylų negalima. Kaip matyti iš Sprendime Pénzügyi
pateiktų pastabų dėl proceso(33), vartotojui nustojus vykdyti mokėjimus pagal paskolos sutartį, buvo pateiktas prašymas išduoti teismo įsakymą. Sprendimas išduoti prašomą teismo įsakymą buvo priimtas per vadinamąją „ne ginčo“ procedūrą, kai pagal Vengrijos teisės aktus atitinkamas teismas neprivalo rengti posėdžio arba išklausyti kitos bylos šalies. Išduodamas mokėjimo įsakymą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekėlė klausimo nei dėl savo teritorinės jurisdikcijos, nei dėl paskolos sutarties sąlygos, kuria nustatoma jurisdikcija.
36. Vis dėlto iš sprendimo taip pat aiškėja, kad vartotojas šį teismo įsakymą užginčijo, todėl mokėjimo įsakymo procedūra perėjo į ginčo teisenos procesą, kuris toliau vyko pagal bendras nacionalines civilinio proceso taisykles(34) . Todėl galima daryti prielaidą, kad buvo pradėtas procesas dėl pripažinimo. Tačiau šioje pagrindinėje byloje vyko mokėjimo įsakymo procedūra, kurios vartotojas neužginčijo, o nacionalinis teismas įsikišo savo iniciatyva ir sutarties sąlygą, kuri, jo vertinimu, yra nesąžininga, pripažino niekine. Tokiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad byloje Pénzügyi
išdėstytas Teisingumo Teismo požiūris iš tikrųjų taikomas civiliniam procesui dėl pripažinimo, o ne mokėjimo įsakymo procedūrai.
– Skirtingas sutarties sąlygos pobūdis
37. Toliau reikia atkreipti dėmesį į tai, kad byloje Pénzügyi
buvo nagrinėjama visai kitokio pobūdžio sutarties sąlyga negu pagrindinėje byloje. Šis aspektas ypač svarbus ir jį reikia išsamiai išnagrinėti, atsižvelgiant į skirtingą sąlygų, su kuriomis paprastai susiduria nacionaliniai teismai, pobūdį.
38. Byloje Pénzügyi
pagrindinio ginčo dalykas buvo į prekybininko ir vartotojo paskolos sutartį įtraukta sąlyga dėl jurisdikcijos. Ši sąlyga ypatinga tuo, kad ja išimtinė teritorinė jurisdikcija
suteikiama ne vartotojo ar prekybininko gyvenamosios vietos teismui, o kitam teismui, kuris tiek geografiniu, tiek susisiekimo požiūriu yra netoli prekybininko buveinės(35) . Todėl, kaip Teisingumo Teismas teisingai pripažino Sprendime Pénzügyi, tokia sąlyga dėl jurisdikcijos yra analogiška sąlygai, kuri jau buvo nagrinėta byloje Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores . Teisingumo Teismas primena, kad minėto sprendimo 24 punkte jis nusprendė, jog sąlyga, kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso prekybininko ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija, turi būti laikoma nesąžininga, kaip tai suprantama pagal direktyvos 3 straipsnį, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus ir nepateisinamas neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai(36) .
39. Teisingumo Teismas šiuo atveju konstatavo, kad vartotojas yra daug nepalankesnėje padėtyje, nes tokia sąlyga, kuria nustatoma teismo, kuris galbūt yra toli nuo jo gyvenamosios vietos, išimtinė jurisdikcija, apsunkina vartotojo atvykimą į teismą dėl su tuo susijusių išlaidų, todėl jam sunkiau pasinaudoti savo teisėmis ypač tada, kai ginčas kyla dėl nedidelių pinigų sumų. Todėl, Teisingumo Teismo nuomone, tokia sąlyga priklauso direktyvos priedo 1 dalies q punkte nurodytoms sąlygoms, kurių tikslas arba rezultatas – panaikinti vartotojo teisę pareikšti ieškinį arba jai trukdyti(37) . Be to, Teisingumo Teismas pripažino, kad dėl tokios sąlygos prekybininkas patenka į neproporcingai palankesnę situaciją, nes tai leidžia jam visus su jo profesine veikla susijusius ginčus spręsti viename teisme, kuris nėra vartotojo gyvenamosios vietos teismas, todėl jam yra paprasčiau dalyvauti teisme ir reikia mažiau su tuo susijusių išlaidų(38) .
40. Kitaip negu byloje Pénzügyi
ar Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, šios bylos dalykas yra ne susitarimas dėl jurisdikcijos, bet sutarties sąlyga, kuria nustatomos palūkanos už pavėluotas įmokas . Šis atskyrimas svarbus todėl, kad nacionalinio teismo veiksmai nagrinėjant civilinę bylą priklauso nuo sąlygos pobūdžio konkrečiu atveju.
41. Kaip jau išdėsčiau savo išvadoje, pateiktoje byloje Pénzügyi (39), iš principo susitarimus dėl jurisdikcijos reikia atskirti nuo tokių sąlygų, kuriomis nustatomos materialinės sutartinės prievolės. Pastarosioms būdinga tai, kad dažnai tokios sąlygos yra išsamios, jose sutarties šalims nustatyti privalomi reikalavimai ir būtent dėl jų sudėtingumo ne visada iš pirmo žvilgsnio matomas jų nesuderinamumas su sąžiningumo principu. Atvirkščiai, kad tai nustatytų, nacionalinis teismas dažnai turi išsamiai įvertinti visas konkretaus atvejo aplinkybes. Tai nurodo ir Komisija(40) . Pačioje Direktyvoje 93/13 netiesiogiai reikalaujama, kad nacionalinis teismas atliktų tokį išsamų tyrimą, nes pagal 3 straipsnyje esančią apibrėžtį sąlygą galima laikyti nesąžininga tik tada, „jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“, o tai galima nustatyti tik atlikus kruopštų tyrimą. Be to, Direktyvos 93/13 4 straipsnyje nustatyta, kad sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas „atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas“. Vadinasi, norint atsižvelgti į šias aplinkybes, reikia atlikti konkrečių sąlygų tyrimą, kuris tikrai yra daugiau negu vien patikimumo tikrinimas.
42. Pirma nurodytu pasiūlymu dėl Reglamento dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės(41) taip pat atsižvelgiama į tą aplinkybę, kad, norint nustatyti konkrečių sąlygų nesąžiningą pobūdį, dažniausia reikia atlikti jų išsamų vertinimą. Jame, be kita ko, yra nuostatų dėl nesąžiningų sąlygų, naudojamų prekybininko ir vartotojo sudarytose sutartyse, kurios iš principo atitinka Direktyvos 93/13 nuostatas(42) . Tokiomis aplinkybėmis svarbu paminėti, kad reglamento pasiūlyme taip pat numatyta tvarka dėl palūkanų už vartotojo pavėluotas įmokas(43) . Šiuo klausimu ypač svarbi nuostata(44), pagal kurią sutarties sąlyga, kuria nustatoma didesnė palūkanų norma negu numatyta siūlomo reglamento nuostatose, pripažįstama neprivaloma, jei tokią sąlygą pagal taikytinas nuostatas reikia vertinti kaip „nesąžiningą“. Vertinimas atliekamas taikant panašius griežtus kriterijus kaip ir pagal Direktyvą 93/13(45) . Ar tokia siūloma tvarka apskritai įsigalios, priklausys nuo teisėkūros procedūros eigos. Tačiau tokios sutarties, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, atveju, jei sutarties šalys susitartų taikyti Europos sutarčių teisę, ji bet kuriuo atveju būtų naudingas teisinis nacionalinio teismo, vertinančio sutarties sąlygos, kuria nustatytos palūkanos už pavėluotas įmokas, galimą nesąžiningą pobūdį, pagrindas.
43. Jei atsitiktų taip, kad ginčijama sąlyga išimties tvarka nebūtų standartizuota, pavyzdžiui, nebūtų įtraukta į sąlygų, kurios bet kuriuo atveju laikomos nesąžiningomis, sąrašą, nacionalinis teismas negalėtų nepripažinti jos nesąžiningo pobūdžio. Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis reikia nurodyti, kad net numačius standartinius sąlygų pavyzdžius, kaip antai Direktyvos 93/13 priede, niekas nepasikeičia. Direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodytas priedas yra būtent orientacinio pobūdžio ir jame nepateikiamas išsamus sąlygų(46), kurios gali būti laikomos nesąžiningomis, sąrašas(47) . Sąraše nurodyta sąlyga nebūtinai turi būti vertinama kaip nesąžininga ir, atvirkščiai, jame nenurodyta sąlyga gali būti pripažinta nesąžininga(48) . Todėl vien remiantis aplinkybe, kad tam tikra sąlyga yra nurodyta sąraše, nebūtinai darytina išvada, kad ji yra nesąžininga. Nors pagal teismo praktiką ši aplinkybė laikoma orientacinio pobūdžio, tačiau būtina savarankiškai ir išsamiai įvertinti konkrečios sutarties sąlygos galimą nesąžiningą pobūdį.
44. Tačiau situacija yra kitokia tada, kai nacionalinis teismas vertina sąlygą dėl jurisdikcijos, kaip antai byloje Pénzügyi . Kaip i šdėsčiau savo išvados, pateiktos bylos Pénzügyi
112 punkte, sutarties sąlygą, kuri tam tikromis aplinkybėmis gali būti kvalifikuojama kaip nesąžininga dėl to, kad ja nustatoma, jog visus su sutartimi susijusius ginčus turi spręsti teismas, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso prekybininko ar tiekėjo buveinė, nacionalinis teismas gali ex officio
įvertinti tikrindamas savo paties jurisdikciją, ir tam jam visiškai nebūtina prašyti šalių pateikti išsamių argumentų ir įrodymų. Siekiant Direktyvoje 93/13 nustatyto tikslo kontroliuoti nesąžiningas sutarčių sąlygas, nebuvo būtina nustatyti išsamios tikrinimo pareigos. Tai patvirtina ir pagrindinėje byloje buvusi procesinė situacija. Kaip nurodžiau savo išvadoje, iš bylos medžiagos matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieš paskirdamas teismo posėdžio datą pastebėjo, jog atsakovo gyvenamoji vieta nepriskiriama jo jurisdikcijai, tačiau ieškovė, remdamasi bendrosiomis sutarties sąlygomis, prašymą išduoti teismo įsakymą pateikė netoli nuo savo buveinės esančiam teismui, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl ginčijamos sutarties sąlygos. Taigi galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro prielaidą, kad jurisdikciją nustatanti sąlyga gali būti nesąžininga.
45. Atsižvelgdama į išdėstytus samprotavimus, manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas byloje Pénzügyi
teisingai kvalifikavo ginčijamą sąlygą kaip nesąžiningą ir būtent dėl tokių priežasčių: pirma, šis teismas nagrinėjo sutarties sąlygą, kurios nesąžiningas pobūdis, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo Sprendime Océano Grupo
pateiktą vertinimą, nekėlė abejonių. Todėl galima pagrįstai tvirtinti, kad tai sąlyga, kuri yra pakankamai standartizuota Europos Sąjungos teisėje. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tikrindamas savo teritorinę jurisdikciją, galėjo nesunkiai sužinoti teisines ir faktines aplinkybes, reikalingas tam, kad galėtų įvykdyti savo pareigą ex officio
įvertinti sutarties sąlygos nesąžiningą pobūdį. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes, nereikėjo atlikti išsamaus nesąžiningo pobūdžio vertinimo.
46. Norint teisingai suvokti Sprendimo Pénzügyi situaciją, būtina į šias aplinkybes atsižvelgti. Remiantis jomis, darytina išvada, kad minėto sprendimo 56 punkte Teisingumo Teismo nacionaliniam teismui nustatytą įpareigojimą savo iniciatyva atlikti tikrinimą reikia suprasti būtent atsižvelgiant į tai, kad nacionalinis civilinių bylų teismas paprastai savo jurisdikciją tikrina ex officio, taigi nustatyti tokios sąlygos, kaip antai bylose Océano Grupo
ir Pénzügyi, nesąžiningą pobūdį jam yra gana paprasta. Tačiau materialinės sąlygos atveju tai padaryti nėra paprasta dėl jau nurodytų priežasčių, o tikrai sudėtinga tada, kai siekiant nustatyti nesąžiningą pobūdį reikia atlikti išsamų tikrinimą. Todėl Sprendimas Pénzügyi
yra tinkamas būdas užtikrinti vartotojų apsaugą tik atsižvelgiant į specifines tos pagrindinės bylos aplinkybes.
– Išvada
47. Todėl darau išvadą, kad teismo praktika byloje Pénzügyi
negali būti perkelta ir taikoma tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, tiek, kiek joje nustatyta pareiga nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam mokėjimo įsakymo procedūrą, ex officio
ir a limine
nuspręsti dėl vartojimo kredito sutarties sąlygos, nustatančios palūkanas už pavėluotas įmokas, negaliojimo.
ii) Perkėlimo mokėjimo įsakymo procedūrai pasekmės
– Esminis mokėjimo įsakymo procedūros veikimo pakeitimas
48. Jei Teisingumo Teismas nepritartų čia išdėstytai nuomonei ir manytų priešingai, kad pirma nurodytomis aplinkybėmis nėra kliūčių perkelti teismo praktikos byloje Pénzügyi
pagrindinės bylos situacijai, reikėtų atsižvelgti į tai, kokios pasekmės atsirastų dėl tokio Teisingumo Teismo požiūrio taikymo mokėjimo įsakymo procedūrai.
49. Visos proceso šalys, mano manymu, teisingai sutaria dėl to, kad nacionalinį teismą, nagrinėjantį mokėjimo įsakymo procedūrą, įpareigojus išsamiai patikrinti ir a limine
nuspręsti dėl vartojimo kredito sutarties sąlygos, kuria nustatomos palūkanos už pavėluotas įmokas, negaliojimo, tai turėtų esminį ir nepageidaujamą poveikį šios procedūros veikimui. Išdėstytos abejonės susijusios su būtinybe užtikrinti tiek procesines proceso šalių garantijas, tiek ilgalaikį nacionalinės mokėjimo įsakymo procedūros veiksmingumą.
50. Norint suvokti tokio Europos Sąjungos teisėje nacionaliniam teismui nustatyto įpareigojimo apimtį, būtina prisiminti mokėjimo įsakymo procedūros svarbą ir iššūkius, susijusius su jos procesine tvarka, siekiant rasti tinkamą pusiausvyrą tarp veiksmingumo ir teisės viršenybės. Kaip jau nurodžiau savo pirminėse pastabose(49), nepaisant to, kad išsami mokėjimo įsakymo procedūros tvarka nustatyta konkrečių valstybių narių teisės sistemose, ja siekiama užtikrinti paprastesnį, greitesnį ir veiksmingesnį neginčijamų piniginių reikalavimų vykdymą(50) . Tik neginčijamų piniginių reikalavimų apribojimas leido mokėjimo įsakymo procedūrą paversti dažnai taikoma procedūra. Kaip teisingai tvirtina Vokietijos vyriausybė(51), svarbiausias šios procedūros pranašumas yra laikas, kuris svarbus siekiant mažoms ir vidutinėms įmonėms išvengti rizikos arba ją sumažinti dėl pavėluotų įmokų. Be to, tai leidžia išvengti bylinėjimosi išlaidų.
51. Šiai procedūrai būdinga tai, kad pareiškėjui, pateikusiam nustatytos formos arba rašytinį prašymą, teismo įsakymas išduodamas be teismo posėdžio. Taigi skolininkas šioje procedūroje nedalyvauja iki pat teismo įsakymo išdavimo. Teismas tikrina ne tik savo jurisdikciją, bet ir konkrečius prašyme išdėstytus reikalavimus, ypač tai, ar pareikšta teisė pakankamai tiksliai nurodyta. Tačiau pareikšta teisė iš esmės paprastai netikrinama. Prašymas išduoti teismo įsakymą gali būti atmestas tik tada, kai pareikštas skolinis reikalavimas yra akivaizdžiai nepagrįstas(52) . Pareikštas skolinis reikalavimas iš esmės tikrinamas tik per ginčo teisenos procesą, kuris gali būti pradėtas skolininkui užginčijus teismo įsakymą. Vėliau per ginčo teisenos procesą teismas jau visada ex officio
tikrina, ar įvykdytos pareikštos teisės sąlygos. Kai teisei įgyti ar neįgyti svarbi yra tam tikra sutarties sąlyga, nacionalinis teismas taip pat tikrina jos galimą nesąžiningą pobūdį.
52. Nacionaliniam teismui nustatyta pareiga ex officio
tikrinti ir netaikyti galimos nesąžiningos sąlygos teisiniu požiūriu kelia abejonių, nes mokėjimo įsakymo procedūra nėra ginčo teisenos procesas, todėl jei nacionalinis teismas ex officio
pripažintų sutarties sąlygą nesąžininga ir atmestų prašymą išduoti teismo įsakymą, prekybininkas neturėtų galimybės išsakyti savo pozicijos dėl kaltinimo, jog sutartyse naudoja nesąžiningas sąlygas. Nebūtų pakankamai užtikrinta teisė būti išklausytam, kuri kyla iš teisės viršenybės principo ir kuri teismo praktikoje pripažinta vienu iš bendrųjų Europos Sąjungos teisės principų(53) .
53. Be to, tokią nacionaliniam teismui nustatytą pareigą ribotų tam tikros mokėjimo įsakymo procedūros formalumo ribos. Net tada, kai sutarties sąlygos nesąžiningas pobūdis atrodo akivaizdus, pavyzdžiui, teisės aktuose numatytas atitinkamos sąlygos pavyzdys, ji ne visada tokia yra. Kaip jau minėta, tam tikros sąlygos nesąžiningo pobūdžio vertinimas pagal Direktyvos 93/13 3 ir 4 straipsniuose nustatytus teisinius kriterijus gali būti labai išsamus(54) . Be to, gali kilti abejonių, ar dėl konkrečios sąlygos buvo derėtasi atskirai, kaip tai numatyta 3 straipsnio 1 dalyje. Kaip teisingai teigia Komisija(55), negalima atmesti galimybės, kad nacionaliniam teismui teks keblus uždavinys galutinai įvertinti tam tikros sąlygos nesąžiningą pobūdį, nors jis dėl to nėra tikras arba neturi pakankamai informacijos apie faktines aplinkybes. Reikia pritarti Komisijai, kad tokia situacija, kai kompetentingas teismas, nors nebuvo pašalintos jo abejonės, turi tik vieną pasirinkimą – arba atmesti kreditoriaus prašymą, t. y. priimti jam nepalankų sprendimą, arba jį patenkinti, t. y. priimti skolininkui nepalankų sprendimą, – kelia teisinių abejonių.
54. Jei, priešingai pirminei idėjai, mokėjimo įsakymo procedūrą reikėtų pakeisti taip, kad per ją būtų galima pateikti žodines pastabas, pavyzdžiui, sušaukti teismo posėdį, kad būtų pašalintos abejonės, arba suteikti galimybę proceso šalims išsakyti savo nuomonę prieš teismui priimant sprendimą, tokiu atveju reikėtų nuogąstauti, kad, tapusi vien ginčo teisenos atspindžiu, ji praras vieną savo pagrindinių veiksmingumo pranašumų.
55. Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad kai kuriose valstybėse narėse kompetenciją nagrinėti mokėjimo įsakymo procedūras turi ne teisėjai, o siekiant sumažinti teismų darbo krūvį, ši teisė perduota teismo pareigūnams(56) . Turint galvoje sudėtingą sutarties sąlygos nesąžiningo pobūdžio tikrinimą ir sąlygos pripažinimo neprivaloma pasekmes sutarties šalims, šią funkciją vis dėlto reikėtų patikėti teisėjui. Todėl jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad iš Direktyvos 93/13 6 straipsnio nacionaliniam teismui kyla pareiga atlikti išsamų tyrimą ir a limine
nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje esančios sąlygos negaliojimo ir nagrinėjant mokėjimo įsakymo procedūrą, tokiu atveju prireiktų organizacinių nacionalinių teismų sistemos pakeitimų. Reikėtų numatyti pakankamų priemonių, kad prašymus išduoti teismo įsakymą vartotojų apsaugos bylose nagrinėtų išimtinai teisėjai. Tačiau šias bylas išskyrus iš įprastos mokėjimo įsakymo procedūros, tam tikromis aplinkybėmis procesas taptų sudėtingesnis, dėl to iš dalies nepavyktų sumažinti nacionalinių teismų darbo krūvio.
56. Todėl darytina išvada, kad nustatytas įpareigojimas per mokėjimo įsakymo procedūrą atlikti išsamų tyrimą ir a limine nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje esančios sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas negaliojimo iš esmės pakeistų šios procedūros veikimą, dėl to ji netektų savo pagrindinio veiksmingumo pranašumo, konkrečiai susijusio su galimybe greitai įgyvendinti neginčijamus piniginius reikalavimus.
– Suderinamumas su procesinės autonomijos principu
Civilinio proceso teisės vieta Europos Sąjungos ir nacionalinės teisės sistemoje
57. Be to, neaišku, ar toks išaiškinimas, kurio pasekmės nacionalinei mokėjimo įsakymo procedūrai labai rimtos, iš viso gali būti suderinamas su Teisingumo Teismo praktika dėl valstybių narių procesinės autonomijos.
58. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nesant Europos Sąjungos teisės aktų, kuriuose būtų reglamentuojamas šis klausimas, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, procesines taisykles(57) . Ši valstybių narių kompetencija galiausiai grindžiama tuo, kad iš principo valstybių narių proceso teisės sritis nėra derinama. Šioje srityje Europos Sąjunga neturi bendros teisėkūros kompetencijos. Tai pirmiausia taikytina civilinio proceso teisės sričiai, su kuria susijusi nagrinėjamoji byla, nors Europos Sąjungos teisės įtaka nuolat auga(58) . Šiuo metu Europos Sąjungos teisė daro poveikį nacionalinei civilinio proceso teisei dėl konkrečiuose antrinės teisės aktuose numatytų civilinio proceso taisyklių(59), Europos Sąjungos principų ir, žinoma, dėl Teisingumo Teismo praktikos.
59. Svarbus tokios valstybių narių procesinės autonomijos apribojimas pirmiausia aiškėja iš bendrųjų Europos Sąjungos teisės principų, pavyzdžiui, susijusių su subjektyvių teisių, suteiktų Europos Sąjungos teisės aktais, įgyvendinimu. Nors Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į valstybių narių turimą kompetenciją šioje srityje, viena vertus, pripažino jų didelę diskreciją nustatyti proceso taisykles, kuriomis užtikrinama piliečių teisių, kylančių iš Europos Sąjungos teisės aktų, apsauga, kita vertus, jis aiškiai nurodė šios valstybių narių kompetencijos ribas, nustatytas Europos Sąjungos teisėje, būtent išaiškindamas, kad procesinės taisyklės neturi būti mažiau palankios nei taikomos panašiems vien nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas)(60) .
60. Šie teismo praktikos principai taikomi taip pat Direktyva 93/13 sukurtai vartotojų apsaugos nuo nesąžiningų sąlygų naudojimo sutartyse sistemai. Paskutinį kartą procesinės autonomijos principo svarbą vykdant sutarties sąlygų teisminį tikrinimą Teisingumo Teismas pabrėžė Sprendime Asturcom Telecomunicaciones . Šioje byloje buvo keliamas klausimas, ar galima Direktyvą 93/13 aiškinti taip, kad nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi dėl galutinio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, savo iniciatyva t uri patikrinti nesąžiningą arbitražinės išlygos, numatytos pardavėjo ar tiekėjo ir šio vartotojo sudarytoje sutartyje, pobūdį ir šį arbitražo sprendimą panaikinti(61) . Teisingumo Teismas į šį klausimą atsakė nurodydamas savo teismo praktiką, pagal kurią „Sąjungos teisėje nacionaliniam teismui nenustatyta pareiga netaikyti vidaus procesinių normų, suteikiančių sprendimui res judicata
galią, net jei tai leistų pašalinti ginčijamu sprendimu padarytą Bendrijos teisės normos, nepaisant jos pobūdžio, pažeidimą“(62) . Konstatavęs, kad nėra šią sritį reglamentuojančių Europos Sąjungos teisės aktų, Teisingumo Teismas nurodė, kad „ res judicata
principo įgyvendinimo taisykles valstybės narės savo teisės sistemose nustato vadovaudamosi valstybių narių procesinės autonomijos principu“, tačiau priminė, kad „šios taisyklės neturi būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašioms vidaus situacijoms, ir dėl jų Bendrijos teisės sistema suteiktų teisių įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas“(63) .
61. Remiantis šiuo sprendimu, darytina išvada, kad, Teisingumo Teismo nuomone, nacionalinė civilinio proceso teisė turi atitikti tik lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus, jei Europos Sąjungos teisės aktuose nėra nustatyta kitų specifinių reikalavimų(64) . Vadinasi, Europos Sąjungos teisės pažeidimas yra tik tada, kai pažeidžiami šie principai. Todėl į klausimą, ar, siekiant užtikrinti vartotojų apsaugą, reikia nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą keisti taip, kaip tai suprantama pagal pirmąjį prejudicinį klausimą, galima atsakyti tik nustačius, ar nacionalinė procedūra, kurios pagrindinės savybės išdėstytos pirma, neprieštarauja lygiavertiškumo ir veiksmingumo principams. Tai reikia išnagrinėti toliau.
Dėl lygiavertiškumo principo laikymosi
62. Lygiavertiškumo principo laikymasis reiškia, kad atitinkama nacionalinė taisyklė turi būti vienodai taikoma ir Europos Sąjungos, ir nacionalinės teisės pažeidimu grindžiamiems ieškiniams, kurių dalykas ir teisinis pagrindas panašūs(65) . Taikant šį principą specifinei situacijai, susijusiai su šiuo atveju svarbiu vartotojų apsaugos aspektu, aiškėja, kad reikia nustatyti, ar vienodai taikomos nacionalinės proceso taisyklės siekiant užtikrinti Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo Direktyvoje 93/13 nustatytą tikslą – apsaugoti vartotojus nuo nesąžiningų sąlygų, naudojamų sutartyse, ir užtikrinti vartotojų apsaugą nuo panašių pažeidimų, grindžiamų nacionaline teise. Taigi lygiavertiškumo principas būtų pažeistas tik tada, jei iš Direktyvos 93/13 kylančioms teisėms įgyvendinti būtų nustatytos mažiau palankios proceso taisyklės.
63. Teisingumo Teismas savo praktikoje nustatė nemažai bendrų kriterijų, kurie taikomi vertinant nacionalinių teisinės gynybos priemonių lygiavertiškumą būtent Europos Sąjungos teisės aktuose įtvirtintų teisių užtikrinimo srityje. Iš esmės patį vertinimą sudaro konkrečiu atveju taikytinų proceso taisyklių palyginimas. Teisingumo Teismo nuomone, šiuo tikslu reikia atsižvelgti į tariamai panašių ieškinių, grindžiamų nacionaline teise, dalyką, pagrindą ir esmines aplinkybes, kurie yra svarbūs kriterijai vertinant konkrečių ieškinių lygiavertiškumą(66) . Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad, siekiant nustatyti, ar nacionalinė proceso taisyklė yra mažiau palanki, reikia atsižvelgti į jos vaidmenį visame procese, šio proceso eigą ir šių taisyklių ypatumus(67) .
64. Nors Teisingumo Teismas iš principo šį uždavinį pavedė nacionaliniam teismui, kuris išmano, kaip taikyti nacionalinio proceso taisykles(68), Teisingumo Teismas gali pateikti tam tikrų samprotavimų dėl Europos Sąjungos teisės aiškinimo(69), o kartais, kai turi pakankamai naudingos informacijos, – netgi savo išvadas dėl lygiavertiškumo užtikrinimo konkrečiu atveju(70) . Tačiau taip Teisingumo Teismas siekia tik pateikti nacionaliniam teismui naudingas nuorodas, kurios padėtų pastarajam atlikti vertinimą(71) . Atsižvelgiant į tai, manau, reikia pateikti keletą esminių pastabų dėl konkrečių pagrindinės bylos bruožų.
65. Kalbant apie pagrindinę bylą, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabų, mano manymu, bet kuriuo atveju neaiškėja nieko, kas leistų daryti išvadą, kad per nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą atliekamam vartojimo kredito sutarties sąlygų nesąžiningo pobūdžio vertinimui pagal Direktyvos 93/13 reikalavimus taikomos mažiau palankios Ispanijos civilinio proceso taisyklės negu tada, kai tikrinamas šių vartojimo kredito sutarčių suderinamumas su nacionalinės teisės reikalavimais. Todėl nėra pagrindo teigti, kad šioje byloje nagrinėjama nacionalinė mokėjimo įsakymo procedūra pažeidžia lygiavertiškumo principą.
66. Atsižvelgiant į šios prejudicinio sprendimo procedūros tikslus, reikia daryti išvadą, kad lygiavertiškumo principo pažeidimo nėra.
Dėl veiksmingumo principo laikymosi
67. Galiausiai reikia patikrinti, ar pagrindiniai nacionalinės mokėjimo įsakymo procedūros bruožai atitinka veiksmingumo principą. Pagal šį principą reikalaujama, kad Europos Sąjungos teisės aktų taikymas netaptų praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas. Tokiomis aplinkybėmis reikia nurodyti Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytą tikslą, „kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“. Teisine prasme šis tikslas yra tas kriterijus, į kurį atsižvelgiant reikia vertinti nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą.
68. Nacionaliniam teismui nustatyta pareiga išsamiai patikrinti ir a limine nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje numatytos nesąžiningos sąlygos negaliojimo reikštų, kad vartotojas apsaugomas dar nepriėmus galutinio sprendimo dėl piniginių reikalavimų. Vadinasi, nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą papildytų prevencinė teisinės apsaugos priemonė. Tačiau kyla klausimas, ar tokia priemonė būtina tam, kad būtų veiksmingai užtikrinta vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų naudojimo sutartyse. Kaip jau nurodyta, valstybėse narėse paprastai nustatyta tokia mokėjimo įsakymo procedūros tvarka, kad galimo nesąžiningo sutarties sąlygos pobūdžio tikrinimas perkeliamas į ginčo teisenos procesą, kuris pradedamas gavus skundą(72) . Vykstant ginčo teisenos procesui, nacionalinis teismas turi galimybę įvykdyti jam Europos Sąjungos teisės aktais nustatytą pareigą įvertinti sąlygos nesąžiningą pobūdį. Kitais žodžiais tariant, ir tokia tvarka užtikrina vartotojų teisinę apsaugą. Tačiau šiai tvarkai nustatyta sąlyga, kad nagrinėjant mokėjimo įsakymo procedūrą vartotojas turi imtis iniciatyvos ginti savo teises.
69. Drįsčiau abejoti, ar toks teisinės apsaugos susiejimas su vartotojo valios pareiškimu sumažina Europos Sąjungos teisės veiksmingumą. Juk būtent iš teismo praktikos matyti, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog tokia tvarka, pagal kurią nacionalinis teismas, siekdamas kompensuoti tarp vartotojo ir prekybininko esantį pusiausvyros nebuvimą, gali imtis pozityvių veiksmų tik tada, kai su tuo sutinka vartotojas, yra suderinama su Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsnių reikalavimais.
70. Pirmiausia reikia prisiminti Sprendimą Pannon GSM, kuriame Teisingumo Teismas nurodė nacionalinio teismo pareigą netaikyti sąlygos, jei mano, kad ji yra nesąžininga, tačiau su sąlyga, kad tam neprieštarauja vartotojas (73) . Motyvuose Teisingumo Teismas nurodo, kad nustatyti įpareigojimą tikrinti ex officio
būtina, siekiant užtikrinti praktinį direktyvos nuostatose numatytos apsaugos veiksmingumą. Tačiau jis taip pat patikslina, kad „nacionalinis teismas neprivalo netaikyti nagrinėjamos sąlygos, jei vartotojas, minėto teismo informuotas, neketina remtis tuo, kad sąlyga yra nesąžininga ir neprivaloma“.
71. Toliau reikia prisiminti Sprendimą Martín Martín (74), kuriame Teisingumo Teismas nagrinėjo klausimą, ar nacionalinis teismas gali ex officio
iškelti 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EWB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose(75), 4 straipsnio pažeidimo klausimą ir pripažinti negaliojančia į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį, remdamasis tuo, kad vartotojas nebuvo informuotas apie savo teisę nutraukti sutartį, net jei šiuo negaliojimu vartotojas kompetentinguose nacionaliniuose teismuose niekada nesirėmė(76) . Teisingumo Teismas minėtame sprendime nurodė, kad „pagal Bendrijos teisę nacionalinių teismų iš esmės nereikalaujama, kad jie ex officio nurodytų teisinį pagrindą, grindžiamą Bendrijos nuostatų pažeidimu, jei tokio pagrindo nagrinėjimas juos įpareigotų viršyti šalių apibrėžto ginčo ribas ir dėl to jie turėtų remtis kitais faktais ir aplinkybėmis nei tie, kuriais grįsdama savo prašymą rėmėsi šių nuostatų taikymu suinteresuota šalis“(77) . Toliau Teisingumo Teismas pripažino, kad „toks nacionalinio teismo įgaliojimų apribojimas pateisinamas principu, jog iniciatyva procese priklauso šalims, todėl teismas gali veikti ex officio
tik išimtiniais atvejais, kai jo įsikišimo reikalauja viešasis interesas(78) . Galiausiai Teisingumo Teismas vis dėlto pripažino, kad tokioje situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pozityvų nacionalinio teismo įsikišimą galima pateisinti būtent Direktyvos 85/577 4 straipsnyje nurodytu viešojo intereso pagrindu. Kaip Teisingumo Teismas pripažino nurodydamas mano išvadą, pateiktą minėtoje byloje(79), „direktyvos 4 straipsnyje įtvirtinta pareiga informuoti bendroje direktyvos struktūroje užima centrinę vietą kaip pagrindinė veiksmingo pasinaudojimo teise nutraukti sutartį ir Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamos vartotojų apsaugos veiksmingo poveikio garantija“(80) . Tokiomis aplinkybėmis reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismas tuo atveju, kai buvo pažeista pareiga informuoti, galimybę pripažinti ginčijamą sutartį negaliojančia priskyrė prie „tinkamų vartotojų apsaugos priemonių“, kaip tai suprantama pagal direktyvos 4 straipsnio 3 dalį. Tačiau negalima nepaminėti ir to, kad Teisingumo Teismas, nurodydamas minėtą Sprendimo Pannon GSM (81) punktą, taip pat išaiškino, kad „nacionaliniam teismui taip pat gali tekti tam tikromis aplinkybėmis atsižvelgti į vartotojo norą, kad nagrinėjama sutartis nebūtų panaikinta“ (82) .
72. Galiausiai dar reikia nurodyti Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones, kuriame Teisingumo Teismui buvo pateiktas klausimas, ar nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi dėl galutinio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, savo iniciatyva turi patikrinti galimą nesąžiningą arbitražinės išlygos, numatytos pardavėjo ar tiekėjo ir šio vartotojo sudarytoje sutartyje, pobūdį ir šį sprendimą panaikinti(83) . Reikia atkreipti dėmesį į tai, kad Teisingumo Teismas nurodė, jog šios bylos situacija skiriasi nuo tos, kurioje buvo priimtas Sprendimas Mostaza Claro, nes šiuo atveju, kitaip negu toje byloje, „ vartotojas visiškai nieko nedarė
vykstant įvairioms procedūroms, susijusioms su jo ir prekybininko ginču, ir visų pirma nepareiškė ieškinio dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, kad užginčytų nesąžiningą arbitražo išlygos pobūdį, ir dėl to šis sprendimas įgijo res judicata
galią“(84) . Kitaip negu siūliau savo išvadoje(85), Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas tokios pareigos neturi. Atvirkščiai, jis nurodė, kad atsakyti į pateiktą klausimą galima tik atsižvelgiant į nacionalinės teisės sistemas, ir apsiribojo vien tikrinimu, ar šiuo atveju taikytina Ispanijos proceso teisės norma suderinama su lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais. Teisingumo Teismas pripažino, kad nacionalinis teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl sprendimo priverstinio vykdymo, privalo savo iniciatyva įvertinti tokios arbitražinės išlygos nesąžiningą pobūdį tik tada, jeigu pagal nacionalinės proceso teisės normas jis apskritai gali atlikti tokį vertinimą nagrinėdamas panašius ieškinius pagal nacionalinę teisę(86) .
73. Minėta teismo praktika rodo, jog Teisingumo Teismas siekia Europos Sąjungos teisę aiškinti taip, kad būtų tinkamai atsižvelgta į individualius vartotojo interesus, suteikiant jam galimybę savarankiškai nuspręsti, ar jis pasinaudos vartotojų teisės normų teikiama apsauga per civilinį procesą, kuris grindžiamas šalių valios principu (87) . Toks vartotojo procesinių teisių aiškinimas atitinka ir teismo praktikoje nustatytą vartotojo standartą (88), pagal kurį vidutinis vartotojas yra „pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus“. Sprendime Pannon GSM įtvirtintas požiūris ypatingas tuo, kad jis gina vartotoją nuo neprašomos apsaugos ir atitinka idėją, kad vartotoją saugo jam suteikta informacija. Teisingumo Teismas būtent atsižvelgia į tai, kad konkrečiu atveju vartotojas gali būti suinteresuotas laikytis ginčijamos sąlygos, pavyzdžiui, susitarimo dėl jurisdikcijos atveju, kai vartotojas siekia, kad bylą nagrinėtų sąlygoje numatytas teismas(89) . Teisingumo Teismas, atrodo, veikiau linkęs atsižvelgti ir į tai, kad vartotojas atsisako ginti savo teises, kaip matyti iš Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones . Remiantis šiuo sprendimu, pagal Europos Sąjungos teisę nacionalinis teismas, siekdamas apsaugoti vartotoją nuo nesąžiningų sąlygų, yra įpareigotas imtis pozityvių veiksmų tik tiek, kiek tai leidžiama pagal nacionalinės proceso teisės normas.
74. Atsižvelgdama į tai, kas buvo išdėstyta, darau išvadą, kad nacionaliniam teismui nenustačius pareigos a limine
ir ex officio
nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje numatytos nesąžiningos sąlygos neprivalomumo, Direktyva 93/13 sukurtos sistemos praktinis veiksmingumas nesumažės. Šiuo klausimu galima sutikti su vienoda visų proceso šalių nuomone, kad iš pradžių, siekiant užtikrinti vartotojų apsaugą, o ne reikalavimus, kurie grindžiami nesąžiningomis sutarties sąlygomis, pakanka, kad vartotojui, kurio atžvilgiu pateiktas prašymas išduoti teismo įsakymą, būtų suteikta galimybė, kuri paprastai numatyta per nacionalinio mokėjimo įsakymo procedūrą, imtis teisinės gynybos priemonių, t. y. pareikšti prieštaravimą. Veiksmingumo principo pažeidimo šiuo atveju nėra.
75. Žinoma, šie samprotavimai yra susiję tik su vartotojo apsauga . Tačiau negalima pamiršti, kad Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje aiškiai reikalaujama nustatyti pakankamas ir veiksmingas priemones „ < ... > konkurentų naudai < ... > “. Kitais žodžiais tariant, turi būti sukurtos procedūros, kurios leistų vienodai atsižvelgti į abiejų sutarties šalių
interesus. Čia reikia pripažinti, kad nesąžiningo pobūdžio tikrinimo perkėlimas į ginčo teisenos procesą, kuris pradedamas gavus skundą, kartu neleidžia nacionaliniam teismui konkrečios sutarties sąlygos pripažinti neprivaloma, prieš tai neišklausius prekybininko ar tiekėjo. Taigi, kaip teisingai nurodė Komisija(90), į prekybininko ar tiekėjo teisinės gynybos veiksmingumą atsižvelgiama pakankamai.
Tarpinė išvada
76. Vadinasi, reikia pripažinti, kad pagal lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus nereikalaujama įpareigoti nacionalinio teismo a limine ir ex officio
nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje esančios nesąžiningos sąlygos neprivalomumo. Todėl, siekiant užtikrinti vartotojų apsaugą, nėra būtina apriboti valstybių narių turimą proceso autonomiją.
3. Išvados
a) Europos Sąjungos teisės aktuose nėra nustatyta pareiga tikrinti ex officio
ir a limine per mokėjimo įsakymo procedūrą
77. Vadinasi, darytina išvada, kad teismo praktikos byloje Pénzügyi
negalima perkelti pagrindinei bylai. Pirma, to daryti negalima dėl skirtingų aplinkybių, kuriomis grindžiamos šios dvi bylos, pirmiausia dėl procesinės situacijos(91) per mokėjimo įsakymo procedūrą ir ginčo teisenos procesą skirtumų bei sutarties sąlygos pobūdžio(92), nes vienu atveju teismas nagrinėjo turinį nustatančią sąlygą, o kitu atveju – sąlygą dėl jurisdikcijos. Kitas argumentas, leidžiantis teigti, kad šios teismo praktikos negalima perkelti pagrindinei bylai – tai, kad įpareigojimas a limine ir ex officio nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje esančios nesąžiningos sąlygos neprivalomumo iš esmės pakeistų mokėjimo įsakymo procedūros veikimą(93) ir apribotų valstybių narių proceso autonomiją, nors tai nėra būtina siekiant užtikrinti praktinį Direktyvos 93/13 veiksmingumą(94) . Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Europos Sąjungos teisės aktuose nacionaliniam teismui tokia pareiga nenustatyta.
78. Kadangi Europos Sąjungos teisės aktuose nėra reikalavimo, kad nacionalinis teismas imtųsi tokių veiksmų, Europos Sąjungos teisei neprieštarauja ir tai, kad nacionalinis teismas ex officio
ir a limine
nesprendžia dėl vartojimo kredito sutartyje esančios sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas neprivalomumo.
b) Valstybėms narėms suteikta teisė numatyti griežtesnį reguliavimą
79. Vis dėlto reikia prisiminti, kad Direktyva 93/13, kaip aiškiai nurodyta jos 12 konstatuojamoje dalyje, nesąžiningas sąlygas reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai buvo suderinti tik iš dalies ir minimaliai(95) . Toks minimalaus suderinimo tikslas aiškiai matyti iš direktyvos 8 straipsnyje valstybėms narėms numatytos teisės priimti griežtesnes Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą. Kaip jau esu nurodžiusi išvadoje byloje Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, toks minimalus suderinimo tikslas suteikia valstybėms narėms didelę diskreciją(96), kurią apriboja vien Sąjungos teisėje, ypač pirminės teisės aktuose, nustatytos bendros ribos(97) . Todėl valstybės narės iš principo gali savo nacionalinės civilinio proceso teisės sistemoje nustatyti pareigą savo teismams per mokėjimo įsakymo procedūrą ex officio
ir a limine tikrinti sutarties sąlygos nesąžiningą pobūdį.
C – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
80. Norint nacionaliniam teismui pateikti naudingą atsakymą, reikia pakeisti antrojo prejudicinio klausimo formuluotę. Kadangi, remiantis šio klausimo formuluote, Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti 2007 m. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1 83 straipsnį taip, kad jis atitiktų Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 2009/22 2 straipsnį, šį klausimą, nesant priimtino išaiškinimo dalyko, reikia pripažinti nepriimtinu(98) .
81. Pirmiausia reikia priminti, kad per prejudicinio sprendimo procesą pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas neturi vertinti nacionalinės teisės suderinamumo su Europos Sąjungos teise ar aiškinti nacionalinės teisės. Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti bet kokį su Europos Sąjungos teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį šiam įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje(99) . Šiuo tikslu jis turi iš nacionalinio teismo pateiktų duomenų, ypač tų, kuriais jis grindžia savo sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, išskirti su Europos Sąjungos teise susijusius elementus, kuriuos reikia išaiškinti atsižvelgiant į ginčo dalyką(100) .
82. Antrąjį prejudicinį klausimą, atsižvelgiant tiek į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytą pagrindinės bylos problematiką, tiek į pirmąjį prejudicinį klausimą („ar vartojimo kredito sutartyje numatyta sąlyga yra negaliojanti ir ją reikia pakeisti“) reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo išaiškinti Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį. Jis būtent siekia sužinoti, ar, atsižvelgiant į šioje direktyvos nuostatoje numatytą teisinę pasekmę, kad nesąžininga sutarties sąlyga neprivaloma vartotojui, jis turi teisę tam tikrą sutarties sąlygą, kurios nesąžiningas pobūdis yra nustatytas, pakeisti kita, kuri nėra nesąžininga.
83. Mano manymu, atsakymas į šį klausimą aiškėja tiek iš Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies formuluotės, tiek ir jos reguliavimo tikslo.
84. Iš pradžių reikia pripažinti, kad Direktyvoje 93/13 nėra aiškiai numatytas nei nesąžiningos sąlygos „pakeitimas“, nei atitinkama teismo teisė tai padaryti. Priešingai, direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje apsiribojama vien teisinių pasekmių nustatymu, būtent, kad tokia sąlyga yra neprivaloma vartotojui(101) . Tas pats aiškėja ir iš dvidešimt pirmos konstatuojamosios dalies. Šis reikalavimas tiek, kiek jis taikomas, yra imperatyvus, todėl valstybėms narėms neleidžiama nuo jo nukrypti. Atsižvelgiant į direktyvos 6 straipsnio 1 dalies tikslą, ši nuostata į nacionalinę teisę taip pat turi būti perkelta imperatyvia nuostata, nustatančia neprivalomumo teisinę pasekmę, nuo kurios negalima nukrypti susitarimo pagrindu.
85. Be to, reikia pripažinti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog, pripažinus tam tikros nesąžiningos sąlygos neprivalomumą, sutartis ir „toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis “, jeigu ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų. Dvidešimt pirmoje konstatuojamoje dalyje nurodyta, kad „sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis “. Vadinasi, direktyvos 6 straipsnio 1 dalies nuostatą reikia suprasti taip, kad, pašalinus nesąžiningas sąlygas, sutarties likusios nuostatos lieka galioti nepakitusia forma, jei tai teisiškai įmanoma, o tai reiškia, kad nėra jokios galimybės keisti sąlygas ir (arba) suderinti sutartį.
86. Įdėmiau pažvelgus į direktyvos 6 straipsnio 1 dalies reguliavimo tikslą, aiškėja ir kiti argumentai, leidžiantys teigti, kad nacionalinis teismas neturi teisės keisti tam tikros sąlygos. Kaip jau minėta, nacionalinis teismas, pripažindamas nesąžiningas sąlygas neprivalomomis, siekia neleisti, kad vartotojas ir toliau būtų saistomas tokių sąlygų. Taip kartu siekiama įgyvendinti dar vieną ilgalaikį Direktyvos 93/13 tikslą, būtent užkirsti kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, kuris aiškėja iš direktyvos 7 straipsnio 1 dalies. Siekiant šio tikslo, kaip aiškiai pripažino Teisingumo Teismas savo praktikoje, Direktyva 93/13 turi atgrasomąjį poveikį, kurį prekybininkas patiria dėl to, kad teismas tikrina nesąžiningą pobūdį(102) .
87. Todėl, siekiant nustatyti, ar toks sutarties suderinimas, kai konkreti nesąžininga sąlyga pakeičiama kita, kaip antai pagrindinėje byloje, prieštarauja Direktyvos 93/13 reikalavimams, reikia patikrinti, ar toks pakeitimas ilgainiui nesumažins atgrasomojo poveikio, kuris atsiranda dėl nesąžiningo pobūdžio vertinimo. Juk tai reikštų, kad nėra užtikrinamas praktinis direktyvos veiksmingumas, ir tai prieštarautų Europos Sąjungos teisės aktuose nustatytam reikalavimui, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais perkeliama direktyva, negali pakenkti direktyvos tikslui.
88. Toks sutarties pakeitimas labai sumažintų prekybininko ar tiekėjo riziką, kurią jie patiria dėl nesąžiningų sąlygų naudojimo sutartyse. Kai tam tikra sąlyga pripažįstama neprivaloma, prekybininkas ar tiekėjas rizikuoja, kad ir toliau bus saistomas sutarties, kuri tam tikromis aplinkybėmis bus jam nepalankesnė, tačiau pakeitus sutartį pirma nurodytu būdu galiausiai sutarties sąlygos būtų pakeistos taip, kad atitiktų įstatymus, vadinasi, atitiktų situaciją, kurios prekybininkas ar tiekėjas galėjo tikėtis(103) . Net ir tokioje situacijoje, kai dėl vienos ar kelių nesąžiningų sąlygų visa sutartis taptų negaliojanti, prekybininkas ar tiekėjas galėtų būti tikras, kad sutartis liks galioti, nors tam tikromis aplinkybėmis tai gali būti nenaudinga vartotojui. Galimybė pašalinti sutarties negaliojimo pagrindus ir prekybininkui suteikta galimybė numatyti riziką gali turėti priešingą efektą negu tas, kurio siekė direktyvos leidėjas. Atvirkščiai, tai gali paskatinti prekybininką ar tiekėją „išbandyti savo laimę“ ir į sutartį įtraukti kiek galima daugiau nesąžiningų sąlygų, turint viltį, kad nacionalinis teismas daugumos jų nepastebės. Kaip teisingai nurodo Komisija(104), galiausiai tokia teisinė situacija paskatintų prekybininkus ar tiekėjus bent jau pabandyti savo sąlygas primesti vartotojams, nes jie niekuo nerizikuoja. Šie pavyzdžiai rodo, kad tokia teismo galimybė vėliau pakeisti sutartį ne tik sumažina direktyvos 6 straipsnio atgrasomąjį poveikį, bet netgi gali nulemti priešingą rezultatą. Todėl tai pakenktų Direktyvos 93/13 tikslams.
89. Remiantis šia išvada, reikia pripažinti, kad tai turi neigiamą poveikį praktiniam Direktyvos 93/13 veiksmingumui. Todėl į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinė nuostata, kaip antai 2007 m. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1 83 straipsnis, pagal kurį nacionalinis teismas gali nesąžiningą sutarties sąlygą pakeisti kita, kuri nelaikoma nesąžininga, prieštarauja direktyvos 6 straipsnio 1 daliai(105) . Nacionalinio teismo pareiga – šią nacionalinės teisės nuostatą išaiškinti direktyvą atitinkančiu būdu ir ją taikyti. Nacionalinis teismas, taikydamas vidaus teisės aktus, turi juos aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir laikomasi EB 288 straipsnio trečios dalies(106) .
D – Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
90. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia sužinoti, ar galima netaikyti teisminės kontrolės ex officio
ir a limine, kai aiškiai nurodomi konkretūs paskolos sutarties aspektai, kaip numatyta pagal Europos mokėjimo įsakymo procedūrą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi galvoje Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnyje numatytą Europos mokėjimo įsakymo procedūros tvarką, pagal kurią prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą turi būti pateikta informacija, konkrečiai išvardyta 2 dalyje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia hipotezę, kad konkrečių turinio reikalavimų nustatymas tam tikromis aplinkybėmis gali kompensuoti kontrolės a limine
galimybę(107) . Šie argumentai, atrodo, grindžiami tuo, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija, pagal Ispanijos teisės aktus tokių duomenų būtent nereikalaujama.
91. Tačiau galiausiai nėra aišku, ko iš tikrųjų klausiama šiuo klausimu. Viena vertus, šį klausimą galima laikyti hipotetiniu, kaip siūlo Ispanijos vyriausybė ir Komisija(108), ir, remiantis Teisingumo Teismo praktika, galiausiai pripažinti nepriimtinu, nes juo prašoma išaiškinti Reglamentą Nr. 1896/2006, nors pagrindinėje byloje nagrinėjama vien nacionalinė mokėjimo įsakymo procedūra, kuriai taikomos išimtinai Ispanijos civilinio proceso nuostatos. Šiomis aplinkybėmis vertėtų prisiminti, kad kai nacionalinių teismų pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą(109), nebent būtų akivaizdu, kad iš tikrųjų jo prašoma priimti sprendimą dirbtiniame ginče arba pateikti konsultacinę nuomonę bendrais ar hipotetiniais klausimais, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku arba kad Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos norint naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus(110) .
92. Vis dėlto iš pirmo žvilgsnio akivaizdžiai hipotetinį prejudicinio klausimo pobūdį galima paneigti, jei, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabas, šis klausimas bus aiškinamas taip, kad juo klausiama, kokie reikalavimai prašymo išduoti nacionalinį mokėjimo įsakymą turiniui nustatyti Reglamente Nr. 1896/2006. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtent matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto galimybę pagal analogiją taikyti Reglamentą Nr. 1896/2006. Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio nuostatų taikymas pagal analogiją galiausiai lemtų nacionalinės civilinio proceso teisės suderinimą, o to Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė. Kaip būtent aiškėja iš reglamento 10 konstatuojamosios dalies, „šiuo reglamentu nustatyta procedūra ieškovui turėtų būti papildoma ir jo nuožiūra pasirenkama
priemonė; jis gali imtis veiksmų pagal nacionaliniuose teisės aktuose numatytą procedūrą“. Tai, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo sukurta Europos mokėjimo įsakymo procedūra taikoma kaip papildoma ir alternatyvi procedūra, siekiant išieškoti tarptautinio pobūdžio neginčytinus piniginius reikalavimus, rodo, kad nacionalinė ir Europos procedūra turėtų egzistuoti lygiagrečiai(111) . Reglamento santykis su nacionaline teise toliau patikslinamas antrame sakinyje, iš kurio aiškiai matyti, kad „ < .... > nacionalinėje teisėje numatyti neginčytinų reikalavimų išieškojimo mechanizmai šiuo reglamentu nėra nei keičiami, nei derinami “. Todėl iš Reglamento Nr. 1896/2006 neaiškėja jokių privalomų reikalavimų(112), nustatančių prašymo išduoti nacionalinį mokėjimo įsakymo turinį.
93. Nepaisant to, atsakymas į trečiąjį prejudicinį klausimą aiškėja jau iš mano samprotavimų, pateiktų dėl pirmojo ir antrojo klausimų. Remiantis jais, pagal Europos Sąjungos teisės aktus valstybės narės nėra įpareigotos savo nacionalinės teisės sistemoje nustatyti reikalavimo per mokėjimo įsakymo procedūrą ex officio
ir a limine patikrinti sutarties sąlygos nesąžiningą pobūdį. Tačiau, remdamosi Direktyvos 93/13 8 straipsnyje joms suteiktu įgaliojimu, jos gali tai numatyti siekdamos užtikrinti vartotojų apsaugą.
E – Dėl ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų
94. Dėl būtinumo atsakyti į ketvirtąjį klausimą taip pat kyla abejonių. Tiek, kiek juo prašoma išaiškinti Direktyvą 2008/48, reikia nurodyti, kad ši direktyva nėra taikytina pagrindinės bylos aplinkybėms laiko požiūriu. Juk ji buvo priimta 2008 m. balandžio 23 d. ir įsigaliojo 2008 m. birželio 11 d., o jos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas baigėsi 2010 m. gegužės 12 dieną. Tačiau ginčijama paskolos sutartis buvo sudaryta jau 2007 m. gegužės 28 d., t. y. laiko požiūriu dar iki įsigaliojant Direktyvai 2008/48.
95. Nors Direktyvoje 2008/48 numatytos pereinamojo laikotarpio priemonės, vis dėlto reikia atsižvelgti į direktyvos 30 straipsnį, kuriame aiškiai nurodyta, kad direktyva netaikoma kredito sutartims, sudarytoms iki nacionalinių įgyvendinimo priemonių įsigaliojimo dienos. Ši tvarka netaikoma vien 11, 12, 13 ir 17 straipsniams, 18 straipsnio 1 dalies antram sakiniui ir 18 straipsnio 2 daliai, kurių taikymą valstybės narės privalo užtikrinti „taip pat ir neterminuotoms kredito sutartims, sudarytoms iki nacionalinių įgyvendinimo priemonių įsigaliojimo dienos“. Tačiau tarp jų nėra prejudicinio klausimo dalyku esančių nuostatų – 5 straipsnio 1 dalies 1 punktas ir 6 straipsnis bei 10 straipsnio 2 dalies 1 punktas, – kurios nustato kreditoriui pareigą prieš sudarant sutartį kredito gavėjui pateikti tam tikrą informaciją. Siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti naudingai ir todėl bandant taikyti ankstesnę Direktyvą 87/102, kuri šiai situacijai taikytina laiko požiūriu, taip pat susiduriama su nenugalimais sunkumais, nes joje nėra nuostatų, kurios atitiktų minėtos direktyvos nuostatas. Todėl Direktyvos 87/102 išaiškinimas nepadeda atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
96. Atsižvelgiant į tai, kad ketvirtasis prejudicinis klausimas nėra susijęs su pagrindinės bylos ginču, į jį atsakyti nereikia. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia nurodyti, kad Direktyva 2008/48 nėra taikytina laiko požiūriu.
97. Dėl penktojo prejudicinio klausimo, iš pradžių reikia nurodyti klaidą, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas akivaizdžiai padarė formuluodamas šį klausimą. Kadangi nurodytos nuostatos nėra niekaip susijusios su išdėstytu reguliavimo dalyku, kaip teisingai tvirtina Komisija(113), reikia daryti prielaidą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas veikiau remiasi Direktyvos 87/102 6 straipsnio 2 dalimi ir 7 straipsniu. Teisė į informaciją bei nepagrįsto praturtėjimo draudimo principas yra būtent įtvirtinti Direktyvoje 87/102, o ne Direktyvoje 2008/48, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
98. Remiantis tokios prielaidos teisingumu, toliau reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į konkrečią pagrindinės bylos problemą, šis klausimas yra reikalingas sprendimui priimti.
99. Reikia pripažinti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių nuorodų į tai, jog pagrindinėje byloje būtų nagrinėjamas klausimas dėl pareigos informuoti, nustatytos kreditoriui Direktyvos 87/102 6 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią „sutarties galiojimo metu vartotojas informuojamas apie kiekvieną metinės palūkanų normos arba atitinkamų mokesčių pasikeitimą tuo metu, kai tokie pasikeitimai įvyksta“. Be to, tokia pareiga pagal Direktyvos 87/102 6 straipsnio 1 dalį nustatyta tik vartotojo ir kredito ar finansinės įstaigos sudarytų sutarčių dėl kredito kaip einamosios sąskaitos avanso suteikimo atveju. Kadangi, remiantis turima bylos medžiaga, ginčijamos vartojimo kredito sutarties, atrodytų, negalima priskirti prie minėtos kredito sutarčių kategorijos, Direktyvos 87/102 6 straipsnio 2 dalies išaiškinimas taip pat nėra reikalingas sprendimui pagrindinėje byloje priimti.
100. Atrodo, kad sprendimui pagrindinėje byloje priimti nėra būtinas ir Direktyvos 87/102 7 straipsnio išaiškinimas. Pagal šią direktyvos nuostatą, „jeigu kreditas suteikiamas prekei pirkti, valstybės narės nustato sąlygas, pagal kurias prekę galima grąžinti, ypač tais atvejais, kai vartotojas nėra davęs savo sutikimo“. Toliau numatyta, kad valstybės narės „užtikrina, kad kreditoriui atgavus prekę, šalys atsiskaito taip, kad grąžinimas nebūtų susijęs su nepagrįstu praturtėjimu“. Tačiau nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nuorodų į tai, kad pagrindinėje byloje būtų nagrinėjamas prekės grąžinimo kreditoriui klausimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, galimas dalykas, remiasi hipotetine situacija, kai prekybininkas ar tiekėjas gali reikalauti grąžinti paskolą dėl to, kad vartotojas nevykdo savo sutartinių prievolių, ir tokiu atveju kyla klausimas, ar jis taip pat turi teisę gauti nesąžiningomis laikomas palūkanas už pavėluotas įmokas. Būtent jas galima būtų vertinti kaip neteisėtą praturtėjimą. Tačiau iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad prašymu priimti prejudicinį sprendimą būtent siekiama gauti atsakymą į šį klausimą.
101. Atsižvelgdama į tai, darau išvadą, kad į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus atsakyti nereikia.
F – Dėl šeštojo prejudicinio klausimo
102. Šeštuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2005/29 11 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad nacionalinis teismas gali ex officio įvertinti tokios komercinės praktikos, kuria į sutarties tekstą įtraukiama sąlyga dėl palūkanų už pavėluotas įmokas, nesąžiningą pobūdį.
103. Šioje direktyvos nuostatoje, kurią savo klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nustatytas bendras tikslas, kurį valstybės narės įgyvendina numatydamos teisėkūros priemones. Vadinasi, „kad šios direktyvos nuostatų būtų laikomasi vartotojų interesais, valstybės narės užtikrina pakankamus ir veiksmingus būdus kovoti su nesąžininga komercine veikla“. Tokios priemonės – tai teisės aktai, leidžiantys dėl tokios nesąžiningos komercinės veiklos pradėti bylą ir (arba) tokią veiklą apskųsti administracinei institucijai, kuri kompetentinga priimti sprendimus dėl skundų ar pradėti atitinkamą teisminį bylos nagrinėjimą. Taigi reikia pripažinti, kad kovai su nesąžininga komercine veikla pagal Direktyvą 2005/29 nacionaliniu lygmeniu galima numatyti tiek teismo procesą, tiek administracinę procedūrą.
104. Prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai svarbus tik pirmasis variantas, nes pateikti teisiniai klausimai susiję su nacionaline mokėjimo įsakymo procedūra, kurią nagrinėja nacionalinis teismas. Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Direktyvos 2005/29 11 straipsnio 2 dalyje numatyti išsamūs valstybių narių teismų įgaliojimai ir aprašyti pagrindiniai jų bruožai. Šie įgaliojimai, be kita ko, apima teismo sprendimą dėl nesąžiningos komercinės veiklos uždraudimo, laikinųjų apsaugos priemonių ir priemonių, skirtų panaikinti tokio pobūdžio komercinės veiklos padariniams, taikymą.
105. Tačiau, remiantis aiškia šios direktyvos nuostatos formuluote, atitinkamus įgaliojimus valstybės narės privalo suteikti perkeldamos direktyvą ir turi laikytis konkrečių Europos Sąjungos teisės aktuose nustatytų minimalių reikalavimų(114) . Be to, perkeldamos direktyvą, jos turi didelę diskreciją(115) . Direktyvoje 2005/29 numatytas visiškas materialinės teisės normų, susijusių su nesąžininga įmonių komercine veikla vartotojų atžvilgiu(116), suderinimas, tačiau ne pačių procesinių instrumentų, naudojamų kovojant su tokio pobūdžio komercine veikla, suderinimas. Dėl Direktyvos 2005/29 tiesioginio taikymo, apie kurį užsimena prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nurodydamas tai, jog Ispanijoje Direktyva 2005/29 nebuvo perkelta, mano manymu, iš išdėstytų samprotavimų darytina išvada, kad tai ne tik nėra aiškiai numatyta; tokia galimybė neaiškėja ir iš Direktyvos 2005/29 reguliavimo tikslo. Kaip argumentą, kad Direktyvos 2005/29 nuostatos negali būti bendrai taikomos tiesiogiai, nacionaliniai teismai būtent galėtų nurodyti, kad iš 11 straipsnio 1 dalies matyti, jog procedūros, kurias valstybės narės privalo numatyti, turi užtikrinti patį direktyvos įgyvendinimą. Vadinasi, tam, kad nacionaliniu lygmeniu būtų įgyvendinti direktyvos tikslai, būtina sąlyga yra tinkamų kovos su nesąžininga komercine veikla priemonių sukūrimas(117) .
106. Nepaisant šios išvados dėl išaiškinimo, dėl prejudicinio klausimo reikalingumo reikia pripažinti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių nuorodų į tai, jog pirmosios instancijos teismas tokios, jo manymu, nesąžiningos sutarties sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas įtraukimą būtų vertinęs ir kaip nesąžiningą komercinę veiklą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2005/29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris pirmasis iškėlė klausimą dėl Direktyvos 2005/29 taikytinumo pagrindinei bylai, kalba vien apie „galimą nesąžiningą komercinę veiklą(118), tačiau tokios savo prielaidos niekaip nepagrindžia. Atsižvelgiant į aplinkybių visumą, galima tik daryti prielaidą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nesąžininga komercine veikla laiko per didelių palūkanų už pavėluotas įmokas nustatymą. Tačiau, nesant išsamių pastabų nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, negalima aiškiai atsakyti į klausimą, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apskritai aplinkybes kvalifikavo pagal direktyvos nuostatas. Tuo remiantis, galima daryti išvadą, kad prašymas pateikti Direktyvos 2005/29 išaiškinimą nėra susijęs su pagrindinės bylos ginču. Tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodė ir proceso šalys, darytina išvada, kad prejudicinis klausimas yra vien hipotetinio pobūdžio. Todėl šeštąjį prejudicinį klausimą taip pat reikia pripažinti nepriimtinu.
VII – Išvada
107. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Audiencia Provincial de Barcelona pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais reikia aiškinti taip, kad ja nacionalinis teismas, nagrinėjantis nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą, neįpareigojamas ex officio
ir a limine nuspręsti dėl vartojimo kredito sutartyje numatytos sąlygos dėl palūkanų už pavėluotas įmokas negaliojimo, jei pagal nacionalinės proceso teisės aktus tariamai nesąžiningas šios sąlygos pobūdžio tikrinimas gali būti perkeltas į ginčo teisenos procesą, kuris pradedamas gavus skolininko skundą ir kurį nagrinėjančiam nacionaliniam teismui yra žinomos teisinės ir faktinės aplinkybės, reikalingos tokiam vertinimui atlikti.
2. Nacionalinė tvarka, pagal kurią nacionalinis teismas gali sutartį su vartotojais pakeisti taip, kad nesąžininga sutarties sąlyga keičiama kita, kuri nėra nesąžininga, prieštarauja Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 daliai.
3. 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1896/2006, nustatantis Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, nacionalinei mokėjimo procedūrai netaikomas.
(1) .
(2)  – 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288).
(3)  –	2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/22/EB dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus (kodifikuota redakcija) (OL L 110, p. 30).
(4)  –	2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1896/2006, nustatantis Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, p. 1).
(5)  –	2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinanti Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, p. 66).
(6)  –	2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 (OL L 149, p. 22).
(7)  –	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, p. 64). Pagal šios direktyvos 28 straipsnio 1 dalį valstybės narės į nacionalinę teisę privalo ją perkelti ne vėliau kaip iki 2013 m. gruodžio 13 dienos.
(8)  –	Direktyvos 2011/83 32 straipsnyje, kuris Direktyvoje 93/13/EEB įterpiamas kaip 8a straipsnis, valstybės narės įpareigojamos pranešti Komisijai apie tam tikrose srityse priimamas specifines nacionalinės teisės normas, kuriose būtent numatytas nesąžiningo pobūdžio vertinimo pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį išplėtimas, ir sudaromus nacionalinius sąrašus, kuriose pateikiamos nesąžiningomis laikomos sutarties sąlygos.
(9)  –	2011 m. spalio 11 d. Komisijos pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės (COM(2011) 635 galutinis).
(10)  –	Pastaruoju metu Komisija sustiprino pastangas sukurti Europos sutarčių teisės instrumentą. 2003 m. Komisijos komunikate „Darnesnė Europos sutarčių teisė – veiksmų planas“ siūloma parengti „Bendrą principų sistemą“ kaip opt-in
instrumentą, kuris nustatytų bendras Europos sutarčių teisės taisykles ir terminiją. Vėliau Study Group on a European Civil Code, tarptautinis mokslininkų tinklas, parengė akademinį bendros principų sistemos projektą ( Common Frame of Referente, toliau – CFR), remdamasis vadinamosios Lando komisijos sukurtais „Principles of European Contract Law“ (PECL). Po šių parengiamųjų darbų 2010 m. balandį Europos Komisija įsteigė Europos sutarčių teisės bendros principų sistemos ekspertų grupę, kuri 2011 m. gegužės 3 d. pateikė galimybių studiją. Dėl pastangų sukurti Europos vartotojų teisių kodeksą žr. O. Lando „On a European Contract Law for Consumers and Businesses – Future Perspectives“, Towards a European Contract Law, Reiner Schulze ir Jules Stuyck (leid.), Miunchenas, 2011, p. 203 ir paskesni; D. Mazeaud „UnfairnESS and Non-negotiated Term“ (ten pat, p. 123), M. Hesselink „The Consumer Rights Directive and the CFR: two worlds apart?“, European review of contract law, 5 tomas, 2009, Nr. 3, p. 290; R. Zimmermann „The present state of European private law“, The American journal of comparative law, 57 tomas, 2009, Nr. 2, p. 479.
(11)  –	BOE, Nr. 176, 1984 m. liepos 24 d.
(12)  –	BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d.
(13)  –	BOE, Nr. 287, 2007 m. lapkričio 30 d.
(14)  –	Žr. U. Gruber Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht – Kommentar, Thomas Rauscher (leid.), Miunchenas, 2010, p. 274, 1 punktas.
(15)  –	Visos valstybės narės bando daugybės neginčijamų reikalavimų išieškojimo teisiniu būdu problemą spręsti atsižvelgdamos į savo teisės tradicijas ir procesą. Valstybių narių pasirinkti sprendimo būdai vienas nuo kito labai skiriasi tiek techniniu požiūriu, tiek veiksmingumu. Kai kuriose valstybėse narėse svarbiausi procesiniai instrumentai, taikomi reikalavimams, kurie nėra ginčo dalykas, yra sprendimai už akių, bendra civilinio proceso tvarka nagrinėjamos specialios bendrosios procedūros arba net laikinosios apsaugos priemonės, kurių poveikis iš esmės yra galutinis; jas paskyrus pagrindinio proceso paprastai nebebūna. Vis dėlto kai kuriose valstybėse narėse mokėjimo įsakymo procedūra pasirodė esanti ypač veiksminga, siekiant užtikrinti greitą ir nebrangų reikalavimų, laikomų neginčijamais, išieškojimą. Iš pradžių tokia procedūra buvo nustatyta vienuolikos valstybių narių (Austrijos, Belgijos, Suomijos, Prancūzijos, Vokietijos, Graikijos, Italijos, Liuksemburgo, Portugalijos, Ispanijos ir Švedijos) civilinio proceso teisėje. Žinomiausi šios procedūros pavyzdžiai – tai Prancūzijoje taikoma injonction de payer
ir Vokietijoje taikoma procedūra Mahnverfahren . 1999 m. panaši procedūra buvo numatyta ir Ispanijoje ( proceso monitorio ) (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Komisijos žaliąją knygą dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros ir dėl paprastesnės bei greitesnės nedidelės vertės ginčų sprendimo tvarkos (COM(2002) 746 galutinis). Tokia raida rodo, kad ši procedūros rūšis Europos Sąjungoje vis labiau vertinama.
(16)  –	Žr. B. Hess Europäisches Zivilprozessrecht, Heidelbergas, 2010, p. 556, 10 straipsnis, 40 punktas.
(17)  –	Pavyzdžiui, dėl jurisdikcijos taisyklių Vokietijoje žr. H. Prütting ir M. Gehrlein ZPO – Kommentar, 2-asis leidimas, Kelnas, 2010, p. 1455, 689 straipsnis, 2 punktas; W. Zeiss ir K. Schreiber Zivilprozessrecht, 10-asis leidimas, p. 305, Austrijoje – žr. W. Rechberger ir D.-A. Simotta Grundriss des österreichischen Zivilprozessrechts, Viena, 2003, p. 302, 515/3 punktas, ir Ispanijoje – žr. E. Alonso Crespo „Algunos medios preventivos o alternativos del proceso civil atribuidos al secretario judicial“, Estudios jurídicos, 2004, p. 6687, ir A. M. Rodríguez Tirado Las funciones procesales del Secretario judicial, Barselona, 2001, kurie atitinkamai nagrinėja Vokietijos ir Austrijos Rechtspfleger
bei Ispanijos secretario judicial
statusą teisėsaugos administravimo sistemoje.
(18)  –	Pavyzdžiui, dėl Prancūzijos jurisdikcijos taisyklių žr. S. Guinchard Droit et pratique de la procédure civile, Paryžius, 2004, p. 629, dėl Italijos – žr. A. De Stefano Procedura Civile, Milanas, 2010, p. 662, 5144 punktas.
(19)  –	Kaip teigia B. Sujecki „Das Europäische Mahnverfahren“, Neue Juristische Wochenschrift, 2007, p. 1625, kuri remiasi aiškintina Reglamento Nr. 1896/2006 8 straipsnio formuluote, tikrinimo apimtį reikia apriboti taip, kad nereikėtų tikrinti pagrįstumo, tačiau būtų galima atmesti akivaizdžiai nepagrįstus reikalavimus ir tikrinimą galėtų atlikti teisėjo statuso neturintys teismo pareigūnai. Be to, tokia tikrinimo apimtis leistų visiškai automatizuoti prašymų išduoti teismo įsakymą tikrinimą, todėl mokėjimo įsakymų procedūra taptų racionali ir sumažintų darbo krūvį, ko ir siekiama.
(20)  –	Dėl tvarkos, nustatytos Prancūzijoje, žr. S. Guinchard (straipsnis minėtas 18 išnašoje, p. 631), Vokietijoje – žr. W. Zeiss, K. Schreiber (straipsnis minėtas 17 išnašoje, p. 306, 779 punktas), Austrijoje – žr. W. Rechberger ir D.-A. Simotta (straipsnis minėtas 17 išnašoje, p. 304, 515/7 punktas, ir Italijoje – žr. A. De Stefano (straipsnis minėtas 18 išnašoje, p. 671, 5210 punktas).
(21)  –	Žr. U. Gruber (straipsnis minėtas 14 išnašoje, p. 275, 3 punktas), kuris nurodo, kad procedūra pagal Reglamentą Nr. 1896/2006 grindžiama ta pačia idėja kaip ir nacionalinės mokėjimo įsakymo procedūros. Vykdymo įsakymas kreditoriams turi būti išduotas taikant paprastą, greitą ir nebrangią procedūrą. Tik tada, kai skolininkas užginčija šią procedūrą, ji toliau nagrinėjama bendra civilinio proceso tvarka.
(22)  –	Žr. E. Alonso Crespo (straipsnis minėtas 17 išnašoje, p. 6687); W. Rechberger ir D.-A. Simotta (straipsnis minėtas 17 išnašoje, p. 301, 515/2 punktas), kurie nurodo į mokėjimo įsakymo procedūros pranašumus – galimybę be didelių sąnaudų gauti vykdymo dokumentą.
(23)  –	Žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
(C-240/98–C-244/98, Rink. p. I-4941) 25 punktą ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro
(C-168/05, Rink. p. I-10421) 25 punktą.
(24)  –	Žr. 23 išnašoje minėto Sprendimo Mostaza Claro
36 punktą ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Pannon GSM
(C-243/08, Rink. p. I-4713) 25 punktą. Dėl šios teismo praktikos kritikos žr. M. Hesselink „Unfair Terms in Contracts Between Businesses“, Towards a European Contract Law
(straipsnis minėtas 10 išnašoje, p. 132 ir kt.).
(25)  –	Žr. 23 išnašoje minėto Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
27 punktą ir 23 išnašoje minėto Sprendimo Mostaza Claro
26 punktą bei 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
(C-40/08, Rink. p. I-9579) 31 punktą.
(26)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
32 punktas. Dėl bendrųjų prekybos sąlygų pobūdžio vertinimo atsižvelgiant į sąžiningumo principą žr. J. Basedow „Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht“, Archiv für die civilistische Praxis, 210 tomas, 2010, p. 172 ir paskesni.
(27)  –	2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Cofidis
(C-473/00, Rink. p. I-10875) 32 punktas ir 23 išnašoje nurodyto Sprendimo Mostaza Claro
27 punktas.
(28)  –	27 išnašoje minėto Sprendimo Cofidis
33 punktas ir 23 išnašoje nurodyto Sprendimo Mostaza Claro
28 punktas.
(29)  –	24 išnašoje minėto Sprendimo Pannon GSM
24 punktas.
(30)  –	Ten pat, 35 punktas.
(31)  –	2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Pénzügyi
(C-137/08, Rink. p. I-10847).
(32)  –	Ten pat, 56 punktas.
(33)  –	Ten pat, 14 ir paskesni punktai.
(34)  –	Ten pat, 18 punktas.
(35)  –	Ten pat, 52 punktas.
(36)  –	Ten pat, 53 punktas.
(37)  –	Ten pat, 54 punktas.
(38)  –	Ten pat, 55 punktas.
(39)  –	Žr. mano 2010 m. liepos 6 d. išvados, pateiktos byloje Pénzügyi
(sprendimas minėtas 31 išnašoje), 113 punktą.
(40)  –	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 65 punktą.
(41)  –	Žr. nagrinėjamos išvados 4 punktą.
(42)  –	Žr. pasiūlymo dėl reglamento 8 skyrių (76–86 straipsniai, „Nesąžiningos sutarties sąlygos“).
(43)  –	Žr. pasiūlymo dėl reglamento VI dalies 16 skyriaus 2 skirsnį (166–171 straipsniai „Palūkanos už pavėluotas įmokas. Bendrosios nuostatos“).
(44)  –	Pasiūlymo dėl reglamento 167 straipsnio 3 dalyje numatyta: „Sutarties sąlyga, kuria nustatoma didesnė nei 166 straipsnyje nurodyta palūkanų norma arba palūkanos pradedamos skaičiuoti anksčiau už šio straipsnio 2 dalyje nurodytą terminą, nesaisto, jeigu tai būtų nesąžininga pagal 83 straipsnį“.
(45)  –	Pasiūlymo dėl reglamento 83 straipsnio 2 dalyje nustatyti kriterijai (sąlygos skaidrumas, sutarties dalyko pobūdis, aplinkybės sutarties sudarymo metu, kitos sutarties sąlygos, kitos sutarties, nuo kurios priklauso sutartis, sąlygos), kuriais remiantis vertinamas sutarties sąlygos nesąžiningumas. Ši nuostata panaši į Direktyvos 93/13 4 straipsnį.
(46)  –	Kaip matyti iš septynioliktos konstatuojamosios dalies, prie šios direktyvos pridedamas sąlygų sąrašas gali būti tik orientacinis ir dėl to, kad direktyva yra minimalaus pobūdžio, šių sąlygų apimtis gali būti valstybių narių plečiama ar labiau ribojama jų nacionaliniais įstatymais.
(47)  –	Žr. 24 išnašoje nurodyto Sprendimo Pannon GSM
38 punktą ir 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Freiburger Kommunalbauten
(C-237/02, Rink. p. I-3403) 20 punktą.
(48)  –	Žr. 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją
(C-478/99, Rink. p. I-4147) 20 punktą ir 47 išnašoje minėto Sprendimo Freiburger Kommunalbauten 20 punktą.
(49)  –	Žr. šios išvados 23 ir paskesnius punktus.
(50)  –	Šiuo klausimu taip pat žr. A. De Stefano (straipsnis minėtas 18 išnašoje, p. 655, 5100 punktas), kuris dėl mokėjimo įsakymo procedūros (konkrečiai kalbant, dėl Italijoje taikomo procedimento di ingiunzione ) nurodo, jog dėl to, kad ji vyksta ne ginčo teisena ir neatliekant išsamaus tikrinimo, kreditoriai gali greitai ir nebrangiai gauti vykdomąjį raštą, leidžiantį pradėti priverstinį vykdymą.
(51)  –	Žr. Vokietijos vyriausybės rašytinių pastabų 22 punktą.
(52)  –	Pvz., dėl mokėjimo įsakymo procedūros, taikomos Prancūzijoje, žr. S. Guinchard (straipsnis minėtas 18 išnašoje, p. 629), Vokietijoje – žr. W. Zeiss ir K. Schreiber (straipsnis minėtas 17 išnašoje, p. 305). Šių valstybių narių teisės sistemose nustatyta, kad nacionalinis teismas gali atmesti prašymą išduoti teismo įsakymą tik tada, kai iš pateiktos medžiagos matyti, jog toks reikalavimas akivaizdžiai nepagrįstas.
(53)  –	Žr. 1963 m. liepos 4 d. Sprendimą Alves
(32/62, Rink. p. 109), 1980 m. birželio 26 d. Sprendimo National Panasonic
(136/79, Rink. p 2033) 21 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Windpark Groothusen
(C-48/96 P, Rink. p. I-2873) 47 punktą.
(54)  –	Žr. šios išvados 41 punktą.
(55)  –	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 65 punktą.
(56)  –	Žr. šios išvados 24 punktą.
(57)  –	Taip pat žr. 1976 m. gruodžio 16 d. sprendimų Rewe
(33/76, Rink. p. 1989) 5 punktą ir Comet
(45/76, Rink. p. 2043) 13 punktą; 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Courage ir Crehan
(C-453/99, Rink. p. I-6297) 29 punktą; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Safalero
(C-13/01, Rink. p. I-8679) 49 punktą; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet
(C-432/05, Rink. p. I-2271) 39 punktą ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Bulicke
(C-246/09, Rink. p. I-7003) 25 punktą.
(58)  –	Žr. M. A. Lupoi „The Harmonization of Civil Procedural Law within the EU“, Justin Orlando Frosini, Michele Angelo Lupoi ir Michele Marchesiello (leid.), A European Space of Justice, Ravena, 2006, p. 209, kuris teigia, kad Europos Sąjunga yra integracinė sistema, kurioje civilinio proceso teisė labai suderinta. Vis dėlto autorius pripažįsta, kad iki šiol suderinimo procesas apsiribojo pavienių bendrų instrumentų perėmimu, todėl tik valstybės narės buvo įpareigotos taip suderinti savo civilinio proceso sistemas, kad bendri instrumentai galėtų tinkamai veikti. Vadinasi, galiausiai suderinimo pasekmės buvo netiesioginės. Autoriaus nuomone, neįmanoma numatyti civilinio proceso teisės srities suderinimo ateities. Panašiai mano G. Wagner Kommentar zur Zivilprozessordnung, Stein ir Jonas (leid.), 22-asis leidimas, 10 tomas, Tiubingenas, 2011, p. 46, 88 punktas, kuris teigia, kad nors Europos Sąjungos teisės aktų, priimtų šioje srityje, nuolat daugėja, jie kol kas nedaro poveikio civilinio proceso teisės pagrindui, būtent proceso taisyklėms, taikomoms nagrinėjant nacionalinius ginčus. Autorius mano, kad vertinant realiai, Europos civilinio proceso teisės suvienodinimas yra dar labai tolima ateitis.
(59)  –	Pagal SESV 81 straipsnio 2 dalies f punktą Europos Sąjunga turi kompetenciją priimti civilinio proceso taisykles, jei daromas neigiamas poveikis vidaus rinkai. Išsamios taisyklės nustatytos 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 5 t., p. 42 ), 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (OL L 174, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 121), 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1393/2007 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (OL L 324, p. 79), 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvoje 2003/8/EB, numatančioje teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles (OL L 26, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 90) ir 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos sprendime 2001/470/EB, sukuriančiame Europos teisminį tinklą civilinėse ir komercinėse bylose (OL L 174, p. 25; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 145). Žr. U. Rörig „Einfluss des Rechts der Europäischen Gemeinschaft auf das nationale Zivilprozessrecht“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2004, p. 18 ir paskesni. Be to, Europos Sąjungos lygmeniu numatyta daug instrumentų, siekiant palengvinti tarpvalstybinių ginčų sprendimą ir tarpvalstybinį sprendimų vykdymą, pavyzdžiui, Reglamentas (EB) Nr. 861/2007, nustatantis Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą (OL L 199, p. 1), Reglamentas 1896/2006, nustatantis Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, p. 1) ir 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 805/2004, sukuriantis neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38).
(60)  –	Šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo van Schijndel ir van Veen
(C-430/93 ir C-431/93, Rink. p. I-4705) 17 punktą; 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Ansaldo Energia ir kt.
(C-279/96–C-281/96, Rink. p. I-5025) 16 ir 27 punktus; 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Levez
(C-326/96, Rink. p. I-7835) 18 punktą; 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Preston ir kt.
(C-78/98, Rink. p. I-3201) 31 punktą; 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Clean Car Autoservice
(C-472/99, Rink. p. I-9687) 28 punktą; 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją
(C-129/00, Rink. p. I-14637) 25 punktą; 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo i-21 Germany ir Arcor
(C-392/04 ir C-422/04, Rink. p. I-8559) 57 punktą; 23 išnašoje nurodyto Sprendimo Mostaza Claro
24 punktą; 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo van der Weerd ir kt.
(C-222/05–C-225/05, Rink. p. I-4233) 28 punktą; 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Fallimento Olimpico (C-2/08, Rink. p. I-7501) 24 punktą; 25 išnašoje nurodyto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
38 punktą ir 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Rosado Santana
(C-177/10, Rink. p. I-7907) 89 punktą.
(61)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
28 punktas.
(62)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
37 punktas.
(63)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
38 punktas.
(64)  –	Žr. G. Wagner (straipsnis minėtas 58 išnašoje, p. 39, 68 punktas), kuris nurodo, kad tiek, kiek Europos civilinio proceso teisė reguliuoja tam tikrą sritį, ji taip pat turi viršenybę nacionalinės teisės atžvilgiu. Jei taip nėra, valstybės narės naudojasi proceso autonomija, tačiau tai darydamos turi laikytis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
(65)  –	Šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 26 d. Sprendimo Transportes Urbanos y Servicios Generales (C-118/08, Rink. p. I-635) 33 punktą; 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Edis
(C-231/96, Rink. p. I-4951) 36 punktą; 60 išnašoje minėto Sprendimo Levez
41 punktą; 60 išnašoje minėto Sprendimo Preston ir kt.
55 punktą ir 60 išnašoje minėto Sprendimo i-21 Germany ir Arcor
62 punktą.
(66)  –	Žr. 60 išnašoje minėto Sprendimo Rosado Santana
90 punktą; 57 išnašoje minėto Sprendimo Bulicke
28 punktą; 60 išnašoje minėto Sprendimo Levez
43 punktą; 60 išnašoje minėto Sprendimo Preston ir kt.
56 punktą ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo Pontin (C-63/08, Rink. p. I-10467) 45 punktą.
(67)  –	Žr. 60 išnašoje minėto Sprendimo Rosado Santana
90 punktą ir 57 išnašoje minėto Sprendimo Bulicke
29 punktą.
(68)  –	Žr. 60 išnašoje minėto Sprendimo Rosado Santana
91 punktą.
(69)  –	Žr. 25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
50 punktą ir 60 išnašoje nurodyto Sprendimo Levez
40 punktą.
(70)  –	Žr. 60 išnašoje minėto Sprendimo Rosado Santana
91 punktą ir 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo Palmisani
(C-261/95, Rink. p. I-4025) 33 punktą.
(71)  –	Taip mano ir P. Girerd „Les principes d’équivalence et d’effectivité – encadrement ou désencadrement de l’autonomie procédurale des États membres ?“, Revue trimestrielle de droit européen, 2002, p. 75 ir paskesni.
(72)  –	Žr. šios išvados 24 punktą.
(73)  –	Žr. 24 išnašoje minėto Sprendimo Pannon GSM
35 punktą.
(74)  –	2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Martín Martín
(C-227/08, Rink. p. I-11939).
(75)  –	OL L 372, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 262.
(76)  –	74 išnašoje minėto Sprendimo Martín Martín
18 punktas.
(77)  –	Ten pat, 19 punktas.
(78)  –	Ten pat, 20 punktas.
(79)  –	Žr. mano 2009 m. gegužės 7 d. išvados, pateiktos byloje Martín Martín
(sprendimas minėtas 74 išnašoje), 55 ir 56 punktus.
(80)  –	74 išnašoje minėto Sprendimo Martin Martin
27 punktas.
(81)  –	Žr. šios išvados 70 punktą.
(82)  –	74 išnašoje minėto Sprendimo Martín Martín
35 punktas.
(83)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
28 punktas.
(84)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
33 punktas.
(85)  –	Žr. mano 2009 m. gegužės 14 d. išvados, pateiktos byloje Asturcom Telecomunicaciones
(sprendimas minėtas 25 išnašoje), 82 punktą.
(86)  –	25 išnašoje minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones
53–55 ir 59 punktai. Iš Ispanijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos paaiškėjo, kad pagal Ispanijos teisės aktus teismas, į kurį kreipiamasi dėl galutinio arbitražo sprendimo vykdymo, yra kompetentingas savo iniciatyva vertinti vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje sutartyje esančios arbitražinės išlygos negaliojimą remdamasis tuo, kad ši išlyga prieštarauja nacionalinėms imperatyvioms normoms. Prielaida dėl tokios kompetencijos daroma taip pat neseniai priimtuose sprendimuose Audiencia Provincial de Madrid
ir Audiencia Nacional . Vis dėlto Teisingumo Teismas nurodė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra ir jo nagrinėjamo ginčo atveju.
(87)  –	Tai nurodo ir V. Tinzo „Il potere del giudice di rilevazione della nullità di protezione“, Diritto del commercio internazionale, 2011, p. 584. Šio autoriaus nuomone, nacionalinis teismas, prieš pripažindamas ginčijamą nesąžiningą sąlygą neprivaloma, turi paklausti vartotojo, ar jis nenori išlaikyti šios sąlygos. Vadinasi, galiausiai nulemia vien vartotojo valia. Autoriaus manymu, Teisingumo Teismo siūlomas sprendimas grindžiamas teorija, kuria siekiama Direktyvoje 93/13 nustatytą vartotojų apsaugos tikslą suderinti su sutartinių santykių išsaugojimo principu. Panašios nuomonės yra ir S. Milanesi „Le pronunce Pannon ed Eva Martín Martín sulla rilevabilità d'ufficio delle nullità di protezione“, Giurisprudenza commerciale, 2010, II tomas, p. 805, kuris tokį Teisingumo Teismo požiūrį palaiko dar ir todėl, kad šiuo principu atsižvelgiama į santykinio negaliojimo principą („nullità di protezione“, „protective nullity“). Autorius mano, kad šis požiūris taip pat užtikrina šalių pusiausvyrą per ginčo teisenos procesą.
(88)  –	Dėl vartotojo standarto Teisingumo Teismo praktikoje žr. 1992 m. sausio 16 d. Spre ndimo X
(C-373/90, Rink. p. I-131) 15 ir 16 punktus; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Gut Springenheide ir Tusky
(C-210/96, Rink. p. I-4657) 31 punktą; 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo Windsurfing Chiemsee
(C-108/97 ir C-109/97, Rink. p. I-2779) 29 punktą; 2000 m. sausio 13 d. Sprendimo Estée Lauder
(C-220/98, Rink. p. I-117) 27 punktą; 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją (C-30/99, Rink. p. I-4619) 32 punktą; 2002 m. spalio 24 d. Sprendimo Linhart ir Biffl
(C-99/01, Rink. p. I-9375) 31 punktą; 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimo Pippig Augenoptik
(C-44/01, Rink. p. I-3095) 55 punktą; 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo Koninklijke KPN Nederland
(C-363/99, Rink. p. I-1619) 77 punktą ir Sprendimo Henkel
(C-218/01, Rink. p. I-1725) 50 punktą; 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Matratzen Concord
(C-421/04, Rink. p. I-2303) 24 punktą ir 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Lidl Belgium
(C-356/04, Rink. p. I-8501) 78 punktą.
(89)  –	Taip mano ir J. Heinig „Die AGB-Kontrolle von Gerichtsstandsklauseln – zum Urteil Pannon des EuGH“, Europäische Zeitschrift zum Wirtschaftsrecht, 24/2009, p. 885. T. Josipovič „Verbraucherschutz in der Republik Kroatien“, Konsumentenschutz in Zentral- und Osteuropa, Rudolf Welser (leid.), Viena, 2010, p. 72, kuri taip pat nurodo šį Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinto požiūrio ypatumą. Vis dėlto, autorės nuomone, ši teismo praktika Kroatijoje, kuri yra valstybė kandidatė, dar nėra perkelta, nes pagal nacionalinę teisę tik numatyta, kad nesąžininga sąlyga yra niekinė. Todėl nėra galimybės palikti šią sąlygą galioti net ir tada, kai to pageidauja vartotojas.
(90)  –	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 68 punktą.
(91)  –	Žr. šios išvados 35 ir paskesnius punktus.
(92)  –	Žr. šios išvados 37 ir paskesnius punktus.
(93)  –	Žr. šios išvados 48 ir paskesnius punktus.
(94)  –	Žr. šios išvados 69 ir paskesnius punktus.
(95)  –	Žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
(C-484/08, Rink. p. I-4785) 28 ir 29 punktus.
(96)  –	Žr. mano 2009 m. spalio 29 d. išvados Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
(sprendimas minėtas 95 išnašoje) 86 punktą.
(97)  –	Valstybės narės, įgyvendindamos direktyvos 8 straipsnyje joms numatytą teisę, turi laikytis bendrų Europos Sąjungos teisėje nustatytų ribų. Čia turima galvoje pirminė teisė, įskaitant pagrindines laisves, ir antrinės teisės aktai (žr. E. Kapnopoulou Das Recht der missbräuchlichen Klausel in der Europäischen Union, Tiubingenas, 1997, p. 163).
(98)  –	Žr. H. Neisser ir B. Verschraegen Die Europäische Union – Anspruch und Wirklichkeit, Viena, 2001, p. 297, 14.103 punktas; C. Koenig, M. Pechstein ir C Sander, EU-/EG-Prozessrecht, 2-asis leidimas, Tiubingenas, 2002, p. 401, 767 punktas; K. Leanerts, D. Arts ir I. Maselis Procedural Law of the European Union, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, p. 174 ir paskesni.
(99)  –	Žr. 1964 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Dingemans
(24/64, Rink. p. 1259), 1965 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Dekker
(33/65, Rink. p. 1111), 1972 m. kovo 22 d. Sprendimą Merluzzi
(80/71, Rink. p. 175), 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Hünermund ir kt.
(C-292/92, Rink. p. I-6787) 8 punktą; 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo Enirisorse
(C-237/04, Rink. p. I-2843) 24 punktą; 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7
(C-380/05, Rink. p. I-349) 49 ir 50 punktus; 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Michaniki
(C-213/07, Rink. p. I-9999) 51 punktą.
(100)  –	Žr. 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Teckal
(C-107/98, Rink. p. I-8121) 34 punktą; 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Marca Mode
(C-425/98, Rink. p. I-4861) 21 punktą ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Agorà ir Excelsior
(C-223/99 ir C-260/99, Rink. p. I-3605) 24 punktą.
(101)  –	Žr. E. Kapnopoulou (straipsnis minėtas 97 išnašoje, p. 151), kuris taip pat nurodo, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje iš principo nenumatytas neprivalomos sąlygos „keitimas“. Atvirkščiai, sutartis turi būti traktuojama taip, lyg nesąžiningų įpareigojimų vartotojui nebūtų nustatyta.
(102)  –	Žr. šios išvados 30 punktą.
(103)  –	Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į generalinio advokato A. Tizzano argumentus, pateiktus 2005 m. rugsėjo 22 d. išvadoje Ynos
(C-302/04, 2006 m. sausio 10 d. sprendimas, Rink. p. I-371). Kaip jis teisingai nurodė išvadoje, „iš tikrųjų šia direktyva labiau siekiama atkurti vartotojo sutartinės pozicijos pusiausvyrą, neleidžiant, kad „jam būtų privaloma nesąžininga sąlyga“, nei išsaugoti šalių sutarties laisvę, juo labiau pardavėjo ar tiekėjo, kuris, atvirkščiai, gali turėti interesą išsilaisvinti nuo pareigų pagal sutartį, kuri, atkūrus pusiausvyrą, jam būtų mažiau naudinga“. Taip vertinant, sutarties pakeitimas galiausiai būtų naudingas vien pardavėjui ar tiekėjui, o generalinio advokato nuomone, Direktyvos 93/13 tikslas yra ne toks.
(104)  –	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 55 punktą.
(105)  –	Žr. T. Pfeiffer Das Recht der Europäischen Union – Kommentar, E. Grabitz ir M. Hilf (leid.), IV tomas, A5, 6 straipsnis, 7 punktas, p. 2, kuris mano, kad nesąžiningų sąlygų keitimas tiek, kad jos galėtų galioti, taigi jų išsaugojimas su minimaliai priimtinu turiniu, įprastu atveju nėra suderinimas su Direktyva 93/13.
(106)  –	Žr. 2004 m. kovo 9 d. Sprendimo Pfeiffer
(C-397/01–C-403/01, Rink. p. I-8835) 113 punktą.
(107)  –	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.2 punktą.
(108)  –	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 72 punktą ir Ispanijos vyriausybės rašytinių pastabų 41 punktą.
(109)  –	Taip pat žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra
(C-379/98, Rink. p. I-2099) 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt.
(C-18/01, Rink. p. I-5321) 19 punktą; 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Schneider
(C-380/01, Rink. p. I-1389) 21 punktą; 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Asemfo
(C-295/05, Rink. p. I-2999) 30 punktą ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB-VAB
(C-261/07 ir C-299/07, Rink. p. I-2949) 32 punktą.
(110)  –	Taip pat žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia prieš Novello
(244/80, Rink. p. 3045) 18 punktą; 1995 m. birželio 15 d. Sprendimo Zabala Erasun ir kt.
(C-422/93–C-424/93, Rink. p. I-1567) 29 punktą; 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman
(C-415/93, Rink. p. I-4921) 61 punktą; 1998 m. kovo 12 d. Sprendimo Djabali
(C-314/96, Rink. p. I-1149) 19 punktą; 109 išnašoje minėto Sprendimo PreussenElektra
39 punktą; 109 išnašoje minėto Sprendimo Schneider
22 punktą; 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
(C-212/06, Rink. p. I-1683) 29 punktą ir 109 išnašoje minėto Sprendimo VTB-VAB
33 punktą.
(111)  –	Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnio 2 dalies, šis reglamentas „nekliudo ieškovui pateikti reikalavimą < … > pagal kitą valstybės narės teisės aktuose ar Bendrijos teisėje numatytą procedūrą“. Tuo remdamasis U. Gruber (straipsnis minėtas 14 išnašoje, p. 279, 21 punktas) daro išvadą, kad reglamentas nepanaikina esamų nacionalinės pripažinimo ir mokėjimo įsakymo procedūrų. Todėl kreditoriai, be procedūros pagal reglamentą, turi galimybę kaip ir anksčiau naudotis esamomis nacionalinėmis mokėjimo įsakymo procedūromis. Per nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą išduotą teismo įsakymą kreditoriai gali prašyti pagal Reglamentą Nr. 805/2004 patvirtinti kaip Europos vykdomąjį raštą, kuris leidžia be vykdytinumo patvirtinimo vykdyti išieškojimą kitose valstybėse narėse.
(112)  –	Privalomų reikalavimų Reglamente Nr. 1896/2006 tikrai nėra. Vis dėlto negalima neatsižvelgti į tai, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo, jog Europos mokėjimo įsakymo procedūra dėl savo veiksmingumo taptų pavyzdžiu (žr. B. Hess, straipsnis nurodytas 16 išnašoje, p. 139, 4 straipsnis, 23 punktas).
(113)  –	 Žr. Komisijos rašytinių pastabų 77 punktą.
(114)  –	Žr. J. Stuyck „Enforcement of consumer rights and legal redress for consumers in the EU: An institutional model“, New frontiers of consumer protection, Fabrizio Cafaggi, Hans-W. Micklitz (leid.,), Oksfordas, 2009, p. 72 ir paskesni, kuris, viena vertus, atkreipia dėmesį į valstybių narių kompetenciją numatyti teisės aktų įgyvendinimo galimybes nacionaliniu lygmeniu, kita vertus, nurodo tai, kad Direktyva 2005/29 nustatyti konkretūs minimalūs Europos Sąjungos teisės standartai, kurių privalo laikytis valstybės narės.
(115)  –	Žr. C. Stolze Harmonisierung des Lauterkeitsrechts in der EU – Unter besonderer Berücksichtigung der Sanktionssysteme, Hamburgas, 2010, p. 158, kurio nuomone, lankstus Direktyvos 2005/29 tekstas valstybėms narėms, įgyvendinant teisės aktus, kaip tai suprantama pagal 11 ir paskesnius straipsnius, suteikia didelę diskreciją.
(116)  –	Žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag
(C-540/08, Rink. p. I-10909) 27 punktą.
(117)  –	Šiuo klausimu žr. G. Abbamonte „The Unfair Commercial Practices Directive and its General Prohibition“, The Regulation of Unfair Commercial Practices under EC Directive 2005/29, Oksfordas, 2007, p. 30, kuris nurodo, kad nors Direktyva 2005/29 buvo visiškai suderintos valstybių narių materialinės teisės normos, kuriomis reglamentuojama sąžininga prekyba, nebuvo suderinti patys mechanizmai, skirti kovoti su nesąžininga komercine veikla. Todėl valstybės narės pačios organizuoja teisės aktų vykdymo sistemą, skiria fizinius asmenis ir asociacijas, kurios gali reikalauti teisinės apsaugos ir nustatyti sankcijas už direktyvos pažeidimus. Autorius pabrėžia, kad, siekiant atskleisti visą direktyvos potencialą, būtina užtikrinti veiksmingą teisės aktų vykdymą.
(118)  –	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 7 antraštinę dalį („La posible
práctica desleal de la entidad bancaria“).