62002CJ0282_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑282/02
dėl 2002 m. liepos 31 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama M. Shotter, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Airiją,
atstovaujamą D. J. O’Hagan, padedamo BL
A. M. Collins, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), C. Gulmann, J. Makarczyk ir P. Kūris,
generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti teisingą 1976 m. gegužės 4 d. Tarybos direktyvos 76/464/EEB dėl tam tikrų į Bendrijos vandenis išleidžiamų pavojingų medžiagų sukeltos taršos (OL L 129, p. 23, toliau – direktyva) perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą, konkrečiai kalbant, pagal jos 7 ir 9 straipsnius bei EB sutartį.
Teisinis pagrindas
2. Direktyva siekiama apsaugoti Bendrijos vandens aplinką nuo taršos. Dėl to direktyva atskiria dvi pavojingų atliekų kategorijas, kurios atitinkamai išvardytos jos priedo I ir II sąrašuose. I sąraše išvardytos ypač vandens aplinkai pavojingos medžiagos, kurios iš esmės buvo atrinktos atsižvelgiant į jų toksiškumą, patvarumą ir biologinį kaupimąsi. II sąraše išvardytos medžiagos, darančios žalingą poveikį vandenis aplinkai, kurias galima apriboti tam tikra teritorija ir kurių veikimas priklauso nuo vandens telkinio, į kurį medžiagos išleidžiamos, savybių ir vietos. Šiame priede patikslinta, kad I sąraše nurodytos medžiagos, kurioms nėra nustatytos direktyvos 6 straipsnyje numatytos ribinės vertės, turi būti laikomos II sąrašui priskirtinomis medžiagomis.
3. Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nurodo, kad ji taikoma vidaus paviršiniams vandenims, teritoriniams vandenims, vidaus pakrančių vandenims ir požeminiams vandenims.
4. Direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje pateikiami sąvokų apibrėžimai, tarp jų ir sąvokų „išleidimas“ ir „tarša“. „Išleidimas“ pagal direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punktą reiškia „priedo I ir II sąrašuose nurodytų medžiagų išleidimą į 1 dalyje nurodytus vandenis, išskyrus:
– išleidimus, vykdant dugno gilinimo ir (arba) valymo darbus,
– eksploatacinius išleidimus iš laivų teritoriniuose vandenyse,
– išleidimus iš laivų teritoriniuose vandenyse“.
5. Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies e punkte „tarša“ apibrėžta kaip „žmogaus tiesiogiai ar netiesiogiai vykdomas medžiagų ar energijos išleidimas į vandens aplinką, dėl kurio kyla pavojus žmogaus sveikatai, daroma žala gyvosios gamtos ištekliams ir vandens ekosistemoms, pakenkiama vandens tiekimui ar kitokiam teisėtam jo vartojimui“.
6. Direktyvos 2 straipsnis įpareigoja valstybes nares imtis atitinkamų priemonių vandenų taršai medžiagomis, priklausančiomis šios direktyvos priedo I‑jam sąrašui, nutraukti ir vandenų taršai medžiagomis, priklausančiomis priedo II sąrašui, sumažinti.
7. Šios direktyvos 7 straipsnis nurodo:
„1. Siekiant sumažinti 1 straipsnyje nurodytų vandenų taršą II sąrašo medžiagomis, valstybės narės turi parengti programas, kurias įgyvendindamos jos turi taikyti 2 ir 3 dalyse nurodytus metodus.
2. Visiems išleidimams į 1 straipsnyje nurodytus vandenis, kuriuose gali būti kokių nors II sąraše išvardytų medžiagų, turi būti gautas iš atitinkamos valstybės narės kompetentingosios institucijos išankstinis leidimas, kuriame
nurodytos teršalų išleidimo normos. Šios normos turi būti pagrįstos kokybės siektinomis normomis, kurios nustatomos pagal 3 dalies nuostatas.
3. 1 dalyje nurodytose programose turi būti nurodytos vandens kokybės siektinos normos, kurios nustatomos pagal Tarybos direktyvas, jei tokios direktyvos egzistuoja.
4. Programose taip pat gali būti konkrečios nuostatos, kurios reglamentuoja medžiagų, medžiagų grupių ar produktų sudėtį ir panaudojimą; jose taip pat turi atsižvelgta į paskutinius ekonomiškai įmanomus technikos pasiekimus.
5. Programose turi būti numatyti jų įgyvendinimo terminai.
6. Apie apibendrintas programas ir jų įgyvendinimo rezultatus būtina pranešti Komisijai.
7. Komisija kartu su valstybėmis narėmis turi programas reguliariai lyginti, kad galėtų užtikrinti jų įgyvendinimo pakankamą koordinavimą. Jei mano esant reikalinga, šiuo tikslu ji turi pateikti Tarybai atitinkamus pasiūlymus.“
8. Direktyvos 8 straipsnio antras sakinys nurodo, kad valstybės narės draudžia visus veiksmus, kuriais tyčia ar netyčia apeinamos šios direktyvos nuostatos.
9. Direktyvos 9 straipsnis patikslina, kad pagal šią direktyvą priimtų priemonių taikymas neturi nei tiesiogiai, nei netiesiogiai didinti direktyvoje nurodytų vandenų taršos.
10. Direktyvos 10 straipsnis numato, kad kai tikslinga, viena ar kelios valstybės narės gali kiekviena atskirai ar bendrai su kitomis valstybėmis narėmis imtis griežtesnių priemonių, nei numatomos šioje direktyvoje.
11. Direktyvoje nėra aiškiai nustatytas galutinis įgyvendinimo terminas. Jos 12 straipsnio 2 dalis numato, kad „jei įmanoma, Komisija per 27 mėnesius nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos turi pateikti Tarybai pirmuosius pasiūlymus pagal 7 straipsnio 7 dalį. Taryba sprendimą turi priimti vienbalsiai per devynis mėnesius“.
12. 1976 m. lapkričio 3 d. laiške Komisija valstybėms narėms pasiūlė tokias direktyvos įgyvendinimo datas: leidimų sistemai – 1978 m. rugsėjo 15 d.; II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programoms priimti – 1981 m. rugsėjo 15 d. ir šioms programoms įgyvendinti – 1986 m. rugsėjo 15 dieną.
13. 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/60/EB, nustatančioje Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1), yra numatyta keletas su šia direktyva susijusių nuostatų.
14. Konkrečiai kalbant, Direktyvos 2000/60 22 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:
„Toliau nurodyti teisės aktai pripažįstami netekusiais galios ir jų panaikinimas įsigalioja nuo 13-ųjų metų po šios direktyvos įsigaliojimo dienos:
< … >
– Tarybos Direktyva 76/464/EEB < … > .“
Ikiteisminė procedūra
15. Komisija, gavusi skundą, 1991 m. vasario 4 d. laišku išsiuntė Airijai oficialų pranešimą, nurodydama, kad ši valstybė narė neperdavė tam tikrų apibendrintų direktyvos priedo II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programų.
16. 1992 m. gruodžio 23 d. Komisija Airijai išsiuntė naują oficialų pranešimą, patvirtindama, kad Airijos teisės aktai neteisingai perkėlė direktyvos 7 straipsnį. Jos manymu, šiuose teisės aktuose nebuvo nustatyta, kad taršos mažinimo programos yra privalomos, ir buvo nepakankamai numatytos kokybės siektinos normos bei nuotekų surinkimo sistemos leidimų sistema. Komisija papildomai nurodė, kad direktyvos 7 straipsnis buvo netinkamai įgyvendintas keliose specifinėse srityse. Airija pateikė atsakymą 1993 m. liepos 30 d. laiške.
17. 1996 m. vasario 14 d. išnagrinėjus keletą skundų dėl Airijos jūrinių žuvų veisyklų, Komisija Airijai išsiuntė oficialų pranešimą, atkreipdama jos dėmesį į tai, kad šioms veisykloms ji netaiko direktyvos 7 straipsnio.
18. Airija Komisijai atsakė 1996 m. birželio 11 d. ir 14 d. laiškais, kuriuose ji taip pat patikslino savo poziciją dėl direktyvos 7 straipsnio.
19. 1996 m. spalio 3 d. Komisija šiai valstybei narei išsiuntė papildomą oficialų pranešimą.
20. 1997 m. birželio 12 d. Komisija išsiuntė Airijai pagrįstą nuomonę, kurioje sujungė šias skirtingas procedūras bei nurodė, kad ši valstybė narė neįvykdė įvairių įsipareigojimų, taip pažeisdama direktyvos 7 ir 9 straipsnius, būtent neparengė konkrečių taršos sumažinimo programų ir (arba) nepranešė šių programų bei jų įgyvendinimo apibendrintų rezultatų, neįtvirtino privalomų įgyvendinimo metodų (t. y. kokybės siektinų normų, leidimų ir teršalų išleidimo normų) ir nesiėmė priemonių išvengti gėlo vandens taršos fosforu ir jos padidėjimo.
21. 1997 m. birželio 11 d., t. y. viena diena anksčiau nei Komisija išsiuntė pagrįstą nuomonę, Airija išsiuntė Komisijai laišką, kuriame buvo išdėstyta nuotekų surinkimu pagrįsta kovos su Airijos upių ir ežerų eutrofizacija strategija. Šia strategija buvo siekiama išspręsti pagrįstoje nuomonėje nurodytos taršos fosforu problemą.
22. Airijai bei Komisijai apsikeitus laiškais, pastaroji 2000 m. liepos 28 d. šiai valstybei narei išsiuntė papildomą pagrįstą nuomonę, kurioje konstatavo, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų teisingai perkelti ir įgyvendinti direktyvą, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą, būtent pagal jos 7 ir 9 straipsnius bei EB sutartį, ir nurodė šiai valstybei per du mėnesius nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją tinkamai būtų atsižvelgta.
23. Atsakydama į pagrįstą nuomonę, 2001 m. vasario 2 d. Airija informavo Komisiją apie naujus teisės aktus, t. y. 2001 m. sausio 30 d. Taisykles dėl vandens kokybės – pavojingų medžiagų ( Water Quality (Dangerous Substances) Regulations (2001  m. S.I. Nr. 12 ), toliau – 2001 m. Taisyklės). Šiose naujose taisyklėse įtvirtintos atrazino, dichlormetano, tolueno, tributileno, ksileno, arseno, chromo, vario, cianido, floro, švino, simazino, nikelio ir cinko kokybės siektinos normos. Airija pažymėjo, kad apie šias naujas nuostatas ji pranešė pagal Direktyvą 2000/60.
24. 2001 m. balandžio 6 d. Airija perdavė Komisijai Airijos aplinkos apsaugos agentūros ataskaitos apie 78 pavojingų medžiagų buvimą Airijos paviršiniuose vandenyse kopiją.
25. 2001 m. liepos 30 d. ši valstybė informavo Komisiją apie kitas priemones, kaip antai savivaldybės teisės aktus, kuriais, inter alia, siekta įgyvendinti direktyvą bei Direktyvą 2000/60.
26. 2002 m. vasario 15 d. Airija išsiuntė Komisijai paskelbtos ataskaitos apie Airijos vietos valdžios institucijų progresą įgyvendinant taršos fosforu mažinimo priemones kopiją.
27. Nepatenkinta šios valstybės narės pateiktais paaiškinimais, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Dėl Direktyvos 76/464 perkėlimo į nacionalinę teisę termino
28. Pirmiausia pažymėtina, kad direktyvoje nėra aiškiai nustatytas terminas, per kurį valstybės narės privalo ją perkelti į nacionalinę teisę. Prieš priimant sprendimą dėl Komisijos kaltinimų pagrįstumo, būtina nustatyti, ar valstybės narės vis dėlto privalėjo per nurodytą laikotarpį įvykdyti įsipareigojimus pagal šią direktyvą.
29. Direktyvos 12 straipsnio 2 dalis numato, kad, jei įmanoma, Komisija per 27 mėnesius nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos turi pateikti Tarybai pirmuosius pasiūlymus dėl valstybių narių pagal šios direktyvos 7 straipsnio 7 dalį parengtų programų palyginimo.
30. Akivaizdu, kad ši 12 straipsnio 2 dalis nenustato privalomo termino. Iš sąvokos „jei įmanoma“ turinio matyti, kad kalbama apie neprivalomą
terminą. Vis dėlto numatant sąlygiškai trumpą laikotarpį pirmiesiems direktyvos įgyvendinimo rezultatams įvertinti, šiuo 12 straipsniu siekiama išvengti, kad direktyvos nuostatos nebūtų
pradėtos taikyti pavėluotai.
31. Be to, direktyva, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas būtų sustabdytas neapibrėžtą laikotarpį, taptų beprasme ir nenaudinga. Direktyvos tikslas, t. y. pašalinti arba sumažinti vandens taršą, reikalauja, kad ji, siekiant užtikrinti jos naudą, būtų perkelta į nacionalinę teisę per protingą terminą. Jeigu direktyva neperkeliama į nacionalinę teisę gana ilgą laikotarpį, nėra kontroliuojamos taršą skatinančios situacijos, todėl direktyva tampa visiškai nenaudinga.
32. Dėl „protingo termino“ sąvokos primintina, kad Komisija 1976 m. lapkričio 3 d. laiške valstybėms narėms pasiūlė tokias įgyvendinimo datas: leidimų sistemai – 1978 m. rugsėjo 15 d., programoms parengti – 1981 m. rugsėjo 15 d. ir joms įgyvendinti – 1986 m. rugsėjo 15 dieną. Tuo metu Airija siūlomų datų neužginčijo. Be to, kadangi aplinkos apsauga yra gana svarbi apibrėžiant bei įgyvendinant Bendrijos politiką ir veiksmus, buvo galima reikalauti skubaus nacionalinės valdžios institucijų atsakymo vandens taršos problemai išspręsti.
33. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nors, priešingai nei yra nusistovėję praktikoje, direktyvoje nėra nustatytas perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, tai nereiškia, jog valstybės narės turi teisę, jų manymu, tinkamu laiku priimti ją įgyvendinančias priemones. Atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti naudingą direktyvos poveikį ir į tai, kad Komisijos siūlomos direktyvos laipsniško įgyvendinimo datos Airija tuo metu neužginčijo, šią direktyvą ji privalėjo perkelti į nacionalinę teisę per protingą terminą.
34. Todėl pripažintina, kad pradedant ikiteisminę procedūrą direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas jau buvo pasibaigęs.
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 1 dalies nuostatų nesilaikymu
Šalių argumentai
35. Pirmuoju kaltinimu Komisija Airiją kaltina tuo, kad pažeisdama direktyvos 7 straipsnio 1 dalies reikalavimus ji neparengė visų II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programų.
36. Airija tvirtina, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas įsipareigojimas yra taikomas tik toms medžiagoms, kurios aptinkamos arba gali būti aptiktos jos jurisdikcijai priskirtuose vandenyse. Todėl ji mano, kad įsipareigojimas parengti programas visoms direktyvos II sąraše išvardytoms medžiagoms turi būti suprantamas atsižvelgiant į konkrečią šios valstybės narės situaciją.
37. Be to, Airija nurodo, kad ji įgyvendino visoms II sąraše išvardytoms medžiagoms skirtas programas, kurių atžvilgiu ji privalėjo tai padaryti. Ji teigia, kad nesant realios arba potencialios didelės taršos arba nesant nuotekų su tokiomis medžiagomis, tokių medžiagų atžvilgiu ji neprivalėjo parengti direktyvos 7 straipsnio straipsnyje numatytų programų.
Teisingumo Teismo vertinimas
38. Pirmiausia pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pagal direktyvos 7 straipsnį rengtinos programos privalo būti specialios. Nagrinėjamų programų specialus pobūdis reiškia, kad jos turi būti visapusiškos ir darnios, numatančios konkretų ir suderintą planavimą, apimantį visą nacionalinę teritoriją ir skirtą sumažinti visų II sąraše išvardytų medžiagų, kurios būdingos konkrečiai valstybei narei, sukeltą taršą, atsižvelgiant į šiose programose nustatytas priimančių vandenų kokybės siektinas normas (1999 m. sausio 21 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją, C‑207/97, Rink. p. I‑275, 39 ir 40 punktai). Todėl sąvoka „programa“ reiškia suderintų, integruotų bei visapusiškų priemonių visumą.
39. Atsižvelgiant į tai, reikia išnagrinėti, ar Airijoje priimti nacionalinės teisės aktai atitinka šiuos kriterijus. Tai yra šie teisės aktai:
– 1998 m. liepos 24 d. Taisyklės dėl vandens kokybės siektinų normų fosforo atžvilgiu ( Local Government (Water Pollution) Act 1977 (Water Quality Standards for Phosphorus) Regulations 1998 ; 1998 m. S.I. Nr. 258; toliau – 1998 m. taisyklės), nustatančios privalomas fosforo normas,
– 2001 m. Taisyklės, nustatančios kitų keturiolikos medžiagų kokybės siektinas normas,
– tam tikros vietinės valdžios institucijų priimtos taisyklės, skirtos įgyvendinti direktyvą ir 1998 m. Taisykles.
Šiuose teisės aktuose, kurie yra programos pagrindas, nustatytos fosforo ir keturiolikos kitų medžiagų kokybės siektinos normos.
40. Pirmiausia dėl kitų keturiolikos medžiagų, kurioms taikomos 2001 m. Taisyklės, pažymėtina, kad šios taisyklės įsigaliojo pasibaigus papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir šį faktą Airijos valdžios institucijos patvirtina atsiliepime į ieškinį. Įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (1996 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑289/94, Rink. p. I‑4405, 20 punktas). Todėl konstatuotina, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje Airija neparengė visų jai privalomų medžiagų taršos sumažinimo programų.
41. Antra, dėl 1998 m. Taisyklių priskyrimo fosforo taršos sumažinimo programai pažymėtina, kad jos neapima visų valstybės paviršinių vandenų, nes jose nustatytos kokybės siektinos normos netaikomos kanalams. Iš tikrųjų atsiliepime į ieškinį Airija pripažįsta, kad fosforo atžvilgiu ji nenustatė kokybės siektinų normų kanalams ir kad taip neįvykdė įsipareigojimų bei nesilaikė reikalavimo nustatyti tokias normas visiems valstybės paviršiniams vandenims.
42. Dėl vietinės valdžios institucijų priimtų taisyklių, skirtų įgyvendinti direktyvą, pakanka pažymėti, kad iš bylos medžiagos matyti, jog 2001 m. liepos 30 d. Airijos pranešime buvo nurodyta, kad tai susiję tik su keturių vietinės valdžios institucijų parengtomis taisyklėmis žemės ūkio srityje. Šiame pranešime Airija taip pat pažymėjo, kad kelios vietinės valdžios institucijos rengia kitus taisyklių projektus.
43. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad, nepriimdama visų jai pagal direktyvą privalomų medžiagų taršos sumažinimo programų, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 3 dalies nuostatų nesilaikymu
Šalių argumentai
44. Antruoju kaltinimu Komisija tvirtina, kad, priešingai nei reikalaujama pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, Airija nenustatė kokybės siektinų normų. Šį kaltinimą sudaro dvi dalys.
45. Pirmoje dalyje Komisija tvirtina, kad ši valstybė narė nenustatė kokybės siektinų normų kitoms medžiagoms, išskyrus fosforą ir keturiolika 2001 m. Taisyklėse išvardytų medžiagų.
46. Antroje dalyje ji teigia, kad 1998 m. Taisyklės, kurios nustato fosforo kokybės siektinas normas, neatitinka direktyvos reikalavimų. Komisija remiasi keletu pagrindų, t. y. kad nebuvo numatytos kokybės siektinos normos visiems valstybės vandens telkiniams, kad Airijos valdžios institucijos apsiribojo tik pastabų pateikimu, o tokie veiksmai nėra lygiaverčiai kokybės siektinoms normoms nustatyti, kad tokias pastabas pateikti buvo vėluojama netgi praėjus daugiau kaip 20 metų nuo direktyvos priėmimo, kad nebuvo laikomasi direktyvoje įtvirtintos sąvokos „tarša“ ir kad Airijoje naudotas ežerų vandens kokybės analizės metodas nebuvo patikimas.
47. Airijos valdžios institucijos ginčija Komisijos kaltinimus remdamosi, pirma, priimtų priežiūros priemonių apimtimi, antra, būtinybe atsižvelgti į 1998 m. Taisykles, esančias laikina vandens, kuriam jos taikomos,
kokybės gerinimo priemone, ir, trečia, galimybe pasirinkti ežerų vandens analizės metodą, nes direktyva nereikalauja taikyti kokio nors vieno konkretaus metodo.
Teisingumo Teismo vertinimas
48. Pirmiausia konstatuotina, kad nors Airija tvirtina, jog iš tikrųjų ji įvykdė direktyvos 7 straipsnio reikalavimus, savo atsiliepime į ieškinį pripažįsta, kad papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ji nebuvo priėmusi visų pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį reikalaujamų priemonių.
49. Konkrečiai kalbėdama apie pirmą antrojo kaltinimo dalį, Airija tvirtina, jog įsipareigojimas nustatyti kokybės siektinas normas direktyvos priedo II sąraše išvardytoms medžiagoms priklauso nuo konkrečios valstybės narės situacijos. Vis dėlto atsiliepime į ieškinį ji pripažįsta, kad nustatė kokybės siektinas normas tik fosforui ir kitoms 14 medžiagų, tačiau pastarųjų medžiagų normas ji nustatė tik praėjus keturiems mėnesiams nuo pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos. Priešingai nei Komisija nurodo ieškinyje, tam tikroms pramonės sektoriaus medžiagoms kokybės siektinos normos nebuvo nustatytos.
50. Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad pirma antrojo kaltinimo dalis yra pagrįsta.
51. Dėl antrojo kaltinimo antros dalies, pirmiausia susijusios su Airijos teiginiu dėl vandens telkinių kokybės priežiūros priemonių apimties, pažymėtina, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 41 punkte, 1998 m. Taisyklės taikomos ne visiems valstybės paviršiniams vandenims, nes kanalai į jų taikymo sritį nepatenka. Be to, iš pateiktų pastabų dėl ežerų matyti, kad jos susijusios tik su 65 % visų valstybės ežerų ploto, tai Airija pripažino ir savo triplike. Be to, Airija apsiribojo tik pastabų apie vandens kokybę pateikimu. Nors tai gali būti svarbus pagrindas apibrėžiant kokybės siektinas normas, pateiktų pastabų nepakanka tokioms kokybės siektinoms normoms nustatyti. Todėl Airijos argumentai yra nepriimtini.
52. Dėl direktyvoje pateiktos sąvokos „tarša“ nesilaikymo Airija nurodė, kad 1998 m. Taisyklės yra laikina priemonė, skirta pagerinti jose nurodytų vandenų kokybę, todėl ji turi būti laikoma praktiniu bandymu išspręsti Airijos gėlo vandens taršos fosforu problemą, nustatant griežtesnius standartus nei tie, kurie yra kitų valstybių narių teisės aktuose.
53. Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, tai, kad valstybė narė siekia ambicingesnių nei direktyvoje įtvirtintų tikslų, neatleidžia šios valstybės narės nuo pareigos įvykdyti direktyvoje nurodytus reikalavimus (žr. 2002 m. gegužės 2 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑292/99, Rink. p. I‑4097, 48 punktą).
54. Todėl tai, kad 1998 m. Taisyklės yra laikina priemonė ir jų sukeliamos pasekmės susijusios su 2007 m., neleidžia šių taisyklių laikyti pakankama priemone, skirta įgyvendinti įsipareigojimus pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, netgi jei Airijos valdžios institucijos ir buvo numačiusios ateityje nustatyti griežtesnes kokybės siektinas normas.
55. Dėl ežerų kokybės analizės sistemos patikimumo Centrinė žuvininkystės įstaiga ( Central Fisheries Board ) ir Aplinkos apsaugos agentūra ( Environmental Protection Agency ) atliko du tyrimus, kuriuos Komisija pateikė savo ieškinio priede ir kurie paneigia pavyzdžių ėmimo iš ežerų vidurio sistemos patikimumą. Kadangi Airija nepateikė nė vieno įrodymo, kuris paneigtų šiais dokumentais grindžiamus teiginius, jos argumentai šiuo klausimu pripažintini nepagrįstais.
56. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, konstatuotina, kad nenustatydama pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį reikalaujamų kokybės siektinų normų Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią nuostatą.
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
57. Komisija Airiją kaltina tuo, kad ji neįtvirtino leidimų sistemos pagal direktyvos 7 straipsnio 2 dalį, ir remiasi pavyzdžiu, jog tam tikriems teršalams išleisti nereikalaujama tokio leidimo.
58. Komisija nurodo, kad Airija tam tikriems išleidimams iš administracinių teritorinių vienetų nenumatė išankstinės leidimų sistemos.
59. Be to, Komisijos teigimu, iš Airijos jūrų uostų įrenginių išleidžiamoms II sąraše išvardytoms medžiagoms išankstinių leidimų sistema taip pat nėra taikoma.
60. Ji taip pat tvirtina, kad Airijos teisės aktai neužtikrina, jog fosforui, kuris yra vienas didžiausių taršos šaltinių, išleisti iš žemės ūkio įrenginių
būtų reikalaujama turėti leidimą, o jo neturint tokia veikla būtų draudžiama.
61. Galiausiai Komisija kaltina, kad fosforui išleisti iš lėktuvų laistant želdinamus miškus taip pat nėra reikalaujama turėti išankstinį leidimą.
62. Airija prieštarauja šiems teiginiams. Konkrečiai kalbėdama apie išleidimus iš nuotekų surinkimo sistemų, už kurias atsakingos vietinės valdžios institucijos, Airija patvirtina, kad tai reglamentuoja 2001 m. birželio 14 d. Taisyklės dėl miesto nuotekų valymo ( Urban Waste Water Treatment Regulations 2001 ), kurios teisingai įgyvendina 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo (OL L 135, p. 40).
63. Dėl lietvamzdžių, už kuriuos taip pat atsako vietinės valdžios sveikatos įstaigos, Airija pripažįsta, kad ji neįtvirtino leidimų sistemos. Tačiau, jos manymu, tokios lietvamzdžių sistemos ji neprivalėjo įtvirtinti, remdamasi Direktyva 91/271, kuri valstybėms narėms suteikė diskrecijos teisę, leidžiančią bendras taisykles įgyvendinti be išankstinių leidimų sistemos. Minėtos 2001 m. birželio 14 d. Taisyklės Airijoje buvo bendro pobūdžio išankstinės taisyklės. Be to, buvo rengiamas įstatymo projektas dėl išankstinio leidimo reikalavimo administracinių teritorinių vienetų išleidimams nustatymo tuo atveju, kai jiems dar nėra taikomi teisės aktuose nustatyti standartai ir (arba) išankstinio leidimo sistema.
64. Dėl jūrų uostų įrenginių Airija remiasi 1997 m. keičiančiu įstatymu dėl žvejybos ( Fisheries (Amendment) Act 1997), nors ir pripažįsta, kad šios nuostatos reglamentuoja tik išleidimus iš akvakultūros įrenginių. Vis dėlto, Airijos manymu, šios nuostatos turi būti skaitomos kartu su 1933–1998 m. Įstatymų dėl jūros pakrantės ( Foreshore Act 1993‑1998 ) nuostatomis, nustatančiomis reikalavimą gauti ministro leidimą eksploatuoti jūros pakrantę.
65. Dėl išleidimų iš žemės ūkio įrenginių Airija tvirtina, kad tam tikrų užterštų skysčių nutekėjimas iš žemės ūkio įrenginių yra netyčinis ir daugeliu atveju – dėl nelaimingo atsitikimo. Nors ji pripažįsta, kad pagal direktyvos nuostatas gali būti reikalaujama išankstinio leidimo toms vietoms, kuriose numatomas išleidimas, tačiau galimo netyčinio arba dėl nelaimingo atsitikimo įvykusio išleidimo atveju būtų tinkama iš atsakingų asmenų reikalauti situaciją ištaisyti kuo greičiau ir geriausiu būdu ir prireikus paskirti baudas.
66. Dėl miškų dirvos tręšimo kompostu lėktuvais Airija visada tvirtino, kad šiai veiklai reikalaujama išankstinio nacionalinės reguliavimo tarnybos išduoto leidimo ir kad nuo 2002 m. sausio mėn. yra taikoma speciali leidimų sistema tokiam dirvos tręšimui.
67. Galiausiai Airija ginčija Komisijos ieškinyje nurodytą argumentą, kad pagal 1977 m. Įstatymo dėl vietinės valdžios administracijos (vandens tarša) ( Local Government (Water Pollution) Act 1977, toliau – 1977 m. Įstatymas) 3 straipsnio 1 dalį įtvirtinta draudimo sistema nėra laikoma labiau įpareigojančia sistema nei leidimas. Šio įstatymo 3 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad „niekas negali sukelti arba neleis sukelti taršos vandenyse“, todėl, Airijos manymu, ši priemonė buvo griežtesnė nei direktyvos 10 straipsnyje numatytoji.
Teisingumo Teismo vertinimas
68. Pirmiausia pažymėtina, kad, kaip jau Teisingumo Teismas ne kartą pastebėjo, iš direktyvos 7 straipsnio 2 dalies matyti, jog
leidimuose turi būti nurodytos konkretaus išleidimo atveju leistinos teršalų išleidimo normos, kurios apskaičiuotos atsižvelgiant į išankstines pagal to paties straipsnio 1 dalį programoje nustatytas kokybės siektinas normas, kurių tikslas užtikrinti planuose nurodytų vandenų ir nagrinėjamo vandentakio apsaugą (1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑232/95 ir C‑233/95, Rink. p. I‑3343, 28 punktas). Nesant suderintos ir bendros kokybės siektinų normų sistemos, kiti programos elementai (leidimai ir teršalų išleidimo normos, pagrįstos kokybės siektinomis normomis) negali būti laikomi nustatytais bei atitinkančiais direktyvos reikalavimus.
69. Primintina, kad, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 43 ir 56 punktuose, pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, Airija neįvykdė direktyvos reikalavimų, susijusių su kokybės siektinų normų nustatymu.
70. Be to, dėl leidimo reikalavimo, už kurį atsakingos vietinės valdžios institucijos, netaikymo tam tikriems išleidimams, pavyzdžiui, išleidimams iš nuotėkų surinkimo sistemų ir lietvamzdžių, pažymėtina, kad 2001 m. Taisyklės dėl miesto nuotekų valymo, kuriuo remiasi Airija ginčydama įsipareigojimų neįvykdymą, buvo priimtos 2001 birželio 14 d., t. y. praėjus beveik metams nuo papildomos Komisijos pagrįstos nuomonės išsiuntimo. Tačiau įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją
20 punktą). Konstatuotina, kad šiuo požiūriu Airija neįvykdė įsipareigojimų.
71. Kaltinimas dėl leidimų sistemos nebuvimo išleidimams iš jūrų uostų įrenginių yra pagrįstas. Viena vertus, savo atsiliepime į ieškinį Airija pripažino, kad nacionalinės teisės aktai šių įrenginių, išskyrus akvakultūros įrenginius, atžvilgiu nenustato leidimų sistemos. Antra vertus, ji neįrodė, kad 1933–1998 m. Įstatymuose dėl jūros pakrantės buvo įtrauktos nuostatos, aiškiai nustatančios teršalų išleidimų normas remiantis kokybės siektinomis normomis. Šių dviejų pareigų neįvykdymas yra įsipareigojimų pagal direktyvos 7 straipsnio 2 dalį pažeidimas.
72. Komisijos kaltinimas, kad nėra nustatyta leidimų sistema išleidimams iš žemės ūkio įrenginių, taip pat pagrįstas. Šiuo požiūriu Airija ir Komisija abipusiai pripažįsta, kad didžiausias taršos kiekis į Airijos vandens aplinką buvo išmestas iš fermų (t. y. ne mažiau kaip 30 % visų maisto medžiagų ir būtent iki 73 % fosforo vidaus vandenyse).
73. Be to, atsakydama į Komisijos argumentą, jog būtinas priežastinis ir numanomas ryšys tarp asmens veiksmų ir vandenų taršos gali būti nustatytas taršos fosforu atveju, jeigu šie teršalai išleisti iš žemės ūkio įrenginių, Airija pripažįsta, kad išankstinio leidimo galėtų būti reikalaujama pagal direktyvą tose vietose, kuriose yra prognozuojama, kad bus tokių išleidimų.
74. Kaip buvo pripažinusi Komisija bei Airija, nors išleidimams iš žemės ūkio įrenginių leidimo gali būti nereikalaujama, neginčytina, kad jis reikalingas bent jau tuo atveju, kai teršalų išleidimas yra numatomas. Todėl, kadangi jokiems išleidimams iš žemės ūkio įrenginių nėra reikalaujama turėti leidimą, iš to galima daryti išvadą, kad pastoviems įrenginiams, iš kurių numatomi išleidimai, leidimų sistema netaikoma.
75. Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad netaikydama leidimų sistemos teršalams išleisti iš pastovių žemės ūkio įrenginių, kai jų išleidimas yra numatomas, Airija neįvykdė įsipareigojimų.
76. Galiausiai dėl leidimų nenustatymo laistymui iš lėktuvų Airija pripažįsta, kad tik nuo 2002 m. sausio mėn., t. y. tik pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui, buvo reikalaujama speciali leidimų procedūra lėktuvais tręšti miškų dirvą kompostu. Airija pažymi, kad iki šios datos tokiems dirvos tręšimams buvo reikalaujama turėti išankstinį nacionalinės reguliavimo tarnybos leidimą. Vis dėlto ši valstybė narė neįrodė, kad toks leidimas atitiko direktyvos reikalavimus kokybės siektinų normų atžvilgiu. Todėl darytina išvada, kad Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.
77. Galiausiai nagrinėjant šį trečiąjį kaltinimą reikia įvertinti, ar Airijos argumentas, pagal kurį 1977 m. Įstatymu patvirtinta draudimo sistema, yra laikomas griežtesne priemone direktyvos 10 straipsnio prasme.
78. Nors iš esmės draudimo sistema yra alternatyva leidimų sistemai pagal direktyvos reikalavimus, Airija neįrodė, kad 1977 m. Įstatymu nustatyta sistema galėtų veiksmingai pakeisti direktyvoje numatytą leidimų sistemą.
79. Iš tikrųjų 1977 m. Įstatymo 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta draudimo sistema šio straipsnio 3 dalyje papildyta atleidimo nuo atsakomybės sąlyga, pagal kurią bet kuris suinteresuotasis asmuo yra atleidžiamas nuo atsakomybės, jei įrodo, kad ėmėsi visų protingų atsargos priemonių, kad būtų išvengta užterštų medžiagų išleidimo į vandenis. Šios sistemos veiksmingas taikymas užtikrinamas suteikiant įgaliojimus teisminėms institucijoms (11 straipsnis) bei vietinės valdžios institucijoms (12 straipsnis). Remdamosi šiuo straipsniu, vietinės valdžios institucijos gali už taršos šaltinį atsakingiems asmenims teikti nurodymus imtis specialių kovos su tarša priemonių. Tačiau įstatyme kokybės siektinos normos arba vandens taršą mažinančios programos nėra minimos.
80. Pirmiausia 1977 m. Įstatyme nėra konkrečių nuostatų, reglamentuojančių teršiančią veiklą, kurios privatiems subjektams leistų remtis aiškiu, konkrečiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu, kokio reikalauja Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. 1994 m. vasario 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją,
C‑119/92, Rink. p. I‑393, 17 punktą). Pažymėtina, kad, pavyzdžiui, 1977 m. Įstatyme nėra išvardytos direktyvos priedo II sąraše nurodytos medžiagos, todėl tai trukdo suinteresuotajam asmeniui tiksliai žinoti tikrą šio draudimo apimtį.
81. Be to, šios sistemos veiksmingumas didžiąją dalimi priklauso nuo vietinės valdžios institucijų pagal 12 straipsnį siunčiamų nurodymų. Vis dėlto šie nurodymai yra siunčiami kiekvienos vietinės valdžios institucijos nuožiūra, atsižvelgiant į situacijos specifiką ir visiškai neatsižvelgiant į kokį nors vandens kokybės kriterijų, kuris šiame įstatyme nenumatytas. Toks įstatymu nustatytų vienodų kriterijų nebuvimas neužtikrina vienodo, visapusiško ir suderinto direktyvos taikymo. Šiuo požiūriu pati Airija tripliko 8.3 punkte nurodo, kad ji netvirtina, jog nurodymų sistema pagal 12 straipsnį yra lygiavertė leidimų sistemai.
82. Galiausiai dėl 1977 m. Įstatymo 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos atleidimo nuo atsakomybės sąlygos pažymėtina, kad šiame straipsnyje nėra patikslinta nei siekiant atleisti nuo atsakomybės priimtinų priemonių apimtis, nei jų pobūdis, kiekvienai vietinės valdžios institucijai kiekvienu konkrečiu atveju paliekant teisę įvertinti, ar priimtos priemonės atitinka protingumo kriterijų. Tokiu atveju tokia sistema nėra lygiavertė sistemai, pagal kurią visi taršos mažinimo aspektai yra apibrėžti iš anksto aiškiai, konkrečiai bei nedviprasmiškai.
83. Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nenustatydama leidimų sistemos Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 7 straipsnio 2 dalį.
Dėl ketvirtojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 9 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
84. Šiame kaltinime Komisija, remdamasi argumentu, kad priėmus direktyvą padidėjo Airijos jurisdikcijai priskirtinų vandenų tarša, teigia, jog buvo pažeistas direktyvos 9 straipsnis.
85. Šis 9 straipsnio pažeidimas yra atsiradęs dėl to, kad ši valstybė narė vėlavo perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, todėl kilo dvi šios direktyvos tikslams prieštaraujančios pasekmės. Pirma, pavėluotas įgyvendinimas leido įstatymiškai toleruoti vandens kokybės blogėjimą, o direktyva to nenumatė. Antra, iš 1997 m. atliktų tyrimų gautų rodiklių pripažinimas gali iškreipti realų vandens taršos lygį, egzistuojantį 1976 m. priimant direktyvą.
86. Airija teigia atvirkščiai, t. y. kad direktyvos 9 straipsnį privaloma įgyvendinti tik tuo atveju, jei valstybė narė ėmėsi priemonių direktyvos pagrindu ir dėl šių priemonių taikymo pablogėja vandens kokybė. Kadangi ji nesiėmė direktyvą įgyvendinančių priemonių, direktyvos 9 straipsnis jai negali būti taikomas. Todėl Airija teigia, kad Teisingumo Teismo uždavinys yra nustatyti, ar dėl 1998 m. Taisyklių taikymo tiesiogiai arba netiesiogiai padidėjo vandens tarša, t. y. ar įvyko tai, ką ši valstybė narė neigia.
87. Be to, Airija teigia, kad Teisingumo Teismo praktika, kuria remiasi Komisija, jog direktyva neturi būti aiškinama taip, kad nuostatų nesilaikančioms valstybėms narėms būtų suteiktas pranašumas, nėra taikytina tuo atveju, kai tokios nuostatos nenumato konkrečios nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę dienos.
Teisingumo Teismo vertinimas
88. Pirmiausia pažymėtina, kad pagal direktyvos 9 straipsnį šią direktyvą įgyvendinančių priemonių taikymas jokiu atveju negali būti leistinas, jeigu tiesiogiai arba netiesiogiai didinama jos 1 straipsnyje išvardytų vandenų tarša. Iš šios nuostatos formuluotės, kuri aiškiai daro nuorodą „į pagal < ... > direktyvą priimtas priemones“, aiškiai matyti, kad nustatytas įsipareigojimas susijęs su tokia situacija, kurios metu valstybės narės iš tikrųjų ėmėsi direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių priemonių.
89. Priešingai nei yra nurodyta Airijos pateiktuose argumentuose, vis dėlto negalima daryti išvados, kad nesant bet kokios perkėlimo į nacionalinę teisę priemonės arba esant direktyvos perkėlimui iš dalies valstybė narė turi teisę priimti tiesiogiai arba netiesiogiai taršą didinančias priemones. Nors toks elgesys tiesiogiai nepatenka į direktyvos 9 straipsnio taikymo sritį, jis galėtų būtų nesuderinamas su direktyva, ir ypač su jos 2 straipsniu, kuris bet kuriuo atveju įpareigoja valstybes nares imtis atitinkamų priemonių sumažinti vandenų taršą jos priedo I ir II sąraše išvardytomis medžiagomis.
90. Šiuo atveju Komisija teisės požiūriu nepakankamai įrodė, kad dėl direktyvą įgyvendinančių teisės aktų priėmimo pablogėjo Airijos vandenų kokybė. Todėl konstatuotina, kad neįrodytas įsipareigojimų neįvykdymas 9 straipsnio pažeidimo atžvilgiu.
91. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti teisingą direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal 7 straipsnį. Kita ieškinio dalis yra atmestina.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
92. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Airija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1. Nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti tinkamą 1976 m. gegužės 4 d. Tarybos direktyvos 76/464/EEB dėl tam tikrų į Bendrijos vandenis išleidžiamų pavojingų medžiagų sukeltos taršos perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 7 straipsnį.
2. Atmesti kitą ieškinio dalį.
3. Priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.