62013CC0162_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma patikslinti 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo(2), taikymo sritį.
2. Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „kiekviena valstybė narė, laikydamasi 4 straipsnio nuostatų, imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis“. Tuo remiantis, norint patikslinti Direktyvos 72/166 taikymo sritį, reikia suprasti sąvokas „transporto priemonė“ ir „eismas“.
I – Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
3. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas įvykis atsitiko 2007 m. rugpjūčio 13 d., o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jis sukeltas traktoriumi su priekaba (transporto priemone, dėl kurios iš tikrųjų buvo sudaryta civilinės atsakomybės, susijusios su variklinių transporto priemonių eismu, privalomojo draudimo sutartis) kraunant šieno ritinius į daržinės pastogę. Traktoriaus vairuotojas, norėdamas sukrauti šieną į daržinę, važiavo atbuline eiga ir priekaba nuvertė kopėčias, ant kurių buvo užlipęs kasatorius pagrindinėje byloje D. Vnuk. Šis nukrito ir susižeidė. D. Vnuk kreipėsi į Slovėnijos teismus su ieškiniu dėl neturtinės žalos atlyginimo iš draudimo įmonės, kurioje traktoriaus savininkas buvo apdraudęs savo transporto priemonę.
4. Ieškinį atmetė ir pirmosios, ir apeliacinės instancijos teismai. Jie iš esmės nusprendė, kad pagrindiniai privalomojo draudimo tikslai yra paskirstyti riziką ir apsaugoti nukentėjusių asmenų ir keleivių poreikius vykstant kelių eismui. Minėtų teismų nuomone, įvykio, per kurį nukentėjo D. Vnuk, aplinkybės nėra tipiškos eismui, o D. Vnuk patirta žala neturi ryšio su vairavimu keliais. Be to, pagal pagrindinės bylos aplinkybes traktorius buvo naudojamas ne kaip transporto priemonė, bet priešingai – kaip darbo mašina. Privalomojo draudimo apsauga netaikoma tokiam naudojimui, nes ji apima tik eismo įvykius, t. y. įvykusius naudojant transporto priemonę kelių eismui.
5. D. Vnuk buvo leista prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paduoti kasacinį skundą dėl apeliacinio teismo sprendimo. Pagal Privalomojo variklinių transporto priemonių draudimo įstatymo (Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu, toliau – ZOZP) 15 straipsnį „transporto priemonės savininkas privalo sudaryti civilinės atsakomybės draudimo sutartį dėl jo naudojant transporto priemonę tretiesiems asmenims padarytos žalos – mirties, kūno sužalojimo, sveikatos sutrikdymo, turto sunaikinimo ir sugadinimo (toliau – civilinės atsakomybės, susijusios su variklinių transporto priemonių eismu, draudimas), išskyrus atsakomybę už žalą turtui, kurį jis sutiko vežti“. Taigi D. Vnuk mano, kad apeliacinis teismas pernelyg siaurai aiškino minėtą nuostatą. Eismo sąvoka apima ne tik vairavimo viešuosiuose keliuose atvejus. Be to, per eismo įvykį traktorius nebuvo naudojamas kaip darbo mašina ir traktorių su priekaba reikia laikyti transporto priemone. Todėl įvykiui turėtų būti taikomas ZOZP 15 straipsnyje numatytas privalomasis draudimas.
6. Tačiau, kitos kasacinio proceso šalies pagrindinėje byloje nuomone, įvykis nutiko dirbant priešais daržinę ir neįvyko nei tuo metu, kai traktorius buvo naudojamas kaip transporto priemonė kelių eismui, nei paties kelių eismo atveju. Ji taip pat nurodo, kad draudimo įmokos skaičiuojamos taikant specialų įkainį, kuriuo atsižvelgiama į kiekvienos kategorijos transporto priemonei būdingą riziką. Pagal šį įkainį akivaizdu, kad traktoriai laikomi keliančiais mažesnę riziką, atsižvelgiant į tai, kad jie gerokai mažiau naudojami kaip kelių eismui skirtos transporto priemonės, todėl už juos mokamos mažesnės draudimo įmokos. Būtų kitaip, jeigu ZOZP 15 straipsnyje numatytas privalomasis draudimas taip pat būtų taikomas tokiems atvejams, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje.
7. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ruožtu nurodo, kad transporto priemonių eismo sąvoka neapibrėžta nacionalinėje teisėje ir kad ši spraga pavieniais atvejais užpildoma teismų praktika. Todėl nacionaliniai teismai paprastai mano, kad neturi lemiamos reikšmės tai, ar žala patirta viešajame kelyje, ir (arba) tai, ar ji padaryta tuo metu, kai transporto priemonė nejudėjo ar jos variklis buvo išjungtas. Tačiau nemanoma, kad ZOZP 15 straipsnyje numatytas privalomasis draudimas apima tokį atvejį, kai transporto priemonė naudojama kaip darbo mašina, pavyzdžiui, kai traktorius naudojamas kaip darbo mašina laukuose.
8. Kadangi pareiga apsidrausti civilinę atsakomybę, susijusią su variklinių transporto priemonių eismu, atsiranda iš Sąjungos teisės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad nei Direktyvoje 72/166, visų pirma jos 3 straipsnio 1 dalyje, nei paskesnėse direktyvose(3) eismo sąvoka neapibrėžta. Taigi ši sąvoka gali būti suvokiama kaip transporto priemonės naudojimas kelių eismui (ir tokiu atveju D. Vnuk būtų sužalotas ne transporto priemonės ir ne vykstant eismui, t. y. ne eismo atveju) arba kaip transporto priemonės naudojimas ir (arba) veikimas, nepaisant to, ar įvykis sukeltas vykstant transporto priemonių eismui.
9. Šiomis aplinkybėmis Vrhovno sodišče (Slovėnija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir, remdamasis SESV 267 straipsniu, sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (jį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 29 d.) pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą:
„Ar sąvoką „transporto priemonių [eismas]“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos [72/166] 3 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad ši sąvoka neapima konkretaus atvejo, kai kitos kasacinio proceso šalies apdraustas asmuo traktoriumi su priekaba nuverčia ant kopėčių stovintį kasatorių, krovusį šieno ritinius į daržinę, nes tai nebuvo kelių eismo atvejis?“
II – Procesas Teisingumo Teisme
10. Vokietijos ir Airijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija Teisingumo Teismui pateikė pastabas raštu.
III – Teisinė analizė
11. Prieš pradėdamas nagrinėti klausimo esmę norėčiau pažymėti, kad, nepaisant a priori
anekdotiško pagrindinės bylos aplinkybių pobūdžio, ši byla yra gerokai keblesnė, nei atrodo. Ji atskleidžia Sąjungos teisės spragą, kurią Teisingumo Teismas dabar turi užpildyti labai nepastovioje srityje, nes galima įsivaizduoti įvairiausių atvejų, kai įvykiai sukeliami transporto priemone ar ją naudojant. Todėl Teisingumo Teismui būtų tikslinga pateikti tokią poziciją, kuri galėtų padėti išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, daugiausia dėmesio skiriant konkrečioms šios bylos ypatybėms, nemėginant galutinai išaiškinti sąvokos „eismas“.
12. Ypatingo apdairumo šioje byloje reikėtų vien todėl, kad negalima vienodai apibrėžti kelių eismo įvykio arba atsitikusio naudojant variklinę transporto priemonę, nes ši sritis atrodo ypač įvairi. Reikėtų aiškiai nurodyti, kad tai lemia ne rūpestis, išreikštas kitos kasacinio proceso šalies pagrindinėje byloje, besiremiančios finansine rizika, kurią patirtų draudikai (apskritai tai nenuostabu, nes ji yra draudimo įmonė), taigi galiausiai – vartotojai, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad civilinės atsakomybės, susijusios su variklinių transporto priemonių eismu, draudimo apsauga apima pagrindinėje byloje nagrinėjamą įvykį.
13. Iš tikrųjų vieninteliu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu iškeliama dvejopa problema. Pirma, atsižvelgiant į diskusijas nacionaliniuose teismuose, kurie turėjo nagrinėti pagrindinę bylą, pirmiausia būtų naudinga iš karto patvirtinti, kad traktorius gali būti laikomas transporto priemone, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 72/166 1 straipsnio 1 punktą. Antra, reikėtų nustatyti, ar D. Vnuk patirta žala atsirado dėl traktoriaus judėjimo keliu kaip transporto priemonės, ar dėl jo naudojimo, ir ar šiuo atžvilgiu įvykiui, kurio metu jis nukentėjo, taikoma Direktyvos 72/166 3 straipsnyje nustatyta civilinės atsakomybės draudimo pareiga.
A – Traktorius, sukėlęs įvykį, turi būti laikomas „transporto priemone“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 72/166 1 straipsnio 1punktą
14. Pagal Direktyvos 72/166 1 straipsnio 1 punktą direktyva taikoma „bet kokiai mechanine energija varomai motorinei transporto priemonei, skirtai važiuoti žeme, bet ne bėgiais, ir bet kokiai sukabintai arba nesukabintai priekabai“.
15. Pagal Direktyvos 72/166 4 straipsnio nuostatas valstybės narės galėjo nukrypti nuo šios direktyvos 3 straipsnio nuostatų tam tikrų kategorijų asmenims ir transporto priemonėms, kurių sąrašą reikėjo pateikti valstybėms narėms ir Komisijai(4) . Nors kai kurios valstybės narės, kaip antai Maltos Respublika ar Suomijos Respublika, pasinaudojo šia galimybe, reikia pripažinti, kad valstybė narė, kurioje vyksta ginčas pagrindinėje byloje, kartais tam, kad netaikytų draudimo pareigos žemės ūkio transporto priemonėms ar traktoriams, kurių įprasta buvimo vieta yra jos teritorijoje, šia galimybe nepasinaudojo(5) .
16. Be to, neabejotina, kad traktorius, sukėlęs įvykį, turi būti laikomas „transporto priemone“, kaip ji suprantama pagal direktyvas, susijusias su automobilių draudimu. Iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos taip pat matyti, kad traktorius buvo su priekaba ir kad būtent ji nuvertė kopėčias. Ir šiuo atveju Direktyvos 72/166 tekstas yra labai aiškus, nes joje tiksliai nurodyta, kad priekabos, net ir nesukabintos (atrodo, kad taip nebuvo šioje byloje nagrinėjamo įvykio atveju), laikomos transporto priemonėmis.
17. Be to, nėra jokio teisės aktuose nustatyto pagrindo, kuriuo būtų galima pagrįsti kitos kasacinio proceso šalies prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje pagrindinėje byloje nurodomą „darbo mašinų“ ir „transporto priemonių“ skirtumą. Šiuo klausimu sutinku su Komisijos nuogąstavimais dėl šio kriterijaus lemiamų praktinių sunkumų ir nukentėjusiųjų nuo įvykio nesaugumo. Iš tikrųjų dažnai sunku atskirti, kada tokios „mišraus“ naudojimo transporto priemonės nebeatlieka savo, kaip transporto priemonės, funkcijų, kad būtų naudojamos kaip darbo priemonės. Bet kuriuo atveju šis vertinimas gali turėti įtakos išvadai, ar įvykis sukeltas dėl transporto priemonės eismo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį, bet ne pačiam transporto priemonės kvalifikavimui pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 punktą.
B – Dėl įvykio, sukelto dėl transporto priemonių eismo sąvokos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį
18. Norint pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, pirmiausia siūlau išnagrinėti priežastis, dėl kurių jis suabejojo, kaip aiškinti nacionalinės teisės aktą, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalis, ir kurias lemia to paties straipsnio įvairių kalbinių versijų terminologiniai skirtumai. Tuomet, kad šis straipsnis būtų aiškinamas vienodai, reikia jį išanalizuoti pažodžiui, teleologiškai ir sistemiškai. Galiausiai šios analizės išvadas reikės konkrečiai pritaikyti Teisingumo Teismo šioje byloje nagrinėjamam atvejui.
1. Abejonės pagrindas. Sąjungos teisės aktų leidėjo įtvirtintos terminologijos netikslumas ir nacionalinės praktikos skirtumai
19. Kadangi jau aišku, kad kalbama apie transporto priemonę, lieka atsakyti į klausimą, ar jos padaryta žala atsirado dėl eismo atvejo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas susidūrė su sunkumais dėl Sąjungos teisės aktų, kuriuose nustatyta variklinėms transporto priemonėms taikomos civilinės atsakomybės draudimo pareiga, kalbinių skirtumų.
20. Prancūzakalbiui iš pirmo žvilgsnio nekyla abejonių, kad direktyvose, susijusiose su automobilių draudimu, kaip aišku iš paties jų pavadinimo, kalbama apie transporto priemonių eismą
(prancūzų k. circulation ).
21. Tačiau pakanka pažvelgti į minėtų direktyvų versiją anglų kalba, kad taptų aišku, jog kai kuriose kalbinėse versijose reglamentuojamas civilinės atsakomybės, atsirandančios dėl transporto priemonių naudojimo, draudimas(6) . Tas pats yra ir versijoje slovėnų kalba.
22. Toks pat kalbinis skirtumas matyti skaitant Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį.
23. Versijoje prancūzų kalba valstybėms narėms nustatoma pareiga imtis „toutes les mesures utiles < ... > pour que la responsabilité civile relative à la circulation
des véhicules ayant leur stationnement habituel sur son territoire soit couverte par une assurance“(7) . Versijos ispanų, graikų, italų, lenkų, olandų ir portugalų kalbomis suformuluotos taip pat.
24. O Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalies versijoje anglų kalba valstybėms narėms nustatoma pareiga imtis būtinų priemonių „to ensure that civil liability in respect of the use
of vehicles normally based in its territory is covered by insurance“(8) . Versijose bulgarų, čekų, estų, latvių, maltiečių, slovakų, slovėnų ir suomių kalbomis taip pat nurodoma transporto priemonių naudojimo sąvoka.
25. Minėtos 3 straipsnio 1 dalies versijose danų, lietuvių, rumunų, švedų, vengrų ir vokiečių kalbomis nurodoma pareiga apdrausti transporto priemonių
civilinę atsakomybę.
26. Akivaizdu, kad dėl šių skirtumų sunku aiškiai nustatyti tikslią Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje nustatytos draudimo pareigos apimtį. Viena vertus, ją galima aiškinti taip, kad draudimo įmonės privalo atlyginti žalą tik tuo atveju, jeigu įvykis sukeltas vykstant kelių eismui, tačiau šią sąvoką dar reikia apibrėžti. Tokios pozicijos laikosi draudimo įmonė, kita kasacinio proceso šalis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje. Kita vertus, platesne prasme galima įsivaizduoti, kad ji apima visą žalą, kaip nors susijusią su transporto priemonės naudojimu ar veikimu, nepaisant to, ar įvykis sukeltas vykstant kelių eismui.
27. Valstybės narės nepanaikino šios dviprasmybės, kai į nacionalinę teisę perkėlė direktyvas, susijusias su automobilių draudimu. Nors Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalies versijoje vokiečių kalba numatyta transporto priemonių
draudimo pareiga, Vokietijos ir Austrijos teisės aktuose, kuriais direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, nurodoma transporto priemonės naudojimo sąvoka(9) . Kitose nacionalinėse nuostatose, pvz., Kroatijos, Latvijos, Lietuvos ar Portugalijos, kartu ir nedarant skirtumo vartojamos sąvokos transporto priemonių „ eismas “ ir „ naudojimas “.
28. Be to, kartais nacionalinių teismų praktikoje teisės aktų, kuriais direktyvos perkeliamos į nacionalinę teisę, formuluotėse išplečiama arba, priešingai, susiaurinama draudimo pareigos taikymo sritis. Liuksemburgo Cour de cassation yra pripažinęs, kad transporto priemonė, kuriai taikomas variklinių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimas, nesant priešingos nuostatos, yra apdrausta ten, kur ji yra, ir neturi reikšmės, ar žala padaryta vykstant eismui, ar ne(10) . Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas taikė lyg ir siauresnį aiškinimą, nei buvo galima pagal jo nacionalinę teisę; jis pripažino, kad transporto priemonės savininkui, patekusiam į įvykį uždaroje teritorijoje, draudimo pareiga netaikoma(11) . Kiti teismai, be kita ko, yra pripažinę, kad privalomasis draudimas netaikomas įvykiams, susijusiems su transporto priemone ir sukeltiems žemės ūkio valdoje arba, kitaip tariant, „uždaroje teritorijoje“(12) .
29. Atsižvelgdamas į Direktyvos 72/166 kalbinių versijų skirtumus, dėl kurių gali būti pateikiami tokie skirtingi aiškinimo variantai, Teisingumo Teismas yra ne kartą pripažinęs, kad „būtinybė [Sąjungos] teisę aiškinti vienodai neleidžia, jog, esant abejonių, nuostatos tekstas būtų nagrinėjamas atskirai, ir reikalauja, kad jis būtų aiškinamas atsižvelgiant į kitas oficialias kalbines versijas < … > ir į teisės akto, kuris apima šią nuostatą, bendrą struktūrą ir tikslą“(13) .
30. Tai yra neišvengiama būtinybė dėl to, kad dviprasmybė šiuo atveju susijusi su svarbiausia sąvoka direktyvomis dėl automobilių draudimo įgyvendinamai sistemai, todėl Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąvokas „eismas“ ar „naudojimas“, kuriomis aiškiai nenurodoma į valstybių narių teisę jų reikšmei ir taikymo sričiai nustatyti, reikia laikyti savarankiškomis Sąjungos teisės sąvokomis ir aiškinti jas savarankiškai ir vienodai visoje Europos Sąjungoje, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir atitinkamo teisės akto tikslą(14) . Iš esmės, jeigu privalomojo draudimo apsauga priklausytų nuo sąvokų „eismas“ ir (arba) „naudojimas“ individualaus apibrėžimo pagal kiekvienos valstybės narės pageidavimus, tai akivaizdžiai prieštarautų teisės aktų leidėjo valiai ir jo siekiamiems tikslams, kuriuos netrukus aptarsiu.
2. Dėl direktyvų, susijusių su automobilių draudimu, pažodinio ir teleologinio aiškinimo
31. Pirmiausia noriu priminti, kad Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į paskesnes direktyvas dėl privalomojo automobilių draudimo, norint nustatyti, kokios pareigos atsiranda valstybėms narėms iš reikalavimo imtis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad civilinė atsakomybė, susijusi su transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, eismu, būtų apdrausta(15) .
32. Iš karto reikėtų pažymėti, kad direktyvose, susijusiose su automobilių draudimu, sąvokos „įvykis“ ar „nelaimingas atsitikimas“ neapibrėžtos ir nenurodyta, kaip reikėtų suprasti sąvokas transporto priemonių „eismas“ ar „naudojimas“.
33. Taip pat reikėtų pažymėti, kad teisės aktų leidėjui laipsniškai priimant įvairias direktyvas įvyko tam tikrų leksinių pokyčių. Direktyva 72/166 pirmiausia grindžiama transporto priemonės, a priori
vertinamos eismo aplinkybėmis, idėja – joje nurodomos sąvokos „transporto priemonės įprastinė buvimo vieta“(16), „keliautojų judėjimas“, „naudojimas eismui“(17) . Direktyvų tekste buvo laipsniškai tolstama nuo šių „į transporto priemones orientuotų“ aspektų, siekiant laikytis labiau suasmeninto požiūrio ir skirti daugiau dėmesio ne draudimo objektui – transporto priemonei, o įvairių kategorijų nukentėjusiesiems, kurių patirtą žalą turi atlyginti privalomasis draudimas, vartojant sąvokas „keleiviai, išskyrus vairuotoją“(18), su autoįvykiu „susijusios šalys“(19), „visi keleiviai“(20), taip pat pėstieji, dviratininkai ir kitų nemotorinių transporto priemonių valdytojai(21) ir „įvykio metu nukentėjusi šalis“(22) .
34. Pats įvykis apibrėžiamas įvairiai ir ne visada siejamas su kelių eismu ar transporto priemonės naudojimu. Kai kada kalbama apie „įvykį, sukeltą transporto priemonės“(23), „autoįvykius“(24), „transporto priemonių sukeltus įvykius“(25), „autoavariją“(26), „kelių eismo įvykį“(27), „autoavarijas, sukeltas transporto priemonių eismo“(28) arba „transporto priemonių sukeltą įvykį“(29) .
35. Be to, vertėtų priminti, kad Direktyvos 2000/26 8 straipsniu iš dalies pakeista 1973 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo(30) . Tačiau šis pakeitimas nesusijęs su rizikos rūšių, kurias apima Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje numatytas privalomasis draudimas, klasifikacija, kaip matyti iš Direktyvos 73/239 A priedo 10 dalies „Sausumos transporto priemonių civilinė atsakomybė“, kurioje nurodyta „visa civilinė atsakomybė, naudojant
sausumos transporto priemones (įskaitant vežėjo civilinę atsakomybę)“(31) . Pagal Direktyvą 73/239 atrodo, kad draustina rizika apima ne tik kelių eismo atvejus.
36. Iš šios teksto analizės negalima daryti išvados, kad teisės aktų leidėjas nustatė neatsiejamą, ypač išimtinį ryšį tarp direktyvomis, susijusiomis su automobilių draudimu, nustatytos sistemos ir kelių eismo atvejo įprasta siaurąja prasme, t. y. transporto priemonių judėjimo tam skirtais viešaisiais keliais. Kadangi nuostatos nėra suformuluotos griežtai, esu linkęs manyti, kad nors jos grindžiamos kelių eismo koncepcija, kartoju, man neatrodo, kad ji būtų išimtinė ar vyraujanti.
37. Šios išvados nepaneigia direktyvų, susijusių su automobilių draudimu, teleologinė analizė. Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta draudimo pareiga iš pradžių buvo grindžiama reikalavimu panaikinti draudimo kontrolę kiekvienos valstybės narės pasienyje, atliekamą prieš transporto priemonėms atvykstant į jų teritoriją, nes ši kontrolė kliudė laisvam asmenų ir prekių judėjimui. Nors sisteminga kontrolė panaikinta pirmąja iš šių direktyvų, teisės aktų leidėjas toliau numatė įvairias priemones teisės aktuose, iš esmės siekdamas laipsniškai tikslinti nukentėjusiesiems teikiamas garantijas(32) . Nusistovėjusioje praktikoje Teisingumo Teismas priminė, kad „iš [direktyvų 72/166 ir 84/5] preambulių matyti, kad jomis siekiama, pirma, užtikrinti laisvą ir transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Sąjungos teritorijoje, ir jose esančių asmenų judėjimą ir, antra, garantuoti, kad nukentėjusieji per šių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius
būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Sąjungos teritorijos vietą, kur įvyko eismo įvykis“(33) . Todėl tikslo apsaugoti nukentėjusiuosius, įtvirtinto Direktyvoje 72/166(34), nereikėtų laikyti antraeiliu, palyginti su tikslu užtikrinti laisvesnį asmenų ir prekių judėjimą, siekiant užbaigti vidaus rinkos kūrimą. Šioje srityje suformuluota teismo praktika rodo aiškų Teisingumo Teismo siekį plačiai ir liberaliai aiškinti nuostatas, kurios gali būti palankios nukentėjusiesiems, ir siauriau aiškinti visas nuostatas, kuriomis pareigos atlyginti žalą siekiama netaikyti tam tikros kategorijos asmenims(35) .
3. Taikymas nagrinėjamai bylai
38. Primenu, kad siekdamas išaiškinti sąvoką „žala“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 72/166 1 straipsnio 2 punktą, Teisingumo Teismas konstatavo: kadangi teisės aktų leidėjas detaliau neapibrėžė minėtos sąvokos, nėra pagrindo teigti, kad draudimo apsauga neturėtų apimti tam tikros žalos, ir iš jokios trijų pirmųjų direktyvų, susijusių su automobilių draudimu, nuostatos negalima daryti išvados, kad teisės aktų leidėjas norėjo apriboti šiomis direktyvomis draudėjui suteiktą apsaugą, susiaurindamas sąvoką „žala“(36) .
39. Esu įsitikinęs, kad šioje byloje galima taikyti tokius pačius argumentus.
40. Iš tiesų reikia pripažinti, kad sąvoka „eismas“ vartojama tik septyniose Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalies kalbinėse versijose iš dvidešimt dviejų esamų. Be to, neatrodo, kad direktyvose, susijusiose su automobilių draudimu, Sąjungos teisės aktų leidėjo vartojami terminai būtų griežtai ir išimtinai apriboti kelių eismo įvykiais. Galiausiai tas pats teisės aktų leidėjas niekada nenustojo didinti nukentėjusiesiems nuo įvykio suteikiamų garantijų.
41. Tokiomis aplinkybėmis plačios sąvokos „eismas“ sampratos, t. y. tokios sampratos, kuri yra artimesnė daugelyje kalbinių versijų vartojamai sąvokai, negalima laikyti iškreiptu teisės aktų leidėjo ketinimu, be to, atrodo, ji atitinka minėtą Teisingumo Teismo praktiką. Šiuo atžvilgiu nesutinku su Airijos vyriausybės išreikštais nuogąstavimais, susijusiais su teisinio saugumo ir normų nuspėjamumo principu, ir primenu, kad kvalifikuojant pačią riziką, kurią apima Direktyvoje 72/166 nurodyta civilinė atsakomybė, nurodoma sąvoka transporto priemonės „naudojimas“, o ne vien kelių eismas(37) .
42. Todėl pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį sudaryta privalomojo draudimo sutartis, taikant visose direktyvose, susijusiose su automobilių eismu, nustatytas sąlygas ir apribojimus, turi apimti žalą, padarytą transporto priemone ją naudojant, jeigu šis naudojimas atitinka įprastą transporto priemonės funkciją. A fortiori, jis apima visus kelių eismo atvejus.
43. Aplinkybė, kad įvykis, per kurį nukentėjo D. Vnuk, sukeltas privačioje nuosavybėje, neatrodo lemiama. Pirma, manevras įvyko ūkio kieme, t. y. vietoje, kurią galima laikyti pravažiuojama, todėl joje asmenims kyla transporto priemonių naudojimui būdinga rizika. Antra, siekiui apsaugoti nukentėjusiuosius, kuriuos Sąjungos teisės aktų leidėjas pagrįstai laikė „silpnesniąja šalimi“(38), ir jų panašiam vertinimui kiltų grėsmė, jeigu nukentėjusiųjų patirta žala nebūtų atlyginama dėl to, kad transporto priemonė buvo naudojama ne viešuosiuose keliuose. Manau, kad aiškinant sąvoką „eismas“ plačiai, kaip transporto priemonės „naudojimą“, taip pat reikėtų suprasti, jog draudimas apima ne vien viešajame kelyje nutinkančius įvykius. Trečia, toks požiūris atitinka ir kit ą tikslą, kurio, be kita ko, siekiama Direktyva 72/166, t. y. laisvo asmenų ir prekių judėjimo tikslą, nes, taikant pirmesniame punkte nurodytus apribojimus, privalomasis draudimas apima visus transporto priemonės naudojimo atvejus, nepaisant žemės, ant kurios atsitiko įvykis, teisinio statuso ar jos kvalifikavimo.
44. Galiausiai įvykis, per kurį nukentėjo D. Vnuk, sukeltas transporto priemonei važiuojant atbuline eiga, taigi šiuo atveju lemiamas veiksnys, yra pats transporto priemonės naudojimas, ir norint išspręsti ginčą pagrindinėje byloje nebūtina papildomai aiškintis galimų transporto priemonės, kaip darbo mašinos, naudojimo padarinių atsižvelgiant į privalomojo draudimo taikymo sritį.
45. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atsakyti taip, kad Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į savarankišką eismo sąvokos pobūdį, taip pat išplaukiantį iš vėlesnių direktyvų, susijusių su automobilių draudimu, reikia aiškinti taip, kad minėta sąvoka apima traktoriaus manevrą ūkio kieme, norint įvairuoti priekabą į daržinę.
IV – Išvada
46. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Vrhovno sodišče pateiktą klausimą:
1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo 3 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į savarankišką eismo sąvokos pobūdį, taip pat išplaukiantį iš 1983 m. gruodžio 30 d. antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 8, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3), 1990 m. gegužės 14 d. trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249), 2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Ketvirtoji transporto priemonių draudimo direktyva) (OL L 181, p. 65; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 s., 3 t., p. 331) ir 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/14/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 72/166/EEB, 84/5/EEB, 88/357/EEB ir 90/232/EEB bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/26/EB, susijusias su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu (OL L 149, p. 14), reikia aiškinti taip, kad minėta sąvoka apima traktoriaus manevrą ūkio kieme, norint įvairuoti priekabą į daržinę.
(1) .
(2)  –	OL L 103, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10.
(3)  –	Nei 1983 m. gruodžio 30 d. antrojoje Tarybos direktyvoje 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 8, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3), 1990 m. gegužės 4 d. trečiojoje Tarybos direktyvoje 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249), 2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, ir iš dalies keičiančioje Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Ketvirtoji transporto priemonių draudimo direktyva) (OL L 181, p. 65; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 s., 3 t., p. 331), nei 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/14/EB, iš dalies keičiančioje Tarybos direktyvas 72/166/EEB, 84/5/EEB, 88/357/EEB ir 90/232/EEB bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/26/EB, susijusias su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu (OL L 149, p. 14) (toliau kartu – direktyvos, susijusios su automobilių draudimu). Be to, reikėtų atkreipti dėmesį į 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, p. 11), kuria šis klausimas laiku kodifikuotas, tačiau ji netaikoma pagrindinei bylai ratione temporis .
(4)  –	Direktyvos 2005/14 1 straipsnio 3 dalimi papildytas Direktyvos 72/166 4 straipsnio tekstas.
(5)  –	Žr. asmenų, kuriems netaikoma draudimo pareiga, ir už žalos atlyginimą atsakingų institucijų bei subjektų sąrašą, pateikiamą interneto adresu: http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/consumer/motor/index_fr.htm.
(6)  –	Anglų k. – „the use“.
(7)  –	Kursyvu išskirta mano.
(8)  –	Kursyvu išskirta mano.
(9)  –	Austrijos teisėje žr. Variklinių transporto priemonių privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įstatymą ( Kraftfahrzeug-Haftpflichtversicherungstgesetz, BGBl. 651/1994 ), o Vokietijos teisėje – Privalomojo draudimo įstatymo ( Pflichtversicherungsgesetz ) 1 straipsnį.
(10)  –	2012 m. gruodžio 20 d. Cour de cassation
sprendimas Nr. 65/12.
(11)  –	Žr. 2011 m. rugsėjo 23 d. Sprendimą Nr. 575‑1685/2011. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas vis dėlto pakankamai siaurai aiškino uždaros teritorijos sąvoką, tame pačiame sprendime pripažinęs, kad tokiomis teritorijomis negalima laikyti miško, pamiškės ir griovių.
(12)  –	Tokia yra Bulgarijos, Lietuvos ir Jungtinės Karalystės teismų praktika.
(13)  –	2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Vorarlberger Gebietskrankenkasse
(C‑347/08, Rink. p. I‑8661, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Šiuo klausimu taip pat žr. 2013 m. spalio 24 d. Sprendimą Haasová
(C‑22/12, 48 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir Sprendimą Drozdovs
(C‑277/12, 39 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(14)  –	Žr. 2008 m. vasario 21 d. Sprendimą Tele2 Telecommunication
(C‑426/05, Rink. p. I‑685, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(15)  –	Žr. mano išvados byloje, kurioje priimtas 2013 m. liepos 11 d. Sprendimas Csonka ir kt.
(C‑409/11), 27 punktą.
(16)  –	Direktyvos 72/166 1 straipsnio 4 punktas, 2 straipsnio 2 dalis ir 3 straipsnio 1 dalis.
(17)  –	Atitinkamai – Direktyvos 72/166 šešta konstatuojamoji dalis ir 6 straipsnis.
(18)  –	Direktyvos 90/232 1 straipsnis.
(19)  –	Direktyvos 90/232 5 straipsnis.
(20)  –	Direktyvos 2005/14 15 konstatuojamoji dalis.
(21)  –	Žr. Direktyvos 2005/14 16 konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnį.
(22)  –	Direktyvos 2005/14 4 straipsnis.
(23)  –	Direktyvos 72/166 5 straipsnis.
(24)  –	Direktyvos 90/232 ketvirta konstatuojamoji dalis.
(25)  –	Direktyvos 90/232 aštunta konstatuojamoji dalis, Direktyvos 2000/26 1 straipsnio 3 dalis, Direktyvos 2005/14 5, 7 ir 8 konstatuojamosios dalys ir 4 straipsnis.
(26)  –	Direktyvos 2000/26 8, 11 ir 20 konstatuojamosios dalys.
(27)  –	Direktyvos 2000/26 14 konstatuojamoji dalis.
(28)  –	Direktyvos 2000/26 1 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir 2 dalis. Žr. lygiaverčiai suformuluotą tos pačios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.
(29)  –	Direktyvos 2005/14 20–23 konstatuojamosios dalys.
(30)  –	OL L 228, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 14.
(31)  –	Kursyvu išskirta mano. Šiuo atveju versija prancūzų kalba yra panaši į versiją anglų kalba („the use“) arba italų kalba („l‘uso“), nurodant tik šias kalbines versijas.
(32)  –	Reikėtų trumpai priminti šios nukentėjusiųjų apsaugos raidą. Direktyva 84/5 įtvirtintas privalomo turtinės žalos ir žalos asmeniui atlyginimo principas, nustatomos minimalios garantuojamos žalos atlyginimo sumos ir įpareigojama įsteigti instituciją, atsakingą už žalos, padarytos nenustatytomis ar neapdraustomis transporto priemonėmis, atlyginimą (Direktyvos 84/5 1 straipsnis), apribojamos netaikymo nuostatos, įtraukiamos į draudimo liudijimus (polisus) (Direktyvos 84/5 2 straipsnis) ir draudimo apsauga suteikiama draudėjo, vairuotojo ar kito už įvykį atsakingo asmens šeimos nariams (Direktyvos 84/5 3 straipsnis). Direktyva 90/232 draudimo apsauga suteikta visiems keleiviams, ne tik vairuotojui, patyrusiam kūno sužalojimų (Direktyvos 90/232); joje įtvirtinta su įvykiu susijusių asmenų teisė į tai, kad jiems būtų pranešta apie atitinkamos draudimo įmonės pavadinimą (Direktyvos 90/232 5 straipsnis). Paskui Direktyva 2000/26 išsamiau reglamentuotos konkrečios nuostatos, taikytinos nukentėjusiems asmenims (Direktyvos 2000/26 1 straipsnis), pvz., teisė pareikšti tiesioginį ieškinį (Direktyvos 2000/26 3 straipsnis), privalomas atstovo žalų sureguliavimo reikalams paskyrimas (Direktyvos 2000/26 4 straipsnis), naujo informacijos centro (Direktyvos 2000/26 5 straipsnis) ir žalos atlyginimo institucijos (Direktyvos 2000/26 6 straipsnis) įsteigimas. Galiausiai Direktyva 2005/14 leista pritaikyti minimalias draudimo apsaugos sumas ir jas persvarstyti visus penkerius metus, taip pat išplėsti Direktyvoje 84/5 numatytos institucijos įsikišimo galimybes, apimant turtinę žalą ir žalą asmeniui (Direktyvos 2005/14 2 straipsnis). Be to, ja apribotos draudimo apsaugos netaikymo sąlygos ir numatyta šią apsaugą išplėsti pėsčiųjų, dviratininkų ir kitų kelių naudotojų turtinei žalai ir žalai asmeniui, uždraudžiant nukentėjusiesiems taikyti franšizę ir dar išplečiant jų teisę į informaciją (Direktyvos 2005/14 4 straipsnis).
(33)  –	2012 m. spalio 23 d. Sprendimas Marques Almeida
(C‑300/10, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Kursyvu išskirta mano.
(34)  –	Šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 28 d. Sprendimą Ruiz Bernáldez
(C‑129/94, Rink. p. I‑1829, 18 punktas) ir 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Churchill Insurance Company Limited ir Evans
(C‑442/10, Rink. p. I‑12639, 30 punktas). Šis tikslas neseniai primintas dar kartą (žr. minėto Sprendimo Haasová
47 ir 49 punktus ir minėto Sprendimo Drozdovs
38 ir 40 punktus).
(35)  –	Žr., be kita ko, 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Mendes Ferreira ir Delgado Correia Ferreira
(C‑348/98, Rink. p. I‑6711); 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimą Farrell
(C‑356/05, Rink. p. I‑3067); minėtą Sprendimą Haasová
ir minėtą Sprendimą Drozdovs .
(36)  –	Minėto Sprendimo Haasová
53 ir 54 punktai.
(37)  –	Žr. šios išvados 35 punktą.
(38)  –	Žr. Direktyvos 2005/14 4 straipsnį.