62003CC0150_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ch. Hectors, kandidatė į Europos Parlamento Europos liaudies partijos ir Europos demokratų frakcijos (toliau – ELP-ED) olandų kalbos administratoriaus laikinojo tarnautojo pareigas, skundžia 2003 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos priimtą sprendimą(2) .
2. Šis apeliacinis skundas suteikia Teisingumo Teismui galimybę apibrėžti Europos Sąjungos administracinėms institucijoms įgaliojimų, suteiktų priimti į darbą laikinuosius tarnautojus, apimtį.
I – Teisinis pagrindas
A – Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatai
3. Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų(3) (toliau – Tarnybos nuostatai) 25 straipsnio 2 dalis nustato, kad apie bet kokį sprendimą, susijusį su konkrečiu asmeniu, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, tuojau pat raštu pranešama atitinkamam pareigūnui, ir, jei sprendimas priimtas asmens nenaudai, nurodomos tokį sprendimą pagrindžiančios priežastys.
B – Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygos
4. Pagal Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų(4) (toliau – Įdarbinimo sąlygos) 2 straipsnio c punktą Europos Parlamento politinės frakcijos priimti į darbą tarnautojai, kurie nėra Bendrijų pareigūnai, yra laikinieji tarnautojai. Jų teises ir pareigas reglamentuojantis 11 straipsnis nurodo Tarnybos nuostatų 11–26 straipsnius.
C – 1989 m. kovo 15 d. Europos Parlamento taisyklės
5. Europos Parlamento valdybos pareigūnų ir kitų tarnautojų įdarbinimo vidaus taisyklių(5) (toliau – Vidaus taisyklės) 8 straipsnyje nurodyta, kad politinių frakcijų laikinieji tarnautojai priimami į darbą remiantis ad hoc
komiteto, paskirto kompetentingos sudaryti darbo sutartis tarnybos (toliau – įdarbinanti tarnyba), kurio vieną narį paskiria Personalo komitetas, pasiūlymų pagrindu.
6. 9 straipsnis numato, kad pranešimai apie laisvas darbo vietas turi būti skelbiami, bei nustato bendrąsias procedūros gaires, įtvirtinančias, kad atrankos komisija, susipažinusi su kandidatų bylomis ir remdamasi laisvos pareigybės kriterijais, turi pateikti įdarbinančiai tarnybai nustatytus reikalavimus atitinkančių kandidatų sąrašą.
D – ELP-ED tarnautojų įdarbinimo procedūros taisyklės
7. Parlamentinė ELP-ED frakcija parengė tarnautojų įdarbinimo taisykles: pagal penktąją taisyklę procedūrai vadovauja atrankos komisija, kuri parengia egzaminus raštu ir žodžiu, nustato pereinamąjį balą, kandidatų skaičių rezervo sąraše ir taip pat šio sąrašo galiojimo trukmę.
8. Pagal šeštąją taisyklę komisija frakcijos vadovybei perduoda konkursą laimėjusių kandidatų sąrašą, kuriame nurodyti jų surinkti balai. Kai norima užpildyti tik vieną laisvą darbo vietą, vadovybė pasirenka vieną iš pirmų trijų sąraše nurodytų kandidatų.
II – Apeliacinio skundo pagrindas
A – Faktinės bylos aplinkybės
9. Skundžiamame sprendime (5–21 punktai) yra nurodytos šios su apeliaciniu skundu susijusios faktinės bylos aplinkybės:
– ELP-ED frakcija paskelbė pranešimą apie laisvas olandų kalbos administratoriaus laikinojo tarnautojo pareigas frakcijos veiklos planavimo ir tyrimo funkcijoms atlikti.
– Pagal pranešimą buvo reikalaujama: 1) diplomu patvirtinto išsilavinimo, atitinkančio universitetines studijas, arba atitinkamo lygio profesinio pasirengimo; 2) labai gerų Europos Sąjungos institucijų struktūros ir jų veiklos žinių; 3) sugebėjimo pagal bendrus nurodymus atlikti koncepcinius, analitinius ir sintezės darbus; 4) frakcijos programinių tikslų ir veiklos bei Bendrijos politikos žinių; žemės ūkio politikos žinių, profesinė patirtis šioje srityje būtų laikoma privalumu; 5) labai gerų olandų kalbos žinių ir gerų vokiečių, prancūzų arba anglų kalbos žinių, taip pat būtų atsižvelgta į kitų Bendrijos kalbų žinias.
– 2000 m. birželio 21 d. Ch. Hectors pateikė paraišką ir dalyvavo egzamine raštu ir žodžiu, kurie atitinkamai vyko 2000 m. spalio 9 ir 19 d. d.
– Atsižvelgdamas į šių egzaminų rezultatus, ad hoc
komitetas parengė tinkamų kandidatų sąrašą, kuriame pirmąja buvo nurodyta Ch. Hectors (83,50 balų), antrąja ponia L. (73,50 balų) ir trečiuoju – ponas B. (65,25 balų).
– Atrinktieji kandidatai buvo pakviesti į asmeninį pokalbį su keturiais Nyderlandų delegacijos parlamento frakcijos nariais; šie pokalbiai vyko 2000 m. lapkričio 7 d.
– 2000 m. lapkričio 20 d. informavus Ch. Hectors, kad ji yra įrašyta į tinkamų kandidatų sąrašą, ji 2001 m. sausio 16 d. paprašė pateikti susijusią informaciją, nes nieko nežinojo apie tolimesnę procedūros eigą.
– 2001 m. sausio 31 d. laišku pirmininkas atsakė į jos prašymą informuodamas, kad buvo atrinktas ponas B, bei nurodydamas, kad:
„Spalio 9 ir 19 dienomis egzaminuose raštu ir žodžiu Jūs surinkote 83,50 balų (iš 100 balų). Todėl Jūs esate tinkamų kandidatų sąrašo pirmojoje vietoje.
Kaip įprasta, atrankos komisija trijų pirmųjų kandidatų pavardes perdavė (parlamento) frakcijos vadovybei, kuri priėmė pirmiau nurodytą sprendimą.
Patvirtinimui atkreipiu Jūsų dėmesį į šią nuostatą:
„Remiantis (Vidaus taisyklių) 9 straipsniu, visus sprendimus dėl kandidato į svarstomas pareigas pasirinkimo priima Europos liaudies partijos ir Europos demokratų frakcijos kompetentinga sudaryti laikinųjų tarnautojų darbo sutartis tarnyba.“
– 2001 m. balandžio 11 d. Ch. Hectors pateikė skundą dėl pono B paskyrimo ir jos kandidatūros atmetimo, kurį ELP-ED frakcijos pirmininkas 2001 m. gegužės 28 d. atmetė, konkrečiai nurodydamas, kad:
„ < ... > Tarnybos nuostatų 30 straipsnis < ... >(6) nustato, kad atrankos komisiją kiekvienam konkursui paskiria paskyrimų tarnyba, kuri sudaro tinkamų kandidatų sąrašą, iš kurio paskyrimų tarnyba atrenka į laisvas darbo vietas skiriamus kandidatus. Todėl nėra privaloma laikytis kandidatų sąraše nustatytos eilės tvarkos.
Esant šioms sąlygoms, Jūs suprasite, kad Jūsų skundas nepagrįstas ir yra atmestas.“
B – Pirmojoje instancijoje pateikti reikalavimai ir argumentai
10. 2001 m. rugpjūčio 6 d. Ch. Hectors pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teismui, kuriuo, be prašymo priteisti iš Europos Parlamento bylinėjimosi išlaidas, ji reikalavo atšaukti pono B paskyrimą, panaikinti sprendimą atmesti jos kandidatūrą ir 2001 m. gegužės 28 d. sprendimą, taip pat priteisti atlyginti patirtą žalą sumokant 1 EUR kompensaciją.
11. Grįsdama šiuos reikalavimus, ji nurodė du procedūrinius pagrindus ir tris teisinius pagrindus dėl bylos esmės. Pirmieji du buvo dėl ginčijamų aktų nemotyvavimo ir dėl neteisėtos atrankos procedūros eigos organizavus įdarbinimo taisyklėse nenumatytus asmeninius pokalbius su kandidatais. Iš teisinių pagrindų dėl bylos esmės pagal šį apeliacinį skundą nagrinėtini du pagrindai: Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio pažeidimas nesilaikant tarnybos interesų ir vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo pažeidimas.
12. Europos Parlamentas prašė ieškinį panaikinti, kuris skundžiamu sprendimu buvo atmestas visa apimtimi.
C – Skundžiamo sprendimo motyvai
1. Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo (35–46 punktai)
13. Remdamasis Europos Parlamento frakcijos pirmininko turima pasirinkimo laisve priimti į darbą laikinuosius tarnautojus, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad motyvai, susiję su tuo, jog buvo laikomasi tinkamos atrankos procedūros teisinių sąlygų, yra pakankami. Toks reikalavimas – pareiga motyvuoti – buvo įvykdytas 2001 m. sausio 31 d. ir gegužės 28 d. pateikus atsakymus Ch. Hectors skirtuose laiškuose.
2. Dėl Tarnybos nuostatų 29 ir 30 straipsnių, pranešimo apie laisvą darbo vietą taisyklių ir patere quam ipse legem fecisti
principo pažeidimo (93–108 punktai).
14. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad pareigūnų įdarbinimą reglamentuojančios taisyklės yra netaikytinos laikinųjų tarnautojų įdarbinimui, nes jį reglamentuoja Įdarbinimo sąlygos ir šiuo bylos atveju taip pat ir Vidaus taisyklės. Įdarbinančiai tarnybai suteikti platūs vertinimo įgaliojimai organizuojant egzaminus, ir todėl ji gali rengti asmeninius pokalbius, net jei jie nebuvo iš anksto numatyti.
3. Dėl Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio pažeidimo (65–78 punktai)
15. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad vadovybė, pasirinkdama poną B, nepiktnaudžiavo jai suteikta sprendimo teise, nes iš jo curriculum vitae
aiškiai matyti, kad atrinktas asmuo turėjo pranešime apie laisvą darbo vietą nurodytą darbo patirtį bendrosios žemės ūkio politikos sektoriuje ir kad jo patirtis šioje srityje buvo didesnė nei ieškovės patirtis.
4. Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo (117–128 punktai)
16. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog aplinkybė, kad tuo metu, kai vyko egzaminai, Ch. Hectors buvo šeštą mėnesį nėščia, ir tai buvo žinoma pokalbyje dalyvavusiems Nyderlandų delegacijos nariams, nėra pagrindas teigti, kad ji patyrė diskriminaciją. Todėl Europos Parlamentas neprivalėjo įrodyti, kad jis laikėsi vienodo požiūrio principo. Bet kuriuo atveju už konkurso galutinį rezultatą atsakinga tarnyba, atrinkdama poną B, nepadarė vertinimo klaidos ir nepažeidė draudimo nepagrįstai diskriminuoti lyties pagrindu įdarbinimo srityje.
III – Apeliacinis skundas
17. Apeliantė remiasi keturiais teisiniais pagrindais.
18. Pirmuoju ji kaltina bylą nagrinėjusią pirmąją instanciją neištaisius netinkamo kandidatų ir parlamento frakcijos Nyderlandų delegacijos pokalbių organizavimo. Įdarbinanti tarnyba, nesilaikydama savo pačios priimtų taisyklių, pažeidė teisėtumo, teisinio tikrumo ir proporcingumo principus.
19. Antrasis pagrindas išvedamas iš bendrojo motyvavimo principo, kurį Pirmosios instancijos teismas pažeidė pripažindamas, kad skundžiami sprendimai galėjo būti motyvuoti paprasčiausiai nurodant taikytinas procedūrines normas. Ch. Hectors manymu, kai įdarbinanti tarnyba nutarė nesilaikyti komisijos tvarkos, kuria kandidatai buvo įrašyti į atrankos komisijos sudarytą sąrašą, ji privalėjo pateikti išsamius tokio sprendimo paaiškinimus. Be to, laikinojo tarnautojo ir jį įdarbinančios nacionalinės politinės frakcijos narių abipusis pasitikėjimas yra nesusijęs su pareiga motyvuoti sprendimą, kadangi priešingu atveju tinkamiausio kandidato paskyrimą užtikrinanti procedūra būtų nereikalinga. Iš tikrųjų, jei toks pasitikėjimo ryšys būtų lemiamas atrankos veiksnys, nebūtų poreikio organizuoti konkursą.
20. Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas Įdarbinimo sąlygų 12 straipsniu ir tarnybos interesų sąvoka, kuriuos ginčijamas sprendimas pažeidžia, kadangi, apeliantės nuomone, jei būtų palyginta abiejų kandidatų patirtis, ponas B nebūtų atrinktas tinkamiausiu kandidatu. Ši nuostata numato, kad turi būti įdarbintas aukščiausią kvalifikaciją turintis kandidatas, taigi atrinkto asmens kompetencija turi būti ne „pakankama“, bet „tinkamiausia“.
21. Galiausiai ketvirtuoju pagrindu Ch. Hectors kaltina Pirmosios instancijos teismą padarius teisinę klaidą taikant vienodo požiūrio principą. Ji mano, kad ta aplinkybė, jog ji buvo nėščia, bei ta aplinkybė, kad parlamentinė frakcija pasirinko priimti į pareigas vienintelį sąraše esantį vyrą, kuris, be to, buvo įrašytas paskutiniu, nes buvo surinkęs beveik 20 balų mažiau nei pirmasis sąraše įrašytas asmuo, įrodo, kad buvo skundžiamos nelygybės faktas. Kadangi buvo įrodyta, kad buvo pažeistas Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnis ir nebuvo atsižvelgta į tarnybos interesus, taip pat nustatyta vertinimo klaida pasirenkant pono B kandidatūrą, apeliantė tvirtina, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia pirmiau minėtą principą, nes Pirmosios instancijos teismas neįpareigojo Europos Parlamento įrodyti, kad jo pasirinkimas priimti tokį sprendimą nebuvo diskriminuojantis.
IV – Apeliacinio skundo analizė
A – Pirmieji du teisiniai pagrindai
22. Ch. Hectors apeliaciniame skunde nurodomi dvejopo pobūdžio skundai. Pirmieji du pagrindai yra dėl ginčijamo sprendimo procedūros, o kiti du – dėl administracinio sprendimo turinio. Pirmiausia reikia išnagrinėti du pirmuosius, nes patenkinus bent vieną iš jų, kitus galima būtų nagrinėti tik papildomai.
23. Pirmoji Ch. Hectors apeliacinio skundo dalis yra tikrai svarbi, nes ji yra susijusi su administracijos įgaliojimais priimti sprendimus dėl laikinųjų tarnautojų įdarbinimo apimties. Priėmimo į darbą sistemos esmė bus geriau suprasta pateikus jos būdingus požymius.
1. Keletas pirminių su laikinaisiais tarnautojais ir jų įdarbinimu susijusių sąvokų
24. Iš EB 283 straipsnio (ankstesnis EEB sutarties 212 straipsnis(7) ) išplaukia, kad Bendrijų personalą sudaro pareigūnai ir kiti tarnautojai, o tai nedraudžia institucijoms, esant reikalui, atsiradus trumpalaikiams poreikiams naudotis kitomis įdarbinimo formomis(8) .
25. Kitus tarnautojus sudaro keturios grupės: laikinieji tarnautojai, pagalbiniai darbuotojai, vietiniai darbuotojai ir specialieji patarėjai (Tarnybos nuostatų 1 straipsnis)(9) . Doktrinoje pažymėta(10), kad bet kuri administracija negali įvykdyti savo užduočių su vien tik pagal nuostatus įdarbinto personalo pagalba, kadangi tam tikromis aplinkybėmis gali neišvengiamai padidėti darbo apimtis arba atsirasti būtinybė prašyti specialią kvalifikaciją ir žinias turinčių asmenų pagalbos, kurių viešojoje tarnyboje paprastai trūksta.
26. Praėjus tam tikram laikui, kiti tarnautojai tampa vis svarbesni: kaip ir pareigūnai, jie užima nuolatines pareigas(11), atlieka panašias užduotis ir dalyvauja pagrindinėje Bendrijos veikloje, todėl jų statuso skirtumas tapo visiškai nepastebimas(12) . Tačiau vis dar yra nekintantis juos skiriantis požymis, kurio jie negali apeiti: darbo tęstinumas. Pareigūnų tarnyba yra nuolatinė(13), o kiti tarnautojai tokio darbo pastovumo neturi.
27. Terminas „laikinieji tarnautojai“ apima kelias darbuotojų grupes. Be užimančiųjų laikinas darbo vietas yra kiti tarnautojai, kurie laikinai paskiriami į nuolatines darbo vietas. Tokie tarnautojai yra ir tie, kurie dirba institucijų nariams arba jų grupėms (Įdarbinimo sąlygų 2 straipsnis). Tokią kategoriją apibūdina darbo nepastovumas bei tarpusavio pasitikėjimas, kuriuo yra apibūdinami laikinojo tarnautojo ir jo vadovo santykiai.
28. Pareigūnai ir kiti tarnautojai gali būti atskiriami, ypač nuo laikinųjų tarnautojų, ne pagal jų vykdomas užduotis, bet pagal jų ryšį su administracija(14) . Dėl šios priežasties Tarnybos nuostatų taisyklės (11–26 straipsniai), įtvirtinančios pareigūnų teises ir pareigas, laikiniesiems tarnautojams yra taikomos visa apimtimi, pakeičiant šias nuostatas kiek yra būtina dėl tarnautojų laikino darbo pobūdžio.
29. Įdarbinimo sąlygos nereglamentuoja laikinųjų tarnautojų įdarbinimo procedūros. Visgi tas faktas, kad kartais neapibrėžta darbo sutarties trukmė priartėja prie pastovumo, paskatino Komisiją(15) tarnautojų kai kurioms kategorijoms atranką vykdyti remiantis procedūromis, panašiomis į taikomas pareigūnams. Tokiu atveju skelbiamos bendros priėmimo sąlygos ir siūlomo darbo aprašymas, ir vykdoma procedūra konkurso metu vertinant nuopelnus, kurioje dalyvauja įdarbinančiai tarnybai įgaliota teikti rekomendacijas konsultacinė komisija(16) . Tokį modelį taikė Europos Parlamentas net ir priėmimui į darbą pasitikėjimo pareigoms, kurios yra nagrinėjamos šioje byloje.
30. Todėl Įdarbinimo sąlygose nėra nuostatos, kuri įdarbinant laikinuosius tarnautojus įpareigotų laikytis nustatytos procedūros, tačiau, jei institucija, įgyvendindama savo įgaliojimus, pati ją nustato, ji privalo ją tiksliai vykdyti, kad išrinktų „aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir sąžiningumo“ (Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio 1 dalis) asmenį.
31. Dėl tokio pagrindinėje byloje nagrinėjamo darbo, kuriam būdingas ypatingas šalių pasitikėjimo ryšys, įdarbinanti tarnyba turi plačius įgaliojimus išrinkti tinkamiausią kandidatą, tačiau ši teisė neturi virsti piktnaudžiavimu. Kai tik darbas pasiūlomas ir atsiranda keletas reikiamą kvalifikaciją atitinkančių kandidatų, sprendimas nebegali būti priimtas visiškai nepriklausomai: jis turi atitikti sąlygas, kurias reikia išnagrinėti šioje byloje.
2. Asmeninis pokalbis priėmimo į darbą procedūroje užimti pasitikėjimo pareigas
32. Įdarbinimo tarnybos turimi platūs įgaliojimai neleidžia jai nukrypti nuo nustatytos sistemos(17) . Todėl, remdamasi lotynišku aforizmu patere legem quam ipse fecisti
(laikykis savo paties priimto įstatymo), apeliantė tvirtina, kad privaloma laikytis savo paties aktų.
33. Taigi, vieno iš reikalavimų nesilaikymas arba nenumatyto patvirtintoje procedūroje reikalavimo taikymas yra kritikuotinas. Kaip esu pabrėžęs savo išvadoje, pateiktoje byloje Aalborg Portland prieš Komisiją ir kt. (18), procedūrinių reikalavimų pažeidimai negali būti nesusiję su bylos esme. Sprendimas yra naikintinas, jei yra nustatyti procedūrinių reikalavimų pažeidimai, dėl kurių jo turinys yra neteisingas arba kurie trukdo įvertinti šį sprendimą. Dėl šios priežasties EB 230 straipsnyje (ankstesnis EB sutarties 173 straipsnis), apibrėžiančiame Teisingumo Teismo įgaliojimus nagrinėjant ieškinius dėl panaikinimo, kalbama apie „esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimą“. Todėl nepakanka bet kokio atrankos procedūrinio reikalavimo pažeidimo; turi būti nustatytas pažeidimas, kuris keltų pavojų pasiekti procedūros tikslą, t. y. užtikrinti sprendimo teisėtumą, teisingumą ir tinkamumą, kad būtų garantuota suinteresuotųjų asmenų teisė reikalauti, jog atrinktas asmuo būtų tinkamiausias ir kad visi kandidatai dalyvautų vienodomis sąlygomis.
34. Todėl Ch. Hectors reikalavimai yra nepagrįsti, nes pranešime apie laisvas pareigas nenumatytų susitikimų organizavimas su trimis atrinktais kandidatais nėra susijęs su tikslu priimti į laisvas pareigas tinkamiausią kandidatą, nėra įrodymų, kad ji būtų atrinkta, jei pokalbių nebūtų. Šie pokalbiai, lyginant jos padėtį su kitais kandidatais, taip pat negalėjo padaryti jai žalos arba sumažinti jos galimybių, kadangi kiekvienas asmuo žinojo laisvų pareigų užėmimo procedūrą.
35. Be to, ginčijamas patikrinimas yra ne tik pagrįstas ir proporcingas, bet taip pat rekomenduotinas, kadangi pasitikėjimo ryšys su ELP-ED frakcijos nariais yra pagrindinis šioms laisvoms pareigoms būdingas požymis. Todėl tai, kad Nyderlandų frakcijos nariai norėjo susitikti su trimis atrinktais kandidatais ir organizavo pokalbius, neviršijo siekiamo tikslo arba nebuvo neteisėta, kadangi atrinktas asmuo vykdydamas užduotis privalės glaudžiai bendradarbiauti su šiais parlamento nariais.
36. Todėl pripažindamas, kad organizuodama pranešime apie laisvas pareigas nenumatytus asmeninius pokalbius įdarbinimo tarnyba jai suteiktų įgaliojimų nustatyti procedūrą neviršijo, Pirmosios instancijos teismas nepažeidė teisėtumo, teisinio tikrumo ir proporcingumo principų. Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas.
37. Be to, Ch. Hectors minėti sprendimai nepatvirtina jos reikalavimų. Pirmiau minėtas Pirmosios instancijos teismo sprendimas byloje Coget ir kt. prieš Audito Rūmus
yra susijęs su visiškai kitokiu atveju: ieškovai siekė pasikeisti nuomonėmis procedūros metu, kurioje a priori
tai nebuvo pripažinta tinkama. Pirmosios instancijos teismas sprendime pripažino, kad įdarbinanti tarnyba neprivalo organizuoti susitikimų su kandidatais, jei toks reikalavimas nėra numatytas priimtose taisyklėse (136 ir 137 punktai), tačiau pažymėjo, kad niekas nedraudžia jai to daryti. Šiuo požiūriu taip pat jokios reikšmės neturi Pirmosios instancijos teismo sprendimai minėtoje byloje Ragusa prieš Komisiją
ir byloje Parlamentas prieš Volger (19), kurie yra susiję su pranešime apie laisvas pareigas numatytų procedūrinių reikalavimų pažeidimu. Pirmojoje byloje iš tikrųjų paaiškėjo, kad reikalavimas, kurio tariamai buvo nesilaikoma, iš viso nebuvo nustatytas (4, 5 ir 18 punktai), o antrojoje, nors buvo rengiami pokalbiai su kitais kandidatais, su vienu kandidatu buvo praleistas asmeninis pokalbis, pagrindinis privalumų vertinimo elementas (8–16 punktai), todėl ratio decidendi
buvo nagrinėjamas ne tiek abstraktus neveikimas, kiek patirta diskriminacija. Galiausiai tokia pat išvada yra darytina ir Ch. Hectors posėdyje paminėtų sprendimų bylose Pappas prieš Regionų komitetą (20) ir Robinson prieš Europos Parlamentą (21), atžvilgiu, kurie taip pat yra susiję su procedūrinių reikalavimų pažeidimu dėl neveikimo: dėl antro pokalbio su kandidatais nebuvimo ir jų nuopelnų palyginimo neatlikimo.
38. Tačiau negalima Pirmosios instancijos teismo kaltinti, jog buvo pateisintas pokalbio organizavimas, primenant abipusio pasitikėjimo svarbą, kadangi papildydamas ginčą atsakovo nepateiktu argumentu teismas nepažeidė šalių lygybės principo. Priešingai, remdamasis principu iura novit curia,
jis konkrečiai apsiribojo vieno laikinuosius tarnautojus išskiriančio požymio nagrinėjimu pagal Įdarbinimo sąlygų 2 straipsnio c punktą.
3. Sprendimo motyvų išdėstymas
39. Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad pareiga motyvuoti skundžiamą sprendimą, atsižvelgiant į siūlomo darbo pobūdį, buvo įvykdyta pripažinus, kad įdarbinimo procedūrai taikomi teisėtumo reikalavimai buvo įvykdyti (41 punktas).
40. Tokia išvada neišvengiamai yra patvirtinama, jeigu tai yra laikoma būtinu minimaliu visuomeninėms institucijoms skirtu reikalavimu – pareiga motyvuoti sprendimus, darančius įtaką kitų asmenų teisėms ir interesams. Remiantis Įdarbinimo sąlygų 11 straipsniu, laikiniesiems tarnautojams taikomas Tarnybos nuostatų 25 straipsnis, kuris reikalauja pagrįsti adresato nenaudai priimtus sprendimus. Tokios nuostatos aiškinimas įgijo naują prasmę, kadangi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje(22) pareiga motyvuoti yra sudedamoji Bendrijos tarnautojų teisės į gerą administravimą dalis (41 straipsnio 2 dalies trečioji įtrauka).
41. Sprendimas atmesti vieno pareiškėjo kandidatūrą ir į pareigas paskirti kitą pareiškėją yra neigiamo pobūdžio, todėl neabejotinai turi būti tinkamai motyvuotas. Tokio požiūrio yra laikomasi Bendrijos teismų praktikoje, pagal kurią tokie aktai, bent jau tie, kuriais atmetamas pašalinto kandidato pateiktas skundas, turi būti motyvuojami(23) .
Tokios pareigos apimtis skiriasi atsižvelgiant į kiekvieno atvejo aplinkybes; kai jos tikslas yra, kad teismas galėtų atlikti teisminę sprendimo teisėtumo kontrolę, jame neturėtų būti iškilmingų deklaracijų, elegantiškų sakinių ar abstrakčių pareiškimų, kad asmeniui būtų suteikta tiksli informacija, kurios jam reikia apginti savo teises(24), kadangi, kaip jau minėjau(25), motyvų pateikimas nėra tik mandagumas ar eilinis formalumas. Pirmiausia tai racionalaus įgaliojimų įgyvendinimo faktorius, palengvinantis jų teisminę kontrolę, ir taip pat skirtas išvengti piktnaudžiavimo atvejų bei suteikti apsaugą.
42. Šiuo požiūriu įdarbinančios tarnybos sprendimą priimti poną B į darbą, nors ad hoc
komiteto sudarytame sąraše jis buvo įrašytas paskutiniu, pagrindžiantys motyvai(26), kurie Ch. Hectors buvo pateikti po užsitęsusios tylos, yra nepakankami. Bendra nuoroda į taikytinas nuostatas arba nurodymas, kad rekomendacija nebuvo įpareigojanti, tiksliai nepaaiškina pasirinkimo motyvų ir todėl neatitinka reikalavimų, kuriuos turi atitikti kiekvienas motyvų pateikimas, atsižvelgiant į motyvų pateikimo tikslą.
43. Kaip buvau pažymėjęs pirmiau, kiekviena institucija turi plačią autonomiją organizuoti laikinųjų tarnautojų atrankos procedūrą ir atsirinkti tinkamiausią kandidatą. Naudodamasi šia organizavimo laisve, ji gali paskirti komisiją patikrinti kandidatų gebėjimus ir tinkamumą, atsižvelgiant į pareigoms keliamus reikalavimus, taip pat pateikti jai rekomendacijas. Taip elgdamasi įdarbinanti tarnyba nepraranda savo atrankos įgaliojimų(27) . Tačiau iš Bendrijos teismų praktikos aišku, kad jei sudaroma tokia institucija, kurios užduotis yra palengvinti sprendimo priėmimą parengiant nuomonę arba teikiant rekomendaciją užtikrinant tikslesnį paskyrimą į pareigas, tokios institucijos nuomonė yra vienas veiksnių, į kuriuos institucija atsižvelgia vertindama kandidatą(28), todėl, jei ji neatsižvelgia į komisijos išvadą, savo sprendimą ji privalo motyvuoti (29) .
44. Atsižvelgdamas į teismų praktikoje pareigūnų paaukštinimo srityje išvystytą pirmiau minėtą principą, Pirmosios instancijos teismas jį plačiau pritaikė laikinųjų tarnautojų įdarbinimui, kadangi nurodė, jog abiejose bylose yra lyginami kelių kandidatų nuopelnai, kaip buvo nurodyta sprendime Pierrat prieš Teisingumo Teismą
(36 ir 38 punktai)(30) tuo atveju, kai atrinktas į tinkamų kandidatų sąrašą asmuo į jį įrašytas nebuvo. Minėta pareiga motyvuoti pasirinkimą yra taikoma, kaip nutiko ir šiuo atveju, ir tuomet, kai pirmenybė teikiama vienam iš atrinktų kandidatų, nesilaikant rekomenduojamos eilės tvarkos.
45. Todėl niekas neįpareigojo įdarbinančios tarnybos sutikti su jai pateiktu pasiūlymu, tačiau, pasiūlymą atmetus, ji privalėjo tokį elgesį motyvuoti. Pirma, kadangi yra preziumuojama, kad patariamosios institucijos parengtas sąrašas atspindi kiekvieno kandidato santykinį tinkamumą užimti laisvą darbo vietą vadovaujantis Įdarbinimo sąlygų 12 straipsniu, pagal kurį siekiama priimti dirbti laikinaisiais tarnautojais „aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir sąžiningumo“ asmenis. Antra, kadangi kiti kandidatai, ypač tie, kurie sąraše įrašyti aukščiau nei atrinktasis asmuo, turi teisę žinoti motyvus, kuriais remiantis buvo atrinktas kandidatas, kuris, atrankos komisijos nuomone, buvo ne pats tinkamiausias kandidatas.
46. Ši pareiga motyvuoti įgyja didesnį privalomąjį pobūdį šioje byloje, kai institucija papildomai nurodo reikalavimą, kuris iš pradžių nebuvo numatytas, t. y. asmeninį pokalbį su parlamento frakcijos nariais, su kuriais išrinktas asmuo būtų paskirtas dirbti. Nors, atsižvelgiant į darbo pobūdį, tokio patikrinimo įtraukimas į procedūrą atrodo logiškas, kadangi vis dėlto nėra dokumentinių jo turinio įrodymų, būtina nurodyti, ar sprendimas paskirti poną B, kuris atrankos komisijos sąraše, smarkiai atsilikdamas nuo kitų dviejų kandidatų, buvo įrašytas paskutiniu, buvo priimtas atrinkus jį dėl Nyderlandų frakcijos nariams per asmeninį pokalbį
padaryto įspūdžio, šiuo klausimu pateikiant tinkamus paaiškinimus.
47. Tačiau Europos Parlamentas visiškai nesilaikė tokių elgesio taisyklių, nes pirmiausia jis tylėjo, ir po to, kai Ch. Hectors kreipėsi dėl informacijos suteikimo, jis pateikė stereotipinius ir bendro pobūdžio atsakymus ir, galiausiai teismo proceso metu pateikė pavėluotus, ir todėl neefektyvius motyvus. Dėl šios priežasties jis pažeidė pareigą motyvuoti sprendimą. Nuspręsdamas kitaip, Pirmosios instancijos teismas suklydo Ch. Hectors apeliacinio skundo antrajame pagrinde nurodytu būdu, ir todėl sprendimas yra naikintinas.
B – Dėl papildomo trečiojoir ketvirtojo teisinių pagrindų nagrinėjimo
48. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręs, kad skundžiami administraciniai aktai yra teisėti, ir todėl Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kiti du apeliacinio skundo pagrindai, kuriais grindžiamas šis sprendimas, taip pat yra atmestini.
49. Tokios išvados grindžiamos prielaida, jog sprendimas buvo pakankamai motyvuotas, todėl apeliantė ir Bendrijos teismas galėjo įvertinti ginčijamų aktų motyvus. Apeliantė galėjo pasinaudoti teise į gynybą, o teismas – įgyvendinti savo jurisdikciją.
1. „Tinkamiausia“ kandidatūra
50. Trečiuoju skundo pagrindu, kuris yra susijęs su Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio ir tarnybos interesų pažeidimu, apeliantė siekia, kad Bendrijos teismas veiktų kaip teismas, įgaliotas priimti sprendimą dėl atrankos procedūros, ir vykdytų veiklą srityje, kurioje veikti jam yra uždrausta tiek pirmojoje instancijoje, tiek apeliacinėje instancijoje.
51. Ginčijamame sprendime nurodyta (69 punktas), kad minėtų gebėjimų teisėjai negali įvertinti, jog atmestų įgaliotos sudaryti sutartį tarnybos vertinimą, todėl jų vertinimas turi apsiriboti patikrinimu, ar administracinis sprendimas buvo priimtas nustatytose ribose, kad jis nebūtų akivaizdžiai klaidingas, t. y. kad šiuo atveju svarstomoje byloje ji neviršijo savo vertinimo įgaliojimų, teikdama pirmenybę ponui B remdamasi jo curriculum vitae, iš kurio matyti, kad jis nurodė turįs pakankamai profesinės patirties žemės ir miškų ūkio srityse (72, 74 ir 76 punktai).
52. Remdamasi tais pačiais argumentais ir kaltindama Pirmosios instancijos teismą, kad jis nesielgė taip, kaip ji tikėjosi, Ch. Hectors Teisingumo Teismo prašo vykdyti administracijos funkcijas ir primesti savo nuomonę įgaliotai sudaryti sutartis tarnybai. Kartodama, kad jos kandidatūra buvo geresnė nei pono B ji prašo palyginti dviejų kandidatų nuopelnus ginčijamų faktų analizės būdu, kurios apeliacinį skundą nagrinėjantis teismas atlikti negali(31) .
53. Kitoje su šia byla glaudžiai susijusioje srityje (pareigūnų paaukštinimo) Teisingumo Teismas pripažino, kad administracija turi palyginti kandidatų nuopelnus ir išrinkti vieną kandidatą, kuris, atsižvelgiant į jo sugebėjimus ir vykdytinas užduotis, labiausiai tinka laisvoms pareigoms užimti(32), ir kad teismai nėra įgalioti šį vertinimą pakeisti savo įvertinimu(33) .
54. Tokiomis aplinkybėmis, Teisingumo Teismas negali kaltinti Pirmosios instancijos teismo Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio pažeidimu dėl to, kad jis patvirtino sprendimą, pagal kurį nebuvo išrinktas tinkamiausias kandidatas.
2. Dėl patekimo į viešąją tarnybą nediskriminuojant vyrų ir moterų
55. Ketvirtojo ieškinio pagrindo atmetimas išplaukia iš pirmiau minėto pagrindo netinkamumo. Buvo nustatyta, kad Pirmosios instancijos teismas pripažindamas pono B paskyrimą teisėtu Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio ar tarnybos interesų taisyklės nepažeidė, todėl negalima teigti, jog procedūros metu buvo diskriminuojama. Jeigu kompetentinga institucija, kuriai teisinė sistema suteikė įgaliojimus priimti sprendimą, tinkamai įgyvendindama savo užduotis pasirenka siūlomoms pareigoms tinkamą asmenį, akivaizdu, kad priimant sprendimą nebuvo remiamasi neteisėtais, su lygybės principu nesuderinamais kriterijais.
56. Todėl apeliantės nėštumas, žinios apie jos būklę ir aplinkybė, kad galiausiai buvo atrinktas kandidatas, vienintelis vyras, įrašytas paskutiniuoju sąraše, neįrodo diskriminacinio požiūrio, kurį Europos Parlamentas privalo keisti(34) .
V – Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje
57. Patenkinus antrąjį apeliacinio skundo pagrindą, reikės panaikinti ginčijamą sprendimą. Kai jis bus panaikintas, Teisingumo Teismas pagal Europos Bendrijų Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio pirmąją dalį privalės priimti sprendimą dėl ieškinio pagrįstumo, t. y. ar jame yra sprendimui priimti būtini elementai.
58. Nepakankamas ginčijamų administracinių aktų motyvavimas, kuriuos Ch. Hectors skundžia byloje, užkerta kelią Bendrijos teismui tinkamai vykdyti kontrolę, kurią jis turi atlikti, kadangi dėl nepakankamos motyvacijos jis nežino, kokie motyvai paskatino įdarbinančią tarnybą nesilaikyti atrankos komisijos nuomonės. Todėl jis negali analizuoti, ar iš tiesų buvo pažeistas Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnis arba lyčių lygybės principas patekimo į Bendrijos viešąją tarnybą atžvilgiu.
59. Iš tikrųjų vienintelis galimas sprendimas yra sprendimo paskirti poną B. ir 2001 m. gegužės 28 d. sprendimo atmesti Ch. Hectors skundą panaikinimas. Tačiau nėra būtina priimti sprendimo dėl jai komiteto pirmininko 2001 m. sausio 31 d. išsiųsto laiško, kuriuo atsakyta į jos prašymą suteikti informaciją, kuris buvo pavėluotas ir reikalavimų neatitinkantis sprendimo paaiškinimas.
60. Apeliantė taip pat prašo priteisti kompensaciją, t. y. atlyginti 1 EUR materialinę ir moralinę žalą, tačiau šis reikalavimas yra nepagrįstas ir atmestinas, kadangi aktai, su kuriais, kaip yra siūloma šioje išvadoje, yra susijęs šis reikalavimas, yra naikintini ir juose nepateikiami jokie neigiami jos įvertinimai, dėl kurių jai galėtų būti padaryta kokia nors žala(35) . Be to, jų panaikinimas galėtų būti laikomas adekvačia jos prašoma kompensacija(36) .
VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų
61. Kadangi ponios Ch. Hectors reikalavimai buvo patenkinti tik iš dalies, remiantis Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmąja pastraipa, kiekviena šalis padengia savo išlaidas(37) .
62. Bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 122 straipsnio pirmąją pastraipą ir 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, padengia Europos Parlamentas(38) .
VII – Išvada
63. Remdamasis išdėstytais motyvais, Teisingumo Teismui siūlau:
1. Patenkinti Chantal Hectors nurodytą antrąjį apeliacinio skundo pagrindą dėl 2003 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismo penktos kolegijos priimto sprendimo byloje T‑181/01.
2. Panaikinti šį sprendimą.
3. Ch. Hectors ieškinį patenkinti iš dalies ir panaikinti sprendimą paskirti poną B į ELP-ED frakcijos olandų kalbos administratoriaus laikinojo tarnautojo pareigas (pranešimas Nr. G‑453) bei 2001 m. gegužės 28 d. pirmiau minėtos parlamento frakcijos pirmininko sprendimą atmesti apeliantės skundą, pateiktą skundžiant tokį paskyrimą.
4. Atmesti kitus apeliacinio skundo pagrindus.
5. Nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas pirmojoje instancijoje ir Europos Parlamentui padengti bylinėjimosi išlaidas šioje apeliacinėje byloje.
(1) .
(2)
–	2003 m. sausio 23 d. Sprendimas Hectors prieš Europos Parlamentą,
T‑181/01, Rink. VT. p. II-103.
(3)
–	1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamentas (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68, nustatantis Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas bei Komisijos pareigūnams laikinai taikomas specialias priemones (OL L 56, p. 1). Šis reglamentas, kuris iš dalies pakeitė 1961 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 31, (EAPB) Nr. 11 (OL 45, 1962, p. 1385), pats buvo daug kartų keičiamas iš dalies.
(4)
–	Jų oficialaus paskelbimo šaltinis yra tas pats, kaip ir Tarnybos nuostatų.
(5)
–	Pareigūnų ir kitų tarnautojų įdarbinimo ir kategorijos ar tarnybos pakeitimo vidinės taisyklės (suvestinis tekstas po 1989, 1992, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998 ir 2001 m. įsigaliojusių pakeitimų).
(6)
– Jis turėjo nurodyti Vidaus taisyklių 8 ir 9 straipsnius arba parlamento frakcijos penktąją ir šeštąją taisykles.
(7)
–	Tuo metu EEB sutarties 212 straipsnis (kaip ir EAPB sutarties 186 straipsnis), kuris panaikintas 1965 m. balandžio 8 d. Europos Bendrijų jungtinės tarybos ir jungtinės komisijos steigimo sutarties 24 straipsnio 2 dalimi, be pakeitimų buvo perkeltas į 24 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą. Šis teisinis veiksmas buvo atliktas Amsterdamo sutartyje (6 straipsnio 71 punktas).
(8)
–	Šie darbuotojai, vadinamieji „išorinio personalo“ nariai, kuriems nėra taikomi nei Tarnybos nuostatai, nei Įdarbinimo sąlygos, skiriami į dvi grupes. Pirmąją sudaro deleguoti nacionaliniai ekspertai, korespondentai, vizituojantys mokslininkai ir stažuotojai,
kuriems taikomi kiekvienos institucijos specialieji teisės aktai. Antroji grupė apima privatinės teisės reguliuojamus darbo santykius, tai yra asmenis, įdarbintus pagal darbo sutartis, sutartis su įdarbinimo agentūromis, ir laikinuosius tarnautojus, priimtus pagal sutartis su laikino įdarbinimo agentūromis.
(9)
–	Pasiūlymas dėl Tarybos reglamento, iš dalies keičiančio Tarnybos nuostatus ir Įdarbinimo sąlygas (KOM (2002) 213 galutinis), papildo „sutartininkų“ pogrupiu.
(10)
–	Fuentetaja Pastor, J. A., Función pública comunitaria, Marcial Pons, Ediciones Jurídicas y Sociales, S. A., Madrid-Barcelona 2000, p. 50.
(11)
–	Tarnybos nuostatų 1 straipsnyje, apibrėžiančiame „pareigūno“ sąvoką, kalbama apie nuolatinį darbą. Kaip nurodyta Tarnybos nuostatų 2 straipsnio 2 dalies b ir d punktuose bei 3 dalies b punkte, į tokias darbo vietas taip pat gali būti priimti laikinieji tarnautojai ar pagalbiniai darbuotojai. Penaud, J., straipsnyje „ La fonction publique des Communautés Européennes “, Problèmes politiques et sociaux, La Documentation Française, Nr. 617, Paryžius, 1989 m. spalio 13 d., p. 11, pabrėžė, kad dirbti laikinuoju tarnautoju asmuo yra priimamas ne dėl to, kad užimtų laikinąsias pareigas; net jei taip atsitiktų, jis galų gale gali būti priimtas laikinai į nuolatinę darbo vietą.
(12)
–	Pirmiau minėtas Fuentetaja, Pastor, J. A., p. 44.
(13)
–	Tarnybos nuostatų 1 straipsnio 1 pastraipa nurodo, kad „Bendrijų pareigūnas – tai bet koks asmuo, kuris paskiriamas < ... > į įsteigtą vienos iš Bendrijų institucijų pareigybę < ... > “. Šis straipsnis skaitomas kartu su Įdarbinimo sąlygų nuostatomis, ribojančiomis su kitais tarnautojais sudarytų sutarčių galiojimo terminą, leidžia patvirtinti, kad pagrindiniai pareigūno statuso požymiai yra nuolatinis pareigų pobūdis ir nuolatinis pareigų užėmimas.
(14)
–	Vis dėlto sąvoka „Bendrijos viešoji tarnyba“ turėtų būti taikoma tik Europos Sąjungos politikos srityse vadovavimo koncepcijų formavimo, išradimų, kontrolės, aiškinimo ir vykdymo užduotis vykdantiems darbuotojams, kuriems taikomas nuostatų režimas ir kurie užima nuolatines pareigas, arba pagal užduočių pobūdį užima laikinas pareigas, o techninės, išskirtinai pagalbinės užduotys, galėtų būti atliekamos pagal visiškai kitą sistemą, artimesnę darbo teisę taikančioms institucijoms. Atrodo, kad pirmiau minėtas pasiūlymas dėl Tarybos reglamento, iš dalies keičiančio Tarnybos nuostatus ir Įdarbinimo sąlygas, iš dalies įgyvendina šią idėją, įvesdamas „sutartininko“ pareigas atlikti fizines, aptarnavimo arba pagalbines funkcijas (3 straipsnio 1 dalies pirmoji įtrauka).
(15)
–	Europos Komisija (DG IX, Personalo ir administracijos direktoratas, Įdarbinimo tarnyba), Atrankos komisijų vadovas, 1996 m. spalis, p. 9 ir 10.
(16)
–	Bet kuriuo atveju pareigūnų atrankos procedūra nėra taikoma per se
laikiniesiems tarnautojams, kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė savo sprendime Coget ir kt. prieš Audito Rūmus,
byloje T‑95/01, Rink. VT p. I-A-191, p. II-879, 56 punkte, kuris yra nurodytas sprendimo, skundžiamo apeliacinio tvarka, 94 punkte.
(17)
–	Šiuo klausimu žr. dėl išankstinės konsultacinės procedūros nustatymo įdarbinimo komitete 1983 m. balandžio 21 d. Sprendimo Ragusa prieš Komisiją, 282/81, Rink. p. 1245, 18 punktą; dėl
reikalavimų pradėti eiti pareigas 1990 m. vasario 7 d. Sprendimo Culin prieš Komisiją, C‑343/87, Rink. p. I-225, 19 punktą; dėl kandidatūros pateikimui nustatytų reikalavimų 1992 m. sausio 17 d. Sprendimo Hochbaum prieš Komisiją,
C‑107/90 P, Rink. p. I-157, 9 punktą.
(18)
–	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland prieš Komisiją ir kt., sujungtos bylos C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I-0000.
(19)
–	1993 m. gruodžio 9 d. Sprendimas, C‑115/92, Rink. p. I-6549.
(20)
–	2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimas, T‑73/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje.
(21)
–	2004 m. sausio 21 d. Sprendimas T‑328/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje.
(22)
–	OL 2000 C, 364, p. 1.
(23)
–	Minėto Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Volger
22 ir 23 punktai.
(24)
–	Žr. 1980 m. gegužės 28 d. Sprendimo Kuhner prieš Komisiją, sujungtos bylos 33/79 ir 75/79, Rink. p. 1677, 15 punktą; 1983 m. liepos 14 d. Sprendimo Nebe prieš Komisiją, 179/82, Rink. p. 2475, 21 punktą; 1984 m. birželio 21 d. Sprendimo Lux. prieš Audito Rūmus, 69/83, Rink. p. 2447, 36 punktą; ir 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Prelle prieš Komisiją, C‑169/88, Rink. p. 4335, 9 punktą.
(25)
–	Žr. išvados, kurią aš pateikiau 2001 m. birželio 14 d. byloje Italija prieš Tarybą, C‑120/99, 19 punktą, kurioje Teisingumo teismas priėmė sprendimą 2001 m. spalio 25 d., Rink. p. I-7997.
(26)
–	Sprendime Parlamentas prieš Volger
Teisingumo Teismas dėl teisės nurodė, kad nors paskyrimų tarnyba iš principo neprivalo atsakyti į skundą, visgi padėtis skiriasi, kai skundžiamas sprendimas nėra motyvuotas (23 punktas), o kraštutinė nemotyvavimo priemonė yra tyla.
(27)
–	Pirmosios instancijos teismas 1998 m. lapkričio 17 d. Sprendime Fabert-Goossens prieš Komisiją, T‑217/96, Rink. p. I-A-607, p. II-1841, pabrėžė, kad institucijos turi labai plačius įgaliojimus pasirinkti vieną iš sąraše įrašytų tinkamų kandidatų, šiuo požiūriu, pradėjus atrankos procedūrą, jos neturi jokių įsipareigojimų užtikrinti, kad ji baigsis užpildant laisvas pareigas arba tiksliai laikytis eilės tvarkos, pagal kurią konkursą laimėję asmenys įrašomi į sąrašą (28 punktas).
(28)
–	Žr. 1987 m. liepos 9 d. Sprendimo Hochbaum ir Rawes prieš Komisiją, sujungtos bylos 44/85, 77/85, 294/85 ir 295/85, Rink. p. 3259, 16 punktą.
(29)
–	1992 m. sausio 30 d. Sprendimo Schönherr prieš Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą, T‑25/90, Rink. p. II-63, 29 punktas.
(30)
–	1995 m. sausio 26 d. Sprendimo, T‑60/94, Rink. VT. p. I-A-23 ir II-77.
(31)
–	Yra žinoma, kad Teisingumo Teismas gali ištaisyti Pirmosios instancijos teismo padarytą teisės pažeidimą, tačiau negali nustatyti faktinių aplinkybių, tik atlikti jų teisinę kvalifikaciją (žr. 2001 m. birželio 21 d. Sprendimų Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją, nuo C‑280/99 P iki C‑282/99 P, Rink. p. I-4717, 78 punktas; 2001 m. liepos 10 d. Sprendimo Ismeri Europa prieš Audito Rūmus, C‑315/99 P, Rink. p. I-5281, 19 punktas; ir jau minėto 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland prieš Komisiją ir kt., 47–49 punktai).
(32)
–	Žr. 3 punktą 1991 m. spalio 15 d. pateiktos generalinio advokato G. Tesauro išvados byloje Hochbaum ir Rawes prieš Komisiją, kurios sprendimą aš pirmiau minėjau.
(33)
–	Jau minėto sprendimo Ragusa prieš Komisiją
13 punktas ir 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimo Parlamentas prieš Samper,
C‑277/01 P, Rink. p. I-3019, 35 punktas.
(34)
–	Pradedant 1972 m. birželio 7 d. Sprendimu Sabbatini prieš Parlamentą
(20/71, Rink. p. 345) Teisingumo Teismas pripažino būtinybę garantuoti Bendrijoje dirbančių vyrų ir moterų lygybę, principą, kuris reiškia ne tik EB sutarties 119 straipsnio (EB sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–EB 143 straipsniais) nuostatų taikymą, bet taip pat ir šioje srityje priimtų Bendrijos direktyvų nuostatų taikymą, remiantis 1984 m. kovo 20 d. Sprendimu Razzouk ir Beydoun prieš Komisiją
(sujungtos bylos 75/82 ir 117/82, Rink. p. 1509). 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 97/80/EB dėl įrodinėjimo pareigos diskriminacijos dėl lyties bylose (OL L 14, 1998, p. 6) ir 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 2000/78/EB, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000, p. 16), atitinkamai 4 straipsnio 1 dalyje ir 10 straipsnio 1 dalyje numato, kad, kai asmuo nurodo diskriminacinio elgesio faktines aplinkybes, atsakovas turėtų įrodyti, kad nebuvo pažeistas vienodo požiūrio principas.
(35)
–	Žr., a sensu contrario, minėto sprendimo Culin prieš Komisiją
27–29 punktus.
(36)
–	Žr. minėtų sprendimų Hochbaum ir Rawes prieš Komisiją
ir Culin prieš Komisiją
atitinkamai 22 ir 26 punktus. Taip pat galima remtis 1985 m. spalio 7 d. Sprendimo Van der Stijl prieš Komisiją,
128/84, Rink. p. 3281, 26 punktu.
(37)
–	Suvestinis tekstas paskelbtas OL C 193, 2003, p. 41.
(38)
–	Suvestinis tekstas paskelbtas OL C 193, 2003, p. 1.