62002CC0010_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Otázky položené Tribunale amministrativo regionale per la Puglia (Taliansko) sa týkajú kritérií prístupu lekárov k niektorým činnostiam všeobecnej lekárskej praxe. Vnútroštátny súd má pochybnosti, či je v súlade so smernicou Rady 93/16/EHS z 5. apríla 1993 na uľahčenie voľného pohybu lekárov a vzájomného uznávania ich diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách(2) (ďalej len „smernica o lekároch“) uprednostňovanie pri výbere praktických lekárov pre činnosti v rámci vnútroštátneho zdravotníckeho systému uchádzačov, ktorí získali diplom o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi a súčasne boli na základe nadobudnutých práv oprávnení vykonávať činnosť praktických lekárov, voči uchádzačom, ktorí majú len jednu z týchto kvalifikácií.
II – Právny rámec
A – Právo Spoločenstva
2. Smernica 93/16 kodifikuje rôzne smernice o kvalifikácii lekárov, najmä smernicu Rady 86/457/EHS z 15. septembra 1986 o špecializačnej lekárskej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi(3) .
3. Špecializačná príprava vo všeobecnej lekárskej praxi je upravená v článkoch 31, 32 a 34 smernice o lekároch (články 2, 3 a 5 smernice 86/457). Predovšetkým podľa článku 31 ods. 1 písm. b) je predpísané denné štúdium v trvaní minimálne dvoch rokov. Ak sa odborná príprava uskutočňuje formou diaľkového štúdia, musí sa podľa článku 34 smernice 93/16 primerane predĺžiť.
4. Článok 36 smernice o lekároch (článok 7 smernice 86/457) znie:
„1. Od 1. januára 1995 a v závislosti od nadobudnutých práv, ktoré boli uznané, každý členský štát podmieni výkon všeobecnej lekárskej praxe v rámci svojho národného [vnútroštátneho – neoficiálny preklad ] systému sociálneho zabezpečenia vlastníctvom diplomu, osvedčenia alebo iného dokladu o formálnych kvalifikáciách, ako sa to uvádza v článku 30.
…
2. Každý členský štát musí špecifikovať nadobudnuté práva, ktoré uznáva. Musí však uznať právo činnosti lekára všeobecnej praxe podľa vlastného národného [vnútroštátneho – neoficiálny preklad ] systému sociálneho zabezpečenia bez diplomu, osvedčenia alebo iného dokladu o formálnych kvalifikáciách uvedeného v článku 30, pokiaľ ho všetci takíto lekári nadobudli pred 31. decembra 1994 v zmysle článkov 1 až 20 a ktorí sa usadili na jeho území s platnosťou k tomuto dátumu podľa článkov 2 alebo 9 ods. 1.
3. –5. …“
B – Talianske právo
5. Legislatívny dekrét č. 256/1991 určuje, ktoré kvalifikácie sú potrebné pre výkon praxe lekára pre všeobecnú medicínu v Taliansku. Zásadne sa pre to vyžaduje osvedčenie o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi. Podľa článku 6 tohto legislatívneho dekrétu sú však na základe nadobudnutých práv oprávnení aj tí lekári, ktorí boli do 31. decembra 1994 oprávnení v rámci vnútroštátneho zdravotného systému vykonávať lekársku prax ako praktickí lekári.
6. Prístup k určitým činnostiam všeobecnej lekárskej praxe v rámci talianskeho systému sociálneho poistenia sa v čase, keď došlo ku skutkovým okolnostiam vnútroštátneho konania, riadil kolektívnou zmluvou z roku 1996, ktorá nadobudla vykonateľnosť dekrétom prezidenta republiky č. 484/96. Podľa článku 1 ods. 3 kolektívnej zmluvy je predpokladom buď osvedčenie o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi alebo oprávnenie na základe nadobudnutých práv.
7. Podľa článku 2 ods. 1 tejto kolektívnej zmluvy vyberajú zdravotnícke orgány lekárov pre činnosti upravené touto zmluvou podľa ročne zostavovaného poradovníka na regionálnej úrovni. Podľa článku 3 kolektívnej zmluvy dostanú uchádzači body, ktoré sa zakladajú jednak na ich profesijnej kvalifikácii a jednak na ich profesijnej praxi. Osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi zodpovedá 12 bodom. Za každý mesiac výkonu lekárskej praxe ako zmluvný lekár primárnej lekárskej starostlivosti je 0,20 boda. Táto hodnota sa zvýši na 0,30 boda, ak sa prax uskutočnila v rámci daného regiónu.
8. Ďalšie body možno nadobudnúť za výkon niektorých osobitných činností ako praktický lekár. Článok 3 ods. 3 kolektívnej zmluvy však výslovne vylučuje kumuláciu bodov, ktoré sa týkajú totožného obdobia profesijnej praxe. Naproti tomu nie je známa žiadna úprava, ktorá by výslovne vylučovala kumuláciu bodov, ktoré sa týkajú profesijnej praxe, s bodmi na základe osvedčenia o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi.
9. Článok 20 kolektívnej zmluvy sa týka prideľovania jednotlivých voľných miest primárnej zdravotnej starostlivosti na území, kde je nedostatok lekárov. Na tento účel sa zostavuje na základe už spomenutého regionálneho poradovníka ďalší poradovník uchádzačov pre danú činnosť, pričom sa každému uchádzačovi pridelí 5 dodatočných bodov, keď mal počas najmenej dvoch rokov bydlisko na území, kde je nedostatok lekárov a 20 dodatočných bodov, keď bol počas najmenej dvoch rokov usadený v predmetnom kraji.
10. Podľa článku 3 bodu 6 kolektívnej zmluvy vyhradia regióny 20 % – 40 % voľných miest primárnej lekárskej starostlivosti pre praktických lekárov, ktorí majú osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi a zostávajúcich 60 % – 80 % pre lekárov, ktorí získali oprávnenie bez tejto kvalifikácie ako praktickí lekári v rámci talianskeho systému sociálneho poistenia, t. j. na základe nadobudnutých práv. Ak by táto kolektívna zmluva nebola včas obnovená, podľa bodu 5 záverečného ustanovenia platí pre obe skupiny rovnaká kvóta po 50 %.
III – Skutkový stav sporu a prejudiciálne otázky
11. Konania pred vnútroštátnym súdom vyplývajú z okolnosti, že lekári, ktorí mali osvedčenie o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi a zároveň mali právo vykonávať lekársku prax vo všeobecnom lekárstve na základe nadobudnutých práv, môžu napĺňať obe kvóty.
12. Najprv miestne zdravotnícke orgány regiónu Puglia, najmä účastník konania vo veci samej Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3 so sídlom v Altamure (ďalej len „AUSL BA/3 Altamura“), na pokyn regionálnej správy odmietol zohľadniť 12 bodov tým uchádzačom v rámci kvóty pre lekárov s nadobudnutými právami, ktorí sú „dvojnásobne kvalifikovaní“ na základe osvedčenia o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi. Vnútroštátny súd potvrdil túto prax v súlade s ustálenou judikatúrou na základe vyššie uvedených talianskych predpisov. Vec C‑11/02 sa týka žalôb „dvojnásobne kvalifikovaných“ lekárov, účastníkov konania vo veci samej Berardi a i., ako aj Vaira a i., ktorí túto prax napadli.
13. Medzičasom však Consiglio di Stato zistil, že sa malo zohľadniť týchto 12 bodov za osvedčenie o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi v prípade „dvojnásobne kvalifikovaných“ uchádzačov aj v rámci kvóty pre lekárov s nadobudnutými právami. Podľa údajov vnútroštátneho súdu sa Consiglio di Stato v tejto súvislosti domnieval, že smernici 93/16 odporuje akékoľvek znevýhodnenie držiteľov osvedčenia o príprave.
14. Zdravotnícke orgány, vrátane účastníkov konania vo veci samej Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1 so sídlom v Andrii (ďalej len „AUSL BA/1 Andria“) a AUSL BA/3 Altamura, nato na pokyn regionálnej správy v Puglii zmenili svoju prax a “dvojnásobne kvalifikovaným“ uchádzačom zohľadnili 12 bodov za osvedčenie o príprave aj v rámci kvóty pre lekárov s nadobudnutými právami. Proti tomu sa ohradili účastníci vnútroštátneho konania Fascicolo a i., ako aj de Benedictis a i.. Ide o lekárov, ktorí sa môžu uchádzať iba o kvótu pre lekárov s nadobudnutými právami, pretože nemajú osvedčenie o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi. Na týchto žalobách sa zakladá vec C‑10/02.
15. Vnútroštátny súd vidí v názore Consiglio di Stato jednostranné uprednostňovanie osvedčenia o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi voči nadobudnutým právam, ktoré je v rozpore so smernicou 93/16. Predkladá teda Súdnemu dvoru tieto tri prejudiciálne otázky:
„1. Má byť oprávnenie získané pred 31. decembrom 1994 považované na účely výkonu praxe praktického lekára za rovnocenné v súlade s článkom 7 ods. 2 smernice 86/457/EHS a s článkom 36 ods. 2 smernice 93/16/EHS s obdržaním osvedčenia o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi?
2. Umožňuje obdržanie osvedčenia o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi členským štátom na základe vyššie uvedených ustanovení práva Spoločenstva priznať po 1. januári 1995 lekárom, ktorí majú aj oprávnenie vykonávať lekársku prax získané pred 31. decembrom 1994, mimoriadne postavenie, ktorého podstatou je, že majú prístup k väčšiemu počtu miest ako lekári majúci len osvedčenie alebo len oprávnenie?
3. Ak je odpoveď na predošlú otázku kladná a so zreteľom na systém nadobudnutých práv, umožňuje podmienka uvedená vyššie členským štátom priznať dotknutým lekárom ešte osobitnejšie postavenie tým, že im budú zakaždým pripočítané ďalšie body z dôvodu obdržania osvedčenia o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi?“
IV – Právne posúdenie
A – Pripomienky účastníkov konania
16. Medzi účastníkmi konaní vo veci samej možno pozorovať dva tábory.
17. Fascicolo a i., de Benedictis a i., ako aj AUSL BA/3 Altamura zastávajú názor, že smernici o lekároch odporuje pridelenie bodov za osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi, ak sa držiteľ osvedčenia uchádza o kvótu pre držiteľov nadobudnutých práv.
18. Toto stanovisko sa opiera o predpoklad, že oprávnenie pre výkon činnosti praktického lekára prostredníctvom nadobudnutých práv je rovnocenné s odbornou prípravou. Odborná príprava teda nespôsobuje žiadnu dodatočnú kvalifikáciu lekára, keďže títo môžu už na základe nadobudnutých práv vykonávať činnosť praktických lekárov. Pripočítanie dodatočných bodov za odbornú prípravu v rámci kvóty pre držiteľov nadobudnutých práv teda nie je odôvodnené. V prípade priznania týchto bodov by boli držitelia nadobudnutých práv bez odbornej prípravy pre praktických lekárov v súťaži podstatne znevýhodnení. Tým by bol spochybnený najmä zmysel kvóty, totiž ochrana lekárov s právami. Nakoniec by tu bolo aj riziko, že by lekári absolvovali prípravu vo všeobecnej lekárskej praxi len preto, lebo týmto spôsobom môžu nadobudnúť viac bodov ako prostredníctvom praktickej činnosti počas porovnateľnej doby. Aby sa tomu zabránilo, bola v najnovšej kolektívnej zmluve znížená hodnota osvedčenia o príprave na 7,2 boda. Táto hodnota zodpovedá výkonu praktickej činnosti v danom regióne počas obdobia dvoch rokov.
19. Naproti tomu považujú Berardi a i., Vaira a i., AUSL BA/1 Andria, ako aj región Puglia za prípustné pridelenie bodov za osvedčenie o príprave, keď sa držiteľ osvedčenia uchádza o kvótu pre držiteľov získaných bodov.
20. Tento názor rozlišuje medzi oprávnením k činnosti ako praktický lekár v rámci systému sociálneho zabezpečenia a ohodnotením kvalifikácie na účely výberu uchádzačov. Keďže zásada rovnosti vyžaduje, aby sa len s rovnakými situáciami zaobchádzalo rovnako a s rozdielnymi rozdielne, môže byť dvojnásobne kvalifikovanému uchádzačovi umožnený prístup k väčšej kvóte miest. Úsilie vynaložené pre nadobudnutie osvedčenia o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi opodstatňuje hodnotiť ho vyššie ako zodpovedajúcu dobu lekárskej praxe. Neposkytnutie 12 bodov za toto osvedčenie by malo za následok, že držitelia osvedčenia by boli znevýhodnení voči tým, ktorí miesto dvojročnej odbornej prípravy vykonávali praktickú činnosť a takto nadobudli medzi 4,8 a 7,2 dodatočných bodov.
21. Komisia predovšetkým zdôraznila, že spôsoby prístupu k zamestnaniu vo vnútroštátnom systéme zdravotníctva nie sú upravené v článku 36 ods. 2 alebo v iných ustanoveniach smernice o lekároch. Rovnako odvodzuje z rozsudku Garofalo(4), že uznávanie nadobudnutých práv je rovnocenné s osvedčením o príprave. V tomto rozsudku priznal Súdny dvor členským štátom široký priestor na voľnú úvahu vzhľadom na uznávanie nadobudnutých práv, ktorý je obmedzený len tým, že musia byť každopádne uznaní všetci usadení lekári z iných členských štátov, ktorí boli oprávnení pred 1. januárom 1995 vykonávať činnosť praktických lekárov.
B – Posúdenie
22. Súdny dvor má v danom prípade rozhodnúť o tom, či je v súlade so smernicou o lekároch pripisovať osvedčeniu o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi vyššiu hodnotu ako nadobudnutým právam rovnako postavených lekárov, alebo či sa má miesto toho s obidvomi kategóriami zaobchádzať rovnako. Táto otázka však vychádza z predpokladu, bez toho, aby to výslovne uvádzala, že smernica o lekároch obsahuje úpravu o výbere uchádzačov pre výkon činností všeobecného lekárstva v systéme sociálneho zabezpečenia.
23. V predmetných prípadoch by sa mohlo pochybovať o použiteľnosti smernice o lekároch, lebo sa zdá, že ide o čisto vnútroštátny skutkový stav bez súvislosti so základnými slobodami.(5) Smernica o lekároch sa opiera o článok 49 Zmluvy o EHS (zmenený, teraz článok 40 ES), článok 57 ods. 1 a ods. 2 prvú a tretiu vetu Zmluvy o EHS (zmenený, teraz článok 47 ods. 1 a 2 prvá a tretia veta ES), ako aj o článok 66 Zmluvy o EHS (teraz článok 55 ES), ktoré slúžia ako podklad pre úpravu uľahčenia voľného pohybu pracovníkov, ako aj pre slobodu usadiť sa a pre slobodu poskytovania služieb.
24. Smernica o lekároch sa však neobmedzuje na to, aby uľahčovala na úrovni Spoločenstva voľný pohyb lekárov, ale harmonizuje aj minimálne požiadavky kladené na odbornú prípravu praktických lekárov.(6) Na základe tejto harmonizácie vyvíja smernica o lekároch svoje regulačné účinky aj v čisto vnútroštátnych situáciách.(7) Tento normatívny účinok neodporuje právnemu základu smernice o lekároch. Článok 57 ods. 2 Zmluvy o EHS umožňoval výslovne aj koordinovanie zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa práva prístupu k samostatne zárobkovým činnostiam a ich vykonávania. Táto koordinácia sa týka aj čisto vnútroštátnych skutkových okolností.
25. Z podrobnejšieho skúmania ustanovení smernice o lekárov však vyplýva, že táto neupravuje výber uchádzačov pre výkon činnosti všeobecného lekárstva.
26. Článok 36 ods. 1 smernice o lekároch zakladá len s ohľadom na odbornú prípravu zvláštnu podmienku prístupu k výkonu povolania praktického lekára v rámci systému sociálneho zabezpečenia jednotlivého členského štátu. Tento predpis nestanovuje, že by mal každý lekár, ktorý má túto kvalifikáciu, nárok vykonávať takúto lekársku činnosť. Uznávanie nadobudnutých práv podľa článku 36 ods. 2 smernice o lekároch nemôže zakladať širšie nároky týkajúce sa výberu lekárov pre takúto lekársku činnosť.
27. Ostatné ustanovenia hlavy IV o špecializačnej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi upravujú požiadavky na túto odbornú prípravu, uznávanie osvedčení o príprave, ako aj právo používať odborný titul. Neexistuje žiadna úprava, podľa akých kritérií by sa mali vyberať určití uchádzači zo skupiny vhodných uchádzačov.
28. Aj ostatné ustanovenia smernice o lekároch sa týkajú v podstate požadovaných kvalifikácií lekárov a odborných lekárov, ako aj uznávania ich osvedčení o odbornej príprave. Rovnako ako pri kvalifikácii praktických lekárov ide pritom len o predpisy o podmienkach prístupu súvisiacich s odbornou prípravou, nie však o definitívne kritériá pre výber. V celkovom kontexte smernice o lekároch len článok 21 upravuje jeden aspekt týkajúci sa prístupu k výkonu činností v rámci systému sociálneho zabezpečenia nesúvisiaci s odbornou prípravou, totiž požiadavku prípravnej doby. Toto ustanovenie sa však medzičasom stalo bezpredmetným.
29. Smernica o lekároch sa teda dnes obmedzuje na to, že upravuje podmienky prístupu so zreteľom na odbornú prípravu, ako aj možnosť a minimálny rozsah uznávania nadobudnutých práv. Vo zvyšku ponecháva smernica o lekároch podľa svojho dvadsiateho druhého odôvodnenia členským štátom výslovne právomoc usporiadať svoj vlastný systém sociálneho zabezpečenia a stanoviť činnosti, ktoré môžu byť vykonávané v rámci tohto systému.
30. Členské štáty môžu teda voľne vymedziť kritériá výberu praktických lekárov v rámci systému sociálneho zabezpečenia, pokiaľ požadujú aspoň kvalifikáciu praktického lekára alebo nadobudnuté právo vykonávať túto činnosť.
31. Ako Komisia naznačila počas pojednávania, v cezhraničných situáciách môžu vyplývať širšie požiadavky zo základných slobôd práva Spoločenstva. Hoci sa de Benedictis a i. na ústnom pojednávaní taktiež pokúsili poukázať na potenciálne cezhraničné prvky, treba konštatovať, že tieto prvky majú v tomto konaní len fiktívny charakter. Vnútroštátny súd nepoložil v tomto smere žiadne otázky. Nie je preto žiadny dôvod skúmať v predmetnom prípade použitie základných slobôd.
32. Pokiaľ ide o druhú a tretiu otázku, treba rovnako konštatovať, že smernica o lekároch neobsahuje žiadne ustanovenie upravujúce otázku, či členské štáty
– môžu priznať lekárom, so zreteľom na osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi, ktorí majú aj oprávnenie vykonávať lekársku prax získané pred 31. decembrom 1994, výhodnejšie postavenie, ktorého podstatou je, že majú prístup k väčšiemu počtu miest ako lekári majúci len osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi a lekári v obdobnom postavení, a/alebo
– môžu priznať dotknutým lekárom ešte osobitnejšie zaobchádzanie tým, že im budú zakaždým pripočítané ďalšie body z dôvodu získania osvedčenia o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi.
33. Vo svetle tohto čiastočného výsledku možno polemizovať o praktickom význame odpovede na prvú otázku, keďže však vnútroštátny súd a časť účastníkov konania opierajú svoje názory o prezumpciu rovnocennosti oboch „kvalifikácií“ a kolektívna zmluva považuje vo svojom článku 1 ods. 3 oprávnenie na základe nadobudnutých práv za „titolo equipollente“ (rovnocenný titul), je opodstatnené predsa len zaujať stanovisko aj k tejto otázke.
34. Ani smernica o lekároch a ani rozsudok Garofalo a i. výslovne neurčujú, že príprava vo všeobecnej lekárskej praxi a nadobudnuté práva sú rovnocenné. Smernica o lekároch však pripisuje príprave vo všeobecnej lekárskej praxi vyššiu hodnotu. Bola zavedená, aby podľa sedemnásteho odôvodnenia čelila nedostatkom tradičnej základnej odbornej prípravy. Od tejto dodatočnej kvalifikácie si zákonodarca Spoločenstva v osemnástom odôvodnení sľubuje prínos pre pacientov a zlepšenie zdravotnej starostlivosti.(8) Takéto výhody môžu v zásade predstavovať prevažujúci dôvod verejného záujmu, ktorý je potrebný pre to, aby sa odôvodnilo obmedzenie, ktoré obsahuje požiadavka odbornej prípravy v porovnaní so slobodným výkonom profesijnej činnosti bez prekážok.(9)
35. Naproti tomu nie sú v smernici o lekároch uvedené žiadne poukazy na zvláštnu hodnotu nadobudnutých práv. Článok 36 ods. 2 smernice o lekároch zavádza uznávanie nadobudnutých práv na ochranu lekárov, ktorí realizovali svoje právo usadiť sa a pred 1. januárom 1995 mali potrebnú kvalifikáciu pre všeobecnú lekársku činnosť v systéme sociálneho zabezpečenia.(10) Členské štáty môžu rozšíriť okruh zvýhodňovaných lekárov.(11) Nie sú najmä povinné požadovať určité minimálne doby výkonu povolania alebo iné formy kvalifikácie. Tak vznikajú nadobudnuté práva podľa talianskej úpravy teoreticky už len vtedy, keď lekár bol počas 31. decembra 1994 oprávnený vykonávať činnosť praktického lekára. Možnosť uznania nadobudnutých práv teda nepredpokladá žiadne zvláštne kvalifikácie. Samotné uznanie nadobudnutých práv tak nesľubuje žiadny prínos pre kvalitu starostlivosti o pacientov alebo pre zdravotný systém. Naopak ide čisto o právnu úpravu na zmiernenie tvrdosti zákona.
36. Na záver teda treba konštatovať, že špecializačná príprava vo všeobecnej lekárskej praxi má vyššiu hodnotu ako uznanie nadobudnutých práv. Vyššia hodnota odbornej prípravy prirodzene nevylučuje, aby držitelia nadobudnutých práv boli na základe svojich praktických skúseností porovnateľne alebo lepšie kvalifikovaní pre všeobecnú lekársku činnosť, ako držitelia osvedčenia o odbornej príprave. Dôvod tejto lepšej kvalifikácie však nie je v nadobudnutých právach, ale v praktických skúsenostiach ako takých.
37. Na prvú otázku treba teda odpovedať tak, že smernica o lekároch pripisuje osvedčeniu o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi zásadne vyššiu hodnotu ako nadobudnutým právam.
V – Návrh
38. So zreteľom na predchádzajúce úvahy navrhujem odpovedať na otázky Tribunale amministrativo regionale per la Puglia takto:
1. Smernica Rady 93/16/EHS z 5. apríla 1993 na uľahčenie voľného pohybu lekárov a vzájomného uznávania ich diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách pripisuje v zásade príprave vo všeobecnej lekárskej praxi vyššiu hodnotu ako nadobudnutým právam.
2. Smernica Rady 93/16/EHS neobsahuje žiadne ustanovenie upravujúce otázku, či členské štáty
– môžu priznať lekárom, so zreteľom na osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi, ktorí majú aj oprávnenie vykonávať lekársku prax získané pred 31. decembrom 1994, výhodnejšie postavenie, ktorého podstatou je, že majú prístup k väčšiemu počtu miest ako lekári majúci len osvedčenie o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi a lekári v obdobnom postavení, a/alebo
– môžu priznať dotknutým lekárom ešte osobitnejšie zaobchádzanie tým, že im budú zakaždým pripočítané ďalšie body z dôvodu získania osvedčenia o príprave vo všeobecnej lekárskej praxi.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 165, s. 1.
(3)
–	Ú. v. ES L 267, s. 26.
(4)
–	Rozsudok zo 16. októbra 1997, C‑69/96 až C‑79/96, Zb. s. I‑5603, bod 31.
(5)
–	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo 26. júna 1997 vo veci Garofalo a i., bod 46 a nasl.
(6)
–	Pozri rozsudok z 9. septembra 2003, Rinke, C‑25/02, Zb. s. I‑8349, bod 38.
(7)
–	Pozri v tomto zmysle uznesenie zo 17. októbra 2003, Vogel, C‑35/02, Zb. s. I‑12229. Podľa tohto uznesenia smernici Rady 78/687/EHS z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov (Ú. v. ES L 233, s. 10), ktorá je porovnateľn á so smernicou o lekároch, odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá všeobecne povoľuje (vnútroštátnym) lekárom výkon činnosti zubných lekárov, hoci neabsolvovali odbornú prípravu potrebnú podľa smernice 78/687.
(8)
–	Podobne aj rozsudok Rinke, už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 38.
(9)
–	Pre porovnanie pozri k nepriamej diskriminácii na základe pohlavia rozsudok Rinke, už citovaný v poznámke pod čiarou 6. Zásahy do slobodného výkonu povolania môžu byť odôvodnené.
(10)
–	Rozsudok Garofalo a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 4, bod 31.
(11)
–	Tamže, bod 34.