62015CC0454
GENERALINIO ADVOKATO
MICHAL BOBEK IŠVADA,
pateikta 2016 m. rugsėjo 8 d. (
1
)
Byla C‑454/15
Jürgen Webb‑Sämann
prieš
Christopher Seagon (kaip Baumarkt Praktiker DIY GmbH bankroto administratorių)
(Hessisches Landesarbeitsgericht (Heseno apygardos darbo teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Socialinė politika — Direktyva 2008/94 — Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam — Su socialine apsauga susijusios nuostatos — Taikymo sritis — Valstybės narės pareiga užtikrinti, kad būtų imtasi priemonių, būtinų darbuotojų neatidėliotinoms arba būsimoms teisėms pagal papildomas pensijų sistemas apsaugoti“
I – Įvadas
1.
J. Webb‑Sämann (toliau – ieškovas) ne visą darbo dieną dirbo Praktiker DIY GmbH ir jos pirmtakėse (toliau – bendraskolė). Darbdavė atidėdavo tam tikrą ieškovo darbo užmokesčio dalį kaip pensijų įmokas. 2013 m. spalio mėn. bendraskolei iškelta bankroto byla. Paaiškėjo, kad už laikotarpį nuo 2013 m. sausio mėn. iki rugsėjo mėn. bendraskolė nebuvo sumokėjusi ieškovo pensijų įmokų į atitinkamą pensijų fondą.
2.
Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas, ar, jeigu darbdavys tampa nemokus, pagal Direktyvos 2008/94/EB (
2
) 8 straipsnį reikalaujama, kad sumos, kurias darbdavys buvo atskaitęs iš darbuotojo darbo užmokesčio tam, kad jas sumokėtų į papildomų pensijų fondą, tačiau faktiškai jų nesumokėjo į atskirą sąskaitą, būtų laikomos tikslinėmis ir joms būtų taikoma teisė į turto atskyrimą.
II – Teisinis pagrindas
A – ES teisė
1. Direktyva 2008/94
3.
Direktyvos 2008/94 3 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam ir suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį, ypač siekiant garantuoti neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą, tuo pat metu atsižvelgiant į Bendrijos subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį. Dėl to valstybės narės turėtų įsteigti instituciją, kuri garantuotų neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą atitinkamiems darbuotojams“.
4.
1 straipsnyje nustatyta direktyvos taikymo sritis ir nurodyta, kad ji taikoma „su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems <…> nemokiems darbdaviams“.
5.
Direktyvos 3–5 straipsniai yra II skyriuje „Nuostatos, susijusios su garantijų institucijomis“. Direktyvos 3 straipsnyje numatytas reikalavimas valstybėms narėms įsteigti garantijų institucijas, kurios sumokėtų „darbuotojams neįvykdytus reikalavimus, kylančius dėl darbo sutarčių arba darbo santykių <…>“. 5 straipsnio a punkte numatyta, kad tokių institucijų turtas turi būti atskirtas nuo darbdavių apyvartinio kapitalo ir jam negali būti taikomi procesiniai veiksmai dėl jo nemokumo.
6.
4 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės turi teisę apriboti garantijų institucijų atsakomybę už darbuotojams neįvykdytus reikalavimus. Norėdama tai padaryti valstybė narė gali nurodyti laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. 4 straipsnyje taip pat nurodyta minimali riba, kurios negalima peržengti ribojant garantijų institucijų atsakomybę.
7.
6–8 straipsniai sudaro direktyvos III skyrių, kuriame išdėstytos su socialine apsauga susijusios nuostatos. 6 straipsnyje numatyta galimybė valstybėms narėms „nustatyti, kad [su garantijų institucijų pareigomis susiję straipsniai] netaikomi įmokoms, mokamoms pagal įstatymų numatytas valstybines socialinės apsaugos sistemas arba pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms“.
8.
8 straipsnyje numatyta, kad „valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų ir asmenų, kurie iki darbdavio nemokumo pradžios nebedirbo darbdavio įmonėje arba versle, interesai, susiję su jų neatidėliotina teise arba būsima teise gauti senatvės išmokas, įskaitant maitintojo netekimo išmokas, mokėtinas pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms“.
2. Direktyva 2003/41/EB
9.
Direktyvos 2003/41 (
3
) 9 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „valstybės narės turėtų išlikti visiškai atsakingos už savo pensijų sistemų sąrangą <…>“. 18 konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, kad, „subankrutavus remiančiajam subjektui, narys susiduria su rizika netekti ir darbo, ir įgytos teisės gauti pensiją. Todėl būtina užtikrinti, kad subjektas ir įstaiga yra aiškiai atskirti bei yra nustatyti narius apsaugantys būtiniausi riziką ribojantys standartai“.
10.
Pagal 8 straipsnį reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė užtikrintų „juridinį remiančiųjų subjektų ir įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, atskyrimą, kad įstaigos turtas būtų apsaugotas remiančiojo subjekto bankroto atveju, atsižvelgiant į jos narių ir išmokų gavėjų interesus“.
B – Vokietijos teisė
11.
Insolvenzordnung (Vokietijos bankroto įstatymas (
4
)) 47 straipsnyje numatyta teisė į turto atskyrimą, jeigu asmuo įrodo, kad jis turi daiktinę arba asmeninę teisę į tokį turtą, ir nustatyta, kad vykstant bankroto procesui į tokį turtą neturėtų būti nukreipti reikalavimai.
12.
Kaip nurodyta šioje byloje Vokietijos vyriausybės pateiktame rašytiniame atsakyme, Sozialgesetzbuch, Drittes Buch (Socialinės apsaugos kodeksas, III knyga (
5
)) numatyta, kad bankrutuojančių bendrovių darbuotojai turi teisę gauti kompensaciją, jeigu jie buvo įdarbinti šalies teritorijoje ir jeigu tris mėnesius iki bankroto bylos iškėlimo tebeturėjo teisę gauti atlyginimą.
13.
Pagal 165 straipsnio 2 dalies trečią sakinį, jeigu darbuotojas dalį savo darbo užmokesčio atideda kaip pensijų įmokas, apskaičiuojant kompensaciją bankrutuojančių įmonių darbuotojams laikoma, kad tokios įmokos nebuvo atidėtos, jeigu darbdavys nėra sumokėjęs tokių įmokų į atitinkamą pensijų fondą arba draudimo bendrovei.
14.
Rašytiniame atsakyme Teisingumo Teismui Vokietijos vyriausybė taip pat remiasi Betriebsrentengesetz (Profesinių senatvės pensijų gerinimo įstatymas (
6
)) 7 straipsniu, kuriuo apsaugotos darbuotojų įgytos teisės į išmokas pagal profesinių pensijų sistemas – darbuotojams suteikta teisė iš Pensions‑Sicherung‑Verein (Pensijų garantijų asociacija) reikalauti sumos, atitinkančios sumą, kurią darbdavys būtų sumokėjęs į jų pensijų arba draudimo fondą, jeigu nebūtų buvusi iškelta bankroto byla.
III – Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudicinis klausimas
15.
Nuo 1996 m. lapkričio 18 d. ieškovas ne visą darbo dieną dirbo bendraskolėje.
16.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagal kolektyvinę sutartį bendraskolės darbuotojams buvo siūlomi keturi pensijų įmokų iš darbo užmokesčio mokėjimo variantai: i) maistpinigių kaip įmokų į papildomą pensijų sistemą mokėjimas (275 EUR per metus); ii) vienkartinė metinė 300 EUR įmoka (ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams –160,08 EUR); iii) iki 50 EUR dydžio mėnesinė įmoka iš darbo užmokesčio; ir iv) 500 EUR įmoka iš darbo užmokesčio už kasmetines atostogas per metus.
17.
Darbuotojai galėjo pasirinkti vieną arba daugiau iš šių variantų. Tuomet atitinkamos darbuotojų darbo užmokesčio sumos buvo atidedamos ir sumokamos kaip pensijų įmokos į pensijų fondus.
18.
Ieškovo rašytiniuose paaiškinimuose nurodyta, kad jis buvo pasirinkęs visus keturis variantus.
19.
2013 m. spalio 1 d. bendraskolei buvo iškelta bankroto byla. Christopher Seagon (toliau – atsakovas) paskirtas bankroto administratoriumi.
20.
Ieškovas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme teigia, kad už laikotarpį nuo 2013 m. sausio mėn. iki birželio mėn. (
7
) bendraskolė iš jo darbo užmokesčio atidėtą 1017,56 EUR pensijų įmokų sumą turėjo sumokėti į jo profesinės pensijos fondo sąskaitą, esančią Hamburger Pensionskasse (toliau – Hamburgo pensijų fondas) (
8
).
21.
Ieškovas teigia: kadangi bendraskolė nepervedė šios sumos į pensijų fondą, jis pagal Vokietijos bankroto įstatymo 47 straipsnį turi teisę į turto atskyrimą. Jis teigia, kad šios sumos patikėjimo teise (pagal patikėjimo susitarimą) saugomos jam.
22.
Ieškovas teigia, kad jeigu teisė į turto atskyrimą nebūtų taikoma, būtų pažeistas Direktyvos 2008/94 8 straipsnis.
23.
Bankroto administratorius teigia, kad ieškovas su bendraskole nėra sudaręs jokio patikėjimo susitarimo. Be to, bankroto administratorius nurodo, kad ginčijamos sumos niekada nebuvo atskirtos nuo darbdavės turto, todėl negali būti taikoma teisė į turto atskyrimą pagal Vokietijos bankroto įstatymo 47 straipsnį.
24.
Arbeitsgericht (darbo teismas) atmetė ieškinį. Jis nusprendė, kad ieškovo reikalavimas susijęs ne su mokėjimu jam pačiam, o tik su mokėjimu į jo pensijų fondo sąskaitą, todėl jo ieškinys neturi pagrindo. Be to, jis laikėsi nuomonės, kad ieškovas neįrodė, jog buvo sudaręs patikėjimo susitarimą su bendraskole. Net jeigu jis tai galėtų įrodyti, teisė į turto atskyrimą nebūtų taikoma, nes neįmanoma nustatyti sumos, kuri bankroto byloje atskirtina nuo kitų sumų.
25.
Ieškovas dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Jis teigia, kad su bendraskole buvo sudarytas patikėjimo susitarimas dėl atidėtų jo darbo užmokesčio sumų, skirtų sumokėti į pensijų fondą.
26.
Atsižvelgdamas į ieškovo argumentus, Hessisches Landesarbeitsgericht (Heseno apygardos darbo teismas) sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį klausimą:
„Ar nacionalinis teisės normos aiškinimas, pagal kurį neįvykdytiems reikalavimams dėl darbo užmokesčio dalies, kuri buvo perleista darbdaviui, kad šis tam tikrą dieną ją sumokėtų į pensijų fondą, tačiau kurios šis darbdavys nesumokėjo į atskirą sąskaitą, netaikoma teisė į turto atskyrimą (Aussonderungsrecht) pagal Vokietijos bankroto įstatymo 47 straipsnį, prieštarauja Direktyvos 2008/94/EB 8 straipsniui ir (arba) kitoms Sąjungos teisės nuostatoms?“
27.
Ieškovas, atsakovas ir Komisija pateikė rašytines pastabas. Teisingumo Teismas pagal savo Procedūros reglamento 61 straipsnio 1 dalį paprašė Vokietijos vyriausybės iki posėdžio raštu atsakyti į tam tikrą klausimą. Per 2016 m. liepos 4 d. posėdį ieškovas, atsakovas, Komisija ir Vokietijos vyriausybė pateikė žodines pastabas.
IV – Vertinimas
28.
Šioje išvadoje nacionalinio teismo prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliami klausimai bus nagrinėjami trimis etapais.
29.
Pirmiausia, reaguodamas į šalių pateiktas pastabas aptarsiu, kurios konkrečios ES teisės nuostatos yra svarbios, siekiant atsakyti į užduotą klausimą. Sutinku su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiu teismu ir darau išvadą, kad Direktyvos 2008/94 8 straipsnis iš tiesų yra svarbiausia nuostata šioje byloje.
30.
Antra, pasiūlysiu atsakymą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą konkretų klausimą. Manau, kad pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį nereikalaujama, kad pinigų sumoms, kurias šiuo metu bankrutuojantis darbdavys atidėjo iš darbuotojo darbo užmokesčio, kad jas sumokėtų į papildomų pensijų fondą (
9
), tačiau kurių jis faktiškai nesumokėjo į atskirą sąskaitą arba pensijų fondą, būtų taikoma turto atskyrimo teisė.
31.
Trečia, siekdamas nacionaliniam teismui pateikti išsamų ir naudingą atsakymą, papildomai pateiksiu kelias baigiamąsias pastabas dėl to, kokį rezultatą valstybės narės turi pasiekti pagal 8 straipsnį. Taip pat pateiksiu kelias praktines pastabas dėl valstybių narių pasirenkamų priemonių, kuriomis iš tiesų galima pasiekti tokį rezultatą, svarbos.
A – Svarbių ES teisės aktų ir nuostatų nustatymas
1. Svarbūs ES antrinės teisės aktai
32.
Ieškovas pastabose remiasi Direktyva 2003/41. Konkrečiai jis akcentuoja šios direktyvos 8 straipsnyje numatytą reikalavimą valstybėms narėms užtikrinti teisinį darbdavio (
10
) ir pensijų fondo atskyrimą, kad pensijų fondo turtas būtų apsaugotas darbdavio bankroto arba nemokumo atveju.
33.
Nors darbdavio atskyrimas nuo pensijų fondo turi tam tikrą reikšmę darbuotojų teisių į pensiją apsaugai, vien to neužteka norint išspręsti šioje byloje kylantį klausimą (
11
). Teisinis pensijų fondo ir darbdavio atskyrimas nėra problemos, kylančios tais atvejais, kai darbdavys faktiškai nesumoka darbuotojų pensijų įmokų į pensijų fondą, sprendimas, nebent darbdavio ir pensijų fondo teisinio atskyrimo reikalavimas būtų aiškinamas labai griežtai, t. y. kaip reikalavimas nedelsiant ir automatiškai atskirti jų turtą. Toks griežtesnis aiškinimas neišplaukia iš Direktyvos 2003/41 8 straipsnio teksto. Todėl manau, kad darbdavio ir pensijų fondo atskyrimas svarbus tik jeigu pinigai yra faktiškai sumokėti į pensijų fondą.
34.
Tai rodo šioje byloje nurodytos faktinės aplinkybės. Panašu, kad reikalavimo dėl bendraskolės (darbdavės) ir Hamburgo pensijų fondo juridinio atskyrimo, siekiant apsaugoti pastarojo turtą, iš esmės laikomasi. Pinigai, faktiškai sumokėti į Hamburgo pensijų fondą, apsaugoti nuo darbdavei iškeltos bankroto bylos (
12
). Tačiau lieka klausimas, kas nutiks pinigams, kuriuos darbdavė tebeturi, nors jie turėjo būti sumokėti į pensijų fondą.
35.
Todėl pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir manau, kad Direktyva 2003/41 nėra labai svarbi, norint išspręsti šioje byloje iškilusią praktinę problemą. Tinkama šios problemos analizė turi būti atlikta pagal Direktyvą 2008/94.
2. Svarbios Direktyvos 2008/94 nuostatos
36.
Vienas iš Komisijos rašytinėse pastabose nurodytų argumentų susijęs su tuo, kad šioje byloje svarbus Direktyvos 2008/94 3 straipsnis, o ne jos 8 straipsnis. Nors per posėdį Komisija šiuo argumentu nesirėmė, panašų argumentą per posėdį nurodė atsakovas ir Vokietijos vyriausybė. Todėl manau, kad būtina apskritai nubrėžti ribą tarp 3 ir 8 straipsnių ir tuomet remiantis ja nustatyti, kuri iš šių nuostatų taikytina šioje byloje.
a) Riba tarp Direktyvos 2008/94 3 straipsnio ir 8 straipsnio
37.
Manau, kad 3 straipsnis ir 8 straipsnis iš dalies sutampa. Juose abiejuose numatytos papildomos apsaugos priemonės. Kaip per posėdį nurodė Komisija, juos galima taikyti kartu.
38.
Direktyvos 2008/94 6 straipsnyje numatyta, jog valstybė narė gali nustatyti, kad garantijų institucijų pareigos netaikomos įmokoms, mokamoms pagal įstatymų numatytas arba papildomas pensijų sistemas. Tai rodo, kad, jeigu valstybė narė nenustato kitaip, iš esmės pensijų įmokos patenka į 3 straipsnio taikymo sritį.
39.
8 straipsnyje kalbama apie darbuotojų interesus, susijusius su jų teise gauti senatvės išmokas, mokėtinas pagal papildomas pensijų sistemas. Logiška, kad pensijų įmokomis galiausiai finansuojama būsima darbuotojo pensija. Todėl 3 ir 8 straipsniai natūraliai susiję.
40.
Tačiau vis dėlto panašu, kad pagal 3 ir 8 straipsnius siekiama šiek tiek skirtingų tikslų. Jų taikymo sritis ir turinys nėra visiškai tarpusavyje pakeičiami. Šiaip ar taip, tai paaiškina, kodėl į direktyvą buvo įtrauktas ne vienas straipsnis, bet dvi atskiros nuostatos, ir kodėl 3 ir 8 straipsniai yra skirtinguose direktyvos skyriuose. Toliau nurodyti šių dviejų nuostatų skirtumai.
41.
Pirma, 3 straipsnio tikslas – per nepriklausomą garantijų instituciją užtikrinti darbuotojams neįvykdytų reikalavimų, kylančių dėl darbo santykių, sumokėjimą. Vienas iš tokių reikalavimų gali būti susijęs su pensijų įmokomis, kurias darbuotojas uždirbo kaip darbo užmokesčio dalį ir kurias darbdavys turėjo sumokėti į pensijų fondą. Tai akivaizdu iš 6 straipsnio teksto, kaip paaiškinta šios išvados 38 punkte, kuriame nurodyta, kad iš esmės pensijų įmokos patenka į 3 straipsnio taikymo sritį. Tačiau 3 straipsnyje daroma tik bendra nuoroda į „neįvykdytus reikalavimus“. Taigi, jis apima įvairius kitus iš darbo sutarčių kylančius mokėjimo reikalavimus, kaip antai susijusius su išeitinėmis išmokomis (jeigu jos numatytos nacionalinėje teisėje) ir darbo užmokesčiu, o ne vien su pensijų įmokomis.
42.
Kita vertus, 8 straipsnio materialinė taikymo sritis siauresnė. Kitaip nei 3 straipsnio, 8 straipsnio materialinė taikymo sritis susijusi tik su papildomų pensijų fondais, o ne su bet kokiais neįvykdytais reikalavimais apskritai.
43.
Antra, 3 straipsnyje iš esmės garantuojama tai, kad darbuotojai gautų, ką jau yra uždirbę. Tai akivaizdu iš vartojamos sąvokos „neįvykdyti reikalavimai“, kuri rodo, kad reikalavimai, apie kuriuos kalbama, atsirado praeityje, kol darbo santykiai dar tęsėsi, ir juos tebereikia įvykdyti.
44.
8 straipsnyje, priešingai, pagrindinis dėmesys skiriamas kitam laiko momentui. Jame numatytas įpareigojimas valstybėms narėms užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų interesai, susiję su jų „neatidėliotina teise arba būsima teise gauti senatvės išmokas“, mokėtinas pagal papildomas pensijų sistemas. Tai, kad vartojamos sąvokos „neatidėliotina“ ir „būsima“, rodo, jog 8 straipsnis susijęs su teisėmis, kurios atsiranda dabar arba atsiras ateityje (
13
).
45.
Trečia, 3 ir 8 straipsnių tikslų turi būti siekiama skirtingais būdais. 3 straipsnis turi būti įgyvendinamas mokant darbuotojams išmokas, o pagal 8 straipsnį valstybėms narėms leidžiama imtis „būtinų priemonių“ ir nenurodyta, kokios tai priemonės. Šis straipsnis gali būti įgyvendintas įvairiais būdais, ne vien mokant darbuotojams išmokas (
14
).
46.
Galiausiai, ketvirta, 3 straipsniu ir 8 straipsniu saugomi skirtingi interesai. Pagal 3 straipsnį neabejotinai siekiama sušvelninti trumpalaikį „šoką“, kurį darbuotojas patiria darbdavio nemokumo atveju. Apie tai užsiminta Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonėje dėl Komisijos pasiūlymo dėl Direktyvos 80/987, kurioje komitetas nurodo, kad, kol nagrinėjama darbdavio bankroto byla, „darbuotojams skubiai reikia gauti darbo užmokestį, kad galėtų apmokėti kasdienes savo ir šeimos išlaidas“ (
15
). Byloje Robins generalinė advokatė J. Kokott taip pat pripažino, kad darbo užmokesčio nemokėjimas pagal 3 straipsnį gali būti gana „trumpalaikis“ ir darbuotojai gali „pakankamai greitai ir adekvačiai į tai reaguoti“ (
16
).
47.
Pagal 8 straipsnį siekiama apsaugoti darbuotojų įgytą ilgalaikę teisę gauti pensiją. Komisijos ataskaitoje dėl Tarybos direktyvos 80/987 perkėlimo patvirtintas šis 3 ir 8 straipsnių skirtumas ir nurodyta, kad 8 straipsnyje „garantuojamas nebe apmokėjimas, o teisė į senatvės išmokas“ (
17
). Kaip byloje Robins pateiktoje išvadoje nurodė generalinė advokatė J. Kokott, „teisių į pensijų išmokas apribojimas daro poveikį visai pensijos trukmei“ (
18
) ir vargu ar darbuotojas gali daug padaryti, kad padengtų susidariusį trūkumą (
19
). Štai kodėl nepakanka vien grąžinti pensijų „įmokas“, kaip nurodyta direktyvos 6 ir 3 straipsniuose, kad būtų užtikrinta 8 straipsnyje numatyta „teisių“ apsauga, nes taip nėra „užtikrinama pareiga mokėti dabartines arba būsimas išmokas“ ilgą laiką (
20
).
b) Šiai bylai svarbi nuostata
48.
Nors yra tam tikrų pirmesnėje dalyje nurodytų 3 ir 8 straipsnių taikymo srities, struktūros ir dalyko skirtumų, taip pat pripažįstu, kad tam tikrais atvejais abi šios nuostatos gali būti taikomos kartu. Būtent taip yra kalbant apie pensijų įmokas, kurios gali būti vertinamos kaip „neįvykdyti reikalavimai“, kaip jie suprantami pagal 3 straipsnį, tačiau iš kurių galiausiai finansuojamos neatidėliotinos ir būsimos teisės gauti senatvės išmokas, mokėtinas pagal papildomas pensijų sistemas, kaip tai suprantama pagal 8 straipsnį.
49.
Todėl manau, kad ši byla patenka ir į Direktyvos 2008/94 3 straipsnio, ir į jos 8 straipsnio taikymo sritį. Kadangi akivaizdu, jog Vokietija pagal 6 straipsnį nepasirinko nustatyti, kad 3 straipsnyje numatytos jos garantijų institucijų pareigos neapima pensijų įmokų, ieškovas turi teisę reikalauti sumokėti nesumokėtas jo pensijų įmokas už laikotarpį, nurodytą Vokietijos įstatymuose, kuriais įgyvendinti 3–5 straipsniai (
21
). Pagal Vokietijos vyriausybės rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo užduotą klausimą nurodytą Vokietijos teisę šis laikotarpis yra trys mėnesiai.
50.
Be to, ši byla susijusi su papildomų pensijų fondu, į kurį dėl to, kad darbdavys nesumokėjo ieškovo įmokų, buvo pervesta nepakankamai lėšų, todėl nukentės ieškovo interesai, susiję su jo būsima teise gauti pensiją, ir ši byla patenka į 8 straipsnio taikymo sritį. Tai, kad nepakankamos lėšos pensijų fonde patenka į direktyvos 8 straipsnio taikymo sritį, Teisingumo Teismas jau yra patvirtinęs Sprendime Hogan (
22
).
51.
Kaip suprantu, šioje byloje ieškovui jau sumokėta (taip pat ir pensijų įmokos) už tris mėnesius iki bankroto bylos bendraskolei iškėlimo pagal Vokietijos teisės nuostatas, kuriomis įgyvendinti direktyvos 3–5 straipsniai (
23
). Tačiau šioje byloje bendraskolė ieškovo pensijų įmokų į pensijų fondą nemokėjo devynis mėnesius. Todėl kyla klausimas, ar 8 straipsnyje numatyta neatidėliotinos ir būsimos teisės gauti pensiją apsauga turi kokią nors įtaką ir reikšmę nesumokėtoms ieškovo pensijų įmokoms už likusius šešis mėnesius. Būtent šis klausimas nagrinėjamas likusioje šios išvados dalyje.
B – Atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą konkretų klausimą
52.
Nacionalinis teismas klausia, ar tais atvejais, kai darbdavys tampa nemokus, pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį nustatyta pareiga sumoms, kurias darbdavys atidėjo iš darbuotojo darbo užmokesčio tam, kad jas sumokėtų į papildomų pensijų fondą, tačiau jų faktiškai nesumokėjo į atskirą sąskaitą, taikyti atskyrimo nuo darbdavio turto teisę. Kitaip tariant, klausiama, ar pagal 8 straipsnį reikalaujama pakeisti arba panaikinti atitinkamas nacionalinių bankroto įstatymų nuostatas, kuriose nenustatyta specialių šio konkretaus atvejo reglamentavimo taisyklių.
53.
Į šį konkretų klausimą trumpai atsakau neigiamai. Tačiau šis atsakymas pateikiamas su tam tikra sąlyga. Pagrindinė neigiamo atsakymo priežastis paprasta: man sunku minimalaus suderinimo teisės aktą, kaip antai Direktyvą 2008/94, ir ypač sąmoningai neapibrėžtai suformuluotą tokios direktyvos nuostatą, kaip antai 8 straipsnį (kuriuo valstybėms narėms palikta plati diskrecija spręsti, kokiomis priemonėmis jį įgyvendinti), aiškinti taip, kad valstybės narės teisės sistemoje būtina numatyti labai konkrečią nuostatą – taisyklę dėl turto atskyrimo teisės taikymo nesumokėtoms pensijų įmokoms darbdavio bankroto byloje.
1. Direktyva 2008/94 yra minimalaus suderinimo teisės aktas
54.
Vargu ar Direktyvą 2008/94 galima vertinti kaip priemonę, siekiant išvengti visų neigiamų darbdavio nemokumo pasekmių darbuotojams. Joje tik nustatyti minimalūs ES standartai, kuriuos turi atitikti valstybių narių užtikrinama darbuotojų apsauga, tačiau už jų ribų valstybės narės gali nustatyti tokį reguliavimą, koks joms atrodo tinkamas (
24
).
55.
Tai patvirtina dvi direktyvos nuostatos. Pirma, Direktyvos 2008/94 3 konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatyta, kad direktyvos tikslas yra „užtikrinti minimalų apsaugos lygį“ darbuotojams, jų darbdaviui tapus nemokiam. Toliau joje numatyta, kad reikėtų atsižvelgti į „Bendrijos subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį“.
56.
Antra, Direktyvos 2008/94 11 straipsnyje numatyta, kad ji nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus. Kitaip tariant, Direktyvoje 2008/94 numatyta tik minimali darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam riba, kurią viršydamos valstybės narės gali savo nuožiūra kurti ir plėsti tokią apsaugą (
25
). Tai patvirtina pirminis Komisijos pasiūlymas dėl Direktyvos 80/987 ir Komisijos ataskaita dėl Tarybos direktyvos 80/987 perkėlimo. Abiejuose šiuose dokumentuose dėl (dabartinio) Direktyvos 2008/94 11 straipsnio nurodyta, kad iš šio straipsnio matyti, jog direktyvoje numatyta tik minimali darbuotojų apsauga (
26
).
57.
Tai, kad direktyva yra minimalaus suderinimo teisės aktas, reiškia, kad direktyvos nuostatos neturėtų būti aiškinamos pernelyg griežtai. Direktyvą 2008/94 kaip tik reikia aiškinti vadovaujantis subalansuotu požiūriu, atspindinčiu minimalią darbuotojų apsaugą, kurią ja siekiama užtikrinti. Atsižvelgdamas į tai, dabar pereisiu prie paties 8 straipsnio aiškinimo.
2. Plati Direktyvos 2008/94 8 straipsnio formuluotė
58.
8 straipsnis suformuluotas ypač aptakiai. Pagal jį valstybėms narėms numatyta pareiga pasiekti tam tikrą rezultatą: užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų interesai, susiję su jų neatidėliotina arba būsima teise gauti senatvės išmokas. Tačiau svarbu tai, kad šioje nuostatoje nenurodytas būdas, kaip turi būti užtikrinta tokia apsauga.
59.
Atrodo, kad teisės aktų leidėjas tai padarė sąmoningai – tai akivaizdžiai matyti iš Direktyvos 2008/94 ir jos pirmtakės Direktyvos 80/987 travaux préparatoires. Pirminė direktyva – Direktyva 80/987 – buvo viena iš trijų direktyvų, priimtų vykdant 1974–1976 m. Socialinę veiksmų programą, kurios tikslas – sušvelninti verslo įmonių restruktūrizavimo pasekmes, atsiradusias dėl padidėjusios konkurencijos, kai buvo panaikintos prekybos kliūtys. Kitos dvi direktyvos buvo Direktyva 77/187/EEB dėl darbuotojų teisių įmonių perdavimo atveju (
27
) (dabar – Direktyva 2001/23/EB (
28
)) ir Direktyva 75/129/EEB dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo (
29
).
60.
Visos trys direktyvos yra to paties teisės aktų paketo dalis. Todėl išnagrinėjus direktyvas 77/187 ir 75/129 galima rasti Direktyvai 80/987 (dabar – Direktyva 2008/94) aiškinti naudingos kontekstinės informacijos.
61.
Komisijos pasiūlyme dėl Direktyvos 80/987, kalbant apie (dabartinį) Direktyvos 2008/94 8 straipsnį, daroma konkreti nuoroda į Direktyvą 77/187. Komisija nurodo, kad 8 straipsnyje pritaikytas Direktyvoje 77/187 dėl įmonių perdavimo jau rastas tos pačios problemos sprendimas (
30
). Iš tiesų Direktyvos 80/987 8 straipsnio tekstas beveik sutampa su Direktyvos 77/187 3 straipsnio 3 dalies (dabar – Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 4 dalies b punktas) tekstu.
62.
Kai Komisija priėmė Direktyvą 77/187, ji atsisakė pirminių bandymų 3 straipsnyje suderinti teisių į papildomą pensiją perleidimą. Kaip nurodyta, ji taip pasielgė todėl, kad „[su pensijomis susijusių] įsipareigojimų reikalavimai, formos ir pobūdis skiriasi taip stipriai, o jų sistemos tokios skirtingos, kad direktyvoje neįmanoma numatyti specialių Bendrijos nuostatų. Tai ir nebūtina norint pasiekti direktyvos tikslus. Todėl siūlomoje priimti direktyvoje tik numatytas reikalavimas valstybėms narėms užtikrinti, kad darbuotojai neprarastų teisių, ir joms paliekama teisė pasirinkti būdus ir priemones“ (
31
).
63.
Iš to matyti, kad Komisija valstybėms narėms paliko plačią diskreciją pasirinkti priemones, kuriomis pagal Direktyvą 77/187 turi būti saugomos darbuotojų teisės, įgytos pagal papildomas pensijų sistemas. Tokio paties požiūrio laikytasi ir Direktyvos 80/987 8 straipsnyje (dabar – Direktyvos 2008/94 8 straipsnis).
64.
Šią išvadą patvirtina ir Direktyvos 80/987 8 straipsnio teksto pakeitimas. Komisijos pasiūlyme iš pradžių buvo nurodyta: „valstybės narės imasi priemonių, būtinų <…>“ (
32
). Vėliau Taryba šią formuluotę pakeitė ir galutinėje Direktyvos 80/987 redakcijoje numatyta: „valstybės narės imasi priemonių, būtinų [užtikrina, kad būtų imtasi priemonių, būtinų] <…>“. Taip valstybėms narėms neabejotinai suteikiama dar didesnė laisvė pasirinkti, kaip užtikrinti darbuotojų pensijų sistemų apsaugą (
33
). Pavyzdžiui, pagal pastarąją formuluotę jos neprivalo pačios imtis tokių priemonių, o gali reikalauti, kad jų imtųsi kitas subjektas arba net darbdavys (
34
).
65.
Galiausiai Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad pagal 8 straipsnį valstybėms narėms suteikta „plati diskrecija“ nustatyti priemones, kuriomis siekiama 8 straipsnio tikslo (
35
).
3. Tarpinė išvada
66.
Taigi, Direktyva 2008/94 yra minimalaus suderinimo priemonė. 8 straipsnis suformuluotas labai plačiai ir juo valstybėms narėms sąmoningai suteikta „plati diskrecija“. Todėl nemanau, kad Teisingumo Teismas turėtų nurodyti konkrečias priemones, kuriomis valstybės narės turėtų pasiekti 8 straipsnio tikslą.
67.
Be abejonės, valstybė narė 8 straipsnio tikslui pasiekti gali nuspręsti numatyti lėšų paskirties nustatymo (angl. ring‑fencing) taisyklę, pagal kurią pensijų įmokos bankroto byloje atskiriamos, kaip šioje byloje siūlo padaryti ieškovas. Tačiau valstybė narė neprivalo to daryti, jeigu 8 straipsnyje numatytą apsaugą užtikrina kitu būdu.
68.
Tai patvirtina ir Komisijos ataskaita dėl Direktyvos 80/987 perkėlimo, kurioje pateikti tokie būdų, kuriais galima pasiekti 8 straipsnio tikslą, pavyzdžiai: pareigos sudaryti rezervo fondus nustatymas, investicijų priežiūra, aktuarinė priežiūra, fondo nepriklausomumas bet kuriuo atveju, draudimas ir kt. (
36
) Tai rodo, kad 8 straipsnio tikslą galima visiškai pasiekti įvairiausiais būdais, tačiau nė vienas iš jų nėra privalomas.
69.
Šis atsakymas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi ir praktinę reikšmę. Direktyva 2008/94 nesiekiama visiškai sureguliuoti ir suderinti nacionalinių pensijas ar bankrotą reglamentuojančios teisės. Be to, nacionalinė bankrotą ir pensija reglamentuojanti teisė yra labai sudėtinga ir specifinė. Todėl valstybėms narėms palikta galimybė reguliuoti, kaip turi būti organizuojamas bankroto procesas ir nustatoma kreditorių reikalavimų tenkinimo eilė (
37
). Jeigu 8 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama atskirti tam tikras sumas, kad būtų užtikrintos darbuotojų pensijų įmokos, toks aiškinimas labai trukdytų valstybėms narėms nustatyti kreditorių pirmumo eilės nustatymo bankroto procese tvarką (
38
). Nėra jokių aplinkybių, dėl kurių būtų galima daryti išvadą, kad pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį siekiama tokio plataus poveikio (
39
).
70.
Siūlau Teisingumo Teismui į pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip: pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį nereikalaujama neįvykdytiems reikalavimams dėl darbo užmokesčio dalies, kuri buvo perleista darbdaviui, kad šis tam tikrą dieną ją sumokėtų į pensijų fondą, tačiau kurios šis darbdavys nesumokėjo į atskirą sąskaitą, taikyti teisės į atskyrimą nuo darbdavio turto.
C – Papildoma informacija dėl 8 straipsnio
71.
Šalia jau pateikto atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą konkretų ir tikslų klausimą dar pridurčiau, kad manau, jog šioje byloje derėtų pateikti kelias baigiamąsias pastabas. Šios pastabos susijusios su pagal 8 straipsnį siekiamu rezultatu ir su šiam rezultatui pasiekti valstybių narių pasirinktų būdų veiksmingumu.
1. Rezultatas, kurį pagal 8 straipsnį reikalaujama pasiekti
72.
Atsižvelgdamas į šioje išvadoje pateiktą Direktyvos 2008/94, kaip minimalaus suderinimo priemonės, aptarimą, manau, kad pagal 8 straipsnį iš valstybių narių nereikalaujama užtikrinti visiškos darbuotojų teisių į pensiją apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (
40
). Turint omenyje 8 straipsnio genezę, formuluotę ir Teisingumo Teismo pateiktą jo aiškinimą, akivaizdu, kad jame nenumatyta galimybė kompensuoti absoliučiai visus nuostolius.
73.
Tačiau manau, kad pagal 8 straipsnį valstybės narės privalo kiek įmanoma pagrįstai ir proporcingai užtikrinti darbuotojų interesų, susijusių su jų neatidėliotina arba būsima teise gauti pagrįsto ir proporcingo dydžio pensiją, apsaugą.
74.
Tačiau to, kas yra pagrįsta ir proporcinga, negalima nurodyti abstrakčiai. Labai svarbios konkrečios bylos aplinkybės ir faktai. Šioje išvadoje galima nurodyti bendro pobūdžio pavyzdinius kriterijus, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant, kas yra pagrįsta ir proporcinga. Atliekant tokį vertinimą galima atsižvelgti į tokias aplinkybes: sumą, kurią darbuotojas (-ai) jau yra sumokėjęs (-ę) į pensijų fondą, sumą, kuria pensija, į kurią jie turi teisę, sumažės dėl nemokumo, laikotarpį, per kurį į pensijų fondą nebuvo mokamos visos numatytos įmokos, galimybę darbuotojui vėl įsidarbinti ir toliau mokėti įmokas į pensijų fondą.
75.
Sprendime Hogan Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad valstybė narė privalėjo apsaugoti bent 50 % darbuotojų įgytų teisių į senatvės išmokas vertės (
41
). Galbūt šis skaičius neturėtų būti laikomas galutiniu ir nekintamu visose galimose bylose ateityje. Jį verčiau reikėtų suprasti kaip tam tikrą minimalią ribą, nustatytą tomis konkrečiomis aplinkybėmis.
76.
Taikyti šias gaires ir įvertinti proporcingumą bei pagrįstumą šioje byloje turi nacionalinis teismas. Iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos atrodytų, kad į ieškovo pensijų fondą nesumokėta pensijų įmokų už devynių mėnesių laikotarpį. Vokietijos vyriausybė nurodė, kad ji ieškovui visiškai atlygino už tris iš šių mėnesių. Kaip nurodo ieškovas, jo mėnesio pensija, apskaičiuota už pensijų draudimo laikotarpį nuo (turbūt bent jau) 1996 m., kai ieškovas pradėjo dirbti bendraskolėje, sumažės 5–7 EUR. Atsižvelgiant į šias aplinkybes atrodytų (tačiau tai vis tiek turi patikrinti nacionalinis teismas), kad ieškovo padėtis daug geresnė nei minimali riba, kurią Teisingumo Teismas nustatė Sprendime Hogan.
2. Valstybių narių pasirinktų būdų veiksmingumas
77.
Nors valstybėms narėms suteikta didelė veiksmų laisvė, atrodo, kad jos naudoja du pagrindinius darbuotojų teisių į pensiją apsaugos pagal 8 straipsnį būdus (
42
).
78.
Pirmasis būdas – iš esmės įsteigti draudimo įstaigas, kurios perima nemokių darbdavių įsipareigojimus dėl jų darbuotojų pensijų įmokų. Antrasis būdas – griežtai teisiškai atskirti darbdavio ir pensijų fondo turtą ir užtikrinti, kad pensijų fonde būtų pakankamai lėšų.
79.
Vokietijos vyriausybė per posėdį nurodė, kad Vokietija taiko abu šiuos būdus, atsižvelgdama į pensijų fondo, į kurį darbuotojas moka įmokas, rūšį. Šioje byloje nagrinėjamas ieškovo pensijų fondas yra „Pensionkasse“. Pagal Vokietijos teisę jo apsauga užtikrinama antruoju būdu (
43
).
80.
Dėl šios išvados 76 punkte nurodytos priežasties neatrodo, kad tokioje byloje, kaip ši, nesilaikoma 8 straipsnio reikalavimų. Tačiau dėl antrojo būdo reikėtų nurodyti tokią bendrą baigiamąją pastabą.
81.
Norint pasiekti 8 straipsnio tikslą, vien atskirti darbdavio ir pensijų fondo turtą nepakanka. Apie tai šioje išvadoje jau užsiminta, kalbant apie Direktyvą 2003/41, kai nurodžiau, kad vien atskyrus darbdavio ir pensijų fondo turtą šioje byloje kilusi problema nebūtų išspręsta. Generalinis advokatas C. O. Lenz byloje Komisija / Italija taip pat nurodė, jog „akivaizdu, kad apsaugos, kuri susijusi vien su fondų neliečiamumu <…>, o ne su įmokų į tokius fondus pakankamumu, nepakanka“ (
44
).
82.
Siekdama tinkamai įvykdyti įsipareigojimus valstybė narė privalo užtikrinti, kad pensijų fondo lėšų pakaktų šio įsipareigojimams įvykdyti ir būtų išvengta pasikartojančio pernelyg didelio masto finansavimo trūkumo (
45
). Tam būtina atidžiai prižiūrėti pensijų fondus ir numatyti tinkamą jų draudimą. Tokią priežiūrą galima užtikrinti įvairiais būdais. Darbuotojams galėtų būti suteikta galimybė nuolat (pavyzdžiui, kas mėnesį arba kas ketvirtį) susipažinti su informacija, susijusia su jų pensijų įmokų mokėjimu į pensijų fondą. Kitais atvejais valstybė pati galėtų užtikrinti nuolatinę viešą pensijų fondų priežiūrą arba darbdaviui ar pensijų fondui galėtų būti nustatyta pozityvi pareiga teikti ataskaitas apie pensijų įmokų mokėjimą.
83.
Apibendrinant pažymėtina, kad valstybės narės išsaugo plačią diskreciją pasirinkti būdus, kuriais jos pageidauja įvykdyti įsipareigojimą pagal 8 straipsnį. Tačiau pasirinkus tokį būdą būtina jo iš tiesų laikytis ir jį taikyti. Taikant pasirinktą būdą privalo būti vykdoma nuolatinė priežiūra, kad būtų užkirstas kelias didelio masto ir ilgiau trunkančiam finansavimo trūkumui.
84.
Taigi, pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį neįvykdytiems reikalavimams dėl darbo užmokesčio dalies, kuri buvo perleista darbdaviui, kad šis tam tikrą dieną ją sumokėtų į pensijų fondą, tačiau kurios šis darbdavys nesumokėjo į atskirą sąskaitą, nereikalaujama taikyti teisės į atskyrimą nuo darbdavio turto. Tačiau tuo pat metu 8 straipsnio tikslas privalo būti tinkamai ir veiksmingai pasiektas kitais būdais.
V – Išvada
85.
Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau TeisingumoTeismui į Hessisches Landesarbeitsgericht (Heseno apygardos darbo teismas) pateiktą klausimą atsakyti taip:
Pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį neįvykdytiems reikalavimams dėl darbo užmokesčio dalies, kuri buvo perleista darbdaviui, kad šis tam tikrą dieną ją sumokėtų į pensijų fondą, tačiau kurios šis darbdavys nesumokėjo į atskirą sąskaitą, nereikalaujama taikyti teisės į atskyrimą nuo darbdavio turto. Tačiau tuo pat metu 8 straipsnio tikslas privalo būti tinkamai ir veiksmingai pasiektas kitais būdais.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, 2008, p. 36).
(
3
)	2003 m. birželio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, veiklos ir priežiūros (OL L 235, 2003, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 350).
(
4
)	1994 m. spalio 5 d. Bankroto įstatymas (BGBl. 1994 I, p. 2866), paskutinį kartą iš dalies pakeistas 2015 m. lapkričio 20 d. įstatymo (BGBl., 2015 I, p. 2010) 16 straipsniu.
(
5
)	Socialinės apsaugos kodekso III knyga, 1997 m. kovo 24 d. įstatymo 1 straipsnis, BGBl. 1997 I, p. 594, 595, paskutinį kartą iš dalies pakeistas 2016 m. kovo 3 d. įstatymo (BGBl. 2016 I, p. 369) 3 straipsniu.
(
6
)	1974 m. gruodžio 19 d. Profesinių senatvės pensijų įstatymas (BGBl. 1974 I, p. 3610), paskutinį kartą pakeistas 2015 m. gruodžio 21 d. įstatymo (BGBl. 2015 I, p. 2553) 1 straipsniu.
(
7
)	Nors tai yra fakto klausimas, kurį turi išspręsti nacionalinis teismas, siekdamas aiškumo nurodau, kad, kaip suprantu, darbdavė nebuvo sumokėjusi įmokų už 9 mėnesius (t. y. nuo 2013 m. sausio mėn. iki rugsėjo mėn.), tačiau ieškovas reikalauja tik už 6 mėnesius nesumokėtų įmokų. Taip yra dėl to, kad, kaip rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo klausimą nurodė Vokietijos vyriausybė, už 3 mėnesius, t. y. laikotarpį nuo 2013 m. liepos mėn. iki rugsėjo mėn., jis gavo kompensaciją (įskaitant nesumokėtas pensijų įmokas) pagal Socialinės apsaugos kodekso 165 straipsnį. Tai per posėdį patvirtino ir atsakovas.
(
8
)	Galutinė suma pagrįsta proporcingai apskaičiuotomis ieškovo pensijų įmokomis už laikotarpį nuo 2013 m. sausio mėn. iki birželio mėn., ją nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
9
)	Visoje šioje išvadoje sąvokas „pensijų fondas“ ir „pensijų sistema“ vartoju pakaitomis ir bendrąja prasme. Žinau, kad pagal Vokietijos teisę sąvoka „Pensionkasse“ (arba „pensijų fondas“ lietuvių kalba) turi konkrečią teisinę reikšmę. Vartodamas šias sąvokas kalbu ne vien apie tokio pobūdžio Vokietijos teisėje numatytus fondus, bet apie visų rūšių papildomas pensijų sistemas, jeigu nenurodyta kitaip.
(
10
)	Direktyvos 2003/41 8 straipsnyje vartojama „remiančiojo subjekto“ sąvoka. 6 straipsnio c punkte pateiktoje „remiančiojo subjekto“ apibrėžtyje nurodyta, kad ši sąvoka apima „vieną arba daugiau juridinių arba fizinių asmenų, veikiantį kaip darbdavys arba savarankiškai dirbantis asmuo, arba bet kurį jų derinį, mokantį įnašus įstaigai, atsakingai už profesinių pensijų skyrimą“. Šioje išvadoje vartoju trumpesnę „darbdavio“ sąvoką, nes ji labiausiai tiesiogiai susijusi su šia byla, atsižvelgiant į Direktyvą 2003/41.
(
11
)	Taip pat žr. šios išvados 81 ir paskesnius punktus.
(
12
)	Tai taip pat galiausiai turi patvirtinti nacionalinis teismas.
(
13
)	Tai patvirtinta ir Komisijos ataskaitoje dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo (Direktyva 80/987 galiojo prieš priimant Direktyvą 2008/94: OL L 283, 1980, p. 23). Direktyvoje 2008/94 8 straipsnio tekstas liko nepakeistas. Ataskaitoje dėl 8 straipsnio nurodyta, kad pagrindinis jo tikslas – „apsaugoti būsimus reikalavimus“, COM (95) 164 final, p. 48.
(
14
)	Žr. šios išvados 67 ir paskesnius punktus.
(
15
)	Nuomonė dėl pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokam, suderinimo (OL C 105, 1979, p. 14, 1.3 punktas).
(
16
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada byloje Robins irkt. (C‑278/05, EU:C:2006:476, 61 punktas).
(
17
)	Komisijos ataskaita dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo, COM (95) 164 final, p. 46.
(
18
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada byloje Robins irkt. (C‑278/05, EU:C:2006:476, 65 punktas).
(
19
)	Iš tiesų, kaip nurodyta mokslo literatūroje, teisių į profesinę pensiją praradimas daugeliui darbuotojų gali būti rimčiausia darbdavio bankroto pasekmė: Ph. Watson „ES Social and Employment Law“, OUP, 2014, 13.45 pastraipa.
(
20
)	Komisijos ataskaita dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo, COM (95) 164 final, p. 52; joje aptariami Graikijos įstatymai, kuriais buvo užtikrintas (bent jau tuo metu, kai parengta ataskaita) tik įnašų grąžinimas.
(
21
)	Socialinės apsaugos kodekso III knygos 165 straipsnis, kaip per posėdį ir rašytiniame atsakyme nurodė Vokietijos vyriausybė.
(
22
)	2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 37–40 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje Komisija /Italijos Respublika (22/87, EU:C:1988:500, 49 punktas).
(
23
)	T. y. už 2013 m. liepos–rugsėjo mėn. Tai padaryta pagal Socialinės apsaugos kodekso III knygos 165 straipsnį, pagal kurį, kaip per posėdį patvirtino Vokietijos vyriausybė, įgyvendintas Direktyvos 2008/94 3 straipsnis.
(
24
)	Žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 40 punktas), kuriame kalbama apie Direktyvą 80/987 – ji galiojo prieš priimant Direktyvą 2008/94. Taip pat žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Walcher (C‑201/01, EU:C:2003:450, 38 punktas); 2001 m. spalio 18 d. Sprendimą Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 26 punktas); 1998 m. liepos 14 d. Sprendimą Regeling (C‑125/97, EU:C:1998:358, 20 punktas); 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Maso ir kt. (C‑373/95, EU:C:1997:353, 56 punktas); 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 3 punktas) ir 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Komisija /
Italija (C‑22/87, EU:C:1989, 23 punktas).
(
25
)	Žr., be kita ko, 2014 m. liepos 10 d. Sprendimą Julian Hernández ir kt. (C‑198/13, EU:C:2014:2055, 44 ir 45 punktai) ir 2013 m. balandžio 18 d. Sprendimą Mustafa (C‑247/12, EU:C:2013:256, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
26
)	Žr. Komisijos pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, COM (78) 141 final, p. 7, ir Komisijos ataskaitą dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo, COM (95) 164 final, p. 59.
(
27
)	1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, 1977, p. 26).
(
28
)	2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).
(
29
)	1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, 1975, p. 29).
(
30
)	Komisijos pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, COM (78) 141 final, p. 7.
(
31
)	Pakeistas pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų dėl darbuotojų teisių ir privilegijų apsaugos įmonių susijungimo ir perėmimo atvejais suderinimo, COM (75) 429 final, p. 8.
(
32
)	Komisijos pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, COM (78) 141 final, pirminio projekto 7 straipsnis.
(
33
)	Žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje Komisija /Italijos Respublika (22/87, EU:C:1988:500, 50 punktas).
(
34
)	Žr. panašią pastabą 2007 m. sausio 25 d. Sprendime Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 37 punktas).
(
35
)	Žr., pvz., 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 36 punktas) ir 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimą Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 42 punktas).
(
36
)	Taip pat žr. Komisijos ataskaitą dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo, COM (95) 164 final, p. 48.
(
37
)	Žr. panašią mintį, išdėstytą mano išvadoje byloje ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:427, 28 punktas).
(
38
)	Pvz., kai kuriose valstybėse darbuotojai laikomi pirmumo teisę turinčiais kreditoriais, tačiau jų reikalavimai tenkinami po kreditorių, kurių naudai suteiktas prievolių įvykdymo užtikrinimas, reikalavimų.
(
39
)	Žr. Direktyvos 2003/41 9 konstatuojamąją dalį.
(
40
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 57 punktas) ir 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 43, 51 ir paskesni punktai).
(
41
)	2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 43, 51 ir paskesni punktai).
(
42
)	Apskritai žr. Komisijos ataskaitą dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo perkėlimo, COM (95) 164 final, p. 46 ir paskesni, ir Komisijos tarnybų darbo dokumentą dėl Tarybos direktyvos 80/987 8 straipsnio ir susijusių nuostatų įgyvendinimo dėl papildomų bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemų, nepriklausančių nacionalini[uose] įstatym[uose] numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms (SEC (2008) 475 final).
(
43
)	Kaip per posėdį patvirtino Vokietijos vyriausybė, ši apsauga taikoma papildomai, kartu su kompensacija, mokama pagal Socialinės apsaugos kodekso III knygos 165 straipsnį. Kitų rūšių pensijų fondams gali būti taikomas Profesinių senatvės pensijų gerinimo įstatymo 7 straipsnis, t. y. pirmasis būdas.
(
44
)	Generalinio advokato C. O. Lenz išvada byloje Komisija /Italija (22/87, EU:C:1988:500, 48 punktas).
(
45
)	Finansavimo trūkumas laikinai leidžiamas pagal Direktyvos 2003/41 16 straipsnį, tačiau Komisija yra nurodžiusi, kad jeigu valstybė narė leidžia laikinai nevisiškai finansuoti pensijų sistemas, ji turėtų numatyti papildomų priemonių darbuotojų neatidėliotinai ir būsimai teisei gauti senatvės pensiją įgyvendinti, jeigu jų darbdavys taptų nemokus: Komisijos tarnybų darbo dokumentas dėl Tarybos direktyvos 80/987 8 straipsnio ir susijusių nuostatų įgyvendinimo dėl papildomų bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemų, nepriklausančių nacionalini[uose] įstatym[uose] numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms (SEC (2008) 475 final).