62023CJ0343
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
zo 16. apríla 2026 (
*1
)
„Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Služobný poriadok úradníkov Európskej únie – Článok 24 – Žiadosť o pomoc – Článok 12a – Pojem ‚psychické obťažovanie‘ – Pasívne alebo kolektívne obťažovanie – Zamietnutie žiadosti o pomoc – Žaloba o neplatnosť a o náhradu škody“
Vo veci C‑343/23 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 31. mája 2023,
Jean‑Marc Colombani, bydliskom v Audergheme (Belgicko), v zastúpení: N. de Montigny, advokátka,
odvolateľ,
ďalšia účastníčka konania:
Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), v zastúpení: A. Ireland a R. Spáč, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci L. Lence de Frutos, abogada, a M. Troncoso Ferrer, advokát,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe, predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia F. Schalin, M. Gavalec a Z. Csehi (spravodajca),
generálny advokát: R. Norkus,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 10. apríla 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Jean‑Marc Colombani sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 22. marca 2023, Colombani/ESVČ (T‑113/22, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2023:154), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu založenú na článku 270 ZFEÚ, ktorou sa domáhal na jednej strane zrušenia rozhodnutia z 15. júna 2021, ktorým Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ) čiastočne zamietla jeho žiadosť o pomoc podanú 18. februára 2021 (ďalej len „rozhodnutie o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc“) podľa článku 24 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), ako aj zrušenia dohody o zmieri uzavretej medzi účastníkmi konania 9. februára 2021 (ďalej len „dohoda o zmieri“) a údajného implicitného rozhodnutia o jeho povýšení do platovej triedy AD 14 so spätnou účinnosťou od 1. januára 2018, o ktorom sa dozvedel zo svojej výplatnej listiny za máj 2021, a na druhej strane náhrady majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorá mu údajne vznikla v dôsledku správania ESVČ.
Právny rámec
2
Článok 12a služobného poriadku stanovuje:
„1.   Úradníci sa musia zdržať všetkých foriem psychického alebo sexuálneho obťažovania.
2.   Úradník, ktorý bol obeťou psychického alebo sexuálneho obťažovania, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu zo strany inštitúcie. Zamestnanec, ktorý predložil dôkaz o psychickom alebo sexuálnom obťažovaní, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu zo strany inštitúcie, ak tento zamestnanec konal čestne.
3.   ‚Psychické obťažovanie‘ je každé nevhodné správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním, hovoreným alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu osoby.
…“
3
Článok 24 služobného poriadku stanovuje:
„[Európska ú]nia pomôže každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo svojich povinností.
Spoločne a nerozdielne nahrad[í] úradníkovi škodu, ktorú utrpel v týchto prípadoch, ak úradník túto škodu nespôsobil úmyselne alebo hrubou nedbanlivosťou a ak sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osoby, ktorá ju spôsobila“.
Okolnosti predchádzajúce sporu
4
Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 2 až 20 napadnutého rozsudku takto:
„2.
Žalobca je úradníkom ESVČ.
3.
Svoju profesionálnu kariéru začal vo francúzskej diplomatickej službe. 1. mája 1990 nastúpil do služobného pomeru v Komisii Európskych spoločenstiev. V septembri 2010 bol pridelený do ESVČ, kde bol až do februára 2015 asistentom výkonného generálneho tajomníka A. V období od marca 2015 do augusta 2016 bol žalobca najprv asistentom a potom poradcom výkonného generálneho tajomníka B. Dňa 1. júna 2016 bol žalobca vymenovaný za poradcu výkonnej generálnej tajomníčky C. Od 1. januára 2017 vykonával funkciu poradcu zástupcu generálneho tajomníka pre spoločnú bezpečnostnú a obrannú politiku (SBOP) a reakciu na krízy, a to najprv D a od 1. mája 2020 E.
4.
Keďže jeho meno nebolo zapísané v zozname úradníkov navrhnutých na povýšenie do platovej triedy AD 14 v rámci povyšovania v roku 2017, žalobca podal na Všeobecný súd žalobu, ktorou napadol rozhodnutie ESVČ z 9. novembra 2017 nepovýšiť ho. Rozsudkom z 10. októbra 2019, Colombani/ESVČ (T‑372/18_… EU:T:2019:734), Všeobecný súd zrušil uvedené rozhodnutie z dôvodu, že všeobecné vykonávacie ustanovenia, ktoré ESVČ uplatnila pri povyšovaní v roku 2017, boli protiprávne, keďže neumožňovali porovnávacie a objektívne hodnotenie zásluh úradníkov.
5.
Dňa 6. augusta 2020 žalobca podal na Všeobecný súd žalobu o neplatnosť údajného rozhodnutia ESVČ nevykonať rozsudok z 10. októbra 2019, Colombani/ESVČ (T‑372/18_… EU:T:2019:734), ako aj rozhodnutí o zamietnutí jeho prihlášok na miesta vedúceho delegácie Európskej únie v Kórei, Uzbekistane a Severnom Macedónsku. Domáhal sa tiež zrušenia rozhodnutia ESVČ neumožniť mu prístup k dokumentom súvisiacim s týmito konaniami, najmä k porovnávacím údajom úspešných uchádzačov v rámci predbežného výberového konania. Uznesením z 12. februára 2021, Colombani/ESVČ (T‑129/20_… EU:T:2021:95), bola táto vec vymazaná z registra Všeobecného súdu v dôsledku [dohody o zmieri].
6.
Podľa znenia dohody o zmieri sa ESVČ zaviazala povýšiť žalobcu do platovej triedy AD 14 platového stupňa 1 so spätnou účinnosťou od 1. januára 2018 (bod 1 dohody o zmieri). ESVČ sa okrem toho zaviazala poskytnúť žalobcovi informácie týkajúce sa kvalifikácie a odbornej praxe uchádzačov, o ktorých sa výberová komisia domnievala, že najlepšie zodpovedajú kritériám predbežného výberu, ktoré boli následne zohľadnené pri porovnaní kvalifikácie a zásluh uchádzačov vybratých v predbežných výberových konaniach na pracovné miesta vedúceho delegácie Únie v Severnom Macedónsku, Alžírsku, Azerbajdžane a Nórsku, ako aj na pracovné miesto riaditeľa pre severnú Afriku a Blízky východ v ESVČ, v súlade s uplatniteľnými právnymi predpismi a, pokiaľ ide konkrétne o pravidlá ochrany údajov, so stanoviskom úradníka ESVČ pre ochranu údajov (bod 2 dohody o zmieri).
7.
Dňa 18. februára 2021 žalobca podal žiadosť o pomoc podľa článku 24 služobného poriadku týkajúcu sa po sebe nasledujúcich nadriadených, a to bývalej výkonnej generálnej tajomníčky ESVČ C, jedného z bývalých zástupcov generálneho tajomníka ESVČ D a jedného zo súčasných zástupcov generálneho tajomníka ESVČ E, ako aj generálneho riaditeľa pre rozpočet a administratívu F.
8.
Žalobca e‑mailom z 22. februára 2021 vyzval F, aby potvrdil, že ESVČ nemá námietky proti sprístupneniu dokumentov pripojených k [tejto] žiadosti o pomoc… belgickým súdnym a správnym orgánom v rámci konania o sťažnosti na inšpektoráte práce v Bruseli (Belgicko). Okrem toho žalobca v tomto e‑maile uviedol, že sa chce ubezpečiť o neexistencii zásadných námietok zo strany ESVČ proti tomu, aby sa jeden alebo viacerí poslanci Európskeho parlamentu oboznámili so skutočnosťami zhrnutými v uvedenej žiadosti. F vo svojej odpovedi zaslanej e‑mailom z 23. februára 2021 vyzval žalobcu, aby podal žiadosť podľa článku 19 služobného poriadku a aby označil dokumenty, ako aj adresátov a účel zamýšľaného poskytnutia dokumentov. Pokiaľ ide o úmysel žalobcu požiadať niektorých poslancov Parlamentu o vstup do konania, F uviedol, že takýto prístup by nebol predmetom postupu stanoveného v článku 19 služobného poriadku. Žalobca v e‑maile z 24. februára 2021 zaslanom F vyzval ESVČ, aby mu oznámila, či niektoré z dokumentov pripojených k jeho žiadosti o pomoc ‚nemôžu byť poskytnuté inšpektorátu práce v Bruseli‘.
9.
Dňa 1. marca 2021 žalobca podal na Všeobecný súd žalobu o neplatnosť rozhodnutí o zamietnutí prihlášok, ktoré podal jednak na miesto riaditeľa pre severnú Afriku a Blízky východ a jednak na miesto vedúceho delegácie Únie v Kanade. Rozsudkom zo 6. júla 2022, Colombani/ESVČ (T‑129/21_… EU:T:2022:424), Všeobecný súd túto žalobu zamietol. [Žalobca podal proti tomuto rozsudku Všeobecného súdu odvolanie, ktoré Súdny dvor zamietol rozsudkom zo 16. novembra 2023, Colombani/ESVČ (C‑595/22 P, EU:C:2023:884)].
10.
E‑mailom z 28. apríla 2021 riaditeľka pre ľudské zdroje G zaslala žalobcovi predbežnú analýzu jeho žiadosti o pomoc, v ktorej bolo uvedené, že menovací orgán mal v úmysle začať administratívne vyšetrovanie, pokiaľ ide o C a E. Naopak, pokiaľ ide o tvrdenia týkajúce sa psychického obťažovania v dôsledku konania D a F, v [tejto] predbežnej analýze sa uvádzalo, že tieto tvrdenia nie sú odôvodnené dôkazom prima facie.
11.
E‑mailom zo 7. mája 2021 žalobca zaslal riaditeľke pre ľudské zdroje svoje pripomienky k [uvedenej] predbežnej analýze.
12.
Vo výplatnej listine žalobcu za máj 2021 sa po prvýkrát uvádzala skutočnosť, že žalobca bol zaradený do platovej triedy AD 14, platového stupňa 2. Okrem toho na uvedenej výplatnej listine bola vykonaná úprava odmeny žalobcu do platovej triedy AD 14 so spätnou účinnosťou od januára 2018.
13.
Rozhodnutím o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc, ktoré bolo podpísané riaditeľkou pre ľudské zdroje, menovací orgán zamietol žiadosť o pomoc, pokiaľ ide o tvrdenia žalobcu týkajúce sa psychického obťažovania, ktorého bol údajne obeťou v dôsledku konania D a F, z dôvodu, že neboli odôvodnené dôkazom prima facie.
14.
Dňa 1. augusta 2021 žalobca podal jednak sťažnosť zaevidovanú pod číslom R/412/21 týkajúcu sa údajného implicitného rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí jeho žiadosti o pomoc, ako vyplýva z predbežnej analýzy, ktorá mu bola oznámená 28. apríla 2021, a jednak sťažnosť zaevidovanú pod číslom R/413/21, ktorá sa týkala údajného implicitného rozhodnutia o jeho povýšení do platovej triedy AD 14 so spätnou účinnosťou od 1. januára 2018, o ktorom sa dozvedel zo svojej výplatnej listiny za máj 2021.
15.
Dňa 25. augusta 2021 sa žalobca dozvedel o rozhodnutí o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc.
16.
Dňa 13. septembra 2021 žalobca podal sťažnosť zaevidovanú pod číslom R/460/21 týkajúcu sa [tohto rozhodnutia].
17.
Oznámením z 25. novembra 2021, ktoré bolo podpísané… F, ESVČ formálne informovala žalobcu o rozhodnutí menovacieho orgánu o jeho povýšení do platovej triedy AD 14, platového stupňa 1, so spätnou účinnosťou od 1. januára 2018 podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ a na základe uznesenia z 12. februára 2021, Colombani/ESVČ (T‑507/20_…EU:T:2021:95), a v súlade s dohodou o urovnaní, pričom uviedla, že toto rozhodnutie o povýšení bolo vykonané a bolo zapísané do spisu žalobcu v informačnom systéme riadenia zamestnancov Komisie… od 30. marca 2021 a že k automatickému povýšeniu do vyššieho platového stupňa došlo 1. januára 2020.
18.
Rozhodnutím z 26. novembra 2021 výkonný generálny tajomník ESVČ L, ako menovací orgán, zamietol sťažnosti R/412/21 a R/460/21.
19.
Dňa 29. novembra 2021 žalobca podal sťažnosť zaevidovanú pod číslom R/618/21 týkajúcu sa nevykonania dohody o zmieri zo strany ESVČ, najmä pokiaľ ide o bod 2 tejto dohody.
20.
Menovací orgán rozhodnutím z 30. novembra 2021 zamietol sťažnosť R/413/21.“
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
5
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 3. marca 2022 podal žalobca žalobu, ktorou sa domáhal na jednej strane zrušenia rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc, ako aj dohody o zmieri a údajného implicitného rozhodnutia o jeho povýšení do platovej triedy AD 14 so spätnou účinnosťou od 1. januára 2018, o ktorom sa dozvedel zo svojej výplatnej listiny za máj 2021, a na druhej strane náhrady majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorá mu údajne vznikla v dôsledku správania ESVČ.
6
Na podporu svojich návrhov na zrušenie rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc žalobca uviedol päť žalobných dôvodov. Piaty žalobný dôvod nie je relevantný na účely tohto odvolania, keďže jeho preskúmanie Všeobecným súdom odvolateľ nespochybňuje v rámci svojho odvolania. Pokiaľ ide o prvý až štvrtý žalobný dôvod, prvý bol založený na nesprávnom služobnom postupe, porušení povinnosti starostlivosti a porušení Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a služobného poriadku, druhý na existencii dôkazu prima facie o skutočnosti obťažovania, ktoré údajne utrpel žalobca, tretí na zneužití právomoci a porušení článku 47 Charty a štvrtý na zneužití právomoci, ako aj porušení článku 227 ZFEÚ a článku 44 Charty.
7
V bodoch 54 a 65 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zamietol prvú a druhú časť druhého žalobného dôvodu, ktoré boli založené na nesprávnom posúdení skutkových okolností pripísateľných D a F, pričom dospel k záveru, že k takýmto nesprávnym posúdeniam nedošlo. V tejto súvislosti uviedol, že menovací orgán sa mohol oprávnene domnievať, že žalobca nepredložil dôkaz prima facie o psychickom obťažovaní zo strany týchto dvoch osôb.
8
V bodoch 70 a 72 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zamietol prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na zavinenom nevykonaní predbežných ochranných opatrení voči žalobcovi, pričom konštatoval, že ESVČ nemala povinnosť začať administratívne vyšetrovanie voči D a F, ani prijať viac predbežných ochranných opatrení vo forme neformálnych ochranných opatrení alebo finančnej pomoci.
9
V bode 75 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zamietol ako neúčinnú druhú časť prvého žalobného dôvodu založenú na protiprávnosti vyhrážok formulovaných voči odvolateľovi. Rozhodol, že údajné vyhrážky v súvislosti so sprístupnením informácií belgickým súdnym orgánom a poslancom Parlamentu, aj keby boli preukázané, nemajú vplyv na rozhodnutie o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc v rozsahu, v akom sa týka D a F.
10
V bodoch 89, 92 a 93 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zamietol tretiu časť prvého žalobného dôvodu založenú na nedostatku nestrannosti a konfliktu záujmov autora rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc. V tejto súvislosti rozhodol, že hoci mohli existovať pochybnosti o objektívnej nestrannosti autora tohto rozhodnutia, preskúmanie uvedeného rozhodnutia výkonným generálnym tajomníkom ESVČ umožnilo napraviť tento nedostatok. Okrem toho, aj keby toto rozhodnutie bolo podpísané osobou, ktorá nemá žiadny hierarchický vzťah s F, bolo by vylúčené, aby posúdenie žiadosti o pomoc viedlo k inému výsledku, než je jej zamietnutie v rozsahu, v akom smerovala proti F.
11
Napokon Všeobecný súd v bode 107 napadnutého rozsudku zamietol tretí a štvrtý žalobný dôvod, ktoré boli založené na zneužití právomoci, ako neúčinné a v každom prípade ako nedôvodné.
12
Keďže všetky žalobné dôvody uvedené žalobcom na podporu jeho návrhu na zrušenie rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc boli zamietnuté, Všeobecný súd zamietol tento návrh, ako aj návrh na náhradu škody.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
13
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
vyhovel odvolaniu a zrušil napadnutý rozsudok,
–
rozhodol vo veci a zrušil rozhodnutie o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc,
–
uložil ESVČ povinnosť zaplatiť symbolickú sumu jedno euro ako náhradu jeho nemajetkovej ujmy a
–
uložil ESVČ povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli odvolateľovi v rámci tohto konania a prvostupňového konania.
14
ESVČ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako neprípustné alebo prinajmenšom nedôvodné,
–
potvrdil napadnutý rozsudok v celom rozsahu a
–
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy tohto konania a prvostupňového konania.
15
Odvolanie odvolateľa sa týka tak rozhodnutia, ktorým Všeobecný súd zamietol jeho návrhy na zrušenie, ako aj rozhodnutia, ktorým zamietol jeho návrhy na náhradu škody.
O odvolaní
16
Na podporu svojho odvolania odvolateľ uvádza štyri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je v podstate založený na nesprávnom právnom posúdení predmetu jeho žiadosti o pomoc a na porušení pojmu „obťažovanie“, druhý na nesprávnom právnom posúdení skutkových okolností, ktoré možno pripísať D a F, tretí na porušení článku 24 služobného poriadku a štvrtý na nezohľadnení existencie rozhodnutia o zamietnutí podanej žiadosti a nesprávnom právnom posúdení, ku ktorému došlo pri analýze článkov 17 a 19 služobného poriadku.
17
ESVČ na úvod namieta neprípustnosť odvolania ako celku, pričom tvrdí, že odvolateľ žiada Súdny dvor o nové posúdenie skutkového stavu bez toho, aby z právneho hľadiska spochybnil napadnutý rozsudok.
18
Je však potrebné preskúmať každý z týchto osobitných dôvodov neprípustnosti v rámci posúdenia odvolacích dôvodov a výhrad, na ktoré sa vzťahujú.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
19
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľ v podstate tvrdí, že odôvodnenie Všeobecného súdu uvedené v rámci preskúmania druhého žalobného dôvodu uplatňovaného v prvostupňovom konaní, založeného na existencii dôkazu prima facie o skutočnosti obťažovania, ktoré údajne utrpel odvolateľ, sa zakladá na nesprávnom predpoklade, a preto obsahuje nesprávne právne posúdenie.
20
Podľa odvolateľa totiž Všeobecný súd na účely posúdenia existencie dôkazu prima facie o skutočnosti psychického obťažovania, ktoré možno pripísať D a F, nezohľadnil v bodoch 31, 34, 38 a 39 napadnutého rozsudku, že kolektívne a pasívne správanie môžu tiež predstavovať takéto obťažovanie, čím zúžil pôsobnosť článku 24 služobného poriadku na obťažovanie v užšom zmysle. V dôsledku toho Všeobecný súd v bodoch 47, 53, 59, 60 a 61 tohto rozsudku nesprávne dospel k záveru, že toto obťažovanie mohlo vyplývať iba z individuálneho, osobného a aktívneho správania údajného obťažovateľa.
21
V tejto súvislosti odvolateľ dodáva, že Všeobecný súd uviedol, že ESVČ zamietla jeho žiadosť o pomoc z dôvodu neexistencie obťažovania pripísateľného D a F. Odvolateľ však zdôrazňuje, že táto žiadosť o pomoc sa týkala aj pasivity F, ktorý toleroval zjavne protiprávnu vôľu diskriminovať vyjadrenú C. Táto pasivita F pritom de facto prispela k pokračovaniu a zhoršeniu údajného obťažovania. Z dôvodu viacerých zúčastnených osôb a ich podriadených vzťahov s podnecovateľkou tohto obťažovania totiž žalobca v podstate tvrdí, že toto obťažovanie malo kolektívnu povahu.
22
Za týchto podmienok, opierajúc sa o body 126 a 127 rozsudku z 30. marca 2022, KF/EIB (T‑299/20, EU:T:2022:171), odvolateľ Všeobecnému súdu vytýka, že nezohľadnil skutočnosť, že obťažovanie môže byť spôsobené „… viacerými osobami patriacimi do tej istej inštitúcie, ktoré konajú koordinovane alebo prinajmenšom jednoznačne“. Takéto chápanie pojmu „obťažovanie“ však predpokladalo, že ESVČ vykoná „celkovú analýzu rôznych správaní“ dotknutých osôb, o ktorých žalobca „tvrdil, že sú spôsobilé preukázať existenciu obťažovania“, pričom v opačnom prípade hrozilo, že sa tým zmení predmet sťažnosti. Podľa odvolateľa sa preto Všeobecný súd nemohol obmedziť ani na individuálnu analýzu správania bez toho, aby zohľadnil kontext.
23
Okrem toho odvolateľ odkazom na viacero pasívnych správaní D a F v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne vyložil pojem „obťažovanie“ tým, že ho obmedzil na aktívne správanie, a že od odvolateľa vyžadoval, aby aktívne preukázal správanie, ktoré je pritom pasívne. Odvolateľ však tvrdí, že na rozdiel od konštatovaní Všeobecného súdu v bodoch 47 a 60 napadnutého rozsudku mu neprináležalo preukázať aktívne, priame, konkrétne a individuálne správanie svojich nadriadených pri jeho vylúčení.
24
ESVČ namieta, že prvý odvolací dôvod je neprípustný, keďže odvolateľ neuvádza žiadnu právnu argumentáciu na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého Všeobecný súd zúžil pôsobnosť článku 24 služobného poriadku, a že je v každom prípade nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
25
V prvom rade, pokiaľ ide o prípustnosť argumentácie predloženej odvolateľom na podporu jeho prvého odvolacieho dôvodu, treba konštatovať, že touto argumentáciou odvolateľ vyzýva Súdny dvor, aby sa vyjadril najmä k pojmu „psychické obťažovanie“, čo je otázka práva. Z uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod je prípustný.
26
V druhom rade treba uviesť, že Všeobecný súd mal rozhodnúť o pojme „obťažovanie“ v zmysle článku 12a ods. 3 služobného poriadku v súvislosti s návrhom na zrušenie rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc podľa článku 24 služobného poriadku.
27
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že administratíva je povinná začať administratívne vyšetrovanie s cieľom objasniť skutkový stav a následne prípadne prijať vhodné opatrenia pomoci, ak existuje dostatočný dôkaz prima facie o tvrdeniach uvedených v žiadosti o pomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. decembra 2023, HV a HW/ECDC, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, bod 46 a citovanú judikatúru).
28
Z toho vyplýva, že ak sa tvrdenia uvedené v žiadosti o pomoc týkajú psychického obťažovania, prináleží žiadateľovi o pomoc, aby predložil dôkaz prima facie o tomto obťažovaní vzhľadom na vymedzenie pojmu „psychické obťažovanie“ uvedené v článku 12a ods. 3 služobného poriadku.
29
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že tento pojem v zmysle tohto ustanovenia je vymedzený ako „nevhodné správanie“, ktoré na jednej strane má podobu správania, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného slova a ktoré sa prejavuje „počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické“, čo znamená, že psychické obťažovanie treba chápať ako proces, ktorý sa nevyhnutne odohráva v čase a predpokladá existenciu opakovanej alebo pokračujúcej činnosti, ktorá je „úmyselná“, a nie „náhodná“. Na druhej strane na to, aby sa na toto správanie, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo vzťahoval uvedený pojem, musia mať za následok poškodenie osobnosti, dôstojnosti alebo fyzickej alebo psychickej integrity osoby (rozsudky z 12. novembra 2020, Pethke/EUIPO, C‑382/19 P, EU:C:2020:917, bod 96, a z 2. júna 2022, EM/Parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, bod 102).
30
Zo samotného znenia článku 12a ods. 3 služobného poriadku tak vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bode 20 svojich návrhov, že pojem „psychické obťažovanie“ je vymedzený široko a všeobecne. Za týchto podmienok môže zahŕňať akúkoľvek formu správania alebo činu, ktoré spĺňajú obe podmienky uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
31
Na jednej strane tak nemožno vylúčiť, že k „psychickému obťažovaniu“ v zmysle tohto ustanovenia môže dôjsť kolektívne zo strany viacerých osôb, ak ich konanie predstavuje jedno a to isté obťažujúce správanie a ak k nemu každá z nich prispieva svojím individuálnym a osobným správaním. Osoba, ktorá sa považuje za obeť kolektívneho psychického obťažovania, však musí predložiť dôkaz prima facie, ako vyplýva z bodov 27 a 28 tohto rozsudku, nielen o individuálnom a osobnom správaní každého z údajných obťažovateľov, ale aj o existencii určitého zosúladenia medzi nimi. V prípade neexistencie koordinovaného správania medzi údajnými obťažovateľmi skutočnosť, že osoba nezasiahla s cieľom zabrániť zneužívajúcemu správaniu inej osoby, o ktorom vie, v zásade nepredstavuje psychické obťažovanie z jej strany.
32
Na druhej strane treba konštatovať, že pojem „správanie“ v zmysle článku 12a ods. 3 služobného poriadku sa môže vzťahovať nielen na aktívne správanie, ale aj na pasívne správanie, akým je marginalizácia alebo vylúčenie úradníka alebo zamestnanca na jeho pracovisku a v pracovnoprávnych vzťahoch, či dokonca opomenutie konať. V tejto súvislosti, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 31 svojich návrhov, „pasívne“ psychické obťažovanie musí predstavovať „nevhodné správanie“ a preto musí obsahovať zložku, ktorá si vyžaduje zásah páchateľa, ako je odmietanie komunikácie s niekým alebo jeho ignorovanie či izolovanie. „Pasívne“ správanie teda môže predstavovať „psychické obťažovanie“, pokiaľ odráža individuálne úmyselné správanie, na rozdiel od „náhodného“ správania, ktoré trvá určitý čas a má za následok poškodenie osobnosti, dôstojnosti alebo fyzickej či psychickej integrity osoby.
33
V prejednávanej veci sa odvolateľ domnieva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď pojem „obťažovanie“ obmedzil len na správanie na jednej strane „individuálne“ a „osobné“ a na druhej strane na „aktívne“.
34
Túto argumentáciu nemožno uznať.
35
Treba totiž poznamenať, že v bodoch 47, 53 a 59 až 61 napadnutého rozsudku Všeobecný súd v podstate rozhodol, že žalobca mal na podporu svojej žiadosti o pomoc predložiť dôkaz prima facie poukazujúci na individuálne a osobné správanie osoby, ktorej sa táto žiadosť týkala. Ako uvádza generálny advokát v bodoch 46 a 47 svojich návrhov, Všeobecný súd tým nevylúčil možnosť pasívneho a/alebo kolektívneho obťažovania ako takého. Obmedzil sa len na to, že v prejednávanej veci odmietol existenciu dôkazu prima facie o takomto obťažovaní, keďže nebolo preukázané žiadne individuálne a osobné zapojenie D a F do tohto správania.
36
Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdení odvolateľa sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade a uplatnení pojmu „obťažovanie“, ani následne pri skúmaní predmetu žiadosti o pomoc podanej odvolateľom podľa článku 24 služobného poriadku.
37
Okrem toho tvrdenia odvolateľa týkajúce sa dôkazného bremena sú tiež odsúdené na neúspech. Z bodov 27 a 28 tohto rozsudku totiž vyplýva, že žiadateľovi o pomoc prináleží predložiť dôkaz prima facie. V prejednávanej veci Všeobecný súd v bodoch 46 až 53 napadnutého rozsudku uviedol, že skutočnosti uvádzané odvolateľom nemohli spochybniť hodnovernosť posúdení prijatých administratívou a že odvolateľ nepredložil dôkaz prima facie, ktorý by preukazoval, že bol predmetom obťažovania. Všeobecnému súdu preto nemožno vytýkať ani to, že obrátil dôkazné bremeno, ani to, že uložil odvolateľovi neprimerané dôkazné bremeno.
38
Z bodu 45 napadnutého rozsudku vyplýva najmä to, že Všeobecný súd od odvolateľa vyžadoval, aby nepredložil negatívny dôkaz, ale aspoň jeden dôkaz prima facie. V prípade neexistencie akéhokoľvek dôkazu prima facie sa však žalobca nemôže platne opierať len o nečinnosť administratívy a požadovať tak obrátenie dôkazného bremena.
39
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť prvý odvolací dôvod ako nedôvodný.
O druhom odvolacom dôvode
40
Druhý odvolací dôvod sa delí na dve časti.
O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
41
Prvou časťou svojho druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol prvú časť jeho druhého žalobného dôvodu založenú na nesprávnom posúdení skutkových okolností, ktoré možno pripísať D, z dôvodu, že jednak použil príliš reštriktívny pojem „psychické obťažovanie“, ako vyplýva z prvého odvolacieho dôvodu, a jednak sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia týchto skutkových okolností.
42
V tejto poslednej uvedenej súvislosti odvolateľ po prvé tvrdí, že Všeobecný súd skreslil obsah svedeckej výpovede I uvedenej v bode 47 napadnutého rozsudku, podľa ktorej D počas pohovoru v roku 2017 urobil „niekoľko pozitívnych komentárov o kvalite práce [odvolateľa]“ a potvrdil, že s odvolateľom „sa zaobchádzalo normálne“, ale že „ťažko získa pracovné miesto, pokiaľ si [naň] bude naďalej robiť nároky“. V tomto ohľade odvolateľ tvrdí, že pridanie výrazu „naň“ k slovesu „robiť nároky“ mení zmysel svedeckej výpovede I. Podľa odvolateľa totiž I svedčí o odvetných opatreniach vykonaných a tolerovaných vysokopostavenými nadriadenými v nadväznosti na politiku iniciovanú C, ktorá spočívala vo vylúčení odvolateľa z dôvodu, že sa odvážil vystúpiť proti ESVČ.
43
Po druhé odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že nezohľadnil jeho úzky pracovný vzťah s C v rámci analýzy tvrdenia týkajúceho sa ponuky, ktorú dal D odvolateľovi v súvislosti s pracovným miestom zástupcu vedúceho delegácie Únie vo Viedni (Rakúsko) zodpovedného za Organizáciu pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe (OBSE). V tejto súvislosti odvolateľ tvrdí, že za okolností prejednávanej veci by pritom akákoľvek objektívna osoba považovala túto ponuku ako zvlášť dehonestujúcu. Všeobecný súd však nesprávne vyžadoval preukázanie existencie priameho a úzkeho hierarchického vzťahu medzi odvolateľom a C, aby preukázal nevhodné správanie C voči odvolateľovi. Okrem toho Všeobecný súd skreslil dôkazy, keď konštatoval, že D oznámil odvolateľovi, že nemá vedomosť o jeho „administratívnych ťažkostiach“.
44
Po tretie odvolateľ poukazuje na údajný rozpor medzi vykonanými skutkovými zisteniami uvedenými v bode 49 napadnutého rozsudku. Hoci teda Všeobecný súd uviedol, že odvolateľ odmietol ponuku na pracovné miesto, ktorú mu dal D, nepripúšťa, že by D mohol ovplyvniť výberové konanie na takéto pracovné miesto.
45
Po štvrté odvolateľ v súvislosti s obviňujúcimi vyjadreniami obsiahnutými v pôvodnom znení hodnotiacej správy, ktoré Všeobecný súd analyzoval v bodoch 50 a 51 napadnutého rozsudku, zdôrazňuje, že odstránenie znevažujúceho prvku neznamená jeho neexistenciu. V tejto súvislosti žalobca zdôrazňuje rozpor medzi týmito vyjadreniami a pozitívnymi prvkami hodnotenia obsiahnutými v tomto pôvodnom znení.
46
ESVČ tvrdí, že prvá časť druhého odvolacieho dôvodu je zjavne neprípustná v rozsahu, v akom odvolateľ len opakuje argumentáciu, ktorú uviedol pred Všeobecným súdom, bez toho, aby rozviedol kritiku jeho úvah v napadnutom rozsudku, a spochybňuje spôsob, akým Všeobecný súd posúdil dôkazy, ktoré mu boli predložené, čo nepatrí do právomoci Súdneho dvora v štádiu odvolania. V každom prípade je podľa nej táto prvá časť nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
47
Pokiaľ ide po prvé o údajné skreslenie obsahu svedeckej výpovede I uvedenej v bode 47 napadnutého rozsudku, treba pripomenúť, že hoci skreslenie dôkazov môže spočívať vo výklade dokumentu, ktorý je v rozpore s jeho obsahom, na dokázanie takéhoto skreslenia nestačí preukázať, že tento dokument bolo možné vykladať aj inak, než ho vyložil Všeobecný súd. V tejto súvislosti je nevyhnutné preukázať, že Všeobecný súd zjavne prekročil hranice primeraného posúdenia tohto dokumentu najmä tým, že vyložil tento dokument v rozpore s jeho znením (rozsudky z 25. februára 2021, Dalli/Komisia, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, bod 139; z 23. marca 2023, PV/Komisia, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, bod 134, a z 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 48).
48
V prejednávanej veci však odvolateľ tým, že sa obmedzil na tvrdenie, že Všeobecný súd tým, že doplnil výraz „naň“ k slovesu „robiť nároky“, zmenil zmysel svedeckej výpovede I, nepreukázal, že Všeobecný súd zjavne prekročil hranice primeraného posúdenia tejto svedeckej výpovede.
49
Tvrdenie založené na skreslení obsahu tejto svedeckej výpovede treba preto zamietnuť ako nedôvodné.
50
Pokiaľ ide po druhé o údajné skreslenie zo strany Všeobecného súdu týkajúce sa ponuky v súvislosti s pracovným miestom zástupcu vedúceho delegácie Únie vo Viedni zodpovedného za OBSE, treba poznamenať, že odvolateľ neuvádza žiadne tvrdenie umožňujúce preukázať, že Všeobecný súd zjavne prekročil hranice primeraného posúdenia dôkazov vyplývajúcich z písomností v spise. Odvolateľ sa totiž obmedzuje na uvedenie iného možného výkladu skutkového stavu a dôkazov predložených Všeobecnému súdu. Pod zámienkou skreslenia dôkazov sa tak odvolateľ v skutočnosti snaží dosiahnuť nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov predložených v prvostupňovom konaní.
51
Z článku 256 ZFEÚ, ako aj článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky. Zistenie a hodnotenie relevantných skutkových okolností, ako aj dôkazov, ktoré sú mu predložené, je teda vo výlučnej právomoci Všeobecného súdu. Posúdenie týchto skutkových okolností a dôkazov s výnimkou prípadu ich skreslenia nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania (rozsudky z 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a i./Komisia, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 157, ako aj z 18. decembra 2025, Hamoudi/Frontex, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, bod 59 a citovaná judikatúra).
52
V dôsledku toho treba argumentáciu uvedenú v bode 50 tohto rozsudku zamietnuť ako neprípustnú.
53
Pokiaľ ide po tretie o tvrdenia týkajúce sa údajného rozporu medzi vykonanými skutkovými zisteniami uvedenými v bode 49 napadnutého rozsudku, ako aj obviňujúcich vyjadrení obsiahnutých v pôvodnom znení hodnotiacej správy, ktoré Všeobecný súd analyzoval v bodoch 50 a 51 tohto rozsudku, treba konštatovať, že týmito tvrdeniami sa odvolateľ pod zámienkou tvrdení o rozporoch v skutočnosti snaží spochybniť posúdenia a skutkové zistenia, ktoré vykonal Všeobecný súd v súvislosti s dôkazmi, ktoré mu boli predložené. V rámci svojej argumentácie pritom odvolateľ netvrdil a už vôbec nepreukázal žiadne skreslenie týchto dôkazov.
54
Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 51 tohto rozsudku je preto treba túto argumentáciu zamietnuť ako neprípustnú.
55
Prvú časť druhého odvolacieho dôvody treba v dôsledku toho zamietnuť v celom rozsahu.
O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
56
Druhou časťou svojho druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol druhú časť jeho druhého žalobného dôvodu založenú na nesprávnom posúdení skutkových okolností, ktoré možno pripísať F, z dôvodu, že jednak použil príliš reštriktívny pojem „psychické obťažovanie“, ako vyplýva z prvého odvolacieho dôvodu, a jednak sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia týchto skutkových okolností.
57
Po prvé odvolateľ kritizuje posúdenie uvedené v bode 57 napadnutého rozsudku, pričom tvrdí, že zo skutočností uvedených v spise vyplýva, že ESVČ má vo zvyku prezentovať negatívny a nepravdivý obraz o odvolateľovi a jeho administratívnej histórii a spochybňovať dôveryhodnosť každého jeho konania. Podľa neho Všeobecný súd mal tieto skutočnosti v spise považovať za dostatočné na odôvodnenie začatia administratívneho vyšetrovania.
58
Po druhé odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 62 napadnutého rozsudku nezohľadnil úlohu a funkcie F, ktorý je poverený administratívou, najmä zdrojmi, ako aj postupmi prijímania do služobného pomeru a výberovými konaniami.
59
Po tretie odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku skreslil obsah jeho žaloby týkajúcej sa tvrdenia, v ktorom poukazoval na údajný pokus F prinútiť ho, aby opustil svoje pracovné miesto a prijal iné.
60
Po štvrté odvolateľ v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 64 napadnutého rozsudku preskúmal oznámenie určené zástupkyni odvolateľa 23. marca 2020 izolovane, a nie v celkovom kontexte veci.
61
ESVČ zastáva názor, že druhá časť druhého odvolacieho dôvodu je zjavne neprípustná a v každom prípade zjavne nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
62
Pokiaľ ide o druhú časť druhého odvolacieho dôvodu, treba konštatovať, že odvolateľ sa ňou v skutočnosti snaží dosiahnuť nové posúdenie skutkového stavu bez toho, aby preukázal či dokonca tvrdil, že došlo k jeho skresleniu, čo podľa judikatúry pripomenutej v bode 51 tohto rozsudku nepatrí do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolacieho konania.
63
Preto treba druhú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú a v dôsledku toho zamietnuť druhý odvolací dôvod ako celok.
O treťom odvolacom dôvode
64
Tretí odvolací dôvod sa delí na tri časti.
O prvej časti tretieho odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
65
Prvou časťou svojho tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol prvú časť jeho prvého žalobného dôvodu založenú na zavinenom nevykonaní predbežných ochranných opatrení voči nemu. Odvolateľ tak v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa jednak dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že ESVČ vo vzťahu k nemu neporušila svoju povinnosť starostlivosti, a jednak porušil jednotnosť judikatúry týkajúcej sa prezumpcie neviny. V tejto súvislosti odvolateľ uvádza tvrdenie, podľa ktorého Všeobecný súd v bodoch 37 a 69 až 72 napadnutého rozsudku obmedzil rozsah jeho sťažnosti, ktorá sa netýkala len D a F.
66
Odvolateľ konkrétne tvrdí, že Všeobecný súd tým, že sa dospel k záveru, že ESVČ bola oprávnená neprijať žiadne predbežné opatrenie vo vzťahu k odvolateľovi, prejudikoval výsledky, ako aj dôsledky vyšetrovania dotknutých osôb. Uvádza, že úvaha, podľa ktorej by prijatie predbežného opatrenia porušilo prezumpciu neviny týchto osôb, by znemožnila dosiahnutie samotného cieľa pravidla, ktorého zámerom je legitimizovať prijatie predbežných opatrení, aj keby boli uložené sťažovateľovi alebo osobe dotknutej vyšetrovaním, práve s cieľom zabrániť prejudikovaniu výsledku vyšetrovania a ohrozeniu jeho riadneho priebehu. Podľa žalobcu je pritom judikatúra jednomyseľná, pokiaľ ide o skutočnosť, že takéto opatrenie samo osebe neporušuje prezumpciu neviny ani nepredstavuje sankciu.
67
ESVČ zastáva názor, že prvá časť tretieho odvolacieho dôvodu je nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
68
V rozsahu, v akom odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že ESVČ neporušila svoju povinnosť starostlivosti, treba uviesť, že táto povinnosť predstavuje v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora pojem odrážajúci rovnováhu vzájomných práv a povinností, ktorú služobný poriadok vytvoril vo vzťahoch medzi administratívou a zamestnancami verejnej služby, pričom táto rovnováha najmä znamená, že pri rozhodovaní o postavení úradníka administratíva zohľadní všetky skutočnosti, ktoré môžu ovplyvniť jej rozhodnutie, a pritom zohľadní nielen záujem služby, ale aj záujem dotknutého úradníka (rozsudky z 12. novembra 2020, Fleig/ESVČ, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, bod 67, a z 15. apríla 2021, FV/Rada, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, bod 98).
69
V súvislosti s požiadavkou hľadania takejto rovnováhy Všeobecný súd v bodoch 69 a 70 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že vzhľadom na to, že neexistoval aspoň dôkaz prima facie o existencii psychického obťažovania, ktorého sa údajne dopustili D a F, ESVČ nebola povinná začať voči nim administratívne vyšetrovanie, ani prijať viac predbežných ochranných opatrení vo forme neformálnych ochranných opatrení alebo finančnej pomoci. Ako totiž bolo pripomenuté v bode 27 tohto rozsudku, administratíva musí prijať vhodné opatrenia len v prípade, ak existuje dôkaz prima facie.
70
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Všeobecný súd prejudikoval výsledky, ako aj dôsledky vyšetrovania týkajúceho sa dotknutých osôb, treba spresniť, že toto tvrdenie vychádza z nesprávneho výkladu bodu 71 napadnutého rozsudku. Konkrétne v tomto bode Súd pre verejnú službu na jednej strane dospel k záveru, že tvrdenie žalobcu založené na rozhodnutí Komisie C(2006) 1624/3 z 26. apríla 2006 o ochrane dôstojnosti osôb a predchádzaní psychologickému obťažovaniu a sexuálnemu obťažovaniu v Európskej komisii je neúčinné, keďže ochranné opatrenia, ktoré sú v ňom uvedené, nemali vplyv na rozhodnutie o začatí alebo nezačatí administratívneho vyšetrovania v nadväznosti na žiadosť o pomoc. Na druhej strane tiež spresnil, že rozhodnutie C(2006) 1624/3 ako také nespochybňuje požiadavky stanovené judikatúrou v súvislosti s vybavovaním žiadosti o pomoc, najmä pokiaľ ide o požiadavku dôkazu prima facie a dodržiavanie prezumpcie neviny osôb, ktoré sa dopustili údajného psychického obťažovania.
71
Pokiaľ ide o výhradu odvolateľa týkajúcu sa porušenia jednotnosti judikatúry v oblasti prezumpcie neviny zo strany Všeobecného súdu, treba konštatovať, že na jednej strane odvolateľ neodkazuje na žiadnu judikatúru, ktorú by Všeobecný súd porušil, a na druhej strane, že z bodov 70 a 71 napadnutého rozsudku nijako nevyplýva, že by Všeobecný súd dospel k záveru, že predbežné opatrenie samo osebe porušuje prezumpciu neviny alebo predstavuje sankciu.
72
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba zamietnuť prvú časť tretieho odvolacieho dôvodu ako nedôvodnú.
O druhej časti tretieho odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
73
V druhej časti svojho tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol druhú časť jeho prvého žalobného dôvodu založenú na protiprávnosti vyhrážok formulovaných voči odvolateľovi.
74
V tejto súvislosti odvolateľ spresňuje, že Všeobecný súd v bode 75 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že jeho tvrdenia týkajúce sa protiprávnosti vyhrážok zo strany ESVČ sú neúčinné. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc bolo prijaté na základe článku 24 služobného poriadku, odvolateľ tvrdí, že jeho žiadosť o pomoc bola považovaná za dostatočne závažnú na to, aby odôvodnila začatie zdĺhavého administratívneho vyšetrovania voči C a E. Za týchto podmienok sa odvolateľ domnieva, že bolo osobitne nevhodné pripomínať mu, že mu hrozí disciplinárne konanie z dôvodu, že údajne porušil svoju povinnosť lojality tým, že zverejnil údajne služobné informácie. Okrem toho Všeobecný súd podľa neho skreslil pojem „hrozba“, keď v bode 76 napadnutého rozsudku konštatoval, že skutočnosti uvedené odvolateľom v rozhodnutí o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc nepredstavujú ohrozenie.
75
ESVČ zastáva názor, že druhá časť tretieho odvolacieho dôvodu nie je dôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
76
Pokiaľ ide o druhú časť tretieho odvolacieho dôvodu, treba konštatovať, že je formulovaná nejasným spôsobom a nemá koherentnú štruktúru, takže jej obsah neumožňuje pochopiť právne úvahy uvedené odvolateľom v rámci tejto druhej časti.
77
Treba pritom pripomenúť, že z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, z článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré tento návrh konkrétne podporujú, inak sú odvolanie alebo dotknutý odvolací dôvod neprípustné (rozsudky z 15. apríla 2021, FV/Rada, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, bod 26, ako aj z 25. januára 2022, Komisia/European Food a i., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, bod 75).
78
Odvolací dôvod, ktorého argumentácia nie je dostatočne jasná a presná na to, aby mohol Súdny dvor vykonať preskúmanie zákonnosti, teda tieto požiadavky nespĺňa a musí byť vyhlásený za neprípustný najmä preto, že podstatné skutočnosti, na ktorých je odvolací dôvod založený, nevyplývajú dostatočne koherentným a zrozumiteľným spôsobom z textu tohto odvolania, ktorý je v tejto súvislosti nejasný a nejednoznačný. Súdny dvor takisto rozhodol, že odvolanie, ktoré nemá koherentnú štruktúru a obmedzuje sa na všeobecné tvrdenia bez toho, aby presne odkazovalo na body napadnutého rozhodnutia, v ktorých údajne došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, treba zamietnuť ako zjavne neprípustné (rozsudky zo 4. októbra 2018, Staelen/Ombudsman, C‑45/18 P, EU:C:2018:814, bod 15, a z 15. apríla 2021, FV/Rada, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, bod 27).
79
Vzhľadom na judikatúru citovanú v bodoch 77 a 78 tohto rozsudku treba preto druhú časť tretieho odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú.
O tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
80
Treťou časťou svojho tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol tretiu časť jeho prvého žalobného dôvodu založenú na nedostatku nestrannosti a konfliktu záujmov autora rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc. V tejto súvislosti odvolateľ v podstate tvrdí, že vzhľadom na to, že jeho právo byť vypočutý nebolo dodržané počas konania o sťažnosti, ktoré bolo navyše ukončené štyri mesiace po podaní jeho sťažnosti, priebeh tohto konania neumožňoval napraviť definitívnu stratu jeho práva dosiahnuť, aby predbežnú analýzu jeho žiadosti o pomoc vykonal príslušný menovací orgán vo vhodnom čase.
81
Za týchto podmienok odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 85 až 89 napadnutého rozsudku rozhodol, že uvedené konanie o sťažnosti umožnilo napraviť nedostatok súvisiaci s touto nedostatočnou nestrannosťou a týmto konfliktom záujmov. Okrem toho odvolateľ dodáva, že generálny tajomník ESVČ konajúci ako menovací orgán si nikdy nenašiel čas, aby mu odpovedal, pretože sa nepovažoval za zodpovedného za vybavenie jeho sťažnosti.
82
ESVČ zastáva názor, že odvolateľ v prvostupňovom konaní neuviedol, že by bol zbavený svojho práva byť včas vypočutý menovacím orgánom. Tretia časť tretieho odvolacieho dôvodu je preto neprípustná z dôvodu, že ide o nový dôvod, ktorý bol po prvýkrát uvedený v štádiu odvolania, a v každom prípade je nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
83
Treba konštatovať, že odvolateľ pred Všeobecným súdom nenamietal porušenie svojho práva byť vypočutý. Tvrdenie uvedené po prvýkrát v rámci odvolania pritom musí byť zamietnuté ako neprípustné.
84
Podľa článku 170 ods. 1 druhej vety rokovacieho poriadku totiž odvolaním nemožno meniť predmet sporu pred Všeobecným súdom.
85
Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak sa účastníkovi konania umožní predložiť dôvod a tvrdenia, ktoré neboli predložené v konaní pred Všeobecným súdom, po prvýkrát v konaní pred Súdnym dvorom, povolí sa mu predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci v odvolacom konaní, spor v širšom rozsahu, než bol ten, ktorým sa zaoberal Všeobecný súd. V rámci odvolacieho konania je totiž právomoc Súdneho dvora obmedzená na posúdenie právneho riešenia žalobných dôvodov a tvrdení prejednávaných na prvom stupni (pozri rozsudky z 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, bod 59; z 11. septembra 2019, HX/Rada, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, bod 37, ako aj z 27. februára 2025, OA/Parlament, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, bod 22).
86
Z toho vyplýva, že tretiu časť tretieho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako neprípustnú.
87
Tretí odvolací dôvod preto treba zamietnuť v celom rozsahu.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
88
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že zamietol jeho tretí a štvrtý žalobný dôvod, ktoré sú založené na zneužití právomoci. V podstate spochybňuje posúdenia Všeobecného súdu uvedené v bodoch 99 až 103 napadnutého rozsudku. Pokiaľ ide konkrétne o zákaz obrátiť sa na belgické súdne orgány alebo zákaz požiadať o pomoc člena Parlamentu, ktoré podľa neho vyplývajú z rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí žiadosti o pomoc, odvolateľ v podstate tvrdí, že nie sú údajné, ale prinajmenšom implicitné, keďže neexistuje konkludentné povolenie.
89
ESVČ spochybňuje prípustnosť tohto odvolacieho dôvodu z dôvodu, že argumentácia uplatnená na jeho podporu je mimoriadne zmätočná, takže jej neumožňuje pochopiť, čo sa vytýka Všeobecnému súdu.
Posúdenie Súdnym dvorom
90
Treba konštatovať, že argumentácia uvedená odvolateľom na podporu jeho štvrtého odvolacieho dôvodu nespĺňa požiadavky pripomenuté v bodoch 77 a 78 tohto rozsudku. Tento odvolací dôvod je totiž formulovaný nejasne a nejednoznačne a jeho obsah neumožňuje sledovať právne úvahy odvolateľa, aby Súdny dvor mohol na tomto základe vykonať preskúmanie zákonnosti. Okrem toho táto argumentácia odvolateľa vo veľkej miere odkazuje na posúdenie skutkového stavu, ktoré, ako je potrebné pripomenúť, nemôže podliehať preskúmaniu, ktoré má Súdny dvor vykonať v odvolacom konaní, pokiaľ nedošlo k skreslenia skutkového stavu.
91
V dôsledku toho treba štvrtý odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustný.
92
Keďže žiadnemu zo štyroch odvolacích dôvodov, ktoré vzniesol odvolateľ, nebolo vyhovené, odvolanie treba v celom rozsahu zamietnuť.
O trovách
93
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
94
Keďže ESVČ navrhla uložiť odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľ nemal úspech so svojim odvolaním, je opodstatnené uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Pán Jean‑Marc Colombani je povinný nahradiť trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.