62019CC0795
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prednesené 25. novembra 2020 (
1
)
Vec C‑795/19
XX
proti
Tartu Vangla,
za účasti:
justiitsminister,
tervise‑ ja tööminister,
õ iguskantsler
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Riigikohus(Najvyšší súd, Estónsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78/ES – Zákaz diskriminácie na základe zdravotného postihnutia – Článok 2 ods. 2 písm. a) – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca minimálnu úroveň sluchu pre výkon služby príslušníka väzenskej stráže – Sluch nedosahujúci predpísanú úroveň – Absolútna prekážka zachovania služobného pomeru – Článok 4 ods. 1 – Základná a rozhodujúca požiadavka na zamestnanie – Odôvodnenie – Článok 2 ods. 5 – Článok 5 – Povinnosť zamestnávateľa vykonať primerané úpravy – Proporcionalita“
I. Úvod
1.
Táto vec sa týka výkladu zákazu diskriminácie na základe zdravotného postihnutia, ktorý upravuje smernica 2000/78/ES (
2
).
2.
Týka sa osoby, ktorá bola zamestnaná ako príslušník väzenskej stráže a prepustená z dôvodu, že počas vyšetrenia jej sluchu bolo zistené, že jej sluch nespĺňa minimálnu úroveň predpísanú vnútroštátnou právnou úpravou.
3.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania podal Riigikohus (Najvyšší súd, Estónsko).
4.
Súdny dvor má v rámci tejto veci podrobnejšie preskúmať proporcionalitu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá v oblasti väzenského systému zakazuje zachovanie služobného pomeru zamestnanca so sluchovým postihnutím.
5.
Na záver mojej analýzy navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78 v spojení s článkom 4 ods. 1 a článkom 5 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že absolútny zákaz výkonu služby príslušníka väzenskej stráže, ktorá je zameraná na monitoring väzňov, len z dôvodu, že dotknutá osoba má zdravotné postihnutie spočívajúce v sluchu pod normou stanovenou touto štátnou úpravou, sa musí považovať za neprimeraný, a teda v rozpore s uvedenou smernicou.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
6.
Odôvodnenia 16, 17, 18, 20, 21 a 23 smernice 2000/78 stanovujú:
„(16)
Ustanovenie opatrení na prispôsobenie potrebám ľudí so zdravotným postihnutím na pracovisku hrá dôležitú rolu v boji proti diskriminácii na základe zdravotného postihnutia.
(17)
Táto smernica, bez ohľadu na povinnosť zabezpečiť primerané úpravy pre ľudí so zdravotným postihnutím, nevyžaduje nábor, postup v zamestnaní, zachovanie pracovného pomeru alebo odbornú prípravu jednotlivca, ktorý nie je príslušný, schopný alebo k dispozícii, aby vykonával podstatné funkcie dotknutého pracovného zaradenia alebo aby absolvoval príslušnú odbornú prípravu.
(18)
Táto smernica nevyžaduje, aby najmä ozbrojené sily a polícia, väzenská stráž alebo záchranné služby robili nábor alebo zamestnávali osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb.
…
(20)
Vhodné opatrenia, t. j. účinné a praktické opatrenia by sa mali vykonať na prispôsobenie pracoviska zdravotnému postihnutiu, napríklad prispôsobením priestorov alebo úpravou pracovného zariadenia, úpravou pracovného času, rozdelením úloh alebo poskytnutím možností na odbornú prípravu a integráciu.
(21)
Pri určovaní, či uvedené opatrenia vedú k nadmernému zaťaženiu, by sa mali posudzovať najmä vzniknuté finančné a iné náklady, ako aj veľkosť a finančné zdroje organizácie alebo podniku a možnosti získania príspevku z verejných prostriedkov alebo inej pomoci.
…
(23)
Za veľmi obmedzených okolností možno odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, keď charakteristika súvisiaca s náboženstvom alebo vierou, zdravotným postihnutím, vekom alebo sexuálnou orientáciou je základnou a rozhodujúcou požiadavkou povolania a keď je cieľ oprávnený [tvorí základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie, pod podmienkou, že cieľ je oprávnený – neoficiálny preklad] a požiadavka primeraná. Takéto okolnosti by mali byť uvedené v informácii, ktorú členské štáty predložia Komisii.“
7.
Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Účel“, stanovuje:
„Účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania.“
8.
Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Pojem diskriminácie“, stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.   Na účely odseku 1:
a)
o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
…
5.   Táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.“
9.
Článok 3 ods. 1 tejto smernice, nazvaný „Rozsah“, znie takto:
„V rámci právomocí delegovaných na [Úniu] sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:
a)
podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru, bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie, vrátane postupu v zamestnaní;
…
c)
podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania;
…“
10.
Článok 4 smernice 2000/78, nazvaný „Požiadavky na povolanie [zamestnanie – neoficiálny preklad]“, v odseku 1 stanovuje:
„Bez ohľadu na článok 2 ods. 1 a 2 môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činností alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí skutočnú [základnú – neoficiálny preklad] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.“
11.
Článok 5 tejto smernice, nazvaný „Primerané prispôsobenia [úpravy – neoficiálny preklad] pre osoby so zdravotným postihnutím“, stanovuje:
„Na uplatnenie zásady rovnakého zaobchádzania vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím sa vykonajú primerané prispôsobenia [úpravy – neoficiálny preklad]. Znamená to, že zamestnávatelia vykonajú [prijmú – neoficiálny preklad] podľa potreby jednotlivého prípadu vhodné opatrenia, aby umožnili osobe so zdravotným postihnutím vstúpiť, zúčastňovať sa [získať prístup k zamestnaniu, vykonávať ho – neoficiálny preklad] alebo postupovať v zamestnaní alebo absolvovať odbornú prípravu, pokiaľ také opatrenia nie sú pre zamestnávateľa neúmerným bremenom. Toto bremeno nebude neúmerné, ak je dostatočne kompenzované opatreniami existujúcimi v rámci politiky zdravotne postihnutých v danom členskom štáte.“
B.
Estónske právo
12.
§ 146 vangistusseadus (zákon o výkone trestu odňatia slobody) stanovuje:
„1.   Cieľom lekárskej prehliadky príslušníka väzenskej stráže je odhaliť zdravotné problémy spôsobené výkonom služby, znížiť a eliminovať zdravotné riziká a zistiť, či u príslušníka väzenskej stráže neexistujú zdravotné problémy, ktoré mu bránia v plnení jeho pracovných povinností.
…
4.   Pravidlá týkajúce sa požiadaviek na zdravotný stav a posudzovania zdravotného stavu príslušníkov väzenskej stráže, ako aj požiadavky týkajúce sa obsahu a formy lekárskeho osvedčenia o zdravotnej spôsobilosti sú stanovené nariadením vlády Estónskej republiky.“
13.
Vabariigi Valitsuse määrus nr 12 „Vanglateenistuse ametniku tervisenõuded ja tervisekontrolli kord ning tervisetõendi sisu ja vormi nõuded“ (nariadenie vlády Estónskej republiky č. 12, ktorým sa ustanovujú „Požiadavky na zdravotný stav a posudzovanie zdravotného stavu príslušníkov väzenskej stráže, ako aj požiadavky na obsah a formu lekárskeho osvedčenia o zdravotnej spôsobilosti“) z 22. januára 2013 (ďalej len „nariadenie č. 12“), prijaté na základe § 146 ods. 4 zákona o výkone trestu odňatia slobody, nadobudlo účinnosť 26. januára 2013.
14.
§ 3 nariadenia č. 12 stanovuje:
„1.   Zrak príslušníka väzenskej stráže musí spĺňať tieto požiadavky:
(1)
zraková ostrosť s korekciou nesmie byť na jednom oku pod 0,6 a na druhom oku pod 0,4;
(2)
normálne zorné pole, normálne farebné videnie a normálne nočné videnie.
2.   Príslušník väzenskej stráže má povolené nosiť kontaktné šošovky a okuliare.“
15.
Podľa § 4 tohto nariadenia:
„1.   Úroveň sluchu príslušníka väzenskej stráže musí byť dostatočná na to, aby mohol komunikovať cez telefón a aby počul zvuk alarmu a rádiovú komunikáciu.
2.   Pri lekárskej prehliadke príslušníka väzenskej stráže nesmie strata jeho sluchu na uchu, ktorým počuje lepšie, presiahnuť 30 [decibelov (dB)] pri frekvencii od 500 do 2000 [hertzov (Hz)] a 40 dB pri frekvencii od 3000 do 4000 Hz, a na uchu, ktorým počuje horšie, 40 dB pri frekvencii od 500 do 2000 Hz a 60 dB pri frekvencii od 3000 do 4000 Hz.“
16.
§ 5 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Zoznam zdravotných problémov, ktoré sú prekážkou plnenia pracovných povinností príslušníka väzenskej stráže, ktorého sa treba pridržiavať pri posudzovaní zdravotného stavu príslušníka väzenskej stráže, je stanovený v prílohe 1.
2.   Existencia absolútnej zdravotnej prekážky bráni tomu, aby osoba bola prijatá do služobného pomeru ako príslušník väzenskej stráže alebo absolvovala odbornú prípravu na výkon funkcie príslušníka väzenskej stráže. …“
17.
Príloha 1 tohto nariadenia stanovuje zoznam zdravotných problémov, ktoré sú prekážkou plnenia pracovných povinností príslušníka väzenskej stráže. „Strata sluchu pod predpísanou normou“ patriaca medzi „zdravotné prekážky“ je klasifikovaná ako „absolútna prekážka“.
III. Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
18.
Žalobca vo veci samej bol od decembra 2002 zamestnaný ako príslušník väzenskej stráže v Ústave na výkon trestu odňatia slobody Tartu (Estónsko), kde pracoval po dobu takmer 15 rokov ako dozorca najprv na oddelení výkonu trestu a následne od júna 2008 na oddelení monitoringu. Jeho služobné povinnosti v rámci pracovného miesta dozorcu na oddelení monitoringu zahŕňali okrem iného dohľad nad osobami podliehajúcimi elektronickému monitoringu prostredníctvom monitorovacieho systému, zasielanie informácií o týchto osobách, sledovanie monitorovacích a signalizačných zariadení, reagovanie a zasielanie informácií najmä v prípade alarmu a zisťovanie porušení interného poriadku. Vnútroštátny súd uvádza, že voči žalobcovi vo veci samej nebola počas celej doby jeho činnosti ani jediný raz vznesená kritika týkajúca sa výkonu jeho pracovných povinností.
19.
Osvedčenie o zdravotnej spôsobilosti zo 4. apríla 2017 potvrdilo u tohto žalobcu poruchu sluchovej ostrosti na jednom uchu v takom rozsahu, že nedosahovala úroveň stanovenú nariadením č. 12 a žalobca teda nespĺňal požiadavky na zdravotný stav príslušníkov väzenskej stráže stanovené týmto nariadením. (
3
) Podľa žalobcu vo veci samej išlo o vrodenú poruchu.
20.
Rozhodnutím z 28. júna 2017 riaditeľ Ústavu na výkon trestu odňatia slobody Tartu prepustil žalobcu vo veci samej najmä na základe § 5 nariadenia č. 12 z dôvodu, že úroveň jeho sluchu nespĺňa požiadavky tohto nariadenia. Žalobca vo veci samej podal preto žalobu na Tartu Halduskohus (Správny súd Tartu, Estónsko), ktorou sa domáhal určenia nezákonnosti rozhodnutia o prepustení a priznania náhrady škody, pričom tvrdil, že uvedené nariadenie zavádza diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia, ktorá je v rozpore s Ústavou aj so zákonom o rovnosti zaobchádzania.
21.
Rozsudkom zo 14. decembra 2017 tento súd žalobu zamietol, pričom predovšetkým konštatoval, že požiadavka na sluch stanovená nariadením č. 12 predstavuje nevyhnutné a odôvodnené opatrenie s cieľom zabezpečiť, že príslušníci väzenskej stráže v službe sú schopní vykonávať všetky svoje úlohy.
22.
Rozsudkom z 11. apríla 2019 Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu, Estónsko) vyhovel odvolaniu podanému žalobcom vo veci samej, zrušil uvedený rozsudok, konštatoval nezákonnosť rozhodnutia o prepustení a uložil Ústavu na výkon trestu odňatia slobody Tartu povinnosť zaplatiť žalobcovi náhradu škody vo výške 60 mesačných platov. Tento súd sa domnieval, že nariadenie č. 12 a konkrétnejšie jeho príloha 1, ktorá stanovuje, že strata sluchu pod predpísanou normou predstavuje absolútnu prekážku zachovania služobného pomeru príslušníka väzenskej stráže, je v rozpore so všeobecnou zásadou rovnosti a so zásadou ochrany legitímnej dôvery, ktoré sú zakotvené Ústavou. Odvolací súd teda v konaní vo veci samej neuplatnil nariadenie č. 12 a podal návrh na začatie súdneho konania o preskúmanie ústavnosti tejto prílohy na vnútroštátny súd.
23.
Pokiaľ ide o všeobecnú zásadu rovnosti, Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu) predovšetkým porovnal kategóriu príslušníkov väzenskej stráže s poruchami sluchu s kategóriou príslušníkov s poruchami zraku a konštatoval existenciu rozdielneho zaobchádzania, ktoré nie je založené na primeranom a relevantnom dôvode. Podľa tohto súdu sú pravidlá, ktoré nariadenie č. 12 stanovuje v prípade poruchy zraku alebo poruchy sluchu, porovnateľné, a to najmä v rozsahu, v akom zníženie zrakovej ostrosti pod predpísanú normu taktiež predstavuje absolútnu prekážku. Podľa § 3 ods. 1 tohto nariadenia má však príslušník s poruchou zraku právo nosiť kontaktné šošovky a okuliare, zatiaľ čo § 4 uvedeného nariadenia neupravuje používanie načúvacieho prístroja a počas vyšetrenia sluchu nie je povolené mať takýto prístroj.
24.
Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu) dodal, že nerozumie dôvodu, prečo sa vyžaduje, aby mal príslušník s poruchou sluchu schopnosť počuť aj v prípade straty alebo nefunkčnosti korekčnej pomôcky, zatiaľ čo v prípade príslušníka s poruchou zraku neexistuje porovnateľná požiadavka, a to aj napriek tomu, že rozbité okuliare môžu predstavovať väčšie nebezpečenstvo než poškodený načúvací prístroj. Konkrétne načúvací prístroj sa dá miniaturizovať, vložiť do ucha a umiestniť pod prilbu. Okrem toho je možné zostaviť zoznam pomôcok povolených vo väzení. Je teda prehnané vylúčiť všetky načúvacie prístroje bez rozdielu a brániť osobám s poruchami sluchu vo výkone činnosti vo väzenských zariadeniach.
25.
Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Najvyšší súd, senát pre preskúmavanie ústavnosti) uvádza, že verejné orgány, ktoré boli účastníkmi konania, vyjadrili rozdielne názory. Podľa Justiitsminister (minister spravodlivosti, Estónsko) a Ústavu na výkon trestu odňatia slobody Tartu sú požiadavky na sluch, ktoré stanovuje nariadenie č. 12, odôvodnené potrebou zaistiť bezpečnosť a verejný poriadok. Príslušník väzenskej stráže musí byť schopný vykonávať všetky úlohy, na ktoré absolvoval odborný výcvik, a v prípade potreby musí poskytnúť pomoc polícii. Minister spravodlivosti spresňuje, že nosenie načúvacieho prístroja príslušníkmi väzenskej stráže pri výkone ich služby nie je samo osebe zakázané, ale vyšetrenie ich sluchu sa musí vykonávať bez pomoci takéhoto prístroja, teda bez korekcie. Prirodzená úroveň sluchu príslušníka väzenskej stráže musí byť preto dostatočná na to, aby bola za každých okolností a bez použitia zdravotníckej pomôcky zabezpečená jeho bezpečnosť, bezpečnosť jeho kolegov a neobmedzená komunikácia.
26.
Naopak podľa tervise‑ ja tööminister (minister zdravotníctva a práce, Estónsko), ako aj õiguskantsler (justičný kancelár, Estónsko) tieto požiadavky nie sú primerané sledovanému cieľu, ktorým je ochrana verejného poriadku a bezpečnosti, ako aj práv a slobôd osôb.
27.
Vnútroštátny súd sa zas domnieva, že existuje pochybnosť o súlade vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie, a to vzhľadom na zásadu rovnosti stanovenú v článku 2 Zmluvy o EÚ a zákaz diskriminácie na základe zdravotného postihnutia zakotvený v Charte základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a v smernici 2000/78. Tento súd s odkazom na rozsudok Vital Pérez (
4
) uvádza, že snaha zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie polície, väzenskej stráže alebo záchranných služieb predstavuje legitímny cieľ, avšak treba skúmať, či obmedzenia výkonu činnosti príslušníka väzenskej stráže so sluchovým postihnutím, aké stanovuje nariadenie č. 12, sú primerané tomuto cieľu. Znenie uvedenej smernice ani judikatúra Súdneho dvora neumožňujú vyvodiť jasné závery k otázke predloženej v prejednávanej veci, takže je potrebný výklad zo strany Súdneho dvora.
28.
Vnútroštátny súd ďalej spresňuje, že podľa vnútroštátnych procesných pravidiel nemá v rámci preskúmania ústavnosti, ktoré mu bolo predložené vo veci samej, možnosť priamo preskúmať súlad vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie. Toto preskúmanie mal naopak pravdepodobne vykonať Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu), ktorý má právomoc v tejto súvislosti. Vnútroštátny súd však dodáva, že môže v tejto súvislosti položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru a ak z jeho odpovede vyplynie, že právo Únie bráni takej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, túto vnútroštátnu právnu úpravu bude potrebné zrušiť bez toho, aby musel skúmať návrh na preskúmanie ústavnosti, ktorý by bol vyhlásený na neprípustný. Keby naopak z odpovede Súdneho dvora vyplynulo, že právo Únie nebráni takejto právnej úprave, vnútroštátny súd by mohol pokračovať v preskúmaní ústavnosti predmetnej právnej úpravy.
29.
Za týchto podmienok Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Najvyšší súd, senát pre preskúmavanie ústavnosti) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa ustanovenia článku 2 ods. 2 v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice [2000/78] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že strata sluchu pod predpísanou normou predstavuje absolútnu prekážku zachovania služobného pomeru príslušníka väzenskej stráže, a nepovoľuje používanie korekčných pomôcok pri posudzovaní splnenia požiadaviek na sluch?“
30.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 24. októbra 2019 bol doručený Súdnemu dvoru 29. októbra 2019. Písomné pripomienky predložil žalobca vo veci samej, justičný kancelár, grécka vláda a Európska komisia. Vo veci nebolo nariadené pojednávanie.
IV. Analýza
31.
Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta Súdneho dvora na proporcionalitu vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, ktorá zakazuje zotrvanie v služobnom pomere príslušníka väzenskej stráže, ktorého sluch je pod normou stanovenou na účely výkonu tohto povolania, vzhľadom na smernicu 2000/78.
32.
Na účely odpovede na túto otázku treba najskôr overiť, či a prípadne v akom rozsahu sa smernica 2000/78 uplatňuje na takúto právnu úpravu, najmä či zákaz, ktorý stanovuje, zakladá rozdielne zaobchádzanie na základe zdravotného postihnutia a či toto rozdielne zaobchádzanie môže byť odôvodnené legitímnym cieľom.
A.
O uplatnení smernice 2000/78
1. O pôsobnosti smernice 2000/78
33.
Z názvu a preambuly smernice 2000/78 vyplýva, že má stanoviť všeobecný rámec, aby bola každému zaistená rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní tým, že sa mu poskytne účinná ochrana proti diskriminácii z niektorého z dôvodov uvedených v jej článku 1, medzi ktoré patrí aj zdravotné postihnutie. (
5
)
34.
Pojem „zdravotné postihnutie“ uvedený v článku 1 smernice 2000/78 sa týka obmedzenia vyplývajúceho najmä z fyzického, mentálneho alebo psychického postihnutia, ktorého vzájomné pôsobenie s rôznymi prekážkami môže brániť plnej a účinnej účasti dotknutej osoby na profesijnom živote na základe rovnosti s ostatnými zamestnancami. (
6
) Porucha zmyslovej schopnosti, v tomto prípade sluchu, je fyzickým postihnutím v zmysle tohto článku.
35.
Článok 3 ods. 1 smernice 2000/78 okrem iného stanovuje, že táto smernica sa vzťahuje na všetky osoby vo verejnom aj súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov, vo vzťahu podľa jeho písmena a) k podmienkam prístupu k zamestnaniu, najmä podmienkam náboru, a podľa jeho písmena c) k podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam, vrátane podmienok prepúšťania.
36.
V dôsledku toho nariadenie č. 12 v rozsahu, v akom stanovuje, že sluch príslušníka väzenskej stráže musí spĺňať určité požiadavky a že úroveň sluchu pod predpísanou normou predstavuje absolútnu prekážku prijatia takéhoto príslušníka do zamestnania, sa týka podmienok prístupu k zamestnaniu v zmysle uvedeného písmena a) a v rozsahu, v akom vedie k prepusteniu osoby, ktorá už bola prijatá do zamestnania, sa týka aj podmienok zamestnania v zmysle uvedeného písmena c). Takéto nariadenie preto patrí do pôsobnosti smernice 2000/78.
2. O existencii rozdielneho zaobchádzania na základe zdravotného postihnutia
37.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že nariadenie č. 12 stanovuje minimálnu normu týkajúcu sa sluchu, na základe ktorej sa s osobami, ktoré túto normu spĺňajú, zaobchádza rozdielne ako s osobami, ktoré ju nespĺňajú. Iba osoby spĺňajúce túto normu môžu byť prijaté do služobného pomeru na pozíciu príslušníka väzenskej stráže. Okrem toho osoby, ktoré nespĺňajú uvedenú normu, ale boli do služobného pomeru prijaté pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, nemôžu, podobne ako žalobca vo veci samej, zotrvať vo svojom služobnom pomere.
38.
Z toho vyplýva, že takéto nariadenie vytvára prekážku prístupu k zamestnaniu a udržania zamestnania pre osoby, ktoré nespĺňajú normu stanovenú pre sluch, a teda vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu priamo na základe zdravotného postihnutia v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78. (
7
)
39.
Ďalej poznamenávam, že vnútroštátny súd používa na označenie úrovne sluchu žalobcu vo veci samej pojem zdravotné postihnutie, pričom účastníci konania vo veci samej zdá sa nenamietajú použitie tohto pojmu vo vzťahu k žalobcovi.
40.
Vzhľadom na konštatovanie existencie rozdielneho zaobchádzania treba overiť, či toto rozdielne zaobchádzanie predstavuje zakázanú diskrimináciu, alebo môže byť odôvodnené, lebo zodpovedá základnej a rozhodujúcej požiadavke, pričom však neprekračuje rámec nevyhnutný na tento účel.
3. O existencii odôvodnenosti
41.
V súlade s návrhom vnútroštátneho súdu považujem za potrebné preskúmať, či norma stanovujúca úroveň sluchu, akou je nariadenie č. 12, predstavuje „základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78, ktorá zodpovedá legitímnym cieľom v zmysle článku 2 ods. 5 tejto smernice a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na tento účel. V prípade kladnej odpovede zo znenia tohto článku 4 ods. 1 vyplýva, že rozdielne zaobchádzanie na základe zdravotného postihnutia, ktoré takáto právna úprava vytvára, nepredstavuje diskrimináciu v zmysle článku 2 uvedenej smernice.
42.
Pripomínam, že pokiaľ ide o výnimku zo zákazu diskriminácie, článok 4 smernice 2000/78 sa má vykladať reštriktívne, pričom odôvodnenie 23 tejto smernice spresňuje, že takúto výnimku možno uplatniť iba za veľmi obmedzených okolností. (
8
)
43.
Zdôrazňujem tiež, že základnú požiadavku nemá predstavovať jeden z dôvodov uvedených v článku 1 smernice 2000/78, na ktorom sa rozdielne zaobchádzanie zakladá, ale charakteristika súvisiaca s týmto dôvodom. (
9
)
44.
V tejto súvislosti z konštatovaní uvedených v bodoch 37 a 38 vyššie vyplýva, že požiadavka minimálnej úrovne sluchu predstavuje charakteristiku súvisiacu s jedným z týchto dôvodov, a to konkrétne so zdravotným postihnutím.
45.
Pokiaľ ide o potrebu takejto charakteristiky, niet pochýb, že povinnosť dobre počuť, a teda spĺňať určitú úroveň kvality sluchu, vyplýva z úloh príslušníka väzenskej stráže, ako ich opísal vnútroštátny súd. Tento súd totiž uviedol, že monitorovanie väzňov zahŕňa najmä schopnosť identifikovať problémy, ktoré sa môžu prejavovať zvukovou signalizáciou, a počuť spustenie alarmu (
10
). Komunikácia príslušníka väzenskej stráže s kolegami tiež vyžaduje schopnosť počuť, čo mu hovoria osobne, niekedy aj v hlučných situáciách, alebo prostredníctvom komunikačných zariadení.
46.
Sluch, rovnako ako požiadavku disponovania určitou fyzickou zdatnosťou, najmä v záujme schopnosti fyzicky zvládnuť väznené osoby, možno považovať za základnú a rozhodujúcu požiadavku. (
11
)
47.
Pokiaľ ide o sledované ciele, všetky verejné orgány zúčastnené na konaní vo veci samej, ako aj vnútroštátny súd poukázali na cieľ ochrany verejnej bezpečnosti a udržania poriadku. Je totiž zrejmé, že väzenské služby majú zaručiť tieto ciele. V rozsahu, v akom sú tieto ciele súčasťou cieľov, ktoré článok 2 ods. 5 smernice 2000/78 výslovne uvádza ako ciele umožňujúce odchýliť sa od zákazu diskriminácie, ich pritom treba považovať za legitímne.
48.
Na prvý pohľad sa teda zdá, že právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje minimálnu úroveň sluchu vzťahujúcu sa na výkon služby príslušníka väzenskej stráže povereného monitoringom väzňov, predstavuje základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie na účely dosiahnutia legitímnych cieľov. Táto právna úprava sa teda zdá byť vhodná na dosiahnutie sledovaných cieľov.
49.
Otázkou je, či takáto právna úprava, ktorá absolútnym spôsobom zakazuje výkon tejto služby v prípade, ak nie je splnená stanovená požiadavka na sluch, je primeraná týmto cieľom v tom zmysle, že neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie riadneho fungovania a operačnej pripravenosti dotknutých väzenských služieb, a teda na zaistenie verejnej bezpečnosti a udržania poriadku.
B.
O primeranosti opatrenia, o aké ide vo veci samej
50.
Na účely odpovede na otázku primeranosti právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, je dôležité zdôrazniť, že právo nebyť diskriminovaný na základe zdravotného postihnutia je základným právom zakotveným v článku 21 Charty a konkretizovaným v smernici 2000/78. Toto právo je zakotvené aj v Dohovore Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím (
12
), ku ktorému Únia pristúpila.
51.
Únia sa nielen zaviazala bojovať proti diskriminácii na základe zdravotného postihnutia snahou o odstránenie nerovností na základe zdravotného postihnutia, ale tiež potvrdila význam podpory integrácie osôb so zdravotným postihnutím do pracovného života prijatím vhodných opatrení (
13
) s cieľom prispievať k ich plnej účasti na ekonomickom, kultúrnom a sociálnom živote a na realizácii ich potenciálu. (
14
)
52.
Táto integrácia je zabezpečená tým, že zamestnávatelia vykonávajú v súlade s článkom 5 smernice 2000/78 primerané úpravy v prospech osôb so zdravotným postihnutím, ako sú napríklad osobitná úprava pracovného času alebo špecifická infraštruktúra (
15
), ako aj prijímaním pozitívnych opatrení (
16
) v súlade s článkom 7 ods. 2 tejto smernice.
53.
Práve v tomto kontexte treba posúdiť, či úplné vylúčenie výkonu činnosti príslušníka väzenskej stráže zameranej na monitoring väzňov, aké je predmetom konania vo veci samej, možno považovať za zlučiteľné so smernicou 2000/78.
54.
Zdôrazňujem, že smernica 2000/78 sa síce snaží podporovať integráciu osôb so zdravotným postihnutím do pracovného života, zároveň však uznáva dôležitosť neovplyvnenia riadneho fungovania dotknutých sektorov. Jej preambula v tejto súvislosti svedčí o hľadaní rovnováhy medzi týmito dvomi požiadavkami.
55.
Na jednej strane totiž odôvodnenie 17 smernice 2000/78 kladie dôraz na schopnosť vykonávať podstatné úlohy dotknutého pracovného zaradenia, ako aj na kompetentnosť a disponibilitu. Tieto predpoklady sú ďalej posilnené v odôvodnení 18 tejto smernice, podľa ktorého táto smernica „nevyžaduje, aby najmä ozbrojené sily a polícia, väzenská stráž alebo záchranné služby robili nábor alebo zamestnávali osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb“ (
17
). Poznamenávam, že v odôvodnení 18 sa výslovne spomína väzenská stráž. Navyše uvedené odôvodnenie tým, že zdôrazňuje schopnosť vykonávať „všetky úlohy“, ktoré možno prideliť zamestnancom na účely zachovania tejto operačnej pripravenosti, odráža potrebu, zdôraznenú v judikatúre Súdneho dvora, disponovať v určitých prípadoch nielen vysokou fyzickou zdatnosťou, ale prípadne aj spĺňať požiadavku „interoperability“, to znamená preukázať schopnosť plniť úlohy, ktoré sú nad rámec obvykle predpísaných úloh. (
18
)
56.
Na druhej strane odôvodnenia 16, 17 a 20 smernice 2000/78 zdôrazňujú význam opatrení, ktoré sú určené na zohľadnenie potrieb osôb so zdravotným postihnutím v ich pracovnom prostredí, v boji proti diskriminácii na základe zdravotného postihnutia. Konkrétne odôvodnenie 17, aj keď uznáva dôležitosť disponovania schopnosťami požadovanými pre dané pracovné zaradenie, poukazuje na existenciu povinnosti zabezpečiť primerané úpravy pre osoby so zdravotným postihnutím. Pokiaľ ide o odôvodnenie 20, to dopĺňa, že je potrebné prijať vhodné, t. j. účinné a praktické, opatrenia na prispôsobenie pracovného miesta zdravotnému postihnutiu, napríklad prispôsobením priestorov alebo rozdelením úloh.
57.
Prejednávaná vec vedie k otázkam týkajúcim sa nastolenia rovnováhy medzi riadnym fungovaním dotknutých služieb a zohľadnením zdravotného postihnutia. Na účely overenia, že opatrenie, o aké ide vo veci samej, neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie riadneho fungovania dotknutých služieb, v ďalších častiach preskúmam judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa požiadaviek interoperability (časť 1) a vysokej fyzickej zdatnosti (časť 2). Hoci sa táto judikatúra týka diskriminácie medzi mužmi a ženami a diskriminácie na základe veku, domnievam sa, že obsahuje závery relevantné z hľadiska diskriminácie na základe zdravotného postihnutia. Následne podrobím analýze ustanovenia článku 5 smernice 2000/78, ako ich vykladá Súdny dvor, a to s dôrazom na skutočnosť, že ukladajú osobitné povinnosti v oblasti zdravotného postihnutia a ešte viac posilňujú tieto závery (časť 3). Túto analýzu zakončím vyvodením dôsledkov celej preskúmanej judikatúry pre spor, o aký ide vo veci samej (časť 4).
1. O požiadavke interoperability
58.
Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ťažiskom tvrdení, ktoré minister spravodlivosti uviedol na podporu požiadavky minimálnej úrovne sluchu pre výkon činnosti príslušníka väzenskej stráže, je požiadavka interoperability. Vnútroštátny súd totiž uvádza, že podľa tohto ministra musia byť všetci príslušníci väzenskej stráže schopní vykonávať úlohy odlišné od ich obvyklých úloh, a najmä poskytovať pomoc polícii. Títo príslušníci môžu byť v rámci väznice zaradení na akékoľvek pracovné miesto, na ktoré majú dostatočné vzdelanie, a na tento účel musia spĺňať požiadavky týkajúce sa zdravotného stavu, ktoré sú predpísané pre všetky tieto pracovné miesta. Uvedený minister sa domnieva, že bez požiadavky na sluch stanovenej nariadením č. 12 by nebolo vždy možné dosiahnuť stanovené ciele, a to zaistiť v maximálnom možnom rozsahu bezpečnosť osôb umiestnených v zariadení na výkon trestu odňatia slobody a zabrániť ohrozeniu verejného poriadku.
59.
Vzniká otázka, či skutočnosť, že vedúci predstavitelia služieb uvedených v odôvodnení 18 smernice 2000/78, v tomto prípade väzenskej stráže, považujú interoperabilitu zamestnancov za nevyhnutnú na zabezpečenie operačnej pripravenosti týchto služieb, je postačujúca na to, aby bolo rozdielne zaobchádzanie v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2000/78 odôvodnené.
60.
Súdny dvor sa zaoberal skúmaním analogickej problematiky v rozsudku Sirdar (
19
), ktorý sa týkal prijatia ženy – kuchárky do služobného pomeru v britských ozbrojených silách, a to v kontexte rozdielneho zaobchádzania s mužmi a zo ženami. Vnútroštátny súd sa pýtal, či podmienky výkonu činnosti v konkrétnej jednotke týchto ozbrojených síl, v danom prípade v Kráľovskom námorníctve, ktoré je elitnou jednotkou, umožňujú vylúčiť ženy z jej radov.
61.
Súdny dvor uviedol, že dotknutá jednotka ozbrojených síl sa zásadne líši od ostatných jednotiek v tom, že je nasadzovaná do prvej línie v operáciách typu zásahové komando (
20
) a uplatňuje sa v nej pravidlo tzv. „interoperability“. (
21
) Na základe tohto pravidla všetci príslušníci bez výnimky, a teda vrátane kuchárov, musia mať spôsobilosť bojovať v jednotke komando.
62.
Súdny dvor uznal, že v tomto osobitnom rámci špecifické podmienky nasadenia – a najmä pravidlo interoperability vzťahujúce sa na útočné jednotky tvoriace Kráľovské námorníctvo – odôvodňujú ich výlučne mužské zloženie s cieľom zaručiť efektívnosť v boji. (
22
)
63.
Veľmi špecifická povaha činnosti a s ňou spojené podmienky jej výkonu mohli odôvodniť rozdielne zaobchádzanie s mužmi a so ženami a umožnili považovať toto rozdielne zaobchádzanie za primerané sledovanému cieľu. Zdôrazňujem, že úvahy Súdneho dvora týkajúce sa proporcionality opatrenia vedúceho k diskriminácii medzi mužmi a ženami sa nevzťahovali na ozbrojené sily ako celok, ale len na konkrétnu jednotku týchto síl.
64.
Tento prístup bol potvrdený v rozsudku Komisia/Francúzsko (
23
). Tento rozsudok sa týkal prijatia do verejnej služby, najmä do policajného zboru tohto členského štátu, ktorý mal stanovené rozdielne percentuálne kvóty pre nábor mužov a žien, a to v neprospech žien.
65.
Francúzsko v rámci svojho sporu s Komisiou odôvodnilo existenciu pravidiel stanovujúcich nižší podiel žien prijatých do aktívnej služby v policajnom zbore v porovnaní s mužmi tvrdením, že príslušníci štátnej polície musia byť kedykoľvek schopní použiť silu na odradenie potenciálnych narušiteľov verejného poriadku. (
24
) Súdny dvor zdôraznil, že výnimky zo zákazu diskriminácie medzi mužmi a ženami sa môžu týkať len špecifických činností, a rozhodol, že tento členský štát nedodržal túto požiadavku. (
25
)
66.
Z tohto rozsudku vyplýva, že údajná potreba možného použitia sily v akomkoľvek momente a požiadavka všeobecnej interoperability v rámci štátnej polície (
26
) sa nepovažovali za preukázané.
67.
Ako vyplýva z rozsudkov Sirdar (
27
) a Komisia/Francúzsko (
28
), samotné ustanovenie potreby pravidla interoperability nemožno zovšeobecniť na celú profesiu alebo odvetvie činnosti a odôvodniť tým porušenie práva na rovnaké zaobchádzanie.
68.
Okrem prípadov, keď je interoperabilita odôvodnená vykonávaným zamestnaním, tak ako vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Sirdar (
29
), však môže aj povaha činnosti viesť k stanoveniu obzvlášť vysokých požiadaviek na fyzickú zdatnosť, a teda zdravotný stav. V ďalšej časti preskúmam, ako Súdny dvor posúdil primeranosť, resp. neprimeranosť takýchto požiadaviek s ohľadom na zákaz diskriminácie z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 smernice 2000/78, v tomto prípade diskriminácie na základe veku.
2. O požiadavke vysokej fyzickej zdatnosti
69.
Súdny dvor skúmal primeranosť požiadavky vysokej fyzickej zdatnosti v oblastiach hasičskej služby a polície, uvedených v odôvodnení 18 smernice 2000/78, ako aj v oblasti letectva. Súdny dvor uviedol, že táto požiadavka súvisí s vekom, pričom zdôraznil, že s pribúdajúcim vekom sa fyzická zdatnosť znižuje. (
30
)
70.
Pokiaľ ide o činnosť hasiča, ktorá je záchrannou službou v zmysle tohto odôvodnenia, Súdny dvor v rozsudku Wolf (
31
) uviedol, že boj proti požiarom, vrátane záchrany osôb, vyžaduje mimoriadne vysokú fyzickú spôsobilosť a povinnosti s tým spojené môžu vykonávať len mladšie osoby. Len málo osôb nad 45 rokov má vhodnú fyzickú spôsobilosť. (
32
) Súdny dvor sa domnieval, že v záujme toho, aby bol do hasičskej služby poverenej úlohami boja proti požiarom zaradený dostatočný počet takto zdatných osôb a na dostatočne dlhú dobu predtým, než budú zaradení na iné úlohy v rámci hasičského zboru, je stanovenie hornej vekovej hranice 30 rokov na prijatie do služby primerané cieľu, ktorý spočíva v zabezpečení operatívnosti a riadneho fungovania tejto služby. (
33
)
71.
Tento rozsudok slúžil ako norma pre nasledujúce rozsudky, vyhlásené najmä v oblasti týkajúcej sa polície. Súdnemu dvoru tak bola položená otázka, či podobne ako v prípade hasičov je horná hranica veku 30 alebo 35 rokov na prijatie príslušníkov polície do zamestnania primeraná sledovanému cieľu, a to cieľu zaručiť operačnú pripravenosť dotknutej polície.
72.
Súdny dvor rozlišoval medzi činnosťou miestnej polície pôsobiacej v obci v Španielsku (
34
) a činnosťou polície autonómneho spoločenstva toho istého štátu (
35
), pričom uznal, že osobitná fyzická spôsobilosť je potrebná u všetkých príslušníkov polície, a to z dôvodu používania fyzickej sily v rámci ich činnosti súvisiacej s ochranou osôb a majetku, ako aj so zatýkaním a zadržiavaním páchateľov trestných činov. Súdny dvor pripustil, že v prípade príslušníkov polície autonómneho spoločenstva sa môže vyžadovať vyššia fyzická spôsobilosť než v prípade príslušníkov miestnej polície, a môže byť teda potrebné stanoviť takúto hornú vekovú hranicu, zatiaľ čo v prípade prijímania príslušníkov miestnej polície je táto veková hranica neprimeraná.
73.
Súdny dvor zdôraznil, že činnosť polície autonómneho spoločenstva, ktorej hlavnou úlohou je zaistiť bezpečnosť občanov na území spoločenstva, môže zahŕňať ťažké, prípadne extrémne podmienky pri zásahu, (
36
) zatiaľ čo činnosť miestnej polície, ktorá zahŕňa najmä riadenie cestnej premávky a úlohy administratívnej povahy, nevyžaduje mimoriadne vysoké fyzické schopnosti porovnateľné s tými, ktoré sa systematicky vyžadujú v prípade hasičov zaradených na výkon úloh boja proti požiarom. (
37
)
74.
Preskúmanie proporcionality sa riadilo analogickým prístupom, ktorý zahŕňal rozdielne posúdenie v závislosti od podmienok výkonu činnosti v rámci povolania pilota lietadla.
75.
Pokiaľ ide o komerčnú prepravu cestujúcich alebo nákladu, Súdny dvor v rozsudku Prigge a i. (
38
) rozhodol, že úplné skončenie výkonu povolania dopravných pilotov pri dovŕšení veku 60 rokov, ktoré stanovila kolektívna zmluva, nie je s ohľadom na vykonávané úlohy primerané cieľu ochrany verejnej bezpečnosti.
76.
Naopak, ak činnosť pilota nespočíva v zabezpečovaní komerčných letov, ale v zaistení bezpečnosti štátu, povinnosť skončenia výkonu povolania pilota pri dovŕšení veku 60 rokov bola v rozsudku Cafaro (
39
) vyhlásená za primeranú sledovanému cieľu vzhľadom na povahu tejto činnosti a podmienky spojené s jej výkonom. (
40
)
77.
Z judikatúry preskúmanej v tejto časti vyplýva, že požiadavka mimoriadne vysokej fyzickej zdatnosti musí byť, podobne ako v prípade požiadavky stanovenej pre hasičov zaradených na výkon úloh boja proti požiarom v rozsudku Wolf, obmedzená na výkon najnáročnejších úloh v rámci daného povolania. Bez ohľadu na to, či ide o hasičský zbor, policajný zbor alebo pilotov lietadiel, je potrebné overiť, či neexistujú pracovné pozície, pri ktorých postačuje nižšia úroveň fyzickej spôsobilosti, takže osoby, ktoré majú záujem pracovať na týchto pozíciách, by neboli neprimeraným spôsobom automaticky vylúčené z týchto pozícií iba na základe svojho veku.
78.
Túto judikatúru treba podľa môjho názoru uplatniť aj na iné formy diskriminácie, a najmä na diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia. Pokiaľ však ide o diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia, článok 5 smernice 2000/78 stanovuje tiež vykonanie „primeraných úprav“ v prospech osôb so zdravotným postihnutím. Tieto primerané úpravy preskúmam v nasledujúcej časti.
3. O zohľadnení zdravotného postihnutia
79.
Pokiaľ teda ide o osoby so zdravotným postihnutím, je potrebné overiť na základe judikatúry preskúmanej v predchádzajúcej časti, či tieto osoby môžu byť zaradené na konkrétne pracovné miesta v rámci zamýšľaného povolania alebo zamestnania.
80.
Článok 5 smernice 2000/78 ešte posilňuje túto požiadavku tým, že vyžaduje, aby zamestnávatelia vykonávali „primerané úpravy“ pre tieto osoby za predpokladu, že to nepredstavuje neprimerané bremeno. Primerané úpravy sú v tomto ustanovení definované ako vhodné opatrenia prijaté podľa potreby konkrétneho prípadu s cieľom umožniť osobe so zdravotným postihnutím najmä získať prístup k zamestnaniu, vykonávať ho alebo v ňom postupovať. (
41
)
81.
Tento článok 5 smernice 2000/78 zdôrazňuje, že zamestnávatelia tak vo verejnom, ako aj v súkromnom sektore (
42
) musia zohľadňovať potreby ľudí so zdravotným postihnutím a uľahčiť ich integráciu do zamestnania. Článok 5 ukladá zamestnávateľom povinnosť (
43
) vykonať primerané úpravy vo vzťahu k svojim zamestnancom so zdravotným postihnutím, pokiaľ to nepredstavuje neprimerané bremeno.
82.
Z tohto ustanovenia vyplýva, že situáciu osôb so zdravotným postihnutím je potrebné posudzovať osobitne, ba dokonca individuálne, a zohľadniť pri tom ich potreby „v konkrétnej situácii“. (
44
)
83.
Povinnosť vykonávať primerané úpravy sa vzťahuje na všetkých zamestnávateľov. (
45
) Súdny dvor v rozsudku HK Danmark spresnil, že pojem „primerané úpravy“ sa má chápať v širokom zmysle (
46
) tak, že sa týka odstraňovania rôznych bariér, ktoré bránia plnej a účinnej účasti osôb so zdravotným postihnutím na profesijnom živote na základe rovnosti s ostatnými zamestnancami. (
47
) Odôvodnenie 20 smernice 2000/78 obsahuje zoznam primeraných úprav materiálnej, organizačnej alebo vzdelávacej povahy, (
48
) pričom Súdny dvor už spresnil, že tento zoznam nie je vyčerpávajúci. (
49
)
84.
Súdny dvor tak rozhodol, že táto smernica bráni prepusteniu zo zamestnania, ktoré vzhľadom na povinnosť vykonať primerané úpravy pre osoby so zdravotným postihnutím nie je odôvodnené skutočnosťou, že predmetná osoba nie je kompetentná, schopná, ani nie je k dispozícii, aby vykonávala podstatné funkcie svojho pracovného zaradenia. (
50
)
85.
Rozsudok HK Danmark názorne potvrdzuje tento výklad. Tento rozsudok sa týka vnútroštátneho zákona, ktorý umožňuje prepustiť zamestnanca so skrátenou výpovednou lehotou v prípade dlhodobej neprítomnosti v práci z dôvodu choroby. (
51
) Na základe tohto zákona boli zamestnanci so zdravotným postihnutím prepustení zo zamestnania z dôvodu neprítomnosti v práci. Zo skutkového rámca tohto rozsudku vyplýva, že tieto osoby mohli odpracovať len obmedzený počet hodín za týždeň. Navyše zamestnávateľ po prepustení jedného zo zamestnancov uverejnil oznámenie o pracovnej ponuke na pozíciu na čiastočný úväzok. (
52
) Súdny dvor sa domnieval, že je potrebné preskúmať, či by primerané úpravy, v danom prípade formou skrátenia pracovného času, neumožnili týmto zamestnancom vykonávať zamestnanie bez toho, aby predstavovali neprimerané bremeno pre svojich zamestnávateľov, (
53
) a či ich neprítomnosť v práci, ktorá viedla k ich prepusteniu, nebola spôsobená práve nevykonaním takýchto úprav. (
54
)
86.
Súdny dvor dospel k záveru, že smernica 2000/78 bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré umožňuje prepustiť zamestnancov so zdravotným postihnutím na základe ich neprítomnosti v práci z dôvodu choroby, ak je táto neprítomnosť dôsledkom toho, že zamestnávateľ nevykonal primerané úpravy v súlade s článkom 5 tejto smernice. (
55
)
87.
Inak povedané, v situácii, v ktorej by vykonanie primeraných úprav umožnilo zamestnancovi so zdravotným postihnutím spĺňať požiadavky vyplývajúce z jeho zamestnania, avšak zamestnávateľ takéto opatrenia neprijal, prepustenie tohto zamestnanca z dôvodu, že nespĺňa tieto požiadavky, je v rozpore so smernicou 2000/78 (
56
) a vnútroštátny zákon, ktorý umožňuje takéto prepustenie, je rovnako v rozpore s touto smernicou.
4. Aké závery možno vyvodiť z uvedenej judikatúry pre prejednávanú vec?
88.
Pripomínam, že vo veci samej minister spravodlivosti tvrdí, že úroveň sluchu požadovaná nariadením č. 12, ktorá zodpovedá úrovni sluchu požadovanej pre príslušníkov polície, je odôvodnená potrebou, aby všetci príslušníci väzenskej stráže boli v prípade potreby schopní poskytnúť pomoc polícii v rámci väzenia, a teda aby spĺňali požiadavku interoperability. Ako som zdôraznil, takúto potrebu nemožno jednoducho len ustanoviť, ale treba ju preukázať. (
57
)
89.
Interoperabilita zamestnancov môže byť potrebná za osobitných okolností, napríklad v prípade väzníc zameraných výlučne na umiestňovanie nebezpečných väzňov alebo väzenských blokov určených pre nebezpečných väzňov. V takej situácii sa požiadavka vysokej kvality sluchu všetkých príslušníkov väzenskej stráže, rovnakej ako v prípade príslušníkov polície, zdá byť odôvodnená povahou pridelených úloh a podmienkami ich výkonu. (
58
)
90.
V rámci prejednávanej veci však nebola predložená nijaká skutočnosť v tomto zmysle, čo musí overiť vnútroštátny súd.
91.
V každom prípade aj keby bolo uplatnenie požiadavky na sluch, akú predpisuje nariadenie č. 12, odôvodnené nie z dôvodu príležitostného poskytovania pomoci polícii, ale povahou úloh zabezpečovaných príslušníkmi väzenskej stráže vo všeobecnosti, pripomínam, že článok 5 smernice 2000/78 v zásade ukladá zamestnávateľovi povinnosť vykonať primerané úpravy. Zamestnávateľ je totiž povinný prijať vhodné opatrenia vo vzťahu k zamestnancovi so zdravotným postihnutím v závislosti od potrieb v konkrétnej situácii, pokiaľ tieto opatrenia nepredstavujú pre zamestnávateľa neprimerané bremeno.
92.
Takéto úpravy môžu mať organizačnú povahu a môžu spočívať v zaradení dotknutého príslušníka väzenskej stráže na oddelenie, kde sa zvyčajne nevyžaduje rovnaká úroveň sluchu ako u príslušníkov polície. V prípade, o aký ide v konaní vo veci samej, je potrebné overiť, či zaradenie na pracovné miesto, na ktoré bol žalobca vo veci samej naposledy pridelený, teda na pozíciu elektronického monitoringu väzňov, mohlo žalobcovi umožniť spĺňať všetky požiadavky vyplývajúce z jeho úloh.
93.
Skutočnosť, že príslušník väzenskej stráže, akým je žalobca vo veci samej, dokázal vykonávať úlohy monitoringu, ktoré mu boli zverené, k spokojnosti svojich nadriadených, (
59
) môže preukazovať, že môže byť preradený na iné pracovné miesto.
94.
Zdôrazňujem, že ak je osoba so zdravotným postihnutím schopná, prípadne po vykonaní primeraných úprav v zmysle článku 5 smernice 2000/78, plniť svoje pracovné úlohy, prepustenie tejto osoby iba z dôvodu, že nespĺňa normu týkajúcu sa sluchu, prekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v zabezpečení operačnej pripravenosti služby a rovná sa prepusteniu výlučne na základe jej zdravotného postihnutia, ktoré je v rozpore s touto smernicou. (
60
)
95.
V prípade, o aký ide vo veci samej, prichádzajú do úvahy popri úpravách organizačnej povahy aj úpravy materiálnej povahy.
96.
V tejto súvislosti zaznel v priebehu konania pred vnútroštátnymi súdmi návrh, že príslušník väzenskej stráže so sluchovým postihnutím by mohol nosiť pomôcku, ktorá by mu umožnila dosiahnuť úroveň sluchu predpísanú nariadením č. 12.
97.
Domnievam sa totiž, že povolenie používať takúto pomôcku by sa mohlo považovať za primeranú úpravu v zmysle článku 5 smernice 2000/78.
98.
Žalobca vo veci samej, ako aj minister zdravotníctva a práce a justičný kancelár zastávajú názor, že nosenie takejto pomôcky by malo byť povolené, rovnako ako je povolené nosenie okuliarov alebo kontaktných šošoviek na korekciu poruchy zraku.
99.
Minister spravodlivosti sa zas domnieva, že neexistuje dôkaz o tom, že načúvacie prístroje poskytujú v prípade sluchu pomoc a pohodlie porovnateľné s pomocou a pohodlím, ktoré poskytujú okuliare alebo kontaktné šošovky v prípade zraku. Ja naopak poukazujem na to, že neexistuje žiaden dôkaz, ktorý by preukazoval, že dotknuté prístroje nekorigujú poruchy sluchu rovnako účinne a pohodlne, ako to robia okuliare a kontaktné šošovky pri poruchách zraku. Vzhľadom na to, že je výslovne povolené používať pomôcku na korekciu zdravotného postihnutia, akým je porucha zraku, možno si klásť otázku, z akého dôvodu nemožno povoliť používanie takejto pomôcky aj na účely korekcie iného zmyslového postihnutia, akým je porucha sluchu.
100.
Pokiaľ ide o otázku, či používanie pomôcky predstavuje neprimerané bremeno pre zamestnávateľa, v tejto súvislosti nebola predložená nijaká skutočnosť. Porovnanie s používaním pomôcky na korekciu zraku zdá sa nasvedčuje tomu, že nosenie načúvacieho prístroja by neviedlo k vzniku takéhoto neprimeraného bremena.
101.
V každom prípade poznamenávam, že keď je povolené používať načúvací prístroj pri výkone úloh príslušníkov väzenskej stráže vo väznici (
61
) a tento prístroj umožňuje osobám, ktoré tieto úlohy vykonávajú, dosiahnuť úroveň sluchu predpísanú nariadením č. 12, zdá sa byť nelogické zakázať príslušníkom väzenskej stráže, ktorí už sú v služobnom pomere alebo sú v štádiu prijatia do služobného pomeru, vykonávať funkciu monitoringu väzňov iba z dôvodu, že pri vyšetrení sluchu vykonanom bez použitia takéhoto prístroja nedosahujú túto úroveň sluchu.
102.
Domnievam sa teda, že automatické vylúčenie každého príslušníka väzenskej stráže zaradeného na výkon úloh monitoringu väzňov alebo každého uchádzača o toto pracovné miesto bez toho, aby sa zohľadnila jeho schopnosť vykonávať pridelené úlohy, iba z dôvodu, že nespĺňa normu sluchu stanovenú nariadením č. 12, nie je primerané cieľu verejnej bezpečnosti a udržania poriadku. Z toho vyplýva, že takéto nariadenie zavádza priamu diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia, ktorá je v rozpore s článkom 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.
V. Návrh
103.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Najvyšší súd, senát pre preskúmavanie ústavnosti, Estónsko), takto:
Článok 2 ods. 2 písm. a) smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, v spojení s článkom 4 ods. 1 a článkom 5 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje absolútnu nemožnosť zachovania služobného pomeru príslušníka väzenskej stráže iba z dôvodu, že jeho sluch nespĺňa stanovenú normu, bez toho, aby zamestnávateľ preskúmal, či je táto osoba schopná plniť povinnosti vyplývajúce z jej zamestnania, a to prípadne po vykonaní primeraných úprav v zmysle uvedeného článku 5, akými je napríklad zaradenie tejto osoby na konkrétne oddelenie alebo povolenie nosiť načúvací prístroj.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Rady z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79).
(
3
)	V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa spresňuje, že žalobca vo veci samej mal na horšom uchu mieru sluchu od 55 do 75 dB pri frekvenciách od 500 do 2000 Hz, pričom podľa § 4 ods. 2 nariadenia č. 12 nesmie strata sluchu na uchu, ktorým osoba počuje slabšie, pri týchto frekvenciách presiahnuť 40 dB.
(
4
)	Rozsudok z 13. novembra 2014 (C‑416/13, EU:C:2014:2371, body 43 až 45).
(
5
)	Pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o diskrimináciu na základe veku, rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 39).
(
6
)	Pozri najmä rozsudky z 11. apríla 2013, HK Danmark (C‑335/11 a C‑337/11, ďalej len „rozsudok HK Danmark, EU:C:2013:222, bod 38), ako aj z 18. marca 2014, Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, bod 77).
(
7
)	Upozorňujem, že nesúhlasím s názorom Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu), podľa ktorého treba porovnávať osoby so zrakovým postihnutím s osobami so sluchovým postihnutím.
(
8
)	Pozri rozsudok zo 14. marca 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, bod 38).
(
9
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok zo 14. marca 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, bod 37, ako aj citovaná judikatúra).
(
10
)	Pozri článok 4 ods. 1 nariadenia č. 12, citovaný v bode 15 vyššie.
(
11
)	Pozri analogicky, pokiaľ ide o požiadavku disponovania dostatočnými fyzickými schopnosťami na výkon činnosti policajta, rozsudok z 13. novembra 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, bod 41), a na výkon činnosti dopravného pilota; rozsudky z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 67), ako aj zo 7. novembra 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, bod 62).
(
12
)	Tento dohovor bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2010/48/ES z 26. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 23, 2010, s. 35).
(
13
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 6 smernice 2000/78, ktoré odkazuje na Chartu základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva, a odôvodnenie 8 tejto smernice.
(
14
)	Pozri odôvodnenie 9 smernice 2000/78. Okrem toho zdôrazňujem, že podľa článku 26 Charty, ktorý má názov „Integrácia osôb so zdravotným postihnutím“, „Únia uznáva a rešpektuje právo osôb so zdravotným postihnutím využívať opatrenia, ktoré sú určené na zabezpečenie ich nezávislosti, sociálnej integrácie a integrácie v zamestnaní a účasti na spoločenskom živote“. Pozri tiež rozsudok z 22. mája 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, bod 77).
(
15
)	Pozri odôvodnenie 20 smernice 2000/78.
(
16
)	Pozri odôvodnenia 26 a 27 smernice 2000/78.
(
17
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
18
)	Tento pojem podrobnejšie preskúmam v ďalej časti. Pozri body 58 až 68 nižšie.
(
19
)	Rozsudok z 26. októbra 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
20
)	Pozri rozsudok z 26. októbra 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, bod 30).
(
21
)	Pozri rozsudok z 26. októbra 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, bod 7).
(
22
)	Rozsudok z 26. októbra 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, body 25 a 31). Poznamenávam, že Súdny dvor náležite pripomenul potrebu pravidelného preskúmavania, či je vzhľadom na vývoj spoločnosti možné zachovať výnimku zo všeobecnej úpravy smernice. V tomto zmysle pozri tiež rozsudok z 15. mája 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, bod 37).
(
23
)	Rozsudok z 30. júna 1988 (318/86, EU:C:1988:352).
(
24
)	Pozri rozsudok z 30. júna 1988, Komisia/Francúzsko (318/86, EU:C:1988:352, bod 21).
(
25
)	Pozri rozsudok z 30. júna 1988, Komisia/Francúzsko (318/86, EU:C:1988:352, bod 25).
(
26
)	Generálny advokát Slynn vo svojich návrhoch, ktoré predniesol vo veci Komisia/Francúzsko (318/86, EU:C:1988:254, strana 3571), opísal tvrdenie francúzskej vlády výrazom „zameniteľnosť“. V súvislosti s rozsudkom z 30. júna 1988, Komisia/Francúzsko (318/86, EU:C:1988:352), pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát La Pergola vo veci Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:246, bod 36).
(
27
)	Rozsudok z 26. októbra 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
28
)	Rozsudok z 30. júna 1988 (318/86, EU:C:1988:352).
(
29
)	Rozsudok z 26. októbra 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
30
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. januára 2010, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, bod 41); z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 67); z 5. júla 2017, Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513, bod 46), ako aj zo 7. novembra 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, bod 60).
(
31
)	Rozsudok z 12. januára 2010 (C‑229/08, EU:C:2010:3; ďalej len „rozsudok Wolf“).
(
32
)	Pozri rozsudok Wolf (body 41 a 43).
(
33
)	Pozri rozsudok Wolf (body 43 a 44).
(
34
)	Rozsudok z 13. novembra 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371).
(
35
)	Rozsudok z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
36
)	Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873, bod 41). Poznamenávam tiež, že rovnako ako v prípade hasičov v rozsudku Wolf (bod 43) bolo prijímanie príslušníkov polície do veku 35 rokov nutné v dôsledku potreby znovuzavedenia uspokojivej vekovej štruktúry.
(
37
)	Pozri rozsudky z 13. novembra 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, body 53 a 54), a z 18. októbra 2017, Kalliri (C‑409/16, EU:C:2017:767, bod 38).
(
38
)	Rozsudok z 13. septembra 2011 (C‑447/09, EU:C:2011:573).
(
39
)	Rozsudok zo 7. novembra 2019 (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
40
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, body 53 až 57). Súdny dvor uviedol podobné úvahy v rozsudku z 22. mája 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350), v súvislosti s vedením motorového vozidla a rozdielnymi požiadavkami na zrakovú ostrosť stanovenými pre vodičov nákladných vozidiel a pre vodičov ľahkých motorových vozidiel. Súdny dvor sa domnieval, že vzhľadom na požiadavky bezpečnosti cestnej premávky a so zreteľom na rozdiely v hmotnosti vozidiel, počte prepravovaných cestujúcich a zodpovednosti, ktorá z toho vyplýva, pre vodičov nákladných vozidiel možno stanoviť prísnejšie požiadavky na zrakovú ostrosť v porovnaní s vodičmi ľahkých motorových vozidiel (pozri v tomto zmysle body 83 až 85 tohto rozsudku).
(
41
)	Okrem toho článok 7 smernice 2000/78 stanovuje, že členské štáty môžu ponechať v platnosti alebo prijať osobitné opatrenia pozitívnej diskriminácie v prospech ľudí so zdravotným postihnutím.
(
42
)	Článok 3 ods. 1 smernice 2000/78 stanovuje, že táto smernica sa vzťahuje na všetky osoby, tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore.
(
43
)	Pozri rozsudky HK Danmark (bod 49), a zo 4. júla 2013, Komisia/Taliansko (C‑312/11, neuverejnený, EU:C:2013:446, bod 62).
(
44
)	Pozri článok 5 smernice 2000/78 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
45
)	Pozri rozsudok zo 4. júla 2013, Komisia/Taliansko (C‑312/11, neuverejnený, EU:C:2013:446, bod 62). Voči Taliansku bol vynesený odsudzujúci rozsudok z dôvodu, že jeho opatrenia na prebratie smernice 2000/78 sa nevzťahovali na všetkých zamestnávateľov (bod 67 tohto rozsudku). V rozsudku HK Danmark (bod 49) Súdny dvor potvrdil, že zamestnávateľ je povinný prijať vhodné opatrenia.
(
46
)	Pozri rozsudok HK Danmark (bod 53).
(
47
)	Pozri rozsudok HK Danmark (bod 54).
(
48
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok HK Danmark (bod 49).
(
49
)	Pozri rozsudok HK Danmark (body 49 a 56). Hoci sa v zozname vhodných opatrení na úpravu pracovného miesta v závislosti od zdravotného postihnutia, uvedeného v odôvodnení 20 smernice 2000/78, nespomína skrátenie pracovného času, možno ho považovať za jedno z opatrení na primeranú úpravu uvedených v článku 5 tejto smernice (pozri bod 64 tohto rozsudku).
(
50
)	Pozri rozsudok z 11. júla 2006, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, bod 51).
(
51
)	Pozri rozsudok HK Danmark (bod 13).
(
52
)	Pozri rozsudok HK Danmark (bod 62).
(
53
)	Pozri rozsudok HK Danmark (body 59 a 62).
(
54
)	Pozri rozsudok HK Danmark (bod 67).
(
55
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok HK Danmark (bod 68).
(
56
)	Pozri v tom istom zmysle rozsudok z 11. septembra 2019, Nobel Plastiques Ibérica (C‑397/18, EU:C:2019:703, body 71 a 75). Z tohto rozsudku vyplýva, že ak zamestnávateľ stanovil kritériá prepúšťania založené na úrovniach produktivity, neprítomnosti v práci a všestrannosti a nevykonal primerané úpravy v zmysle článku 5 smernice 2000/78, prepustenie zamestnanca so zdravotným postihnutím z dôvodu, že nespĺňa tieto kritériá, predstavuje diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia, ktorú táto smernica zakazuje.
(
57
)	Pozri bod 67 vyššie.
(
58
)	Takáto požiadavka interoperability môže byť potrebná aj v prípade, ak je vo všetkých väzniciach dotknutého členského štátu alebo v dotknutej väznici podstav príslušníkov väzenskej stráže.
(
59
)	Pozri bod 18 vyššie.
(
60
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2006, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456); rozsudok HK Danmark, ako aj z 11. septembra 2019, Nobel Plastiques Ibérica (C‑397/18, EU:C:2019:703), preskúmané v časti 3 vyššie.
(
61
)	Túto skutočnosť zdôraznil samotný minister spravodlivosti.