Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
DEAN SPIELMANN
prednesené 13. novembra 2025(1)
Vec C‑523/24
Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (SCC),
Ministerio Fiscal
proti
RAS,
AAT,
IGA,
ARMG,
ANMG,
NMF,
ARM,
LBC,
RFB,
FHM,
MMT,
MOQ,
MOP,
ASD,
JTN,
JNB,
TPR,
OJV,
RRR,
DBC,
JGV,
EAC,
EH,
MKEK,
SML,
AVO,
MAB,
JMSI,
LPG,
CPO,
CPC,
ACO,
AMC,
ACJ,
FGS
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal de Cuentas (Dvor audítorov, Španielsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Správa verejných finančných prostriedkov v kontexte hnutia za nezávislosť Katalánska – Konanie vo veci účtovnej zodpovednosti – Súlad organického zákona č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku s právom Únie – Článok 325 ZFEÚ – Ochrana finančných záujmov Únie – Článok 19 ods. 1 druhý pododsek TUE – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Právomoc Súdneho dvora – Maximálna lehota dvoch mesiacov na uplatnenie amnestie – Právo účastníka konania, ktorý podal opravný prostriedok vo verejnom záujme, na vypočutie – Neexistencia prerušenia konania a povinné zrušenie predbežných opatrení v prípade podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania “
Obsah
I. Úvod
II. Právny rámec
A. Právo Únie
B. Španielske právo
1. Ústava
2. Organický zákon č. 2/1982 TCU
3. Zákon č. 7/1988 o fungovaní TCU
4. Organický zákon č. 6/1985 o súdnej moci
5. Zákon č. 1/2000 o Občianskom súdnom poriadku
6. LOA
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
IV. Analýza
A. O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania: je TCU „súdnym orgánom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ?
B. O prejudiciálnych otázkach
1. Úvodné poznámky: Amnestia a právo Únie
2. O existencii poškodenia finančných záujmov Únie (prvá, tretia, štvrtá a piata otázka)
a) O prvej otázke
b) O tretej, štvrtej a piatej otázke
3. O súlade LOA so zásadou právneho štátu (druhá, šiesta, siedma a ôsma otázka)
a) O právomoci Súdneho dvora
b) O prípustnosti
c) O veci samej
1) Úvodné pripomienky
2) O druhej otázke
3) O siedmej otázke
4) O šiestej a ôsmej otázke
V. Návrh
I.      Úvod
1.        Pojem „amnestia“ je odvodený z gréckeho slova ἀμνηστία (amnēstía), z ktorého vyplýva myšlienka zabudnutia(2), rovnako ako pojem „amnézia“, s ktorým má rovnakú etymológiu.(3) Tu sa však porovnanie končí: amnézia predstavuje neúmyselnú udalosť, chorobu, poruchu pamäte, niekedy vyplývajúcu z popierania minulosti. Amnestia je naopak výsledkom politického rozhodnutia, rozhodnutia zabudnúť – zabudnutia, ktoré nie je náhodné ani neúmyselné, ale naopak úmyselné a právne. Ide o kolektívne odpustenie, udelené zvrchovanou mocou, spravidla za trestný čin spáchaný proti štátu.(4) Cieľom je urovnať konflikty vyvolané udalosťami, ktoré spôsobili politický a sociálny rozkol v danej populácii, a „obrátiť list“(5).
2.        Amnestia je však komplexným opatrením, ktoré vzhľadom na to, že bolo prijaté s cieľom odsúdiť trestné činy, môže predstavovať nástroj beztrestnosti. Prijatím opatrenia amnestie sa tak otvára citlivá diskusia: predstavuje porušenie rovnosti, ktoré je v rozpore s myšlienkou spravodlivosti?(6) Alebo je vyjadrením spravodlivosti, ktorá „nastupuje po“(7) sociálnych konfliktoch?
3.        Španielsky parlament (Cortes Generales) prijal 10. júna 2024 zákon Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (zákon č. 1/2024 z 10. júna 2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku), (ďalej len „LOA“)(8). Vecná a časová pôsobnosť LOA zahŕňa skutky, ktoré zakladajú trestnú, správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť vo veciach verejných financií, ktoré boli spáchané v rámci referenda o nezávislosti Katalánska, ako aj činy spáchané v kontexte katalánskeho procesu boja o nezávislosť.
4.        LOA – čo nemožno poprieť – vyvolal hlbšiu diskusiu v rámci politickej sféry, inštitúcií, súdnictva, akademickej obce a všeobecnejšie v španielskej spoločnosti.
5.        Z právneho hľadiska bola otázka zákonnosti LOA nedávno predložená prostredníctvom ústavnej sťažnosti na Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko). Tento súd ho vyhlásil za zlučiteľný s Constitución española (španielska Ústava), (ďalej len „Ústava“)(9) v rozsudku z 26. júna 2025(10), s výnimkou dvoch ustanovení.
6.        V tomto kontexte Tribunal de Cuentas (Dvor audítorov, Španielsko), (ďalej len „TCU“) podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa zlučiteľnosti určitých procesných ustanovení upravujúcich poskytnutie predmetnej amnestie s ochranou finančných záujmov Únie stanovenou najmä v článku 325 ZFEÚ a so zásadou účinnej súdnej ochrany zakotvenou v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ.
7.        Táto vec, ktorá má nezanedbateľné ústavné dôsledky na právo Únie, poskytne Súdnemu dvoru príležitosť vyjadriť sa k nepochybne novej otázke súdneho preskúmania zákona o amnestii prijatého jedným z členských štátov Únie a rozsahu takéhoto preskúmania.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
8.        V prejednávanej veci sú relevantné články 267 a 325 ZFEÚ, článok 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ako aj článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
B.      Španielske právo
1.      Ústava
9.        V článku 136 Ústavy sa uvádza:
„1.      [TCU] je najvyšší orgán zodpovedný za kontrolu účtovníctva a hospodárskeho riadenia štátu, ako aj verejného sektora.
Je priamo podriadený Cortes Generales [španielskemu Parlamentu] a svoje úlohy vykonáva na základe jeho poverenia, pokiaľ ide o preskúmavanie a overovanie všeobecného štátneho účtovníctva.
2.      Účty štátu a verejného sektora štátu sa predkladajú [TCU] a sú ním kontrolované.
Bez toho, aby boli dotknuté jeho vlastné právomoci, [TCU] predloží Cortes Generales [španielskemu Parlamentu] výročnú správu, v ktorej v prípade potreby uvedie porušenia, ku ktorým podľa jeho názoru došlo, alebo prípady, v ktorých bola vyvodená zodpovednosť.
3.      Členovia [TCU] požívajú rovnakú nezávislosť a neodvolateľnosť a podliehajú rovnakej nezlučiteľnosti ako sudcovia.
4.      Organický zákon upravuje zloženie, organizáciu a funkcie [TCU].“
2.      Organický zákon č. 2/1982 TCU
10.      Článok 5 Ley Orgánica 2/1982 del Tribunal de Cuentas (organický zákon č. 2/1982 z 12. mája 1982 o TCU), (ďalej len „LOTCU“)(11) stanovuje, že „[TCU] vykonáva svoje úlohy úplne nezávisle a v súlade s právnym poriadkom“.
11.      Článok 15 LOTCU vymedzuje pôsobnosť súdu vo veciach verejných financií takto:
„1.      Súdne konanie vo veciach verejných financií, ktoré patrí do pôsobnosti [TCU], sa vykonáva vo vzťahu k účtovným povinnostiam osôb, ktoré prijímajú, kontrolujú, spravujú, uchovávajú, využívajú alebo používajú verejný majetok, finančné prostriedky alebo štátne dlhopisy.
2.      Právomoc vo veciach verejných financií sa vzťahuje na verejné finančné prostriedky alebo štátne dlhopisy, ako aj akcesorické záväzky, ktoré boli poskytnuté ako záruka ich správy.“
12.      Článok 17 LOTCU stanovuje:
„1.      Právomoc vo veciach verejných financií je nevyhnutná a neobmedzená, výlučná a úplná.
2.      Výlučne na účely plnenia svojich úloh sa vzťahuje aj na prejednávanie a rozhodovanie o prejudiciálnych otázkach a otázkach predbežnej a vedľajšej povahy s výnimkou tých, ktoré majú trestnoprávnu povahu, v rozsahu, v akom predstavujú nevyhnutný predpoklad vyhlásenia zodpovednosti v oblasti verejných financií a priamo s nimi súvisia.
3.      Vydané rozhodnutie nemá účinky nad rámec právomoci v oblasti verejných financií.“
3.      Zákon č. 7/1988 o fungovaní TCU
13.      Článok 49 ods. 1 a 3 Ley 7/1988 de Funcionamiento del Tribunal de Cuentas (zákon č. 7/1988 o fungovaní TCU) z 5. apríla 1988, (ďalej len „LFTCU“)(12) stanovuje:
„1.      Účtovný súd prejednáva žaloby o zodpovednosti, vyplývajúce z účtovníctva, ktoré musia predkladať všetci, ktorí sú poverení správou verejných finančných prostriedkov alebo dlhopisov a za ktoré zodpovedajú, ak úmyselne spôsobia hrubým zavinením alebo nedbanlivosťou vo vzťahu k týmto finančným prostriedkom alebo dlhopisom škodu vzniknutú konaním alebo opomenutím v rozpore so zákonmi upravujúcimi rozpočtový a účtovný režim, ktoré sa vzťahujú na subjekty verejného sektora alebo prípadne na osoby alebo subjekty, ktoré sú príjemcami dotácií, úverov, záruk alebo inej pomoci z tohto sektora. Účtovný súd nerozhoduje o žiadnej subsidiárnej zodpovednosti, ak ide o priamu účtovnú zodpovednosť, o ktorej sa už rozhodlo a ktorá nenadobudla účinnosť.
…
3.      Ak skutky predstavujú trestný čin v zmysle článku 18 ods. 2 [LOTCU], sudca alebo súd, ktorý vec prejednáva, upustí od posúdenia účtovnej zodpovednosti, ktorá z toho vyplýva, a postúpi [TCU] potrebné podklady, aby mohol určiť výšku škody spôsobenej vo forme verejných dlhov alebo štátnych dlhopisov.“
14.      Článok 67 LFTCU stanovuje:
„1.      Na účely zabezpečenia účtovných povinností, ktoré by mohli byť stanovené v súdnych konaniach [TCU], Ministerio Fiscal [prokuratúra, Španielsko], Letrado de l’État [Štátna právna služba] alebo právny zástupca poškodeného subjektu verejného sektora môže požiadať o zaistenie majetku osôb, ktoré nesú účtovnú zodpovednosť v prípadoch a podľa podmienok stanovených v občianskom súdnom poriadku, bez toho, aby bolo možné požadovať zábezpeku na jeho vydanie.
2.      Na tento účel sa postupy, v ktorých bola dočasne spresnená výška účtovných povinností uvedených v článkoch 45 a 47 tohto zákona, považujú za dostatočný podklad na nariadenie zaistenia.
3.      Ak bol návrh na zaistenie podaný a schválený pred podaním žaloby, jeho platnosť musí byť potvrdená po vykonaní tohto kroku v príslušnom súdnom konaní alebo prípadne v pripomienkach prokuratúry.“
15.      Podľa článku 74 ods. 1 LFTCU:
„V súdnom konaní o ‚reintegro por alcance‘ [konanie o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami] bez toho, aby boli dotknuté postupy stanovené v príslušnom určovacom rozsudku, sa budú dodržiavať tieto opatrenia:
1 a.      Skutkové okolnosti sa obmedzia výlučne na prípady sprenevery alebo zneužitia za podmienok stanovených týmto zákonom.
…“
4.      Organický zákon č. 6/1985 o súdnej moci
16.      Článok 418 ods. 11 Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (organický zákon č. 6/1985 o súdnej moci) z 1. júla 1985 (ďalej len „LOPJ“)(13) stanovuje, že neodôvodnené prieťahy pri začatí alebo prejednávaní konania alebo veci pred sudcom alebo inou úradnou osobou pri výkone jeho funkcie predstavujú hrubú nedbanlivosť, pokiaľ nejde o obzvlášť hrubú nedbanlivosť.
5.      Zákon č. 1/2000 o Občianskom súdnom poriadku
17.      Podľa článku 216 Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zákon č. 1/2000 o Občianskom súdnom poriadku) zo 7. januára 2000, (ďalej len „LEC“) v znení platnom vo veci samej(14):
„Občianske súdy rozhodujú v prejednávaných veciach na základe skutkových okolností, dôkazov a návrhov účastníkov konania, pokiaľ zákon v osobitných prípadoch nestanovuje inak.“
18.      Článok 434 LEC znie:
„1.      Rozsudok sa vydá do [20] dní od skončenia konania.
2.      Ak sa počas lehoty na vydanie rozsudku a v súlade s ustanoveniami nasledujúcich článkov nariadia záverečné opatrenia, lehota na rozhodnutie sa preruší.
…“
19.      Článok 435 LEC stanovuje:
„1.      Len na návrh účastníka konania môže súd uznesením nariadiť vykonanie záverečných dôkazných prostriedkov v súlade s týmito pravidlami:
(1a)      Záverečné dokazovanie sa neuskutočňuje v súvislosti s dôkazmi, ktoré mohli účastníci riadne navrhnúť, vrátane dôkazov, ktoré mohli byť navrhnuté potom, ako súd vydal oznámenie pre účastníkov konania uvedené v článku 429 ods. 1.
(2a)      Ak z dôvodov, ktoré sa netýkajú účastníka konania, ktorý ho navrhol, nebol vykonaný jeden z prípustných dôkazov.
(3a)      Pripustia a vykonajú sa tiež relevantné a užitočné dôkazy týkajúce sa nových skutočností alebo informácií podľa článku 286.
2.      Vo výnimočných prípadoch môže súd buď bez návrhu, alebo na návrh účastníka konania nariadiť ďalšie predkladanie dôkazov o relevantných skutočnostiach, ktoré boli včas uplatnené, ak predchádzajúce vykonané dôkazy neuspeli z dôvodu okolností, ktoré už zanikli a ktoré sú nezávislé od vôle a starostlivosti účastníkov konania, pokiaľ existujú závažné dôvody domnievať sa, že nové úkony umožnia nadobudnúť istotu o týchto skutočnostiach.
V takom prípade musia byť tieto okolnosti a dôvody podrobne uvedené v uznesení, ktorým sa nariaďujú opatrenia.“
20.      Podľa článku 436 LEC:
„1.      Opatrenia prijaté v súlade s ustanoveniami predchádzajúcich článkov v prípade potreby prijme Letrado de la Administración de Justicia [súdny tajomník], v lehote dvadsiatich dní a v deň, ktorý na tento účel stanoví, v súlade s podmienkami stanovenými týmto zákonom pre dôkazy príslušnej kategórie. Po ich vykonaní môžu účastníci konania do piateho dňa predložiť vyjadrenie, v ktorom zhrnú a posúdia výsledok.
2.      Lehota na rozhodnutie začne opäť plynúť po uplynutí lehoty stanovenej pre účastníkov konania na podanie vyjadrenia podľa predchádzajúceho odseku.“
6.      LOA
21.      Článok 1 LOA s názvom „Vecná pôsobnosť“ stanovuje:
„1.      Udeľuje sa amnestia na nasledujúce skutky zakladajúce trestnú, správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť v oblasti verejných financií, ku ktorým došlo v rámci hlasovaní, ktoré sa konali v Katalánsku 9. novembra 2014 a 1. októbra 2017, ich prípravu alebo dôsledky, pokiaľ boli vykonané medzi 1. novembrom 2011 a 13. novembrom 2023, ako aj nasledujúce skutky vykonané medzi týmito dátumami v kontexte takzvaného procesu osamostatnenia Katalánska, aj keď nesúvisia s vyššie uvedenými hlasovaniami alebo boli uskutočnené po nich:
a)      Skutky vykonané s úmyslom požadovať, podporovať alebo dosiahnuť odtrhnutie alebo nezávislosť Katalánska, ako aj tie, ktoré prispeli k dosiahnutiu týchto cieľov.
…
Patria sem aj skutky vykonané v osobnom alebo inštitucionálnom postavení s cieľom propagovať projekt za nezávislosť, zhromažďovať informácie a získavať poznatky o podobných skúsenostiach alebo podnecovať iné verejné alebo súkromné subjekty, aby podporili dosiahnutie nezávislosti Katalánska.
Rovnako sem patria aj skutky priamo alebo nepriamo súvisiace s tzv. procesom nezávislosti Katalánska alebo s vedúcimi predstaviteľmi hnutia za nezávislosť v rámci tohto procesu, ktoré vykonal ktokoľvek, kto zjavne alebo preukázateľne poskytol pomoc, spoluprácu, poradenstvo akéhokoľvek druhu, zastupovanie, ochranu alebo bezpečnosť osobám zodpovedným za správanie uvedené v prvom odseku tohto bodu alebo na tento účel zhromažďoval informácie.
b)      Skutky vykonané s cieľom zvolať, podporiť alebo dosiahnuť uskutočnenie hlasovaní, ktoré sa konali v Katalánsku 9. novembra 2014 a 1. októbra 2017 alebo hlasovaní, ktorých zvolanie alebo uskutočnenie bolo vyhlásené za nezákonné, osobami, ktoré na to neboli oprávnené, ako aj skutky, ktoré prispeli k uskutočneniu týchto hlasovaní.
…
c)      Odmietnutie podriadiť sa, bez ohľadu na jeho povahu, narušenie verejného poriadku, útoky na orgány, ich zástupcov a verejných činiteľov alebo výtržnosti spáchané s cieľom umožniť konanie ľudových hlasovaní uvedených v písmene b) tohto odseku alebo ich dôsledky, ako aj akékoľvek iné konanie kvalifikované ako trestný čin spáchané s rovnakým úmyslom.
V každom prípade sa za takýto skutok považuje… akýkoľvek iný skutok spočívajúci v prijatí alebo uplatňovaní zákonov, pravidiel alebo rozhodnutí orgánmi verejnej správy alebo verejnými činiteľmi s cieľom umožniť, podporiť alebo prispieť k uskutočneniu ľudových hlasovaní uvedených v písmene b) tohto odseku.
…
2.      Skutky, ktoré zakladajú trestnú, správnu zodpovednosť alebo zodpovednosť za verejné financie, ktoré sú predmetom amnestie podľa odseku 1 tohto článku, sa uplatňujú bez ohľadu na ich štádium, vrátane prípravy, a bez ohľadu na to, či ide o páchateľa alebo spolupáchateľa dotknutej osoby.
3.      Skutky, ktoré sa začali pred 1. novembrom 2011, sa považujú za skutky, ktoré patria do pôsobnosti tohto zákona len vtedy, ak sa ich vykonávanie skončilo po tomto dátume.
Do pôsobnosti tohto zákona sa zahrnú aj skutky, ktorých vykonávanie sa začalo pred 13. novembrom 2023, aj keď sa skončilo po tomto dátume.
4.      Použitie verejných prostriedkov na účely uvedené v písmenách a) a b) sa nepovažuje za obohatenie, ak bez ohľadu na jeho súlad s právnym poriadkom nebolo určené na získanie osobného majetkového prospechu.“
22.      Článok 2 LOA, nazvaný „Výnimky“, stanovuje:
„V každom prípade sa amnestia uvedená v článku 1 nevzťahuje na:
…
e)      Skutky, ktoré sa kvalifikujú ako trestné činy poškodzujúce finančné záujmy Európskej únie.“
23.      Článok 8 ods. 3 LOA s názvom „Účinky na občianskoprávnu zodpovednosť a zodpovednosť za verejné financie“ stanovuje:
„Predbežné opatrenia nariadené v štádiu prípravného alebo prvostupňového konania podľa článkov 47 a 67 [LFTCU] sa zrušia.“
24.      Podľa článku 10 LOA s názvom „Prednostné a naliehavé prejednanie“:
„Uplatnenie amnestie v každej veci prináleží súdnym, správnym alebo účtovným orgánom uvedeným v tomto zákone, ktoré prioritne a v naliehavých prípadoch prijímajú relevantné rozhodnutia v súlade s týmto zákonom bez ohľadu na stav dotknutého správneho alebo súdneho konania alebo v oblasti verejných financií.
Rozhodnutia sa prijímajú v lehote najviac dvoch mesiacov, čím nie sú dotknuté následné opravné prostriedky, ktoré nemajú odkladný účinok.“
25.      Článok 13 LOA, nazvaný „Konanie vo veciach týkajúcich sa verejných financií“, v odseku 3 stanovuje:
„Ak pred [TCU] na prvom stupni alebo v odvolacom konaní prebieha konanie o určenie zodpovednosti v oblasti verejných financií, príslušné orgány tohto súdu po vypočutí prokuratúry a subjektov verejného sektora poškodených stratou verejných financií spojených s amnestovanými skutkami vydajú rozhodnutie, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti v oblasti verejných financií, za predpokladu, že dotknuté subjekty verejného sektora nevznesú námietky.“
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
26.      Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (občianske a kultúrne združenie „Katalánska občianska spoločnosť“), (ďalej len „SCC“) a (prokuratúra) podali 17. februára 2022 a 13. apríla 2022 na vnútroštátny súd žalobu o určenie účtovnej zodpovednosti nazývanú „reintegro por alcance“ (konanie o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami).(15)
27.      Vo svojich žalobách žiadajú, aby bola na jednej strane voči žalovaným vyvodená zodpovednosť za škodu spôsobenú na verejnom majetku Generalitat de Catalunya (vláda Katalánska, Španielsko), (ďalej len „Generalitat“), ktorú žalobcovia odhadli na 5 309 807,02 eura, a na 3 429 342,43 eura, a na druhej strane, aby im bola uložená povinnosť tieto sumy uhradiť.
28.      Konkrétnejšie, žalovaní sú stíhaní za to, že vynaložili príjmy Generalitat na usporiadanie nezákonného referenda o sebaurčení Katalánska konanom 1. októbra 2017 a v rokoch 2011 až 2017 propagovali nezávislosť Katalánska na medzinárodnej úrovni.
29.      Uznesením z 9. septembra 2022 vnútroštátny súd stanovil hodnotu sporu na 5 309 807,02 eur. Vzhľadom na späťvzatie žaloby zo strany žalobcov, pokiaľ ide o určité výdavky v celkovej výške 336 143,34 eura, ktoré boli pripísané výlučne žalovanému JMA, ktorý bol žalovaný iba prokuratúrou, a len v súvislosti s touto výdavkovou položkou, tento súd vyhlásil, že vo vzťahu k nemu nie je potrebné rozhodnúť.
30.      Výdavky, o ktoré ide vo veci samej, sú nasledujúce:
–        výdavky vynaložené na prípravu a uskutočnenie tzv. „referenda o nezávislosti“, ktoré sa konalo 1. októbra 2017 v autonómnej oblasti Katalánsko. Tieto výdavky v podstate zahŕňajú tieto položky: (1) náklady na nákup softvéru a IT aplikácií, ktoré umožňujú usmerňovať účasť dobrovoľníkov na organizovaní referenda; (2) výdavky na reklamu; (3) náklady na vytvorenie zoznamu voličov usadených v zahraničí; (4) výdavky na umiestňovanie plagátov; (5) náklady na získanie materiálu potrebného na uskutočnenie referenda (hlasovacie lístky, sčítanie, pozvanie členov volebných komisií); (6) výdavky vyplývajúce z využívania verejných priestorov na referendum; (7) výdavky súvisiace s kampaňami týkajúcimi sa dobrého mena Generalitat v zahraničí; (8) náklady súvisiace s pozvaniami poslancov Európskeho parlamentu na návštevu Katalánska v dňoch pred referendom; (9) náklady spojené so zapojením medzinárodných expertov a pozorovateľov.
–        výdavky vynaložené na rozvoj tzv. „vonkajšej činnosti“ Generalitat v rozpočtových rokoch 2011 až 2017. Tieto výdavky v podstate zahŕňajú tieto položky: (1) výdavky, ktoré vynaložil Secretaría d’Acció Exterior i Unió Europea (sekretariát pre vonkajšiu činnosť a Európsku úniu Generalitat, Španielsko) na objednanie správ o medzinárodných zmluvách, ktorých zmluvnou stranou je Španielske kráľovstvo; (2) náklady vynaložené rôznymi delegáciami Generalitat v zahraničí; (3) výdavky, ktoré vznikli Consejo de Diplomacia Pública de Cataluña (Rada pre verejnú diplomaciu Katalánska, Španielsko) na podporu procesu zvrchovanosti: (i) internacionalizácia športu („športová diplomacia“); (ii) financovanie správ o národnom sebaurčení v Európskej únii; (iii) prijímanie zamestnancov; (iv) uzatváranie zmlúv s cieľom získať prostriedky potrebné na podporu nezávislosti Katalánska v zahraničí; (v) poskytovanie dotácií určitým subjektom na rovnaký účel.
31.      Počas fázy vyšetrovania boli nariadené predbežné opatrenia spočívajúce v zábezpeke vo výške 4 146 274,97 eura za skutky týkajúce sa výdavkov vynaložených na uskutočnenie protiprávneho referenda o nezávislosti Katalánska, ako aj zriadenie bankovej záruky vo výške 5 422 411,10 eura za skutočnosti týkajúce sa výdavkov vynaložených na rozvoj „externej činnosti“ Generalitat v rokoch 2011 až 2017.
32.      Okolnosti, o ktoré ide vo veci samej, boli alebo sú v súčasnosti predmetom rôznych konaní pred španielskymi trestnými súdmi s cieľom určiť trestnoprávnu zodpovednosť obvinených. V tejto súvislosti vnútroštátny súd vysvetľuje, že pokiaľ ide o „rovnaké skutky“, je právomoc v oblasti verejných financií zlučiteľná s postupom trestného súdu, takže ak sa tieto „rovnaké skutky“ posúdia ako trestný čin, trestný súd sa zdrží rozhodovania o zodpovednosti v oblasti verejných financií, ktorá z nich vyplýva, a postúpi potrebné informácie vnútroštátnemu súdu.
33.      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že španielske trestné súdy už vydali konečné rozhodnutie o kategórii výdavkov na prípravu a uskutočnenie protiprávneho referenda o nezávislosti Katalánska. Pokiaľ ide o kategóriu výdavkov uvedených v žalobách týkajúcich sa uskutočňovania „vonkajšej činnosti“ Generalitat počas rozpočtových rokov 2011 až 2017, trestné konanie ešte prebiehalo na Juzgados de Instrucción nº 13 y nº 18 de Barcelona (Vyšetrovacie súdy, Španielsko č. 13 a 18 v Barcelone).
34.      Konanie vo veci samej pokračovalo a vec bola prerokovaná 29. mája 2024.
35.      LOA nadobudol účinnosť 11. júna 2024.
36.      Pri preskúmaní uplatniteľnosti tohto zákona vo veci samej, a teda prípadného zániku účtovnej zodpovednosti žalovaných, ktorý by z toho vyplýval, má vnútroštátny súd pochybnosti o zlučiteľnosti uvedeného zákona s právom Únie.
37.      Za týchto podmienok TCU rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Majú sa nariadenie č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev[(16)], článok 325 ZFEÚ (‚zásada účinného a odradzujúceho boja proti podvodom a inému protiprávnemu konaniu poškodzujúcemu finančné záujmy Európskej únie‘) a článok 4 ods. 3 ZEÚ (zásada lojálnej spolupráce) vykladať v tom zmysle, že bránia zániku zodpovednosti v oblasti verejných financií stanovenej v ustanoveniach článku 1 ods. 1 písm. a) [až] c) a článku 1 ods. 2 [až] 4 tohto článku a článku 2 písm. e) [LOA], s prihliadnutím na to, že údajná zodpovednosť v oblasti verejných financií uplatnená v tomto konaní o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami (tzv. ‚reintegro por alcance‘) č. B 180/21 zahŕňa ‚poškodenie finančných záujmov EÚ‘, a to tak (i) v prípade, že Súdny dvor Európskej únie podá ‚reštriktívny výklad‘ pojmu ‚ochrana finančných záujmov EÚ‘ (ktorý by zahŕňal len tie činnosti spočívajúce v nezákonnej správe, ktoré boli uskutočnené s verejnými prostriedkami Únie), ako aj v (ii) prípade, že podá ‚extenzívny výklad‘ uvedeného pojmu (ktorý by zahŕňal aj tie skutky spočívajúce v nezákonnej správe, ktoré boli uskutočnené s verejnými financiami členského štátu, ale ktoré spôsobujú skutočnú alebo potenciálnu škodu pre rozpočet Únie)?
2.      V prípade, že Súdny dvor Európskej únie podá ‚reštriktívny výklad‘ pojmu ‚ochrana finančných záujmov EÚ‘, majú sa článok 2 a článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 [Charty] vykladať v tom zmysle, že nie sú zlučiteľné s článkom 10 [LOA], v rozsahu, v akom by bola dvojmesačná prekluzívna lehota na vydanie rozhodnutia, ktorú stanovuje toto ustanovenie, v rozpore s právom každého na prejednanie jeho záležitosti s náležitými zárukami v ‚primeranej lehote‘ a spôsobovala by ‚vonkajší tlak‘ na súdny orgán, pre prípad, že pred rozhodnutím o uplatnení [LOA]v tomto konaní týkajúcom sa vrátenia schodku č. B‑180/21 by bolo potrebné uskutočniť nejaký druh konečného dokazovania týkajúceho sa preukázania pôvodu (vnútroštátny rozpočet alebo rozpočet EÚ) alebo určenia (podpora nezávislosti Katalánska mimo Španielska počas rokov 2011 až 2017) verejných prostriedkov použitých na vynaloženie výdavkov, ktoré sú uvedené v podaniach žalobcov?
3.      Majú sa článok 325 ZFEÚ a nariadenie č. 2988/95 v spojení s článkom 47 Charty a článkom 6 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských právach a základných slobôd] vykladať v tom zmysle, že im odporuje ustanovenie článku 13 ods. 3 [LOA] in fine, s prihliadnutím na to, že uvedené ustanovenie nestanovuje žiadny postup (konanie, udalosť atď.) pre prípad, že účastníci konania, ktorí podali žalobu týkajúcu sa verejných financií [v tomto konaní týkajúcom sa vrátenia schodku č. B‑180/21 subjekt SCC a prokuratúra], by mohli namietať proti zbaveniu zodpovednosti v oblasti verejných financií v prvostupňovom konaní, a naopak len vyžaduje, aby nenamietali poškodené subjekty verejného sektora [v tomto konaní (Generalitat), ktorá sa ani nezúčastnila na konaní s cieľom podať žalobu vo veci verejných financií, a preto sa považovala za subjekt, ktorý nie je účastníkom konania]?
4.      Majú sa zásady právnej istoty a legitímnej dôvery v spojení s článkom 325 ZFEÚ a nariadením č. 2988/95 vykladať v tom zmysle, že nie sú zlučiteľné s článkom 1 ods. 1 písm. a) [až] c) zákona [LOA] v spojení s odsekmi 2 [až] 4 rovnakého článku, keďže nejednoznačnosť a nepresnosť vymedzenia vecnej, osobnej a časovej pôsobnosti tohto zákona by mohla v tomto konaní č. B‑180/21 viesť k tomu, že konajúci súd rozhodne o zániku zodpovednosti za verejné financie vyplývajúcej zo skutkov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, hoci tieto skutky nie sú skutočne skutkami, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť uvedeného zákona?
5.      Majú sa články 20 a 21 Charty vykladať v tom zmysle, že nie sú zlučiteľné s článkom 1 ods. 1 písm. a) [až] c) [LOA] v spojení s odsekmi 2 [až] 4 tohto článku a s preambulou LOA, vzhľadom na to, že v dôsledku vyššie uvedenej nejednoznačnosti a nepresnosti vymedzenia pôsobnosti uvedeného zákona, ktorá by mohla spôsobiť neodôvodnený zánik zodpovednosti v oblasti verejných financií, by uvedená okolnosť tiež vyvolala situácie, v ktorých by dochádzalo k diskriminácii alebo nerovnosti vo vzťahu k osobám, ktorých zodpovednosť v oblasti verejných financií bola zistená v iných konaniach o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami (tzv. ‚reintegro por alcance‘), ktoré sa týkali skutkov, ku ktorým došlo v tej istej územnej oblasti (autonómne spoločenstvo Katalánsko) a v rámci obdobia, ktoré patrí do časovej pôsobnosti tohto zákona?
6.      Majú sa [článok 2 a článok 19] ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že nie sú zlučiteľné s článkom 8 ods. 3 [LOA], ktorý stanovuje kogentné a jednoznačné zrušenie predbežných opatrení, pričom nenecháva súdu, na ktorý bola podaná žaloba, priestor na voľnú úvahu, na rozdiel od toho, ako to je v iných konaniach o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami (tzv. ‚reintegro por alcance‘), v ktorých sa na základe odkazu v [LFTCU] uplatní všeobecná právna úprava predbežných opatrení obsiahnutá v [LEC]?
7.      Majú sa [článok 2 a článok 19] ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, článok 47 Charty a článok 6 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských právach a základných slobôd] vykladať v tom zmysle, že nie sú zlučiteľné s článkom 13 ods. 3 [LOA] (zbavenie zodpovednosti v oblasti verejných financií v prvostupňovom konaní), keďže toto ustanovenie nestanovuje, že sa má najprv vypočuť verejný žalobca (napriek tomu, že je ex lege aktívne legitimovaný v konaní týkajúcom sa verejných financií), a súdnemu orgánu sa tiež neponecháva možnosť prejednať tie prípady, v ktorých žalovaný tvrdil, že sa nepodieľal na skutkoch, ktoré sa mu kladú za vinu, s prihliadnutím na to, že na tomto konaní týkajúcom sa vrátenia schodku č. B‑180/21 sa zúčastnil verejný žalobca ako spolužalobca a niektorí žalovaní uviedli, že sa na týchto skutkoch nepodieľali?
8.      Majú sa [článok 2 a článok 19] ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty v konkrétnej súvislosti s článkom 267 ZFEÚ a článkom 23 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora [Európskej únie]… vykladať v tom zmysle, že odkladný účinok podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania a účinnosť konečného rozhodnutia Súdneho dvora Európskej únie nie sú zlučiteľné s [článkom 8 ods. 3, článkom 10 a článkom 13] ods. 3 v spojení s preambulou [LOA] (pozri odsek V body 10 a 11), ktoré by vyžadovali absolútnu účinnosť tohto zákona, pričom by zbavili rozhodnutie o podanom návrhu na začatie prejudiciálneho konania potrebného účinku a porušovali zásady prednosti a priameho účinku práva Únie?“
38.      Písomné pripomienky predložili SCC, prokuratúra, žalovaní ACJ, ASD, COT, FHM, LBC, MMT, MOP a RFB, CPC, ACO, LPG, MAB, JMSI, OJV, RRR, DBC, AVO, JGV, EAC, MKEK, SML a EH, RAS, JTN, ANMG, AAT, NMF, IGA, ARM a ARMG, španielska vláda, ako aj Európska komisia. Tí istí účastníci konania boli vypočutí na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. júla 2025.
IV.    Analýza
39.      Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Po prvé sa budem zaoberať námietkou, že TCU nemá postavenie „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, takže tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Po druhé preskúmam, či a prípadne za akých podmienok je zánik zodpovednosti v oblasti verejných financií vyplývajúci z uplatnenia LOA zlučiteľný s ochranou finančných záujmov Únie zakotvenou v článku 325 ZFEÚ. Po tretie po posúdení právomoci Súdneho dvora preskúmať zákon o amnestii z hľadiska tohto ustanovenia a prípustnosti otázok položených vnútroštátnym súdom sa budem zaoberať otázkami týkajúcimi sa zlučiteľnosti niektorých ustanovení LOA so zásadou účinnej súdnej ochrany zakotvenou v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ.
A.      O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania: je TCU „súdnym orgánom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ?
40.      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora na účely posúdenia, či má vnútroštátny orgán povahu „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, čo je otázka, ktorá spadá výlučne do práva Únie, Súdny dvor skúma, či sú splnené určité podmienky, akými sú zriadenie orgánu zákonom, jeho trvalý charakter, záväzný charakter jeho právomoci, kontradiktórna povaha konania, ktoré pred ním prebieha, uplatňovanie právnych predpisov týmto orgánom a jeho nezávislosť.(17)
41.      Väčšina žalovaných vo veci samej vo svojich písomných pripomienkach vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o splnenie požiadavky nezávislosti zo strany TCU.
42.      Treba pripomenúť, že táto požiadavka zahŕňa vonkajší aspekt a vnútorný aspekt. Vnútorný aspekt súvisí s pojmom „nestrannosť“ a týka sa rovnakého odstupu od účastníkov konania a ich príslušných záujmov vo vzťahu k predmetu sporu. Vyžaduje rešpektovanie objektívnosti a neexistenciu akéhokoľvek záujmu na vyriešení sporu mimo striktného uplatnenia právneho predpisu. Podľa ustálenej judikatúry tak pojem „nezávislosť“, ktorý je súčasťou výkonu súdnictva, predovšetkým vyžaduje, aby mal dotknutý orgán postavenie tretieho subjektu voči orgánu, ktorý prijal rozhodnutie napadnuté opravným prostriedkom.(18) Ak sa proti rozhodnutiu orgánov verejnej správy podá opravný prostriedok na určitý orgán, tomuto orgánu nemožno priznať postavenie tretieho subjektu vo vzťahu k príslušnej správe, ak s ňou má organizačné a funkčné väzby.
43.      V danom prípade je síce vyšetrovanie konania o vrátenie neodôvodneného schodku z titulu zodpovednosti osôb poverených nakladaním s verejnými financiami vykonávané vyšetrovateľmi, ktorí sú menovaní spomedzi úradníkov TCU alebo spomedzi úradníkov pôsobiacich v provincii, kde k daným skutkom došlo.(19) Rovnako ako Komisia sa však domnievam, že konštatovanie, že títo štátni úradníci sú poverení preskúmaním spisu a môžu v tomto rámci prijať určité opatrenia a uplatniť vhodné postupy na vyšetrenie skutkov a podozrivých osôb, nemá vplyv na postavenie TCU ako tretej strany, keďže títo poverení úradníci sa nezúčastňujú na samotnej súdnej činnosti. Ak neexistuje takéto prekrývanie funkcií, je potrebné priznať TCU nezávislosť z jeho vnútorného hľadiska.(20)
44.      V tejto súvislosti poukazujem na to, že článok 24 LFTCU okrem iného stanovuje, že členovia TCU vykonávajú svoje povinnosti v súlade so zásadami nestrannosti a dôstojnosti, ktoré sú s tým spojené. Majú povinnosť odstúpiť zo všetkých prípadov týkajúcich sa subjektov, v rámci ktorých vykonávali riadiace, poradné alebo správne funkcie alebo s ktorými mali akýkoľvek vzťah vzájomného prospechu, či už priamo alebo prostredníctvom osôb svojej rodiny.
45.      Keďže teda TCU je „súdnym orgánom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, tento návrh na začatie prejudiciálneho konania treba vyhlásiť za prípustný.
B.      O prejudiciálnych otázkach
1.      Úvodné poznámky: Amnestia a právo Únie
46.      Amnestia zvyčajne spočíva aj v tom, že sa štát vzdá svojej právomoci stíhať, súdiť trestné činy a prípadne vykonávať tresty stanovené za takéto trestné činy (ius puniendi).(21) Môže tiež spočívať v tom, že štát sa vzdá práva ukladať alebo vykonávať tresty alebo peňažné tresty za daňové trestné činy alebo, ako v tomto prípade, uplatňovať mimozmluvnú zodpovednosť svojich úradníkov a zodpovedných politikov za škodu spôsobenú na verejnom majetku. Minimálnym spoločným menovateľom týchto rôznych foriem amnestie je uplatnenie výsostného, výlučne vnútroštátneho práva.
47.      Na legislatívnej úrovni Únie sa amnestia objavuje vo viacerých aktoch sekundárneho práva.
48.      Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi(22) zahŕňa v článku 3 ods. 1 bode 1 medzi dôvody pre povinné nevykonanie európskeho zatykača prípad, ak sa na trestný čin, ktorý je dôvodom zatykača, vzťahuje amnestia vo vykonávajúcom členskom štáte, pričom tento štát má právomoc stíhať trestný čin podľa svojho vlastného trestného práva. Rovnako smernica 2011/99/EÚ o európskom ochrannom príkaze(23) vo svojom článku 10 ods. 1 písm. d) stanovuje medzi dôvodmi neuznania tohto rozhodnutia prípad, keď je táto ochrana odvodená od výkonu trestu alebo opatrenia, na ktoré sa vzťahuje amnestia podľa vnútroštátneho práva vykonávajúceho štátu, a týka sa konania alebo správania, ktoré podľa tohto práva patria do právomoci vykonávajúceho štátu.
49.      Nariadenie (EÚ) 2017/1939, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca na účely zriadenia Európskej prokuratúry(24), vo svojom článku 39 ods. 1 písm. c) stanovuje, že ak podľa práva členského štátu európskeho delegovaného prokurátora konajúceho vo veci nemožno pokračovať v konaní, udelenie amnestie podozrivej alebo obvinenej osobe predstavuje jeden z dôvodov, ktoré oprávňujú stálu komoru odmietnuť vec vo vzťahu k takejto osobe.(25)
50.      Napokon iné nástroje, ktorými sa uplatňuje zásada vzájomného uznávania v rámci justičnej spolupráce v trestných veciach, stanovujú, že amnestiu môže udeliť štát pôvodu, ako aj vykonávajúci štát.(26)
51.      Z toho vyplýva, že normotvorca Únie sa snažil v oblasti amnestie rešpektovať výlučnú právomoc členských štátov. Obmedzil sa na to, že uznal jej existenciu a zohľadnil ju v nástrojoch súdnej spolupráce, avšak bez toho, aby harmonizoval jej obsah a podmienky jej priznania.
52.      Z právneho hľadiska treba najprv odkázať na rozsudok Súdneho dvora vo veci AB a i. (Zrušenie amnestie)(27).
53.      Prvou otázkou položenou v tejto veci bol Súdny dvor požiadaný o posúdenie, či je vydanie európskeho zatykača na osobu, voči ktorej bolo prebiehajúce trestné stíhanie pôvodne zastavené právoplatným súdnym rozhodnutím prijatým na základe amnestie a následne sa v ňom opäť pokračovalo po prijatí zákona, ktorý zrušil túto amnestiu aj uvedené súdne rozhodnutie, zlučiteľné so zásadou ne bis in idem.(28) Pokiaľ ide o jeho vlastnú právomoc, Súdny dvor sa domnieval, že je pravda, že konanie vo veci samej sa týka trestných činov, ktoré neboli harmonizované právom Únie, a že toto právo neupravuje prijatie a zrušenie amnestie. Vyhlásil však, že má právomoc, pretože táto otázka sa netýka výkladu vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa týchto trestných činov alebo amnestie, ale výkladu zásady ne bis in idem v rámci konania o vydaní európskeho zatykača, ktoré patrí do vecnej a časovej pôsobnosti rámcového rozhodnutia 2002/584.(29)
54.      Naopak, Súdny dvor, pokiaľ ide o tretiu otázku, ktorá mu bola položená v tej istej veci rozhodol, že nemá právomoc. Súdny dvor, ktorý mal rozhodnúť o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy obmedzujúcej preskúmanie zo strany ústavného súdu len na súlad zákona o zrušení amnestie, s vnútroštátnou ústavou bez preskúmania jeho súladu s právom Únie, so sériou ustanovení primárneho práva Únie, rozhodol, že takéto konanie nepatrí do pôsobnosti tohto práva, a preto nepatrí do jeho právomoci.(30)
55.      Okrem toho treba spomenúť rozsudok vydaný Súdnym dvorom vo veci týkajúcej sa daňovej amnestie Talianskej republiky.(31) Z tohto rozsudku vyplýva, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa táto amnestia zavádza, sa mohli zdaniteľné osoby, ktoré nesplnili svoje povinnosti v oblasti DPH za niekoľko zdaňovacích období, definitívne vyhnúť tejto dani, ako aj sankciám, ktoré hrozia v prípade nesplnenia týchto povinností, tým, že zaplatia paušálnu sumu namiesto sumy úmernej dosiahnutému obratu. Keďže relevantné ustanovenia tejto vnútroštátnej právnej úpravy tak stanovovali všeobecné a nediferencované vzdanie sa overovania zdaniteľných plnení uskutočnených v priebehu uvedených zdaňovacích období, Súdny dvor rozhodol, že tieto ustanovenia zbavili články 2 a 22 šiestej smernice 77/388/EHS ich obsahu, čím ohrozili potrebný účinok tejto smernice.(32)
56.      Stručne povedané, Súdny dvor preskúmal amnestiu v kontexte ustanovenia sekundárneho práva Únie, ktoré sa týka amnestie, alebo možného narušenia cieľov a/alebo potrebného účinku dotknutých ustanovení sekundárneho práva.
2.      O existencii poškodenia finančných záujmov Únie (prvá, tretia, štvrtá a piata otázka)
a)      O prvej otázke
57.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 325 ZFEÚ(33) bráni zániku zodpovednosti stanovený v LOA za také skutky v oblasti verejných financií, ktoré nemajú trestnoprávnu povahu a poškodzujú finančné záujmy Únie, pri neexistencii priamej súvislosti medzi týmito skutkami a skutočným alebo potenciálnym znížením príjmov pre rozpočet Únie.(34)
58.      Článok 2 písm. e) LOA výslovne vylučuje z pôsobnosti LOA „skutky kvalifikované ako trestné činy poškodzujúce finančné záujmy Európskej únie“. Podľa vnútroštátneho súdu z výkladu tohto článku a contrario vyplýva, že vnútroštátny zákonodarca sa tým, že obmedzil vylúčenie stanovené len na skutky majúce trestnoprávnu povahu, implicitne domnieval, že na skutky zakladajúce zodpovednosť v oblasti verejných financií upravené v § 1 ods. 1 písm. a) až c) uvedeného zákona v spojení s odsekmi 2 až 4 toho istého článku sa môže vzťahovať amnestia.
59.      Na úvod treba pripomenúť, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ ukladá členským štátom povinnosť boja proti podvodom a akejkoľvek inej protiprávnej činnosti, ktorá poškodzuje finančné záujmy Únie, prostredníctvom účinných a odradzujúcich opatrení.
60.      Pokiaľ ide o výraz „akákoľvek protiprávna činnosť“, je nesporné, že pojem „protiprávna činnosť“ zvyčajne označuje správanie, ktoré je v rozpore so zákonom, zatiaľ čo určujúcim faktorom výrazu „akejkoľvek“ je, že sa vzťahuje bez rozdielu na všetky tieto správania. S prihliadnutím na význam ochrany finančných záujmov Únie, ktorá je jej cieľom, pojem „protiprávna činnosť“ nemožno vykladať reštriktívne. Takýto pojem tak zahŕňa najmä akúkoľvek korupciu úradníkov alebo každé zneužitie, ktorého sa dopúšťajú pri výkone svojich verejných funkcií a ktoré môže poškodiť finančné záujmy Únie.(35)
61.      Niet však pochýb o tom, že skutky, o ktoré ide vo veci samej, teda sprenevera verejných finančných prostriedkov, ku ktorým došlo v rokoch 2011 až 2017, spadajú pod tento pojem „protiprávne konanie“.
62.      Pojem „finančné záujmy“ Únie podľa judikatúry zahŕňa nielen príjem, ktorý je k dispozícii rozpočtu Únie, ale aj výdavky, ktoré tento rozpočet pokrýva(36). V prejednávanej veci sa v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neuvádza žiadna skutočnosť, ktorá by naznačovala, že boli použité finančné prostriedky pochádzajúce z rozpočtu Únie alebo spravované Úniou alebo v jej mene.
63.      Podľa vnútroštátneho súdu Súdny dvor vyložil aj ochranu finančných záujmov Únie široko. Takýto výklad by podľa neho znamenal, že na akúkoľvek protiprávnu činnosť spôsobujúcu škodu na verejnom majetku by sa vzťahoval článok 325 ods. 1 ZFEÚ, a to bez ohľadu na pôvod alebo určenie finančných prostriedkov, ktoré sú predmetom takejto činnosti.
64.      Toto stanovisko sa vo veľkej miere opiera o rozsudok Euro Box. Treba pripomenúť, že vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, bola Súdnemu dvoru položená najmä otázka, či je s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ zlučiteľná vnútroštátna právna úprava a prax, spočívajúca v tom, že rozsudky v oblasti korupcie a podvodov s DPH, ktoré neboli vydané senátmi špecializovanými v tejto oblasti (v prvom stupni) alebo senátmi, ktorých všetci členovia boli určení losovaním (v odvolacom konaní), sú absolútne neplatné, takže dotknuté veci týkajúce sa korupcie a podvodov s DPH musia byť opätovne preskúmané v prvom a/alebo druhom stupni. Ako uvádza vnútroštátny súd, niektoré z týchto trestných činov korupcie, ktorých sa dopustili vysokopostavení úradníci rumunskej vlády, sa netýkali európskych finančných prostriedkov.
65.      Podľa tohto súdu sa však Súdny dvor domnieval, že vzhľadom na prvoradý cieľ, ktorým je zabrániť beztrestnosti podvodov a korupcie, prináleží vnútroštátnemu zákonodarcovi zmeniť svoju právnu úpravu a zabezpečiť, aby procesný režim uplatniteľný na stíhanie a sankcionovanie trestných činov podvodu poškodzujúcich finančné záujmy Únie, ako aj trestných činov korupcie vo všeobecnosti nebol stanovený tak, že z dôvodov, ktoré sú preň charakteristické, predstavuje tento režim systematické riziko, že skutky zakladajúce takéto trestné činy nebudú potrestané.
66.      Som presvedčený, že toto konštatovanie nemôže odôvodniť záver, že trestné činy, ktoré sa netýkajú finančných prostriedkov Únie, tiež patria do pôsobnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ.
67.      Je síce pravda, že vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Euro Box, viedla požiadavka účinnosti a odradzujúcej povahy sankcií za trestné činy poškodzujúce finančné záujmy Únie k povinnosti vnútroštátneho zákonodarcu zmeniť procesný režim uplatniteľný na stíhanie a sankcionovanie nielen trestných činov podvodu poškodzujúceho finančné záujmy Únie, ale aj trestných činov korupcie vo všeobecnosti.
68.      To však bolo odôvodnené osobitosťou tejto veci. Ako uviedol Súdny dvor, pokiaľ ide o Rumunsko, povinnosť bojovať proti korupcii poškodzujúcej finančné záujmy Únie je doplnená záväzkami, ktoré tento štát prijal pri svojom pristúpení a ktoré boli konkretizované prijatím rozhodnutia 2006/928/ES(37). Referenčné kritériá, ktoré sa Rumunsko takto zaviazalo dodržiavať, sú preň záväzné, takže tento členský štát má špecifickú povinnosť splniť tieto kritériá a prijať primerané opatrenia na ich dosiahnutie v čo najkratšom čase a zdržať sa akýchkoľvek opatrení, ktoré by mohli ohroziť ich dosiahnutie.
69.      Podľa Súdneho dvora sa povinnosť účinne bojovať proti korupcii na najvyššej úrovni, ktorá vyplýva z referenčných kritérií uvedených v prílohe rozhodnutia 2006/928 a vykladaných v spojení s osobitnými záväzkami Rumunska, sa neobmedzuje len na prípady korupcie poškodzujúce finančné záujmy Únie, ale týka sa korupcie vo všeobecnosti.(38) Z toho vyplýva, že povinnosť rumunského zákonodarcu stanoviť účinné a odradzujúce sankcie za korupčné delikty vo všeobecnosti nevyplýva z extenzívneho výkladu článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ale z požiadaviek uvedených v uvedenom rozhodnutí 2006/928.
70.      K dnešnému dňu neexistuje žiadne obdobné rozhodnutie vo vzťahu k Španielskemu kráľovstvu, takže sa nemožno domnievať, že španielskemu zákonodarcovi prináleží povinnosť s rovnakým obsahom, ako je uvedená v predchádzajúcom bode.
71.      Extenzívny výklad ochrany finančných záujmov Únie vyplýva podľa vnútroštátneho súdu aj z judikatúry v oblasti pomoci financovanej z fondov Únie. Tento súd v podstate uvádza, že z rozsudku ANAS(39) vyplýva, že splnenie tretej podmienky „nezrovnalosti“ v zmysle článku 2 bodu 7 nariadenia (ES) č. 1083/2006(40), teda podmienky týkajúcej sa poškodenia všeobecného rozpočtu Únie, nevyžaduje preukázanie presného finančného vplyvu na tento rozpočet. Porušenie uplatniteľných pravidiel predstavuje nezrovnalosť, pokiaľ nemožno vylúčiť, že toto porušenie môže mať dôsledky pre rozpočet dotknutého fondu(41).
72.      V tejto súvislosti uvedený súd poznamenáva, že k určitým skutkom sprenevery finančných prostriedkov došlo s cieľom podporiť odtrhnutie Katalánska a že ak by k tomuto odtrhnutiu došlo, hrubý národný dôchodok (HND) Španielska by sa znížil. To by zase viedlo k zníženiu príjmov, ktoré je tento členský štát povinný poskytnúť do rozpočtu Únie na základe rozhodnutia 2007/436/ES, Euratom(42). Podľa vnútroštátneho súdu preto nemožno vylúčiť, že skutky, ktorých sa týka konanie vo veci samej, mohli potenciálne poškodiť finančné záujmy Únie.
73.      Pred preskúmaním tohto tvrdenia považujem za potrebné doplniť relevantný právny rámec analýzy.
74.      Podľa judikatúry Súdneho dvora členské štáty na účely zabezpečenia ochrany „finančných záujmov Únie“ musia predovšetkým prijať potrebné opatrenia, aby zaručili účinný a úplný výber vlastných zdrojov,(43) ako sú príjmy pochádzajúce z colných sadzieb a z uplatnenia jednotnej sadzby na harmonizovaný vymeriavací základ DPH.(44) Tento záver vychádza zo zistenia, že existuje priama súvislosť medzi výberom príjmov a poskytnutím zodpovedajúcich zdrojov rozpočtu Únie, takže akékoľvek zlyhanie pri výbere príjmov môže mať za následok zníženie zdrojov Únie.(45)
75.      Okrem toho, ako pripomína vnútroštátny súd, z judikatúry vyplýva, že škoda spôsobená rozpočtu Únie môže byť čisto potenciálna. Súdny dvor konkrétne uviedol, že aj nezrovnalosti, ktoré nemajú presný finančný dosah, môžu vážne poškodiť finančné záujmy Únie, keďže článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa môže vzťahovať nielen na skutky, ktoré skutočne spôsobujú stratu pre rozpočet Únie, ale aj na pokusy dopustiť sa takýchto skutkov.(46)
76.      Hoci táto judikatúra svedčí o širokom výklade ochrany finančných záujmov Únie, podľa môjho názoru neumožňuje preukázať priamu spojitosť medzi protiprávnymi činnosťami, o ktoré ide vo veci samej, a vlastnými zdrojmi Únie.
77.      Tieto protiprávne činnosti sa totiž nevzťahujú na systém sprístupňovania vlastných zdrojov zavedený rozhodnutím 2007/436. Na jednej strane na základe tohto rozhodnutia spreneverené finančné prostriedky nepodliehali povinnosti ich poskytnutia do rozpočtu Únie. Na druhej strane žalovaní vo veci samej neboli poverení výberom týchto finančných prostriedkov a ich sprístupnením do tohto rozpočtu.
78.      Okrem toho, ak sa možno domnievať, že spojitosť identifikovaná vnútroštátnym súdom, podľa ktorého by predmetné protiprávne činnosti potenciálne poškodili finančné záujmy Únie, keďže zníženie španielskeho HND by viedlo k zníženiu príspevku tohto členského štátu do rozpočtu Únie, je dostatočne priama, by malo za následok neprimerané rozšírenie pôsobnosti práva Únie.
79.      V tejto súvislosti sa mi zdajú byť mimoriadne dôležité dva príklady, ktoré Komisia uviedla vo svojich písomných pripomienkach.
80.      Po prvé tento výklad by viedol k záveru, že veľmi veľký počet situácií, v ktorých môže byť výška príjmov poskytnutých do rozpočtu Únie ovplyvnená rozhodnutiami politickej povahy, v podstate vnútroštátnymi, poškodzujú finančné záujmy Únie. Ak sa napríklad členský štát rozhodne vystúpiť z Únie podľa článku 50 ZEÚ, ako to v nedávnej minulosti urobilo Spojené kráľovstvo, malo by sa vychádzať z toho, že takéto rozhodnutie poškodzuje finančné záujmy Únie, a preto je nezlučiteľné s článkom 325 ZFEÚ.(47)
81.      Po druhé uvedený výklad by mohol znamenať, že akákoľvek protiprávna činnosť, ktorej sa dopustili vnútroštátne orgány poverené správou verejných finančných prostriedkov a ktorá by mohla mať vplyv na HND členského štátu, by predstavovala potenciálny zásah do finančných záujmov Únie, ktorý by prípadne odôvodňoval zásah Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) alebo Európskej prokuratúry (EPPO). Podľa môjho názoru niet pochýb o tom, že takýto zásah by bol nedôvodným zásahom práva Únie do správy finančných prostriedkov členských štátov.
82.      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku tak, že článok 325 ZFEÚ nebráni zániku zodpovednosti v oblasti verejných financií stanovenej zákonom LOA za také skutky v oblasti verejných financií, ktoré nemajú trestnoprávnu povahu poškodzujúcu finančné záujmy Únie, pri neexistencii priamej súvislosti medzi týmito skutkami a skutočným alebo potenciálnym znížením príjmov pre rozpočet Únie.
b)      O tretej, štvrtej a piatej otázke
83.      Pokiaľ ide o tretiu, štvrtú a piatu otázku položenú vnútroštátnym súdom, treba uviesť, že vychádzajú z predpokladu, že na prvú otázku treba odpovedať kladne. Preto sa domnievam, že Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na tieto otázky.
3.      O súlade LOA so zásadou právneho štátu (druhá, šiesta, siedma a ôsma otázka)
84.      V nasledujúcich úvahách preskúmam druhú otázku, ktorú Súdnemu dvoru položil vnútroštátny súd, siedmu otázku a spoločne šiestu a ôsmu otázku.
85.      Meritórne preskúmanie týchto otázok si vyžaduje, aby sa najprv na jednej strane preukázalo, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ sám osebe predstavuje dostatočnú spojitosť s právom Únie, takže Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o výklade uvedených otázok, a na druhej strane, že tieto otázky spĺňajú kritériá prípustnosti vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora.
a)      O právomoci Súdneho dvora
86.      Od vydania rozsudku Associação Sindical dos Juízes Portugueses(48) je nesporné, že podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby orgány, ktoré sa v zmysle práva Únie považujú za „súdny orgán“, patriace do ich systému opravných prostriedkov v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, spĺňali požiadavky účinnej súdnej ochrany.(49)
87.      Pôsobnosť článku 19 ods. 1 druhý pododsek je teda mimoriadne široká, keďže toto ustanovenie sa má uplatniť voči všetkým vnútroštátnym súdom spôsobilým rozhodovať ako „súd“ v otázkach týkajúcich sa uplatňovania alebo výkladu práva Únie, a teda spadajú do oblastí, na ktoré sa vzťahuje toto právo.(50) Inými slovami, samotná skutočnosť, že ide o orgán, ktorý má právomoc rozhodovať o výklade alebo uplatňovaní práva Únie, postačuje na zohľadnenie tohto ustanovenia.
88.      Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ sa týka „oblastí, na ktoré sa vzťahuje právo Únie“, bez ohľadu na okolnosti, za akých členské štáty uplatňujú toto právo v zmysle článku 51 ods. 1 Charty. Z toho vyplýva, že oblasti vyhradené právomoci členských štátov nie sú vyňaté z pôsobnosti uvedeného článku 19.
89.      Táto otázka vznikla už od prvých vecí patriacich do tejto línie judikatúry, čo nie je prekvapujúce, vzhľadom na organizáciu súdnictva v členských štátoch, ktorá je podľa článku 4 ods. 2 ZEÚ oblasťou vyhradenou členským štátom.(51)
90.      V odpovedi na túto citlivú otázku Súdny dvor rozhodol, že hoci organizácia súdnictva v členských štátoch patrí do ich právomoci, nič to nemení na skutočnosti, že sú pri jej výkone členské štáty povinné dodržiavať povinnosti, ktoré im vyplývajú z práva Únie a najmä z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. V rozsudku Komisia/Poľsko (Nezávislosť Najvyššieho súdu) tiež uviedla, že „keďže sa od členských štátov vyžaduje, aby si tieto povinnosti plnili, Únia v žiadnom prípade sama neuplatňuje uvedenú právomoc, a teda… si túto právomoc ani neprivlastňuje“(52). Súdny dvor sa teda nesnažil pretvoriť vnútroštátne právne systémy podľa konkrétneho systému organizácie súdnictva, keďže táto právomoc patrí výlučne do pôsobnosti členských štátov. Obmedzil sa na preskúmanie pravidiel týkajúcich sa organizácie a fungovania vnútroštátnych súdov z hľadiska ich súladu s účinnou súdnou ochranou, najmä so zásadami nezávislosti a nestrannosti súdnictva, ako aj súdu zriadeného zákonom.
91.      V prejednávanej veci, ktorá sa týka inej oblasti úzko spojenej so štátnou suverenitou, a to udelenia amnestie, by sa toto odôvodnenie malo v celom rozsahu zopakovať.
92.      Súdny dvor by teda po tom, čo pripomenul, že amnestia patrí do výlučnej právomoci členských štátov, mal uviesť, že členské štáty sú napriek tomu povinné pri prijímaní zákona o amnestii dodržiavať požiadavky účinnej súdnej ochrany vyplývajúce z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.
93.      Preskúmanie takéhoto zákona z hľadiska tohto ustanovenia – je potrebné dodať – by v žiadnom prípade neviedlo k zbaveniu členských štátov výkonu ich výlučnej právomoci v oblasti amnestie. Na ilustráciu stačí uviesť, že ustanovenia týkajúce sa cieľa sledovaného vnútroštátnym zákonodarcom a ustanovenia týkajúce sa vymedzenia vecnej a časovej pôsobnosti uvedeného zákona sú nevyhnutne vylúčené zo súdneho preskúmania vykonávaného Súdnym dvorom podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.
94.      V tomto štádiu niet však žiadnych pochýb o tom, že TCU je orgán, ktorý môže ako „súdny orgán“ rozhodovať o otázkach týkajúcich sa uplatňovania alebo výkladu práva Únie. Z toho vyplýva, že konanie pred ním musí spĺňať požiadavky účinnej súdnej ochrany v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.
95.      Súdny dvor má teda právomoc preskúmať druhú, šiestu, siedmu a ôsmu otázku položenú vnútroštátnym súdom z hľadiska tohto ustanovenia.
b)       O prípustnosti
96.      Pokiaľ ide o prípustnosť otázok položených vnútroštátnym súdom, treba na úvod povedať, že rovnako ako generálny advokát Bobek aj ja som presvedčený, že hranica prípustnosti zodpovedajúca článku 19 ods. 1 druhému pododseku ZEÚ nie je a ani nemá byť vyššia ako zvyčajne. Toto ustanovenie má totiž už v sebe zabudovanú dosť vysokú vecnú hranicu na konštatovanie jeho porušenia.(53)
97.      Povedané inými slovami, určenie hranice prípustnosti musí byť podľa mňa zarámcované všeobecnými zásadami upravujúcimi prípustnosť prejudiciálnych otázok v zmysle judikatúry Súdneho dvora.
98.      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci mechanizmu spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedeného článkom 267 ZFEÚ musí byť požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke „nevyhnutné“ na to, aby umožnilo vnútroštátnemu súdu „vydať rozsudok“ vo veci, o ktorej rozhoduje.(54)
99.      Súdny dvor tak uviedol, že zo znenia a systematiky článku 267 ZFEÚ vyplýva, že prejudiciálne konanie predovšetkým predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok v prejudiciálnom konaní. Toto konanie teda vyžaduje, aby medzi týmto sporom a právom Únie, ktorého výklad sa požaduje, existovala „taká spojitosť, aby tento výklad bol objektívne nevyhnutný na rozhodnutie, ktoré musí vnútroštátny súd prijať“(55).
100. Podľa tejto ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť návrh predložený vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na poskytnutie užitočnej odpovede na otázky, ktoré sú mu položené.(56)
101. Pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku položenú v tejto veci, vnútroštátny súd sa domnieva, že aj keby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku tak, že na to, aby bolo možné konštatovať „poškodenie finančných záujmov Únie“ v zmysle článku 325 ZFEÚ, je potrebné preukázať, že na spáchanie skutkov, ktoré sú predmetom veci samej, boli použité finančné prostriedky Únie, bol by napriek tomu povinný uplatniť amnestiu na tieto skutky, bez toho, aby mohol v tak krátkej lehote ako dva mesiace vykonať dôkazné prostriedky na overenie existencie porušenia tohto ustanovenia.
102. Ak však vnútroštátny súd takto poukazuje na európsky pôvod príslušných finančných prostriedkov, ktorý nebol konštatovaný ani vnútroštátnymi trestnými súdmi, ani namietaný účastníkmi konania vo veci samej a ktorý možno nikdy nebude preukázaný, je potrebné poznamenať, že Súdny dvor už uviedol, že prejudiciálne otázky, v ktorých sa uvádza, že súd, ktorý ich položil, nemôže zistiť porušenie práva Únie, pretože mu to neumožňuje vnútroštátne procesné právo, nie sú hypotetické.(57) Podľa môjho názoru o takýto prípad ide v druhej otázke v tejto veci.
103. Šiesta a ôsma prejudiciálna otázka sa týkajú ustanovení LOA, ktoré ukladajú vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie o oslobodení od zodpovednosti v oblasti verejných financií a zrušiť predbežné opatrenia do dvoch mesiacov, hoci Súdny dvor, ktorému bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, ešte nevydal svoje rozhodnutie. Výklad článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, o ktorý sa žiada, sa mi zdá ako objektívna potreba pre rozhodnutie, ktoré má prijať vnútroštátny predkladajúci súd, keďže predbežné rozhodnutie, ktoré má byť vydané, môže ovplyvniť rozhodnutie o zrušení alebo zachovaní predbežných opatrení.
104. Zastávam preto názor, že druhá, šiesta a ôsma otázka položená Súdnemu dvoru v prejednávanej veci by sa mali považovať za prípustné.
105. Pokiaľ ide o siedmu prejudiciálnu otázku, táto sa týka ustanovenia LOA, ktoré stanovuje, že rozhodnutie, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti v oblasti verejných financií, prijme vnútroštátny súd na jednej strane po vypočutí prokuratúry a poškodených verejnoprávnych subjektov s výnimkou subjektu, ktorý podal žalobu vo verejnom záujme, a na druhej strane bez toho, aby mohol posúdiť dôkazné prostriedky na určenie, či sa žalovaní vo veci samej dopustili skutkov, za ktoré sa im má vyvodiť zodpovednosť.
106. Uznávam, že prípustnosť tejto otázky môže na prvý pohľad vyvolávať pochybnosti.
107. Na rozdiel od ostatných prejudiciálnych otázok nie je táto otázka formulovaná z hľadiska nezávislosti súdnictva, ale z hľadiska rešpektovania práva spolužalobcu (SCC) byť vypočutý a práva žalovaných na obhajobu. Okrem toho nijaká skutočnosť v spise nenasvedčuje tomu, že títo účastníci konania namietali porušenie týchto práv vo veci samej.
108. Napriek tomu vzhľadom na širší prístup, ktorý odporúčam a ktorý som vysvetlil vyššie, sa mi však zdá, že aj siedma otázka by mala byť považovaná za prípustnú.
109. Spresňujem, že judikatúra uvedená v bode 100 vyššie sa má chápať v tom zmysle, že nie je možné predkladať Súdnemu dvoru všetky predbežné otázky, aj hypotetické, ktoré si môže súd položiť v priebehu konania, pokiaľ ide o zlučiteľnosť jeho vnútroštátneho práva s právom Únie, pokiaľ sa tým nemá spochybniť požiadavka súvislosti medzi položenými otázkami a riešením sporu, ktorý je predložený vnútroštátnemu súdu. Zdá sa, že siedma otázka nepatrí do tejto kategórie otázok.
110. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že druhá, siedma, šiesta a ôsma otázka, ktoré vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru, by mali byť vyhlásené za prípustné.
c)      O veci samej
1)      Úvodné pripomienky
111. Skôr než sa budem zaoberať podstatou jednotlivých otázok položených v prejednávanej veci z hľadiska článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, je potrebné uviesť niekoľko informácií týkajúcich sa obsahu ochrany poskytovanej týmto ustanovením.
112. V rozsudku ASJP Súdny dvor na jednej strane konštatoval, že v článku 19 ZEÚ sa presnejšie vyjadruje hodnota právneho štátu uvedená v článku 2 ZEÚ, a na druhej strane, že zásada účinnej súdnej ochrany práv osôb podliehajúcim súdnej právomoci, ktoré vyplývajú z práva Únie a na ktoré sa odvoláva článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá je v súčasnosti potvrdená v článku 47 Charty.(58) Toto posledné uvedené konštatovanie ho viedlo k tomu, aby v neskoršom rozsudku uviedol, že pri výklade článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ sa musí „náležite [zohľadniť]“ článok 47 Charty.(59)
113. Pokiaľ ide o vymedzenie vecného obsahu článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, Súdny dvor chápe vzťah medzi týmito dvoma ustanoveniami takto: „Zatiaľ čo článok 47 Charty prispieva k dodržiavaniu práva na účinnú súdnu ochranu každej osoby podliehajúcej súdnej právomoci, ktorá sa v danom prípade dovoláva práva, ktoré jej vyplýva z práva Únie, článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ má za cieľ zabezpečiť, aby systém prostriedkov nápravy zavedený každým členským štátom zaručoval účinnú právnu ochranu v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo EÚ.“(60)
114. Podľa Súdneho dvora predpokladom priznania práva na účinný prostriedok nápravy zaručeného v článku 47 Charty v danom prípade okrem iného predpokladá, že osoba, ktorá ho uplatňuje, sa dovoláva práv alebo slobôd zaručených právom Únie. Tomuto právu zodpovedá povinnosť uložená členským štátom v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ ustanoviť v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej právnej ochrany.(61)
115. Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ sa teda týka prvkov patriacich do systémov opravných prostriedkov zavedených členským štátom, a nie prvkov týkajúcich sa konkrétnych prípadov alebo individuálnych situácií, ako je to v prípade článku 47 Charty. Prvé ustanovenie je určené členským štátom, zatiaľ čo druhé priznáva právo občanom Únie. To je dôvod, pre ktorý podľa Súdneho dvora právu zaručenému v článku 47 Charty „zodpovedá“ povinnosť členských štátov vyplývajúca z uvedeného článku 19.
116. Z toho vyplýva, že povinnosť vyplývajúca z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ znamená nielen to, že z organického hľadiska orgány, ktoré môžu vykladať alebo uplatňovať právo Únie, spĺňajú požiadavky spojené s postavením „súdneho orgánu“, akými sú požiadavky nezávislosti, nestrannosti a „súdu zriadeného zákonom“, ale aj to, že z procesného hľadiska sú pred nimi zaručené rôzne záruky týkajúce sa „spravodlivého súdneho konania“.
117. Tento výklad je podporený novšou judikatúrou Súdneho dvora. V rozsudkoch Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov)(62) a PT(63) Súdny dvor uviedol, že rešpektovanie práva na spravodlivý proces a práva na obhajobu je jedným z prvkov, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť základnej zásady účinnej súdnej ochrany uvedenej v článku 19 ods. 1 druhom pododseku Zmluvy o EÚ.
118. Je pravda, že v prvom rozsudku sa otázka týkajúca sa dodržiavania týchto práv považovala za vedľajšiu vo vzťahu k otázke dodržania požiadavky nezávislosti predmetného orgánu. Nesplnenie povinnosti vytýkané Poľsku sa totiž týkalo procesných pravidiel, ktoré podľa Komisie mali za následok obmedzenie práv sudcov, proti ktorým bolo vedené disciplinárne konanie, aby boli skutočne vypočutí disciplinárnym súdom a mali právo na účinnú obhajobu pred týmto súdom. Keďže tieto pravidlá boli prijaté v kontexte disciplinárneho režimu vykazujúceho nedostatky, ktoré uviedol Súdny dvor, mohli podľa Súdneho dvora ešte zvýšiť riziko použitia disciplinárneho režimu uplatniteľného na sudcov ako systému politickej kontroly obsahu súdnych rozhodnutí. Obmedzenia práva na obhajobu vyplývajúce z uvedených procesných pravidiel tak zasahovali do nezávislosti súdov.(64)
119. Z druhého rozsudku však vyplýva, že porušenie práva na obhajobu môže samo osebe viesť k porušeniu článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, išlo o vnútroštátne ustanovenie, ktoré v trestnom konaní začatom proti viacerým obvineným z dôvodu ich účasti v tej istej organizovanej zločineckej skupine podmieňovalo súdne schválenie dohody o vine a treste uzavretej medzi jedným z obvinených a prokurátorom v priebehu súdnej fázy tohto konania súhlasom všetkých spoluobvinených.
120. Súdny dvor založil svoju odpoveď predovšetkým na konštatovaní, že zásada účinnej súdnej ochrany je porušená, ak sa súdne rozhodnutie zakladá na skutočnostiach a dokumentoch, s ktorými sa účastníci konania alebo ktorýkoľvek z nich nemohli oboznámiť, a teda ku ktorým sa nemohli vyjadriť. Dospel tak k záveru, že nedošlo k porušeniu, keďže cieľom predmetného ustanovenia bolo práve zaručiť právo obvinených na obhajobu, ktorí s ohľadom na to, že neuznali svoju vinu, mali byť súdení v neskoršom trestnom konaní vzhľadom na informácie, ktoré sa ich týkajú, ktoré môžu byť uvedené v dohode o vine a treste uzavretej obvineným, ktorý uznal svoju vinu, ale aj na vyhlásenia, ktoré obvinený môže predložiť ako svedok.(65)
121. Z preskúmanej judikatúry podľa môjho názoru vyplýva, že vecný obsah článku 19 ods. 1 druhého pododseku Zmluvy o EÚ je zhodný s obsahom článku 47 Charty.(66) Vzhľadom na to sa domnievam, že porušenie článku 19 ods. 1 druhého pododseku Zmluvy o EÚ možno konštatovať len vtedy, ak je údajná nezlučiteľnosť závažná alebo má systémový charakter.(67) S cieľom určiť, či je to tak, súhlasím s generálnym advokátom Bobekom, že „zásadnou otázkou je_… či (jednorazový alebo opakujúci sa) problém, na ktorý bol Súdny dvor upozornený, môže ohroziť riadne fungovanie vnútroštátneho systému súdnictva a ohroziť tak schopnosť dotknutého členského štátu poskytnúť jednotlivcom dostatočné prostriedky nápravy“(68).
122. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy teraz pristúpim k meritórnemu preskúmaniu otázok položených Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom.
2)      O druhej otázke
123. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 19 ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 10 ods. 2 druhý pododsek LOA, podľa ktorého každé rozhodnutie týkajúce sa uplatnenia amnestie v danej veci musí byť prijaté v lehote najviac dvoch mesiacov, v rozsahu v akom táto lehota neumožňuje vnútroštátnemu súdu disponovať potrebnými dôkaznými prostriedkami na určenie, či finančné prostriedky, ktoré sú predmetom skutkov zakladajúcich zodpovednosť v oblasti verejných financií podliehajúce jeho preskúmaniu tvoria finančné zdroje Únie.
124. Podľa názoru vnútroštátneho súdu maximálna lehota dvoch mesiacov stanovená v článku 10 ods. 2 druhom pododseku LOA je v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora, ktorá zakazuje, aby na sudcov bol vyvíjaný „vonkajší nátlak“, ktorý by mohol zasahovať do ich nezávislosti. Táto lehota bráni príslušnému vnútroštátnemu súdu vykonať dôkazné prostriedky stanovené v článkoch 435 a 436 LEC („Záverečné opatrenia“), ktorých cieľom je najmä identifikovať vnútroštátny alebo európsky pôvod verejných prostriedkov, ktoré sú predmetom úkonov, ktoré môžu viesť ku vzniku zodpovednosti v oblasti verejných financií. Preto vnútroštátny súd nakoniec bude systematicky aplikovať amnestiu na akty, ktoré môžu poškodzovať finančné záujmy Únie.
125. Treba pripomenúť, že v súlade so zásadou deľby moci, ktorou sa vyznačuje fungovanie právneho štátu, musí byť zaručená najmä nezávislosť súdov vo vzťahu k zákonodarnej a výkonnej moci.(69)
126. Podľa ustálenej judikatúry záruky nezávislosti a nestrannosti podľa práva EÚ si vyžadujú pravidlá, najmä pokiaľ ide o zloženie daného orgánu a vymenúvanie, dĺžku funkčného obdobia a dôvody zdržania sa hlasovania, vylúčenia sa z rozhodovania alebo odvolania jeho členov, aby sa odstránili akékoľvek oprávnené pochybnosti v mysli osôb podliehajúcich súdnej právomoci, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť uvedeného orgánu z vonkajšieho hľadiska a jeho neutralitu vo vzťahu k protichodným záujmom.(70)
127. V tejto súvislosti je dôležité, aby sudcovia boli chránení pred vonkajšími zásahmi alebo tlakmi, ktoré by mohli ohroziť ich nezávislosť. Ako poznamenáva vnútroštátny súd, pravidlá týkajúce sa postavenia sudcov a výkonu ich sudcovskej funkcie musia umožniť vylúčiť nielen akýkoľvek priamy vplyv vo forme pokynov, ale aj formy vplyvu, ktoré sú viac nepriame a ktoré by mohli ovplyvniť rozhodnutia dotknutých sudcov, a tým vylúčiť neexistenciu dojmu nezávislosti alebo nestrannosti týchto sudcov, ktorá by mohla narušiť dôveru, ktorú musí súdnictvo v demokratickej spoločnosti a v právnom štáte vzbudzovať u osôb podliehajúcich súdnej právomoci.(71)
128. Ak sa rozšíri tento prístup judikatúry na prejednávanú vec, procesné ustanovenie, akým je článok 10 ods. 2 druhý pododsek LOA, môže predstavovať nepriamy vplyv, ktorý môže ovplyvniť rozhodnutia prijaté dotknutými súdmi, a tým porušiť požiadavku nezávislosti vyplývajúcu z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. Chcel by som spresniť, že konštatovanie takéhoto nedodržania si vyžaduje nielen to, aby lehota uvedená v dotknutom vnútroštátnom procesnom ustanovení bola príliš krátka, ale aj to, aby táto lehota mala záväznú povahu. Ak by to tak bolo, táto lehota by mohla zbaviť tieto súdy právomoci vykonať všetky dôkazné prostriedky potrebné na overenie, či spreneverené finančné prostriedky v danej veci sa majú považovať za finančné zdroje Únie.
129. V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že podľa definície je účinkom amnestie zrušenie alebo predchádzanie súdnym rozhodnutiam alebo konaniam. Vo všeobecnosti je schválená zákonodarnou mocou a týka sa kategórie trestných činov spáchaných počas určitého obdobia. V tomto rámci majú súdy uplatniť právne predpisy upravujúce poskytovanie amnestie na osobitné prípady. Ako však Európska komisia pre demokraciu prostredníctvom práva (ďalej len „Benátska komisia“) v podstate uviedla vo svojom stanovisku k návrhu španielskeho zákona o amnestii(72), amnestia je zlučiteľná so zásadou deľby moci, ak neodníme takto priznanú právomoc súdnej moci. Inými slovami, ako uviedla samotná Benátska komisia vo svojom stanovisku k ustanoveniam o politických väzňoch v zákone o amnestii Gruzínska, konanie(73), v rámci ktorého je súdnictvo rozhodnutím gruzínskeho parlamentu poverené rozhodnúť, či konkrétne osoby spĺňajú všeobecné kritériá stanovené gruzínskym parlamentom na uplatnenie amnestie, je v súlade s uvedenou zásadou.
130. V rámci mechanizmu prejudiciálneho konania prináleží posúdenie týkajúce sa príliš krátkej a záväznej povahy lehoty vnútroštátnemu súdu. Na účely poskytnutia užitočnej odpovede by som však chcel zdôrazniť nasledujúce skutočnosti.
131. Španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach, ako aj na pojednávaní spresnila, že lehota stanovená v článku 10 ods. 2 druhom pododseku LOA má len orientačný charakter, keďže prijatie každého rozhodnutia upraveného v tomto článku 10 v každom prípade podlieha posúdeniu splnenia podmienok stanovených na uplatnenie amnestie súdom. Žiadna z dotknutých strán nepredložila dôkazy, ktoré by mohli tento výklad vyvrátiť.
132. Za predpokladu, že by sa maximálna dvojmesačná lehota stanovená v článku 10 ods. 2 druhom pododseku LOA mohla považovať za neprimerane krátku, oprávnené subjekty sa zhodujú na tom, že voči sudcom, ktorí túto lehotu nedodržia, môže byť vyvodená disciplinárna zodpovednosť podľa článku 418 ods. 11 LOPJ. V tejto súvislosti uvádzam, že tento článok stanovuje neodôvodnené prieťahy pri začatí alebo prejednávaní konania alebo veci pred sudcom alebo inou úradnou osobou pri výkone ich funkcie ako hrubú nedbanlivosť, pokiaľ nejde o obzvlášť hrubú nedbanlivosť.(74) Inými slovami, nezdá sa, že  by samotné nedodržanie uvedenej lehoty malo za následok uloženie disciplinárnych sankcií(75), čo svedčí o jeho orientačnej povahe. Článok 10 ods. 2 druhý pododsek LOA by tak mohol byť vykladaný v súlade s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ, podľa ktorého španielske súdy môžu prekročiť maximálnu lehotu dvoch mesiacov na uplatnenie amnestie, ak nejde o „neodôvodnené prieťahy“ v zmysle článku 418 ods. 11 LOPJ, ako v prípade nariadenia dokazovania potrebného na určenie, či je amnestia uplatniteľná na skutky, ktoré sú predmetom preskúmania týmito súdmi.
133. Vzhľadom na všetky tieto úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú otázku tak, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 10 ods. 2 druhý pododsek LOA, podľa ktorého každé rozhodnutie týkajúce sa uplatnenia amnestie v danej veci musí byť prijaté v lehote najviac dvoch mesiacov, pokiaľ táto lehota, ktorá má prekluzívnu povahu, neumožňuje vnútroštátnemu súdu nariadiť vykonanie dôkazných prostriedkov potrebných na určenie, či verejné prostriedky, ktoré sú predmetom úkonov vedúcich ku vzniku zodpovednosti v oblasti verejných financií, ktoré preskúmava, tvoria finančné zdroje Únie.
3)      O siedmej otázke
134. Siedma otázka položená vnútroštátnym súdom má dve časti.
135. Po prvé sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ(76) bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom povinnosť vypočuť výlučne subjekty verejného sektora, ktoré utrpeli škodu v dôsledku ušlých verejných financií v súvislosti s amnestovanými skutkami, a prokuratúru, s vylúčením účastníkov konania, ktorí podali žalobu vo verejnom záujme, pred vydaním rozhodnutia, ktorým sa fyzické alebo právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti. Po druhé sa tento súd v podstate pýta, či článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom povinnosť prijať uvedené rozhodnutie o zbavení zodpovednosti bez toho, aby mali možnosť posúdiť dôkazy na určenie toho, či sa žalovaný dopustil skutkov, za ktoré je vyvodená jeho zodpovednosť v oblasti verejných financií.
136. Pokiaľ ide o prvú časť tejto otázky, treba na úvod pripomenúť, že vo veci samej poškodený subjekt verejného sektora (Generalitat) nie je účastníkom konania, pretože nepodal žalobu v stanovenej lehote. Iba SCC a prokuratúra ako spolužalobcovia vo veci samej žiadali o vyvodenie zodpovednosti v oblasti verejných financií.
137. Podľa vnútroštátneho súdu povinnosť vypočuť poškodené verejné subjekty a prokuratúru s vylúčením druhého žalobcu vo veci samej môže porušiť právo tohto účastníka konania na obhajobu ako súčasť práva na účinnú súdnu ochranu v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. Konkrétne tento súd odkazuje na porušenie zásad rovnosti zbraní a kontradiktórnosti, ako aj práva byť vypočutý.
138. Pokiaľ ide o právo byť vypočutý, je potrebné pripomenúť, že toto právo zaručuje každému možnosť účelne a efektívne oznámiť svoj názor v priebehu akéhokoľvek konania, ktoré môže viesť k správnemu rozhodnutiu, ktoré nepriaznivo ovplyvní jeho záujmy.(77) Súdny dvor okrem toho rozhodol, že by bolo v rozpore s týmto právom, keby sa súdne rozhodnutie zakladalo na skutkových okolnostiach a dokumentoch, s ktorými sa samotné zmluvné strany alebo jedna z nich nemohli oboznámiť a ku ktorým teda nemohli zaujať stanovisko.(78)
139. Vnútroštátne ustanovenie, akým je článok 13 ods. 3 LOA, je teda nezlučiteľné s právom byť vypočutý, ak sa účastník konania, ktorý podal opravný prostriedok vo verejnom záujme, nemohol oboznámiť so skutočnosťami a dokumentmi, na ktorých sa zakladá rozhodnutie o oslobodení fyzických a právnických osôb od zodpovednosti v oblasti verejných financií, a nemal teda možnosť zaujať k nim stanovisko.
140. Pokiaľ ide o zásadu rovnosti zbraní, táto zásada zahŕňa povinnosť poskytnúť každému účastníkovi konania primeranú možnosť uviesť svoje tvrdenia vrátane dôkazov, a to za podmienok, ktoré ho zjavne neznevýhodňujú vo vzťahu k protistrane. Táto zásada tak zaručuje zákonnosť práv a povinností týchto účastníkov konania, najmä pokiaľ ide o pravidlá upravujúce dokazovanie a kontradiktórnu diskusiu na súde.(79)
141. Pokiaľ ide o zásadu kontradiktórnosti, táto zásada vo všeobecnosti znamená právo účastníkov konania zaujať stanovisko k skutkovým okolnostiam a dokumentom, z ktorých bude vychádzať súdne rozhodnutie, ako aj vyjadriť sa k dôkazom a vyjadreniam predloženým súdu, ako aj k právnym dôvodom uplatneným ex offo zo strany súdu, na ktorých chce súd založiť svoje rozhodnutie. Na splnenie požiadaviek súvisiacich s právom na spravodlivé súdne konanie je totiž potrebné, aby sa účastníci konania mohli kontradiktórne vyjadriť tak k skutkovým okolnostiam, ako aj k právnym skutočnostiam, ktoré sú z hľadiska konania kľúčové.(80)
142. Ustanovenie, akým je článok 13 ods. 3 LOA, ktoré ukladá vnútroštátnym súdom povinnosť vypočuť výlučne subjekty verejného sektora poškodené stratou verejných financií v súvislosti s amnestovanými skutkami a prokuratúru, s vylúčením účastníkov konania, ktorí podali žalobu vo verejnom záujme, je nezlučiteľné so zásadami rovnosti zbraní a kontradiktórnosti v rozsahu, v akom týmto účastníkom konania bráni viesť kontradiktórne diskusie o skutkových a právnych okolnostiach, ktoré sú rozhodujúce pre výsledok konania.
143. Vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc vykladať vnútroštátne právo, prináleží overiť, či aj napriek tomu, že účastník konania, ktorý podal žalobu vo verejnom záujme, nie je uvedený v článku 13 ods. 13 LOA, sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že mu je priznané právo byť vypočutý.(81)
144. Tvrdenie španielskej vlády založené na povahe predmetného opravného prostriedku nemôže nijako vyvrátiť záver, ku ktorému som dospel. Tento členský štát vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že právna úprava actio popularis, akou je tá uplatňovaná v prejednávanej veci, patrí do výlučnej právomoci členských štátov pod podmienkou dodržania zásad ekvivalencie a efektivity. Najmä v práve Únie teda neexistuje žiadna základná zásada alebo právo, ktoré by vyžadovalo, aby účastník konania, ktorý podal túto žalobu vo všeobecnom záujme, bol vypočutý pred prijatím rozhodnutia, ktorým sa konanie končí. Podľa môjho názoru nie je potrebné pripomenúť, že hoci ide o výlučnú právomoc členských štátov, musí byť vykonávaná v súlade s právom Únie, konkrétne s požiadavkami vyplývajúcimi z práva byť vypočutý, ako aj s tzv. zásadou kontradiktórnosti a zásadou rovnosti zbraní, ako sú zhrnuté v predchádzajúcich bodoch.
145. Pokiaľ ide o druhú časť tejto otázky, treba uviesť, že právny mechanizmus kritizovaný vnútroštátnym súdom sa zdá byť neoddeliteľnou súčasťou každej amnestie. Ak sa preukáže, že predmetné správanie patrí do pôsobnosti amnestie, súd, na ktorý bol podaný opravný prostriedok, nemôže pokračovať v preskúmavaní veci, ktorá mu bola predložená. Musí prijať rozhodnutie o skončení konania, aby bola vec vyradená zo zoznamu vecí.(82)
146. Za predpokladu, že vnútroštátny súd tak vyjadrí pochybnosť o zlučiteľnosti článku 13 ods. 3 LOA s právom na obhajobu, keďže nestanovuje, že žalovaní vo veci samej sa môžu vzdať amnestie, stačí konštatovať, že sa nezdá, že by toto právo ukladalo súdom, aby uvedeným účastníkom konania priznali takúto možnosť vzdania sa.
147. Vzhľadom na tieto úvahy vzhľadom na prvú časť siedmej otázky navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom, aby pred vydaním rozhodnutia, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti, vypočuli výlučne subjekty verejného sektora poškodené stratou verejných financií spojených s amnestovanými skutkami a prokuratúru, s vylúčením účastníkov konania, ktorí podali žalobu vo verejnom záujme.
148. Pokiaľ ide o druhú časť tejto otázky, navrhujem odpovedať tak, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ nebráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti v oblasti verejných financií, bez toho, aby bola týmto súdom ponechaná možnosť posúdiť dôkazy s cieľom určiť, či sa tieto osoby dopustili skutkov, za ktoré sa uplatňuje ich zodpovednosť v oblasti verejných financií.
4)      O šiestej a ôsmej otázke
149. Svojou šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 8 ods. 3 LOA, ktorý stanovuje povinné zrušenie predbežných opatrení priznaných súdmi v štádiu prípravného alebo prvostupňového konania.
150. Svojou ôsmou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 2 a článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, článok 47 Charty, článok 267 ZFEÚ a článok 23 prvý odsek Protokolu (č. 3) o štatúte Súdneho dvora Európskej únie bránia takým vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú článok 8 ods. 3, článok 10 a článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom tieto ustanovenia zbavujú odpoveď na každú prejudiciálnu otázku potrebného účinku v rozpore so zásadami prednosti a priameho účinku práva Únie.
151. Z vysvetlení poskytnutých vnútroštátnym súdom v súvislosti so šiestou otázkou vyplýva, že zlučiteľnosť povinného zrušenia predbežných opatrení s právom Únie sa vo vzťahu k prejudiciálnemu konaniu považuje za problematickú. V dôsledku toho sa domnievam, že táto otázka je „absorbovaná“ ôsmou otázkou, ktorá má širší rozsah ako táto otázka.
152. Podľa môjho názoru je však potrebné túto poslednú otázku spresniť prostredníctvom preformulovania.
153. Pokiaľ ide o vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v ňom uvedené, treba poznamenať, že článok 8 ods. 3 LOA stanovuje zrušenie predbežných opatrení nariadených v štádiu prípravného alebo prvostupňového konania. Ako už bolo uvedené, článok 10 ods. 2 druhého pododseku zákona stanovuje, že rozhodnutia o uplatnení amnestie musia byť prijaté v lehote najviac dvoch mesiacov, zatiaľ čo článok 13 ods. 3 tohto zákona stanovuje, že po vypočutí prokuratúry a poškodených verejných subjektov musí TCU vydať rozhodnutie o oslobodení dotknutých osôb od ich zodpovednosti v oblasti verejných financií, pokiaľ uvedené subjekty nevznesú námietky.
154. Podľa názoru vnútroštátneho súdu by spoločné uplatnenie týchto ustanovení mohlo mať za následok, že tento súd bude nútený prijať rozhodnutie o zbavení zodpovednosti v oblasti verejných financií a zrušiť predbežné opatrenia predtým, ako Súdny dvor prípadne vydá svoje rozhodnutie v prejudiciálnom konaní. Podľa vnútroštátneho súdu to možno vyvodiť z desiateho a jedenásteho odseku oddielu V preambuly LOA, ktoré vyžadujú, aby sudcovia „bezodkladne zrušili prijaté opatrenia obmedzujúce práva… aj v prípade prípadného prerušenia tohto konania“ (desiaty odsek) bez toho, aby formálna požiadavka, podľa ktorej „toto ustanovenie je v súlade s… návrhom na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 [ZFEÚ]“ (jedenásty odsek), bola dostatočná na to, aby v prípade podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania garantovala prerušenie konania. Tieto pochybnosti vznikajú s cieľom zabezpečiť účinnosť konečného rozhodnutia, ktoré Súdny dvor prípadne vydá v odpovedi na prejudiciálne otázky uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
155. Ôsmu otázku treba podľa môjho názoru chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa pýta, či článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, článok 267 ZFEÚ a článok 23 prvý odsek Protokolu (č. 3) o štatúte Súdneho dvora Európskej únie bránia takým vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú článok 8 ods. 3, článok 10 a článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom tieto ustanovenia ukladajú vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie o zbavení zodpovednosti v oblasti verejných financií a zrušiť predbežné opatrenia v lehote najviac dvoch mesiacov, hoci Súdny dvor, na ktorý bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, ešte nevydal svoje rozhodnutie.
156. V prvom rade pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry článok 267 ZFEÚ zavádza súdny dialóg medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov, ktorý má zabezpečiť jednotný výklad práva Únie, čím umožňuje zabezpečiť jeho súdržnosť, plný účinok a autonómiu a nakoniec aj špecifický charakter práva vytvoreného Zmluvami. Rozsudok vydaný v rámci tohto konania je teda pre vnútroštátny súd záväzný, pokiaľ ide o výklad práva Únie, na účely vyriešenia sporu, ktorý prejednáva.(83)
157. Článok 23 štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanovuje, že vo veciach predložených v prejudiciálnom konaní sa rozhodnutím vnútroštátneho súdu o podaní návrhu na Súdny dvor prerušuje konanie na vnútroštátnej úrovni.(84)
158. Komisia vo svojich písomných pripomienkach zdôrazňuje, že hoci článok 10 ods. 2 druhý pododsek LOA výslovne nevylučuje možnosť vnútroštátneho súdu prerušiť plynutie dvojmesačnej lehoty počas obdobia, v priebehu ktorého Súdny dvor preskúma návrh na začatie prejudiciálneho konania, príslušný vnútroštátny legislatívny kontext charakterizovaný zrušením článku 43a LEC naznačuje, že táto možnosť mu nie je priznaná. Ak by to tak bolo, je jasné, že takéto pravidlo by nebolo zlučiteľné s ustanoveniami práva Únie uvedenými v predchádzajúcich bodoch týchto návrhov. Povinnosť uložená vnútroštátnym súdom legislatívnou cestou prijať rozhodnutie o uplatnení amnestie (s účinkami spojenými s právnou silou rozhodnutej veci) v prekluzívnej lehote dvoch mesiacov, ktorá bráni prerušeniu plynutia tejto lehoty v prípade, že vnútroštátny súd podá návrh na začatie prejudiciálneho konania, by tomuto súdu neumožnila dosiahnuť súlad s rozhodnutím vydaným Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní, čím by toto konanie bolo zbavené akéhokoľvek potrebného účinku.
159. Pokiaľ ide o povinné zrušenie skôr nariadených predbežných opatrení stanovených v článku 8 ods. 3 LOA, musím uznať, že znenie desiateho a jedenásteho odseku oddielu V preambuly toho istého zákona vedie k záveru, že tento zákon ukladá zrušenie týchto predbežných opatrení, a to aj v prípade, že by vnútroštátne konanie bolo prerušené z dôvodu podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
160. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že plná účinnosť práva Únie podľa ustálenej judikatúry vyžaduje, aby súd rozhodujúci o spore, ktorý sa spravuje týmto právom, mohol nariadiť predbežné opatrenia s cieľom zabezpečiť plnú účinnosť budúceho súdneho rozhodnutia. Ak by totiž vnútroštátny súd, ktorý prerušil konanie až dovtedy, kým Súdny dvor neodpovie na jeho prejudiciálnu otázku, nemohol nariadiť predbežné opatrenia platné až do vydania jeho rozhodnutia v nadväznosti na odpoveď Súdneho dvora, potrebný účinok systému zavedeného v článku 267 ZFEÚ by bol oslabený.(85) Z toho vyplýva, že ak to považuje za potrebné, vnútroštátny súd musí mať možnosť prijať alebo prípadne ponechať v platnosti predbežné opatrenia až do vydania rozhodnutia, ktoré prijme na základe odpovede Súdneho dvora na jeho návrh na začatie prejudiciálneho konania.
161. Treba dodať, že potreba umožniť vnútroštátnym súdom, aby vyhoveli rozsudkom Súdneho dvora vydaným v prejudiciálnom konaní, spadá tiež pod požiadavku nezávislosti súdov vyplývajúcu z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. Podľa judikatúry Súdneho dvora je totiž možnosť urobiť v čase uplatnenia práva Únie v súlade s týmto rozhodnutím všetko potrebné s cieľom neuplatniť vnútroštátnu právnu úpravu alebo prax, ktoré by prípadne mohli byť prekážkou plnej účinnosti právnych noriem Únie, je neoddeliteľnou súčasťou úloh sudcu Únie, ktoré prináležia vnútroštátnemu sudcovi poverenému uplatňovaním právnych noriem Únie v rámci jeho právomocí, takže výkon tejto právomoci je inherentnou zárukou nezávislosti súdov.(86)
162. Napokon poznamenávam, že španielska vláda tvrdí, že vnútroštátny súd by mal vykladať dotknuté vnútroštátne ustanovenia v súlade s článkom 267 ZFEÚ, takže v prípade podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania možno prerušiť konanie a zachovať tieto predbežné opatrenia, pokiaľ sú prerušenie a tieto opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie potrebného účinku odpovede, ktorú poskytne Súdny dvor. Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či je takýto výklad v súlade s právom možný.
163. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na šiestu a ôsmu otázku, v preformulovanom znení tak, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, článok 267 ZFEÚ a článok 23 prvý odsek Protokolu (č. 3) o štatúte Súdneho dvora Európskej únie bránia takým vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú článok 8 ods. 3, článok 10 a článok 13 ods. 3 LOA, v rozsahu, v akom tieto ustanovenia ukladajú vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie o zbavení zodpovednosti v oblasti verejných financií a zrušiť predbežné opatrenia nariadené v skoršom štádiu konania v lehote najviac dvoch mesiacov, aj keď Súdny dvor rozhodujúci o návrhu na začatie prejudiciálneho konania ešte nevydal rozhodnutie.
V.      Návrh
164. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunal de Cuentas (Dvor audítorov, Španielsko), takto:
1.      Článok 325 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni zániku zodpovednosti stanovenej v Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña rganickým (zákon č. 1/2024 o amnestii na účely inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácie v Katalánsku) z 10. júna 2024 za také skutky v oblasti verejných financií, ktoré nemajú trestnoprávnu povahu a poškodzujú finančné záujmy Únie v prípade neexistencie priamej súvislosti medzi týmito skutkami a súčasným alebo potenciálnym znížením príjmov, ktoré má rozpočet Únie k dispozícii.
2.      Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 10 ods. 2 druhý pododsek organického zákona č. 1/2024 z 10. júna 2024, podľa ktorého každé rozhodnutie týkajúce sa uplatnenia amnestie v danej veci musí byť prijaté v lehote najviac dvoch mesiacov, pokiaľ táto lehota, ktorá má prekluzívnu povahu, neumožňuje vnútroštátnemu súdu nariadiť vykonanie dôkazných prostriedkov potrebných na určenie, či verejné prostriedky, ktoré sú predmetom skutkov vedúcich ku vzniku zodpovednosti v oblasti verejných financií, ktoré preskúmava, tvoria finančné zdroje Únie.
3.      Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že:
–        bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 organického zákona č. 1/2024 z 10. júna 2024 v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom, aby pred vydaním rozhodnutia, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti, vypočuli výlučne subjekty verejného sektora poškodené stratou verejných financií spojených s amnestovanými skutkami a Ministerio Fiscal (prokuratúru) s vylúčením účastníkov konania, ktorí podali žalobu vo verejnom záujme,
–        nebráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 13 ods. 3 organického zákona č. 1/2024 z 10. júna 2024 v rozsahu, v akom toto ustanovenie ukladá vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie, ktorým sa fyzické a právnické osoby oslobodzujú od ich zodpovednosti v oblasti verejných financií, bez toho, aby bola týmto súdom ponechaná možnosť posúdiť dôkazy s cieľom určiť, či sa tieto osoby dopustili skutkov, za ktoré sa uplatňuje ich zodpovednosť v oblasti verejných financií.
4.      Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, článok 267 ZFEÚ a článok 23 prvý odsek Protokolu (č. 3) o štatúte Súdneho dvora Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú článok 8 ods. 3, článok 10 a článok 13 ods. 3 organického zákona č. 1/2024 z 10. júna 2024, v rozsahu, v akom tieto ustanovenia ukladajú vnútroštátnym súdom povinnosť prijať rozhodnutie o zbavení zodpovednosti v oblasti verejných financií a zrušiť predbežné opatrenia nariadené v skoršom štádiu konania v lehote najviac dvoch mesiacov, aj keď Súdny dvor rozhodujúci o návrhu na začatie prejudiciálneho konania ešte nevydal rozhodnutie.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Pozri DONNEDIEU DE VABRES, H.: Traité de droit criminel et de législation pénale comparée. Paris: Librairie du Recueil Sirey, 1947, 3. ed., s. 550 – 560, č. 977 – 992, najmä s. 550, č. 977.
3      Tento pojem je rovnako ako pojem „amnestia“ tvorený predponou ἀ‑ (zbavujúci) a μνήμη (mnêmê), ktorý v gréčtine znamená „pamäť“ alebo „spomienka“.
4      Pozri vymedzenie pojmu „amnestia“ na platforme Oxford Constitutional Law, ktoré je k dispozícii na adrese: https://oxcon.ouplaw.com/display/10.1093/law‑mpeccol/law‑mpeccol‑e199.
5      Pokiaľ ide o podrobný historický vývoj týkajúci sa amnestie, pozri návrhy, ktoré dnes prednášam v súvisiacej veci C‑666/24, Associación Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes (ACVOT).
6      Pozri BECCARIA, C.: Dei delitti e delle pene. Livorno, 1764, kapitola XLVI s názvom „Milosti“, najmä táto časť: „Ak vezmeme do úvahy, že milosrdenstvo, cnosť zákonodarcu a nie vykonávateľa zákonov, musí byť v zákonníku jasne vyjadrené, aby bolo vylúčené z rozsudkov; ak sa zamyslíme nad tým, že keď ľuďom ukážeme odpustené zločiny, za ktoré nebol nevyhnutným dôsledkom trest, živíme v nich nádej v beztrestnosť, prinútime ich vnímať trestanie ako akty násilia a nie spravodlivosti, ako môžeme očakávať, že panovník udelí zločincom milosť?“ [voľný preklad]
7      Pozri HUGO, V.: Actes et paroles. Depuis l’exil. 1871 – 1876. Paris: Hetzel, Vol. 6, Kapitola XXXII s názvom „Amnestia v Senáte“, Prejav, ktorý predniesol Victor Hugo na zasadnutí konanom v pondelok 22. mája 1876, s. 154 – 169, najmä táto časť: „Páni, v časoch nezhôd sa na spravodlivosť odvolávajú všetky strany. Nepatrí nikomu. Pozná len samu seba. Je božsky slepá voči ľudským vášňam. Je strážkyňou všetkých a nie je nikoho služobníčkou. Spravodlivosť sa nemieša do občianskych vojen, ale neignoruje ich a zasahuje do nich. A viete, kedy k tomu dochádza? Potom. Necháva konať špeciálne súdy a keď tieto skončia, začne konať ona. Vtedy si zmení meno a volá sa milosť“ (s. 157).
8      BOE č. 141 z 11. júna 2024, s. 67764.
9      BOE č. 311 z 29. decembra 1978, s. 29313.
10      Rozsudok 137/2025 du Tribunal Constitucional (Ústavný súd), Pleno [BOE č. 183, z 31. júla 2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)].
11      BOE č. 121 z 21. mája 1982, s. 13290.
12      BOE č. 84 zo 7. apríla 1988, s. 10459.
13      BOE č. 157 z 2. júla 1985, s. 20632.
14      BOE č. 7 z 8. januára 2000, s. 575.
15      Ide o postup na určenie zodpovednosti osôb, ktoré z titulu svojej funkcie spravujú verejné finančné prostriedky v prípade neoprávneného debetného zostatku na účte alebo v prípade chýbajúcich hotovostných prostriedkov alebo zdôvodnenia stavu účtov, ktoré spravujú.
16      Ú. v. ES L 312, 1995, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399.
17      Pozri rozsudok z 1. augusta 2025, Daka a i. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 a C‑493/23, EU:C:2025:592, bod 53 a citovaná judikatúra).
18      Pozri rozsudok z 21. januára 2020, Banco de Santander (C‑274/14, ďalej len „rozsudok Banco de Santander“, EU:C:2020:17, body 61 a 62, ako aj citovaná judikatúra).
19      Pozri článok 26 ods. 1 a 2 LOTCU.
20      Pozri v tomto zmysle rozsudok Banco de Santander (body 72 až 77).
21      V rozsudku z 29. apríla 2021, X (Európsky zatykač – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 93), Súdny dvor rozhodol, že amnestia, ktorá „má vo všeobecnosti za cieľ odstrániť trestnosť činov, na ktoré sa vzťahuje, má ten následok, že trestný čin už nebude možné trestne stíhať, a pokiaľ už došlo k odsúdeniu, že uložený trest už nie je možné vykonať...“.
22      Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34).
23      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 (Ú. v. ES L 338, 2011, s. 2).
24      Nariadenie Rady z 12. októbra 2017 (Ú. v. EÚ L 283, 2017, s. 1).
25      V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už uviedol, že „normotvorca Únie mal pri vymedzení postupov stanovených v nariadení 2017/1939 v úmysle vytvoriť mechanizmus zaručujúci taký stupeň účinnosti cezhraničných vyšetrovaní vedených Európskou prokuratúrou, ktorý by bol prinajmenšom rovnako vysoký ako mechanizmus vyplývajúci z uplatnenia postupov stanovených v rámci systému justičnej spolupráce v trestných veciach medzi členskými štátmi, ktorý je založený na zásadách vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania“ [pozri rozsudok z 21. decembra 2023, G. K. a i. (Európska prokuratúra) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, bod 67)].
26      Pozri článok 11 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (Ú. v. EÚ L 76, 2005, s. 16), článok 13 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2006/783/SVV zo 6. októbra 2006 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na príkazy na konfiškáciu (Ú. v. EÚ L 328, 2006, s. 59), článok 19 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27) a článok 19 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania rozsudkov a probačných rozhodnutí na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. EÚ L 337, 2008, s. 102).
27      Rozsudok zo 16. decembra 2021 (C‑203/20, ďalej len „rozsudok AB“, EU:C:2021:1016).
28      Ako je zakotvené v článku 50 Charty.
29      Rozsudok AB (body 40 až 42).
30      Rozsudok AB (body 74 a 75).
31      Rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Taliansko (C‑132/06, EU:C:2008:412).
32      Šiesta smernica Rady zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23).
33      Hoci vnútroštátny súd odkazuje aj na článok 4 ods. 3 ZEÚ, domnievam sa, že odpoveď Súdneho dvora sa môže týkať len článku 325 ZFEÚ. Ako totiž Súdny dvor uviedol v rozsudku z 8. marca 2022, Komisia/Spojené kráľovstvo (Boj proti podvodom s podhodnotením) (C‑213/19, EU:C:2022:167, bod 261), „pokiaľ ide o povinnosti členských štátov bojovať proti podvodom alebo iným protiprávnym činnostiam, ktoré by mohli poškodiť finančné záujmy Únie, článok 325 ods. 3 ZFEÚ je osobitným prejavom všeobecnej zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ“. Toto posledné uvedené ustanovenie teda nevyžaduje preskúmanie odlišné od preskúmania, ktoré sa vykonáva na základe článku 325 ZFEÚ.
34      Podľa môjho názoru nariadenie č. 2988/95, na ktoré sa tiež odvoláva vnútroštátny súd, nie je v prejednávanej veci uplatniteľné. Podľa článku 1 ods. 2 tohto nariadenia sa totiž opatrenia a sankcie stanovené týmto nariadením uplatňujú len na nezrovnalosti vyplývajúce z konania alebo opomenutia „hospodárskeho subjektu“. Zdá sa však, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalovaní vo veci samej nie sú „hospodárskymi subjektmi“ v zmysle tohto nariadenia.
35      Rozsudok z 2. mája 2018, Scialdone C‑574/15, EU:C:2018:295, bod 45 a citovaná judikatúra).
36      Rozsudok z 21. decembra 2021, Euro Box Promotion a i. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, ďalej len „rozsudok Euro Box“, EU:C:2021:1034, bod 183).
37      Rozhodnutie Komisie z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii (Ú. v. EÚ L 354, 2006, s. 56).
38      Pozri rozsudok Euro Box (body 188 až 190).
39      Rozsudok z 8. júna 2023 (C‑545/21, EU:C:2023:451).
40      Nariadenie Rady z 11. júla 2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1260/1999 (Ú. v. EÚ L 210, 2006, s. 25).
41      Pozri rozsudok z 8. júna 2023, ANAS (C‑545/21, EU:C:2023:451, body 38 a 39).
42      Rozhodnutie Rady zo 7. júna 2007 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 163, 2007, s. 17).
43      Rozsudky z 5. decembra 2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, bod 32), a z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, ďalej len „rozsudok Kolev“, EU:C:2018:392, bod 52).
44      Pozri článok 2 ods. 1 písm. a) a b) rozhodnutia 2007/436.
45      Pozri rozsudky Kolev (bod 51), a z 5 decembra 2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17, ECLI:EU:C:2017:936, bod 31).
46      Pozri rozsudok Euro Box (bod 187).
47      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že Zmluva neobsahuje presnejšiu definíciu územia patriaceho pod zvrchovanosť každého členského štátu, prislúcha každému členskému štátu, aby určil rozsah a hranice svojho územia v súlade s pravidlami medzinárodného práva verejného. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. augusta 2022, Navitours (C‑294/21, EU:C:2022:608, bod 38). Vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala Mosely, rieky, ktorá má – zriedkavé – postavenie spoločne spravovaného územia, „kondomínium“. Tento štatút pochádza z článku 25 Záverečného aktu Viedenského kongresu z 9. júna 1815, ktorý stanovuje, že rieky Mosela, Sûre a Our, ktoré tvoria hranicu, budú spoločne patriť obom susediacim mocnostiam. Toto ustanovenie bolo potvrdené a podrobne rozpracované v článku 27 zmluvy o hraniciach medzi Holandským kráľovstvom a Pruským kráľovstvom, uzavretej v Aachene 26. júna 1816, a v článku 30 zmluvy o hraniciach uzavretej medzi tými istými štátmi v meste Kleve 7. októbra 1816 (pozri v tejto súvislosti CATFLISCH, L.: Règles générales du droit des cours d’eaux internationaux. In: The Hague Academy Collected Courses Online, vol. 219, č. 1989, s. 9 – 225, najmä s. 67 a 68).
48      Rozsudok z 27. februára 2018 (C‑64/16, ďalej len „rozsudok ASJP“, EU:C:2018:117).
49      Pozri rozsudok ASJP (bod 37).
50      Pozri rozsudok z 27. februára 2025, Sinalov (C‑16/24, EU:C:2025:116, bod 36).
51      Pozri rozsudok z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 263).
52      Rozsudok z 24. júna 2019 (C‑619/18, EU:C:2019:531, bod 52).
53      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek v spojených veciach Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a i. (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:403, bod 146). Táto relatívne vysoká vecná hranica je systematickým znakom porušenia, ako to vysvetľujem v bode 121 vyššie.
54      Pozri rozsudok zo 6. marca 2025, D. K. (Vylúčenie sudcu z rozhodovania vo veciach, ktoré mu boli pridelené) (C‑647/21 a C‑648/21, EU:C:2025:143, bod 48 a citovaná judikatúra).
55      Pozri rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, body 64 a 65, ako aj citovaná judikatúra).
56      Pozri najmä rozsudok z 28. novembra 2024, PT (Dohoda uzavretá medzi prokurátorom a páchateľom) (C‑432/22, ďalej len „rozsudok PT“, EU:C:2024:987, bod 64).
57      Pozri rozsudok zo 14. novembra 2024, S. (Zmena rozhodovacieho zloženia súdu) (C‑197/23, EU:C:2024:956, najmä bod 42).
58      Rozsudok ASJP (body 32 a 35).
59      Pozri rozsudok z 2. marca 2021, A.B. a i. (Vymenovanie sudcov Najvyššieho súdu – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2021:153, bod 143).
60      Pozri rozsudky z 20. apríla 2021, Repubblika (C‑896/19, ďalej len „rozsudok Repubblika“, EU:C:2021:311, bod 52), a z 1. augusta 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 73).
61      Pozri rozsudky Repubblika (bod 45) a z 1. augusta 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 72).
62      Rozsudok z 15. júla 2021 (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 203).
63      Bod 70 tohto rozsudku.
64      Rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 213).
65      Pozri rozsudok PT (body 71 a 72).
66      Pozri v tomto zmysle aj rozsudok Repubblika (body 39, 42 a 43).
67      Pozri v tejto súvislosti LELOUP, M.: The untapped Potential of the Systemic Criterion in the ECJ’s Case Law on Judicial Independence. In: German Law Journal, Toronto: Cambridge University Press, vol. 24, 2023, č. 6, s. 995 – 1010.
68      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek v spojených veciach Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:403, bod 148).
69      Pozri najmä rozsudok Repubblika (bod 54).
70      Pozri rozsudok z 3. júla 2025, Lita a Jeszek (C‑646/23 a C‑661/23, EU:C:2025:519, bod 62 a citovaná judikatúra).
71      Pozri najmä rozsudok z 18. mája 2021 vo veci Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a i. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, bod 197).
72      Benátska komisia, stanoviská č. 1167/2023 a 1168/2023 z 18. marca 2024 o požiadavkách na právny štát, pokiaľ ide o amnestie, najmä so zreteľom na návrh španielskeho parlamentného zákona „organický zákon Katalánska o amnestii o inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácii“ [CDL‑AD(2024)003, bod 81].
73      Benátska komisia, stanovisko č. 710/2012 z 11. marca 2013 o ustanoveniach týkajúcich sa politických väzňov v zákone o amnestii Gruzínska [CDL‑AD(2013)009, body 43 až 46].
74      V oboch prípadoch budú dotknutí sudcovia sankcionovaní v súlade s článku 420 toho istého zákona.
75      Pozri tiež Benátska komisia, stanoviská č. 1167/2023 a 1168/2023 z 18. marca 2024 o požiadavkách na právny štát týkajúcich sa amnestie, najmä vzhľadom na návrh španielskeho parlamentného zákona „o organickom zákone Katalánska o amnestii o inštitucionálnej, politickej a sociálnej normalizácii“ [CDL‑AD(2024)003, bod 105], v ktorom v súvislosti s návrhom zákona Benátska komisia uvádza: „Článok 10 návrhu zákona o amnestii stanovuje prednostné a naliehavé vybavovanie žiadostí o uplatnenie zákona o amnestii. Príslušné rozhodnutia sa prijmú „prednostne a naliehavo“, „do dvoch mesiacov“. Komisia v tejto súvislosti oceňuje, že v prípade nedodržania tejto lehoty nebudú vyvodené žiadne dôsledky, vrátane disciplinárnych sankcií...“.
76      Hoci vnútroštátny súd odkazuje aj na článok 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry právo Únie neupravuje vzťahy medzi EDĽP a právnymi poriadkami členských štátov a ani nestanovuje dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť v prípade rozporu medzi právami zaručenými týmto dohovorom a vnútroštátnou právnou normou (pozri najmä rozsudok z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 44). Z toho vyplýva, že Súdny dvor nemá právomoc vykladať ustanovenia EDĽP.
77      Pozri rozsudok zo 4. apríla 2019, OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, bod 53 a citovaná judikatúra).
78      Pozri rozsudok z 26. septembra 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, bod 54 a citovaná judikatúra).
79      Pozri rozsudok z 30. januára 2024, Agencija „Pătna infrastruktura“ (Európske financovanie cestnej infraštruktúry) (C‑471/22, EU:C:2024:99, bod 48 a citovaná judikatúra).
80      Pozri najmä rozsudky zo 17. decembra 2009, Preskúmanie M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, bod 41), a zo 16. októbra 2019, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, bod 62).
81      Poznamenávam totiž, že v nedávno vydanom rozsudku týkajúcom sa ústavnosti niektorých ustanovení LOA Tribunal Constitucional (Ústavný súd) konštatoval, že ak by sa chápalo v tom zmysle, že súd nie je povinný vypočuť účastníka konania, ktorý podal opravný prostriedok, vo verejnom záujme pred prijatím v ňom uvedeného rozhodnutia o zbavení zodpovednosti, článok 13 ods. 3 LOA by bol nezlučiteľný s právom na obhajobu zakotveným v článku 24 španielskej Ústavy. Nerozhodol však o jeho protiústavnosti, keďže podľa tohto súdu je možné ho vykladať v súlade s Ústavou. Pozri rozsudok 137/2025, ktorý vydal Tribunal Constitucional (Ústavný súd), Pleno [BOE č. 183 z 31. júla 2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)].
82      Pozri MERLE, R., VITU, A.: Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale. Paris: Éditions Cujas, 2001 (5. ed.).
83      Pozri rozsudok z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, body 274 a 275, ako aj citovaná judikatúra).
84      Pozri rozsudok z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 29 a citovaná judikatúra).
85      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2021 W.Ż. (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné – Vymenovanie) (C‑487/19, EU:C:2021:798, bod 142 a citovaná judikatúra).
86      Rozsudok Euro Box (bod 257).