62024CJ0234
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
23. októbra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Článok 138 ods. 1 – Smernica 2008/9/ES – Článok 4 písm. b) – Vrátenie DPH zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane – Hlavné plnenie a vedľajšie plnenie – Umelé rozdelenie jediného plnenia – Absencia premiestnenia predmetu dodania“
Vo veci C‑234/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd, Bulharsko) z 27. marca 2024 a doručený Súdnemu dvoru 27. marca 2024, ktorý súvisí s konaním:
Brose Prievidza, spol. s r.o.
proti
Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory J. Passer, sudcovia D. Gratsias a B. Smulders (spravodajca),
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Brose Prievidza, spol. s r.o., v zastúpení: E. Evtimov, Y. Mateeva, S. Vasilev a V. Vidolov, advokati, ako aj B. Lazarov,
–
Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, v zastúpení: E. Pavlova,
–
Európska komisia, v zastúpení: P. Carlin a D. Drambozova, splnomocnené zástupkyne,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 22. mája 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 2008/9/ES z 12. februára 2008, ktorou sa ustanovujú podrobné pravidlá pre vrátenie dane z pridanej hodnoty ustanovené v smernici 2006/112/ES zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane, ale ktoré sú usadené v inom členskom štáte (Ú. v. EÚ L 44, 2008, s. 23).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Brose Prievidza, spol. s r.o., spoločnosťou so sídlom na Slovensku, a Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite (riaditeľ Riaditeľstva „Opravné prostriedky a postupy v oblasti daní a sociálneho zabezpečenia“ mesta Sofia pri Národnej agentúre pre verejné príjmy, Bulharsko) (ďalej len „riaditeľ daňovej správy“), ktorého predmetom je právo na vrátenie dane z pridanej hodnoty (DPH), ktorou je zaťažené dodanie zariadenia.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2006/112
3
Hlava IV smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1), zmenenej smernicou Rady (EÚ) 2018/1910 zo 4. decembra 2018 (Ú. v. EÚ L 311, 2018, s. 3) (ďalej len „smernica 2006/112“), nazvaná „Zdaniteľné transakcie“, obsahuje kapitolu 1, nazvanú „Dodanie tovaru“, v ktorej sa nachádza článok 14 tejto smernice, ktorý v odseku 1 stanovuje:
„‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.“
4
Hlava IV uvedenej smernice obsahuje článok 20 tejto smernice, ktorý v prvom odseku stanovuje:
„‚Nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva‘ je získanie práva disponovať ako majiteľ hmotným hnuteľným majetkom, ktorý bol odoslaný alebo dopravený nadobúdateľovi predávajúcim, nadobúdateľom alebo na ich účet do iného členského štátu než je ten, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala.“
5
Hlava IX smernice 2006/112, nazvaná „Oslobodenie od dane“, obsahuje kapitolu 4, nazvanú „Oslobodenie od dane pri transakciách v rámci Spoločenstva“, ktorá obsahuje článok 138 tejto smernice, ktorý v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty oslobodia od dane dodanie tovaru odoslaného alebo prepraveného do miesta určenia mimo ich príslušného územia, ale v rámci [Európskeho s]poločenstva, predávajúcim alebo nadobúdateľom, alebo na ich účet, ak sú splnené tieto podmienky:
a)
tovar je dodaný inej zdaniteľnej osobe alebo nezdaniteľnej právnickej osobe konajúcej ako takej v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala;
b)
táto zdaniteľná osoba alebo nezdaniteľná právnická osoba, ktorej sa dodanie uskutoční, je identifikovaná na účely DPH v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala, a uviedla toto identifikačné číslo pre DPH dodávateľovi.“
6
Článok 169 písm. a) uvedenej smernice stanovuje:
„Okrem odpočítania dane uvedeného v článku 168 má zdaniteľná osoba právo na odpočítanie DPH podľa článku 168 v prípade tovaru a služieb, ktoré sú použité na tieto účely:
a)
transakcie súvisiace s činnosťami uvedenými v druhom pododseku článku 9 ods. 1 uskutočnenými mimo členského štátu, v ktorom je táto daň splatná alebo zaplatená, pri ktorých by vzniklo právo odpočítať DPH, ak by boli uskutočnené na území tohto členského štátu,
…“
7
Článok 170 smernice 2006/112 stanovuje:
„Každá zdaniteľná osoba, ktorá v zmysle… bodu 1 článku 2 a článku 3 smernice [2008/9] a článku 171 tejto smernice nie je usadená v členskom štáte, v ktorom nakupuje tovar a služby alebo do ktorého dováža tovar podliehajúci DPH, má právo na vrátenie DPH, pokiaľ sa tovar a služby použijú na tieto účely:
a)
transakcie uvedené v článku 169,
…“
8
Článok 171 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„DPH sa vracia zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte, v ktorom nakupujú tovar a služby alebo do ktorého dovážajú tovar podliehajúci DPH, ale ktoré sú usadené v inom členskom štáte, v súlade s podrobnými predpismi ustanovenými v smernici [2008/9].“
Smernica 2008/9
9
Podľa článku 1 smernice 2008/9:
„Táto smernica ustanovuje podrobné pravidlá pre vrátenie [DPH], ktoré sú ustanovené v článku 170 [smernice 2006/112], zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane a ktoré spĺňajú podmienky ustanovené v článku 3.“
10
Článok 2 smernice 2008/9 stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
1.
‚zdaniteľná osoba, ktorá nie je usadená v členskom štáte vrátenia dane‘, je zdaniteľná osoba v zmysle článku 9 ods. 1 [smernice 2006/112], ktorá nie je usadená v členskom štáte vrátenia dane, ale ktorá je usadená na území iného členského štátu;
2.
‚členský štát vrátenia dane‘ je členský štát, v ktorom sa DPH uplatnila na zdaniteľnú osobu, ktorá nie je usadená v členskom štáte vrátenia dane, v súvislosti s tovarom alebo službami, ktoré jej dodali alebo poskytli iné zdaniteľné osoby v tomto členskom štáte, alebo v súvislosti s dovozom tovaru do tohto členského štátu;
…“
11
Článok 4 smernice 2008/9 stanovuje:
„Táto smernica sa nevzťahuje na:
a)
sumy DPH, ktoré boli podľa právnych predpisov členského štátu vrátenia dane nesprávne vyfakturované;
b)
sumy DPH fakturované z dodania tovaru, ktorého dodanie je alebo môže byť oslobodené podľa článku 138 alebo článku 146 ods. 1 písm. b) [smernice 2006/112].“
Bulharské právo
ZDDS
12
Článok 53 Zakon za danăk vărchu dobavenata stojnost (zákon o dani z pridanej hodnoty) (DV č. 63 zo 4. augusta 2006) (ďalej len „ZDDS“) stanovuje:
„1.   Na dodania v rámci Spoločenstva uvedené v článku 7 sa uplatňuje nulová sadzba dane s výnimkou dodávok v rámci Spoločenstva oslobodených od dane podľa článku 38 ods. 2.
2.   … Na účely uplatnenia nulovej sadzby dane uvedenej v odseku 1 musí dodávateľ mať k dispozícii:
(1)
dokumenty týkajúce sa dodávok, ako sú vymedzené vo vykonávacom nariadení k zákonu, a
(2)
… dokumenty týkajúce sa odoslania alebo prepravy tovaru z tuzemska na územie iného členského štátu, ako sú vymedzené v článku 45a [vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 282/2011 z 15. marca 2011, ktorým sa ustanovujú vykonávacie opatrenia smernice 2006/112/ES o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 77, 2011, s. 1), zmeneného vykonávacím nariadením Rady (EÚ) 2018/1912 zo 4. decembra 2018 (Ú. v. EÚ L 311, 2018, s. 10)], ďalej len „vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 282/2011“, alebo v zmysle vymedzenia vo vykonávacom nariadení k zákonu.
3.   …“
13
Článok 81 ZDDS, nazvaný „Vrátenie dane osobám, ktoré nie sú usadené v tuzemsku“, stanovuje:
„1.   Zaplatená daň sa vráti:
(1)
zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v tuzemsku, ale ktoré sú usadené a zaregistrované na účely DPH v inom členskom štáte, pokiaľ ide o tovar, ktorý kúpili, a služby, ktoré prijali v tuzemsku;
…
2.   Podmienky a dokumenty požadované na vrátenie dane uvedenej v odseku 1 sa stanovia vyhláškou ministra financií.“
14
Článok 128 ZDDS stanovuje:
„Ak je hlavné plnenie spojené s iným plnením a platba je určená spoločne, považuje sa to za jedno hlavné plnenie.“
Vyhláška č. N‑9
15
Článok 1 Naredba № N‑9 za văzstanoviavaneto na danăka vărchu dobavenata stojnost na danăčno zaďalženi lica, neustanoveni v dăržavata členka po văzstanoviavane, no ustanoveni v druga dăržava – členka na Evropejskija săjuz (vyhláška č. N‑9 o vrátení dane z pridanej hodnoty zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane, ale ktoré sú usadené v inom členskom štáte Európskej únie) zo 16. decembra 2009 (DV č. 101 z 18. decembra 2009) (ďalej len „vyhláška č. N‑9“), stanovuje:
„1.   Táto vyhláška upravuje:
(1)
… podmienky a postupy, podľa ktorých sa fakturovaná [DPH] vráti zdaniteľným osobám usadeným a registrovaným na účely [DPH] v inom členskom štáte Európskej únie, pokiaľ ide o tovar, ktorý kúpili, služby, ktoré im boli poskytnuté, alebo dovozy uskutočnené v tuzemsku;
…
2.   Táto vyhláška sa neuplatňuje na sumy, ktoré zodpovedajú nedôvodne fakturovanej [DPH], a to ani pokiaľ ide o uskutočnené dodania v rámci Spoločenstva a vývozy.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
16
Brose Prievidza je spoločnosť, ktorá má sídlo a registráciu na účely DPH na Slovensku. Jej činnosť spočíva najmä vo výrobe ovládacích prvkov okien a modulov dverí pre motorové vozidlá. Na výrobu týchto výrobkov nakupuje komponenty od spoločnosti „Integrated Micro‑Electronics Bulgaria“ EOOD (ďalej len „IME Bulgaria“), podniku so sídlom v Bulharsku. Vnútroštátny súd kvalifikuje dodanie týchto komponentov touto spoločnosťou spoločnosti Brose Prievidza ako dodania v rámci Spoločenstva.
17
Brose Fahrzeugteile SE & Co. KG (ďalej len „Brose Coburg“) je spoločnosť so sídlom v Nemecku a s registráciou na účely DPH v Nemecku a Bulharsku. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že je rovnako ako Brose Prievidza súčasťou skupiny Brose, ktorá vyrába najmä mechatronické systémy pre karosérie a vnútro automobilov určené pre výrobcov automobilov.
18
Spoločnosť Brose Coburg si od IME Bulgaria objednala osobitné zariadenie na výrobu komponentov, ktoré sa majú integrovať do týchto systémov. Dňa 14. mája 2020 IME Bulgaria fakturovala spoločnosti Brose Coburg predaj tohto zariadenia. Hoci sa uvedené zariadenie stalo vlastníctvom spoločnosti Brose Coburg, zostalo v spoločnosti IME Bulgaria, ktorá ho používa výlučne na výrobu vyššie uvedených komponentov určených pre Brose Prievidza.
19
Dňa 7. júna 2021 Brose Coburg predala rovnaké zariadenie spoločnosti Brose Prievidza. Z tohto dôvodu vystavila faktúru týkajúcu sa predaja zariadenia na výrobu nástrojov s názvom „Súprava mechanického vretena v súlade s prílohou S‑T 08‑Р‑9965 – Automatický držiak obrobkov v systéme zvárania“ (ďalej len „sporné zariadenie“) v sume 62000 eur netto navýšenej o bulharskú DPH, ktorá bola zaplatená. Sporné zariadenie zostalo v spoločnosti IME Bulgaria na účely výroby týchto komponentov.
20
Dňa 10. marca 2022 Brose Prievidza požiadala o vrátenie tejto DPH za obdobie od 1. januára do 31. decembra 2021. Oznámením o započítaní a vrátení dane z 15. júla 2022 bola táto žiadosť zamietnutá. Toto rozhodnutie potvrdil riaditeľ daňovej správy.
21
Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto, Bulharsko) zamietol žalobu spoločnosti Brose Prievidza podanú proti tomuto oznámeniu o započítaní a vrátení dane. Tento súd sa v podstate domnieval, že vzhľadom na to, že dodanie sporného zariadenia bolo vedľajšie k dodávkam komponentov vyrobených spoločnosťou IME Bulgaria v rámci Spoločenstva, malo podliehať rovnakému daňovému režimu. Tieto dve transakcie boli umelo rozdelené. Podľa článku 53 ods. 1 ZDDS teda dodanie tohto zariadenia malo podliehať nulovej sadzbe dane, takže Brose Coburg nemala uviesť DPH na faktúre týkajúcej sa dodania uvedeného zariadenia. Preto v súlade s článkom 1 ods. 2 vyhlášky č. N‑9, ktorým sa do bulharského práva preberá článok 4 písm. b) smernice 2008/9, Brose Prievidza nemá právo na vrátenie DPH, ktorú zaplatila.
22
Brose Prievidza napadla toto rozhodnutie na Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd, Bulharsko), vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
23
Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania tento súd na úvod uvádza, že vzhľadom na závery vyplývajúce z rozsudku z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, body 56 a 57), zastáva názor, že Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto) oprávnene usúdil, že dodanie komponentov spoločnosťou IME Bulgaria na účely činnosti spoločnosti Brose Prievidza na jednej strane a na druhej strane dodanie sporného zariadenia bolo umelo rozdelené. V tomto zmysle svedčia viaceré skutočnosti, ako napríklad materiálny vzťah spájajúci Brose Coburg a Brose Prievidza, fakt, že dodávky komponentov uskutočnila IME Bulgaria priamo spoločnosti Brose Prievidza, ale sporné zariadenie potrebné na výrobu týchto komponentov bolo dodané nepriamo, teda prostredníctvom spoločnosti Brose Coburg, ako aj okolnosť, že dodanie tohto zariadenia posudzované samostatne sa zdá byť zbavené ekonomickej logiky, keďže uvedené zariadenie zostalo v spoločnosti IME Bulgaria, ktorá ho používa výlučne na výrobu uvedených komponentov. Naopak, na rozdiel od situácie, o ktorú išlo v rozsudku z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108), nebol v prejednávanej veci tvrdený ani preukázaný nijaký úmysel daňového zneužitia.
24
Ďalej však uvedený súd pochybuje, že dodanie sporného zariadenia, ktoré považuje za vedľajšie vo vzťahu k dodaniam komponentov, možno kvalifikovať ako transakciu oslobodenú od DPH alebo transakciu, ktorá môže byť oslobodená od DPH, keďže toto zariadenie nebolo prepravené mimo územia Bulharska.
25
Okrem toho poukazuje na svoju judikatúru, ktorá je založená na rozsudkoch Súdneho dvora z 25. februára 1999, CPP (C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 26); z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, bod 48), a z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649), podľa ktorej dodania zariadení sprevádzajúce dodania súčiastok vyrobených pomocou týchto zariadení v rámci Spoločenstva podliehajú rovnakému daňovému režimu, čo v prejednávanej veci znamená, že dodanie sporného zariadenia by malo byť zdanené nulovou sadzbou dane. V takom prípade by podľa článku 1 ods. 2 vyhlášky č. N‑9, ktorým sa prebral článok 4 písm. b) smernice 2008/9, spoločnosť usadená v inom členskom štáte, ktorej bolo takéto zariadenie fakturované, nemala právo na vrátenie DPH v Bulharsku.
26
Vnútroštátny súd sa však pýta, či je toto odôvodnenie v súlade s právom Únie na jednej strane vzhľadom na závery vyplývajúce z rozsudku z 21. októbra 2021, Wilo Salmson France (C‑80/20, EU:C:2021:870). Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, totiž rovnako ako v prejednávanej veci fakturované zariadenie neopustilo územie členského štátu dodávateľa a tovar vyrobený týmto zariadením bol predmetom dodaní v rámci Spoločenstva. V uvedenom rozsudku však Súdny dvor existenciu práva na vrátenie dane nespochybnil.
27
Vnútroštátny súd na druhej strane uvádza, že vec, ktorú prejednáva, sa odlišuje, najmä pokiaľ ide o počet osôb zapojených do dotknutých plnení, od vecí, v ktorých boli vydané rozsudky z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649), a z 27. septembra 2012, Field Fisher Waterhouse (C‑392/11, EU:C:2012:597), týkajúce sa transakcií považovaných za jediné plnenie. Zdôrazňuje, že v prejednávanej veci sú zapojené tri subjekty. Okrem toho vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108), ako aj vo veci, ktorú prejednáva, rôzni dodávatelia dodávali zariadenia jedinému príjemcovi. Vo veci, v ktorej bol vydaný tento posledný uvedený rozsudok, však umelé rozdelenie plnení malo za cieľ dopustiť sa daňového zneužitia, k čomu v prejednávanej veci nedošlo.
28
Za týchto okolností Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a Súdnemu dvoru položil nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Existuje podľa smernice 2008/9 právo na vrátenie zaplatenej DPH, o ktoré žiada príjemca dodania zariadenia (toolingu), ak dodaný tovar neopustil územie členského štátu dodávateľa a dodanie zariadenia (toolingu) bolo umelo oddelené od dodania tovaru vyrobeného pomocou tohto zariadenia tomu istému príjemcovi v rámci Spoločenstva?“
O prejudiciálnej otázke
29
Na úvod treba najprv poznamenať, že vo veci samej ide o situáciu zdaniteľnej osoby usadenej v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa uskutočnila kúpa tovaru. V tejto veci je totiž nesporné, že Brose Coburg so sídlom v Nemecku s registráciou na účely DPH v Nemecku, ako aj v Bulharsku predala sporné zariadenie spoločnosti Brose Prievidza so sídlom na Slovensku.
30
Je tiež nesporné, že k dodaniu tohto zariadenia došlo a že DPH bola zaplatená v Bulharsku. Vnútroštátny súd totiž v tejto súvislosti konštatoval, že v prejednávanej veci sa po vyrobení sporného zariadenia vlastníctvo tohto zariadenia postupne previedlo na Brose Coburg a následne na Brose Prievidza.
31
V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako to urobila generálna advokátka v bode 30 svojich návrhov, že tento prevod, a teda dodanie v zmysle článku 14 ods. 1 smernice 2006/112, nie je spochybnený skutočnosťou, že určitá osoba si ponechala držbu dotknutého tovaru, napríklad na účely jeho samotného použitia, ako v prejednávanej veci IME Bulgaria, ktorá používa sporné zariadenie len na účely výroby komponentov objednaných spoločnosťou Brose Prievidza. Súdny dvor už rozhodol, že prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ v zmysle tohto článku 14 ods. 1 nevyžaduje, aby strana, na ktorú sa tento hmotný majetok prevedie, ho fyzicky vlastnila, ani aby uvedený hmotný majetok bol fyzicky prepravený k nej a/alebo ňou fyzicky prijatý (rozsudok zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 27 a citovaná judikatúra).
32
Vnútroštátny súd však uvádza, že sa domnieva, že v prejednávanej veci dodanie sporného zariadenia spoločnosti Brose Prievidza a dodanie komponentov vyrobených s použitím tohto zariadenia tejto spoločnosti oslobodené od DPH v rámci Spoločenstva boli umelo rozdelené, takže dodanie uvedeného zariadenia by sa malo považovať za dodanie, ktoré patrí do rovnakého daňového režimu ako dodanie týchto komponentov. Tento súd má preto pochybnosti o práve na vrátenie DPH, ktorú Brose Prievidza zaplatila v Bulharsku v súvislosti s dodaním sporného zariadenia, pričom sa zároveň pýta na zlučiteľnosť jeho posúdenia situácie, o ktorú ide vo veci samej, s právom Únie.
33
Treba tiež pripomenúť, že článok 171 smernice 2006/112 v odseku 1 stanovuje, že DPH sa vracia zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte, v ktorom nakupujú okrem iného tovar a služby podliehajúce DPH, ale ktoré sú usadené v inom členskom štáte, v súlade s podrobnými predpismi ustanovenými v smernici 2008/9.
34
Hoci vnútroštátny súd vo svojej prejudiciálnej otázke neuvádza nijaké konkrétne ustanovenie tejto poslednej uvedenej smernice, z jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žiada o výklad článku 4 písm. b) tejto smernice. Tento súd totiž vo svojom odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania vychádza z predpokladu, že dodanie sporného zariadenia by malo podliehať rovnakému daňovému režimu ako dodania komponentov, ktoré predstavujú dodania v rámci Spoločenstva oslobodené od dane podľa článku 138 smernice 2006/112. Okrem toho poukazuje najmä na súvislosť medzi článkom 4 písm. b) smernice 2008/9 a vnútroštátnou právnou úpravou, konkrétne článkom 1 ods. 2 vyhlášky č. N‑9, podľa ktorej je vrátenie DPH zaplatenej za dodanie tovaru, ktoré sa má považovať za transakcie v rámci Spoločenstva, vylúčené.
35
Za týchto podmienok treba konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 4 písm. b) smernice 2008/9 v spojení s článkom 138 ods. 1 a článkom 171 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa zamietlo vrátenie DPH, ktorou bolo zaťažené dodanie zariadenia zdaniteľnej osobe so sídlom v inom členskom štáte, než je členský štát kúpy tohto tovaru, z dôvodu, že toto dodanie musí byť oslobodené od DPH ako dodanie v rámci Spoločenstva, keďže sa musí považovať za súčasť jediného neoddeliteľného hospodárskeho plnenia alebo za vedľajšie plnenie k hlavnému plneniu, ktoré predstavuje dodanie tovaru v rámci Spoločenstva vyrobeného týmto zariadením a určeného tejto zdaniteľnej osobe, hoci uvedené zariadenie fyzicky neopustilo územie členského štátu svojho dodávateľa.
36
S cieľom odpovedať na túto otázku treba na jednej strane preskúmať, či dodanie tovaru možno považovať za dodanie v rámci Spoločenstva, aj keď predmetný tovar neopustil členský štát jeho dodávateľa, a na druhej strane, či za takých okolností, o aké ide vo veci samej, možno dodanie zariadenia považovať za súčasť jediného neoddeliteľného plnenia alebo za vedľajšie plnenie k dodávkam tovaru v rámci Spoločenstva vyrobeného týmto zariadením.
37
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že rovnako ako právo na odpočítanie dane predstavuje právo na vrátenie dane základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právnou úpravou Únie a v zásade ho nemožno obmedziť. Toto právo sa uplatňuje bezprostredne na všetky dane uplatňované na transakcie uskutočnené na vstupe. Cieľom režimu odpočítaní dane, a teda vrátení dane je úplne zbaviť podnikateľa zaťaženia DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho ekonomických činností. Spoločný systém DPH v dôsledku toho zabezpečuje daňovú neutralitu, pokiaľ ide o daňovú záťaž všetkých ekonomických činností bez ohľadu na ich ciele alebo výsledky pod podmienkou, že samotné tieto činnosti v zásade podliehajú DPH (rozsudok zo 16. mája 2024, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, bod 35 a citovaná judikatúra).
38
Smernica 2008/9 má podľa svojho článku 1 za cieľ stanoviť podrobné pravidlá pre vrátenie DPH stanovené v článku 170 smernice 2006/112 zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane a ktoré spĺňajú podmienky stanovené v článku 3 smernice 2008/9.
39
Cieľom tejto poslednej uvedenej smernice však nie je určiť podmienky výkonu ani rozsah práva na vrátenie dane. Článok 5 druhý odsek uvedenej smernice totiž spresňuje, že bez toho, aby bol dotknutý článok 6 tejto istej smernice, na účely tejto smernice sa právo na vrátenie DPH zaplatenej na vstupe stanoví podľa smernice 2006/112 tak, ako sa uplatňuje v členskom štáte vrátenia dane (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2021, Wilo Salmson France, C‑80/20, EU:C:2021:870, body 62 a 63, ako aj citovanú judikatúru).
40
Podľa článku 4 písm. b) smernice 2008/9 sa však táto smernica neuplatňuje na sumy DPH fakturované za dodania tovaru, ktoré sú alebo môžu byť oslobodené okrem iného podľa článku 138 smernice 2006/112.
41
Podľa článku 138 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112 členské štáty oslobodia od dane dodanie tovaru odoslaného alebo prepraveného do miesta určenia mimo ich príslušného územia, ale v rámci Únie predávajúcim alebo nadobúdateľom, alebo na ich účet, ak je tovar dodaný inej zdaniteľnej osobe alebo nezdaniteľnej právnickej osobe konajúcej ako takej v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala.
42
Podľa ustálenej judikatúry sa oslobodenie dodania tovaru od dane v zmysle tohto článku 138 uplatní len vtedy, keď právo nakladať s tovarom ako vlastník prejde na nadobúdateľa, keď dodávateľ preukáže, že tento tovar bol odoslaný alebo prepravený do iného členského štátu, a keď v dôsledku tohto odoslania alebo tejto prepravy uvedený tovar fyzicky opustil územie členského štátu dodania (rozsudok z 26. júla 2017, Toridas, C‑386/16, EU:C:2017:599, bod 30 a citovaná judikatúra).
43
Z toho vyplýva, že v prípade neexistencie fyzického premiestnenia dotknutého tovaru mimo územia tohto posledného uvedeného členského štátu nemožno dodanie kvalifikovať ako dodanie v rámci Spoločenstva.
44
Treba tiež pripomenúť, že dôsledkom dodania v rámci Spoločenstva spadajúceho do pôsobnosti článku 138 ods. 1 smernice 2006/112 je nadobudnutie v rámci Spoločenstva, ako je definované v článku 20 tejto smernice (rozsudok z 26. júla 2017, Toridas, C‑386/16, EU:C:2017:599, bod 31).
45
Z tohto posledného uvedeného ustanovenia však vyplýva, že nadobudnutie možno kvalifikovať ako nadobudnutie v rámci Spoločenstva iba pod podmienkou, že tovar bol prepravený alebo odoslaný nadobúdateľovi do iného členského štátu. Z toho vyplýva, že podmienky uplatnenia článku 138 ods. 1 smernice 2006/112 nemôžu byť splnené, ak tovar, ktorý je predmetom dodania nadobúdateľovi, fyzicky neopustil územie členského štátu dodania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Toridas, C‑386/16, EU:C:2017:599, body 32 a 33).
46
Skutočnosť, že tovar bol predaný spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte, než je členský štát nadobúdateľa a než je členský štát, v ktorom sa tento tovar fyzicky nachádza, nespochybňuje tento záver. Z bodov 43 a 45 tohto rozsudku totiž vyplýva, že bez prepravy alebo odoslania nadobúdateľovi mimo územia členského štátu dodania nemôže ísť ani o nadobudnutie v rámci Spoločenstva, a teda ani o dodanie v rámci Spoločenstva oslobodené od dane.
47
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že sporné zariadenie bolo predmetom dvoch predajov, ktorými sa právo nakladať s týmto zariadením najprv previedlo zo spoločnosti IME Bulgaria na Brose Coburg a následne z nej na Brose Prievidza. Tento tovar však nebol prepravený ani odoslaný následným nadobúdateľom, ale zostal na území členského štátu dodávateľa.
48
Ak za takýchto okolností nie sú splnené podmienky uplatnenia článku 138 smernice 2006/112, čo prináleží konštatovať vnútroštátnemu súdu, vyplýva z toho, že vrátenie DPH, ktorou bolo zaťažené nadobudnutie tohto tovaru, nemožno vylúčiť na základe článku 4 písm. b) smernice 2008/9.
49
V druhom rade, pokiaľ ide o vzťah medzi dodaniami v rámci Spoločenstva a takým dodaním, akým je dodanie sporného zariadenia, treba uviesť, že z článku 1 ods. 2 druhého pododseku a článku 2 smernice 2006/112 vyplýva, že každá transakcia sa v zásade musí považovať za odlišnú a nezávislú transakciu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, EU:C:2005:649, bod 20; z 21. februára 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, bod 50 a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 47).
50
Ako pripomenula generálna advokátka v bode 42 svojich návrhov, táto zásada sa uplatňuje aj vtedy, ak existuje určitá súvislosť medzi viacerými plneniami vzhľadom na hospodársku súvislosť všetkých dotknutých transakcií a ich spoločný cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 44 a citovanú judikatúru).
51
Preto v situácii, o akú ide vo veci samej, aj keby jediným cieľom dodaní komponentov na jednej strane a dodania sporného zariadenia na druhej strane bolo vybavenie objednávok na výrobu dielov pre Brose Prievidza, ako to Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto) konštatoval v súvislosti s dodaniami dotknutými vo veci samej, tento cieľ alebo táto prípadná hospodárska súvislosť medzi týmito dodaniami automaticky neznamená, že uvedené dodania treba považovať za jedinú transakciu v zmysle smernice 2006/112.
52
Vzhľadom na to je možné, že treba urobiť výnimku zo zásady uvedenej v bode 49 tohto rozsudku. Transakcia, ktorá z hospodárskeho hľadiska pozostáva len z jediného plnenia, totiž nesmie byť umelo rozdelená, aby sa nenarušila funkčnosť systému DPH (rozsudky z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, EU:C:2005:649, bod 20, a zo 16. februára 2023, DGRFP Cluj, C‑519/21, EU:C:2023:106, bod 58 ako aj citovaná judikatúra).
53
Podľa ustálenej judikatúry treba konštatovať, že o jediné plnenie ide vtedy, keď sú dva alebo viaceré prvky alebo úkony dodané zdaniteľnou osobou zákazníkovi tak úzko spojené, že objektívne tvoria jediné neoddeliteľné hospodárske plnenie, ktorého rozdelenie by bolo umelé (rozsudky z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, EU:C:2005:649, bod 22, a zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 47 a citovaná judikatúra).
54
Okrem toho za určitých okolností sa viaceré formálne odlišné plnenia, ktoré môžu byť poskytnuté oddelene a tak viesť buď k samostatnému zdaneniu, alebo k oslobodeniu od dane, totiž musia, ak nie sú nezávislé, považovať za jedno plnenie. O takýto prípad ide najmä vtedy, ak sa jeden alebo viaceré prvky musia považovať za hlavné plnenie, pričom iné prvky sa naopak majú považovať za vedľajšie plnenie alebo viacero vedľajších plnení, na ktoré sa vzťahuje rovnaký daňový režim ako na hlavné plnenie (rozsudky z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, EU:C:2005:649, bod 21 a citovaná judikatúra; z 20. apríla 2023, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej, C‑282/22, EU:C:2023:312, bod 30, ako aj zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 48).
55
V rámci spolupráce stanovenej na základe článku 267 ZFEÚ prináleží vnútroštátnym súdom určiť, či za okolností konkrétneho prípadu predstavuje dotknuté plnenie jediné plnenie, a v tejto súvislosti s konečnou platnosťou posúdiť všetky skutkové okolnosti. Je však povinnosťou Súdneho dvora poskytnúť týmto súdom všetky prvky výkladu týkajúce sa práva Únie, ktoré môžu byť užitočné na účely rozhodnutia vo veciach, ktoré prejednávajú (rozsudok zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 49 a citovaná judikatúra).
56
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že komponenty vyrobené pomocou sporného zariadenia boli predmetom viacerých dodávok v rámci Spoločenstva uskutočnených priamo spoločnosťou IME Bulgaria pre Brose Prievidza. Toto zariadenie, ktorého dodanie bolo zaťažené DPH, o ktorú ide v spore vo veci samej, predala Brose Coburg spoločnosti Brose Prievidza, ale zostalo v Bulharsku a bolo poskytnuté spoločnosti IMI Bulgaria.
57
Po prvé skutočnosť, že medzi tými istými spoločnosťami došlo k viacerým dodaniam rovnakého tovaru, v prejednávanej veci komponentov, však nestačí na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že tieto dodania sa musia samy osebe a nezávisle od dodania sporného zariadenia považovať za jediné plnenie. Zhodnosť predmetu týchto dodávok totiž automaticky neznamená, že objektívne tvoria jediné neoddeliteľné hospodárske plnenie, ktorého rozdelenie by bolo umelé.
58
Platí to o to viac v prípade, keď dve odlišné dodávky tovaru, v prejednávanej veci sporného zariadenia a komponentov, uskutočňujú dvaja nezávislí poskytovatelia. Ako totiž v podstate uviedla generálna advokátka v bodoch 46 a 47 svojich návrhov, z hľadiska priemerného spotrebiteľa sa samostatné zaobchádzanie s dodávkami uskutočnenými dvoma nezávislými poskytovateľmi zdá byť úplne logické.
59
Okrem toho, ako už bolo uvedené v bodoch 50 a 51 tohto rozsudku, skutočnosť, že existuje určitá súvislosť medzi transakciami, keďže sporné zariadenie je nevyhnutné na výrobu komponentov, neznamená, že ich treba považovať za jednu transakciu, a teda za neoddeliteľné plnenia.
60
Vo výnimočných prípadoch však dve plnenia poskytované dvoma nezávislými poskytovateľmi možno považovať za jediné zložené plnenie. Tak je to v prípade, ak sa preukáže, že došlo k umelému rozdeleniu týchto plnení.
61
Súdny dvor takúto situáciu zohľadnil v rozsudku z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108). Pritom práve z bodov 56 a 57 tohto rozsudku, v ktorých Súdny dvor poukázal na vlastnosti transakcií, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, vnútroštátny súd vychádzal, ako to spresňuje vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, aby dospel k záveru, že dodania komponentov a dodanie sporného zariadenia treba považovať za jediné plnenie, ktoré sa má riadiť tým istým daňovým režimom.
62
Úvahy uvedené v bodoch 56 a 57 rozsudku z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108), však neumožňujú domnievať sa, že dodania, o aké ide vo veci samej, boli umelo rozdelené, keďže žiadna z vlastností transakcií opísaných Súdnym dvorom v tejto súvislosti nie je porovnateľná s vlastnosťami týchto dodávok.
63
Na rozdiel od právnej situácie, o akú ide vo veci samej, totiž obe spoločnosti poskytujúce služby tomu istému zákazníkovi vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, boli prepojené v tom zmysle, že boli súčasťou tej istej skupiny. Okrem toho dodávky, o aké ide vo veci samej, nemajú svoj pôvod v zámernom rozdelení plnenia so súhlasom dodávateľa, ale v odlišných zmluvách uzavretých s dvoma nezávislými poskytovateľmi, takže tieto dodávky posudzované samostatne podliehajú vlastnej ekonomickej logike. Okrem toho v prejednávanej veci sa vnútroštátny súd domnieval, že sa netvrdilo ani nepreukázalo, že spoločnosť, ktorá je príjemcom rôznych dodávok, konkrétne Brose Prievidza, sa snažila získať neoprávnenú daňovú výhodu vyplývajúcu z odlišného daňového zaobchádzania s dotknutými dodaniami, hoci Súdny dvor v bodoch 58 až 62 rozsudku z 21. februára 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108), v podstate pripomenul, že tento prvok zohráva podstatnú úlohu pri kvalifikácii transakcií ako transakcií, ktoré sú predmetom umelého rozdelenia.
64
Okrem toho skutočnosť, že zariadenie nie je určené na výrobu jedného kusu alebo jedného dodania dielov ani na zabudovanie do komponentov, ale je určené na sériovú výrobu týchto dielov alebo komponentov, môže prispieť k preukázaniu, že dodanie tohto zariadenia nie je tak úzko spojené s konkrétnym dodaním dielov do takej miery, že sa musí považovať spolu s týmto osobitným dodaním dielov objektívne za súčasť jediného neoddeliteľného hospodárskeho plnenia.
65
Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či sa má plnenie považovať za vedľajšie vo vzťahu k hlavnému plneniu, podľa ustálenej judikatúry je to tak v prípade, keď toto plnenie nie je pre zákazníkov cieľom samo osebe, ale prostriedkom lepšieho využitia hlavnej služby poskytovateľa služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. februára 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, bod 52 a citovanú judikatúru; zo 16. februára 2023, DGRFP Cluj, C‑519/21, EU:C:2023:106, bod 60 a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. októbra 2024, Digital Charging Solutions, C‑60/23, EU:C:2024:896, bod 48). Z toho vyplýva, že ak naopak každé z týchto plnení má pre zákazníka vlastnú funkciu alebo účel, nemožno jedno kvalifikovať ako vedľajšie vo vzťahu k druhému.
66
Ak teda kúpa zariadenia nevyhnutného na výrobu tovaru, ktoré je poskytnuté dodávateľovi tohto tovaru, poskytuje svojmu nadobúdateľovi záruku, ktorá mu umožňuje zabezpečiť si svoje postavenie voči tomuto dodávateľovi, najmä v prípade jeho platobnej neschopnosti, alebo umožňuje tomuto nadobúdateľovi previesť alebo premiestniť toto zariadenie v prípade, že si to vyžaduje výrobný proces, takáto okolnosť predstavuje silný nepriamy dôkaz o tom, že dodávka uvedeného zariadenia predstavuje pre tohto nadobúdateľa samotný cieľ, a preto by sa nemala považovať za vedľajšiu vo vzťahu k dodávke dielov vyrobených prostredníctvom tohto zariadenia, ktorá má iný účel.
67
Okrem toho, formou pomôcky, s výhradou overenia vnútroštátnym súdom, možno predpokladať, že zariadenie sa bude používať počas celého výrobného cyklu tovaru vyrobeného pomocou tohto zariadenia, čo je dôvod, pre ktorý bolo poskytnuté výrobcovi. Dodávka takéhoto zariadenia má teda vo vzťahu k rôznym dodávkam komponentov vlastný účel, takže ju nemožno považovať za vedľajšiu k týmto dodávkam.
68
Hoci je pravda, že skutočnosť, že zariadenie predstavuje predbežnú podmienku pre akúkoľvek následnú dodávku tovaru vyrobeného prostredníctvom tohto zariadenia, môže naznačovať, že jeho nadobudnutie by bolo prostriedkom na to, aby sa za čo najlepších podmienok mohlo využiť dodanie tohto tovaru, a preto by sa mohlo javiť ako vedľajšie plnenie vo vzťahu k dodávke tohto tovaru, treba túto skutočnosť zohľadniť za všetkých okolností, za ktorých dochádza k týmto plneniam.
69
Vnútroštátnemu súdu totiž prináleží, aby zohľadnil hospodársku a obchodnú realitu ako relevantnú skutočnosť na účely kvalifikácie dodávky ako vedľajšej alebo naopak nezávislej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. mája 2016, National Exhibition Centre, C‑130/15, EU:C:2016:357, bod 22). Zohľadnenie ekonomickej reality predmetných transakcií, ktoré sa v zásade odráža v zmluvných vzťahoch strán, sa považuje za základné kritérium na uplatnenie spoločného systému DPH (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2018, T‑2, C‑396/16, EU:C:2018:109, bod 43 a citovanú judikatúru).
70
V tejto súvislosti obchodný model skupiny, ktorej súčasťou sú niektoré spoločnosti zapojené do dodávok, o ktoré ide vo veci samej, predstavuje skutočnosť, ktorú musí vnútroštátny súd zohľadniť. V prejednávanej veci Brose Prievidza vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru uviedla, že skutočnosť, že spoločnosť IME Bulgaria najprv predala sporné zariadenie spoločnosti Brose Coburg predtým, ako ho sama získala od spoločnosti Brose Coburg, je odôvodnená centralizáciou objednávok nástrojov v rámci skupiny Brose v spoločnosti Brose Coburg. V čase objednávky zariadenia totiž subjekt skupiny, ktorý musí vyrábať diely zahŕňajúce komponenty vyrobené prostredníctvom tohto zariadenia, ešte nie je známy. Výber tohto subjektu závisí najmä od geografickej polohy zákazníkov a tretej spoločnosti, ktorá uvedené zariadenie vyrába. Po tom, čo bol uvedený subjekt určený, však došlo k prevodu tohto zariadenia na tento subjekt. S výhradou overenia vnútroštátnym súdom sa teda zdá, že tento spôsob postupu v rámci skupiny Brose zodpovedá hospodárskej a obchodnej realite dodávok, o ktoré ide vo veci samej, ktorá sa odráža v zmluvách o postupnom predaji sporného zariadenia a o ktorých vnútroštátny súd konštatoval, že nepredstavujú konštrukciu s cieľom dopustiť sa daňového zneužitia alebo s cieľom získať neoprávnenú daňovú výhodu. Zdá sa, že každá dodávka bez ohľadu na to, či sa týka tohto zariadenia alebo komponentov, zodpovedá jednej etape v procese výroby vyrobených dielov zahŕňajúcich tieto komponenty, čo by mohlo odôvodniť kvalifikáciu týchto rôznych dodávok ako nezávislých plnení, ktoré musia byť zdanené nezávisle.
71
Napokon z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že dodávky komponentov v rámci Spoločenstva a dodanie sporného zariadenia boli predmetom samostatnej fakturácie. V tejto súvislosti však Súdny dvor už v podstate rozhodol, že hoci z okolností veci samej vyplýva, že zákazník chce kúpiť samostatné plnenia, uskutočnenú transakciu treba považovať za transakciu obsahujúcu nezávislé plnenia, aj keď tento zákazník zaplatil jedinú cenu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, body 31 a 32). A fortiori, ak boli plnenia predmetom osobitnej platby, tento prvok, hoci nie je sám osebe rozhodujúci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. mája 2016, National Exhibition Centre, C‑130/15, EU:C:2016:357, bod 21), svedčí v prospech kvalifikácie dotknutých plnení ako nezávislých.
72
Ak vnútroštátny súd vzhľadom na ich vlastné charakteristiky a ciele, ako aj na všetky okolnosti, za ktorých sa uskutočnili dodania, o ktoré ide vo veci samej, dospeje k záveru, že dodanie sporného zariadenia sa musí považovať za nezávislé od dodávok komponentov, toto dodanie nemožno kvalifikovať ako dodanie v rámci Spoločenstva, a teda oslobodené od dane podľa článku 138 smernice 2006/112. V tomto prípade teda vrátenie zaplatenej DPH nemožno vylúčiť podľa článku 4 písm. b) smernice 2008/9.
73
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 4 písm. b) smernice 2008/9 v spojení s článkom 138 ods. 1 a článkom 171 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa zamietlo vrátenie DPH zaťažujúcej dodanie zariadenia zdaniteľnej osobe usadenej v inom členskom štáte, než je členský štát kúpy tohto tovaru, ak uvedené zariadenie fyzicky neopustilo územie členského štátu svojho dodávateľa, okrem prípadu, že by sa vzhľadom na všetky okolnosti charakterizujúce predmetné transakcie malo toto dodanie považovať za súčasť jediného hospodárskeho plnenia, ktoré je neoddeliteľné alebo vedľajšie vo vzťahu k hlavnému plneniu pozostávajúcemu z dodaní tovaru v rámci Spoločenstva vyrobeného týmto zariadením a určeného tejto zdaniteľnej osobe.
O trovách
74
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:
Článok 4 písm. b) smernice Rady 2008/9/ES z 12. februára 2008, ktorou sa ustanovujú podrobné pravidlá pre vrátenie dane z pridanej hodnoty ustanovené v smernici 2006/112/ES zdaniteľným osobám, ktoré nie sú usadené v členskom štáte vrátenia dane, ale ktoré sú usadené v inom členskom štáte, v spojení s článkom 138 ods. 1 a článkom 171 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej smernicou Rady (EÚ) 2018/1910 zo 4. decembra 2018,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby sa zamietlo vrátenie dane z pridanej hodnoty zaťažujúcej dodanie zariadenia zdaniteľnej osobe usadenej v inom členskom štáte, než je členský štát kúpy tohto tovaru, ak uvedené zariadenie fyzicky neopustilo územie členského štátu svojho dodávateľa, okrem prípadu, že by sa vzhľadom na všetky okolnosti charakterizujúce predmetné transakcie malo toto dodanie považovať za súčasť jediného hospodárskeho plnenia, ktoré je neoddeliteľné alebo vedľajšie vo vzťahu k hlavnému plneniu pozostávajúcemu z dodaní tovaru v rámci Spoločenstva vyrobeného týmto zariadením a určeného tejto zdaniteľnej osobe.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.