Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
LAILA
MEDINA
prednesené
21. mája
2026(1)
Vec C‑230/25
Michail Michajlov Stefanov
Trestné konanie
za účasti:
Sofijska apelativna prokuratura
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Apelativen săd
‑ Sofija (Odvolací
súd
Sofia,
Bulharsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Hodnoty a ciele
Únie – Právny
štát – Zásady
nezávislosti a neodvolateľnosti
sudcov – Súd,
ktorý
rozhoduje v trestnej
veci a je
žalovaným v občianskoprávnom
konaní o náhradu
škody “
I.      Úvod
1.        Tieto
návrhy
sa
týkajú
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Apelativen săd – Sofija (Odvolací
súd
Sofia,
Bulharsko).
Uvedený
súd
kladie
Súdnemu
dvoru
otázky o spôsoboch
uplatňovania
práva
na
právnu
pomoc,
ktoré
je
zakotvené
najmä v smernici
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1919 z 26. októbra
2016 o právnej
pomoci
pre
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní a pre
vyžiadané
osoby v konaní o európskom
zatykači
(Ú. v. EÚ L 297,
2016,
s. 1).
Konkrétne
sa
pýta
na
podmienky,
za
ktorých
môže
členský
štát
požadovať
náhradu
nákladov,
ktoré
mu
vznikli v súvislosti s touto
právnou
pomocou,
od
osoby,
ktorá
ju
získala a ktorá
bola
napokon
odsúdená v trestnom
konaní.
2.        Právo
na
právnu
pomoc,
ako
už
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
dlhodobo
zdôrazňuje(2),
je
niekedy
nevyhnutné
na
umožnenie
účinného
prístupu k súdu. V praxi
je
toto
právo
založené
na
dvoch
vzájomne
sa
dopĺňajúcich
pilieroch,
ktorými
sú
na
jednej
strane
pomoc
obhajcu a na
druhej
strane
financovanie
tejto
pomoci.
Hoci
sa
právna
pomoc
na
prvý
pohľad
zdá
iba
ako
praktické
opatrenie
organizácie
súdneho
konania, v skutočnosti
predstavuje
nevyhnutný
prostriedok
konkretizácie
práva
na
súdnu
ochranu v právnom
systéme.
Totiž
tým,
že
osobe
podliehajúcej
súdnej
právomoci
zabezpečuje,
aby
mohla
získať
pomoc
obhajcu,
umožňuje
jej
prístup k súdu a zachováva
tak
spravodlivosť
konania.
Právna
pomoc
tak
zaručuje
účinnosť
práva
na
súdnu
ochranu
stanoveného v článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“),
ktoré
zase
podmieňuje
uplatňovanie
základnej
hodnoty
právneho
štátu
zakotvenej v článku 2 ZEÚ.
3.        V prejednávanej veci
je
potrebné
viesť
úvahy o právnej
pomoci v osobitnom
kontexte
trestných
konaní,
ktoré
prebiehajú
na
viacerých
bulharských
súdoch.
Súdny
dvor
má
najmä
určiť,
či a v akom
rozsahu
je
možné
požadovať
od
osoby,
ktorej
bola
poskytnutá
právna
pomoc,
náhradu
nákladov s tým
súvisiacich.
Na
zodpovedanie
tejto
otázky
bude
potrebné
podať
výklad
predovšetkým
smernice
2016/1919,
ktorá
po
dlhej
úvahe
normotvorcu v tomto
smere
definovala
spoločné
minimálne
pravidlá,
ktoré
sú
členské
štáty
povinné
dodržiavať,
pokiaľ
ide o právo
na
právnu
pomoc v trestnom
konaní.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Odôvodnenia
1,
2,
8,
17 a 30
smernice
2016/1919
stanovujú:
„(1)      Účelom
tejto
smernice
je
zabezpečiť
účinný
výkon
práva
na
prístup k obhajcovi,
ako
ho
stanovuje
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/48/EÚ
[z 22. októbra
2013 o práve
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní a v konaní o európskom
zatykači a o práve
na
informovanie
tretej
osoby
po
pozbavení
osobnej
slobody a na
komunikáciu s tretími
osobami a s konzulárnymi
úradmi
po
pozbavení
osobnej
slobody
(Ú. v. EÚ L 294,
2013,
s. 1)],
tým,
že
podozrivým a obvineným
osobám v trestnom
konaní…
sprístupňuje
pomoc
obhajcu,
ktorú
hradia
členské
štáty.
(2)      Zavedením
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práva
na
právnu
pomoc
pre
podozrivé,
obvinené…
osoby
sa
táto
smernica
zameriava
na
posilnenie
vzájomnej
dôvery
členských
štátov v ich
trestnoprávne
systémy, a tým
na
zlepšenie
vzájomného
uznávania
rozhodnutí v trestných
veciach.
…
(8)      Právna
pomoc
by
mala
pokryť
náklady
obhajoby
podozrivých,
obvinených…
osôb.
Pri
poskytovaní
právnej
pomoci
by
príslušné
orgány
členských
štátov
mali
mať
možnosť
vyžadovať,
aby
podozrivé,
obvinené
alebo
vyžiadané
osoby
znášali
časť
týchto
nákladov, v závislosti
od
svojich
finančných
možností.
…
(17)      V súlade s článkom 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP
majú
mať
podozrivé a obvinené
osoby
bez
dostatočných
prostriedkov
na
zaplatenie
právnej
pomoci
právo
na
právnu
pomoc,
ak
to
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti.
Toto
minimálne
pravidlo
umožňuje
členským
štátom
preskúmať
majetkové
pomery
a/alebo
skutkové
okolnosti.
Uvedené
preskúmania
by
nemali
predstavovať
obmedzenie
práv a procesných
záruk
zaručených
podľa
Charty a EDĽP, v znení
výkladu
Súdneho
dvora a ESĽP,
ani
odchýlku
od
týchto
práv.
…
(30)      Touto
smernicou
sa
stanovujú
minimálne
pravidlá.
Členské
štáty
by
mali
mať
možnosť
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
…
Úroveň
ochrany
stanovená
členskými
štátmi
by
nemala
byť
nikdy
nižšia
ako
úroveň,
ktorú
poskytujú
normy
stanovené v Charte
alebo
EDĽP,
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a ESĽP.“
5.        Článok 2
tejto
smernice s názvom
„Rozsah
pôsobnosti“
stanovuje:
„1.      Táto
smernica
sa
vzťahuje
na
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní,
ktoré
majú
právo
na
prístup k obhajcovi
podľa
smernice
2013/48/EÚ a ktoré:
a)      sú
pozbavené
osobnej
slobody;
b)      musia
byť
zastúpené
obhajcom v súlade s právom
Únie
alebo
vnútroštátnym
právom…
…“
6.        Článok 4
tejto
smernice,
nazvaný
„Právna
pomoc v trestnom
konaní“,
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní,
ktoré
nemajú
dostatok
prostriedkov
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu,
mali
právo
na
právnu
pomoc,
ak
to
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti.
2.      Členské
štáty
môžu
preskúmať
majetkové
pomery
a/alebo
skutkové
okolnosti,
aby
tak
rozhodli o potrebe
poskytnúť
právnu
pomoc v súlade s odsekom
1.
3.      Pri
preskúmaní
majetkových
pomerov
členský
štát
zohľadňuje
všetky
relevantné a objektívne
faktory,
ako
je
príjem,
kapitál a rodinná
situácia
príslušnej
osoby,
náklady
na
pomoc
obhajcu a životná
úroveň v uvedenom
členskom
štáte, s cieľom
stanoviť,
či
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
nemá
dostatok
prostriedkov
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu v súlade s kritériami
uplatniteľnými v uvedenom
členskom
štáte.
4.      Pri
preskúmaní
skutkových
okolností
členský
štát
zohľadňuje
závažnosť
trestného
činu,
zložitosť
prípadu a prísnosť
možnej
sankcie,
aby
tak
rozhodli,
či
záujmy
spravodlivosti
vyžadujú
poskytnutie
právnej
pomoci. V každom
prípade
sú
predpoklady
na
preskúmanie
skutkových
okolností
splnené v týchto
situáciách:
a)      ak
je
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
predvedená
pred
príslušný
súd
alebo
sudcu,
ktorý
má
rozhodnúť o jej
väzbe v ktorejkoľvek
fáze
konania v rozsahu
pôsobnosti
tejto
smernice;
a
b)      počas
väzby.
…“
7.        Článok 9
tejto
smernice s názvom
„Zraniteľné
osoby“
stanovuje:
„Členské
štáty
zabezpečia,
aby
sa
pri
vykonávaní
tejto
smernice
zohľadnili
osobitné
potreby
podozrivých,
obvinených a vyžiadaných
osôb v zraniteľnej
situácii.“
8.        Článok 11
smernice
2016/1919
stanovuje:
„Žiadne
ustanovenie
tejto
smernice
sa
nesmie
vykladať
ako
obmedzovanie
alebo
odchýlka
od
akýchkoľvek
práv a procesných
záruk,
ktoré
sú
zaručené
podľa
Charty,
EDĽP
alebo
iných
relevantných
ustanovení
medzinárodného
práva
alebo
práva
ktoréhokoľvek z členských
štátov,
ktorý
poskytuje
vyššiu
úroveň
ochrany.“
B.      Bulharské právo
9.        Článok 94
Nakazatelno‑procesualen kodex (Trestný
poriadok,
ďalej
len
„NPK“)
stanovuje:
„1.      Účasť
obhajcu v trestnom
konaní
je
povinná,
ak:
…
(6)      …
obvinený
je
pozbavený
osobnej
slobody;
…
(8)      vec
sa
prejednáva v neprítomnosti
obvineného;
(9)      Obvinený
nie
je
schopný
zaplatiť
odmenu
obhajcu,
chce
využiť
služby
obhajcu a vyžadujú
si
to
záujmy
spravodlivosti.
…
3.      Ak
je
účasť
obhajcu
povinná,
príslušný
orgán
ustanoví
obhajcu…“
10.      Článok 189
ods. 3
NPK
stanovuje:
„Ak
je
obžalovaný
uznaný
vinným,
súd
mu
uloží
povinnosť
nahradiť
trovy
konania
vrátane
odmeny
obhajcu a iných
nákladov
na
obhajcu
ustanoveného
ex
offo,
ako
aj
nákladov,
ktoré
vznikli
súkromnému
žalobcovi a poškodenému,
ak
to v tomto
zmysle
navrhli.
Pokiaľ
je
viacero
odsúdených
osôb,
súd
určí
podiel,
ktorý
má
každá z nich
zaplatiť.“
11.      Článok 23
Zakon za
pravnata pomošt (zákon o právnej
pomoci)
stanovuje:
„1.      Systém
právnej
pomoci…
zahŕňa
prípady, v ktorých
zákon
vyžaduje,
aby
obhajobu
zabezpečoval
obhajca,
zástupca
obhajcu
alebo
zástupca.
2.      Systém
právnej
pomoci
sa
vzťahuje
aj
na
prípady, v ktorých
obžalovaný,
obvinený
alebo
účastník
trestného,
občianskoprávneho
alebo
správneho
konania
nemá
potrebné
prostriedky
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu,
želá
si
mať
obhajcu a vyžadujú
to
záujmy
spravodlivosti. V týchto
prípadoch
uvedená
osoba
nie
je
povinná
nahradiť
náklady
na
poskytnutú
právnu
pomoc.“
12.      Článok 25
ods. 1
tohto
zákona
stanovuje:
„…
rozhodnutie o poskytnutí
právnej
pomoci
sa
prijme…
na
žiadosť
dotknutej
osoby
alebo
na
základe
zákona,
pričom
sa
jej
písomne
vysvetlí
prostredníctvom
vyhlásenia,
ktoré
je v súlade
so
vzorom
stanoveným
úradom
pre
právnu
pomoc,
že v prípade
odsudzujúceho
rozsudku
alebo
rozhodnutia
je
táto
osoba
povinná
nahradiť
náklady
na
právnu
pomoc, s výnimkou
prípadov
uvedených v článku 23
ods. 2.
Zamietnutie
poskytnutia
právnej
pomoci
musí
byť
odôvodnené a možno
proti
nemu
podať
opravný
prostriedok v súlade s príslušným
postupom.“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
13.      V rámci
prvého
súdneho
konania
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd,
Bulharsko)
odsúdil
žalobcu
vo
veci
samej,
pána
Michaila Michajlova
Stefanova,
ktorý
bol
predtým
vzatý
do
vyšetrovacej
väzby
3. júna
2018 a bol
zastúpený
obhajcom
ustanoveným
ex
offo,
ktorý
mu
bol
poskytnutý
automaticky,
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
jedného
roka a desiatich
mesiacov s podmienečným
odkladom
na
štyri
roky,
za
spáchanie
dvoch
trestných
činov
podľa
Nakazatelen kodex (bulharský
Trestný
poriadok).
Žalobca
vo
veci
samej
podal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
Apelativen specializiran nakazatelen săd (Odvolací
špecializovaný
trestný
súd,
Bulharsko),
ktorý
uvedený
rozsudok
zrušil z dôvodu
podstatných
procesných
pochybení a vrátil
vec
na
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd)
na
rozhodnutie
vo
veci
samej,
zatiaľ
čo
väzba
žalobcu
vo
veci
samej
skončila
14. marca 2019.
14.      Žalobca
vo
veci
samej
podal
súčasne
žalobu o náhradu
škody
proti
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd) a Apelativen specializiran nakazatelen săd (Odvolací
špecializovaný
trestný
súd)
na
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto,
Bulharsko),
pričom
uvádzal
viacero
škôd
týkajúcich
sa obdobia,
ktoré
strávil
vo
väzbe.
15.      Následne v rámci
druhého
súdneho
konania
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd)
vydal
nový
odsudzujúci
rozsudok
voči
žalobcovi
vo
veci
samej,
ktorý
proti
tomuto
rozsudku
podal
odvolanie
na
Apelativen specializiran nakazatelen săd (Odvolací
špecializovaný
trestný
súd).
Apelativen specializiran nakazatelen săd (Odvolací
špecializovaný
trestný
súd)
tento
návrh
zamietol,
pričom
čiastočne
zrušil
rozsudok
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd) a proti
tomuto
rozhodnutiu
podal
žalobca
vo
veci
samej
kasačný
opravný
prostriedok
na
Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší
kasačný
súd,
Bulharsko).
Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší
kasačný
súd)
zrušil
odvolací
aj
prvostupňový
rozsudok a vrátil
vec
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd).
16.      Napokon v rámci
tretieho
súdneho
konania
bola
podaná
nová
obžaloba
na
účely
výkonu
rozsudku
Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší
kasačný
súd) a vec
bola
priradená
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd).
Žalobca
vo
veci
samej
navrhol
vylúčenie
sudcu
zodpovedného
za
túto
vec,
ako
aj
vylúčenie
všetkých
sudcov
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd) z dôvodov
porovnateľných s tými,
ktoré
uviedol v rámci
svojho
predchádzajúceho
návrhu
podaného v priebehu
druhého
súdneho
konania.
Vzhľadom
na
to,
že
bulharský
zákonodarca
sa
rozhodol
zrušiť
špecializované
trestné
súdy,
vrátane
Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný
trestný
súd),
vec
bola
postúpená
na
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto).
Súčasne
bola
vec
týkajúca
sa
žaloby o náhradu
škody,
ktorá
bola
podaná
na
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto),
postúpená
na
Okrăžen săd – Sofija (Krajský
súd
Sofia‑okolie,
Bulharsko). V tomto
kontexte
žalobca
vo
veci
samej
podal
návrh
na
vylúčenie
sudcov
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto) s námietkou
nedostatku
nestrannosti.
Tento
návrh
bol
zamietnutý a žalobca
vo
veci
samej
bol
odsúdený.
17.      Žalobca
vo
veci
samej
podal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
predkladajúci
vnútroštátny
súd a navrhoval
tiež
vylúčenie
trestných
sudcov,
ktorí
ho
tvoria.
18.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
po
prvé
uvádza,
že
prejednanie jednotlivých
vecí
opísaných v bodoch 13
až
17
vyššie
vyvoláva
otázky
súvisiace s posúdením
nestrannosti
sudcov
zasadajúcich
na
všetkých
súdoch,
ktoré o týchto
veciach
rozhodovali,
aj v rámci
neho. V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
na
jednej
strane
vysvetľuje,
že
žalobca
vo
veci
samej
spochybňuje
túto
nestrannosť z dôvodu,
že
tieto
súdy
majú
postavenie
žalovaného v konaní o žalobe o náhradu
škody,
ktorú
žalobca
podal v nadväznosti
na
svoje
vzatie
do
väzby.
Na
druhej
strane,
pokiaľ
ide o vec
samu,
spresňuje,
že v nej
bude
potrebné
preskúmať
len
dôvodnosť
odvolania
žalobcu
vo
veci
samej
proti
rozhodnutiu,
ktorým
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto)
rozhodol o jeho
vine
zo
spáchania
trestných
činov, z ktorých
bol
obžalovaný.
Naproti
tomu
otázky
súvisiace
so
zákonnosťou
jeho
vyšetrovacej
väzby,
ako
aj s posúdením
existencie
nemajetkovej
ujmy a jej
prípadnej
náhrady
patria
do
právomoci
Sofijski okrăžen săd (Krajský
súd
Sofia‑okolie) v rámci
žaloby o určenie
zodpovednosti
za
škodu.
19.      Po
druhé
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
počas
druhého
súdneho
konania
bol
žalobca
vo
veci
samej
informovaný o dátumoch
pojednávaní
na
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto),
ako
aj o skutočnosti,
že
ak
sa
na
nich
nezúčastní
bez
náležitého
dôvodu,
vec
bude
prejednaná v jeho
neprítomnosti.
Žalobca
oznámil,
že
sa
nedostaví
na
tieto
pojednávania,
pretože
bol
hľadaný
na
účely
vzatia
do
vyšetrovacej
väzby v rámci
inej
trestnej
veci.
Konanie
na
tomto
súde
sa
uskutočnilo
za
prítomnosti
obhajcu
ustanoveného
ex
offo.
Na
posledné
pojednávanie
sa
žalobca
vo
veci
samej
dostavil,
aby
požiadal o zopakovanie
všetkých
výsluchov
svedkov a znalcov,
ktoré
sa
už
uskutočnili,
čo
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto)
zamietol.
Žalobca
vo
veci
samej
následne
opustil
súdnu
sieň.
Sofijski gradski săd (Krajský
súd
Sofia‑mesto)
vyniesol
rozsudok
za
prítomnosti
obhajcu
ustanoveného
ex
offo a v neprítomnosti
žalobcu
vo
veci
samej.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
pýta
na
právnu
kvalifikáciu
takéhoto
správania,
najmä
vzhľadom
na
odôvodnenie
35
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016,
s. 1).
20.      Po
tretie
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vysvetľuje,
že v bulharskom
systéme
trestného
súdnictva
článok 94
ods. 1
bod 6
NPK
stanovuje,
že
obvinený,
ktorý
je
pozbavený
slobody,
musí
byť
povinne
zastúpený
obhajcom.
Zároveň
článok 94
ods. 1
bod 8
tohto
poriadku
stanovuje,
že
ak
sa
vec
prejednáva v neprítomnosti
obvineného,
tento
obvinený
musí
byť
tiež
povinne
zastúpený
obhajcom.
Tieto
dve
ustanovenia
nestanovujú
žiadne
predchádzajúce
skúmanie
finančnej
spôsobilosti
tejto
osoby
zaplatiť
odmenu
obhajcovi.
Okrem
toho z článku 94
ods. 1
bodu 9
uvedeného
poriadku
vyplýva,
že
ak
si
obvinená
osoba
želá
byť
zastúpená
obhajcom a nemá
dostatočné
prostriedky
na
jeho
odmenu, a ak
to
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti,
obhajca
bude
ustanovený
ex
offo. V tomto
poslednom
uvedenom
prípade
sa
teda
právna
pomoc
poskytuje
na
podnet
tejto
osoby a po
preskúmaní
jej
finančnej
neschopnosti
zaplatiť
odmenu
obhajcovi.
Okrem
toho
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vysvetľuje,
že
podľa
článku 25
ods. 1
zákona o právnej
pomoci
je
dotknutá
osoba v prípade
odsúdenia
povinná
nahradiť
všetky
náklady
spojené s právnou
pomocou,
ktorá
jej
bola
poskytnutá, s výnimkou
prípadu
uvedeného v článku 23
ods. 2
tohto
zákona,
teda
prípadu,
keď
bola
právna
pomoc
poskytnutá,
pretože
obžalovaný,
obvinený
alebo
účastník
trestného
konania,
ktorý
nemal
potrebné
finančné
prostriedky,
vyjadril
želanie
byť
zastúpený
obhajcom a vyžadovali
si
to
záujmy
spravodlivosti.
21.      V prejednávanej veci
predkladajúci
vnútroštátny
súd
poznamenáva,
že v priebehu
niektorých
štádií
súdnych
konaní
opísaných v bodoch 13
až
17
vyššie
bola
žalobcovi
vo
veci
samej
poskytnutá
právna
pomoc
alternatívne
na
základe
článku 94
ods. 1
bodov 6 a 8
NPK,
na
ktoré
sa
vzťahuje
článok 2
ods. 1 písm. a) a b)
smernice
2016/1919.
Uvádza
však,
že
následne
bolo
preukázané,
že
žalobca
vo
veci
samej
nemal
dostatočné
prostriedky
na
splnomocnenie
obhajcu,
čo
však
nebolo
overené v dobe,
keď
mu
bola
poskytnutá
právna
pomoc
na
základe
článku 94
ods. 1
bodov 6 a 8
NPK.
22.      V tejto
súvislosti
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
by
sa v prípade,
že
obvinená
osoba
získala
právnu
pomoc z dôvodu,
že
bola
pozbavená
osobnej
slobody,
bez
predchádzajúceho
overenia
jej
finančnej
spôsobilosti
zaplatiť
odmenu
obhajcovi a ak
sa
neskôr
preukázalo,
že
jej
prostriedky
boli v tejto
súvislosti
nedostatočné,
nemalo
upustiť
od
uplatňovania
článku 25
ods. 1
zákona o právnej
pomoci,
ak
by
táto
osoba
bola
odsúdená.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
spresňuje,
že
pochybnosti,
ktoré
má v tejto
súvislosti,
vyplývajú
najmä
zo
skutočnosti,
že v bulharskom
súdnom
systéme
obvinená
osoba,
ktorej
sa
poskytne
právna
pomoc z dôvodu
nedostatočných
prostriedkov,
naopak
nemôže
podliehať
povinnosti
nahradiť
náklady
spojené s právnou
pomocou
stanovenou v tomto
ustanovení v prípade
odsúdenia. V dôsledku
toho
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či v prípade, o aký
ide
vo
veci
samej,
by
obvinená
osoba
mala
byť
považovaná
za
obvinenú
osobu,
ktorej
bola
poskytnutá
právna
pomoc,
pretože
nemala
dostatočné
finančné
prostriedky
na
odmenu
obhajcu.
23.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
nastoľuje
tiež
otázku
súladu
článku 25
ods. 1
zákona o právnej
pomoci s odôvodnením
8
smernice
2016/1919,
keďže
toto
odôvodnenie v podstate
stanovuje,
že
členské
štáty
by
mali
mať
možnosť vyžadovať,
aby
obvinené
osoby
znášali
časť
nákladov
spojených s právnou
pomocou v závislosti
od
svojich
finančných
možností,
zatiaľ
čo
článok 25
ods. 1
zákona o právnej
pomoci
sa
netýka
úhrady
časti
nákladov,
ale
všetkých
nákladov
spojených s právnou
pomocou.
24.      Po
štvrté
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
počas
celých
troch
súdnych
konaní
opísaných v bodoch 13
až
17
vyššie
rôzni
obhajcovia
ustanovení
ex
offo postupne
zabezpečili
obhajobu
žalobcu
vo
veci
samej z titulu
právnej
pomoci.
Žalobca
vo
veci
samej
totiž
vyjadril
želanie
nahradiť
viacerých z nich,
aj
keď
si
splnili
svoju
povinnosť
prispieť k objasneniu
skutkových a právnych
okolností,
ktoré
boli
pre
neho
priaznivé,
pričom
sa
snažili
zohľadniť
líniu
obhajoby,
ktorú
zamýšľal
prijať. V tomto
kontexte
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
aké
opatrenia
treba
prijať
na
zabezpečenie
kontinuity
zastupovania
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby
počas
celého
trestného
konania.
Konkrétne
sa
pýta,
či a za
akých
okolností
sú
členské
štáty
povinné
zaručiť
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
nahradiť
obhajcu,
ktorý
ich
zastupuje z titulu
právnej
pomoci,
pokiaľ
to
okolnosti
odôvodňujú.
25.      Za
týchto
podmienok
Apelativen săd – Sofija (Odvolací
súd
Sofia)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
šesť
prejudiciálnych
otázok. V súlade
so
žiadosťou
Súdneho
dvora
však
preskúmam
len
štvrtú a piatu
otázku,
ktoré
sú
formulované
takto:
„…
4.      Majú
sa
článok 2
ods. 1 písm. a) a b),
článok 4
ods. 1 a 4 v spojení s odôvodneniami
8 a 17
smernice
[2016/1919]
vykladať v tom
zmysle,
že
so
zadržanými
obvinenými a obžalovanými
osobami
sa
má
bez
ohľadu
na
to,
či
majú
dostatok
prostriedkov
na
zaplatenie
právnej
pomoci,
zaobchádzať
rovnako
ako s obvinenými a obžalovanými
osobami,
ktoré
takéto
prostriedky
nemajú a ktorým
sa
právna
pomoc
poskytuje,
pretože
je
to
nevyhnutné v záujme
výkonu
spravodlivosti?
5.      V prípade
kladnej
odpovede
na
štvrtú
otázku,
je
vnútroštátna
právna
úprava,
podľa
ktorej v prípade
poskytnutia
právnej
pomoci
na
základe
zákona,
ktorý
stanovuje
povinnú
obhajobu
advokátom,
ako
je
to v prípade
zadržania
obvineného
alebo
obžalovaného,
musí
tento
uhradiť
náklady
na
poskytnutú
právnu
pomoc
bez
toho,
aby
sa
skúmalo,
či
mal
dostatok
prostriedkov
na
zaplatenie
právnej
pomoci, v súlade s odôvodnením
8
smernice
[2016/1919]?
…“
26.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
zaregistrovaný v kancelárii
Súdneho
dvora
25. marca 2025.
Písomné
pripomienky
predložili žalobca
vo
veci
samej,
česká
vláda a Európska
komisia v lehote
stanovenej v článku 23
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
Všetci
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
uskutočnilo
25. februára
2026.
IV.    Analýza
27.      Dve
otázky,
ktoré
treba
preskúmať v týchto
návrhoch,
navrhujem
analyzovať
spoločne(3),
aj
keď
druhá
otázka
je
položená
len
pre
prípad
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku.
Týmito
otázkami
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
článok 2
ods. 1 písm. a) a b),
ako
aj
článok 4
ods. 1 a 4
smernice
2016/1919 v spojení s odôvodnením
8
tejto
smernice
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje,
že
obvinený,
ktorému
bola
poskytnutá
právna
pomoc z dôvodu,
že
bol
daný
do
väzby,
môže
byť
povinný
nahradiť
náklady
spojené s touto
pomocou
bez
predchádzajúceho
overenia
jeho
finančných
prostriedkov,
zatiaľ
čo
obvinený,
ktorému
bola
táto
pomoc
poskytnutá
práve z dôvodu
nedostatočnosti
jeho
finančných
prostriedkov,
nemôže
podliehať
takejto
povinnosti.
A.      Úvodné pripomienky
28.      Na
úvod
je
vhodné
pripomenúť
historický
kontext,
do
ktorého
patrí
prejednávaná vec.
Úvaha
týkajúca
sa
problematík
súvisiacich
so
zárukou
procesných
práv v rámci
trestných
konaní v Európskej
únii
predchádzala
prijatiu
Lisabonskej
zmluvy.(4) Inšpirovala
pokračujúce
prehlbovanie
týchto
záruk,
ktorého
cieľom
bola v konečnom
dôsledku
podpora
zbližovania
právnych
predpisov
členských
štátov
na
účely
umožnenia
uplatňovania
zásad
zabezpečujúcich
vzájomné
uznávanie
trestných
rozhodnutí a vzájomnú
dôveru.
Tieto
ciele
boli
formalizované
najmä v uznesení
Rady o pláne
na
posilnenie
procesných
práv
podozrivých
alebo
obvinených
osôb v trestnom
konaní.(5) Toto
uznesenie
bolo
zaradené
do
usmernení
definovaných v „Štokholmskom
programe“
týkajúcom
sa
„priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti“, z ktorého
vyplývalo,
že
„úsilie o vytvorenie
európskeho
priestoru
spravodlivosti
sa
musí
zjednotiť s cieľom
prekonať
súčasnú
fragmentáciu“(6).
29.      Ambícia
opísaná v predchádzajúcom
bode
sa
postupne
konkretizovala
prijatím
prvej
série
troch
smerníc.(7) Tie
boli
následne
doplnené
troma
novými
smernicami v roku
2016(8).
Cieľom
týchto
šiestich
smerníc
prijatých
na
základe
článku 82
ods. 2 ZFEÚ(9) je v podstate
na
jednej
strane
vytvoriť
model
„Spoločenstva“
trestného
súdnictva
založený
na
spoločnom
režime
procesných
práv a na
druhej
strane
zachovať
určitú
formu
harmonizácie
vyvážením
skôr
dosiahnutého
pokroku v oblasti
justičnej a policajnej
spolupráce v prípade
opatrení
na
uľahčenie
trestného
stíhania.(10)
30.      V tomto
štádiu
je
dôležité
objasniť,
že
obrysy
vymedzené
uvedenými
šiestimi
smernicami
predstavujú
len
rámec
spoločných
minimálnych
noriem,
ktoré
sú
členské
štáty
povinné
dodržiavať v oblasti
procesných
záruk.
Tie
sú
navyše
do
veľkej
miery
inšpirované
právami
zakotvenými v Európskom
dohovore o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd,
podpísanom v Ríme
4. novembra
1950
(ďalej
len
„EDĽP“), a najmä v jeho
článku 6. V tejto
súvislosti z vysvetliviek k Charte(11) vyplýva,
že
tomuto
článku
EDĽP
zodpovedá
článok 47
druhý a tretí
odsek,
ako
aj
článok 48
Charty.
Súdny
dvor
preto
musí
dbať
na
to,
aby
výklad,
ktorý
poskytuje k posledným
uvedeným
ustanoveniam,
zabezpečil
takú
úroveň
ochrany,
ktorá
nenarušuje
úroveň
zaručenú
článkom 6
EDĽP,
tak
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.(12)
31.      Vo
veci
samej
sa
otázky
formulované
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
týkajú
otázky
právnej
pomoci.
Toto
právo
je
svojou
povahou
úzko
spojené s právom
na
prístup k obhajcovi,
definovanom v rámci
smernice
2013/48,
ktorého
účinnosť
podmieňuje.(13) Právna
pomoc
tvorí
teda
osobitne
predmet
smernice
2016/1919.
Ešte
pred
prijatím
tejto
smernice
sa
dostatočne
diskutovalo o potrebe,
ako
aj o ťažkostiach,
ktoré
súviseli s ustanovením
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práva
na
právnu
pomoc.
Útvary
Komisie
tak
napríklad
mohli v zhrnutí
posúdenia
vplyvu
uskutočnenom
pri
príprave
návrhu
smernice z 27. novembra
2013
zdôrazniť
nevýhody
spôsobené
rôznorodosťou
vnútroštátnych
systémov v oblasti
právnej
pomoci
pre
účinnú
ochranu
práva
na
spravodlivý
proces.(14) Súčasne
aj
Komisia
predostrela
finančné
otázky
súvisiace s uplatňovaním
smernice v tejto
oblasti
vo
svojom
návrhu
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady z 27. novembra
2013 o predbežnej
právnej
pomoci
pre
podozrivé
alebo obvinené
osoby
pozbavené
osobnej
slobody a o právnej
pomoci v konaní o európskom
zatykači(15).
32.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
právo
na
právnu
pomoc
predstavuje
jednu
zo
základných
zložiek
systému
trestného
súdnictva,
ktorú
sú
členské
štáty
povinné
vykonávať,
keďže
je
zárukou
účinného
prístupu k tomuto
súdnictvu.
Na
otázky
položené
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
treba
odpovedať s prihliadnutím
na
tieto
úvahy.
B.      Rozsah práva na právnu pomoc
33.      Otázky
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
sú
kladené v súvislosti
so
situáciou
žalobcu
vo
veci
samej,
ktorému
bola v konaní
vo
veci
samej
poskytnutá
právna
pomoc z dôvodu
jeho
vzatia
do
väzby a bez
toho,
aby
boli
predtým
preskúmané
jeho
finančné
možnosti. S cieľom
odpovedať
na
tieto
otázky
je
potrebné
preskúmať
ustanovenia
smernice
2016/1919,
ktoré
stanovujú
spoločné
minimálne
pravidlá,
ktoré
sú
členské
štáty
povinné
dodržiavať
pri
vykonávaní
práva
na
právnu
pomoc.
1.      Znenie smernice 2016/1919
34.      Článok 2
smernice
2016/1919
stanovuje,
že
táto
smernica
sa
vzťahuje
na
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní,
ktoré
majú
právo
na
prístup k obhajcovi
podľa
smernice
2013/48,
ak
sú
pozbavené
osobnej
slobody
alebo
ak
musia
byť
zastúpené
obhajcom v súlade s vnútroštátnym
právom. Z vysvetlení
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
vyplýva,
že
to
je
prípad
žalobcu v konaní
vo
veci
samej.
35.      Pokiaľ
ide o poskytnutie
právnej
pomoci,
článok 4
ods. 1
smernice
2016/1919
stanovuje
jasnú
povinnosť
členských
štátov
zabezpečiť,
aby
sa
podozrivým a obvineným
osobám
poskytla
právna
pomoc,
ak
sú
splnené
dve
kumulatívne
podmienky, a to
skutočnosť,
že
nemajú
dostatočné
prostriedky
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu, a skutočnosť,
že
si
to
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti.
36.      Spôsoby
uplatňovania
práva
na
právnu
pomoc
sú
ďalej
spresnené v odseku
2
uvedeného
článku,
ktorý
vymedzuje
mieru
voľnej
úvahy,
ktorú
majú
členské
štáty
pri
jeho
vykonávaní.
Môžu
totiž
podmieniť
poskytnutie
právnej
pomoci
splnením
buď
kritéria
majetkových
pomerov,
alebo
kritéria
skutkových
okolností,
alebo
oboch
týchto
kritérií
kumulatívne.
Odseky
3
(kritérium
majetkových
pomerov) a 4
(kritérium
skutkových
okolností)
ďalej
spresňujú
spôsob,
akým
treba
vykladať
každé z týchto
dvoch
kritérií.
Kritérium
majetkových
pomerov
je v podstate
splnené,
ak
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
nemá
dostatočné
prostriedky
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu.
Cieľom
kritéria
skutkových
okolností
je
určiť,
či
sa
právna
pomoc
musí
poskytnúť
na
účely
ochrany
záujmov
spravodlivosti.
Toto
kritérium
sa
musí v každom
prípade
považovať
za
splnené,
ak
sa
má
rozhodnúť o väzbe
alebo
počas
väzby.
37.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
poznamenávam,
že
znenie
článku 4
smernice
2016/1919
nie
je
jednoznačné,
keďže z neho
jasne
nevyplýva,
či
sa
dve
kumulatívne
podmienky,
ktoré
sú
zakotvené
najprv v odseku
1
tohto
článku,
odlišujú
od
dvoch
kritérií
uvedených v odsekoch
2,
3 a 4
uvedeného
článku.
Domnievam
sa
však,
že
Komisia
na
pojednávaní
relevantne
poukázala
na
to,
že
pojmy
„dostatok
prostriedkov“ a „záujmy
spravodlivosti“,
ktoré
sú
uvedené v odseku
1,
sa v podstate
zhodujú s kritériami
„majetkových
pomerov“ a „skutkových
okolností“,
ktoré
sú
uvedené v odsekoch
2,
3 a 4
tohto
článku.
38.      Podľa
môjho
názoru
zo
znenia
článku 4
smernice
2016/1919
teda
vyplýva,
že
členské
štáty
sú
najmä
povinné
poskytnúť
právnu
pomoc
každej
podozrivej
alebo
obvinenej
osobe,
ak
na
jednej
strane
táto
osoba
nemá
dostatočné
prostriedky
na
zaplatenie
pomoci
obhajcu, a na
druhej
strane,
ak
sa
má
rozhodnúť o jej
väzbe,
alebo
počas
jej
väzby.
Je
však
spresnené,
že
členské
štáty
sa
môžu
rozhodnúť
preskúmať
len
jedno z týchto
dvoch
kritérií
za
predpokladu,
že
sa
dodrží
spoločné
minimálne
pravidlo
(teda
poskytnutie
pomoci,
ak
sú
splnené
obe
kritériá),
ktoré
som
pripomenul v predchádzajúcej
vete.
Inými
slovami
konkrétne
to
znamená,
že
členský
štát
môže
rozhodnúť o poskytnutí
právnej
pomoci
každej
osobe,
ktorá
spĺňa
jedno z dvoch
relevantných
kritérií,
bez
preskúmania
druhého
kritéria,
ale
nemôže
odmietnuť
poskytnutie
tejto
pomoci
podozrivej
alebo
obvinenej
osobe,
ktorá
spĺňa
obe
kritériá.
2.      Kontext smernice 2016/1919
39.      Z vyššie
uvedených
úvah
vyplýva,
že
smernica
2016/1919
stanovuje
pre
členské
štáty
povinný
systém
poskytovania
právnej
pomoci,
pokiaľ
sú
splnené
dve
podmienky
týkajúce
sa
„dostatočných
prostriedkov“ a „záujmov
spravodlivosti“.
Tento
systém
konkretizuje
vykonávanie
spoločných
minimálnych
pravidiel,
ktoré
mali
členské
štáty v úmysle
zaviesť
na
aproximáciu
svojich
zákonov a iných
právnych
predpisov v súlade s tým,
čo
stanovuje
článok 82
ods. 2 ZFEÚ.
40.      Kontext
tejto
smernice
potvrdzuje
tento
výklad.
41.      Normotvorca
totiž v odôvodnení
17
uvedenej
smernice
spresňuje,
že
na
jednej
strane
právo
na
právnu
pomoc
nadväzuje
na
článok 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP a na
druhej
strane,
že
ide o minimálne
pravidlo, a kumulatívne
alebo
alternatívne
uplatňovanie
dvoch
relevantných
kritérií
nemôže
predstavovať
obmedzenie
ani
odchýlenie
sa
od
práv a procesných
záruk,
ktoré
sú
zaručené
podľa
Charty a EDĽP,
tak
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
42.      Minimálna
povaha
pravidiel
stanovených
smernicou
2016/1919
je
okrem
toho
pripomenutá
ďalej v odôvodneniach
30 a 31,
ako
aj v článku 1
tejto
smernice,
zatiaľ
čo
potreba
dodržiavať
základné
právo
na
právnu
pomoc,
tak
ako
je
stanovené v Charte a v EDĽP,
je
zdôraznená
aj v odôvodnení
30
uvedenej
smernice.
43.      Všetky
tieto
úvahy
podľa
môjho
názoru
umožňujú
zabezpečiť
určitú
koherenciu,
pokiaľ
ide o prepojenie
smernice
2016/1919
so
smernicou
2013/48,
ktorá
jej
predchádza a ktorej
účinnosť
má
zaručiť,(16) keďže
článok 11
tejto
poslednej
uvedenej
smernice s názvom
„Právna
pomoc“
stanovuje,
že
touto
smernicou
nie
sú
dotknuté
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
týkajúce
sa
právnej
pomoci,
ktoré
sa
uplatňujú v súlade s Chartou a EDĽP.
44.      V tejto
súvislosti
je
tiež
dôležité
pripomenúť,
ako
som
zdôraznil v bode 30
vyššie,
že
právo
na
právnu
pomoc
spadá
pod
základné
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
zakotvené v článku 47
Charty,
ktoré
zase
zodpovedá
článku 6
EDĽP.
Predchádzajúce
úvahy
sú
teda
koherentné s tým,
čo
vyplýva
najmä z judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva,
že v systéme
EDĽP
predstavuje
právo
obvineného
na
bezplatnú
pomoc
obhajcu
ex
offo prvok
pojmu
„spravodlivé
trestné
konanie“,
ktorý
sa
spája s dvoma
podmienkami: s absenciou
„prostriedkov
na
zaplatenie
odmeny
obhajcovi“ a so
„záujmami
spravodlivosti“(17).
3.      Účely smernice 2016/1919
45.      V súlade s tým,
čo
sa
uvádza v jej
odôvodnení
1,
účelom
smernice
2016/1919
je
zabezpečiť
účinný
výkon
práva
na
prístup k obhajcovi,
ako
ho
stanovuje
smernica
2013/48.
Tieto
dve
smernice
tak
svojím
kombinovaným
účinkom
prispievajú k výkonu
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
zakotveného v článku 47
prvom
odseku
Charty,
keďže
poskytnutie
právnej
pomoci
uľahčuje
právo
na
prístup k obhajcovi.(18)
46.      Odôvodnenie
2
smernice
2016/1919
uvádza
metódu
použitú
na
dosiahnutie
tohto
cieľa, a to
zavedenie spoločných
minimálnych
pravidiel
na
účely
posilnenia
vzájomnej
dôvery
členských
štátov v ich
trestnoprávne
systémy, a tým
na
zlepšenie
vzájomného
uznávania
rozhodnutí v trestných
veciach,
čo
pripomína
aj
odôvodnenie
31
tejto
smernice.
47.      Stanovenie
týchto
cieľov
je v súlade s obavami
vyjadrenými v uznesení
Rady z 30. novembra
2009,
ktorého
„Opatrenie
C“
uvádzalo,
že
„právo
na
právnu
pomoc
by
malo
zabezpečiť
účinný
prístup k uvedenému
právu
na
právne
poradenstvo“.
48.      Zároveň z článku 1
smernice
2016/1919
vyplýva,
že
jej
predmetom
je
stanoviť
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
práva
na
právnu
pomoc,
najmä
pre obvinené
osoby v trestnom
konaní.
Táto
smernica
teda
nemá
za
cieľ
vykonať
komplexnú
harmonizáciu
trestného
konania v tejto
oblasti(19) a nemá
za
cieľ stanoviť
všetky
podmienky
na
poskytnutie
právnej
pomoci
podozrivej
alebo
obvinenej
osobe.(20)
C.      Možnosť požadovať náhradu nákladov na právnu pomoc
49.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
právo
na
právnu
pomoc
je v rámci
Únie
dobre
zakotvené.
Otázky
položené
Súdnemu
dvoru
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
sa
však
týkajú
špecifického
aspektu
jeho
vykonávania, a to
prípadnej
náhrady
nákladov
spojených s touto
pomocou
po
jej
poskytnutí,
od
osoby,
ktorá
ju
získala.
1.      Odôvodnenie 8 smernice 2016/1919
50.      Smernica
2016/1919
neobsahuje
žiaden
článok
týkajúci
sa
náhrady
nákladov,
ktoré
vznikli
členskému
štátu v súvislosti s právnou
pomocou.
Touto
problematikou
sa
však
zaoberá
odôvodnenie
8
tejto
smernice,
ktoré
stanovuje,
že
„pri
poskytovaní
právnej
pomoci
by
príslušné
orgány
členských
štátov
mali
mať
možnosť
vyžadovať,
aby
podozrivé,
obvinené
alebo
vyžiadané
osoby
znášali
časť
týchto
nákladov, v závislosti
od
svojich
finančných
možností“. V tejto
súvislosti
možno
uviesť
nasledujúce
pripomienky.
51.      V prvom
rade
je
dôležité
pripomenúť,
že
hoci
odôvodnenie
smernice
možno
použiť
na
spresnenie
ustanovenia
tejto
smernice a predstavuje
dôležitý
výkladový
nástroj,
ktorý
môže
vysvetľovať
vôľu
autora
tohto
aktu,(21) nemá
však
samo
osebe
právnu
záväznosť a nemožno
sa
naň
odvolávať
na
účely
založenia
práv
alebo
povinností v prípade,
že
dotknutá
smernica
neobsahuje
rovnocenné
alebo
doplňujúce
ustanovenia.(22)
52.      Hoci
je
za
týchto
podmienok
pravda,
že
zo
znenia
odôvodnenia
8
smernice
2016/1919
vyplýva,
že
na
jednej
strane
členské
štáty
môžu
vyžadovať,
aby
osoby,
ktorým
sa
poskytla
právna
pomoc,
znášali
časť
nákladov, a na
druhej
strane,
že
táto
možnosť
musí
zohľadňovať
finančné
možnosti
uvedených
osôb,
tieto
úvahy
nemôžu
samy
osebe
priamo
zakladať
žiadnu
povinnosť
členských
štátov.
53.      Treba
ďalej
konštatovať,
že
absencia
ustanovenia,
ktoré
sa
výslovne
týka
náhrady
nákladov
spojených s právnou
pomocou v texte
smernice
2016/1919,
vyplýva z voľby
normotvorcu. Z návrhu
smernice
Komisie
totiž
vyplýva,
že
pôvodne
obsahovala
článok 4
ods. 5,
ktorý
sa
zaoberal
práve
problematikou
prípadnej
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc(23) a bol
predmetom
diskusií a návrhu
zmien v rámci
legislatívneho
procesu
predtým,
ako
bol
vypustený z konečného
znenia
tejto
smernice.
Za
týchto
podmienok
absencia
takéhoto
ustanovenia
nevyhnutne
vyplýva z konkretizácie
kompromisného
riešenia
dosiahnutého
počas
vypracovania
smernice
2016/1919, a nie z nedbanlivosti. Z toho
teda
treba
nevyhnutne
vyvodiť,
že
normotvorca
si
neželal,
aby
otázka
prípadných
podmienok
nahradenia
nákladov
na
právnu
pomoc
bola
predmetom
harmonizácie v členských
štátoch.
54.      Z vyššie
uvedeného
napokon
vyplýva,
že v kontexte
minimálnej
harmonizácie
opísanej v bode 48
vyššie a pri
neexistencii
ustanovenia,
ktoré
by
upravovalo
otázku
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc,
sa
členské
štáty
môžu
slobodne
rozhodnúť,
či
zavedú
alebo
nezavedú
systém
nahradenia
nákladov
na
právnu
pomoc
príjemcom
tejto
pomoci.
55.      Ako
som
však
uviedol v bodoch 21,
41 a 44
vyššie,
právo
na
právnu
pomoc v rámci
trestných
konaní,
ktoré
je
stanovené
smernicou
2016/1919,
nadväzuje
na
článok 47
tretí
odsek
Charty,
ktorý
zodpovedá
článku 6
EDĽP.(24) Normotvorca
Únie v odôvodneniach
17 a 30
tejto
smernice
jasne
prejavil
svoju
vôľu
vykladať
túto
smernicu a práva,
ktoré
stanovuje, v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora a Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
týkajúcou
sa
týchto
dvoch
ustanovení.
Za
týchto
podmienok
je
nevyhnutné
dbať
na
to,
aby
výklad
smernice
2016/2019 a článku 47
tretieho
odseku
Charty
zabezpečil
takú
úroveň
ochrany,
ktorá
nenarušuje
úroveň
zaručenú
článkom 6
EDĽP,
tak
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.(25) Preto
možnosť
priznaná
členským
štátom
zaviesť
alebo
nezaviesť
systém
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc
musí
byť
vykonávaná
pri
dodržiavaní
práv,
ktoré
sú
výslovne
stanovené
smernicou
2016/1919.
2.      Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva
56.      Hoci
na
Súdny
dvor
ešte
nikdy
nebola
podaná
vec, v ktorej
by
bola
nastolená
otázka
zlučiteľnosti
praxe
pozostávajúcej z požadovania
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc
od
príjemcu
tejto
pomoci
so
smernicou
2016/1919
alebo s Chartou,
naproti
tomu
porovnateľné
problematiky
boli
opakovane
predložené
Európskemu
súdu
pre
ľudské
práva.
57.      V rozhodnutí
zo
6. mája
1982,
X
v. Spolková
republika
Nemecko(26),
bývalá
Európska
komisia
pre
ľudské
práva v podstate
konštatovala,
že
nebolo v rozpore s článkom 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP
požadovať
od
odsúdenej
osoby,
aby
nahradila
náklady
spojené s právnou
pomocou,
ktorá
jej
bola
poskytnutá,
pokiaľ
na
to
má
finančné
prostriedky.
58.      V rozsudku z 25. septembra
1992,
Croissant v. Nemecko(27),
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
pripomenul,
že
článok 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP
nezakotvuje
absolútne
právo,
keďže
bezplatná
pomoc
obhajcu
ustanoveného
ex
offo sa
vyžaduje
len
vtedy,
ak
obvinený
nemá
prostriedky
na
zaplatenie
jeho
odmeny. V tejto
súvislosti
sa
na
jednej
strane
domnieval,
že
vnútroštátny
systém
poskytovania
právnej
pomoci
by
nebol v súlade s týmto
ustanovením
za
predpokladu,
že
by
tým
bola
narušená
spravodlivosť
konania.
Na
druhej
strane
spresnil,
že
mu
neprináležalo
rozhodnúť o otázke,
či
dotknutý
štát v danej
veci
mohol
požadovať
náhradu
sporných
nákladov v prípade,
že
by
sťažovateľ v priebehu
konania
preukázal,
že
jeho
finančné
prostriedky
mu
neumožňovali
uhradiť
ich.
Uviedol
však,
že
požadované
sumy v danej
veci
neboli
neprimerané a že v praxi
boli
tieto
sumy
vo
všeobecnosti
minimálne
znížené
alebo
odpustené v štádiu
výkonu
rozsudku. V podobnej
situácii
nebolo
neprimerané
požadovať
od
dotknutej
osoby,
aby
predložila
dôkaz o nedostatočnosti
svojich
finančných
prostriedkov
na
účely
požadovaného
nahradenia
nákladov.
59.      V rozsudku z 26. februára
2002,
Morris
v. Spojené
kráľovstvo(28),
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
rozhodol,
že
nejde o porušenie
článku 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP,
ak
osoba
musí
zaplatiť
časť
nákladov
na
právnu
pomoc a má
na
to
finančné
prostriedky. V tejto
súvislosti
tiež
spresnil,
že
požadovaná
suma
sa
nezdala
byť
ani
svojvoľná,
ani
neprimeraná
vzhľadom
na
finančné
prostriedky
sťažovateľa.
Zdá
sa,
že z toho
možno
implicitne
vyvodiť,
že
by
to
tak
nebolo v prípade,
ak
by
dotknutá
osoba
nemala
prostriedky
na
zaplatenie
časti
týchto
nákladov.
Podobné
závery
možno v podstate
vyvodiť z preskúmania
rozsudku
ESĽP
zo
17. februára
2011,
Ognyan Asenov v. Bulharsko(29).
60.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
konštatujem,
že
možnosť,
ktorú
majú
štáty,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
EDĽP,
požadovať
náhradu
nákladov
spojených s právnou
pomocou,
je
jasne
vymedzená
judikatúrou
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva. V prvom
rade
výkon
tejto
možnosti
nesmie
ohroziť
spravodlivosť
súdneho
konania.
Ďalej,
hoci
požadovanie
takejto
náhrady
nie
je
samo
osebe v rozpore s článkom 6
ods. 3
EDĽP,
tento
postup
sa
však
musí
posúdiť
konkrétne
vzhľadom
na
požadovanú
sumu a finančné
zdroje
dotknutej
osoby.
Napokon, v takom
prípade
je
legitímne,
aby
dôkazné
bremeno
týkajúce
sa
materiálnej
nemožnosti
nahradiť
dané
náklady
spočívalo
na
osobe,
ktorá
sa
na
ňu
odvoláva.
D.      Uplatnenie na prejednávanú vec
61.      Obavy
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
vyplývajú
zo
špecifického
skutkového a právneho
kontextu
bulharského
systému
trestného
súdnictva.
Tento
súd
vysvetľuje,
že
právna
pomoc
môže
byť
poskytnutá
rôznymi
spôsobmi.
Na
jednej
strane
ju
možno
priznať
ex
offo a bez
predchádzajúceho
overenia
finančných
prostriedkov
osoby,
ktorej
je
poskytnutá, z dôvodu,
že
ide o otázku
týkajúcu
sa väzby a že
zastúpenie
obhajcom
je
vtedy
povinné.
Na
druhej
strane
ju
možno
priznať,
ak
osoba
spĺňa
dve
kritériá,
ktoré v podstate
zodpovedajú
kritériám
majetkových
pomerov a skutkových
okolností,
stanoveným v článku 4
smernice
2016/1919.
To
predpokladá
najmä
predchádzajúce
preskúmanie
majetkových
pomerov
tejto
osoby.
62.      V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
spresňuje,
že
na
obvinenú
alebo
podozrivú
osobu,
ktorej
bola
poskytnutá
právna
pomoc z dôvodu
nedostatku
jej
finančných
prostriedkov,
sa
nemôže
vzťahovať
povinnosť
nahradiť
náklady
na
túto
pomoc
a posteriori.
Naproti
tomu
osoba,
ktorá
sa
nachádza v situácii
žalobcu
vo
veci
samej,
teda v situácii
príjemcu
právnej
pomoci
najmä
na
základe
článku 94
ods. 1
bodu 6
alebo
8
NPK, z ktorého
vyplýva
povinnosť
zastupovania
bez
predchádzajúceho
preskúmania
finančných
prostriedkov,
je
povinná
nahradiť
všetky
náklady
na
právnu
pomoc,
ktorá
jej
bola
poskytnutá
podľa
článku 25
ods. 1 v spojení s článkom 23
ods. 1
zákona o právnej
pomoci.
63.      V prvom
rade z vysvetlení
poskytnutých
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
tak
ako
sú
zhrnuté v bodoch 61 a 62
vyššie,
veľmi
jasne
vyplýva,
že v bulharskom
systéme
trestného
súdnictva
môže
byť
obvinenej
alebo
podozrivej
osobe
poskytnutá
právna
pomoc z dôvodu,
že
si
to v podstate
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti,
pretože
táto
osoba
je
vo
väzbe
alebo
sa
nezúčastnila
na
konaní
vo
svojej
veci a účasť
obhajcu
je
povinná.
64.      V takom
prípade
sa
teda
zdá,
že
Bulharská
republika
si
zvolila
jednu z možností
stanovených v článku 4
ods. 2
smernice
2016/1919, a to
možnosť
uplatniť
jediné
kritérium
skutkových
okolností
na
určenie,
či
sa
má
právna
pomoc
poskytnúť.
Ako
som
zdôraznil v bode 38
vyššie,
takáto
voľba
je
úplne v súlade s týmto
ustanovením,
pokiaľ
sa
právna
pomoc
poskytuje
aj
podozrivým a obvineným
osobám,
ktoré
sa
nachádzajú v situácii, v ktorej
sú
splnené
obe
kritériá
stanovené v uvedenom
ustanovení.
Napokon
podľa
vysvetlení
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
sa
zdá,
že
je
to
tento
prípad.
65.      V každom
prípade z predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
vzhľadom
na
to,
že
členský
štát
sa
môže
rozhodnúť
uplatniť
buď
kritérium
majetkových
pomerov
alebo
kritérium
skutkových
okolností,
alebo
obe
kritériá
na
účely
určenia,
či
sa
právna
pomoc
poskytne,
tieto
dve
kritériá
sú
nevyhnutne
odlišné a nemožno
ich
zamieňať.
Pokiaľ
sa
teda
členský
štát
rozhodne
uplatniť
iba
jedno z týchto
dvoch
kritérií,
právnu
pomoc
môže
osobe
poskytnúť
bez
overenia,
či
spĺňa
aj
druhé
kritérium,
čo
však
neznamená,
že
by
táto
osoba
nespĺňala
obe
kritériá,
ak
by
sa
tento
členský
štát
rozhodol
uplatňovať
ich
spoločne.
66.      V druhom
rade,
ak
sa
dve
kategórie
príjemcov
právnej
pomoci,
ktoré
som
práve
spomenul,
neprekrývajú,
treba
určiť,
či
rozdielne
zaobchádzanie,
ktoré
sa
na
ne vzťahuje,
pokiaľ
ide o prípadné
uloženie
povinnosti
nahradiť
náklady
na
právnu
pomoc,
je v súlade s právom
Únie.
67.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
zásada
rovnosti
pred
zákonom
je
zaručená
článkom 20
Charty a že
vyžaduje,
aby
sa s porovnateľnými
situáciami
nezaobchádzalo
rozdielne a s rozdielnymi
situáciami
rovnako,
pokiaľ
takéto
zaobchádzanie
nie
je
objektívne
odôvodnené.
Členské
štáty
sú
pri
vykonávaní
práva
Únie
povinné
dodržiavať
toto
posledné
uvedené
ustanovenie,
tak
ako
stanovuje
článok 51
ods. 1
Charty.
Požiadavka
týkajúca
sa
porovnateľnej
povahy
situácií
na
účely
určenia
existencie
porušenia
zásady
rovnosti
zaobchádzania
sa
má
posudzovať z hľadiska
všetkých
prvkov,
ktoré
ich
charakterizujú, a najmä s ohľadom
na
predmet a cieľ
aktu,
ktorým
sa
zavádza
predmetné
rozlišovanie,
pričom
na
tento
účel
sa
musia
zohľadniť
zásady a ciele
oblasti,
do
ktorej
tento
akt
patrí.(30)
68.      Pokiaľ
ide o prejednávanú vec,
dotknutá
vnútroštátna
právna
úprava
patrí
do
pôsobnosti
smernice
2016/1919,
ako
to
napokon
uvádza
predkladajúci
vnútroštátny
súd.
Treba
preto
posúdiť,
či
vzhľadom
na
predmet a cieľ
sledovaný
náhradou
nákladov
na
právnu
pomoc
je
situácia
osoby,
ktorej
je
právna
pomoc
poskytnutá
preto,
lebo
je
vo
väzbe a zastupovanie
obhajcom
je
povinné,
bez
toho,
aby
boli
overené
jej
finančné
prostriedky,
porovnateľná
so
situáciou
osoby,
ktorej
je
právna
pomoc
poskytnutá
preto,
lebo o to
požiadala,
nemá
prostriedky
na
odmenu
obhajcu a odôvodňujú
to
záujmy
spravodlivosti.
69.      V tejto
súvislosti
konštatujem,
že
právna
pomoc,
ktorá
bola
poskytnutá,
má v oboch
prípadoch
za
cieľ
umožniť
zastupovanie
dotknutých
osôb
obhajcom
odmeňovaným
členskými
štátmi
na
účely
zaručenia
práva
na
účinnú
súdnu
ochranu.
Jediný
rozdiel
medzi
týmito
dvoma
situáciami
spočíva v tom,
že
finančné
zdroje
jednej z týchto
kategórií
sa
skúmajú,
zatiaľ
čo
finančné
zdroje
druhej
kategórie
sa
neskúmajú. V bulharskom
systéme
trestného
súdnictva
je
požiadavka
nahradenia
nákladov
na
túto
pomoc
podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
len
obyčajným
dôsledkom
odsúdenia v trestnom
konaní
na
konci
tohto
konania. V tomto
kontexte
sa
mi
teda
obe
situácie
zdajú
porovnateľné,
keďže
rozdiel
medzi
nimi
vyplýva
len z postupu,
ktorý
je v celom
rozsahu
upravený
predmetnou
vnútroštátnou
právnou
úpravou, a nie
zo
skutkovej
situácie
dotknutých
osôb.
70.      Za
týchto
podmienok a s výhradou
overení,
ktoré
by
mal
vykonať
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
pokiaľ
ide o náhradu
nákladov
na
právnu
pomoc,
neviem,
čo
by
mohlo
odôvodniť
rozdielne
zaobchádzanie
medzi
osobami,
ktorým
bola
táto
pomoc
poskytnutá
preto,
lebo
nemali
dostatok
prostriedkov
na
odmenu
obhajcu, a osobami,
ktorým
bola
právna
pomoc
poskytnutá
preto,
lebo
boli
vo
väzbe,
ale
tiež
nemali
tieto
prostriedky.
71.      Po
tretie
podľa
môjho
názoru
treba
mať
na
zreteli
úvahy
uvedené v bodoch 34 a 55
vyššie,
ktorých
hlavné
závery
možno
zhrnúť
takto:
–        členské
štáty
sú
povinné
dodržiavať
spoločné
minimálne
pravidlo
týkajúce
sa
poskytovania
právnej
pomoci
každej
podozrivej
alebo
obvinenej
osobe,
ktorá
spĺňa
obe
podmienky
stanovené v článku 4
ods. 1
smernice
2016/1919, a to
nedostatok
prostriedkov
na
právne
zastúpenie
obhajcom a skutočnosť,
že
si
to
vyžadujú
záujmy
spravodlivosti,
–        toto
právo
na
právnu
pomoc
spadá
pod
základné
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
zakotvené v článku 47
Charty,
ktoré
je
samo
osebe
priamo
inšpirované
právom
na
spravodlivé
súdne
konanie
stanoveným v článku 6
EDĽP.
Vo
všeobecnosti
úroveň
ochrany
poskytovaná
členskými
štátmi
nesmie
byť
nižšia
než
normy
stanovené v Charte
alebo
EDĽP,
tak
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a Európsky
súd
pre
ľudské
práva,
–        smernica
2016/1919
nestanovuje
ani
povinnosť,
ani
zákaz
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc.
Členské
štáty
teda
môžu
zaviesť
takýto
mechanizmus
náhrady
nákladov,
pokiaľ
neporušuje
práva
stanovené
smernicou
2016/1919,
článkom 47
Charty
alebo
článkom 6
EDĽP,
tak
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
72.      Po
prvé,
pokiaľ
ide o zlučiteľnosť
mechanizmu
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc, o aký
ide
vo
veci
samej, s článkom 47
Charty, v súvislosti s týmto
článkom
poznamenávam,
že
výslovne
odkazuje
na
osoby
„ktoré
nemajú
dostatočné
prostriedky“.
Okrem
toho
Súdny
dvor
zdôraznil,
že
včlenenie
ustanovenia o poskytovaní
právnej
pomoci
do
článku
Charty
týkajúceho
sa
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
naznačuje,
že
pri
posúdení
potreby
poskytnutia
tejto
pomoci
sa
má
za
východiskový
bod
zobrať
právo
samotnej
osoby,
ktorej
práva a slobody
zaručené
právom
Únie
boli
porušené, a nie
všeobecný
záujem
spoločnosti,
aj
keď
tento
môže
byť
jedným z prvkov
posudzovania
potreby
pomoci.(31)
73.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
na
jednej
strane
otázka
finančných
prostriedkov
dotknutej
osoby
je
zjavne
kľúčová v oblasti
právnej
pomoci a na
druhej
strane
konkrétna
situácia
tejto
osoby
má
zásadný
význam
pri
uplatňovaní
tohto
práva. Z toho
možno
vyvodiť,
že
požadovať
od
osoby,
ktorej
finančná
situácia
neumožňuje
využiť
pomoc
obhajcu
na
účely
svojho
zastupovania,
aby
nahradila
náklady
spojené s právnou
pomocou,
hoci
sa
jej
finančná
situácia
nezlepšila,
je v rozpore
so
samotnou
podstatou
článku 47
Charty.
74.      Po
druhé
pokiaľ
ide o článok 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP a ako
je
uvedené v bodoch 57
až
59
vyššie,
judikatúra
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
poskytuje v tejto
súvislosti
jasné
usmernenia.
Okrem
toho
sa
spája s analýzou
predchádzajúceho
bodu
týkajúceho
sa
článku 47
Charty.
Na
jednej
strane
totiž
mechanizmus
náhrady
nákladov
na
právnu
pomoc
poskytnutú
odsúdenej
osobe
nemôže
ohroziť
spravodlivosť
súdneho
konania,
ani
prístup
tejto
osoby k súdu. V tomto
zmysle
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
jasne
spája
otázku
náhrady
nákladov
na
pomoc s otázkou
samotnej
účinnosti
práva
na
túto
pomoc.
Na
druhej
strane
jeho
zlučiteľnosť s článkom 6
ods. 3 písm. c)
EDĽP
sa
musí
posúdiť
najmä
vzhľadom
na
primeranosť
požadovanej
sumy,
ako
aj
na
finančné
zdroje
danej
osoby v čase,
keď
je
povinná
ju
zaplatiť,
čo
si
tiež
vyžaduje
konkrétne
preskúmanie
jej
finančnej
situácie.
75.      Pokiaľ
ide o prejednávanú vec,
zdá
sa
mi,
že
nie
je
možné
zanedbať
riziko,
že
mechanizmus
náhrady
nákladov, o aký
ide
vo
veci
samej,
môže
negatívne
ovplyvniť
rozhodnutie
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby
uplatniť
svoje
právo
na
podanie
opravného
prostriedku z dôvodu
obáv,
že
bude
musieť
uhradiť
dodatočné
náklady
bez
toho,
aby
na
to
mala
finančné
prostriedky.
76.      Okrem
toho z vysvetlení
poskytnutých
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
vyplýva,
že
pokiaľ
ide o mechanizmus
náhrady
nákladov, o aký
ide
vo
veci
samej,
finančné
zdroje
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
sa
nikdy
neskúmajú
predtým,
než
sa
od
nich v prípade
odsúdenia
požaduje
náhrada
nákladov
na
právnu
pomoc.
Ako
som
však
uviedla v bodoch 60 a 74
vyššie, z judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
jednoznačne
vyplýva,
že
orgány
sú
predtým,
než
požiadajú o túto
náhradu
nákladov,
povinné
posúdiť
primeranosť
požadovanej
sumy a schopnosť
dotknutej
osoby
zaplatiť
ju.
77.      To
sa
mi
napokon
zdá
byť v súlade
aj s cieľmi
sledovanými
smernicou
2016/1919.
Tá
nesleduje
len
to,
aby
dotknutej
osobe
bola
poskytnutá
pomoc
obhajcu,
ale
aj
to,
aby
náklady
spojené s touto
pomocou
financovali
členské
štáty.
Za
týchto
podmienok,
ak
sa
nezdá
neprimerané
vyžadovať
od
osoby,
ktorej
finančné
zdroje
to
umožňujú,
aby
sa
zúčastnila
na
tomto
financovaní,
musia
uvedené
členské
štáty
vykonávať
túto
možnosť
primeraným
spôsobom a v rámci
obmedzení,
ktoré
som
opísal v bodoch 71
až
74
vyššie.
78.      Okrem
toho,
pokiaľ
ide o tvrdenie
uvedené
Komisiou
na
pojednávaní,
podľa
ktorého
osobu,
ktorá
nemá
prostriedky
na
financovanie
pomoci
obhajcu,
možno
považovať
za
zraniteľnú
osobu v zmysle
článku 9
smernice
2016/1919,
toto
tvrdenie
nepovažujem
za
relevantné.
Žiadne
ustanovenie
tejto
smernice
to
totiž
nepotvrdzuje a okrem
toho z ustálenej
judikatúry
jasne
vyplýva,
že
neexistuje
domnienka
zraniteľnosti
obvinených
osôb a že
schopnosť
osoby
zaplatiť
odmenu
pre
obhajcu a jej
zraniteľnosť
sú
dve
odlišné
otázky.(32)
V.      Návrh
79.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
štvrtú a piatu
prejudiciálnu
otázku,
ktoré
položil
Apelativen săd – Sofija (Odvolací
súd
Sofia,
Bulharsko),
takto:
Článok 2
ods. 1 písm. a) a b),
ako
aj
článok 4
ods. 1 a 4
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1919 z 26. októbra
2016 o právnej
pomoci
pre
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní a pre
vyžiadané
osoby v konaní o európskom
zatykači v spojení s odôvodnením
8
tejto
smernice
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje,
že
obvinenej
osobe,
ktorej
bola
poskytnutá
právna
pomoc z dôvodu,
že
bola
daná
do
väzby,
možno
uložiť
povinnosť
nahradiť
náklady
na
túto
pomoc
bez
predchádzajúceho
overenia
jej
finančných
prostriedkov.
Takáto
prax
môže
byť
okrem
toho
diskriminačná v prípade,
keď
by
obvinenej
osobe,
ktorej
bola
poskytnutá
táto
pomoc
práve z dôvodu
nedostatočnosti
jej
finančných
prostriedkov,
nemohla
byť
uložená
takáto
povinnosť.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      Rozsudok
ESĽP,
9. októbra
1979,
Airey v. Írsko
(CE:ECHR:1979:1009JUD000628973,
bod 26).
3      Pozri
rozsudky
zo
17. júla
1997,
Krüger (C‑334/95,
EU:C:1997:378,
body 22 a 23); z 28. novembra
2000,
Roquette Frères (C‑88/99,
EU:C:2000:652,
bod 18), a z 3. júna
2025,
Kinsa (C‑460/23,
EU:C:2025:392,
bod 34,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
4      Pozri
najmä
Zelenú
knihu
Komisie o procedurálnych
zárukách
pre
podozrivé a obžalované
osoby v trestnom
konaní v celej
Európskej
únii
[KOM(2003)
75 v konečnom
znení] z 19. februára
2003,
ako
aj
návrh
rámcového
rozhodnutia
Rady o určitých
procesných
právach v trestnom
konaní v celej
Európskej
únii
[KOM(2004)
328 v konečnom
znení] z 28. apríla
2004.
5      Uznesenie
Rady z 30. novembra
2009
(Ú. v. EÚ C 295,
2009,
s. 1,
ďalej
len
„uznesenie
Rady z 30. novembra
2009“).
6      Štokholmský
program – otvorená a bezpečná
Európa,
ktorá
slúži
občanom a chráni
ich
(Ú. v. EÚ C 115,
2010,
s. 1).
7      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2010/64/EÚ z 20. októbra
2010 o práve
na
tlmočenie a preklad v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 280,
2010,
s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/13/EÚ z 22. mája
2012 o práve
na
informácie v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 142,
2012,
s. 1),
ako
aj
smernica
2013/48.
8      Smernica
2016/343;
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/800 z 11. mája
2016 o procesných
zárukách
pre
deti,
ktoré
sú
podozrivými
alebo
obvinenými
osobami v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 132,
2016,
s. 1),
ako
aj
smernica
2016/1919.
9      Pre
podrobnejšie
vysvetlenie
pozri
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Ćapeta vo
veci M.S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157,
body 26
až
31).
10      Pozri v tejto
súvislosti
odôvodnenie
10
uznesenia
Rady z 30. novembra
2009.
11      Ú. v. EÚ C 303,
2007,
s. 17.
12      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
proti
obvinenému,
ktorý
bol
vyhostený z krajiny)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
body 54 a 55,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
Okrem
toho
pripomínam,
že z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
podľa
článku 52
ods. 3
Charty
majú
práva,
ktoré
obsahuje
Charta,
rovnaký
zmysel a rozsah
ako
zodpovedajúce
práva
zaručené EDĽP,
čo
nebráni
tomu,
aby
právo
Únie
priznávalo
širší
rozsah
ochrany
týchto
práv.
Pri
výklade
práv
zaručených
článkom 47
druhým
odsekom a článkom 48
ods. 2
Charty
teda
Súdny
dvor
musí
napríklad
zohľadniť
zodpovedajúce
práva
zaručené
článkom 6
EDĽP,
tak
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva,
ako
úroveň
minimálnej
ochrany.
Pozri
rozsudok z 22. júna
2023,
K.B. a F.S. (Skúmanie
trestnoprávnych
otázok
ex
offo)
(C‑660/21,
EU:C:2023:498,
bod 41).
13      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 8. mája
2025,
Barało (C‑530/23,
EU:C:2025:322,
body 58 a 59,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
14      Pracovný
dokument
útvarov
Komisie z 27. novembra
2011,
Zhrnutie
posúdenia
vplyvu,
Sprievodný
dokument k návrhu
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o predbežnej právnej
pomoci
pre
podozrivé
alebo obvinené
osoby
pozbavené
osobnej
slobody a o právnej
pomoci v konaní o európskom
zatykači
[SWD(2013)
477
final].
15      COM(2013)
824
final.
16      Pozri
odôvodnenie
1
smernice
2016/1919.
17      Rozsudok
ESĽP,
25. septembra
1992,
Pham Hoang v. Francúzsko
(CE:ECHR:1992:0925JUD
001319187,
bod 39).
18      Rozsudok z 8. mája
2025,
Barało (C‑530/23,
EU:C:2025:322,
bod 97 a citovaná
judikatúra).
19      Pozri
analogicky
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
proti
obvinenému,
ktorý
bol
vyhostený z krajiny)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
bod 41 a citovaná
judikatúra).
20      Pozri
analogicky
uznesenie z 12. februára
2019,
RH
(C‑8/19
PPU,
EU:C:2019:110,
bod 59 a citovaná
judikatúra).
21      Pozri
rozsudok z 19. decembra
2019,
Puppinck a i./Komisia
(C‑418/18 P,
EU:C:2019:1113,
bod 75 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri
rozsudok z 21. marca 2024,
LEA
(C‑10/22,
EU:C:2024:254,
bod 51 a citovaná
judikatúra).
23      Návrh
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o predbežnej
právnej
pomoci
pre
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
pozbavené
osobnej
slobody a o právnej
pomoci v konaní o európskom
zatykači,
COM(2013)
0824
final, z 27. novembra
2013.
24      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
voči
obvinenému
odsunutému z územia)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
bod 54 a citovaná
judikatúra).
25      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
proti
obvinenému,
ktorý
bol
vyhostený z krajiny)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
bod 55 a citovaná
judikatúra).
26      Rozhodnutie
ESĽP,
6. mája
1982,
X
v. Spolková
republika
Nemecko
(CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      Rozsudok
ESĽP,
25. septembra
1992,
Croissant v. Nemecko,
(CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      Rozsudok
ESĽP,
26. februára
2002,
Morris
v. Spojené
kráľovstvo
(CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      Rozsudok
ESĽP,
17. februára
2011,
Ognyan Asenov v. Bulharsko
(CE:ECHR:2011:0217JUD003815704).
Relatívne
podobné
úvahy
boli
sledované
aj v rozsudku
ESĽP,
21. júna
2011,
Orlov
v. Rusko
(CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. júna
2023,
O. G. (Európsky
zatykač
proti
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny)
(C‑700/21,
EU:C:2023:444,
body 40
až
43 a citovaná
judikatúra).
31      Rozsudok z 22. decembra
2010,
DEB
(C‑279/09,
EU:C:2010:811,
bod 42).
32      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 8. mája
2025,
Barało (C‑530/23,
EU:C:2025:322,
body 61
až
71 a citovaná
judikatúra).