62005CJ0145_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑145/05,
dėl Belgijos Kasacinio Teismo ( Cour de cassation ) 2005 m. kovo 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. kovo 31 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Levi Strauss & Co .
prieš
Casucci SpA
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), J.‑P. Puissochet, S. von Bahr ir U. Lõhmus,
generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. lapkričio 17 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Levi Strauss & Co., atstovaujamo advokato T. van Innis,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. B. Rasmussen ir D. Maidani,
susipažinęs su 2006 m. sausio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 5 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Levi Strauss & Co.
(toliau – Levi Strauss ) ir Casucci SpA
(toliau – Casucci ) dėl to, kad pastaroji prekiauja džinsais, pažymėtais žymeniu, tariamai pažeidžiančiu prekių ženklą, kurio savininkas – Levi Strauss .
Teisinis pagrindas
3. Direktyvos 89/104 dešimta konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„ < ... > įregistruoto prekių ženklo, kurio funkcija yra nurodyti kilmės vietą, suteikiama apsauga yra absoliuti esant tapatumui tarp ženklo ir žymens bei tarp prekių ir paslaugų; < ... > apsauga taip pat suteikiama ir esant ženklo panašumui į žymenį ir prekių arba paslaugų panašumui; < ... > būtina pateikti panašumo sąvokos išaiškinimą, kad nebūtų painiavos; < ... > painiavos galimybė, kurios įvertinimas priklauso nuo daugelio elementų, ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, nuo sąsajų, kurios gali būti padarytos su naudojamu ar įregistruotu žymeniu, nuo prekių ženklo bei žymens ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo laipsnio, lemia specialias tokios apsaugos sąlygas; < ... > galimybės suklaidinti nustatymo būdai, o ypač įrodinėjimo pareiga, yra reguliuojami nacionalinės tvarkos, kuriai ši direktyva netaikoma“. (Pataisytas vertimas)
4. Šios direktyvos 5 straipsnis nurodo:
„Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:
< … >
b) bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu“.
< … >
3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima inter alia
uždrausti:
a) tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų įpakavimą;
b) siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti juo paženklintas paslaugas;
c) importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;
d) vartoti tokį žymenį komercinės veikos dokumentacijoje arba reklamoje.
< … > “
5. Pagal šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalį:
„2. Prekių ženklas taip pat galės būti panaikintas, jeigu po registravimo datos:
a) dėl savininko veiksmų ar neveikimo jis tapo bendriniu pavadinimu prekyboje toms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas;
< … > “
Pagrindinis ginčas ir prejudiciniai klausimai
6. 1980 m. Levi Strauss
Beniliukse įregistravo toliau nurodytą grafinį prekių ženklą „žuvėdra“, sudarytą iš piešinio, pavaizduoto per vidurį išlenkta į apačią dviguba siūle, esančia iš penkiakampės kišenės siūlių sudaryto piešinio viduryje:
>image>5
>image>6
Pagal peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti, drabužiai, kuriems prašoma įregistruoti minėtą prekių ženklą, priklauso 25 klasei.
7. Casucci
Beniliukse išleido į rinką džinsus, pažymėtus žymeniu, sudarytu iš per vidurį išlenktos į viršų dvigubos siūlės ant užpakalinių kišenių, kurio forma yra tokia:
>image>7
>image>8
8. Manydama, kad Casucci
taip pažeidžia jai įregistruoto prekių ženklo „žuvėdra“ suteiktas teises, Levi Strauss
paprašė 1998 m. kovo 11 d. šaukimu iškviesti šią bendrovę į Briuselio prekybos teismą, siekdama, kad šis ją įpareigotų nutraukti bet kokį nagrinėjamo žymens naudojimą Casucci
parduodamiems drabužiams. Be to, ji paprašė priteisti žalos atlyginimą.
9. Kadangi 1999 m. spalio 28 d. Sprendimu teismas, nagrinėjęs bylą pirmojoje instancijoje, atmetė jos prašymą, Levi Strauss pateikė apeliaciją Briuselio Apeliaciniame teisme. Šiame teisme ji tvirtino, jog iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad, pirma, galimybė supainioti turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant būtent į nagrinėjamų prekių ženklo ir žymens panašumo laipsnį bei atitinkamų prekių panašumo laipsnį, ir, antra, galimybė supainioti yra tuo didesnė, kuo ryškesnis ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis. Tačiau šioje byloje, nepaisant to, kad jos prekių ženklas ir nagrinėjamas žymuo turi vizualių panašumų ir kad atitinkamos prekės yra tapačios, vis dėlto prekių ženklas „žuvėdra“ yra prekių ženklas, dėl jo įsivaizduojamosios prasmės ir gausaus naudojimo per dešimtmečius turintis ryškų skiriamąjį požymį.
10. Tačiau Briuselio Apeliacinis teismas Levi Strauss
apeliaciją atmetė, manydamas, kad atitinkamo žymens ir prekių ženklo „žuvėdra“ panašumo laipsnis yra silpnas ir, konkrečiai kalbant, kad pastarasis negali būti laikomas ryškų skiriamąjį požymį turinčiu prekių ženklu. Iš tiesų jį iš dalies sudaro elementai, nuo šiol esantys bendri atitinkamų prekių požymiai dėl jų plačiai paplitusio ir nusistovėjusio naudojimo, neišvengiamai lėmusio žymų minėto prekių ženklo skiriamojo požymio susilpnėjimą, nes šis prekių ženklas negali būti pagrįstas jokiu iš šių elementų kylančiu jam būdingu skiriamuoju požymiu.
11. Levi Strauss
pateikė kasacinį skundą Kasaciniame Teisme. Šiame teisme ji teigia, jog Casucci nurodo, kad prekių ženklas „žuvėdra“ dar turėjo ryškų skiriamąjį požymį 1997 m. ir kad jį prarado 1998 m., kai buvo parduoti kiti džinsai, dėl kurių platinimo Beniliukse minėtas prekių ženklas buvo susilpnintas. Šiomis aplinkybėmis Levi Strauss
nuomone, Briuselio Apeliacinis teismas privalėjo laikytis Beniliukso Teisingumo Teismo pozicijos 1994 m. gruodžio 13 d. Sprendime „Quick“ (A 93/3), pagal kurį siekiant įvertinti, ar prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį požymį, teismas turi atsižvelgti į tą momentą, kai nagrinėjamas žymuo buvo pradėtas naudoti, t. y., jos nuomone, 1997 m., ir kad kitaip gali būti, tik jeigu po šio momento atitinkamas prekių ženklas visiškai ar iš dalies prarado savo skiriamąjį požymį, bet tiktai tuo atveju, kai šį praradimą visiškai ar iš dalies lėmė šio prekių ženklo savininko veiksmai ar neveikimas. Tačiau šioje byloje siekdamas įvertinti supainiojimo galimybę nurodytas Apeliacinis teismas atsižvelgė į sprendimo priėmimo datą, o ne momentą, kai nagrinėjamas žymuo buvo pradėtas naudoti. Jei Briuselio Apeliacinis teismas nusprendė, kad dėl plačiai žinomo nagrinėjamo prekių ženklo elementų požymio gerokai susilpnėjo šio prekių ženklo skiriamasis požymis, jis nepripažino, jog šio skiriamojo požymio žymų susilpnėjimą po to, kai nagrinėjamas žymuo buvo pradėtas naudoti, visiškai ar iš dalies lėmė Levi Strauss
veiksmai arba neveikimas. Todėl šis Apeliacinis teismas teisėtai negalėjo nuspręsti, kad prekių ženklas „žuvėdra“ nebėra ryškų skiriamąjį požymį turintis prekių ženklas.
12. Šiomis aplinkybėmis Kasacinis Teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar, siekdamas nustatyti (Direktyvos 89/104/EEB) 5 straipsnio 1 dalyje numatytos prekių ženklo apsaugos, teisėtai įgytos dėl jo skiriamojo požymio, apimtį, teismas turi atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą tuo momentu, kai buvo pradėtas naudoti tariamai prekių ženklą pažeidžiantis prekių ženklas ar panašus žymuo?
2) Jei atsakymas į pirmą klausimą būtų neigiamas, ar teismas gali atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą bet kuriuo momentu po to, kai buvo pradėtas skundžiamas naudojimas? Ar jis gali atsižvelgti būtent į suinteresuotosios visuomenės suvokimą sprendimo priėmimo momentu?
3) Kai taikydamas pirmajame klausime nurodytą kriterijų teismas pripažįsta, kad prekių ženklas buvo pažeistas, ar paprastai yra pateisinama, kad jis įpareigotų nutraukti pažeidžiantį žymens naudojimą?
4) Ar atsakymas būtų kitoks, jei paraišką pateikusio asmens prekių ženklas visiškai ar iš dalies prarado savo skiriamąjį požymį po to, kai buvo pradėtas pažeidžiantis naudojimas, tačiau tik tuo atveju, kai šį praradimą visiškai ar iš dalies lėmė prekių ženklo savininko veiksmai ar neveikimas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
13. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar siekiant nustatyti Direktyvos 89/104/EEB 5 straipsnio 1 dalyje numatytos prekių ženklo apsaugos, teisėtai įgytos jo skiriamojo požymio pagrindu, apimtį, teismas turi atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą tuo momentu, kai buvo pradėtas naudoti atitinkamą prekių ženklą pažeidžiantis žymuo, ar į bet kurį kitą vėlesnį nei šis momentas laikotarpį, ar į tą momentą, kai teismas priima sprendimą.
14. Pirmiausia, suteikdamas prekių ženklo savininkui teisę uždrausti trečiosioms šalims naudoti tapatų ar panašų žymenį, supainiojimo galimybės atveju ir išvardydamas tokio žymens naudojimo būdus, kurie gali būti uždrausti, Direktyvos 89/104 5 straipsnis siekia apsaugoti šį savininką nuo žymens naudojimo būdų, galinčių šį prekių ženklą pažeisti.
15. Taigi Teisingumo Teismas pabrėžė, jog tam, kad būtų užtikrinta prekių ženklo esminė funkcija garantuoti vartotojui ar galutiniam naudotojui prekių ženklu žymimos prekės ar paslaugos kilmę, suteikiant jam galimybę nesuklydus atskirti šią prekę ar paslaugą nuo iš kitur kilusių prekių ir paslaugų, prekių ženklo savininkas turi būti apsaugotas nuo konkurentų, kurie siekia piktnaudžiauti prekių ženklo pozicija ir reputacija, parduodami neteisėtai juo pažymėtas prekes (žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Loendersloot,
C‑349/95, Rink. p. I-6227, 22 punktą ir 2002 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Arsenal Football Club, C‑206/01, Rink. p. I‑10273, 50 punktą). Tas pats pasakytina, kai dėl atitinkamų žymenų ir prekių ženklo panašumo egzistuoja galimybė juos supainioti.
16. Be to, valstybės narės turi imtis pakankamai veiksmingų direktyvos tikslui pasiekti priemonių ir užtikrinti, kad jos suteiktomis teisėmis atitinkami asmenys galėtų iš tikrųjų remtis nacionaliniuose teismuose (žr. 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo von Colson ir Kamann, 14/83, Rink. p. 1891, 18 punktą ir 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston, 222/84, Rink. p. 1651, 17 punktą).
17. Tačiau savininko teisė į jo prekių ženklo apsaugą nuo jo pažeidimo nebūtų nei reali, nei veiksminga, jei neleistų atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą tuo momentu, kai žymuo, kurio naudojimas pažeidžia minėtą prekių ženklą, buvo pradėtas naudoti.
18. Iš tiesų, jei supainiojimo galimybė būtų įvertinta vėliau nei atitinkamas žymuo buvo pradėtas naudoti, šio žymens naudotojas galėtų neteisėtai gauti naudos dėl savo paties neteisėto elgesio, remdamasis saugomo prekių ženklo susilpnėjusiu žinomumu, dėl kurio jis pats kaltas arba prie kurio jis pats prisidėjo.
19. Galiausiai iš Direktyvos 89/104 12 straipsnio 2 dalies a punkto išplaukia, kad prekių ženklo savininko teisės taip pat gali būti panaikintos, jeigu po registravimo datos dėl savininko veiksmų ar neveikimo prekių ženklas prekyboje tapo bendriniu tų prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, pavadinimu. Taigi palyginęs prekių ženklo savininko interesus ir jo konkurentų su galimybe naudotis žymeniu susijusius interesus teisės aktų leidėjas, priimdamas šią nuostatą, manė, jog minėto prekių ženklo skiriamojo požymio praradimu jo savininko atžvilgiu galima remtis, tik jei šį praradimą lėmė jo veiksmai arba neveikimas. Tol, kol taip nebus ir būtent kai šio skiriamojo požymio praradimas susijęs su trečiojo asmens, pasinaudojusio žymeniu, pažeidžiančiu prekių ženklą, veiksmais, jis ir toliau turi būti saugomas.
20. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, jog Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad siekiant nustatyti prekių ženklo apsaugos, teisėtai įgytos dėl jo skiriamojo požymio, apimtį, teismas turi atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą tuo momentu, kai buvo pradėtas naudoti prekių ženklą pažeidžiantis žymuo.
Dėl trečiojo klausimo
21. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar paprastai jis turi įpareigoti nutraukti atitinkamo žymens naudojimą, kai pripažįstama, kad šis žymuo pažeidžia saugomą prekių ženklą tuo momentu, kai jis buvo pradėtas naudoti.
22. Iš Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies, skaitomos atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį ir antrąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, matyti, kad kai egzistuoja galimybė supainioti įregistruotą prekių ženklą ir panašų žymenį tuo momentu, kai atitinkamas žymuo buvo pradėtas naudoti, šio prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo šį žymenį naudoti prekybos veikloje.
23. Tačiau, 5 straipsnio 3 dalyje neišsamiai numatydama tam tikras priemones, skirtas užtikrinti tokią savininko teisę, Direktyva 89/104 nereikalauja, kad jos būtų patvirtintos ypatinga forma, nes kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos šiuo atžvilgiu turi tam tikrą diskreciją.
24. Vis dėlto šio sprendimo 16 punkte primintas realios ir veiksmingos iš Direktyvos 89/104 išplaukiančių savininko teisių apsaugos reikalavimas reiškia, kad kompetentingas teismas turi imtis tokių priemonių, kurios atsižvelgiant į bylos aplinkybes atrodo tinkamiausios prekių ženklo savininko teisėms užtikrinti ir keliui prekių ženklo pažeidimui užkirsti. Šiuo atžvilgiu konstatuotina būtent, kad įpareigojimas nutraukti šio žymens naudojimą, atrodo, yra šias teises realiai ir veiksmingai užtikrinanti priemonė.
25. Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad kai kompetentingas teismas pripažįsta, jog atitinkamas žymuo pažeidė prekių ženklą tuo momentu, kai jis buvo pradėtas naudoti, šis teismas turi imtis priemonių, kurios atsižvelgiant į bylos aplinkybes atrodo tinkamiausios iš Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies išplaukiančioms savininko teisėms užtikrinti, o šios priemonės gali apimti ir įpareigojimą nutraukti minėto žymens naudojimą.
Dėl ketvirtojo klausimo
26. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, kai prekių ženklas visiškai ar iš dalies prarado savo skiriamąjį požymį po to, kai šis žymuo buvo pradėtas naudoti ir kai šį praradimą visiškai ar iš dalies lėmė prekių ženklo savininko veiksmai ar neveikimas, reikia įpareigoti nutraukti atitinkamo žymens naudojimą.
27. Nors Direktyvos 89/104 5 straipsnis prekių ženklo savininkui suteikia tam tikras teises, tam, kad nustatytų šių teisių apsaugos apimtį, ši direktyva atsižvelgia į jo elgesio pasekmes.
28. Pavyzdžiui, direktyvos 9 straipsnio 1 dalis nurodo, kad jeigu valstybėje narėje ankstesnio prekių ženklo savininkas, nors apie tai ir žinodamas, penkerius metus iš eilės neprieštaravo dėl toje valstybėje narėje įregistruoto vėlesnio prekių ženklo naudojimo, jis netenka teisės, remdamasis ankstesniu prekių ženklu, prašyti pripažinti vėlesnio prekių ženklo registraciją negaliojančia arba prieštarauti dėl vėles nio prekių ženklo naudojimo prekių ar paslaugų, kurioms šis prekių ženklas iki tol buvo naudojamas, ženklinimui. Be to, pagal šios direktyvos 10 straipsnį, jeigu per penkerius metus po registravimo procedūros pabaigos savininkas nepradėjo valstybėje narėje iš tikrųjų prekių ženklu žymėti prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu ženklo naudojimas buvo sustabdytas penkerius metus iš eilės, ženklui taikomos šia direktyva numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kada buvo nenaudojama dėl tinkamų priežasčių. Galiausiai pagal Direktyvos 89/104 12 straipsnio 1 ir 2 dalis prekių ženklo savininko teisės gali būti panaikintos, jei šis prekių ženklas penkerius metus iš eilės nebuvo naudojamas iš tikrųjų arba jeigu jis dėl savininko elgesio tapo bendriniu prekės ar paslaugos pavadinimu.
29. Iš šių nuostatų matyti, kad Direktyva 89/104 apskritai siekia palyginti, pirma, prekių ženklo savininko interesus išsaugoti esminę jo funkciją ir, antra, kitų ūkio subjektų interesus turėti galimybę naudoti žymenis, galinčius žymėti jų prekes ir paslaugas (dėl reikalavimo neatimti galimybės naudotis spalvomis pačios spalvos įregistravimo kaip prekių ženklo atveju žr. 2003 m. gegužės 6 d. Sprendimą Libertel, C‑104/01, Rink. p. I-3793).
30. Iš to aišku, kad iš direktyvos išplaukiančių prekių ženklo savininko teisių apsauga nėra besąlyginė, nes, siekiant palyginti minėtus interesus, tais atvejais, kai šis savininkas pasirodo esąs pakankamai budrus, pateikdamas protestą dėl to, kad kiti subjektai naudoja žymenis, galinčius pažeisti jo prekių ženklą, ši apsauga yra apribota.
31. Beje, toks budraus elgesio reikalavimas viršija prekių ženklų apsaugos sritį ir gali būti taikomas kitose Bendrijos teisės srityse, kai teisės subjektas siekia pasinaudoti iš šios teisės sistemos išplaukiančia teise.
32. Šio sprendimo 28 punkte priminta, kad prekių ženklo savininko teisės gali būti panaikintos, jei prekių ženklas dėl savininko veiksmų arba neveikimo tapo bendriniu tų prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, pavadinimu prekyboje.
33. Taigi kadangi prekių ženklas prarado savo skiriamąjį požymį dėl savininko veiksmų ar neveikimo, dėl kurių jis tapo bendriniu pavadinimu Direktyvos 89/104 12 straipsnio 2 dalies prasme, jo savininkas nebegali remtis šios direktyvos 5 straipsniu jam suteiktomis teisėmis.
34. Toks neveikimas taip pat gali atitikti prekių ženklo savininko nepasinaudojimą šiuo 5 straipsniu laiku tam, kad paprašytų kompetentingos valdžios institucijos uždrausti suinteresuotiesiems tretiesiems asmenims naudotis žymeniu, kurį galima supainioti su šiuo prekių ženklus, nes tokių prašymų konkretus tikslas apsaugoti minėto prekių ženklo skiriamąjį požymį.
35. Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 29 ir 30 punkte nurodytus argumentus, kompetentingas teismas turi pripažinti, kad teisės gali būti panaikintos būtent dėl tokio neveikimo, įskaitant ir tada, kai vyksta procedūra, kuria siekiama apsaugoti Direktyvos 89/104 5 straipsnyje suteiktą išimtinę teisę ir kurią prekių ženklo savininkas pradėjo per vėlai. Jeigu panaikinimas 12 straipsnio 2 dalies prasme vykstant procedūrai dėl pažeidimo priklausytų valstybių narių nacionalinei teisei, pagal atitinkamą įstatymą prekių ženklo savininkui galėtų būti taikoma skirtinga apsauga. Direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje nurodytas ir apibūdinamas kaip „labai svarbus“ „vienodos apsaugos pagal visų valstybių narių teisinę sistemą“ tikslas nebūtų pasiektas (dėl savininko išimtinės teisės pažeidimo įrodinėjimo pareigos žr. 2005 m. spalio 18 d. Sprendimo Class International, C‑405/03, Rink. p. I‑0000, 73 ir 74 punktus).
36. Taigi taip panaikinęs teises, kompetentingas teismas negali įpareigoti nutraukti atitinkamo žymens naudojimą, net jeigu tuo momentu, kai minėtas žymuo buvo pradėtas naudoti, egzistuoja galimybė jį supainioti su atitinkamu prekių ženklu.
37. Dėl šios priežasties į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, jog nereikia įpareigoti nutraukti atitinkamo žymens naudojimo, kai pripažįstama, kad minėtas prekių ženklas prarado savo skiriamąjį požymį dėl savininko veiksmų ar neveikimo, taip tapdamas bendriniu pavadinimu Direktyvos 89/104 12 straipsnio 2 dalies prasme, ir kad dėl to jo savininkas neteko savo teisių.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
38. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1. 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad siekiant nustatyti prekių ženklo apsaugos, teisėtai įgytos dėl jo skiriamojo požymio, apimtį, teismas turi atsižvelgti į suinteresuotosios visuomenės suvokimą tuo momentu, kai buvo pradėtas naudoti prekių ženklą pažeidžiantis žymuo.
2. Kai kompetentingas teismas pripažįsta, jog atitinkamas žymuo pažeidė prekių ženklą tuo momentu, kai jis buvo pradėtas naudoti, šis teismas turi imtis priemonių, kurios atsižvelgiant į bylos aplinkybes atrodo tinkamiausios iš Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies išplaukiančioms savininko teisėms užtikrinti, o šios priemonės gali apimti ir įpareigojimą nutraukti minėto žymens naudojimą.
3. Nereikia įpareigoti nutraukti atitinkamo žymens naudojimo, kai pripažįstama, kad minėtas prekių ženklas prarado savo skiriamąjį požymį dėl savininko veiksmų ar neveikimo, taip tapdamas bendriniu pavadinimu Direktyvos 89/104 12 straipsnio 2 dalies prasme, ir kad dėl to jo savininkas neteko savo teisių.