62024CJ0373
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
30 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2003/88/ЕО — Защита на безопасността и здравето на работниците — Член 1, параграф 3 — Член 2, параграф 1 — Понятие за работно време — Дейност на прокурорите в прокуратурата — Директива 89/391/ЕИО — Член 2, параграф 2 — Особености, присъщи на някои специфични дейности в публичната служба — Период на дежурство на работното място и дежурство в условията на постоянно разположение на повикване извън работното време — Член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз. — Справедливи и равни условия на труд“
По дело C‑373/24 [Ramavić] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Općinski sud u Puli-Pola (Общински съд Пула, Хърватия) с акт от 3 май 2024 г., постъпил в Съда на 24 май 2024 г., в рамките на производство по дело
NI
срещу
Republika Hrvatska,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: I. Ziemele (докладчик), председател на състава, A. Kumin и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Република Хърватия, от A. Marjanović, в качеството на представител,
–
за хърватското правителство, от G. Vidović Mesarek, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от M. Mataija и D. Recchia, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 3 и член 2 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3), на член 2 от Директива на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (ОВ L 183, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 88), както и на член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между NI, заместник-прокурор в Općinsko državno odvjetništvo u Puli-Pola (Общинска прокуратура Пула, Хърватия), и Republika Hrvatska (Република Хърватия), представлявана от Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci (Общинска прокуратура Риека, Хърватия), относно заплащането на NI на отработените часове за дежурство, носено на работното ѝ място, както и за дежурство в условията на постоянно разположение на повикване.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 89/391
3
Член 2 от Директива 89/391 предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага във всички сфери на дейност, както в обществения, така и в частния сектор (промишленост, селско стопанство, търговия, администрация, услуги, обучение, култура, развлечения и др.).
2.   Настоящата директива не се прилага, когато особеностите на някои специфични дейности на обществени служби, като например въоръжените сили и полицията или някои специфични дейности на службите на гражданска защита, неизбежно влизат в конфликт с нея.
В този случай безопасността и здравето на работниците трябва да се осигури във възможно най-висока степен в светлината на целите на настоящата директива“.
Директива 2003/88
4
Член 1 от Директива 2003/88, озаглавен „Предмет и приложно поле“, гласи:
„1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2.   Настоящата директива се прилага за:
a)
минималната продължителност на междудневната почивка, междуседмичната почивка и годишния отпуск, на почивките в работно време и максималната продължителност на седмично работно време; и
б)
някои аспекти на нощния труд, работата на смени и режима на работа.
3.   Настоящата директива се прилага за всички сектори на дейност, както обществени, така и частни, по смисъла на член 2 от Директива [89/391], без да се засягат разпоредбите на членове 14, 17, 18 и 19 от настоящата директива.
[…]“.
5
Член 2 от Директива 2003/88 има следния текст:
„По смисъла на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„работно време“ означава всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения, в съответствие с националното законодателство и/или практика;
2.
„почивка“ означава всеки период, който не е работно време;
[…]“.
Хърватското право
6
Член 121а от Ustav Republike Hrvatske (Конституция на Република Хърватия) гласи:
„Прокуратурата е самостоятелен и независим орган на съдебната власт, който има правомощието и задължението да преследва извършителите на престъпления и други наказуеми деяния, да предприема правни действия за защита на имуществото на Република Хърватия и да предявява искове за защита на Конституцията и правния ред.
По предложение на правителството на Република Хърватия, след предварително съгласуване с компетентната комисия на хърватския парламент, последният назначава главния прокурор на Република Хърватия за срок от четири години.
Висшият съвет на прокурорите назначава заместник-прокурори, освобождава ги и приема решения относно дисциплинарната им отговорност.
Висшият съвет на прокурорите приема решенията по трета алинея от настоящия член безпристрастно и въз основа на предвидените в закона критерии.
Заместник-прокурорите изпълняват постоянно прокурорски функции.
Висшият съвет на прокурорите има единадесет членове, в това число седем заместник-прокурори на главния прокурор, двама университетски преподаватели по право и двама народни представители, единият от които е от опозицията.
Членовете на Висшия съвет на прокурорите се избират за срок от четири години, като член не може да бъде преизбиран повече от два пъти.
Членовете на Висшия съвет на прокурорите избират председател измежду себе си.
Административните ръководители на прокуратури не могат да бъдат избирани за членове на висшия съвет на прокурорите.
Компетентността, организацията, начинът на подбор на членовете и начинът на работа на Висшия съвет на прокурорите се уреждат със закон.
Създаването, организацията, мандатът и правомощията на прокуратурата се уреждат със закон“.
7
Член 10, параграф 1 от Zakon o radu (Кодекс на труда) гласи:
„Трудовият договор е основание за възникване на трудово правоотношение“.
8
Съгласно член 60 от този кодекс:
„1.   Работното време е времето, през което работникът е длъжен да извършва работа или през което е готов (на разположение) да извършва работа по указания на работодателя, на мястото, където следва да извършва задачите си, или на друго място, което определи работодателят.
2.   Не се счита за работно време периодът, през който работникът е на разположение на своя работодател да изпълни искането му за извършване на определените задачи, когато това е необходимо, но не се намира на мястото, където следва да се изпълняват тези задачи, или на което и да е друго определено от работодателя място.
3.   Продължителността на времето, през което работникът е на разположение, и размерът на възнаграждението се определят с трудовия договор или с колективния трудов договор.
4.   Времето, през което работникът изпълнява определени задачи по искане на своя работодател, се счита за работно време, независимо дали се извършва на определено от работодателя място, или на място, избрано от работника“.
9
Член 52, параграф 1 от Poslovnik državnog odvjetništva (Правилник за дейността на прокуратурата) предвижда:
„Извън работното време с нормална продължителност, в дните за междуседмична почивка, в неработните дни и на официалните празници по правило се извършват действия само в неотложни случаи. Изпълнението на правомощията на фазата на предварителното производство (при дежурства) в окръжните и общинските прокуратури, които са натоварени с осъществяването на такива функции, се извършва по някой от следните начини:
–
в работните дни от 16 ч. до 8 ч. на следващия работен ден — без прекъсване в сградата на прокуратурата,
–
от 8 ч. до 20 ч., а в работните дни от 16 ч. до 20 ч. — в сградата на прокуратурата, а след 20 ч. — задължително присъствие в седалището на съответната прокуратура,
–
в работния ден, следващ официални почивни дни, от 16 ч. до 8 ч. на следващия работен ден — задължително присъствие в седалището на прокуратурата, което се осигурява без прекъсване през официалните празници и в неработните дни.
[…]“.
10
В Обща инструкция № О8/11‑1 на Прокуратурата на Република Хърватия относно носенето на дежурства от 13 октомври 2011 г., в редакцията, приложима към спора в главното производство, се предвижда по-специално, че Općinsko državno odvjetništvo u Puli-Pola (Общинска прокуратура Пула) осигурява носенето на дежурства, като носещите ги служители са „в постоянна готовност вкъщи, т.е. в дома си“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11
NI е заместник-прокурор към Općinsko državno odvjetništvo u Puli-Pola (Общинска прокуратура Пула). Ищцата изпълнява функцията си на пълно работно време с продължителност 40 часа седмично: от понеделник до петък от 8 ч. до 16 ч. NI има задължение за дежурство както в рамките на нормалната продължителност на работното време, така и извън нея, когато може да ѝ се наложи да изпълнява спешни задачи, по-специално с оглед на досъдебните наказателни производства.
12
От акта за преюдициално запитване е видно, че през тези периоди на дежурство от NI може да се изисква да бъде на разположение в дома си (пасивно дежурство) или в седалището на прокуратурата (активно дежурство), без прекъсване, за да може във всеки един момент да изпълнява възложените ѝ спешни задачи.
13
Тъй като счита, че приложимият спрямо нея режим, и по-специално задължението да бъде на разположение без прекъсване по време на дежурството си, противоречи на Директива 2003/88 и на практиката на Съда относно правото на междудневна почивка, правото на междуседмична почивка и забраната за работа за непрекъснат период от повече от 48 часа седмично, NI предявява иск пред Općinski sud u Puli-Pola (Общински съд Пула, Хърватия), който е запитващата юрисдикция, като за часовете, отработени в периодите на дежурство от 2015 г. до 2019 г., с някои от които се надхвърля нормалната продължителност на работното ѝ време, претендира да ѝ бъде изплатено възнаграждение, съответстващо на трудовото възнаграждение, което би следвало да получи за реално положен труд с такава продължителност.
14
NI твърди по-специално, че спрямо нея не са осигурени необходимата безопасност и закрила на работното място, тъй като тя полага труд извън нормалната продължителност на работното време, без оглед на максималната продължителност на седмичното работно време и на положения извънреден труд. Освен това тя подчертава, че не получава допълнително възнаграждение за извънреден труд, както и за отработените часове в неделните дни и на официални празници и заявява, че за отработените часове в периодите на дежурство получава възнаграждение в по-нисък размер, отколкото за часовете, отработени през нормалната продължителност на работното ѝ време.
15
Запитващата юрисдикция подчертава, че в Хърватия прокуратурата е самостоятелен и независим орган на съдебната власт, който има правомощието и задължението да преследва извършителите на престъпления и да предприема правни действия за защита на имуществото на Република Хърватия, както и на Конституцията. Поради това, предвид качеството ѝ на заместник-прокурор, се счита, че NI е със статут на самостоятелно и независимо длъжностно лице.
16
Запитващата юрисдикция отбелязва, че самостоятелността и независимостта, произтичащи от статута ѝ, позволяват на NI да бъде защитена от външен натиск, който може да окаже влияние при вземането на нейните решения. За сметка на това положението на магистратите в прокуратурата, каквато е NI, се характеризира с йерархическата им подчиненост на по-висшестоящите магистрати в прокуратурата и на Министерството на правосъдието и администрацията. Тези магистрати подлежат и на задължително атестиране на тяхната работа и квалификация, подлежат на дисциплинарни наказания и не могат да изпълняват други функции без одобрението на Висшия съвет на прокурорите.
17
Освен това запитващата юрисдикция посочва, че извън нормалната продължителност на работното си време NI може да изпълнява задачи, които предполагат да е постоянно на разположение, да може по всяко време да бъде открита по телефона, по-специално от служители на правоохранителните органи, и да може незабавно да отиде в прокуратурата или другаде, за да изпълни неотложни задачи, след повикване от полицейски служител при пътнотранспортни произшествия или трудови злополуки със смъртен изход.
18
Работното време при дежурство, независимо дали е активно, или пасивно, извън обичайната продължителност на работното време не се считало за редовно работно време, нито за извънреден труд, не се вземало предвид при упражняването на правото на междудневни и междуседмични почивки и не се отчитало при определянето на дните платен годишен отпуск.
19
Следователно вследствие на полагането на труд през тези часове се засягали здравето на NI и безопасността ѝ на работното място, като тя следвало да полага допълнителни психологически и физически усилия. По-специално, фактът, че през периодите на дежурство тя можело да бъде намерена по всяко време, често вечер или през нощта, и че през тези периоди трябвало да е в готовност да полага труд извън нормалната продължителност на работното си време, водел до повишен стрес, свързан с нейната работа.
20
За да разреши спора в главното производство, и по-специално за да се произнесе по искането на NI за изплащане на възнаграждение за отработените часове, запитващата юрисдикция счита, че е необходимо, от една страна, да се определи дали жалбоподателката в главното производство трябва да се счита за „работник“, така че да попада в приложното поле на Директива 2003/88, и от друга страна, да се установи как следва да се квалифицират часовете, през които се полага труд в рамките на периодите на дежурство. Във връзка с последното тя иска да се установи дали обстоятелството, че тези часове не се считат за „работно време“ по смисъла на тази директива, представлява нарушение на същата.
21
При това положение Općinski sud u Puli-Pola (Общински съд Пула) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Попада ли прокурорската длъжност на ищцата (заместник общински прокурор/общински прокурор) в обхвата на понятието „работник“ по член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31 от [Хартата], тоест може ли магистрат в прокуратурата да се счита за работник за целите на прилагането на еднакви условия на труд за всички заети лица в прокуратурата?
2.
Във връзка с първия въпрос, трябва ли член 2 от Директива 89/391, към който препраща член 1, параграф 3 от Директива 2003/88, да се тълкува в смисъл, че на държавите членки е позволено да изключват магистратите в прокуратурата (заместник общински прокурор/общински прокурор) от прилагането на разпоредбите, с които се осигурява транспонирането на тази директива, включително разпоредбите на член 2, точки 1 и 2 от Директива 2003/88, в които се дава определение на [понятията] „работно време“ и „почивка“?
3.
a)
При утвърдителен отговор на първия въпрос и отрицателен отговор на втория въпрос се поставя въпросът дали по смисъла на разпоредбите от Директива 2003/88 (по-специално член 2, точка 1 и др.) пасивното дежурство на магистратите в прокуратурата трябва да се счита за работно време с оглед на ограниченията, които търпи магистратът в прокуратурата в хода на пасивното дежурство, предвид изпълняваните от него работни задачи и дейности по време на пасивно дежурство в съответствие с [Обща инструкция на Прокуратурата на Република Хърватия за носенето на дежурства) № О‑8/11‑1 от 13 октомври 2011 г., изменена на 12 октомври 2012 г., и с разпоредбите от Zakon o kaznenom postupku (Наказателно-процесуален кодекс)], с които значително се ограничава възможността магистратът в прокуратурата, в качеството си на работник, да извършва други дейности, въпреки че трябва да носи пасивното дежурство в дома си съгласно посочената Обща инструкция […]?
б)
При утвърдителен отговор на първия въпрос и отрицателен отговор на втория въпрос се поставя въпросът дали по смисъла на разпоредбите от Директива 2003/88 (по-специално член 2, точка 1 и др.) активното дежурство [(носено на работното място)] от магистратите в прокуратурата трябва да се счита за работно време с оглед на работните задачи и дейности, изпълнявани от магистрата в прокуратурата в хода на активното дежурство в съответствие с Обща инструкция на Прокуратурата на Република Хърватия за носене на дежурства и с разпоредбите от [(Наказателно-процесуалния кодекс)], съгласно които магистратът в прокуратурата извършва дейностите, свързани с активното дежурство, на обичайното си работно място или на друго място, което работодателят определи (при оглед на място и др.)?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
22
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че магистратите в прокуратурата попадат в приложното поле на тази директива.
23
В самото начало следва да се припомни, че макар понятието „работник“ да се определя от член 3, буква a) от Директива 89/391 като всяко лице, наето от работодател, включително обучаващите се и чираците, с изключение на домашните помощници, Директива 2003/88 не съдържа никакво препращане към тази разпоредба от Директива 89/391, нито към определението на понятието за работник, както произтича от законодателствата и/или от националните практики (решение от 14 октомври 2010 г., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, т. 27).
24
От това следва, че за целите на прилагането на Директива 2003/88 и с оглед на член 31 от Хартата понятието „работник“, което не може да има различно тълкуване съгласно всяко национално право, има самостоятелно, присъщо на правото на Съюза значение (решения от 14 октомври 2010 г., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, т. 28, от 21 февруари 2018 г., Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, т. 28, и от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии), C‑658/18, EU:C:2020:572, т. 88 и 89).
25
Това понятие трябва да бъде определено съобразно обективни критерии, които характеризират трудовото правоотношение с оглед на правата и задълженията на съответните лица (решение от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии), C‑658/18, EU:C:2020:572, т. 90 и цитираната съдебна практика).
26
Следователно в рамките на квалификацията на дадено лице във връзка с понятието „работник“, която в крайна сметка трябва да се извърши от националната юрисдикция, последната трябва да се основава на обективни критерии и да направи цялостна преценка на всички обстоятелства по делото, с което е сезирана, имащи връзка с естеството както на съответните дейности, така и на отношенията между разглежданите страни (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии), C‑658/18, EU:C:2020:572, т. 91 и цитираната съдебна практика).
27
В това отношение основната характеристика на трудовото правоотношение е обстоятелството, че през определен период от време лицето предоставя работна сила в полза на друго лице и под негово ръководство, срещу което получава възнаграждение. От това следва, че трудовото правоотношение предполага наличието на отношение на подчиненост между работника и неговия работодател. Наличието на подобно отношение трябва да се преценява за всеки конкретен случай в зависимост от всички данни и обстоятелства, които характеризират правоотношението между страните (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 49 и на цитираната съдебна практика).
28
Следователно, за да провери дали магистратите в прокуратурата като жалбоподателката в главното производство попадат в приложното поле на Директива 2003/88, запитващата юрисдикция трябва да разгледа изпълняваните от тези магистрати задачи и функции, както и задълженията, които те имат спрямо своя работодател.
29
При това положение в рамките на преюдициално запитване Съдът е компетентен въз основа на материалите по делото в главното производство, с които той разполага, и на представените пред него писмени и устни становища да даде насоки, позволяващи на запитващата юрисдикция да реши спора, с който е сезирана (вж. по аналогия решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 72 и цитираната съдебна практика).
30
От акта за преюдициално запитване е видно, че функциите на магистратите в прокуратурата, каквито са общинските прокурори, се състоят в изпълнение на предвидените по-специално в Наказателно-процесуалния кодекс служебни задължения в помещенията на съответния съд или прокуратура или на мястото, в което са настъпили съответните събития, под контрола на йерархически по-висшестоящия по ранг прокурор.
31
Всъщност според запитващата юрисдикция полицейски служител може по всяко време да отправи искане до заместник-прокурора от общинската прокуратура да се яви незабавно на мястото на съответното събитие, като в този случай прокурорът е длъжен незабавно да го направи. Може също така да трябва да се проведе първи разпит на обвиняем, да се поиска от съдия-следователя издаване на заповед за претърсване, да се потвърдят неотложни действия по събиране на доказателства, които са били разпоредени устно, да се проведе или да се присъства на оглед на местопроизшествието в случай на пътнотранспортни произшествия, трудови злополуки със смъртоносен изход или други престъпления, да се присъства на разпита на свидетелите пред съдия-следователя, да се вземат мерки за сигурност или да се поиска задържането под стража на обвиняемия, както и да се участва в съдебното заседание, свързано с това задържане.
32
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че положението на магистратите прокурори като NI се характеризира със съподчиненост на по-висшестоящите по ранг в йерархията магистрати прокурори, както и на Министерството на правосъдието и администрацията, което изпълнява съдебно-административни задачи за прокуратурата, сред които разглеждането на писмени жалби срещу действия или бездействия на магистратите в прокуратурата или ангажирането на професионалната отговорност на тези магистрати; то следи и дали прокуратурите разполагат с подходящи материални и финансови условия, помещения и други условия, необходими за изпълняването на техните правомощия, и одобрява плана за набиране и назначаване на нови магистрати в прокуратурата, както и назначаването на държавни служители като помощен персонал на магистратите в прокуратурата.
33
Освен това от акта за преюдициално запитване е видно, че по-нисшестоящите магистрати в прокуратурата подлежат на контрол от по-висшестоящите по ранг в йерархията магистрати в съответствие с йерархичната организация на прокуратурата, съгласно която общинските прокуратури са подчинени на окръжните прокуратури, които, както и специализираните прокуратури, са подчинени на Прокуратурата на Република Хърватия. Следователно Висшият съвет на прокурорите може да освободи от длъжност магистрат от прокуратурата поради извършено дисциплинарно нарушение, след осъдителна присъда за извършено престъпление, поради недостатъчна оценка или трайна загуба на способността за заемане на длъжността.
34
Така, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, изглежда, че заместник-прокурорите от общинската прокуратура са подчинени на магистратите от по-висшестояща прокуратура, което е характерно, когато съществува трудово правоотношение.
35
С оглед на изложеното на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че магистратите в прокуратурата попадат в приложното поле на тази директива.
По втория въпрос
36
С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2 от Директива 89/391, на който се позовава член 1, параграф 3 от Директива 2003/88, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва дейността на магистратите от прокуратурата от приложното поле на Директива 2003/88.
37
В това отношение трябва най-напред да се припомни, че съгласно член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 2 от Директива 89/391, към който той препраща, тези директиви се прилагат за всички сектори на дейност, както обществени, така и частни, за да се насърчи подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място и да се уредят някои аспекти на организацията на тяхното работно време (решение от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 20).
38
Член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 обаче предвижда, че тя не се прилага, когато особеностите на някои специфични дейности на обществени служби, по-специално на въоръжените сили или полицията, или някои специфични дейности на службите на гражданска защита неизбежно влизат в конфликт с нея, като уточнява във втората алинея, че в такъв случай безопасността и здравето на работниците трябва все пак да се осигурят във възможно най-висока степен в светлината на целите на тази директива (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 53).
39
Във връзка с това следва да се припомни, че член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 трябва да се тълкува така, че приложното му поле да бъде сведено до стриктно необходимото за опазване на интересите, които то позволява да бъдат закриляни от държавите членки (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 55 и цитираната съдебна практика).
40
Използваният в тази разпоредба критерий за изключване на определени дейности от приложното поле на Директива 89/391 и следователно от това на Директива 2003/88 се основава не на принадлежността на работниците към един от секторите на публичната служба по тази разпоредба, разглеждани в своята цялост, а само на специфичното естество на някои отделни задачи, извършвани от работниците в тези сектори, което обосновава дадено изключение от нормите в областта на защитата на безопасността и здравето на работниците поради абсолютната необходимост да се осигури ефективна защита на общността (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 56 и цитираната съдебна практика).
41
Сред особеностите на тези специфични дейности, които по силата на член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 обосновават изключение от нормите в областта на закрилата на безопасността и здравето на работниците, се включва фактът, че поради естеството си те не се поддават на планиране на работното време (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 57 и цитираната съдебна практика).
42
Така член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 позволява да се запази ефикасността на специфични дейности на обществените служби, чиято непрекъснатост е необходима, за да се осигури ефективното упражняване на съществените функции на държавата. Това изискване за непрекъснатост трябва да се преценява с оглед на специфичния характер на разглежданата дейност (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 58 и цитираната съдебна практика).
43
В това отношение, от една страна, Съдът е постановил, че изискването за непрекъснатост на службите, които действат в областите на общественото здраве, обществената безопасност и обществения ред, не е пречка дейностите на тези служби, когато се осъществяват при нормални условия, да могат да се организират по отношение на работните графици на техните служители, така че предвиденото в член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 изключение е приложимо към такива служби само при обстоятелства, породени от изключителни по тежестта и мащабите си събития, като природни или технологични бедствия, атентати или големи аварии, които изискват приемането на мерки, необходими за защитата на живота, здравето и безопасността на обществото и чието правилно изпълнение би било застрашено, ако трябва да се спазват всички изисквания, указани в Директива 2003/88. В такива случаи следва да се признае абсолютно предимство на целта за защита на населението в ущърб на спазването на разпоредбите на последната директива, които временно могат да бъдат нарушени в рамките на посочените служби (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 59 и цитираната съдебна практика).
44
От друга страна, Съдът е постановил, че някои конкретни дейности на обществените служби, дори когато се извършват при нормални условия, имат толкова специфични характеристики, че естеството им неизбежно влиза в конфликт с планиране на работното време, съобразено с наложените от Директива 2003/88 изисквания (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 60 и цитираната съдебна практика).
45
Това важи по-специално за дейностите, при които преследваната с тях цел от общ интерес може да бъде постигната ефикасно само ако се изпълняват непрекъснато от един и същ работник, без да е възможно установяване на ротационна система, позволяваща посоченият работник да ползва, на редовни интервали, право на часове или дни почивка, след като е отработил определен брой часове или дни (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 61 и цитираната съдебна практика).
46
В този контекст запитващата юрисдикция, която е компетентна да тълкува националното право, следва да провери доколко припомнената в точки 40—45 от настоящото решение съдебна практика е приложима към дейността на магистратите в общинската прокуратура, каквато е NI. При това положение в съответствие със съдебната практика, посочена в точка 29 от настоящото решение, Съдът може да предостави на запитващата юрисдикция полезни насоки за преценката, която тя трябва да извърши.
47
В това отношение следва да се посочи, че от акта за преюдициално запитване е видно, че дейността на магистратите от общинските прокуратури по принцип попада в приложното поле на член 2, параграф 1 от Директива 89/391, тъй като става въпрос за административна дейност или за дейност по предоставяне на услуги в публичния сектор (вж. по аналогия решение от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии), C‑658/18, EU:C:2020:572, т. 85).
48
Освен това нищо в този акт не сочи, че извършваната от магистратите от общинските прокуратури дейност има специфични характеристики, които не позволяват да се планира работното време в съответствие с изискванията, предвидени в Директива 2003/88. Например с оглед на правомощията и отговорностите на тези прокурори не може да се изключи, че непрекъснатото изпълняване на функциите на прокуратурата може да се осигури чрез система за ротация на общинските прокурори. От акта за преюдициално запитване е видно, че периодите на тяхното дежурство се планират месец предварително и че е възможно общинска или областна прокуратура да поеме осигуряването на дежурствата, които обикновено трябва да се извършват от друга прокуратура. Следователно не изглежда система за ротация или за планиране на работното време да е вътрешно несъвместима с характеристиките на посочените дейности.
49
Така изглежда, че когато дейностите на магистратите в прокуратурата се упражняват при нормални условия, към тях може да се приложи планиране на работното време, съобразено с наложените с Директива 2003/88 изисквания.
50
С оглед на всички изложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 2 от Директива 89/391, на който се позовава член 1, параграф 3 от Директива 2003/88, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва дейността на магистратите в прокуратурата от приложното поле на Директива 2003/88, при положение че към тази дейност, когато тя се упражнява при нормални условия, може да се приложи планиране на работното време, съобразено с наложените с Директива 2003/88 изисквания.
По третия въпрос
51
С третия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че период на дежурство, положено извън нормалната продължителност на работното време на магистратите в прокуратурата, което предполага задължителното им присъствие на работното място, или период на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, който предполага задължителното им присъствие в дома им, трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на същия член 2.
52
Член 2 от Директива 2003/88 определя понятието „работно време“ като всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения, в съответствие с националното законодателство и/или практика. Съгласно постоянната съдебна практика това понятие трябва да се разбира като обратно на понятието за почивка, тъй като тези две понятия взаимно се изключват (решение от 10 септември 2015 г., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, т. 25 и цитираната съдебна практика).
53
В това отношение е важно да се вземе предвид фактът, че този член 2 не предвижда междинна категория между понятията „работно време“ и „почивка“ (решение от 10 септември 2015 г., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, т. 26 и цитираната съдебна практика), както и обстоятелството, че сред характеристиките на понятието „работно време“ по смисъла на тази директива не фигурира интензивността на полагания от работника труд или неговата ефективност. Така периодът на дежурство, дадено от прокурорите от общинската прокуратура, трябва да се квалифицира или като „работно време“, или като „почивка“ за целите на прилагането на Директива 2003/88 (вж. по аналогия решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 28 и цитираната съдебна практика).
54
Освен това понятията „работно време“ и „почивка“ са понятия на правото на Съюза, които трябва да бъдат определени съгласно обективни характеристики, като се отчитат структурата и целта на Директива 2003/88. Всъщност само такова автономно тълкуване е в състояние да осигури на тази директива пълна ефективност, както и еднакво приложение на посочените понятия във всички държави членки (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 29 и цитираната съдебна практика).
55
Ето защо следва да се провери дали в ситуация като разглежданата в главното производство съставните елементи на понятието „работно време“ са налице, когато работникът дава дежурство на работното си място или когато е на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, а именно когато е налице период, през който работникът остава на разположение на своя работодател, за да може да осигури изпълнението на възложената му от последния работа, без да е длъжен да стои на работното си място (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 33 и цитираната съдебна практика).
56
Що се отнася до дежурствата, от практиката на Съда следва, че период, през който реално не е положен труд от работника в полза на работодателя, невинаги е „почивка“ за целите на прилагането на Директива 2003/88 (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 30 и цитираната съдебна практика).
57
В това отношение, на първо място, що се отнася до периода на дежурството, давано на работното място, Съдът вече е пояснил, че решаващ фактор, за да се приеме, че са налице признаците на понятието „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, е фактът, че работникът е длъжен да присъства физически на определено от работодателя място и да е на негово разположение там, за да може в случай на нужда незабавно да извърши подходящи действия (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 31 и цитираната съдебна практика).
58
Съдът е приел, че при такова дежурство работникът, който е длъжен да стои на работното си място на пряко разположение на своя работодател, трябва да се отдели от своето семейство и социална среда и има малко свобода да организира времето, през което неговите професионални услуги не се изискват. Следователно този период в своята цялост трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, независимо от реално положения от работника труд през посочения период (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 32 и цитираната съдебна практика).
59
На второ място, що се отнася до периода на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, Съдът е приел, че такъв период на дежурство също трябва да се квалифицира в своята цялост като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, когато поради наложените на работника обективни и чувствителни ограничения на възможността му да се посвети на личните и обществените си интереси, се различава от период, през който работникът трябва само да е на разположение на работодателя си, за да може той да се свърже с него (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 33 и цитираната съдебна практика).
60
От това следва, че периодите на дежурство в своята цялост, включително и тези в условията на постоянно разположение на повикване, при които наложените на работника ограничения са от такова естество, че обективно и чувствително засягат възможността му през тези периоди свободно да организира времето, когато неговите професионални услуги не се изискват, и да се посвети на своите собствени интереси, попадат в обхвата на понятието „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88 (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 34 и цитираната съдебна практика).
61
В това отношение Съдът отбелязва по-конкретно, че период на дежурство, през който поради определеното му разумно време за подновяване на служебната дейност работникът може да планира своите лични и социални занимания, a priori не е „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88. Обратно, период на дежурство, през който времето, определено на работника, за да поднови работата си, е ограничено до няколко минути, по принцип трябва в своята цялост да се счита за „работно време“ по смисъла на тази директива, тъй като в този случай работникът на практика в значителна степен е възпрепятстван да планира каквито и да било действия за отмора, дори и кратки (решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 35 и цитираната съдебна практика).
62
При все това, както подчертава Съдът, отражението на подобен срок за реакция трябва да се преценява конкретно, като се вземат предвид и останалите ограничения, ако има такива, наложени на работника по време на неговото дежурство, включително в условията на постоянно разположение на повикване (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2021 г., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, т. 36 и цитираната съдебна практика).
63
От акта за преюдициално запитване е видно, че заместник-прокурорът от общинската прокуратура, какъвто е NI, е длъжен през цялото време на своето дежурство да бъде в готовност във всеки един момент да изпълнява задачи и функции, равностойни на тези, които изпълнява на работното си място в рамките на работното си време с нормална продължителност. Следователно изглежда, че през период на дежурство NI всъщност не може да се отдалечава от работното си място или, когато дежурството се носи в условията на постоянно разположение на повикване — от дома си, като използва това време, за да се посвети на собствените си интереси.
64
Запитващата юрисдикция обаче следва да прецени с оглед на всички релевантни обстоятелства и в съответствие със съдебната практика, припомнена в точки 55—62, дали в случая периодът на дежурство, което прокурор от общинската прокуратура носи на работното си място, както и периодът на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, носено от дома му, трябва да се квалифицират като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88.
65
С оглед на изложеното на третия въпрос следва да се отговори, че член 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че период на дежурство, положено извън нормалната продължителност на работното време на магистратите в прокуратурата, което предполага задължителното им присъствие на работното място, или период на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, който предполага задължителното им присъствие в дома им, трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на същия член 2, доколкото през тези периоди на дежурство наложените на посочените магистрати ограничения са от такова естество, че обективно и в много голяма степен засягат възможността им през посочените периоди да разполагат свободно с времето, през което не се изисква да упражняват професионалните си задължения, като посвещават това време на собствените си интереси.
По съдебните разноски
66
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
1)
Член 1, параграф 3 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време във връзка с член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че магистратите в прокуратурата попадат в приложното поле на тази директива.
2)
Член 2 от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 г. за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място, на която се позовава член 1, параграф 3 от Директива 2003/88, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва дейността на магистратите в прокуратурата от приложното поле на Директива 2003/88, при положение че към тази дейност, когато тя се упражнява при нормални условия, може да се приложи планиране на работното време, съобразено с наложените с Директива 2003/88 изисквания.
3)
Член 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че период на дежурство, положено извън нормалната продължителност на работното време на магистратите в прокуратурата, което предполага задължителното им присъствие на работното място, или период на дежурство в условията на постоянно разположение на повикване, който предполага задължителното им присъствие в дома им, трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на същия член 2, доколкото през тези периоди на дежурство наложените на посочените магистрати ограничения са от такова естество, че обективно и в много голяма степен засягат възможността им през посочените периоди да разполагат свободно с времето, през което не се изисква да упражняват професионалните си задължения, като посвещават това време на собствените си интереси.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: хърватски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.