62007CC0290_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Това не е първият път, в който Съдът е призован да се произнесе по въпроси, свързани с държавна помощ, която Франция е отпуснала на дружеството Scott, производител на хартия за домакинска употреба. Това не е първият път, нито ще е последният. Всъщност независимо от изхода на настоящото дело има най-малко още две висящи дела, които се отнасят до същите обстоятелства. Тях ще разгледам по-долу.
2. Обстоятелствата вече са добре познати на Съда и датират от 1987 г. През тази година френските публични власти прехвърлят земя на частното дружество Scott на цена, която според Комисията е по-ниска от пазарната цена. Тази земя е използвана за изграждането на завод за производство на хартия. През 1996 г. Scott е закупено от друго дружество — Kimberly-Clark Corp., което през 1998 г., след като закрива завода, го прехвърля, заедно със земята, върху която то се намира, на друго дружество — Procter & Gamble.
3. Във връзка с тези събития Комисията приема Решение 2002/14/ЕО от 12 юли 2000 година относно държавната помощ, приведена в действие от Франция в полза на Scott Paper SA/Kimberly-Clark(2) (наричано по-нататък „спорното решение“).
4. Разпоредителната част на спорното решение има следното съдържание:
„Член 1
Държавната помощ под формата на преференциална цена за земя и преференциална тарифа за таксата за отвеждане на отпадъчни води, приведена в действие от Франция в полза на Scott, която, що се отнася до преференциалната цена на земята, е в размер на 39,58 милиона FRF (6,03 милиона EUR), или като актуализирана стойност — 80,77 милиона FRF (12,3 милиона EUR), а относно второто предимство възлиза на сума, която трябва да бъде определена от френските власти в съответствие с установения от Комисията метод за изчисление […], е несъвместима с общия пазар.
Член 2
1. Франция взима всички необходими мерки, за да възстанови от получателя посочената в член 1 и вече предоставена му незаконосъобразно помощ.
2. Възстановяването се извършва без забавяне съгласно процедурите по националното право, при положение че те допускат незабавното и ефективно изпълнение на настоящото решение. Помощта, която следва да бъде възстановена, включва лихвата, считано от датата, на която тази помощ е предоставена на разположение на получателя, до датата на нейното възстановяване. Лихвата се изчислява въз основа на референтния процент, използван за изчисляването на субсидията, еквивалентна на регионална помощ.“
Член 3
Франция уведомява Комисията в срок от два месеца, считано от датата на уведомяване за настоящото решение, за приетите мерки за съобразяване с него.
Член 4
Адресат на настоящото решение е Френската република.“ [неофициален превод]
5. Пред Първоинстанционния съд [понастоящем Общия съд] са образувани две паралелни производства за обжалване на спорното решение. Първата жалба, подадена от департамент Лоаре (регионът, на чиято територия се намира земята, предмет на решението), заведена под номер T‑369/00, довежда до отмяна на спорното решение „доколкото то се отнася до помощта, предоставена под формата на преференциална цена на земя, посочена в член 1 от решението“(3) . По-специално с това решение Първоинстанционният съд отменя решението в неговата цялост (в частта, която се отнася до преференциалната цена на земята) поради допусната от Комисията грешка при изчисляването на дължимите лихви във връзка с възстановяването на помощта. Комисията обжалва това съдебно решение и макар да потвърждава съображенията на Първоинстанционния съд във връзка с изчисляването на лихвите, Съдът заключава, че това основание за незаконосъобразност на обжалвания акт не може да обоснове отмяната на решението в неговата цялост, а само в частта, която се отнася до лихвите. Следователно решението на Първоинстанционния съд е отменено и сега делото отново е висящо пред Първоинстанционния съд(4) .
6. Втората жалба срещу спорното решение, която е предмет на настоящото дело, е подадена от Scott Paper SA (наричано по-нататък „Scott“), което се е ползвало от мерките, квалифицирани от Комисията като държавна помощ. Производството по тази жалба, заведена под номер T‑366/00, завършва с постановяване на решение на 29 март 2007 г. — в същия ден като решението по дело T‑369/00, и отменя единствено член 2 от спорното решение, „доколкото то се отнася до помощта, предоставена под формата на преференциална цена на земя, посочена в член 1 от решението“.
7. Следва впрочем по съображения за изчерпателност да се отбележи, че разглежданите в настоящото дело обстоятелства са в основата на други дела, висящи пред Съда. На първо място, по дело C‑276/03 P(5) Съдът е потвърдил съображенията на Първоинстанционния съд, който с две решения за частична отмяна отхвърля възраженията, основани на давностния срок(6) за възстановяване на помощта. На второ място, с решение от октомври 2006 г. Съдът осъжда Франция за неизпълнение на задължението за възстановяване на помощта в определения срок(7) . Накрая, по дело C‑210/09, все още висящо, Съдът е сезиран с преюдициално запитване, отправено от Cour administrative d’appel de Nantes в рамките на национално производство относно възстановяването на помощта.
II – Обжалваното съдебно решение
8. В подкрепа на жалбата си по дело Т‑366/00 Scott изтъква четири правни основания, изведени респективно от нарушение на процесуалните права, от нарушение на принципа на равно третиране, от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания и от погрешната преценка на помощта(8) .
9. Най-напред Първоинстанционният съд разглежда възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията във връзка с някои от приложенията към жалбата на Scott: според Комисията, тъй като тези документи не са били част от административната преписка, те не могат да бъдат основателно приложени към жалбата.
10. В това отношение Първоинстанционният съд установява, че в действителност въпросът не е дали тези документи могат да бъдат приложени към жалбата, а по-скоро дали същите могат да бъдат взети под внимание за целите на преценката на законосъобразността на спорното решение. След като изключва тази възможност по отношение на три от четирите въпросни документа, Първоинстанционният съд анализира писмо, изпратено до Комисията от адвоката на Scott на 24 декември 1999 г. Комисията е отказала да вземе предвид това писмо, тъй като то е представено от трета страна и е депозирано след изтичане на крайния срок, определен в решението за започване на официалната процедура по разследване.
11. Във връзка с това писмо Първоинстанционният съд формулира редица съображения главно във връзка с ролята на получателя на помощта в рамките на процедурата за контрол върху държавните помощи. На този етап не е необходимо да се обобщават съображенията на Първоинстанционния съд в това отношение, тъй като те са предмет на редица правни основания за обжалване, изтъкнати от Комисията, и следователно ще бъдат обсъдени по-нататък в настоящото заключение. Тук следва само да се отбележи, че Първоинстанционният съд е приел, че Комисията не е трябвало да отказва да приложи посоченото писмо към преписката по административната процедура. Така Първоинстанционният съд взема под внимание съдържанието на писмото, за да прецени законосъобразността на спорното решение.
12. Не е ясно обаче какъв е конкретният извод, до който Първоинстанционният съд достига въз основа на тези съображения, както и на какво основание го е направил. Първо, от обжалваното решение всъщност не е видно, че Scott се позовава на обстоятелството, че писмото не е било взето предвид като основание за отмяна(9) . От друга страна, Първоинстанционният съд е отменил спорното решение не на процесуални основания, а като неправилно по същество с оглед на констатациите на Комисията. Освен това от обжалваното съдебно решение е видно, че преценките и позоваванията, съдържащи се в писмото на Scott, което Комисията е отказала да вземе предвид, са възпроизведени в писмо до Комисията, изпратено от френското правителство на 21 февруари 2001 г., и следователно все пак са приложени към преписката по делото(10) .
13. Текстът на обжалваното съдебно решение показва, че според Първоинстанционния съд, тъй като Комисията е трябвало да приеме писмото на Scott от 24 декември 1999 г., неговото съдържание може да се използва при преценката на законосъобразността на спорното решение. От друга страна, както видяхме в предходната точка, Първоинстанционният съд отбелязва, че по същество доводите, изложени в посоченото писмо, са приложени към преписката по делото, тъй като впоследствие са били възпроизведени от Франция. Трябва да призная, че според мен тази логика на разсъждение поражда редица проблеми. По-нататък ще ги обсъдя подробно в рамките на анализа на правните основания за отмяна, свързани с ролята, която може да бъде призната на получателя на помощите.
14. След тези уводни бележки Първоинстанционният съд пристъпва направо към разглеждане на четвъртото правно основание за обжалване, с което се твърди, че Комисията е допуснала грешка в преценката на помощта.
15. В това отношение Първоинстанционният съд приема, че Комисията е допуснала грешка, като е определила стойността на земята, прехвърлена на Scott, въз основа на разходите за нейното придобиване и благоустрояване, направени от публичните органи. Първоинстанционният съд отбелязва, че всъщност посочените разходи не са най-надеждният метод за определяне на тази стойност(11) . От друга страна, дори да се предположи, че използването на метода на разходите е законосъобразен, Комисията допуснала редица грешки в изчисленията си. Някои от тези грешки впрочем се оказали в полза на Scott, тъй като довели до по-ниски от действителните разходи, докато други грешки довели до обратен резултат; освен това Комисията не разгледала достатъчно подробно тези обстоятелства, които биха ѝ позволили да определи по по-надежден начин стойността на земята. В резултат на това направеното в спорното решение определяне на стойността на земята, е „опорочено от грешки“(12) .
16. По-нататък, Първоинстанционният съд критикува решението на Комисията да не вземе предвид в своята преценка някои оценки на стойността на земята, направени от френската данъчна администрация, от консултантската фирма „Galtier“ и от оценителя на непарични вноски ( Commissaire aux apports ), назначен от председателя на Tribunal de commerce di Nanterre, както и за това, че не е приела за релевантна цената, по която земята е прехвърлена от Scott на Procter & Gamble през 1998 г. Всички тези обстоятелства, посочени както в писмото на Scott от 24 декември 1999 г., така и в писмото на френското правителство от 21 февруари 2000 г., макар сами по себе си да не доказват погрешната преценка на Комисията, според Първоинстанционния съд следвало да бъдат взети под внимание, например като се изиска от страните да представят пълния текст на посочените оценки или чрез използване на външен експерт(13) .
17. Накрая, Първоинстанционният съд упреква Комисията за това, че преди да приеме решение, основано на информацията, с която е разполагала, и при липсата на сътрудничество от страна на държава членка не се възползвала от правото си да разпореди съответната държава членка да предостави конкретна информация(14) . Отправеното към Франция искане да предостави „необходимите документи, информация и данни, за да [ѝ] даде възможност да разгледа съвместимостта“ на помощта с общия пазар, било формулирано толкова общо, че не отговаряло на изискванията по член 10, параграф 3 от Регламент № 659/99(15) .
18. В заключение Първоинстанционният съд приема, че с оглед на „значителната несигурност“ по отношение на стойността на земята, прехвърлена на Scott, Комисията не е провела достатъчно задълбочено разследване. Поради това Първоинстанционният съд отменя член 2 от спорното решение в частта, в която той се отнася до помощта, отпусната под формата на преференциална цена за земята(16) .
III – По обхвата и по логичната съгласуваност на решението на Първоинстанционния съд
19. В самото начало, в рамките на настоящото дело трябва да се прецени общата съгласуваност на мотивите в решението, постановено от Първоинстанционния съд, преди да се анализират правните основания за обжалване на Комисията.
20. Всъщност, както вече отбелязах, Първоинстанционният съд приема, че Комисията е допуснала редица грешки в оценката на стойността на земята, прехвърлена от френските власти на Scott: тези грешки са свързани с оценката на размера на държавните помощи. Не изглежда обаче, че може да бъде изключена възможността, въз основа на изложените от Първоинстанционния съд съображения, новата оценка на земята да изключи самото съществуване на помощта: очевидно е, че ако цената, по която земята е била продадена на Scott, действително е равна на пазарната цена, не би ставало дума за държавна помощ.
21. Въпреки това, след като формулира такива съображения по отношение на оценката на размера на помощта, Първоинстанционният съд отменя член 2 от спорното решение .
22. Разпоредителната част на спорното решение е посочена по-горе. Както видяхме — и освен това, както е обичайно за този вид решения по въпроси, свързани с държавните помощи, — член 2 от спорното решение разпорежда възстановяване на помощта и уточнява условията, при които това възстановяване трябва да се осъществи. Констатацията, че помощта е несъвместима с общия пазар, както и размерът на помощта са посочени в член 1 от решението, който не е отменен.
23. Следователно сме изправени пред решение, което най-малкото е необичайно. Всъщност, след като излага съображенията, които логично би трябвало да доведат до отмяната на член 1 от спорното решение или дори на решението в неговата цялост, Първоинстанционният съд обаче отменя само член 2, който съдържа само разпореждането за възстановяване на помощта.
24. Нито причините за този резултат(17), нито последиците от него обаче са ясни.
25. Що се отнася до причините, довели до отмяната само на член 2 от спорното решение, в обжалваното решение е посочено, че в искането си за отмяна Scott иска именно отмяната само на член 2(18) . Следователно логиката на Първоинстанционния съд може да се обобщи по следния начин: дори пороците в решението да обосновават отмяната на спорното решение в неговата цялост, само отмяната на член 2 е поискана; ето защо член 2 следва да бъде отменен.
26. Този подход поражда два проблема.
27. На първо място, от преписката по делото пред Първоинстанционния съд е видно, че искането за отмяна, формулирано от Scott, се отнася до спорното решение в неговата цялост, а не само до член 2 от него . Scott потвърждава, че първоначалното му искане било за отмяна на решението в неговата цялост. Следва да се отбележи обаче, че Scott не е обжалвало решението на Първоинстанционния съд, като по този начин показва, че очевидно решението го удовлетворява(19) . Следователно фактът, че Първоинстанционният съд е уважил само частично първоначалното искане на Scott, сам по себе си не повдига въпроси и Scott е трябвало евентуално да подаде насрещна жалба срещу решението на Първоинстанционния съд.
28. Вторият проблем обаче е по-сериозен и се отнася до практическите последици от решението на Първоинстанционния съд. Както вече видяхме, обжалваното съдебно решение отменя само член 2 от спорното решение. Член 1 от решението, който обявява несъвместимостта на помощта с общия пазар и определя размера на помощта, остава обаче „непокътнат“, тъй като не е визиран в диспозитива на обжалваното съдебно решение. В това отношение не е ясно какво трябва да направи Комисията за да се съобрази с обжалваното съдебно решение. От една страна, вярно е, че тя би трябвало да коригира член 2, който е отменен от Първоинстанционния съд. Но при какви условия би могла да го направи? Въз основа на какви указания? Както вече видяхме по-горе, решението на Първоинстанционния съд е фокусирано изцяло върху оценката на земята, тоест върху информация, която е залегнала в разпоредителната част на решението, в член 1 от него, а не в член 2.
29. Намираме се следователно в задънена улица. От чисто формална гледна точка на този етап за целите на изпълнението на обжалваното съдебно решение би било достатъчно Комисията да приеме ново решение, състоящо се единствено в ново разпореждане до френските власти за възстановяване на помощта. Парадоксалното е обаче, че текстът на „новия“ член 2 би могъл да има идентично съдържание като това на член 2 от спорното решение, тъй като, макар решението на Първоинстанционния съд да отменя член 2, той не посочва критериите, въз основа на които последният трябва да бъде променен. Единствените промени в „новия“ член 2 биха могли да бъдат резултат от решението по паралелното дело (T‑369/00, а впоследствие при обжалването — C‑295/07 P), в което, както видяхме, е критикуван методът, възприет от Комисията при изчисляване на дължимите лихви във връзка с възстановяването на помощта.
30. Следователно, за да обобщим, предмет на настоящото производство по обжалване е решение на Първоинстанционния съд, което: a) съдържа съображения, в които се критикува част от решение на Комисията; б) отменя все пак друга част от решението, различна от обжалваната; в) поради това вероятно не може да има никакви значителни практически последици; г) не е обжалвано обаче по този конкретен въпрос.
31. Според мен на това място следва да се постави въпросът дали такава ситуация трябва да се приема пасивно, считайки, че предметът на производството по обжалване за отмяна на решение на Първоинстанционния съд се свежда до твърденията за нарушение, които страните изтъкват в подкрепа, или, обратно, Съдът разполага с необходимите средства за разрешаване на този проблем. С други думи, въпросът, на който трябва да се отговори, е дали Съдът може да установи служебно порок в мотивите на дадено решение на Първоинстанционния съд, което ясно разкрива несъответствие между мотивите и диспозитива.
32. Доколкото ми е известно, досега не е имало случаи, в които този въпрос да е бил поставян. Освен това добре известно е, че въпросът за служебното разглеждане от страна на общностните юрисдикции е изключително деликатен.
33. Като цяло съгласно практиката на Съда евентуалните пороци могат да бъдат установявани служебно във всеки етап на производството (20) . Следователно няма съмнения относно факта, че порок, който може да бъде установен служебно, може да се изтъква от страните и/или да бъде повдигнат от Съда за пръв път на етапа на производството по обжалване, дори и ако не е взет предвид от Първоинстанционния съд.
34. Освен това Съдът потвърждава, че е компетентен да установи служебно, на етапа на производство по обжалване на решение на Първоинстанционния съд, евентуалната липса на правен интерес на страна да предяви или да продължи производството по обжалване поради последващо решението на Първоинстанционния съд обстоятелство(21) . По-общо казано, Съдът е компетентен да разглежда служебно всички въпроси, свързани с допустимостта на жалба срещу решение на Първоинстанционния съд(22) .
35. Все пак настоящият случай не спада към нито една от посочените хипотези. Всъщност, от една страна, евентуалният порок не може да бъде изтъкнат от Първоинстанционния съд, доколкото става въпрос за порок в решението на Първоинстанционния съд . От друга страна, в конкретния случай въпросът очевидно не се отнася до допустимостта на жалбата.
36. Следва да се отбележи обаче, че Съдът не изключва възможността служебно да установи наличието на порок, свързан с липсата на абсолютна процесуална предпоставка в решение на Първоинстанционния съд: по-специално, това се случва по отношение на въпроса за редовността на състава на Първоинстанционния съд, постановил решението(23) .
37. Освен това съгласно съдебната практика, що се отнася до административни мерки, някои пороци, по същество сравними с порока, който в настоящия случай характеризира обжалваното съдебно решение, могат да бъдат разгледани служебно. Имам предвид по-специално липсата на мотиви, която е пречка общностният съд да упражни пълен контрол за законосъобразност на даден акт. Както е видно от постоянната практика на Съда, липсата и непълнотата на мотивите могат да се разглеждат служебно, тъй като всъщност задължението за мотивиране е установено не само в интерес на адресатите на акта, но и за да се даде възможност за упражняване на съдебен контрол върху акта(24) . Очевидно е, че този съдебен контрол предполага по необходимост общностният съд да може да разбере напълно съображенията в основата на обжалвания акт. Непълнотата или липсата на мотиви не позволяват упражняване на такъв контрол.
38. Въпреки това, дори за пороци, които могат да бъдат разгледани от Съда служебно, трябва да има обсъждане в условията на със тезателност, в рамките на което страните да имат възможност да изразят становище(25) . В конкретния случай обаче страните са имали възможност да изразят гледната си точка по проблема за очевидната несъгласуваност между мотивите и диспозитива на решението на Първоинстанционния съд, както писмено, въз основа на изрично искане в този смисъл от Съда, така и устно, в хода на съдебното заседание.
39. Според мен досега няма случаи, в които Съдът е установявал служебно наличието на порок в мотивите в решение на Първоинстанционния съд. Затова трябва да се запитаме дали това е възможно.
40. Ясно е, че ако под порок в мотивите се разбира просто грешка при прилагане на правото, допусната от Първоинстанционния съд, отговорът на този въпрос следва да бъде отрицателен. Всъщност по принцип правото на обжалване пред Съда принадлежи на загубила делото страна. Всъщност същото се отнася и за административните решения: страната, която има интерес да обжалва акта, трябва да направи това, като изтъкне правните основания, които могат да доведат до неговата отмяна от общностния съд.
41. В конкретния случай обаче не сме свидетели на какъвто и да било порок. Недостатъкът в решението на Първоинстанционния съд е свързан с това, че този съд е допуснал грешка при прилагане на правото, която фактически не позволява на Съда да упражни пълен контрол върху решението, тъй като неговият диспозитив не отразява мотивите, които го предхождат. Според мен при такива обстоятелства Съдът може да използва същия подход, както при административните решения, като отмени служебно обжалваното съдебно решение, чиито мотиви не му позволяват да упражнява своя контрол.
42. Без съмнение може да се възрази, че поначало производството пред общностните юрисдикции се характеризира с принципа, според който специфичният предмет на спора се определя от исканията на страните. В конкретния случай обаче срещу това твърдение могат да бъдат изтъкнати два довода.
43. На първо място, в отделни случаи Съдът е потвърдил, че единственото ограничение пред признатата на общностните юрисдикции правораздавателна компетентност произтича от предмета на исканията на страните, а не от техните доводи(26) . В конкретния случай обаче няма съмнение, че Комисията иска отмяна на обжалваното съдебно решение.
44. На второ място, не виждам основания подходът на Съда към решенията на Първоинстанционния съд да е различен от приетия от него по отношение на административните актове и който е последователен още от самото начало. Дори и по отношение на тези решения като общо правило е в сила принципът, че общностният съд може да отмени акт само в рамките на обжалването, с което е сезиран, и на правните основания за отмяна, изтъкнати в подкрепа на твърдението за незаконосъобразност на мярката. И все пак според съдебната практика някои пороци могат да се разглеждат служебно (при условие, разбира се, че е подадена жалба, и при положение че няма други механизми за иницииране на съдебно производство пред общностния съд).
45. В края на тези уводни бележки към моето заключение ще отбележа, че в рамките на жалба срещу решение на Първоинстанционния съд Съдът може да разглежда служебно порок в мотивите, който не му позволява да упражни напълно своя контрол по отношение на обжалваното съдебно решение(27) . Ето защо според мен в конкретния случай решението следва да бъде отменено само на това основание.
46. След така изложените съображения, преминавам към анализ на правните основания за обжалване, изтъкнати от Комисията.
IV – По жалбата на Комисията
47. В подкрепа на своята жалба Комисията изтъква не по-малко от петнадесет правни основания, повечето от които всъщност се повтарят или най-малкото са доста сходни помежду си. За целите на анализа ще разделя правните основания на две основни групи: в първата група ще разгледам тези, които са свързани с ролята на получателя на помощта, а във втората — тези, които се отнасят до извършения от Първоинстанционния съд контрол върху определянето на размера на помощта в спорното решение.
А –	По правните основания, свързани с ролята на получателя на помощта
1. Уводни бележки
48. Първите четири правни основания, изтъкнати от Комисията, се отнасят до въпроса за ролята на получателя на помощта в рамките на процедурите за контрол върху държавни помощи.
49. Както вече отбелязах по-горе, в контекста на обжалваното съдебно решение ролята на получателя не е ясна. Струва ми се, че в действителност съображенията на Първоинстанционния съд в това отношение трябва да се квалифицират с оглед на заключенията, до които в крайна сметка достига този съд, като обикновени obiter dicta . Всъщност постановената от Първоинстанционния съд отмяна в конкретния случай се основава на допуснати от Комисията грешки в оценката на земята, продадена от френските власти на Scott. Освен това основните доказателства, съдържащи се в писмото на Scott, което Комисията е отказала да вземе предвид, са възпроизведени от френското правителство и са приложени към преписката по делото(28) .
50. Следователно би трябвало да се отхвърлят като неотносими правните основания, свързани с ролята на получателя на помощта.
51. Във всеки случай, дори Съдът да не приеме този подход или ако, съгласявайки се с него, възнамерява все пак да формулира някои съображения в това отношение, по-долу по този въпрос ще изтъкна следното.
2. Относно ролята на получателя на държавни помощи като цяло
52. Въпросът за ролята, която трябва да се признае на получателя на държавни помощи, е сложен и противоречив. В това отношение относително последователната и стриктна практика на Съда се противопоставя на практиката на Първоинстанционния съд, която е по-малко точна и се характеризира с колебания и несигурност. Тази особеност може би обяснява в контекста на обжалваното съдебно решение настойчивостта на Първоинстанционния съд по този въпрос. Възможно е Първоинстанционният съд да поиска имплицитно от Съда да преразгледа собствената си практика в тази област. Според мен не би могло да се изключи възможността в бъдеще Съдът да трябва да преразглежда своите становища по отношение на ролята на получателя на помощта. Въпреки това поради причини, които ще се опитам да обясня по-долу, не смятам, че настоящият случай е подходящ за това.
53. В практиката на Съда системно се поддържа, че процедурата за контрол върху държавните помощи протича основно между Комисията и държавата членка, без да се признава специфична роля на получателя на помощта(29) . В рамките на тази процедура държавата членка се ползва от правото си на изслушване и нарушението на това право може да доведе до отмяна на решението на Комисията, ако се установи, че при липсата на това нарушение, процедурата би могла да доведе до различен резултат(30) .
54. Различна е обаче ролята на получателите на помощите. Всъщност Регламент № 659/1999, който по същество кодифицира практиката на Съда по този въпрос(31), в член 1 обаче само класира получателя на помощта в общата категория на „заинтересованите страни“, които по смисъла на член 6, параграф 1 имат право да представят своите коментари след решението за започване на официалната процедура по разследване, в рамките на предписан срок, който обикновено не надхвърля един месец. По този начин за получателя на помощта не е предвидено никакво допълнително право на изслушване или на участие в провежданата от Комисията процедура.
55. Няма съмнение, че общата структура на процедурата се характеризира със значителен формализъм, което обаче поражда силна критика от страна на доктрината. По-специално, неестествено и невинаги реалистично е да се изхожда от предпоставката — която изглежда се подразбира при тълкуване на процедурата в областта на държавните помощи, — според която интересът на държавата, отпуснала помощта, и този на получилото я лице, съвпадат. От една страна, обаче е ясно, че положението на държавата, която може най-много да бъде осъдена да възстанови отпуснатите помощи, не би могло да се приравни на положението на предприятието, което в случай на възстановяване на помощта може да бъде изложено на риск от несъстоятелност. Освен това е възможно тези помощи да са предоставени не от националното правителство на държавата, а от регионална или децентрализирана структура: в такъв случай, не е непременно вярно, че централната власт, която единствена участва в процедурата, има същия интерес като този на местната структура.
56. Именно с оглед на границите на тази стриктна съдебна практика Първоинстанционният съд неколкократно се е опитал да разшири обхвата на правото на защита, признато на получателите на помощи. Един такъв опит например е позоваването на задължението да се гарантира ефективно упражняване на правото на изслушване, признато на получателя на помощта (както и на всички други заинтересовани лица) от Регламент № 659/99(32), или като на получателя се признае правото да се позовава на нередност, изведена от нарушаване на Комисията на правото на съответната държава членка да бъде изслушана(33) .
57. Следователно обжалваното съдебно решение се вписва в тази „прогресивна“ тенденция в практиката на Първоинстанционния съд.
58. Във връзка с въпроса за ролята, която следва да бъде призната на получателите на помощи, убеден съм, че е възможно, а също и необходимо да се избегне този дуалистичен подход, който противопоставя две диаметрално противоположни позиции без възможност за сближаване, а именно една, която отрича каквато и да е роля на получателя на помощта, и друга, обратно, която го поставя на същото равнище като това на съответната държава членка.
59. По-специално струва ми се, че може да се намери равновесна точка между различните позиции въз основа на принципа на добра администрация.
60. Както е известно, този принцип е установен от съдебната практика и едва от скоро е „закрепен “ в член 41 от Хартата на основните права. Въпреки това, макар и очертанията на принципа на добра администрация да са все още донякъде неясни, очевидно е, че този принцип трябва да се счита като общ принцип на правото на Европейския съюз(34) .
61. По-специално този принцип може да бъде определен въз основа на редица съдебни решения, независимо дали е изрично посочен. Имам предвид например случаите, в които администрацията е трябвало да установи служебно, с цел „надлежно и безпристрастно“ разглеждане на оплакване, редица обстоятелства, които не са изрично посочени от жалбоподателя(35) ; или случаи, в които е установено задължението за изслушване на лице, засегнато от мярка с неблагоприятни последици, дори когато това право на изслушване не е предвидено в приложимата правна уредба(36) ; или, накрая, в случаите, когато Комисията е длъжна да разгледа надлежно всички доказателства, които са ѝ предоставени в рамките на дадена процедура(37) .
62. От своя страна, Хартата на основните права посочва сред основните елементи на принципа на добра администрация правото на всяко лице да бъде изслушвано преди срещу него да бъде предприета мярка, която би имала неблагоприятни последици за него, правото на достъп до документите, които се отнасят до него, както и задължението на администрацията да мотивира решенията си. Освен това този списък не е изчерпателен, както ясно следва от формулировката „[т]ова право включва по-специално “(38) .
63. Струва ми се, че по отношение на държавните помощи макар принципът на добра администрация да не изисква на получателя на помощта да се признава официалният статут на страна по процедурата за контрол върху помощите, в същото време той не позволява на Комисията твърдо и без получателя на помощта след изтичане на крайния срок за представяне на коментари от заинтересованите лица.
64. Всъщност не бива да се забравя, че процедурата за контрол върху държавните помощи е административна, а не правораздавателна процедура; освен това в такава процедура получателят е основен източник на информация за Комисията. Ето защо, макар коментарите на получателя, представени своевременно в първоначално определения срок да трябва да бъдат приети и взети предвид от Комисията, евентуални коментари, представени впоследствие от получателя или от друго лице, може да се наложи да бъдат разгледани от администрацията, при условие че принципът на добра администрация изисква това. По-специално такъв е случаят, когато се окаже, че въпросната информация действително е полезна за администрацията с цел изясняване или допълване на данните, с която тя разполага, и при условие че етапът на административната процедура все още позволява да се вземе предвид тази информация, без да се отлага приемането на окончателното решение.
65. Въпреки това администрацията не е обвързана от задължение да се произнася изрично по коментарите, представени от получателя (или от друго лице) след изтичането на първоначално определения срок. По този начин Комисията не трябва непременно да посочва мотивите, поради които може да е решила да не вземе под внимание тази информация.
66. В съответствие с тези забележки, както и от гледна точка на съдебната защита е необходимо да се направи важно уточнение: страната, която е предоставила информацията, когато е необходимо, трябва да докаже, че същата следва да бъде взета под внимание от администрацията.
67. При тези условия, с оглед на всичките предварителни бележки, можем да пристъпим към подробно разглеждане на правните основания за обжалване.
3. По първото правно основание, изведено от отказа на Комисията да приложи към преписката по делото писмото на Scott от 24 декември 1999 г.
а) Доводи на страните
68. Комисията твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че писмото на Scott от 24 декември 1999 г. е трябвало да бъде прието и приложено към административната преписка. По-специално Първоинстанционният съд не посочвал правната норма, за която се твърди, че е била нарушена. Само съществени процесуални нарушения по смисъла на член 230 ЕО можели да обосноват отмяна на обжалваното решение, но в жалбата на Scott такова нарушение не било изтъкнато, така че Първоинстанционният съд се е произнесъл ultra petita. Освен това и преди всичко Комисията не е допуснала никакви съществени процесуални нарушения, при положение че Scott е трето лице в процедурата за контрол върху държавните помощи и не е имало никакво право да представя коментари в толкова напреднал етап от нея. Накрая, Комисията отбелязва, че във всеки случай коментарите, представени от Scott в писмото, което тя отказва да приеме, са възпроизведени по-късно от Франция в нейното писмо от 21 февруари 2000 г. и като такива са приложени към преписката.
69. Комисията отбелязва, че решението на Първоинстанционния съд можело да има значителни последици за практиката, последователно прилагана в областта на държавните помощи.
70. Scott твърди обаче, че Първоинстанционният съд не възлага никакво общо задължение за Комисията, а само излага редица съображения, които са тясно свързани с настоящия случай и особеностите му. Фактът, че в Регламент № 659/99 не е предвидена никаква роля за получателя на помощта освен възможността да представя коментари в началото на административната процедура, противно на твърденията на Комисията, не означава, че всяка последваща намеса от страна на получателя е забранена. По-конкретно, регламентът не може да представлява пречка за прилагането на общите принципи, които изискват от Комисията да положи дължимата грижа и да действа безпристрастно.
71. Департамент Лоаре излага доводи, които по същество съвпадат с тези на Scott.
б) Съображения
72. Първото правно основание за обжалване е това, на което Комисията обръща най-голямо внимание, като му посвещава голяма част от писмените си становища. Очевидно е, че Комисията възнамерява да се противопостави на възможността Съдът да потвърди практика на Първоинстанционния съд, която е по-благосклонна към засилване на ролята на получателя в рамките на процедурата за контрол върху държавните помощи.
73. Въз основа на изложените по-горе съображения, които се отнасят най-общо до ролята на получателя, може да се приеме, че когато получателят на помощта изпраща на Комисията определени документи след изтичане на крайния срок за представяне на коментари, последната може да бъде задължена, въз основа на принципа на добра администрация, да вземе предвид тяхното съдържание. Това обаче е възможно при условие, че i) тези документи са действително полезни, за да се запълнят евентуални празноти в известните на Комисията факти, и ii) ако етапът, в който се намира процедурата, позволява това. Необходимо е обаче ползата от въпросните документи да е действително установена.
74. Това обаче не е логиката, следвана от Първоинстанционния съд.
75. На първо място, Първоинстанционният съд правилно, макар и не изрично, определя въпроса не от гледна точка на съществено процесуално нарушение, както твърди Комисията, а в светлината на спазването на принципа на добра администрация(39) . Въпреки това предварително условие Първоинстанционният съд е трябвало да провери дали конкретно писмото съдържа информация от решаващо значение за изясняване на обстоятелствата по случая. Ако отговорът на този въпрос е утвърдителен, трябвало да се приеме, че Комисията е била длъжна да вземе предвид предоставената информация. Вместо това Първоинстанционният съд само разглежда като цяло обстоятелствата по случая, като отбелязва, че те затрудняват установяването на фактите по-специално поради продължителния период от време, изтекъл между твърдяното предоставяне на помощта и процедурата пред Комисията. Въз основа на тази обща констатация Първоинстанционният съд стига до извода, че писмото на Scott трябвало да бъде прието от Комисията и приложено към преписката.
76. Според мен тези съображения не могат да бъдат приети. Всъщност, ако наистина, както видяхме и както и Първоинстанционният съд приема, принципът на добра администрация може в някои случаи да задължи Комисията да вземе под внимание документи, изпратени след изтичането на крайния срок и/или от лица, които не са упълномощени да го направят, подобно задължение предполага предварително да се установи действителната полза от информацията, съдържаща се в тези документи. Въпреки това в частта от обжалваното решение, посветена на решението на Комисията да не приеме писмото на Scott от 24 декември 1999 г., Първоинстанционният съд дори не е разгледал съдържанието на писмото.
77. Ето защо първото правно основание за обжалване на Комисията трябва да бъде уважено в частта, в която се твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията е била длъжна да приеме и приложи към преписката писмото на Scott от 24 декември 1999 г.
4. По второто, третото и четвъртото правно основание, изведени от твърдяното задължение на Комисията да изисква допълнителна информация и/или да използва външен експерт
78. Второто, третото и четвъртото правно основание могат да се разглеждат заедно. С тях Комисията оспорва констатациите на Първоинстанционния съд, според които с оглед на определена информация, съдържаща се по-специално в писмото на Scott от 24 декември 1999 г. и в писмото на френските власти от 21 февруари 2000 г., Комисията е трябвало да проучи по-подробно случая и да получи допълнителна информация.
а) Доводи на страните
79. С второто си правно основание Комисията критикува констатациите на Първоинстанционния съд, според които тя трябвало да поиска от френските власти да предоставят допълнителна информация и обяснения, след като в писмото си от 24 декември 1999 г. Scott посочило, че съществуват две оценки — едната, съдържаща се в експертната оценка на консултантската фирма „Galtier“, и другата, изготвена от оценителя на непарични вноски, — в които се посочвало, че стойността на спорната земя е по-ниска от тази, на която Комисията я е оценила(40) .
80. С третото правно основание Комисията след това оспорва констатацията на Първоинстанционния съд, според която тя трябвало да поиска от Scott да обясни разликата между прогнозните разходи (80 милиона FRF) и действителните разходи (140 милиона FRF) за благоустройствените работи, извършени върху разглеждания терен за сметка на публичните органи преди прехвърлянето му на Scott. Това несъответствие според Първоинстанционния съд трябвало да накара Комисията да се усъмни, че разходите, направени от публичните органи за благоустрояване на земята, не отразяват непременно пазарната стойност на спорния терен(41) .
81. Накрая, с четвъртото си правно основание Комисията оспорва съображенията на Първоинстанционния съд, свързани с възможността Комисията да използва външен експерт с цел правилното определяне на стойността на земята.
82. Тези правни основания за обжалване също се основават на предпоставката, според която Комисията не била длъжна от процесуална гледна точка да изиска допълнителна информация, по-специално от френските власти, от които между другото вече е било поискано да предоставят цялата информация, която би могла да помогне за определянето на стойността на земята(42) . Комисията поддържа освен това, че във всеки случай в спорното решение тя е взела предвид оценките, на които се позовава Първоинстанционният съд.
83. От своя страна, Scott изтъква, че Първоинстанционният съд не е установил, че Комисията е допуснала съществено процесуално нарушение, така че тези правни основания следва да бъдат отхвърлени единствено на това основание. Във всеки случай според Scott преценката на Първоинстанционния съд се основава на правилен подход, тъй като някои от съображенията, съдържащи се в писмото от 24 декември 1999 г., но не напълно възпроизведени в писмото на френските власти от 21 февруари 2000 г., е трябвало да накарат Комисията да преразгледа своята оценка и да поиска нови документи.
б) Съображения
84. Второто правно основание е тясно свързано с първото, поради което според мен то също трябва да бъде уважено.
85. Всъщност следва да се отбележи, че в рамките и на това правно основание Комисията, както вече видяхме, изхожда също от погрешната предпоставка, а именно че Първоинстанционният съд е трябвало да установи, че тя е допуснала съществено процесуално нарушение. Всъщност, както вече беше отбелязано, единствената отправна точка, върху която Първоинстанционният съд основава анализа си, е принципът на добра администрация.
86. Освен това възраженията на Комисията, според които в решението си е взела предвид оценките, посочени в писмата от декември 1999 г. и от февруари 2000 г., са по-скоро доста неубедителни. Всъщност в решението тези оценки са споменати само бегло и без да се излагат особени аргументи.
87. Въпросът обаче е друг. Както в писмото на Scott, така и в писмото на френските власти, представени в твърде напреднала фаза на процедурата, само се споменава фактът, че съществуват други оценки (тази на данъчните органи, на консултантска фирма „Galtier“, на оценителя на непарични вноски), в които е посочена по-ниска стойност на земята в сравнение с определената от Комисията въз основа на доказателствата, с които е разполагала. Нито един документ не е приложен по-късно към тези писма, а само е отбелязано, че ако е необходимо, въпросните оценки ще бъдат предоставени на Комисията.
88. Не смятам, че въз основа на принципа на добра администрация Комисията е била длъжна на този етап от процедурата да поиска от френските власти да представят допълнителни документи и пояснения. В това отношение следва да се припомни, че Комисията вече е изпратила на въпросните органи две искания за представяне на документи, като едното от тях е било формулирано доста подробно(43) . По този повод информацията, посочена в писмата от декември 1999 г. и от февруари 2000 г., не е била предоставена.
89. По същия начин и въз основа на същите съображения не може да се приеме, че Комисията е била длъжна да вземе предвид съдържанието на писмото, изпратено от Scott през декември 1999 г. Ако се приеме, че подобно задължение съществува, това би могло да направи Комисията потенциален заложник на отлагателни тактики. Ако например писмото е било придружено от пълния текст на оценката на стойността на земята, посочена в него, изводът би могъл да бъде различен. Обхватът на принципа на добра администрация не може според мен да се разширява, докато Комисията бъде принудена, без ограничение във времето, да поправя пропуските в коментарите и документите, които са ѝ били изпратени.
90. По-нататък, що се отнася до третото правно основание, приложими са същите съображения, които изложих във връзка с второто правно основание. Комисията не е била длъжна да поиска допълнителна информация от Scott. Освен това не е ясна причината, поради която тя трябвало да поиска от Scott пояснения за превишаването на разходите, предвидени за благоустрояване на земята, при положение че тези разходи са поети от френските власти.
91. Следователно считам, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията трябвало да поиска от френските власти и/или от Scott допълнителна информация за стойността на земята. Ето защо второто и третото правно основание трябва да бъдат уважени.
92. Струва ми се обаче, че четвъртото правно основание, изведено от твърдяното задължение на Комисията да използва външен експерт, не може да бъде уважено.
93. Всъщност никъде в мотивите на обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд не е посочил, че Комисията е трябвало да използва услугите на външен експерт. Първоинстанционният съд само е напомнил за тази възможност наред с тези, които Комисията е могла да използва, за да получи допълнителна информация.
94. Следователно четвъртото правно основание за обжалване следва да бъде отхвърлено.
Б –	По правните основания, изведени от контрола по същество, извършен от Първоинстанционния съд
1. По шестото правно основание, изведено от това, че Първоинстанционният съд е отрекъл на Комисията каквато и да е свобода на преценка
95. Шестото правно основание ни отвежда до същността на втория ключов въпрос, повдигнат пред Съда в рамките на настоящото производство по обжалване. Става дума за вида на контрола, който общностният съд може да упражнява по отношение на законосъобразността на решенията на Комисията по въпроси, свързани с държавните помощи.
а) Доводи на страните
96. Комисията твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като по отношение на спорното решение извършва много по-подробен и задълбочен контрол, отколкото този, който му позволява неговата компетентност. По-специално Първоинстанционният съд заместил Комисията, отнемайки ѝ правото на преценка, което трябва да ѝ бъде признато в тази област. Общностният съд трябва да упражнява контрол по отношение на законосъобразността на решенията на Комисията в областта на държавните помощи, който се свежда до отменителните основания, посочени в член 230 ЕО. Освен това общностният съд никога не разполагал с всички доказателства (документи и др.), използвани от Комисията при приемане на нейното решение: ето защо дори и от практическа гледна точка е невъзможно общностният съд да замени собствената си преценка с тази на Комисията.
97. Според Scott това правно основание се базира на неправилно разбиране на обжалваното съдебно решение. Първоинстанционният съд не е заменил собствената си преценка с тази на Комисията, а ясно показвал — по-специално в точка 100 от обжалваното съдебно решение, — че целта му е единствено да установи дали Комисията е положила дължимата грижа при преценката на всички доказателства, с които е разполагала.
98. Департамент Лоаре изтъква доводи, сходни с тези, които изтъква Scott.
б) Съображения
99. Това правно основание се отнася до пределите на съдебния контрол по отношение на законосъобразността на решенията на Комисията в областта на държавните помощи. В това отношение следва да се отбележи, че според съответната съдебната практика някои положения са твърдо установени и е уместно да се напомнят.
100. Най-напред понятието за държавна помощ има правен характер и трябва да се тълкува въз основа на обективни фактори. По тази причина общностният съд по принцип трябва да упражнява цялостен контрол, що се отнася до това дали разглежданите мерки представляват държавна помощ(44) .
101. Въпреки това на Комисията е призната по-голяма свобода на преценка в два аспекта. На първо място, за да прецени дали дадена помощ е съвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО. В тези случаи съдебният контрол трябва да се сведе до определяне дали решението на Комисията не е опорочено от явна грешка или от злоупотреба с власт(45) .
102. Комисията разполага с по-голяма свобода на преценка също и по отношение наличието на помощ (т.е. в положение, което попада в обхвата на член 87, параграф 1 ЕО), когато взетото решение изисква комплексна техническа или икономическа оценка. В тези случаи съдебният контрол обикновено се свежда до проверка дали са спазени процесуалните правила и изискването за мотивиране, дали фактите, които Комисията използва, за да основе решението си, са установени точно, независимо от контрола дали не е налице явна грешка в преценката или злоупотреба с власт(46) .
103. На практика общностният съд е призован да спазва известен баланс при преценката на законосъобразността на решенията на Комисията в областта на държавните помощи, които включват комплексни икономически оценки. Всъщност, от една страна, Първоинстанционният съд не може да замени със собствената си икономическа преценка тази на Комисията; от друга страна, обаче той трябва да упражнява контрол над тълкуването, което Комисията е направила, на икономически фактори, по-специално като проверява дали информацията, която Комисията е използвала, за да се прецени дадена сложна икономическа ситуация, действително е от такъв характер, че да подкрепи заключенията, които Комисията е извела от нея(47) .
104. В разглеждания случай Комисията е трябвало да се опита да определи цената, която обикновен икономически оператор би могъл да получи през 1987 г., продавайки земя, предназначена за промишлени цели. Очевидно е следователно, а и страните изглеждат на същото мнение по този въпрос, че оценката, която Комисията е била длъжна да направи много години след обстоятелствата в случая, би могла само да бъде приблизителна. Освен това според мен няма съмнение, че е ставало въпрос за операция, която включвала комплексни икономически оценки. Поради това Първоинстанционният съд е трябвало да упражни контрол, по принцип несъмнено цялостен, но без да може да замени със собствената си независима преценка на икономическите данни вече направената от Комисията преценка.
105. В настоящия случай обаче не смятам, че Първоинстанционният съд е заменил със собствената си преценка тази на Комисията.
106. Следва да се отбележи обаче, че в частта от обжалваното съдебно решение, в която се разглежда спорното решение по същество, Първоинстанционният съд не е направил независима оценка на стойността на земята. Вместо това той само отбелязва, че някои данни показват, че Комисията не е разгледала достатъчно задълбочено въпроса, като заключава, че стойността на земята е била определена неправилно. По-специално Първоинстанционният съд се позовава на обстоятелството, че Комисията е решила да оцени земята, използвайки метода за разходите, както и обстоятелството, че Комисията не придала значение на определена информация, приложена към преписката по делото, а именно оценките, посочени в последните изпратени от френските власти писма.
107. Следователно шестото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
2. По седмото правно основание, изведено от това, че Първоинстанционният съд бил основал решението си на предположения, вместо на доказателства
а) Доводи на страните
108. Със седмото правно основание Комисията твърди, че дори да се предположи, че Първоинстанционният съд не е превишил границите на възложения му съдебен контрол, както е посочено в шестото правно основание, той е допуснал грешка при прилагане на правото, като е основал решението си не на наличните доказателства по делото, а на обикновени предположения. По-специално Първоинстанционният съд неправилно приел, че Комисията е трябвало да вземе предвид оценките на земята, посочени в писмото на Scott от декември 1999 г. и в това на френските власти от февруари 2000 г. — всъщност тези писма не съдържали доказателства, а само недоказани твърдения.
109. Според Scott гледната точка на Комисията била напълно погрешна. Всъщност изявленията, съдържащи се в писмата на Scott и на френските власти, във всяко едно отношение представляват доказателства. Да се приеме обаче, че тези изявления са доказателства, естествено не е равнозначно да се обяви, че те са истина: Първоинстанционният съд обаче критикува Комисията само за това, че въз основа на тази информация тя не е счела за необходимо да задълбочи по-нататък проучването на въпроса.
б) Съображения
110. За да се даде отговор за седмото правно основание, трябва да са налице две условия.
111. На първо място, от постоянната съдебна практика следва, че законосъобразността на решението на Комисията трябва да се преценява от общностния съд с оглед на информацията, с която Комисията е могла да разполага към момента, в който решението е било прието(48) .
112. На второ място, не трябва да се забравя, че въз основа на общия принцип, закрепен в член 58 от Статута на Съда, жалбата срещу решението на Първоинстанционния съд може да се отнася само до правни въпроси. Така, освен в случай на изопачаване на фактите или доказателствата, Съдът не може да преразглежда направената от Първоинстанционния съд преценка на фактите(49) .
113. Правното основание на Комисията следва да бъде разглеждано в светлината на тези твърдо установени съображения. От една страна, следва да се провери дали Първоинстанционният съд е упражнил контрол върху законосъобразността на решението на Комисията, като е взел предвид информацията, с която тя не е разполагала към момента, в който е приела спорното решение. От друга страна, обаче трябва да се установи дали Комисията в действителност не иска от Съда да преразгледа направената от Първоинстанционния съд преценка на фактите.
114. Първоинстанционният съд критикува решението на Комисията главно в два аспекта.
115. На първо място, Първоинстанционният съд отбелязва, че в спорното решение са налице редица специфични проблеми, които поставят под съмнение неговата точност и надеждност. По-специално Комисията е допуснала както същински грешки в изчислението — които между другото се оказват в полза на Scott, тъй като тяхната поправка е довела до оценка на стойността на земята, която е по-висока от тази на Комисията(50), — но също и неточности, свързани по-специално с това, че за да определи пазарната цена на земята през 1987 г., Комисията е взела предвид разходите за придобиване на парцели от тази земя в различни периоди от време(51) .
116. На второ място, Първоинстанционният съд установява, че други възможни оценки на стойността на земята, посочени в писмото на френските власти от 21 февруари 2000 г., както и обстоятелството, че през 1998 г. Scott продава земята на друго частно дружество на цена много по-ниска от посочената в решението, е трябвало да накарат Комисията — въз основа на принципа, който я задължава да установи надлежно и безпристрастно фактите — да разгледа по-подробно въпроса за стойността на земята, включително, например, като поиска от Франция експертните оценки, на които тя се позовава, или да използва външен експерт(52) .
117. При анализа на правното основание с оглед на двете условия, които посочих по-горе, следва да се отбележи, че Първоинстанционният съд не критикува Комисията въз основа на информацията, с която тя не е разполагала към момента, в който е приела решението. Всички критики от страна на Първоинстанционния съд всъщност се основават, както вече видяхме, на допуснатите от Комисията неточности и на недостатъчното значение, което според Първоинстанционния съд тя е отдала на определена информация, съдържаща се по-специално в писмото на френските власти от 21 февруари 2001 г. Следва да се припомни, че Комисията е приложила това писмо към административната преписка.
118. Остава да се провери дали с въпросното правно основание Комисията всъщност не е искала от Съда да преразгледа направената от Първоинстанционния съд преценка на фактите. Съдебната практика ме навежда към отрицателен отговор на този въпрос. Съдът е приел, че въпросът дали въз основа на определени фактически констатации Първоинстанционният съд е имал основание от определени факти да заключи, че Комисията е нарушила задължението си за полагане на дължима грижа или задължението си за мотивиране, е правен въпрос, който като такъв подлежи на обжалване пред Съда(53) .
119. Смятам, че в настоящия случай Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото — както твърди и Комисията, — като е приел, че въз основа на най-новата информация, предоставена по-специално от френските власти, тя е трябвало да преразгледа своята преценка, свързана с наличието на помощта и нейния размер.
120. Трябва да се има предвид, че по същество Първоинстанционният съд упреква Комисията, че не е провела ново разследване, след като получила данните за стойността на земята, очертани в оценките, направени от консултантска фирма „Galtier“ и от оценителя на непарични вноски. Както вече отбелязах по-горе, в писмото на френските власти — както и в изпратеното от Scott през декември 1999 г. — се посочва само наличието на такива оценки и резултатите от тях. Точното им съдържание обаче не е възпроизведено.
121. Вече отбелязах по-горе, че при такива обстоятелства тези неясни указания не могат да са достатъчни, за да задължат Комисията, въз основа на принципа на добра администрация, да вземе предвид писмото на Scott. По същия начин и поради същите причини не може да се твърди, че въз основа на писмото на френските власти от февруари 2000 г. Комисията е трябвало да възобнови разследването в етап, в който процедурата е приключвала.
122. Както вече отбелязах, положението би могло да бъде различно, ако френските власти бяха предоставили по-състоятелни доказателства в подкрепа на тези оценки: по-специално ако ги бяха приложили в тяхната цялост, което е било относително лесно, особено с оглед на факта, че изготвената от консултантска фирма „Galtier“ оценка е възложена директно от Scott.
123. Това обаче не е направено и да се задължава Комисията да извърши допълнителна проверка в този етап на процедурата, би довело до риск от използване на отлагателни тактики в хода на процедурата за контрол върху държавните помощи.
124. С други думи, при конкретните обстоятелства по случая Комисията с право е могла да прекрати разследването си и да вземе решение въз основа на информацията, с която е разполагала. По същия начин законосъобразността на решението трябва да се преценява от Съда въз основа на информацията, с която Комисията е разполагала към момента, в който е взела решението. Поради това седмото правно основание на Комисията следва да бъде уважено и само по себе си е достатъчно, за да обоснове отмяната на обжалваното съдебно решение.
125. Що се отнася до въпроса за използвания от Комисията метод на разходите, както и за конкретната грешка, посочена в точки 109 и 110 от обжалваното съдебно решение, ще разгледам по-подробно тези въпроси, когато анализирам останалите изтъкнати от Комисията правни основания за обжалване.
3. По осмото правно основание, изведено от разместване на тежестта на доказване
а) Доводи на страните
126. Комисията твърди, че Първоинстанционният съд е разместил тежестта на доказване, като е задължил Комисията да събере доказателства, които не са представени от страните, при положение че те са били длъжни да предоставят доказателствата, които евентуално е трябвало да доведат до приемане на решение с различно съдържание.
127. Scott твърди, че Комисията не е разбрала правилно обжалваното съдебно решение, доколкото Първоинстанционният съд само установил фактите и приел, че Комисията е нарушила задължението си да положи дължимата грижа.
б) Съображения
128. Посоченото правно основание е необосновано и се базира на погрешно тълкуване на обжалваното съдебно решение.
129. Без да се спирам на въпроса за тежестта на доказване в процедура в областта на държавните помощи, трябва да отбележа, че Първоинстанционният съд не изисква от Комисията да издирва доказателства в подкрепа на позицията на Scott и на френските власти. Както видяхме, Първоинстанционният съд, обратно, само приема, че всички доказателства, с които Комисията е разполагала, не биха могли да обосноват решение като приетото.
130. С други думи, Първоинстанционният съд не поставя пред Комисията никакво задължение за представяне на доказателства. Обратно, той приема, че въз основа на предоставените ѝ доказателства Комисията е трябвало, в съответствие с принципа на добра администрация, да проведе по-задълбочено разследване.
131. Поради това смятам, че осмото правно основание за обжалване на Комисията следва да бъде отхвърлено.
4. По деветото и дванадесетото правно основание, изведени от законосъобразността на използвания от Комисията метод на разходите
а) Доводи на страните
132. C деветото и дванадесетото правно основание за обжалване Комисията оспорва обжалваното съдебно решение в два аспекта.
133. На първо място, Първоинстанционният съд неправилно упреква Комисията, че е използвала метода на разходите за изчисляване размера на помощта. Напротив, според Комисията, при липсата на оценка на земята към момента на отпускане на помощта законосъобразно и логично било да се използва методът на разходите, който взема предвид действително направените от публичните органи във връзка с помощта разходи. Вярно е, че не е задължително пазарната цена на даден имот да съответства на реално платената за него сума, но в настоящия случай трябва да се има предвид, че земята, за която е предоставена помощта, е била благоустроена „по поръчка“ в съответствие със специфичните изисквания на Scott, което води до намаляване на цената, която би могла да се получи за тази земя на свободния пазар.
134. На второ място, Комисията критикува Първоинстанционния съд, че е приел възможността да е полезно, при определяне размера на помощта, да се вземе предвид цената, на която земята е била прехвърлена през 1998 г. Дори да отразява пазарната цена към този момент, тази цена не може да даде никаква информация за размера на помощта, отпусната единадесет години по-рано. Всъщност, от една страна, през 1987 г. пазарът на хартиената промишленост за домакински цели се е разраствал устойчиво, докато през 1998 г. изпитвал сериозни затруднения, което довело до намаляване на стойността на земята и на фабриката. От друга страна, всеки имот бележи тенденция на намаляване на стойността с времето и затова е логично след единадесет години и земята, за която помощта е отпусната на Scott, да се обезцени.
135. Според Scott правното основание на Комисията се базира на неправилно разбиране на обжалваното съдебно решение. Всъщност Първоинстанционният съд не оспорвал възможността Комисията да използва метода на разходите при определяне на размера на държавната помощ. В настоящия случай Първоинстанционният съд само установил, че Комисията е нарушила задължението си да положи дължимата грижа, тъй като не е проучила задълбочено възможната полза от отчитане на продажната цена през 1998 г. при определяне на стойността.
136. Департамент Лоаре изтъква доводи, сходни с тези на Scott, и добавя, че съображенията на Комисията са непоследователни по същество. Всъщност, както поддържа Комисията, ако пазарната цена на имота през 1998 г. не е релевантна за определяне на размера на помощта, отпусната през 1987 г., също толкова погрешно би било тази стойност да се определя, изхождайки от средната покупна цена на земята като три парцела през три различни периода, а именно през 1975 г., през 1984 г. и през 1987 г., както всъщност е направила Комисията.
б) Съображения
137. С деветото правно основание, както и с дванадесетото, което частично съвпада с него, Комисията оспорва това, че Първоинстанционният съд е приел за неточни оценките на Комисията, свързани със стойността на земята, продадена на Scott през 1987 г. Това правно основание не се отнася до съображенията на Първоинстанционния съд, свързани с необходимостта Комисията да изведе съответните заключения от информацията, съдържаща се в последните писма на Scott и на френските власти (върху тези два аспекта се фокусира седмото правно основание, което вече анализирах по-горе). С разглежданото правно основание обаче се оспорват най-общите съображения на Първоинстанционния съд, според които Комисията е трябвало да определи размера на помощта, като използва по-надеждни методи от този, който се основава на направените от публичните органи разходи.
138. В това отношение следва да се отбележи, както посочва и Първоинстанционният съд, че за да се определи дали продажбата на земя от публични органи на частноправен субект представлява държавна помощ, е необходимо да се приложи принципът на частния инвеститор в условията на пазарна икономика(54) . Това означава да се определи дали цената, платена от предполагаемия получател на помощта — в случая Scott, — е тази, която най-вероятно би била платена, ако земята бе продадена от частноправен субект вместо от публичен орган.
139. Най-общо критерият за частния инвеститор в условията на пазарна икономика предполага сложна икономическа преценка, в рамките на която на Комисията е предоставена широка свобода(55) . Поради това, както вече отбелязах по-горе, това е област, в която съдебният контрол по принцип се свежда до проверка дали не е налице явна грешка или злоупотреба с власт, както и до проверка дали са спазени процесуалните правила и дали фактите, на които се основава обжалваното административно решение са установени точно(56) .
140. Що се отнася до настоящия случай, смятам, че контролът, който Първоинстанционният съд е искал да упражни по отношение на законосъобразността на решението на Комисията, превишава тези граници. Всъщност следва да се отбележи, че при отпускането на помощта френските власти не са направили независима оценка на земята, нито са обусловили продажбата ѝ от конкурентна процедура, позволяваща да се определи цената, която потенциалните купувачи са готови да платят. Освен това в хода на процедурата за проверка дали е налице помощ, за действията на френските власти и на предполагаемия получател, както отбелязва Комисията и както Първоинстанционният съд е приел, са характерни неособено голямо желание за сътрудничество, както и тенденцията да се посочват възможни доказателства, по-скоро неясни, отколкото конкретно формулирани, в последния етап от процедурата, а именно когато приемането на окончателното решение е било предстоящо.
141. Наистина е възможно в действителност оценката на стойността на земята, извършена от Комисията в спорното решение, да не е напълно точна, както всъщност Комисията сама признава. Факт е обаче, че не е установено Комисията да е допуснала явна грешка, както и че в съображенията си Първоинстанционният съд дори не посочва, че такава грешка или подобно нарушение на правната уредба от страна на Комисията е налице, а само отбелязва някои грешки, които, дори и да се потвърдят, не са достатъчни, за да обосноват отмяната на спорното решение. Имам предвид по-специално грешката в изчислението, посочена в точки 109—111 от обжалваното съдебно решение; освен това става въпрос за грешка, която се оказва в полза на Scott, и чиято поправка би довела до още по-висока стойност на продадената земя (поради това и на размера на помощта). Фактът, че тази грешка не може сама по себе си да обоснове отмяна (на обжалваното решение), не означава, разбира се, че Първоинстанционният съд не е могъл да не я вземе предвид, както ще видим по този повод по-нататък в анализа на десетото правно основание за обжалване.
142. Следователно смятам, че деветото и дванадесетото правно основание за обжалване следва да бъдат уважени и че Съдът следва да отмени обжалваното съдебно решение.
5. По десетото, тринадесетото и четиринадесетото правно основание за обжалване, свързани с определянето на размера на помощта от страна на Комисията
а) Доводи на страните
143. С десетото правно основание Комисията се позовава на определени специфични аспекти на обжалваното съдебно решение, които също са свързани с прилагането на метода на разходите при определяне на размера на помощта. Комисията отбелязва по-специално, че стойността, която е възприела при оценката на земята, а именно малко над 70 милиона FRF, е все пак по-ниска от сумата от 80 милиона FRF за благоустрояването на земята, извършено за сметка на публичните органи, и е посочена в предварителното споразумение, сключено през 1987 г. между Scott и френските власти. Освен това Комисията твърди, че Първоинстанционният съд погрешно приема сред доказателствата в подкрепа на отмяната на спорното решение възможната грешка в изчислението в полза на Scott, посочена в точки 109—111 от обжалваното съдебно решение.
144. Тринадесетото правно основание възпроизвежда доводи, сходни с тези, изложени в десетото и в някои други правни основания, в които отново е заявено, че оценката на стойността на земята, направена от Комисията, била толкова умерена, че всъщност се оказва в съответствие с указанията, съдържащи се в документите, посочени от Scott и от френските власти.
145. Подобно на тринадесетото правно основание, и четиринадесетото правно основание също повтаря доводи, изтъкнати в други правни основания и отнасящи се до правото на преценка на Комисията при определяне на размера на помощта.
146. Scott твърди, че вече е отговорило на доводите, които Комисията изтъква в рамките на предходните правни основания и отново поддържа, че във всеки случай в основата на обжалваното съдебно решение е фактът, че Комисията не е положила дължимата грижа; следователно различните доводи, приети от Първоинстанционния съд, не трябва да се разглеждат като самостоятелни основания за отмяна, а като косвени доказателства, че такава грижа не е положена.
б) Съображения
147. Що се отнася до първата част от десетото правно основание, в съответствие с това, което отбелязах за предходните правни основания, смятам, че доводите на Комисията следва да бъдат приети. Всъщност тези доводи се отнасят и до редица съображения на Първоинстанционния съд, въз основа на които той отменя решение, съдържащо сравнително сложни икономически оценки, без Първоинстанционният съд специално да е посочил, че в изложените от Комисията съображения е налице явна грешка или нарушение на процесуалните правила.
148. Според мен обаче няма причина да бъдат приети доводите на Комисията, с които тя упреква Първоинстанционния съд, че е приел, че е допуснала грешка в изчислението в полза на жалбоподателя Scott. В това отношение следва да се отбележи, че както правилно посочва Scott, Първоинстанционният съд не използва тази констатация за директна отмяна на обжалваното решение, а само като косвено доказателство за нарушение от страна на Комисията на задължението ѝ да положи дължимата грижа. Ето защо, както вече посочих по-горе, макар да не споделям извода, до който е достигнал Първоинстанционният съд, че Комисията не е положила достатъчно грижа в хода на разследването си по случая, това не променя факта, че Първоинстанционният съд не може да бъде упрекван, че е поставил грешката в изчислението в полза на Scott сред доказателствата, които са в основата на заключенията му.
149. Както вече посочих, тринадесетото и четиринадесетото правно основание се свеждат до по-скоро неясно възпроизвеждане на становища и доводи, изложени в рамките на другите правни основания. Според мен обаче те не следва да бъдат уважени сами по себе си, нито пък изискват специален анализ. Различните части на тези правни основания вече са разглеждани в рамките на анализа на основанията, при които те са представени за пръв път.
150. Доводите, които Комисията изтъква в рамките на тринадесетото правно основание, за да докаже, че направената от нея оценка на стойността на земята е била умерена и разумна, доколкото не оспорват направената от Първоинстанционния съд фактическа преценка, трябва да се квалифицират само като обикновени доводи в подкрепа на тезата, вече изложена по-специално в седмото правно основание, според която Първоинстанционният съд не е спазил границите на възложения му съдебен контрол. Вече посочих, че тази теза според мен следва да бъде приета, и следователно не е необходимо да се връщам на този въпрос.
151. Следователно първата част от десетото правно основание следва да бъде уважена, докато втората част от правното основание следва да бъде отхвърлена. Следва също да бъдат отхвърлени тринадесетото и четиринадесетото правно основание.
6. По единадесетото правно основание, изведено от доказателствената стойност на протокола от заседанието на общинския съвет на град Орлеан
а) Доводи на страните
152. Комисията счита, че Първоинстанционният съд неправилно е приел, че Комисията е придала прекомерно значение на оценката, приета през май 1994 г. от общинския съвет на град Орлеан за целите на оценката на стойността на земята, продадена на Scott. Тази оценка обаче е била много надеждна и Комисията с право я е използвала при определянето на размера на помощта.
153. Scott твърди, че не знаело за документа, на който се позовава Комисията. В действителност в протокола на общинския съвет на град Орлеан от 27 май 1994 г., с който дружеството разполага, не се споменава нищо за откъсите, които Комисията цитира в жалбата си.
б) Съображения
154. Няма никакво съмнение, че в рамките на разглежданото правно основание Комисията е допуснала някои печатни грешки. В действителност не всички цитирани откъси, на които тя се позовава, фигурират в протокола от заседанието на общинския съвет на град Орлеан, с който разполага Съдът, а и номерата на страниците, посочени в това отношение в писмената защита на Комисията, повдигат някои въпроси(57) .
155. Това не променя факта, че многобройните неточности, които характеризират всички писмени изявления на страните по настоящото дело, в никакъв случай не засягат основната част от мотивите в решението на Комисията.
156. През 1994 г., когато обобщава фактите по случая, а процедурата за контрол върху държавните помощи още не е започнала, общинският съвет на град Орлеан посочва, че „първоначалната стойност“ на земята е 10,9 милиона FRF, като уточнява, че става дума за доста умерена оценка.
157. Комисията използва тази информация при изчисляването на евентуалния размер на държавната помощ, отпусната на Scott, като обаче, както отбелязва Първоинстанционният съд в точки 109—111 от обжалваното съдебно решение, допуска грешка при тълкуването, която в крайна сметка води до допълнително намаляване на цената за квадратен метър, и то по начин, който е в полза на Scott.
158. Първоинстанционният съд приема, че Комисията не би могла да се позовава на такава оценка, тъй като точка 2.2 от протокола от заседанието на общинския съвет, в която тази оценка е посочена, представлява „много кратко резюме без подробни обяснения“(58) . Първоинстанционният съд добавя, че след като не са известни условията, при които френските публични органи са придобили земята, възможно е тя да е била отчуждена и следователно посочената стойност да е по-висока от пазарната цена.
159. Според мен съображенията на Първоинстанционния съд са неправилни и правното основание на Комисията следва да бъде уважено.
160. Както вече видяхме, в рамките на преценката си дали е налице помощ, Комисията е трябвало да установи отново няколко години по-късно стойността на земята чрез прилагане на критерия за частния инвеститор в условията на пазарна икономика, за да определи дали евентуално е налице помощ. Независимо от вече повдигнатия въпрос за свободата на преценка, която в този контекст трябва да се признае на Комисията, смятам, че в настоящия случай тази институция е действала напълно правилно. В обстановка като описаната по-горе всъщност ми се струва, че използването на оценка за стойността на земята, i) извършена от един от публичните органи, участващи в сделката, и ii) посочена в официален документ, представлява правилен избор от методологична гледна точка.
161. Също така неоснователно ми се струва и съображението на Първоинстанционния съд, че посочената стойност може да не се окаже правдоподобна, а ко публичните органи са получили земята чрез отчуждаването ѝ. В това отношение Първоинстанционният съд изхожда от разбирането, че придобиването чрез отчуждаване би могло да бъде по-скъпо от придобиване в нормални пазарни условия, доколкото тази хипотеза би означавала плащане на обезщетение на собствениците.
162. В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че по своята същност отчуждаването има за цел да постави обществения интерес над частния, и затова е трудно да се предвиди, че на собственика ще се плати цена за отчуждения имот, значително по-висока от пазарната. На практика по-скоро обратното е твърде вероятно.
163. От друга страна обаче, и това според мен е същественият въпрос, общинският съвет на град Орлеан не посочва цената на земята, а оценка за стойността ѝ. Освен това не трябва да се забравя, че тази оценка е само един от факторите, които Комисията е взела предвид при окончателното си решение относно помощта.
164. В заключение и единадесетото правно основание на Комисията е основателно и следва да бъде уважено.
7. По петнадесетото правно основание за обжалване, изведено от изопачаване на фактическите обстоятелства и доказателствата от страна на Първоинстанционния съд
165. В петнадесетото правно основание Комисията твърди, че Първоинстанционният съд е изопачил фактическите обстоятелства по делото.
166. Всъщност това правно основание включва само шест реда от жалбата и не съдържа никакви нови обстоятелства в сравнение с вече изтъкнатите в рамките на другите правни основания за обжалване.
167. Очевидно е, че такова правно основание не може да бъде уважено поради липсата на доводи в негова подкрепа. Това е така и предвид факта, че жалбоподателят, който твърди, че е налице изопачаване, трябва да го докаже обосновано, като посочи кои точно обстоятелства са изопачени и докаже грешките в преценката, допуснати от Първоинстанционния съд(59) .
В –	Други правни основания
1. По петото правно основание, в което се твърди, че Първоинстанционният съд се е произнесъл въз основа на доказателства, които не са изтъкнати от Scott
а) Доводи на страните
168. Комисията твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като приел да вземе предвид(60) „другите възможни“ оценки на земята, макар Scott да не ги посочва изрично в жалбата си.
169. Според Scott в това отношение Първоинстанционният съд не може да бъде упрекван, че е допуснал грешка, при положение че в жалбата си то оспорва размера на помощта и се позовава по-специално на писмото от 24 декември 1999 г., което до голяма степен се основавало на тези други възможни оценки на стойността на земята.
б) Съображения
170. Изтъкнатото от Комисията правно основание не може да бъде уважено.
171. Жалбата, подадена от Scott пред Първоинстанционния съд, всъщност съдържа оплаквания, свързани с направената от Комисията оценка на земята, сравнявайки я с направената от френските данъчни органи и посочена в писмото от 24 декември 1999 г. оценка, което Комисията, според Scott, неправилно отхвърля(61) .
172. Следователно при наличие на такива оплаквания по отношение на спорното решение и след като е представено писмото, в което се посочват „други възможни“ оценки на земята, Първоинстанционният съд е могъл с право да приеме, че е имал основание да упражни контрол по отношение на стойността на земята въз основа на доказателствата, които са му били предоставени.
V – Заключение
173. С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да установи служебно, че обжалваното съдебно решение е опорочено от съществена липса на съгласуваност, и следователно да го отмени. При условията на евентуалност, предлагам да бъдат уважени седмото, деветото и десетото правно основание (последното в първата си част), както и единадесетото и дванадесетото правно основание на Комисията, като във всеки случай решението бъде отменено в неговата цялост. При условията на евентуалност спрямо предходните, считам, че следва да бъдат уважени също първото, второто и третото правно основание.
174. Тъй като Първоинстанционният съд разглежда само едно от четирите правни основания, изтъкнати от Scott в жалбата му, по делото не може да се постанови решение по същество. Следователно делото трябва да се върне на Първоинстанционния съд [понастоящем Общия съд].
175. В заключение предлагам на Съда:
– да отмени обжалваното съдебно решение,
– да върне делото на Общия съд,
– да не се произнася по съдебните разноски.
(1) .
(2)  –	ОВ L 12, 2002 г., стр. 1.
(3)  –	Решение от 29 март 2007 г. по дело Département du Loiret/Комисия, (T‑369/00, Recueil, стр. II‑851).
(4)  –	Решение от 11 декември 2008 г. по дело Комисия/Département du Loiret, (C‑295/07 P, Сборник, стр. I‑9363).
(5)  –	Решение от 6 октомври 2005 г. по дело Scott/Комисия, (C‑276/03 P, Recueil, стр. I‑8437).
(6)  –	Въпросните две съдебни решения, постановени в един и същи ден, са съответно Решение от 10 април 2003 г. по дело Département du Loiret/Комисия, (T‑369/00, Recueil, стр. II‑1789), което не е обжалвано, и Решение от 10 април 2003 г. по дело Scott/Комисия (T‑366/00, Recueil, стр. II‑1763), чието обжалване доведе до съдебното решение, посочено в бележка под линия 5.
(7)  –	Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Франция (C‑232/05, Recueil, стр. I‑10071).
(8)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 37.
(9)  –	Следва да се отбележи, че един бърз преглед на първоначално подадената от Scott жалба пред Първоинстанционния съд показва, че в действителност този отказ е посочен от жалбоподателя в рамките на първото правно основание, което не е изрично разгледано от Първоинстанционния съд и е свързано с нарушение на процесуалните права.
(10)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 128.
(11)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 106.
(12)  –	Обжалвано то съдебно решение, точка 123.
(13)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 137.
(14)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 151.
(15)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 154. Въпросният регламент е Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагане на член 93 от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(16)  –	Следва да се отбележи обаче, че спорното решение се отнася и за помощта, отпусната под формата на преференциална тарифа за таксата за отвеждане на отпадъчни води. В хода на производството пред Първоинстанционния съд жалбоподателят обаче оттегля оплакванията, свързани с тази част от решението, след формулирането на въпроси, свързани с давностния срок. Вж. обжалваното съдебно решение, точка 31.
(17)  –	Следва да се отбележи, че като интересен паралелизъм в другото решение по същия спор, отнасящо се до дело T‑369/00 и постановено в същия ден като обжалваното съдебно решение (вж. по-горе в бележка под линия 3), Първоинстанционният съд следва диаметрално противоположен подход . Както обаче Съдът установява във фазата на обжалване (вж. по-горе в бележка под линия 4), Първоинстанционният съд отменя обжалваното решение в неговата цялост въз основа на едно правно основание (грешка в изчисляването на лихвите), което обосновава само отмяната на член 2 от решението в неговата цялост или на част от него.
(18)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 34.
(19)  –	Не трябва да забравяме, че „паралелното“ решение по дело T‑369/00, постановено същия ден, отменя обжалваното решение в неговата цялост . Следователно най-малко от практическа гледна точка Scott е получило всичко, което е искало.
(20)  –	Решение от 20 февруари 1997 г. по дело Комисия/Daffix (Recueil, C‑166/95 P, стр. I‑983, точка 25).
(21)  –	Решение от 19 октомври 1995 г. по дело Rendo и др./Комисия (C‑19/93 P, Recueil, стр. I‑3319, точка 13) и Решение от 3 септември 2009 г. по дело Moser Baer India/Съвет (C‑535/06 P, все още непубликувано в Сборника, точка 24). Може да се тълкува в този смисъл и Решение от 26 февруари 2002 г. по дело Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, Recueil, стр. I‑1873, точка 46).
(22)  –	Решение от 28 февруари 2008 г. по дело Neirinck/Комисия (C‑17/07 P, Recueil, стр. I‑36*, точка 38).
(23)  –	Решение от 1 юли 2008 г. по дело Chronopost/UFEX и др. (съединени дела C‑341/06 P и C‑342/06 P, Сборник, стр. I‑4777, точки 46—49).
(24)  –	Тази логика е вече изложена в Решение от 20 март 1959 г. по дело, Nold/Върховен орган (18/57, Recueil, стр. 87). В по-новата съдебна практика вж. Решение по дело Комисия/Daffix, посочено по-горе в бележка под линия 20 (точка 24), Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точка 67) и Решение от 30 март 2000 г. по дело VBA/Florimex и др. (C‑265/97 P, Recueil, стр. I‑2061, точка 114).
(25)  –	Решение от 1 декември 2009 г. по дело Комисия/Ирландия и др. (C‑89/08 P, все още непубликувано в Сборника, точки 54—57) и Решение от 17 декември 2009 г. по дело M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, все още непубликувано в Сборника, точка 57).
(26)  –	Решение от 19 ноември 1998 г. по дело Парламент/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C‑252/96 P, Recueil, стр. I‑7421, точки 29—34) и Определение на Съда от 27 септември 2004 г. по дело UER/M6 и др. (C‑470/02 P, точка 69), както и Определение на Съда от 13 юни 2006 г. по дело Mancini/Комисия (C‑172/05 P, Recueil, стр. I‑77*, точка 41).
(27)  –	Вж. също представеното от мен заключение по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, все още висящо (C‑362/08 P, по-специално точка 90 и бележка под линия 23).
(28)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 128.
(29)  –	Решение от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия (съединени дела C‑74/00 P и C‑75/00 P, Recueil, стр. I‑7869, точки 81—83) и Решение от 6 октомври 2005 г. по дело Scott/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 5 (точка 33). Вж. също заключението на генералния адвокат Jacobs по последното дело (точки 67—69).
(30)  –	Решение от 10 юли 1986 г. по дело Белгия/Комисия (234/84, Recueil, стр. 2263, точки 27—29) и Решение от 14 февруари 1990 г. по дело Франция/Комисия (C‑301/87, Recueil, стр. I‑307, точки 29—30).
(31)  –	Вж. по-специално съображение 2 от регламента.
(32)  –	Вж. Решение на Първоинстанционния съд от 22 февруари 2006 г. по дело Le Levant 001 и др./Комисия (T‑34/02, Recueil, стр. II‑267, точки 91—96) и Определение на председателя на Първоинстанционния съд от 4 април 2002 г. по дело Technische Glaswerke Ilmenau/Комисия (T‑198/01 R, Recueil, стр. II‑2153, точка 85). Освен това следва да се отбележи, че в решението по същество по второто дело Първоинстанционният съд следва по по-ортодоксален начин обичайната съдебна практика: вж. Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2004 г. по дело Technische Glaswerke Ilmenau/Комисия (T‑198/01, Recueil, стр. II‑2717, точки 191—195).
(33)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 6 март 2003 г. по дело Westdeutsche Landesbank Girozentrale и Land Nordrhein-Westfalen/Комисия (съединени дела T‑228/99 и T‑233/99, Recueil, стр. II‑435, точки 131—143). Освен това по този повод Първоинстанционният съд квалифицира задължението за изслушване на съответната държава като съществено процесуално изискване, чието неспазване е възможно да бъде установено служебно.
(34)  –	Вж. например Решение от 22 февруари 2005 г. по дело Комисия/max.mobil (C‑141/02 P, Recueil, стр. I‑1283, точка 72). Вж. също Решение от 19 октомври 1983 г. по дело Lucchini Siderurgica/Комисия (179/82, Recueil, стр. 3083, точка 27) и Решение от 31 март 1992 г. по дело, Burban/Парламент (C‑255/90 P Recueil, стр. I‑2253).
(35)  –	Решение по дело Комисия/ Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе в бележка под линия 24 (точка 62).
(36)  –	Решение от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München (C‑269/90 P, Recueil, стр. I‑5469, точки 23—25).
(37)  –	Решение от 22 октомври 1991 г. по дело Nölle (C‑16/90, Recueil, стр. I‑5163, точки 13 и 30—32).
(38)  –	Курсивът е мой.
(39)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точка 56.
(40)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точка 128.
(41)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точка 121.
(42)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точка 154.
(43)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точки 152 и 154.
(44)  –	Решение от 16 май 2000 г. по дело Франция/Ladbroke Racing и Комисия (C‑83/98 P, Recueil, стр. I‑3271, точка 25) и Решение от 22 декември 2008 г. по дело British Aggregates/Комисия (C‑487/06 P, Сборник, стр. I‑10505, точка 111).
(45)  –	Решение от 6 септември 2006 г. по дело Португалия/Комисия (C‑88/03, Recueil, стр. I‑7115, точка 99), Решение от 15 декември 2005 г. по дело Италия/Комисия (C‑66/02, Recueil, стр. I‑10901, точка 135), Решение от 12 декември 2002 г. по дело Франция/Комисия (C‑456/00, Recueil, стр. I‑11949, точка 41) и Решение от 7 март 2002 г. по дело Италия/Комисия (C‑310/99, Recueil, стр. I‑2289, точка 46).
(46)  –	Решение по дело British Aggregates/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 44 (точка 114), Решение от 8 май 2003 г. по дело Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия (съединени дела C‑328/99 и C‑399/00_Recueil, стр. I‑4035, точка 39) и Решение от 29 февруари 1996 г. по дело Белгия/Комисия (C‑56/93, Recueil, стр. I‑723, точка 11).
(47)  –	Показателен пример за тази възможна „дилема“ на общностния съд може да се види например в Решение от 22 ноември 2007 г. по дело Испания/Lenzing (C‑525/04 P, Сборник, стр. I‑9947, точки 56—58 и цитираната съдебна практика).
(48)  –	Вж. например Решение от 14 септември 2004 г. по дело Испания/Комисия (C‑276/02, Recueil, стр. I‑8091, точка 31), Решение от 29 април 2004 г. по дело Германия/Комисия (C‑277/00, Recue il, стр. I‑3925, точка 39), Решение от 3 октомври 2002 г. по дело Франция/Комисия (C‑394/01, Recueil, стр. I‑8245, точка 34), Решение от 26 септември 1996 г. по дело Франция/Комисия (C‑241/94, Recueil, стр. I‑4551, точка 33) и Решение от 10 юли 1986 г. по дело Белгия/Комисия (234/84, Recueil, стр. 2263, точка 16).
(49)  –	Вж. например в областта на държавните помощи Решение по дело Испания/Lenzing, посочено по-горе в бележка под линия 47 (точка 54 и цитираната съдебна практика).
(50)  –	Обжалваното съдебно решение, точки 110 и 111.
(51)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 115.
(52)  –	Обжалваното съдебно решение, точки 124—142.
(53)  –	Решение от 6 ноември 2008 г. по дело Нидерландия/Комисия (C‑405/07 P, Сборник, стр. I‑8301, точка 44 и цитираната съдебна практика).
(54)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точка 105.
(55)  –	Решение по дело Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 46 (точки 38 и 39) и Решение по дело Белгия/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 46 (точки 10 и 11). Вж. също заключението на генералния адвокат Jacobs, представено на 27 октомври 2005 г. във връзка с Решение от 10 януари 2006 г. по дело Cassa di Risparmio di Firenze и др. (C‑222/04, Recueil, стр. I‑289, точка 109 и бележка под линия 35 от заключението).
(56)  –	Вж. точка 102 от настоящото заключение.
(57)  –	Комисията представя през септември 2007 г., същевременно като част от своето искане да представи реплика, документа, на който се позовава в жалбата си. Става въпрос за официалния препис от обсъжданията по време на дебата за одобрение на решенията на общинския съвет през май 1994 г. Не е необходимо обаче да се поставя въпросът за допустимостта на този документ, тъй като той изглежда само акцесорен по отношение на решението, взето от общинския съвет, което вече е представено от Комисията пред Първоинстанционния съд.
(58)  –	Обжалваното съдебно решение, точка 118.
(59)  –	Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (съединени дела C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C 219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 50) и Определение от 16 декември 2004 г. по дело APOL и AIPO/Комисия (C‑222/03 P, точка 40).
(60)  –	Вж. обжалваното съдебно решение, точки 130 и 131.
(61)  –	Вж. жалбата, подадена от дружество Scott пред Първоинстанционния съд, точки 9.3 и 9.4.