62016CC0133
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2017 m. balandžio 6 d. (
1
)
Byla C‑133/16
Christian Ferenschild
prieš
JPC Motor SA
(Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 1999/44/EB – Naudotos prekės – Vartotojo teisės, jei prekė neatitinka sutarties – Atsakomybės už prekės atitiktį sutarčiai laikotarpis – Senaties terminai“
I. Įžanga
1.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas, Belgija) siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 1999/44 (
2
) 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje įtvirtinta taisyklė, pagal kurią senaties terminas (
3
), taikomas reikalavimams dėl prekės neatitikties sutarčiai, negali baigtis nepraėjus dvejiems metams nuo prekių pateikimo, galioja ir tuo atveju, kai vartotojas įsigyja naudotą prekę.
2.
Atsakydamas į nacionalinio teismo pateiktą klausimą, Teisingumo Teismas galės patikslinti, ar vartotojas, kuris įsigyja prekes iš antrinės rinkos, yra apsaugotas ir kokia šios apsaugos apimtis. Pasibaigus senaties terminams, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, gali išnykti teisė arba galimybė ja remtis. Jei vartotojas turi teisę, bet neturi galimybės šia teise naudotis, tai jam gali sukelti daugiau sunkumų nei teisės neturėjimas apskritai (
4
).
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
3.
Direktyvos 1999/44 16 ir 17 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(16)
kadangi dėl specifinio naudotų prekių pobūdžio pakeisti jas praktiškai neįmanoma; kadangi dėl to vartotojo teisė pakeisti prekę yra praktiškai negalima šioms prekėms; kadangi dėl tokių prekių valstybės narės gali šalims suteikti teisę susitarti dėl sutrumpinto atsakomybės laikotarpio;
(17)
kadangi yra tikslinga laiko atžvilgiu apriboti laikotarpį, per kurį pardavėjas yra atsakingas už kiekvieną prekių pateikimo laikotarpiu esantį neatitikimą; kadangi valstybės narės taip pat gali nustatyti ieškininės senaties terminą, per kurį vartotojai gali įgyvendinti savo teises, jeigu toks terminas nepasibaigia per dvejus metus nuo prekių pateikimo; kadangi, jeigu pagal nacionalinius teisės aktus ieškininės senaties termino pradžia nesutampa su prekių pateikimo laiku, bendra ieškininės senaties termino trukmė, kurią nustato nacionalinės teisės aktai, neturi būti trumpesnė nei dveji metai nuo prekių pateikimo“.
4.
Direktyvos 2 straipsnio „Atitikimas sutarčiai“ 1 dalyje nurodyta, kad:
„Pardavėjas privalo pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.“
5.
Direktyvos 1999/44 3 straipsnio „Vartotojo teisės“ 1 ir 2 dalyse apibrėžtos tokio neatitikimo pasekmės:
„1.   Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.
2.   Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą, arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis.“
6.
Šios direktyvos 5 straipsnio „Terminai“ 1 dalyje nurodyta:
„Pardavėjas yra laikomas atsakingu pagal 3 straipsnį, kai neatitikimas išaiškėja per dvejus metus nuo prekių pateikimo. Jeigu pagal nacionalinės teisės aktus 3 straipsnio 2 dalyje nustatytoms teisėms yra taikomas ieškininės senaties terminas, šis terminas nesibaigia per dvejus metus [negali baigtis nepraėjus dvejiems metams] nuo prekių pateikimo.“
7.
Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jokios sutarčių sąlygos ar susitarimai, sudaryti su pardavėju prieš jam pranešus apie neatitikimą, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai panaikina arba apriboja šios direktyvos nustatytas teises, neįpareigoja vartotojo, kaip tai numatyta nacionalinėje teisėje.
Valstybės narės gali numatyti, kad padėvėtų prekių atžvilgiu pardavėjas ir vartotojas gali susitarti dėl sutarties sąlygų ar sudaryti susitarimą, kuriame numatytas trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje. Toks laikotarpis negali būti trumpesnis nei vieneri metai.“
B. Belgijos teisė
8.
Belgijos Code civil (Civilinis kodeksas) 1649quater straipsniu, kuris į Belgijos teisės sistemą įtrauktas pagal 2004 m. rugsėjo 1 d. įstatymą (
5
), įgyvendinama Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 1 dalis, 5 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis. Šioje nuostatoje numatyta:
„1.
Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, kuris yra prekių pateikimo metu ir kuris paaiškėja per dvejus metus nuo pateikimo dienos.
<…>
Nukrypstant nuo šio straipsnio dalies antros pastraipos, pardavėjas ir vartotojas tuo atveju, kai prekės naudotos, gali susitarti dėl trumpesnio nei dvejų metų termino, tačiau šis terminas negali būti trumpesnis kaip vieni metai.
<…>
3.
Vartotojo reikalavimų senaties terminas yra vieni metai nuo tos dienos, kai jis nustatė neatitiktį, tačiau šis terminas negali baigtis prieš baigiantis šio straipsnio 1 dalyje numatytam dvejų metų terminui.“
III. Pagrindinė byla
9.
2010 m. rugsėjo 21 d. Ch. Ferenschild iš JPC Motor SA (toliau – JPC) įsigijo naudotą automobilį Volvo už 14000 EUR.
10.
2010 m. rugsėjo 22 d. Ch. Ferenschild buvo atsisakyta įregistruoti šią transporto priemonę, nes Šengeno informacinėje sistemoje automobilis buvo nurodytas kaip vogtas.
11.
Galiausiai paaiškėjo, kad automobilis, kurį nusipirko Ch. Ferenschild, niekada nebuvo vogtas. 2007 m. buvo pavogti tik šio automobilio dokumentai siekiant „legalizuoti“ panašų Italijoje neteisėtai įsigytą automobilį.
12.
2011 m. sausio 7 d. Ch. Ferenschild galėjo įregistruoti savo automobilį.
13.
2012 m. kovo 12 d. Ch. Ferenschild pareiškė JPC ieškinį Tribunal de commerce de Mons (Monso komercinių bylų teismas, Belgija), reikalaudamas sumokėti 5499,83 EUR, įskaitant 2000,00 EUR nuostolių, patirtų dėl per didelės transporto priemonės kainos, 2999,83 EUR pakaitinės transporto priemonės nuomos išlaidų nuo 2010 m. rugsėjo 21 d. iki 2011 m. sausio 14 d. ir 500 EUR administracinių bei kitų išlaidų.
14.
Tribunal de commerce de Mons (Monso komercinių bylų teismas) atmetė visą ieškinį.
15.
Nagrinėdamas Ch. Ferenschild apeliacinį skundą, Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas) nusprendė, kad transporto priemonė neatitiko sutarties, kaip tai suprantama pagal minėtas Belgijos civilinio kodekso nuostatas, kuriomis įgyvendinama Direktyva 1999/44. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad šis neatitikimas pašalintas įregistravus automobilį. Be to, teismas savo iniciatyva surengė posėdį, kad šalys galėtų pateikti pastabas dėl senaties termino ir žalos dydžio.
16.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nurodo abejones dėl Ch. Ferenschild reikalavimų, kylančių iš įsigytos transporto priemonės neatitikties sutarčiai, senaties termino.
17.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Ch. Ferenschild atsiėmė transporto priemonę 2010 m. rugsėjo 21 d., trūkumą nustatė 2010 m. rugsėjo 22 d., o ieškinį pareiškė 2012 m. kovo 12 d.
18.
Pagal Belgijos teisę vartotojo reikalavimų dėl neatitikties sutarčiai senaties terminas iš esmės baigiasi praėjus metams nuo tos dienos, kai vartotojas sužinojo apie prekės neatitiktį sutarčiai (Belgijos civilinio kodekso 1649quater straipsnio 3 dalis).
19.
Kadangi ieškinys pareikštas 2012 m. kovo 12 d., praėjus beveik 17 mėnesių nuo neatitikties sutarčiai išaiškėjimo, reikėtų pripažinti, kad Ch. Ferenschild praleido reikalavimų senaties terminą (
6
).
20.
Jau minėto Belgijos civilinio kodekso 1649quater straipsnio 3 dalyje nurodyta in extenso, kad vartotojo reikalavimams dėl neatitikties sutarčiai taikomas vienų metų senaties terminas, skaičiuojamas nuo tos dienos, kai vartotojas sužinojo apie neatitiktį, tačiau jis negali baigtis, kol nesibaigia šio kodekso 1649quater 1 dalyje nurodytas dvejų metų terminas.
21.
Iš to būtų galima daryti išvadą, kad 2012 m. kovo 12 d. pareikšto ieškinio senaties terminas dar nebuvo pasibaigęs. Tą dieną dar nebuvo pasibaigęs dvejų metų terminas, skaičiuojamas nuo prekių pateikimo dienos.
22.
Belgijos teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, Belgijos civilinio kodekso 1649quater 1 dalies trečioje pastraipoje numatė, kad naudoto daikto pirkimo–pardavimo sutarties šalys gali susitarti dėl trumpesnio atsakomybės už neatitiktį sutarčiai laikotarpio, kuris niekada negali būti trumpesnis nei vieni metai.
23.
Šioje byloje šalys dėl to susitarė, nusprendusios, kad pardavėjas bus atsakingas už prekės neatitiktį sutarčiai vienus metus nuo prekės pateikimo dienos.
24.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, vadovaujantis aiškinimu, į kurį atsižvelgiant buvo ruošiamasi įgyvendinti Direktyvą 1999/44, jei šalys susitaria dėl trumpesnio nei dveji metai atsakomybės laikotarpio (pavyzdžiui, vienų metų), Belgijos civilinio kodekso 1649quater straipsnio 3 dalyje numatytą nuorodą į šio straipsnio 1 dalį („tačiau šis terminas negali baigtis prieš baigiantis šio straipsnio 1 dalyje numatytam dvejų metų terminui“) reikia suprasti kaip vienų metų terminą.
IV. Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
25.
Šiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 5 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą kartu reikia aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas draudžiama nacionalinės teisės norma, aiškinama taip, kad pagal ją tuo atveju, kai prekės naudotos, leidžiama, kad vartotojo reikalavimų senaties terminas baigtųsi prieš baigiantis dvejų metų terminui, skaičiuojamam nuo reikalavimų neatitinkančios prekės pateikimo dienos, jeigu pardavėjas ir vartotojas susitarė dėl trumpesnio nei dveji metai garantijos termino?“
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2016 m. kovo 4 d.
27.
Rašytines pastabas pateikė Ch. Ferenschild, Belgijos vyriausybė, Austrijos vyriausybė ir Komisija.
V. Analizė
28.
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalimi ir jos 7 straipsnio 1 dalimi draudžiama nacionalinės teisės nuostatas aiškinti taip, kad pagal šį aiškinimą, kalbant apie naudotas prekes, leidžiama, kad senaties terminas baigtųsi prieš baigiantis dvejų metų laikotarpiui nuo prekės pateikimo dienos, jei šalys susitarė, kad atsakomybės už prekės neatitikimą laikotarpis, kuris iš esmės yra dveji metai nuo prekės pristatymo dienos, sutrumpinamas iki vienų metų.
29.
Norint pateikti naudingą atsakymą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikėtų pasirinkti vieną iš dviejų galimybių.
30.
Pagal pirmą iš jų pardavėjo atsakomybės už prekės neatitikimą laikotarpis, apie kurį kalbama Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, reiškia laikotarpį, iki kurio pabaigos negali baigtis „senaties terminas“, su kuriuo susijęs Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies antras sakinys. Sutrumpinus pirmąjį iš šių laikotarpių taip pat sutrumpėja ir antrasis.
31.
Pagal kitą galimybę daroma prielaida, kad minimalus iš Direktyvos 1999/44 kylančio vartotojų apsaugos modelio elementas, taip pat tiek, kiek ši direktyva susijusi su naudotomis prekėmis, yra taisyklė, pagal kurią ieškinių dėl neatitikties „senaties terminas“ visais atvejais negali baigtis, kol nuo prekės pateikimo dienos nepraėjo dveji metai. Taigi net jei šalys susitaria, kad pardavėjo atsakomybė, jei kalbama apie naudotas prekes, yra susijusi su prekės neatitikimu, konstatuotu nepasibaigus metams nuo prekės pateikimo dienos, tai nereiškia, kad senaties terminas gali baigtis nepasibaigus dvejų metų laikotarpiui, skaičiuojamam nuo tos dienos.
A. Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
32.
Prieš tęsdamas analizę norėčiau pateikti kelias įvadines pastabas. Dėl ypatingo Ch. Ferenschild transporto priemonės neatitikties pobūdžio gali kilti klausimas, ar ši byla patenka į Direktyvos 1999/44 taikymo sritį. Nors iš tolesnėje šios išvados dalyje pateiktų argumentų bus matyti, kad šie nuogąstavimai nepagrįsti, šiam klausimui skirti svarstymai vis dėlto gali būti reikšmingi nacionaliniam teismui, jei jis pripažintų, kad direktyva bent jau tiesiogiai nereglamentuojamos situacijos, su kuriomis susijusios šios bylos faktinės aplinkybės.
33.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atkreipia dėmesį į tai, kad Ch. Ferenschild, norėdamas išvengti prieštaravimo dėl senaties termino praleidimo, kaip galima spręsti iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos, nuostatomis dėl atsakomybės už paslėptus trūkumus (vice caché), ėmė remtis tik atnaujinus bylos nagrinėjimą.
34.
Kai kuriose teisės sistemose, įskaitant ir Belgijos teisę, greta atsakomybės už neatitiktį, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 1999/44 3 straipsnį, išskiriama ir atsakomybė už vadinamuosius paslėptus trūkumus (
7
). Vis dėlto nacionalinis teismas pripažino, kad net jeigu Ch. Ferenschild reikalavimas būtų grindžiamas tokiu alternatyviu teisiniu pagrindu, vis tiek jis būtų pareikštas pavėluotai.
35.
Procesinių veiksmų, kurių šalis imasi remdamasi nacionalinėmis proceso nuostatomis, pasekmių vertinimą turi atlikti nacionalinis teismas. Vis dėlto minėtas teismas pripažino, kad Teisingumo Teismo pateiktas atsakymas bus jam būtinas bylai išspręsti. Todėl, kaip suprantu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimu, vien dėl rėmimosi kitu teisiniu pagrindu ieškinys nepasikeitė taip, kad nebūtų galima taikyti direktyvą įgyvendinančių nuostatų. Kita prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalis skirta tik direktyvos nuostatų aiškinimui.
36.
Taip pat norėčiau pažymėti, kad Direktyvoje 1999/44 nedaroma aiškaus skirtumo tarp atsakomybės, atsirandančios pažeidus pareigą pateikti sutartį atitinkančią prekę, ir atsakomybės už pareigos pateikti prekę be paslėptų trūkumų pažeidimą (
8
). Pagal direktyvoje priimtą modelį abi šios kategorijos laikomos neatitikties atveju, apie kurį kalbama šios direktyvos 3 straipsnyje (
9
).
37.
Be to, manau, nėra kitų priežasčių teigti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nesusijęs su Sąjungos teise. Net darant prielaidą, kad Direktyva 1999/44 nėra susijusi su teisiniais trūkumais, o tokiu teisiniu trūkumu galima pripažinti tai, kad transporto priemonė buvo pateikta pirkėjui su dokumentais, kuriais buvo pasinaudota siekiant „legalizuoti“ panašią transporto priemonę, mano nuomone, prejudicinis klausimas vis tiek būtų priimtinas.
38.
Kai kuriose valstybėse narėse, be fizinių trūkumų, išskiriamas specialus parduoto daikto neatitikties sutarčiai atvejis, vadinamas teisiniu trūkumu (défaut juridique, Rechtsmängel). Tačiau ne visada teisės aktų leidėjai su šiuo skirstymu sieja apibrėžtas normines pasekmes, todėl fizinį ir teisinį trūkumą sunku atriboti. O kartais šis skirtumas daromas tik doktrinoje. Bet kuriuo atveju teisinio trūkumo atsiradimas iš esmės susijęs su situacija, kai parduotas daiktas priklauso nuosavybės teise trečiajam asmeniui arba yra suvaržytas trečiajam asmeniui priklausančios teisės (
10
).
39.
Nesu įsitikinęs, ar šioje byloje kalbama apie vadinamąjį teisinį trūkumą. Abejoju, ar iš tiesų direktyva nėra susijusi su teisiniais trūkumais pagal pirmiau pateiktą jų sampratą.
40.
Vis dėlto pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimui, kuris pripažino, kad šioje byloje kalbama apie prekės neatitiktį sutarčiai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 1999/44 3 straipsnį. Direktyva pardavėjui nustatyta pareiga pateikti sutartį atitinkančią prekę, tai reiškia, kad prekė turi būti pateikta tokios būklės, kad ja būtų galima naudotis pagal paskirtį (
11
). Negalėjimas įregistruoti transporto priemonės iš esmės užkerta kelią galimybei ja įprastai naudotis.
41.
Vis dėlto, net darant prielaidą, kad šioje byloje transporto priemonė turėjo teisinį trūkumą, kuris nepatektų į „prekės neatitikimo sutarčiai“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 1999/44, Teisingumo Teismas vis vien turi pripažinti savo jurisdikciją pateikti atsakymą į nacionalinio teismo klausimą. Belgijos teisės aktų leidėjas galėjo nuspręsti pasinaudoti direktyvoje numatytomis galimybėmis siekdamas reglamentuoti vartotojo teises tais atvejais, kurių pati direktyva nereglamentuoja. Būtinybė užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą, neatsižvelgiant į jos taikymo aplinkybes, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurią jis pirmiausia suformavo Sprendimu Dzodzi (
12
), lemia šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą (
13
).
42.
Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus argumentus, laikausi nuomonės, kad Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Todėl galiu tęsti savo analizę, tačiau prieš tai norėčiau pateikti kelias pirmines pastabas. Manau, jos leis Teisingumo Teismui išsamiau įvertinti šią bylą.
B. Įvadinės pastabos
43.
Esminis Sąjungos vartotojų apsaugos sistemos elementas – pardavėjo atsakomybės už prekės neatitiktį sutarčiai tvarka, nustatyta Direktyvoje 1999/44.
44.
Nors ši direktyva grindžiama minimalaus derinimo modeliu, vis dėlto ji padėjo pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį visose valstybėse narėse. Taip ji leido pasiekti vieną iš svarbiausių Sąjungos politikos tikslų (
14
).
45.
Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 2 straipsnio 1 dalimi, išreikštas principas pacta sunt servanda. Šiose nuostatose nurodyta, kad pardavėjas atsako už prekės neatitiktį pirkimo–pardavimo sutarčiai, jei šis trūkumas egzistuoja prekės pateikimo metu. Šio principo nepakeičia tai, kad trūkumas išaiškėja vėliau. Laiko momentas, svarbus vertinant, ar atsirado neatitiktis sutarčiai, yra prekės pateikimo (pristatymo) diena.
46.
Kalbant apie pardavėjo atsakomybės teisinį reglamentavimą, reikia skirti du institutus, susijusius su laiko tėkme: atsakomybės už neatitiktį laikotarpį ir laikotarpį, per kurį galima remtis teisėmis dėl neatitikties sutarčiai, dar vadinamą senaties terminu (délai de prescription, Verjährungsfrist, limiation period).
47.
Laikotarpis, su kuriuo yra susijęs Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, reiškia apibrėžtą laiką, per kurį turi paaiškėti neatitiktis. Neatitikties nustatymas pasibaigus šiam laikotarpiui neužtraukia pardavėjo atsakomybės.
48.
O senaties terminas, apie kurį kalbama Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, reiškia terminą, iki kurio pabaigos vartotojas gali įgyvendinti jam priklausančias teises, susijusias su pardavėju, dėl prekės neatitikties sutarčiai.
49.
Todėl nuostatos, kuriomis nustatoma atsakomybės laikotarpio pradžia ir pabaiga, pateikia atsakymą į klausimą, kada neatitiktis turi išaiškėti, kad šiuo pagrindu pirkėjas turėtų atitinkamas reikalavimo teises, susijusias su pardavėju. Senaties terminą reglamentuojančiose taisyklėse nustatyta, kada vėliausiai vartotojas gali pasinaudoti šiomis teisėmis, atsiradusiomis per atsakomybės laikotarpį.
C. Dėl atsakomybės laikotarpio ir senaties termino atribojimo pagal Direktyvoje 1999/44 įtvirtintą vartotojų apsaugos modelį
50.
Pagal Direktyvos 1999/44 nuostatas skiriasi pardavėjo atsakomybės už prekės neatitiktį sutarčiai laikotarpio ir laikotarpio, apie kurį kalbama šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, tikslai.
51.
Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad „pardavėjas yra laikomas atsakingu pagal 3 straipsnį, kai neatitikimas išaiškėja per dvejus metus nuo prekių pateikimo“ (
15
). O 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nustatyta taisyklė, susijusi su senaties terminais. Taigi, „jeigu pagal nacionalinės teisės aktus 3 straipsnio 2 dalyje nustatytoms teisėms yra taikomas ieškininės senaties terminas, šis terminas nesibaigia per dvejus metus [negali baigtis nepraėjus dvejiems metams] nuo prekių pateikimo“.
52.
Direktyvoje 1999/44 reikalaujama nustatyti bent dvejų metų laikotarpį pardavėjo atsakomybei už neatitiktį. Vis dėlto nacionalinės teisės aktų leidėjui paliekama teisė laiko požiūriu apriboti vartotojų galimybes įgyvendinti teises, susijusias su tokia neatitiktimi, nustatant senaties terminus. Direktyva net nenustato jokių reikalavimų šių terminų trukmei. O jei šie terminai nustatomi, tai pagal Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies antrą sakinį jie negali baigtis nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos.
53.
Mano nuomone, tai, kad šie laikotarpiai tarpusavyje nesusiję, rodo pats direktyvos 5 straipsnio 1 dalies antro sakinio tekstas. Šioje nuostatoje senaties terminas siejamas ne su atsakomybės laikotarpiu, apie kurį kalbama 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, o su dvejų metų laikotarpiu, skaičiuojamu nuo prekės pateikimo dienos. Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nedaroma jokios nuorodos į šios nuostatos pirmą sakinį, kuriame reglamentuojamas pardavėjo atsakomybės už neatitiktį laikotarpis.
54.
Šią aiškinimo kryptį patvirtina ir direktyvos 17 konstatuojamoji dalis, kurioje reikalavimas dėl dvejų metų laikotarpio, taikomo senaties terminams, pakartotas net du kartus: pirmą kartą bendresniame kontekste, patvirtinant, kad šie laikotarpiai gali būti numatyti nacionalinės teisės aktuose, ir antrą kartą – kalbant apie konkretų atvejį, jei nacionalinės teisės aktų leidėjas nuspręstų šio laikotarpio pradžią susieti su kitu laiko momentu nei prekės atsiėmimo momentas.
55.
Suprantu, kad dėl atsakomybės laikotarpio ir senaties termino, kurie iš esmės negali baigtis nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos, minimalios trukmės sutapimo gali susidaryti įspūdis, kad jie yra tarpusavyje glaudžiai susiję.
56.
Vis dėlto norėčiau pažymėti, kad dvejų metų pardavėjo atsakomybės laikotarpis už prekės neatitiktį buvo nustatytas kaip kompromisas, siekiant suderinti įvairius sprendimo variantus, kurie šiomis aplinkybėmis taikomi skirtingose valstybėse narėse (
16
). Buvo daroma prielaida, kad, nors dėl patvirtinto minimalaus derinimo modelio šis laikotarpis yra gerokai trumpesnis nei analogišką funkciją atliekantys laikotarpiai, numatyti kai kurių valstybių narių teisėje, jo pakaks tinkamam vartotojų apsaugos lygiui užtikrinti (
17
).
57.
Pati atsakomybės laikotarpio, apie kurį kalbama Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, trukmė buvo grindžiama 1980 m. balandžio 11 d. Jungtinių Tautų konvencijos dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių (
18
) nuostatomis; jos 39 straipsnio 2 dalyje nurodyta: „bet kuriuo atveju pirkėjas netenka teisės remtis prekių neatitikimu, jeigu jis neduoda pranešimo pardavėjui apie tai ne vėliau kaip per dvejus metus nuo datos, kai prekės buvo faktiškai perduotos pirkėjui, jeigu šis laikotarpis neprieštarauja sutartiniam garantijos laikotarpiui“.
58.
Konvencijoje numatytas modelis, kuriuo rėmėsi Europos teisės aktų leidėjas, nėra grindžiamas prielaida, kad pirkėjo reikalavimų senaties terminas negali baigtis prieš baigiantis atsakomybės laikotarpiui (
19
).
59.
Taip pat nemanau, kad Europos teisės aktų leidėjas siekė susieti šiuos laikotarpius, remdamasis prielaida, kad reikalavimų senaties terminas negali baigtis dar neišnykus atsakomybei. Atsakomybės laikotarpiai ir senaties terminai susiję tik tuo, jog tam, kad reikalavimui būtų taikomas senaties terminas, jis turi atsirasti atsakomybės laikotarpiu. Tačiau niekas nerodo priešingo santykio. Jo taip pat nepreziumuoja ir direktyvos nuostatos.
60.
Norint išaiškinti Direktyvoje 1999/44 numatytą laikotarpio, iki kurio pabaigos negali baigtis reikalavimų senaties terminas, trukmę, galima tik daryti prielaidą, kad dvejų metų laikotarpis pripažintas pakankamu minimaliam vartotojų apsaugos lygiui užtikrinti.
61.
Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktas pastabas, esu įsitikinęs, kad Sąjungos teisėje vartotojams garantuojamos apsaugos elementas yra taisyklė, pagal kurią vartotojo reikalavimų, grindžiamų prekės neatitiktimi sutarčiai, senaties terminas negali baigtis nesibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos.
D. Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos kaip išimtinio pobūdžio nuostatos aiškinimas
62.
Esu įsitikinęs, kad Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos nuostata, kurioje numatyta galimybė sutrumpinti atsakomybės už naudotas prekes laikotarpį, nesuteikia pagrindo pateikti kitokio aiškinimo.
1.
Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje pateiktos nuorodos taikymo sritis
63.
Esminę reikšmę šiam prašymui priimti prejudicinį sprendimą turi Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, pagal kurią „valstybės narės gali numatyti, kad padėvėtų prekių atžvilgiu pardavėjas ir vartotojas gali susitarti dėl sutarties sąlygų ar sudaryti susitarimą, kuriame numatytas trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje“, ir „toks laikotarpis negali būti trumpesnis nei vieneri metai“, aiškinimas.
64.
Tiesa, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Komisija, kad 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje reglamentuotas „laikotarpis“ yra gana netinkama nuoroda, nes aiškiai nepasakyta, koks tai laikotarpis. Neaišku, ar kalbama apie laikotarpį, per kurį turi paaiškėti neatitiktis (5 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys), ar apie senaties terminą (5 straipsnio 1 dalies antras sakinys) (
20
).
65.
Kai kuriose kalbinėse direktyvos versijose 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta galimybė sutrumpinti su pardavėjo atsakomybe susijusius laikotarpius (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore). Tos pačios formuluotės pavartotos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, kalbant apie laikotarpius, per kuriuos turi išaiškėti prekės neatitiktis (
21
). Taigi man nekyla abejonių, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa susijusi tik su atsakomybės laikotarpiais, apie kuriuos kalbama 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, o ne su senaties terminais, apie kuriuos kalbama 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje.
66.
Šią poziciją taip pat patvirtina teisėkūros proceso, vykusio priimant Direktyvą 1999/44, analizė. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teisės nuostatos genezė gali pateikti jos aiškinimui reikšmingą informaciją (
22
).
67.
Pradiniame direktyvos projekte (
23
) nebuvo nuostatų dėl prekybos naudotomis prekėmis.
68.
Tuo metu buvo preziumuojamas vienas pardavėjo atsakomybės laikotarpis – dveji metai, taikomas visoms prekėms, patenkančioms į direktyvos taikymo sritį.
69.
Vykstant tolesniems parengiamiesiems darbams Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas atkreipė dėmesį į tai, kad pardavėjo dvejų metų atsakomybės laikotarpis kai kada gali būti per ilgas, atsižvelgiant į paduodamos prekės pobūdį („la nature particulière du bien vendu“). Komitetas siūlė, kad, nukrypdamos nuo dvejų metų laikotarpio, šalys galėtų sutrumpinti atsakomybės laikotarpį („la durée de cette garantie“) iki vienų metų (
24
).
70.
Galiausiai Taryba ir Parlamentas bendrojoje pozicijoje sutarė dėl tokio sprendimo varianto, pagal kurį, kalbant apie naudotas prekes, direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį sutartimi galima sutrumpinti, jei ši galimybė bus numatyta nacionalinėje teisėje. Vis dėlto šis laikotarpis negali būti trumpesnis nei metai (7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa). Ir Direktyvos 1999/44 parengiamuosiuose darbuose (
25
), ir jos patvirtinto teksto 16 konstatuojamojoje dalyje ši išlyga buvo grindžiama naudotų prekių specifika („tenir compte de leur spécificité“).
71.
Manau, šiuo klausimu buvo atsižvelgta į komiteto nuomonę, nes jis analogiškos taisyklės nustatymą aiškino poreikiu atskirti atsakomybės laikotarpius atsižvelgiant į ypatingą kai kurių prekių pobūdį. Todėl esu įsitikinęs, kad 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta taisyklė dėl atsakomybės laikotarpio, apie kurį kalbama 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, atsižvelgiant į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pasiūlytus pakeitimus, susijusius su pardavėjo atsakomybės laikotarpiais („la durée de <…> garantie“).
72.
Šiuo analizės etapu darau išvadą, kad pagal Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą nacionalinės teisės aktų leidėjai gali nustatyti reglamentavimą, pagal kurį, kalbant apie naudotų prekių pardavimą, šalys gali iki vienų metų sutrumpinti tik šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytą atsakomybės laikotarpį.
2.
Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimas
73.
Atsižvelgiant į Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, dvejų metų pardavėjo atsakomybės už neatitiktį laikotarpis yra esminis Sąjungos teisėje užtikrinamo minimalaus vartotojų apsaugos lygio elementas. Šalys negali šio laikotarpio apriboti ar panaikinti, kaip tai matyti iš direktyvos 7 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos.
74.
Išimties tvarka valstybės narės vis dėlto turi teisę nacionalinėje teisėje nustatyti taisyklę, pagal kurią šalys gali susitarti dėl trumpesnio pardavėjo atsakomybės laikotarpio, jei kalbama apie naudotas prekes. Vis dėlto šis laikotarpis negali būti trumpesnis nei vieni metai (7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa).
75.
Todėl 7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, kurioje leidžiama nustatyti trumpesnį pardavėjo atsakomybės už neatitiktį laikotarpį, kaip išimtinė nuostata turi būti aiškinama siaurai, neviršijant ribų to, kas yra būtina šios nuostatos tikslui pasiekti (
26
).
76.
Kadangi išimties tvarka nacionalinės teisės aktų leidėjams palikta galimybė nuspręsti, ar leisti šalims susitarti dėl trumpesnio atsakomybės laikotarpio, šios teisės negalima išplėsti taip, kad ji apimtų ir galimybę keisti senaties termino, nustatyto direktyvos 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, reglamentavimą. Todėl nacionalinėje teisėje pirkimo–pardavimo sutarties šalims negali būti leidžiama netaikyti taisyklės, pagal kurią vartotojo teisių senaties terminas negali baigtis nepasibaigus dvejiems metams nuo prekių pateikimo dienos.
77.
Manau, direktyva taip pat neleidžiami kitokie sprendimo variantai, kuriais pasiekiami panašūs rezultatai. Visų pirma dėl reikalavimo aiškinti Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą siaurai neleidžiama momento, kai gali baigtis senaties terminas, susieti su atsakomybės laikotarpiu, jei šalys susitarimu gali sutrumpinti pastarąjį iki vienų metų.
78.
Remdamasis pirmiau pateiktais argumentais, darau išvadą, kad dėl išimtinio Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pobūdžio nacionalinės teisės nuostatos negali būti aiškinamos taip, kad būtų pažeidžiama taisyklė, pagal kurią senaties terminas negali baigtis nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos.
E. Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatytos išimties tikslas
79.
Atsižvelgdamas į šios nuostatos tikslą, nemanau, kad Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatytą išimtį reikėtų aiškinti kitaip, nei nurodyta pirmiau, t. y. plačiau.
1.
Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatytos išimties ir sutartinės pusiausvyros santykis
80.
Iš šios išvados 69–70 punktuose pateiktų pastabų matyti, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje leidžiama sudarant sutartis su vartotojais atsižvelgti į naudotų prekių specifiką.
81.
Manau, šis siekis pirmiausia grindžiamas mėginimu suderinti padavėjo ir pirkėjo interesus taip, kad pardavėjo atsakomybės mastas nebūtų pernelyg didelis, atsižvelgiant į antrinės rinkos prekių pobūdį. Išanalizavęs direktyvos 17 konstatuojamąją dalį, darau išvadą, kad pats dvejų metų atsakomybės laikotarpio nustatymas buvo grindžiamas nuogąstavimu, kad bus nustatyta pernelyg plati pardavėjo atsakomybė. Manau, tas pats argumentas turėjo reikšmę priimant sprendimą dėl naudotų prekių leisti labiau apriboti pardavėjo atsakomybę.
82.
Todėl manau, kad Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nustatytos išimties tikslas – ne tiek atsižvelgti į naudotų prekių specifiką, kiek leisti šalims valdyti sutarties riziką. Sudariusios sutartį dėl prekės iš antrinės rinkos, šalys turėtų turėti galimybę nukrypti nuo kai kurių direktyvos taisyklių. Įpareigojus šalis laikytis visų direktyvos reikalavimų galėtų būti kliudoma naudotų daiktų rinkos plėtrai. Aukšto vartotojų apsaugos lygio išlaikymas siejamas su gana didelėmis komercinių sandorių administravimo išlaidomis. Dėl to verslininkai gali būti atgrasomi nuo šio pobūdžio veiklos. Jei išlaidų nebūtų galima įtraukti į kainą ir jų našta tektų vartotojui, naudotų prekių rinka prarastų savo esminę savybę – galimybę siūlyti vartotojams prekes patrauklia kaina.
83.
Todėl, rūpinantis aukštu vartotojų apsaugos lygiu, negalima pamiršti ir to, kad, siekiant vidaus rinkos plėtros, būtina išlaikyti pirkimo–pardavimo sutarties šalių interesų pusiausvyrą. Šia linkme argumentuoja ir Teisingumo Teismas, kuris, aiškindamas Direktyvos 1999/44 nuostatas, pažymi būtinybę apsaugoti finansinius pardavėjo interesus (
27
).
84.
Kyla klausimas, ar siekis išlaikyti norimą pirkimo–pardavimo sutarties šalių interesų pusiausvyrą reiškia, kad sutrumpinus atsakomybės laikotarpį sutrumpėja ir dvejų metų laikotarpis, kuriam nepasibaigus negali baigtis senaties terminai.
85.
Mano nuomone, į tokį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
86.
Pačioje Direktyvoje 1999/44 yra įvairių sprendimo variantų, kurie parodo suinteresuotumą išlaikyti sutartinę pusiausvyrą. Be dvejų metų atsakomybės už neatitiktį laikotarpio, apie kurį jau kalbėta, taip pat reikėtų paminėti, kaip Teisingumo Teismas priminė Sprendime Quelle (
28
), direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje numatytą galimybę atsisakyti pakeisti prekę, jei dėl trūkumo pašalinimo pardavėjas patirtų pernelyg didelių išlaidų. Teisingumo Teismas šį katalogą papildė Sprendime Gebr. Weber GmbH, paaiškinęs, kad šios direktyvos 4 straipsnyje pardavėjui pripažįstama regreso teisė gamintojo, ankstesnio pardavėjo ar bet kurio kito tarpininko atžvilgiu (
29
).
87.
Taigi, nors direktyva siekiama išlaikyti sutartinę pusiausvyrą, visų teisių gynimo priemonių atėmimas iš vartotojo yra kraštutinumas, kurio Europos teisės aktų leidėjas stengiasi vengti.
88.
Tą pačią išvadą leidžia daryti direktyvos taisyklių dėl naudotų prekių analizė.
89.
Pačioje direktyvoje, be galimybės sutrumpinti atsakomybės laikotarpį, matau dar du galimus sprendimo variantus, kurie gali būti reikšmingi, kalbant apie prekes iš antrinės rinkos.
90.
Direktyvos 1999/44 16 konstatuojamojoje dalyje atkreiptas dėmesys į tai, kad dėl specifinio naudotų prekių pobūdžio jų iš esmės neįmanoma pakeisti. Pačioje direktyvoje ši mintis išreikšta jos 3 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią pardavėjas gali atsisakyti pakeisti prekę, jei tai neįmanoma.
91.
Be to, Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė nedaryti prielaidos, kad neatitiktis, išaiškėjusi per šešis mėnesius nuo prekės pateikimo dienos, egzistavo jos pateikimo metu, jei ši prielaida yra nesuderinama su prekių pobūdžiu. Dar prieš sueinant direktyvos įgyvendinimo terminui doktrinoje buvo nurodoma, kad ši nuostata gali būti taikoma naudotoms prekėms (
30
). Šia galimybe taip pat pasinaudojo Belgijos teisės aktų leidėjas. Belgijos civilinio kodekso 1649quater 4 dalyje „neatitikties prekių pobūdžiui“ sąlyga detalizuota jau nacionalinėje teisėje, priduriant, kad, vertinant šią neatitiktį, reikia atsižvelgti į tai, ar tai yra naujos, ar naudotos prekės.
92.
Nė vienu atveju, atsižvelgiant į naudotų prekių specifiką, iš vartotojo nesiekiama atimti jam garantuojamos apsaugos, tiesiog norima apriboti jam priklausančių teisių katalogą (Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 3 dalis) arba įrodinėjimo lengvatas (5 straipsnio 3 dalis).
93.
Pripažinus, kad atsakomybės laikotarpio sutrumpinimas lemia laikotarpio, kuriam nepasibaigus negali baigtis senaties terminai, sutrumpinimą, vartotojas gali visiškai netekti teisinių priemonių dar net nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos.
94.
Atsižvelgiant į pirmiau pateiktus argumentus konstatuotina, kad poreikis atsižvelgti į abiejų pirkimo–pardavimo sutarties šalių interesus neleidžia nukrypti nuo taisyklės, pagal kurią vartotojo reikalavimų senaties terminas negali baigtis nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos.
2.
Atsižvelgimas į naudotų prekių specifiką kaip tiesioginis Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos išimties tikslas
95.
Nustačius išimtį Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje turėjo būti sudaryta galimybė, kaip jau minėta, atsižvelgti į naudotų prekių specifiką.
96.
Savo rašytinėse pastabose Austrijos vyriausybė nurodo, kad jeigu direktyvos 7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa buvo įtraukta siekiant tokio tikslo, tuomet trumpesnį atsakomybės už neatitiktį laikotarpį reikėtų susieti su laikotarpiu, kuriam nepasibaigus negali sueiti vartotojo teisių senaties terminas. Aiškinant šį argumentą nurodyta, kad, atsižvelgiant į naudotų prekių, kurios jau buvo eksploatuojamos, pobūdį, viena vertus, padidėja prekės atsiėmimo metu egzistavusios neatitikties buvimo tikimybė, kita vertus, laikui bėgant gali būti sunkiau įrodyti, kad neatitiktis jau egzistavo būtent tuo metu.
97.
Vis dėlto nemanau, kad toks požiūris pagrindžia nuomonę, kad Direktyvos 1999/44 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nurodytas laikotarpis turi būti susietas su atsakomybės už neatitiktį laikotarpiu.
98.
Taigi, kalbant apie didesnę neatitikties paaiškėjimo tikimybę, jau pačiu pardavėjo atsakomybės apribojimu iki trūkumų, paaiškėjusių nepasibaigus metams nuo pateikimo dienos, pakankamai atsižvelgiama į daiktų, jau anksčiau išleistų į apyvartą, specifiką. Tik šios atsakomybės, bent atsižvelgiant į trūkumų paaiškėjimo tikimybės didėjimą laikui bėgant, neišplečia pats ilgesnių senaties terminų nustatymas. Gali baigtis tik tų teisių, kurios atsirado per atsakomybės laikotarpį, senaties terminas. Kitas klausimas yra pardavėjui tenkantis netikrumas, ar vartotojas nuspręs pasinaudoti jam priklausančiomis teisių gynimo priemonėmis.
99.
Manęs taip pat neįtikina argumentas dėl įrodinėjimo sunkumų, atsirandančių laikui bėgant.
100.
Nagrinėjamu atveju kalbama apie gana trumpus laikotarpius. Tai rodo pagrindinės bylos aplinkybės, kai metų laikotarpis, skaičiuojamas nuo prekės atsiėmimo dienos, buvo viršytas vos mažiau nei šešiais mėnesiais (
31
).
101.
Be to, manau, kad tokių įrodinėjimo kliūčių, į kurias atkreipė dėmesį Austrijos vyriausybė, egzistavimas nepažeistų pardavėjo intereso. Ilgainiui vartotojui tiesiog gali būti sunkiau įrodyti, kad neatitiktis egzistavo dar atsiimant prekę. Kalbant apie naudotas prekes, reikia pasakyti, kad vartotojas ir taip gali susidurti su šio pobūdžio neatitiktimis. Pavyzdžiui, dėl to, kad prekė buvo naudota, gali nutikti taip, kad vartotojas negalės remtis neatitikties egzistavimo prekės pateikimo dieną prielaida, net jei ši neatitiktis paaiškėtų per šešis mėnesius nuo prekės pristatymo dienos (
32
).
102.
Todėl manau, kad siekis išlaikyti pirkimo–pardavimo sutarties šalių pusiausvyrą nesuteikia pagrindo Direktyvos 1999/44 nuostatų aiškinti taip, kad laikotarpio, apie kurį kalbama šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, trukmė priklauso nuo 5 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyto laikotarpio trukmės, jei pačios šalys sutrumpina šį laikotarpį iki metų.
103.
Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, laikausi nuomonės, kad taisyklė, pagal kurią vartotojas nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos negali netekti galimybės įgyvendinti teisių, kurios jam priklauso pardavėjo atžvilgiu, kai prekės neatitinka sutarties, yra Direktyva 1999/44 nustatyto minimalaus vartotojų apsaugos modelio elementas.
VI. Išvada
104.
Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Cour d‘appel de Mons (Monso apeliacinis teismas) pateiktą klausimą atsakyti taip:
Pagal 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 5 straipsnio 1 dalį taisyklė, pagal kurią vartotojas nepasibaigus dvejiems metams nuo prekės pateikimo dienos negali netekti galimybės įgyvendinti teisių, kurios jam priklauso pardavėjo atžvilgiu, kai prekės neatitinka sutarties, yra Sąjungos teisėje užtikrinamo minimalaus vartotojų apsaugos modelio, taip pat taikomo naudotoms prekėms, elementas.
(
1
)	Originalo kalba: lenkų.
(
2
)	1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 223). Ši direktyva pakeista 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių (OL L 304, p. 64). Ji taikoma tik sutartims, sudarytoms po 2014 m. birželio 13 d. (28 straipsnio 2 dalis). Be to, įtraukti pakeitimai netaikomi klausimams, turintiems esminę reikšmę šiam prašymui priimti prejudicinį sprendimą.
(
3
)	Ši išnaša susijusi tik su šios išvados versija lenkų k.
(
4
)	Perfrazuoju E. Łętowska žodžius: ji pabrėžia, kad vartotojų, kaip silpnesnės sutartinių įsipareigojimų šalies, apsauga negali apsiriboti tik aktyvumu teisėkūros srityje. Taip pat reikia stengtis vartotojams užtikrinti veiksmingas teisių gynimo priemones, nes „(teorinis) teisės turėjimas ir negalėjimas jos įgyvendinti yra daug sunkesnis apribojimas (žlugę lūkesčiai dėl bejėgiškumo) nei teisės neturėjimas apskritai“. E. Łętowska „Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych“, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Prof. Adam Zieliński jubiliejaus proga išleista knyga, red. M. Boratyńska, Varšuva, Wolters Kluwer SA 2016, p. 73.
(
5
)	Šis įstatymas įsigaliojo jau po to, kai Teisingumo Teismas 2004 m. vasario 19 d. Sprendime Komisija / Belgija (C‑312/03, EU:C:2004:116) konstatavo, kad Belgija, iki 2002 m. sausio 1 d. neįgyvendinusi direktyvos, neįvykdė Sąjungos teisėje jai nustatytų įpareigojimų.
(
6
)	Tik papildomai norėčiau pažymėti, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašyme išreikštu požiūriu, dvejų metų atsakomybės terminas nebuvo skaičiuojamas iki 2011 m. sausio 7 d., kai tapo įmanoma įregistruoti transporto priemonę. Šis teismas taip pat nurodo, kad Ch. Ferenschild tvirtino, neva šis terminas taip pat nebuvo skaičiuojamas kitais mėnesiais po šios datos, kai šalys turėjo derėtis dėl neatitikties sutarčiai. Formuluodamas prejudicinį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaminėjo šių aplinkybių ir neprašo pateikti gairių dėl minėtų aplinkybių įtakos senaties termino eigai. Pačioje Direktyvoje 1999/44 taip pat nenustatyti konkretūs reikalavimai dėl senaties terminų eigos sustabdymo. Šios direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje nurodyta tik tai, kad, „ siekdamos draugiškai susitarti, prekių taisymo ar keitimo arba derybų tarp pardavėjo ir vartotojo atveju valstybės narės gali, jei tikslinga, pagal savo nacionalinės teisės aktus numatyti, kad būtų sustabdytas arba nutrauktas laikotarpis, per kurį turi išaiškėti neatitikimas, ir ieškininės senaties terminas“.
(
7
)	Dėl Direktyvos 1999/44 įgyvendinimo žr. D. Boden „Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE „sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation“, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 4 t., 2003–2004, p. 192; A. Pinna „La transposition en droit français“, European Review of Private Law, 9 t., Nr. 2, 2001, p. 224‑231.
(
8
)	Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų pasiūlymas, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), p. 11.
(
9
)	Tam tikru mastu vienalytės „prekės neatitikimo sutarčiai“ koncepcijos pasekmes švelnina direktyvos 2 straipsnio 3 dalis, pagal kurią neatitikimo nėra, jeigu sudarydamas sutartį vartotojas žinojo arba pagrįstai negalėjo nežinoti apie neatitikimą. Žr. S. Pelet „L'impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français“, Revue européenne de droit de la consommation, 1 t., 2000, p. 49‑50.
(
10
)	Pavyzdžiui, pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Vokietijos civilinis kodeksas) 435 straipsnį daiktas neturi teisinių trūkumų, jei trečiasis asmuo negali prieš pirkėją remtis jokiomis teisėmis į daiktą arba gali remtis tik tokiomis teisėmis ir tik tokiu mastu, kiek tai numatyta pirkimo–pardavimo sutartyje. Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Austrijos civilinis kodeksas) 923 straipsnyje kaip viena iš aplinkybių, lemiančių pardavėjo atsakomybę, nurodoma svetimo daikto pardavimas, taip pat informacijos apie daikto suvaržymą nuslėpimas nuo pirkėjo ir klaidinantis pirkėjo patikinimas, kad daiktas nėra niekaip suvaržytas. Pagal Jungtinėje Karalystėje neseniai dar galiojusio Sale of Goods Act 1979 (1979 m. Įstatymas dėl prekių pardavimo) 12 straipsnį pardavėjui teko atsakomybė už tai, kad jis turėjo teisę disponuoti daiktu (arba kad jis turės tokią teisę nuosavybės teisės perėjimo įgijėjui metu), ir už tai, kad pardavimo metu daiktas buvo niekaip nesuvaržytas ir nebus suvaržytas iki nuosavybės teisės perėjimo pirkėjui. Dabar, bent kalbant apie vartotojų sudaromas sutartis, šis klausimas panašiai reglamentuotas Consumer Rights Act 2015 (2015 m. Vartotojų įstatymas) 17 straipsnio 2 dalyje. Pagal Polski kodeks cywilny (Lenkijos civilinis kodeksas) 55633 straipsnį pardavėjas atsako pirkėjui, jei parduoto daikto nuosavybės teisė priklauso trečiajam asmeniui arba jeigu daiktas yra suvaržytas trečiojo asmens teisės. Ir galiausiai pagal 1980 m. balandžio 11 d. Vienoje sudarytos Jungtinių Tautų konvencijos dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių, kuria rėmėsi Europos teisės aktų leidėjas, rengdamas Direktyvą 1999/44 (apie tai dar bus kalbama toliau šioje išvadoje), „pardavėjas privalo pristatyti prekes, kurios yra laisvos nuo bet kokių trečiųjų asmenų teisių ar pretenzijų, išskyrus atvejus, kai pirkėjas sutiko priimti prekes, kurios yra tokių teisių ar pretenzijų objektas“. Šios taisyklės atspindėtos bendroje Europos privatinės teisės principų sistemoje (Draft Common Frame of Reference), kuri buvo parengta, be kita ko, taikant lyginamosios teisės metodą. Pagal šios sistemos 2:305 straipsnio pirmą sakinį, siejamą su 2:301 straipsnio d punktu, esančiu šios sistemos A dalies 4 knygoje, prekės neatitiktimi sutarčiai laikomas daikto suvaržymas tam tikra teise arba pagrįstu trečiojo asmens reikalavimu („The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party“). Žr. „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR)“. Outline Edition, red. Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte‑Nölke ir kt. (red.), Miunchenas, Sellier european law publishers 2009, p. 282.
(
11
)	Žr. Direktyvos 1999/44 2 straipsnio 2 dalies c punktą.
(
12
)	Žr. 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo Dzodzi, C‑297/88 ir C‑197/89, EU:C:1990:360, 38–41 punktus.
(
13
)	Žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, 28 punktą; 2003 m. sausio 7 d. Sprendimo BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, 18–20, 92–94 punktus.
(
14
)	Žr. Direktyvos 1999/44 1 konstatuojamąją dalį, kurioje pateikiama nuoroda į EEB sutarties 153 straipsnį, pakeistą Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 169 straipsniu, kurio reikšmę dabar papildomai patvirtina Pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnis.
(
15
)	Išskirta mano.
(
16
)	Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų pasiūlymo aiškinamasis memorandumas, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), p. 12.
(
17
)	Žr. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų pasiūlymo aiškinamąjį memorandumą, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), p. 9, 16.
(
18
)	Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų pasiūlymo aiškinamasis memorandumas, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), p. 13. Sąjungos teisės aktų leidėjo įkvėpimo šaltinis rengiant Direktyvą 1999/44 taip pat analizuotas doktrinoje. Taip pat žr. U. Magnus „The CISG's Impact on European Legislation“, The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, (red.) F. Ferrari, Sellier European Law Publishers 2003, Milanas, p. 135–141; C. Montfort „A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales“, European Review of Private Law, 4 t., 2006, p. 499.
(
19
)	Konvencija apskritai nereglamentuojamas reikalavimų, kylančių iš tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių, senaties klausimas. Šio klausimo nereglamentavimas konvencijoje laikomas vadinamąja vidine spraga, t. y. tokia, kuri turėtų būti užpildoma pasitelkiant teisę, nustatytą remiantis tarptautinės privatinės teisės normomis. U. Magnus „CISG vs. CESL“, CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, (red.) U. Magnus, Miunchenas 2012, p. 112–113. Galiausiai reikalavimų, kylančių iš sutarties, kuriai taikoma konvencija, senaties terminą nustato nacionalinės teisės nuostatos. Šioje išvadoje nėra galimybės apibūdinti skirtingose valstybėse narėse taikomo skirtingo reglamentavimo. Vis dėlto nekyla abejonių, kad šioje srityje taikomi skirtingi sprendimai. Senaties termino klausimas taip pat atskirai reglamentuotas konvencijose, konkrečiai – 1974 m. birželio 14 d. Niujorke sudaryta konvencija dėl senaties termino tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo srityje. Nenorėčiau šiuo atveju papildomai detalizuoti, kaip ši konvencija galėtų būti taikoma. Bet kuriuo atveju, užuot taikius nacionalinę teisę, ji gali būti taikoma vertinant, ar baigėsi reikalavimų, kylančių iš sutarties, patenkančios į 1980 m. konvencijos taikymo sritį, senaties terminas. Remiantis konvencijos 8 straipsniu, bendrasis senaties terminas – 4 metai. Ši pastaba yra reikšminga todėl, kad viena iš priežasčių, dėl kurių 1980 m. konvencijoje nereglamentuotas senaties klausimas, buvo ta, kad šioje srityje konvencijos nuostatas dėl senaties bus galima taikyti taip, kad šios nuostatos būtų papildomos. S. A. Kruisinga „What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods“, European Review of Private Law, 9 t., Nr. 2, 2001, p. 185.
(
20
)	Direktyvos 1999/44 versijos prancūzų kalba 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nuoroda į 5 straipsnio 1 dalį pateikta vartojant sąvoką délai, kuri pavartota šios nuostatos antrame sakinyje pavartojant frazę délai de prescription. Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies versijoje anglų kalba panašiai nurodomi 5 straipsnio 1 dalies reglamentuojami laikotarpiai (period), o antrame sakinyje, kalbant apie senaties terminus, nurodyta limitation period. Panaši dviprasmybė yra ir versijoje lenkų kalba, nes jos 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje daroma nuoroda į 5 straipsnio 1 dalies „laikotarpius“ (okresów). Pastarojoje nuostatoje sąvoka „laikotarpis“ vartojama tik siekiant nurodyti taisykles, susijusias su „senaties terminais“ (okresy przedawnienia). Direktyvos versijos ispanų kalba 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nuoroda į 5 straipsnio 1 dalį suformuluota vartojant frazę „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5“, nors pats žodis plazo pavartotas 5 straipsnio 1 dalyje apibūdinant senaties terminus (plazo de prescripción). Abejonių gali kelti direktyvos versija italų kalba. Jos 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nuoroda į 5 straipsnio 1 dalį pateikta vartojant sąvoką periodo di tempo. Tačiau šios frazės nėra 5 straipsnio 1 dalyje, kurioje kalbama apie pardavėjo atsakomybę esant neatitikčiai, kuri išaiškėja prieš baigiantis dvejų metų terminui nuo pateikimo dienos (5 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni“), ir apie senaties termino pasekmių atsiradimą (5 straipsnio 1 dalies antras sakinys: „…prescrizione, questa non può intervenire…“). Norėčiau pažymėti, kad kai kuriose kalbinėse versijose Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalyje esanti nuoroda nekelia tokių aiškinimo sunkumų. Pavyzdžiui, direktyvos versijos lietuvių kalba 7 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje kalbama apie direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nurodytą atsakomybės laikotarpį („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje“), o 5 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje versijoje lietuvių kalba kalbant apie senaties laikotarpius vartojama sąvoka „senaties terminas“.
(
21
)	Direktyvos versijoje vokiečių k. papildomai informacijos gali pateikti Direktyvos 1999/44 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antras sakinys. Nors galimybę sutrumpinti pardavėjui imperatyvius laikotarpius, nurodytus 5 straipsnio 1 dalyje, rodo jau 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmas sakinys („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen“), 7 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrame sakinyje paaiškinta, kad kalbama apie atsakomybės laikotarpius (Haftungsdauer), kurie negali būti trumpesni nei vieni metai.
(
22
)	Žr. 2015 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, 28 punktą.
(
23
)	Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų pasiūlymas, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), p. 17 ir paskesnis puslapis.
(
24
)	Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų pasiūlymo, OL C 66, 1997, p. 8, 10.
(
25
)	Žr. 1998 m. rugsėjo 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos bendrąją poziciją dėl direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų priėmimo, Nr. 51/98 (OL C 333, 1998, p. 50, 54).
(
26
)	Žr. 2012 m. kovo 1 d. Sprendimo González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, 26 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
27
)	2008 m. balandžio 17 d. Sprendimo Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42 punktas; 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Gebr. Weber ir Putz, C‑65/09 ir C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 punktas. Taip pat žr. generalinės advokatės V. Trstenjak išvados byloje Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, 48 punktą ir 32 išnašą ir generalinio advokato J. Mazák išvados byloje Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, 30, 85 ir 86 punktus.
(
28
)	2008 m. balandžio 17 d. Sprendimo Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42 punktas.
(
29
)	2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Gebr. Weber ir Putz, C‑65/09 ir C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 punktas.
(
30
)	Vis dėlto buvo pažymima, kad šioje nuostatoje numatyta prielaida gali būti netaikoma kalbant apie tokio pobūdžio neatitiktį, kurią lemia daikto naudojimas, o ne, kaip suprantu, kiekvienai neatitikčiai savaime. D. Staudenmayer „The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law“, European Review of Private Law, 4 t., 2000, p. 561.
(
31
)	Pagrindinėje byloje, kurioje nacionalinis teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ieškovas pareiškė reikalavimus 2012 m. kovo 12 d., automobilis buvo atsiimtas 2010 m. rugsėjo 21 d., o neatitiktis nustatyta 2010 m. rugsėjo 22 d.
(
32
)	Žr. šios išvados 91 punktą.