62022CJ0600
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 26. septembra 2024 (
*1
)
„Odvolanie – Inštitucionálne právo – Členovia Európskeho parlamentu – Oficiálne oznámenie mien zvolených poslancov členskými štátmi – Právomoci Parlamentu – Žiadosť o ochranu imunity – Akty, proti ktorým nie je prípustná žaloba o neplatnosť“
Vo veci C‑600/22 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 16. septembra 2022,
Carles Puigdemont i Casamajó, bydliskom vo Waterloo (Belgicko),
Antoni Comín i Oliveres, bydliskom vo Waterloo,
v zastúpení: P. Bekaert, S. Bekaert, advocaten, a G. Boye, abogado,
odvolatelia,
ďalší účastníci konania:
Európsky parlament, v zastúpení: N. Görlitz, T. Lukácsi a J.‑C. Puffer, splnomocnení zástupcovia,
žalovaný v prvostupňovom konaní,
Španielske kráľovstvo, v zastúpení: A. Gavela Llopis, splnomocnená zástupkyňa,
vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei, J.‑C. Bonichot (spravodajca), S. Rodin a L. S. Rossi,
generálny advokát: M. Szpunar,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. apríla 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Páni Carles Puigdemont i Casamajó a Antoni Comín i Oliveres vo svojom odvolaní navrhujú zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 6. júla 2022, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2022:421), ktorým tento zamietol ako neprípustnú ich žalobu, ktorou sa domáhali zrušenia pokynu predsedu Európskeho parlamentu z 29. mája 2019, ktorým im bola odmietnutá jednak možnosť využiť službu uvítania a pomoci, ponúkanú novozvoleným európskym poslancom, a jednak udelenie dočasnej akreditácie (ďalej len „pokyn z 29. mája 2019“), a ďalej sa domáhali zrušenia aktu odmietnutia zo strany predsedu tejto inštitúcie priznať im postavenie európskeho poslanca, obsiahnutého v liste z 27. júna 2019 (ďalej len „list z 27. júna 2019“) (ďalej len spoločne ako „sporné akty“).
Právny rámec
Akt o voľbách
2
Článok 5 Aktu o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 278, 1976, s. 5), pripojeného k rozhodnutiu Rady 76/787/ESUO, EHS, Euratom z 20. septembra 1976 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 278, 1976, s. 1), zmeneného rozhodnutím Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna 2002 a z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 283, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 137) (ďalej len „akt o voľbách“), stanovuje:
„1.   Päťročné obdobie, na ktoré sú zvolení poslanci Parlamentu, sa začína prvou plenárnou schôdzou po každých voľbách.
…
2.   Funkčné obdobie každého poslanca Parlamentu sa začína a končí v rovnakom čase ako obdobie uvedené v odseku 1.“ [neoficiálny preklad]
3
V článku 8 aktu o voľbách sa uvádza:
„S výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte upravuje vnútroštátnymi predpismi.
Týmito vnútroštátnymi predpismi, ktoré môžu v prípade potreby zohľadniť osobitú situáciu v členských štátoch, nesmie byť dotknutá podstata pomerného volebného systému.“ [neoficiálny preklad]
4
Podľa článku 12 tohto aktu:
„Parlament skúma osvedčenia poslancov Parlamentu. Na tento účel berie na vedomie výsledky oficiálne vyhlásené členskými štátmi a rozhoduje vo všetkých sporoch, ktoré môžu vyplynúť z ustanovení tohto aktu, okrem tých, ktoré vyplynú z vnútroštátnych ustanovení, na ktoré tento akt odkazuje.“ [neoficiálny preklad]
5
Článok 13 uvedeného aktu znie:
„1.   Kreslo sa uvoľní, ak sa mandát poslanca Parlamentu skončí v dôsledku odstúpenia, úmrtia alebo odňatia mandátu.
2.   S výhradou ostatných ustanovení tohto aktu ustanoví každý členský štát vhodné postupy pre obsadenie každého mandátu, ktorý sa uvoľní počas päťročného funkčného obdobia uvedeného v článku 5, na zvyšok tohto obdobia.
3.   Ak právny predpis členského štátu výslovne požaduje odňatie mandátu poslanca Parlamentu, tento mandát sa skončí v súlade s týmito právnymi predpismi. Príslušné vnútroštátne orgány o tom informujú Parlament.“ [neoficiálny preklad]
Rokovací poriadok
6
Článok 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu uplatniteľného na deviate volebné obdobie (2019 – 2024) (ďalej len „rokovací poriadok“), nazvaný „Preskúmanie osvedčení o zvolení“, znie:
„1.   Po všeobecných voľbách do [P]arlamentu predseda Parlamentu požiada príslušné orgány členských štátov, aby Parlamentu bezodkladne oznámili mená zvolených poslancov, aby všetci poslanci mohli zaujať svoje miesta v Parlamente s účinnosťou od otvorenia prvej schôdze po voľbách.
Predseda Parlamentu zároveň upozorní uvedené orgány na príslušné ustanovenia aktu [o voľbách] a požiada ich, aby urobili potrebné opatrenia na zabránenie akejkoľvek nezlučiteľnosti funkcií s funkciou poslanca [P]arlamentu.
2.   Poslanci, o zvolení ktorých bol Parlament informovaný, podajú predtým, ako zaujmú svoje miesto v Parlamente, písomné vyhlásenie, že nevykonávajú žiadnu funkciu nezlučiteľnú s funkciou poslanca [P]arlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 aktu [o voľbách]. Toto vyhlásenie sa musí podať po všeobecných voľbách podľa možnosti najneskôr šesť dní pred prvým rokovaním Parlamentu po voľbách. Kým nebudú osvedčenia o zvolení za poslancov preskúmané, alebo kým nebude prijaté rozhodnutie v akomkoľvek spore a za predpokladu, že poslanci už predtým podpísali vyššie uvedené písomné vyhlásenie, zaujmú miesto v Parlamente a jeho orgánoch a požívajú všetky práva s tým spojené.
Ak sa na základe skutočností preukázateľných z verejne prístupných zdrojov zistí, že poslanec vykonáva funkciu, ktorá je nezlučiteľná s funkciou poslanca [P]arlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 [aktu o voľbách], Parlament na základe informácií od svojho predsedu potvrdí uvoľnenie mandátu.
3.   Na základe správy gestorského výboru Parlament bezodkladne preskúma osvedčenia o zvolení za poslanca a rozhodne o platnosti mandátu každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu boli postúpené podľa ustanovení [aktu o voľbách], okrem tých, ktoré podľa uvedeného aktu patria výlučne do rozsahu pôsobnosti vnútroštátnych ustanovení, na ktoré odkazuje uvedený akt.
Podkladom pre správu výboru je oficiálne oznámenie každého členského štátu o celkových výsledkoch volieb s menami zvolených kandidátov a prípadných náhradníkov, a to v poradí podľa výsledkov volieb.
Platnosť mandátu poslanca nie je možné potvrdiť, pokiaľ neboli urobené písomné vyhlásenia požadované podľa tohto článku a prílohy I k tomuto rokovaciemu poriadku.
…“
7
Podľa článku 5 rokovacieho poriadku, nazvaného „Výsady a imunity“:
„…
2.   Pri výkone svojich právomocí týkajúcich sa výsad a imunít Parlament koná v záujme zachovania svojej integrity ako demokratického zákonodarného zhromaždenia a zabezpečenia nezávislosti svojich poslancov pri výkone ich povinností. Poslanecká imunita nie je osobná výsada poslanca, ale záruka nezávislosti Parlamentu ako celku a jeho poslancov.
…“
8
V článku 7 rokovacieho poriadku, nazvanom „Ochrana výsad a imunity“, sa uvádza:
„1.   V prípadoch, keď údajne došlo alebo má dôjsť k porušeniu výsad a imunít poslanca alebo bývalého poslanca orgánmi členského štátu, v súlade s článkom 9 ods. 1, možno podať žiadosť o rozhodnutie Parlamentu, či došlo alebo či pravdepodobne dôjde k porušeniu týchto výsad a imunít.
2.   Takúto žiadosť o ochranu výsad a imunít možno predložiť najmä vtedy, keď sa predpokladá, že dané okolnosti by predstavovali administratívne alebo iné obmedzenie voľného pohybu poslancov cestujúcich z miesta alebo na miesto rokovaní Parlamentu alebo administratívne alebo iné obmedzenie vyjadrenia názoru či hlasovania pri výkone ich povinností, alebo ak by sa na tieto okolnosti vzťahoval článok 9 Protokolu č. 7 o výsadách a imunitách Európskej únie.
3.   Žiadosť o ochranu výsad a imunít poslanca nie je prípustná, ak v súvislosti s tými istými skutočnosťami už bola doručená žiadosť o zbavenie imunity alebo ochranu imunity tohto poslanca, a to bez ohľadu na to, či o skoršej žiadosti už bolo rozhodnuté.
4.   Žiadosť o ochranu výsad a imunít poslanca sa ďalej nezohľadňuje v prípade, že v súvislosti s tými istými skutočnosťami bola doručená žiadosť o zbavenie imunity tohto poslanca.
5.   V prípadoch, keď bolo prijaté rozhodnutie, že výsady a imunity poslanca sa nebudú ochraňovať, poslanec môže výnimočne podať žiadosť o prehodnotenie tohto rozhodnutia predložením nových dôkazov v súlade s článkom 9 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku. Žiadosť o prehodnotenie je neprípustná, ak sa konanie proti rozhodnutiu začalo v súlade s článkom 263 [ZFEÚ], alebo ak sa predseda Parlamentu domnieva, že nové predložené dôkazy nie sú dostatočne opodstatnené na to, aby bolo prehodnotenie povolené.“
9
Článok 8 rokovacieho poriadku, nazvaný „Naliehavé opatrenie predsedu Parlamentu v záujme potvrdenia imunity“, stanovuje:
„1.   V naliehavom prípade, ak je poslanec zadržaný alebo je jeho sloboda pohybu obmedzená v zjavnom rozpore s jeho výsadami a imunitami, predseda Parlamentu sa môže po porade s predsedom a spravodajcom príslušného výboru ujať iniciatívy o potvrdenie výsad a imunít dotknutého poslanca. Predseda Parlamentu oznámi túto iniciatívu výboru a informuje o nej Parlament.
2.   Keď predseda Parlamentu využije právomoc udelenú mu odsekom 1, výbor vezme na vedomie iniciatívu [tohto] predsedu… na svojej nasledujúcej schôdzi. Ak to výbor považuje za potrebné, môže vypracovať správu a predložiť ju Parlamentu.“
10
Článok 9 rokovacieho poriadku, nazvaný „Imunitné konanie“, stanovuje:
„1.   Každá žiadosť o zbavenie poslanca imunity, ktorú predloží predsedovi Parlamentu príslušný organ členského štátu, alebo každá žiadosť poslanca alebo bývalého poslanca o ochranu výsad a imunít, sa oznámi v pléne a postúpi gestorskému výboru.
2.   So súhlasom dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca môže žiadosť predložiť iný poslanec, ktorému sa umožní zastupovať dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca vo všetkých štádiách postupu.
Poslanec, ktorý zastupuje dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca, sa nezúčastňuje na rozhodnutiach prijatých výborom.
3.   Výbor bezodkladne posúdi žiadosti o zbavenie imunity alebo žiadosti o ochranu výsad a imunít, avšak s prihliadnutím na ich relatívnu zložitosť.
4.   Výbor pripraví návrh odôvodneného rozhodnutia, v ktorom odporučí prijatie alebo zamietnutie žiadosti o zbavenie imunity alebo o ochranu výsad a imunít. Pozmeňujúce návrhy nie sú prípustné. Ak sa návrh zamietne, za prijaté sa považuje rozhodnutie s opačným významom.
5.   Výbor môže požiadať príslušný orgán o poskytnutie všetkých informácií alebo vysvetlení, ktoré výbor považuje za potrebné na zaujatie stanoviska k zbaveniu alebo ochrane imunity.
6.   Dotknutému poslancovi sa poskytne možnosť byť vypočutý a tento poslanec môže predložiť všetky dokumenty alebo iné písomné dôkazy, ktoré považuje za dôležité.
Dotknutý poslanec nesmie byť prítomný na rozpravách týkajúcich sa žiadosti o zbavenie alebo ochranu jeho imunity s výnimkou samotného vypočutia.
Predseda výboru pozve poslanca na vypočutie a oznámi mu dátum a čas. Dotknutý poslanec sa môže vzdať práva na vypočutie.
Ak sa dotknutý poslanec nezúčastní na vypočutí na základe tohto pozvania, predpokladá sa, že sa vzdal práva na vypočutie, ak nepožiadal o ospravedlnenie z vypočutia v navrhovaný deň a čas s uvedením svojich dôvodov. Predseda výboru rozhodne, či sa takejto žiadosti o ospravedlnenie vzhľadom na uvedené dôvody vyhovie. Dotknutý poslanec sa nemôže proti tomuto rozhodnutiu odvolať.
Ak predseda výboru žiadosti o ospravedlnenie vyhovie, pozve dotknutého poslanca na vypočutie v iný deň a čas. Ak sa dotknutý poslanec nedostaví na vypočutie ani na základe druhého pozvania, postup pokračuje bez vypočutia dotknutého poslanca. V takomto prípade sa už nevyhovie žiadnej ďalšej žiadosti o ospravedlnenie alebo o vypočutie.
7.   Ak je žiadosť o zbavenie alebo ochranu imunity založená na viacerých obvineniach, každé z nich môže byť predmetom samostatného rozhodnutia. V správe výboru sa môže vo výnimočných prípadoch navrhnúť, aby sa zbavenie alebo ochrana imunity výhradne vzťahovali na trestné konanie a aby bol poslanec až do vynesenia konečného rozsudku chránený pred každou formou zadržania, vyšetrovacej väzby alebo iným opatrením, ktoré by mu bránilo vykonávať povinnosti vyplývajúce z jeho mandátu.
8.   Výbor môže predložiť odôvodnené stanovisko týkajúce sa príslušnosti daného orgánu a prípustnosti žiadosti, ale za žiadnych okolností sa nevyslovuje o vine či nevine poslanca alebo o tom, či názory alebo činy pripisované poslancovi odôvodňujú trestné stíhanie, a to ani v prípade, ak výbor pri posudzovaní žiadosti nadobudol podrobnú znalosť skutkových okolností prípadu.
9.   Návrh rozhodnutia výboru sa zaradí do programu prvého rokovania nasledujúceho po jeho predložení. K takémuto návrhu nemôže byť predložený žiadny pozmeňujúci návrh.
Rozprava sa obmedzí na dôvody za a proti každému návrhu na zbavenie či ponechanie imunity alebo na ochranu výsady či imunity.
Bez toho, aby bol dotknutý článok 173, poslanec, o ktorého výsady alebo imunity ide, nemôže vystúpiť v rozprave.
Návrh alebo návrhy rozhodnutia obsiahnuté v správe sa zaradia do prvého hlasovania nasledujúceho po rozprave.
Po tom, ako Parlament posúdil záležitosť, hlasuje osobitne o každom návrhu uvedenom v správe. Ak je niektorý návrh zamietnutý, za prijaté sa považuje rozhodnutie opačného významu.
10.   Predseda Parlamentu ihneď oznámi rozhodnutie Parlamentu dotknutému poslancovi a dotknutému príslušnému orgánu členského štátu so žiadosťou, aby bol informovaný o vývoji príslušného konania a súdnych rozhodnutiach, ktoré z neho vzídu. Keď predseda Parlamentu takéto informácie získa, postúpi ich Parlamentu spôsobom, ktorý uzná za najvhodnejší, ak je to potrebné, po porade s gestorským výborom.
11.   Výbor prerokúva tieto záležitosti a zaobchádza s prijatými dokumentmi s čo najväčším utajením. Výbor posudzuje žiadosti týkajúce sa konaní o imunite vždy za zatvorenými dverami.
12.   Parlament preskúma len žiadosti o zbavenie poslanca imunity, ktoré mu predložili justičné orgány alebo stále zastúpenia členských štátov.
13.   Výbor vypracuje zásady uplatňovania tohto článku.
14.   Všetky otázky týkajúce sa rozsahu výsad a imunít poslancov predložené zo strany príslušného orgánu sa preskúmajú v súlade s hore uvedenými ustanoveniami.“
11
Článok 4 ods. 1 prílohy I k rokovaciemu poriadku, nazvanej „Kódex správania poslancov [P]arlamentu v oblasti finančných záujmov a konfliktov záujmov“, stanovuje:
„V záujme transparentnosti poslanci [P]arlamentu na vlastnú zodpovednosť predložia predsedovi Parlamentu vyhlásenie o finančných záujmoch do konca prvej schôdze po voľbách do Parlamentu (alebo do 30 dní od začatia výkonu mandátu v Parlamente počas volebného obdobia), a to vyplnením tlačiva, ktoré schvaľuje [p]redsedníctvo [tejto inštitúcie] podľa článku 9 tejto prílohy. Poslanci informujú predsedu Parlamentu o každej zmene, ktorá má vplyv na ich vyhlásenie, do konca mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom došlo k tejto zmene.“
Španielsky volebný zákon
12
Článok 224 Ley orgánica 5/1985 del Régimen Electoral General (organický zákon č. 5/1985, ktorým sa ustanovuje všeobecný volebný režim) z 19. júna 1985 (BOE č. 147, z 20. júna 1985, s. 19110, ďalej len „španielsky zákon o voľbách“) stanovuje:
„1.   La Junta Electoral Central [Ústredná volebná komisia, Španielsko] pristúpi, najneskôr v dvadsiaty deň po voľbách, k sčítaniu hlasov na celoštátnej úrovni, k prideleniu príslušných poslaneckých mandátov jednotlivým kandidátom a k vyhláseniu zvolených kandidátov.
2.   V lehote piatich dní odo dňa vyhlásenia ich zvolenia musia zvolení kandidáti zložiť pred [Ústrednou volebnou komisiou] prísahu alebo sľub dodržiavať Constitución española [španielska Ústava]. Po uplynutí tejto lehoty [Ústredná volebná komisia] vyhlási za uvoľnené tie mandáty, ktoré boli pridelené poslancom Parlamentu, ktorí neprisahali ani nesľúbili, že budú dodržiavať španielsku Ústavu, a pozastaví účinnosť všetkých výsad, ktoré im môžu prináležať z dôvodu ich mandátu, a to až dovtedy, kým nedôjde k zloženiu tohto sľubu.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
13
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 13 až 36 napadnutého rozsudku. Pre potreby tohto rozsudku ich možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
14
Pán Carles Puigdemont i Casamajó bol prezidentom Generalitat de Cataluña (najvyšší orgán verejnej moci v Katalánsku, Španielsko) a pán Antoni Comín i Oliveres bol členom Gobierno autonómico Cataluña (autonómna vláda Katalánska, Španielsko) v čase prijatia Ley 19/2017 del Parlament de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (zákon parlamentu Katalánska č. 19/2017 o úprave referenda o sebaurčení) zo 6. septembra 2017 (DOGC č. 7449A, zo 6. septembra 2017, s. 1) a Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (zákon parlamentu Katalánska č. 20/2017 o právnej a ústavnej zmene Republiky) z 8. septembra 2017 (DOGC č. 7451A, z 8. septembra 2017, s. 1), ako aj v čase konania referenda o sebaurčení – konkrétne 1. októbra 2017 –, ktoré bolo stanovené v prvom z týchto zákonov, ktorého účinnosť bola medzičasom pozastavená rozhodnutím Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko).
15
Po prijatí uvedených zákonov a uskutočnení uvedeného referenda Ministerio fiscal (prokuratúra, Španielsko), Abogado del Estado (štátny zástupca, Španielsko) a politická strana VOX začali trestné stíhanie okrem iného proti odvolateľom pre spáchanie trestných činov „vzbury“ a „sprenevery verejných finančných prostriedkov“.
16
Uznesením z 9. júla 2018 Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) vyhlásil odvolateľov za neprítomných v dôsledku toho, že opustili územie Španielska, a prerušil toto trestné konanie až do času, kým budú tieto osoby nájdené.
17
Následne boli žalobcovia zvolení vo voľbách do Parlamentu, ktoré sa konali 26. mája 2019 v Španielsku, a to z kandidátnej listiny koalície Lliures per Europa (Junts) [Slobodní pre Európu (spoločne)], ktorú viedli. Z tejto kandidátnej listiny získali v Parlamente kreslá dve osoby.
18
Pokynom z 29. mája 2019 predseda Parlamentu oznámil generálnemu tajomníkovi tejto inštitúcie, že všetkým kandidátom zvoleným v Španielsku sa má jednak odmietnuť prístup do „uvítacieho centra“ („welcome village“), ako aj možnosť využiť pomoc poskytovanú novozvoleným kandidátom do Parlamentu (ďalej len „osobitná uvítacia služba“), a jednak sa im má pozastaviť akreditácia až do oficiálneho potvrdenia o ich zvolení v súlade s článkom 12 aktu o voľbách. Žalobcovia tak nemohli využiť osobitnú uvítaciu službu a bol im odmietnutý prístup do „uvítacieho centra“, a tiež udelenie dočasnej akreditácie a dočasného preukazu.
19
Dňa 13. júna 2019 Ústredná volebná komisia prijala rozhodnutie týkajúce sa „vyhlásenia o poslancoch zvolených do Európskeho parlamentu vo voľbách, ktoré sa konali 26. mája 2019“ (ďalej len „vyhlásenie z 13. júna 2019“), v ktorom sa uvádzalo, že v súlade s článkom 224 ods. 1 španielskeho volebného zákona a podľa údajov uvedených v konsolidovaných výkazoch zaslaných každou z provinčných volebných komisií vykonala nové sčítanie hlasov na národnej úrovni, pridelenie príslušných mandátov každému z kandidátov a vyhlásenie mien zvolených kandidátov, medzi ktorými boli aj odvolatelia. Vo vyhlásení z 13. júna 2019 sa tiež uvádzalo, že zvolení kandidáti zložia 17. júna 2019 prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy, ktorú vyžaduje článok 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona.
20
Listom zo 14. júna 2019 odvolatelia požiadali predsedu Parlamentu o to, aby vzal na vedomie výsledky volieb z 26. mája 2019, ako boli uvedené vo vyhlásení z 13. júna 2019, aby vzal späť pokyn z 29. mája 2019, tak aby mohli mať prístup do priestorov Parlamentu a mohli využiť osobitnú uvítaciu službu, a tiež aby im umožnil ujať sa mandátu a požívať práva súvisiace s ich postavením ako poslancov Parlamentu od 2. júla 2019, t. j. odo dňa začatia prvého plenárneho zasadnutia po voľbách, ktoré sa konali 26. mája 2019.
21
Dňa 15. júna 2019 vyšetrovací sudca Tribunal Supremo (Najvyšší súd) zamietol žiadosť odvolateľov o zrušenie vnútroštátnych zatykačov, ktoré boli proti nim vydané španielskymi trestnými súdmi s cieľom súdiť ich v rámci trestného konania uvedeného v bode 15 tohto rozsudku.
22
Ústredná volebná komisia zaslala Parlamentu 17. júna 2019 zoznam poslancov zvolených v Španielsku (ďalej len „oznámenie zo 17. júna 2019“). Mená odvolateľov v ňom neboli uvedené.
23
Dňa 20. júna 2019 Ústredná volebná komisia odmietla, aby odvolatelia zložili prísahu dodržiavať španielsku Ústavu, ktorú vyžaduje článok 224 ods. 2 španielskeho zákona o voľbách, prostredníctvom písomného vyhlásenia urobeného pred notárom v Belgicku alebo prostredníctvom splnomocnencov vymenovaných formou notárskej zápisnice v Belgicku, a to preto, lebo túto prísahu treba podľa jej názoru zložiť osobne.
24
V ten istý deň Ústredná volebná komisia oznámila Parlamentu, že odvolatelia nezložili prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy a že v súlade s článkom 224 ods. 2 španielskeho zákona o voľbách vyhlásila, že sa uvoľnili kreslá pridelené odvolateľom v Parlamente, ako aj že sa im dočasne pozastavujú všetky výsady súvisiace s ich funkciou, až kým túto prísahu nezložia (ďalej len „oznámenie z 20. júna 2019“).
25
Listom z 20. júna 2019 odvolatelia požiadali predsedu Parlamentu, aby na základe článku 8 rokovacieho poriadku naliehavo prijal všetky opatrenia na potvrdenie ich výsad a imunít, a najmä na ochranu týchto výsad a imunít, aby vyhlásil, že vnútroštátne zatykače, ktoré na nich boli vydané, porušujú uvedené výsady a imunity, ktoré im priznáva článok 9 protokolu Európskej únie (č. 7) o výsadách a imunitách (ďalej len „protokol o výsadách a imunitách“), aby vyhlásil, že článok 9 druhý odsek tohto protokolu chráni poslancov Európskeho parlamentu pred akýmkoľvek súdnym obmedzením ich slobody pohybu, ktoré by im mohlo brániť vo vykonávaní formalít potrebných na to, aby sa ujali mandátu, a napokon aby bezodkladne postúpil svoje rozhodnutie príslušným španielskym orgánom.
26
Listom z 24. júna 2019 žalobcovia v podstate zopakovali všetky návrhy uvedené vo svojich listoch zo 14. a 20. júna 2019, na ktoré im nebola poskytnutá odpoveď.
27
Listom z 27. júna 2019 predseda Parlamentu odpovedal na listy zo 14., 20. a 24. júna 2019, pričom odvolateľom v podstate oznámil, že k nim nemôže pristupovať ako k budúcim poslancom Parlamentu, pretože ich mená nie sú uvedené na zozname zvolených kandidátov, ktorý oficiálne oznámili španielske orgány.
28
Dňa 28. júna 2019 sa odvolatelia žalobou zapísanou pod číslom T‑388/19 domáhali toho, aby Všeobecný súd jednak zrušil pokyn z 29. mája 2019 a jednak zrušil jednotlivé akty, ktoré boli podľa ich názoru obsiahnuté v liste z 27. júna 2019, a to po prvé akt odmietnutia zo strany predsedu Parlamentu vziať na vedomie výsledky volieb z 26. mája 2019, po druhé vyhlásenie predsedu Parlamentu o uvoľnení mandátu, ktorý bol pridelený každému z odvolateľov, po tretie akt odmietnutia predsedu Parlamentu umožniť im ujať sa mandátu, vykonávať mandát poslanca Európskeho parlamentu a zasadať v Parlamente od začiatku prvej schôdze po voľbách z 26. mája 2019 a po štvrté akt odmietnutia predsedu Parlamentu ujať sa v naliehavom prípade iniciatívy na základe článku 8 rokovacieho poriadku s cieľom potvrdiť ich výsady a imunity.
29
V ten istý deň odvolatelia pripojili ku svojej žalobe návrh na nariadenie predbežného opatrenia zapísaný pod číslom T‑388/19 R, ktorým sa domáhali odkladu výkonu po prvé rozhodnutia predsedu Parlamentu nevziať na vedomie výsledky volieb do Parlamentu z 26. mája 2019, ktoré oficiálne vyhlásilo Španielske kráľovstvo, a následné rozhodnutie vziať na vedomie odlišný a neúplný zoznam zvolených poslancov, ktorý bol 17. júna 2019 notifikovaný zo strany španielskych orgánov, po druhé rozhodnutia predsedu Parlamentu vnímať oznámenie z 20. júna 2019 tak, že vyhlásenie odvolateľov za zvolených poslancov Parlamentu je na jeho základe zbavené účinku, a po tretie rozhodnutia Parlamentu, ktorým bolo odmietnuté zaručiť v súlade s článkom 3 ods. 2 rokovacieho poriadku právo odvolateľov zasadať v Parlamente a jeho orgánoch a plne pritom požívať svoje práva od otvorenia parlamentnej schôdze, a to až dovtedy, kým sa rozhodne o sporoch predložených Parlamentu a španielskym súdnym orgánom. Odvolatelia tiež navrhli uložiť Parlamentu povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia vrátane potvrdenia ich výsad a imunít založených na článku 9 protokolu o výsadách a imunitách, tak aby im bolo umožnené zaujať svoje miesta v Parlamente s účinnosťou od otvorenia prvej schôdze po voľbách.
30
E‑mailom z 10. októbra 2019 pani Riba i Giner, poslankyňa Európskeho parlamentu, konajúca v mene odvolateľov, zaslala predsedovi Parlamentu zvolenému 3. júla 2019, ako aj predsedovi a podpredsedovi výboru pre právne veci tejto inštitúcie žiadosť 38 poslancov Európskeho parlamentu s rôznou štátnou príslušnosťou a rozličnou príslušnosťou k politickej strane, medzi ktorých patrila aj ona samotná, pričom cieľom tejto žiadosti bolo, aby Parlament na základe článku 9 rokovacieho poriadku bránil parlamentnú imunitu odvolateľov uvedenú v článku 9 prvom a druhom odseku protokolu o výsadách a imunitách.
31
Dňa 14. októbra 2019 vyšetrujúci sudca trestnej komory Tribunal Supremo (Najvyšší súd) vydal na C. Puigdemonta i Casamaja vnútroštátny zatykač, európsky zatykač a medzinárodný zatykač, aby bol súdený v rámci trestného konania uvedeného v bode 15 tohto rozsudku. Rovnaké zatykače boli 4. novembra 2019 vydané na A. Comína i Oliveresa. C. Puigdemont i Casamajó a A. Comín i Oliveres boli vzatí do väzby v Belgicku, pokiaľ ide o prvého z nich, 17. októbra, a pokiaľ ide o druhého z nich, 7. novembra 2019 a v rovnaký deň boli podmienečne prepustení.
32
Predseda Parlamentu v dvoch listoch z 10. decembra 2019 s podobným znením, pričom jeden z nich bol adresovaný pani Riba i Ginerovej a druhý všetkým 38 poslancom zmieneným v bode 30 tohto rozsudku, uviedol, že odvolateľov nemôže považovať za poslancov Parlamentu, keďže španielske orgány oficiálne neoznámili ich zvolenie.
33
Rozsudkom z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), Súdny dvor okrem iného rozhodol, že osoba, ktorá bola oficiálne vyhlásená za zvolenú do Parlamentu, ale ktorej nebolo povolené splniť určité požiadavky stanovené vnútroštátnym právom v nadväznosti na takéto vyhlásenie, ako aj dostaviť sa do Parlamentu s cieľom zúčastniť sa na prvej schôdzi Parlamentu, sa musí považovať za osobu požívajúcu imunitu podľa článku 9 druhého odseku protokolu o výsadách a imunitách.
34
Uznesením z 1. júla 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19 R, EU:T:2019:467), predseda Všeobecného súdu zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia uvedený v bode 29 tohto rozsudku a rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
35
Uznesením z 20. decembra 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament [C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149], podpredsedníčka Súdneho dvora zrušila uznesenie predsedu Všeobecného súdu z 1. júla 2019 (T‑388/19 R, EU:T:2019:467), vrátila mu vec na ďalšie konanie a rozhodla, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
36
Na plenárnom zasadnutí 13. januára 2020 predseda Parlamentu v nadväznosti na vydanie rozsudku z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), oznámil, že táto inštitúcia berie na vedomie zvolenie odvolateľov do Parlamentu s účinnosťou od 2. júla 2019 (ďalej len „akt z 13. januára 2020“).
37
Dňa 20. februára 2020 odvolatelia podali žalobu o neplatnosť proti listu z 10. decembra 2019, ktorý predseda Parlamentu zaslala pani Riba i Giner. Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom T‑115/20.
38
Uznesením z 19. marca 2020, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19 R‑RENV, EU:T:2020:114), predseda Všeobecného súdu, ktorý vo veci konal po jej vrátení na základe uznesenia z 20. decembra 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament [C‑646/19 P (R), EU:C:2019:1149], rozhodol, že vzhľadom na vydanie aktu z 13. januára 2020 už nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia, a uviedol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
39
Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd v podstate zamietol žalobu uvedenú v bode 28 tohto rozsudku z dôvodu, že smerovala proti aktom, proti ktorým nemožno podať žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
40
Odvolatelia vo svojom odvolaní navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie alebo subsidiárne zrušil sporné akty a
–
uložil Parlamentu a Španielskemu kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania alebo subsidiárne rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
41
Parlament navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania.
42
Španielske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako neprípustné, alebo v opačnom prípade ako nedôvodné a
–
uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
43
Na podporu svojho odvolania uvádzajú odvolatelia štyri odvolacie dôvody. Svojím prvým odvolacím dôvodom spochybňujú dôvody, na základe ktorých Všeobecný súd zamietol ich návrhy na zrušenie sporných aktov ako neprípustné z dôvodu, že sa nimi nezmenilo ich právne postavenie. Vo svojom druhom odvolacom dôvode subsidiárne navrhujú, aby Súdny dvor prehodnotil svoju judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament (C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275), a pre prípad, že tak nespraví, vznášajú námietku nezákonnosti článku 12 aktu o voľbách. Vo svojom treťom odvolacom dôvode sa odvolatelia kriticky vyjadrujú k dôvodom, na základe ktorých Všeobecný súd rozhodol, že skutočnosť, že predseda Parlamentu sa v naliehavom prípade neujal iniciatívy na potvrdenie ich výsad a imunít na základe článku 8 rokovacieho poriadku, nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť. Napokon svojím štvrtým odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu vytýkajú to, že rozhodol, že ich argumentácia, ktorou vyjadrili nesúhlas s údajným odmietnutím zo strany predsedu Parlamentu postúpiť ich žiadosť o ochranu ich výsad a imunít príslušnému výboru tejto inštitúcie, smerovala proti neexistujúcemu aktu, keďže dotknuté osoby nepredložili takúto žiadosť na základe článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku.
O prípustnosti odvolania
Argumentácia účastníkov konania
44
Španielske kráľovstvo v prvom rade tvrdí, že odvolanie je neprípustné v celom rozsahu z dôvodu, že nespĺňa požiadavky stanovené v článku 256 ods. 1 prvom pododseku ZFEÚ, ako aj v článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, keďže sa v ňom dostatočne presne a jasne neoznačujú napádané body odôvodnenia napadnutého rozsudku a právne tvrdenia, na ktorých je založený ich návrh. Tvrdí tiež, že odvolanie sa obmedzuje len na zopakovanie dôvodov a tvrdení, ktoré už boli uvedené pred Všeobecným súdom, a teda v skutočnosti predstavuje návrh na opätovné preskúmanie žaloby podanej na Všeobecný súd, čo nepatrí do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolania.
45
Parlament a Španielske kráľovstvo vo svojej argumentácii v odpovedi na jednotlivé odvolacie dôvody uvádzané odvolateľmi tiež tvrdia, že tieto odvolacie dôvody sú z veľkej časti neprípustné.
Posúdenie Súdnym dvorom
46
Je síce pravda, že písomné podania odvolateľov sa čiastočne podobajú na návrh na opätovné preskúmanie žaloby podanej na Všeobecný súd a z viacerých hľadísk sa zdajú byť zmätočnými a nadbytočnými, no treba konštatovať, že v odvolaní ako celku, a rovnako aj v hlavnej argumentácii uvádzanej na podporu každého z odvolacích dôvodov sa zmieňujú napádané body odôvodnenia napadnutého rozsudku a platí, že právne tvrdenia, ktorými chcú odvolatelia tieto body spochybniť, sú uvedené dostatočne presne na to, aby Súdny dvor mohol vydať rozhodnutie.
47
Za týchto okolností treba konštatovať, že v rozpore s tým, čo tvrdí Španielske kráľovstvo, nie je pravda, že by odvolanie ako celok nespĺňalo požiadavky stanovené v článku 256 ods. 1 prvom pododseku ZFEÚ, a tiež v článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 rokovacieho poriadku. Rovnako to platí aj vo vzťahu k argumentácii uvádzanej na podporu každého z odvolacích dôvodov.
48
Z uvedeného vyplýva, že dôvody spočívajúce v neprípustnosti, uplatnené Parlamentom a Španielskym kráľovstvom, musia byť zamietnuté.
O veci samej
O prvom odvolacom dôvode
– Argumentácia účastníkov konania
49
Vo svojom prvom odvolacom dôvode sa odvolatelia v podstate domnievajú, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil nesprávnych právnych posúdení z hľadiska článku 263 ZFEÚ a článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), viacerých prípadov nesprávnej právnej kvalifikácie a rôznych skreslení, keď rozhodol, že proti sporným aktom nemožno podať žalobu o neplatnosť z toho dôvodu, že neviedli k zmene ich právneho postavenia.
50
Pokiaľ ide v prvom rade o list z 27. júna 2019, odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu hlavne to, že rozhodol, že predseda Parlamentu bol povinný vziať na vedomie oznámenia zo 17. a 20. júna 2019, ktoré odrážali stanovisko španielskych orgánov, podľa ktorého odvolatelia nepatria medzi zvolených poslancov z dôvodu, že nezložili prísahu dodržiavať španielsku Ústavu, stanovenú v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, a nie výsledky z 13. júna 2019 odrážajúce odovzdané hlasy počas volieb 26. mája 2019. V tejto súvislosti došlo v napadnutom rozsudku k nesprávnemu právnemu posúdeniu a skresleniu v rozsahu, v akom je založený na myšlienke, že oznámenia zo 17. a 20. júna 2019 odrážali výsledky volieb z 26. mája 2019.
51
Odvolatelia tvrdia, že podľa článku 5 ods. 1 aktu o voľbách mali v každom prípade právo dočasne zasadať s ostatnými poslancami Parlamentu počnúc otvorením schôdze 2. júla 2019, aj keď ešte nedošlo k preskúmaniu osvedčení o ich zvolení. Následné prijatie aktu z 13. januára 2020 tento výklad potvrdzuje.
52
Odvolatelia sa domnievajú, že Všeobecný súd sa dopustil tiež nesprávneho právneho posúdenia z hľadiska článku 223 ZFEÚ a že v napadnutom rozsudku došlo ku skresleniu, keď rozhodol, že určenie podmienok alebo požiadaviek, ktoré musia byť splnené predtým, ako sa poslanci Parlamentu ujmú svojej funkcie, patrí do oblasti právomoci, ktorú Únia vykonáva spoločne s členskými štátmi, pričom však toto patrí do výlučnej právomoci Únie. Ako vyplýva z rozsudku z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), a z uznesenia z 20. decembra 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament [C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149], španielske právo porušuje právo Únie, keď popri požiadavkách stanovených právom Únie zavádza dodatočné požiadavky, ktoré nepatria do rámca vnútroštátneho volebného postupu, pričom tento sa podľa ich názoru končí vyhlásením výsledkov. Odvolatelia sa domnievajú, že na základe článku 12 aktu o voľbách prináležalo Parlamentu rozhodnúť o tejto otázke ako o volebnom spore, ktorý mu bol predložený na základe tohto aktu. Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil aj opomenutia rozhodnúť a nesprávneho právneho posúdenia, a tiež porušenia článku 47 Charty, keď zamietol ako neúčinnú argumentáciu založenú na nedostatku právomoci Španielskeho kráľovstva stanoviť požiadavku spočívajúcu v zložení prísahy dodržiavať španielsku Ústavu, stanovenú v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona.
53
Odvolatelia sa okrem toho domnievajú, že Všeobecný súd protiprávne nahradil odôvodnenie listu z 27. júna 2019 a skreslil jeho znenie, keď vo viacerých bodoch napadnutého rozsudku uviedol, že tento list nie je založený na konštatovaní, že odvolatelia nenadobudli postavenie európskeho poslanca, ale len na konštatovaní, že nespĺňajú formálne podmienky, ktoré by im umožňovali výkon mandátu.
54
Odvolatelia navyše tvrdia, že v napadnutom rozsudku došlo ku skresleniu, a ďalej že tento rozsudok obsahuje rozpor v odôvodnení a porušuje články 8 a 12 aktu o voľbách, článok 39 ods. 2 Charty, ako aj rozsudok z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament (C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275), keďže Všeobecný súd rozhodol, že Parlament nemohol vziať na vedomie výsledky vyhlásené 13. júna 2019, pričom však platí, že toto vyhlásenie nebolo predmetom žiadneho sporu a bolo jediným právne záväzným aktom, ktorý mal Parlament zohľadniť, s výnimkou oznámení zo 17. a 20. júna 2019, ktorými nebol viazaný. Skutočnosť, že Španielske kráľovstvo si nesplnilo svoju povinnosť lojálnej spolupráce, keď Parlamentu neoznámilo výsledky oficiálne vyhlásené 13. júna 2019, nezbavuje túto inštitúciu povinnosti vziať ich na vedomie.
55
Za predpokladu, že by sa malo usudzovať, že výsledky bolo potrebné Parlamentu oznámiť – čo odvolatelia spochybňujú – odvolatelia uvádzajú, že v rozpore s tým, čo vyplýva z odôvodnenia napadnutého rozsudku, vyhlásenie z 13. júna 2019 bolo v každom prípade dostatočné na to, aby Parlament bol povinný vziať na vedomie skutočnosť, že boli zvolení za poslancov Európskeho parlamentu.
56
Odvolatelia ďalej tvrdia, že odôvodnenie napadnutého rozsudku znamená také rozhodnutie, že Parlament má vziať na vedomie akýkoľvek akt vnútroštátnych orgánov, a to dokonca aj tie, ktoré boli týmito orgánmi prijaté bez toho, aby na to mali právomoc, čo je v rozpore s rozsudkom z 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49). Domnievajú sa, že toto odôvodnenie tiež nezohľadňuje tú skutočnosť, že právo Únie, predovšetkým článok 223 ods. 2 a článok 232 ZFEÚ, neumožňuje členským štátom rozhodnúť o pozastavení – ani len dočasnom – mandátu poslanca Európskeho parlamentu, a tým zmeniť počet poslancov, a teda aj zloženie Parlamentu. V tejto súvislosti tvrdia, že vec, v ktorej bol vydaný rozsudok z 3. decembra 1992, Oleificio Borelli/Komisia (C‑97/91, EU:C:1992:491), sa odlišuje od prejednávanej veci.
57
Odvolatelia, ktorí pritom uvádzajú, že táto otázka sa týka merita veci, a nie splnenia podmienok prípustnosti žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, taktiež tvrdia, že rozhodnutie – prijaté podľa ich názoru predsedom Parlamentu –, ktorým im bolo zabránené ujať sa funkcie v rámci tejto inštitúcie, vo vzťahu k nim spôsobilo „osobitne závažné a bezprecedentné“ porušenie článku 39 ods. 2 Charty, ako aj článku 1 ods. 3 aktu o voľbách, ktoré sa týkajú ich oprávnenosti, čo je v rozpore so stanoviskami Výboru Spojených národov pre ľudské práva, ako aj Európskej komisie pre demokraciu prostredníctvom práva, tzv. „Benátskej komisie“.
58
Všeobecný súd sa napokon tiež údajne dopustil skreslenia napadnutého rozsudku, alebo prinajmenšom nezohľadnil rozsah písomných podaní, ktoré mu boli predložené, keď rozhodol, že je nesporné, že odvolatelia nedodržali článok 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, pričom však na Tribunal Constitucional (Ústavný súd) prebieha konanie o opravnom prostriedku v tejto veci.
59
Pokiaľ ide v druhom rade o pokyn z 29. mája 2019, odvolatelia tvrdia, že tento akt, ktorý sa ich priamo a osobne týkal, bol neoddeliteľný od listu z 27. júna 2019 a že Všeobecný súd skreslil, alebo prinajmenšom prekrútil skutkové okolnosti a spôsobil to, že napadnutý rozsudok obsahuje rozporuplné odôvodnenie, keď uviedol, že účinky tohto pokynu zanikli 17. júna 2019. V odôvodnení tohto rozsudku došlo aj k zjavne nesprávnemu právnemu posúdeniu, keďže sa v ňom uvádza, že pokyn z 29. mája 2019 nebol dôvodom toho, že sa odvolatelia nemohli ujať svojich funkcií.
60
Parlament a Španielske kráľovstvo sa domnievajú, že argumentáciu uvádzanú odvolateľmi na podporu ich prvého odvolacieho dôvodu treba odmietnuť.
– Posúdenie Súdnym dvorom
61
Pokiaľ ide v prvom rade o list z 27. júna 2019, treba pripomenúť, že v súlade s článkom 5 ods. 1 a 2 a článkom 13 ods. 2 ZEÚ Parlament koná v medziach právomocí, ktoré mu boli zverené Zmluvami.
62
Pokiaľ ide o voľby poslancov Parlamentu, vzhľadom na to, že nedošlo k prijatiu jednotného volebného postupu, sa postup v každom členskom štáte naďalej riadi vnútroštátnymi ustanoveniami, s výhradou ustanovení aktu o voľbách v súlade s článkom 8 tohto aktu (rozsudok z 22. decembra 2022, Junqueras i Vies/Parlament, C‑115/21 P, EU:C:2022:1021, bod 60).
63
Článok 12 uvedeného aktu stanovuje, že Parlament „berie na vedomie výsledky oficiálne vyhlásené členskými štátmi a rozhoduje vo všetkých sporoch, ktoré môžu vyplynúť z ustanovení [tohto aktu o voľbách], okrem tých, ktoré vyplynú z vnútroštátnych ustanovení, na ktoré tento akt odkazuje“.
64
Ako už Súdny dvor rozhodol, v kontexte aktu o voľbách výraz „berie na vedomie“ vylučuje akúkoľvek mieru voľnej úvahy Parlamentu pri vymenúvaní zvolených poslancov, keďže sú na to oprávnené výlučne vnútroštátne orgány v súlade s postupom upraveným vnútroštátnym právom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament, C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275, body 55 a 56, ako aj citovanú judikatúru).
65
Zo samotného znenia článku 12 aktu o voľbách vyplýva, že v tomto kontexte prináleží Parlamentu iba to, aby rozhodoval v sporoch, ktoré vyplynú z aktu o voľbách. Táto inštitúcia naopak nemá žiadnu právomoc, ktorá by ju oprávňovala preskúmavať zákonnosť alebo súlad vnútroštátneho volebného postupu alebo vyhlásenia výsledkov zo strany vnútroštátnych orgánov z hľadiska práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament, C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275, body 55 až 57, 60, 67 a 68). Platí to aj v prípadoch, keď samotný akt o voľbách odkazuje na vnútroštátne právo.
66
To, že danú právomoc vykonáva Únia spoločne s členskými štátmi, ktorá je stanovená v akte o voľbách, je okrem iného zabezpečené článkom 3 rokovacieho poriadku, ktorý v odseku 1 stanovuje, že príslušné orgány členských štátov oznámia Parlamentu mená zvolených poslancov. Formality stanovené v článku 3 ods. 2 a 3 rokovacieho poriadku, medzi ktoré patrí aj preskúmanie osvedčení o ich zvolení, sa následne vzťahujú len na poslancov, ktorých mená sú uvedené na zozname oznámenom vnútroštátnymi orgánmi.
67
Skutočnosť, že zoznam oznámený Parlamentu vnútroštátnymi orgánmi nezodpovedá výsledkom oficiálne vyhláseným zo strany členského štátu – čo je v rozpore s tým, čo stanovuje článok 12 aktu o voľbách –, alebo všeobecnejšie, že tento zoznam obsahuje chyby alebo opomenutia, neumožňuje tejto inštitúcii nevziať na vedomie mená zvolených poslancov, ktoré jej oficiálne oznámili vnútroštátne orgány.
68
Okrem toho, že overovanie správnosti zoznamu zvolených poslancov, ktorý bol oznámený zo strany členských štátov, by pre Parlament predstavovalo úlohu, ktorú je prakticky nemožné riadne vykonať, by totiž takéto overovanie znamenalo, že by sa tejto inštitúcii umožnilo preskúmavať súlad vnútroštátneho volebného postupu, a teda aj výsledky volieb, ktoré sa riadia týmto postupom, s právom Únie, čo by bolo v rozpore s prerozdelením právomocí medzi Úniu a členské štáty, stanoveným v akte o voľbách.
69
V rámci uceleného systému opravných prostriedkov zavedeného právom Únie prináleží takéto preskúmavanie výlučne vnútroštátnym súdom, prípadne Súdnemu dvoru po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na základe článku 267 ZFEÚ, alebo Súdnemu dvoru v prípade, že je naň podaná žaloba o nesplnenie povinnosti na základe článku 258 ZFEÚ [pozri v tomto zmysle analogicky uznesenie podpredsedníčky Súdneho dvora z 8. októbra 2020, Junqueras i Vies/Parlament, C‑201/20 P(R), EU:C:2020:818, bod 66].
70
Argumentáciu odvolateľov týkajúcu sa listu z 27. júna 2019 treba preskúmať práve s prihliadnutím na tieto úvahy.
71
Všeobecný súd v napadnutom rozsudku v podstate konštatoval, že list z 27. júna 2019 nezmenil právne postavenie odvolateľov, a teda proti nemu nemožno podať žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ, keďže, tak ako uviedol konkrétne v bodoch 104, 114 a 117 až 119 tohto rozsudku, predseda Parlamentu len – tak ako na to bol povinný – vzal na vedomie zoznam zvolených poslancov, ktorý mu španielske orgány oznámili 17. a 20. júna 2019, ktorý pre neho predstavoval už existujúcu situáciu.
72
Všeobecný súd v bodoch 130 a 131 napadnutého rozsudku uviedol, že aj za predpokladu, že by požiadavka zložiť prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy, stanovená v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, bola v rozpore s právom Únie z dôvodu, že nie je súčasťou vnútroštátneho volebného postupu patriaceho do právomoci členských štátov, prijatie rozhodnutia o tejto otázke neprináleží ani Parlamentu, a v dôsledku toho ani Všeobecnému súdu v rámci žaloby, ktorá mu bola predložená, pričom platí, že vo veci takéhoto sporu musia rozhodnúť vnútroštátne súdy, a to prípadne po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, alebo priamo Súdny dvor v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti na základe článku 258 ZFEÚ.
73
Všeobecný súd tiež v bodoch 142 až 144 napadnutého rozsudku rozhodol, že argumentácia odvolateľov, podľa ktorej formality potrebné na ujatie sa funkcie v Parlamente musia byť splnené výlučne pred touto inštitúciou, nemá oporu v rozsudku z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115).
74
Odvolatelia vo svojom odvolaní v podstate vytýkajú Všeobecnému súdu to, že sa dopustil nesprávnych právnych posúdení, ďalej že v napadnutom rozsudku nerozhodol o časti žaloby, a tiež že sa dopustil rôznych skreslení, keď rozhodol, že Parlament bol povinný vziať na vedomie zoznam zvolených poslancov, ktorý mu oficiálne oznámili španielske orgány.
75
Z úvah uvedených v bodoch 60 až 68 tohto rozsudku však vyplýva, že Všeobecný súd – ktorý sa pritom v napadnutom rozsudku nedopustil skreslenia, pokiaľ ide o obsah oznámení zo 17. a 20. júna 2019 či obsah listu z 27. júna 2019 – sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia z hľadiska článkov 8 a 12 aktu o voľbách, a ani neporušil článok 39 ods. 2 Charty, keď uviedol, že predseda Parlamentu nemohol nevziať na vedomie zoznam zvolených poslancov, ktorý mu bol oficiálne oznámený španielskymi orgánmi – pričom jeho správnosť nemal právomoc preskúmavať –, pretože v opačnom prípade by konal v rozpore s prerozdelením právomocí medzi Úniu a členské štáty, stanoveným v akte o voľbách.
76
Článok 5 ods. 1 aktu o voľbách, v ktorom sa uvádza, že päťročné obdobie, na ktoré sú zvolení poslanci Parlamentu, sa začína prvou plenárnou schôdzou po každých voľbách, nie je takej povahy, že by mohol tento záver spochybniť, keďže toto ustanovenie sa obmedzuje len na vymedzenie časových obmedzení mandátu poslancov Parlamentu, a neupravuje prerozdelenie právomocí medzi Úniu a členské štáty vo volebných veciach.
77
Rovnako to platí aj v prípade rozsudku z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115). Treba totiž poukázať na to, že vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, položil Tribunal Supremo (Najvyšší súd) Súdnemu dvoru v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania odlišnú otázku, a to konkrétne otázku, v ktorom okamihu osoba zvolená do Parlamentu nadobúda postavenie poslanca tejto inštitúcie, a to na účely určenia dátumu, od ktorého táto osoba požíva imunitu stanovenú v článku 9 druhom odseku protokolu o výsadách a imunitách, ktorá sa spája s týmto postavením. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že postavenie poslanca Parlamentu bolo nadobudnuté od oficiálneho vyhlásenia výsledkov volieb, vo vzťahu ku ktorému uviedol, že k nemu došlo 13. júna 2019, pokiaľ ide o voľby, ktoré sa konali v Španielsku 26. mája 2019. Na druhej strane Súdny dvor nezaujal stanovisko k dôsledkom, ktoré má Parlament vyvodiť z oznámenia zoznamu zvolených poslancov zo strany vnútroštátnych orgánov, a predovšetkým k otázke, či takýmto oznámením, ktoré nebolo predmetom otázok vnútroštátneho súdu, bola táto inštitúcia viazaná.
78
V skutočnosti rozsudok z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), ani zďaleka nepodporuje tvrdenia odvolateľov, ale naopak potvrdzuje analýzu Všeobecného súdu, pričom Súdny dvor v bode 69 tohto rozsudku poukázal na to, že Parlament nemá žiadnu právomoc, ktorá by ho oprávňovala spochybniť zákonnosť oficiálneho vyhlásenia výsledkov volieb či preskúmavať ich súlad s právom Únie, na základe čoho treba usudzovať, tak ako to vyplýva z bodu 64 tohto rozsudku, že Parlament má povinnosť vziať na vedomie oficiálne oznámenia o výsledkoch, ktoré mu zaslali vnútroštátne orgány, akým je v prejednávanej veci oznámenie zo 17. júna 2019.
79
Všeobecný súd tak neporušil rozsudok z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), keď v bode 130 napadnutého rozsudku konštatoval, že Parlament bol povinný vziať na vedomie zoznam zvolených kandidátov, ktorý bol oficiálne oznámený vnútroštátnymi orgánmi, keďže táto inštitúcia nemá právomoc vykonávať akékoľvek preskúmavanie obsahu tohto zoznamu.
80
Okrem toho Všeobecnému súdu nemožno vytýkať ani to, že by porušil uznesenie z 20. decembra 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament [C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149], ktorým podpredsedníčka Súdneho dvora pred vydaním rozsudku rozhodla, že nemožno vylúčiť, že vo vzťahu k vnútroštátnemu volebnému postupu patriacemu do právomoci členských štátov treba usudzovať, že sa končí vyhlásením výsledkov, pričom akékoľvek následné formality sa nezohľadňujú. Ako totiž Všeobecný súd rozhodol v bode 139 napadnutého rozsudku, aj za predpokladu, že Španielske kráľovstvo prekročilo svoju právomoc tým, že stanovilo povinnosť zložiť prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy, stanovenú v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, táto okolnosť nemá vplyv na povinnosť predsedu Parlamentu vziať na vedomie výsledky volieb, ktoré mu oficiálne oznámili vnútroštátne orgány.
81
V tejto súvislosti z napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd sa nevyjadril k otázkam, či Španielske kráľovstvo malo vzhľadom na článok 223 ods. 2 ZFEÚ a článok 8 aktu o voľbách právomoc stanoviť požiadavku, ktorá je uvedená v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, alebo či je táto požiadavka v rozpore s právom Únie. Po tom, čo Všeobecný súd čo v bode 117 napadnutého rozsudku – opierajúc sa o dôvody, vo vzťahu ku ktorým nedošlo ku skresleniu – poukázal na to, že odvolatelia nezložili prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy, ktorá je stanovená v tomto článku 224 ods. 2, naopak v bode 131 tohto rozsudku – bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia alebo toho, že by nerozhodol o časti žaloby – konštatoval, že rovnako tak ako platí, že Parlament nemohol spochybniť zákonnosť zoznamu zvolených kandidátov oficiálne oznámeného španielskymi orgánmi 17. júna 2019, ani on sám nemá právomoc o takýchto otázkach rozhodnúť. Z uvedeného Všeobecný súd v bode 135 tohto rozsudku správne vyvodil, že argumentáciu odvolateľov založenú na nedostatku právomoci španielskych orgánov stanoviť povinnosť, ktorá je uvedená v článku 224 ods. 2 španielskeho volebného zákona, treba odmietnuť ako neúčinnú.
82
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody sa argumentácia odvolateľov smerujúca proti doplňujúcim dôvodom, ktoré Všeobecný súd uviedol v bodoch 132 až 134 napadnutého rozsudku a v ktorých tento konštatoval, že Parlament nemá výlučnú právomoc stanoviť podmienky a požiadavky, ktoré treba splniť pred nástupom poslancov do funkcie, musí odmietnuť ako neúčinná.
83
Skutočnosť, že následne po liste z 27. júna 2019 Parlament prijal akt z 13. januára 2020, ktorý odvolateľom umožňoval ujať sa funkcie bez predchádzajúceho preskúmania ich osvedčení o zvolení, čím tak vyvodil dôsledky, ktoré podľa jeho názoru treba spájať s rozsudkom z 19. decembra 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), v každom prípade nie je takej povahy, že by mohla zmeniť právnu povahu listu z 27. júna 2019, tak ako rozhodol Všeobecný súd v bodoch 121 a 122 napadnutého rozsudku.
84
Treba ešte spresniť, že v rozpore s tým, čo tvrdia odvolatelia, vyššie uvedená analýza neznamená, že by sa členským štátom umožňovalo nerešpektovať prerozdelenie právomocí, ktoré stanovuje akt o voľbách, alebo porušiť článok 223 ods. 2 a článok 232 ZFEÚ, pretože prípadné nedodržanie týchto ustanovení možno napadnúť na vnútroštátnych súdoch, prípadne po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, alebo priamo na Súdnom dvore na základe článku 258 ZFEÚ.
85
Pokiaľ ide v druhom rade o pokyn z 29. mája 2019, Všeobecný súd po tom, čo opísal a zanalyzoval jeho obsah, v bodoch 184 a 185 napadnutého rozsudku rozhodol, že tento pokyn nemal za následok to, že by odvolateľom bránil uskutočniť formality, ktoré treba splniť pred nástupom poslancov do funkcie a ktorými sú vyhlásenie o neexistencii nezlučiteľnosti funkcií a vyhlásenie o finančných záujmoch, a teda že nebol dôvodom toho, že im nebolo umožnené ujať sa funkcie v Parlamente od otvorenia prvej schôdze po voľbách 2. júla 2019. V bodoch 186 a 187 tohto rozsudku dospel Všeobecný súd k záveru, že tento pokyn nezmenil právne postavenie odvolateľov a že ich návrhy na zrušenie tohto pokynu sa preto musia zamietnuť ako neprípustné.
86
V rámci toho, ako Všeobecný súd dospel k tomuto záveru, v bodoch 179 až 182 napadnutého rozsudku konštatoval po prvé to, že tento pokyn, v ktorom predseda Parlamentu uviedol len toľko, že je potrebné „zablokovať“ či pozastaviť prístup k „uvítaciemu centru“ a nevykonať dočasnú akreditáciu španielskych poslancov až dovtedy, kým budú zo strany španielskych orgánov oznámené konečné výsledky, je podobné opatreniu na zabezpečenie vnútornej organizácie a má dočasný charakter, keďže jeho účinky zanikli ku dňu tohto oznámenia. Po druhé Všeobecný súd uviedol, že z dočasného charakteru pokynu z 29. mája 2019 vyplýva, že tento pokyn nemá vplyv na možnosť odvolateľov môcť následne získať konečnú akreditáciu. Po tretie pripomenul, že prekážkou toho, aby sa odvolatelia mohli ujať svojej funkcie, bola tá skutočnosť, že neboli uvedení v oznámení oficiálneho zoznamu výsledkov, ktorý bol poskytnutý španielskymi orgánmi, a nie skutočnosť, že nepredložili svoje vyhlásenia o finančných záujmoch a o neexistencii nezlučiteľnosti funkcií, a to preto, že tieto vyhlásenia možno podľa rokovacieho poriadku predložiť po otvorení prvého zasadnutia Parlamentu nasledujúceho po voľbách.
87
V rozpore s tým, čo tvrdia odvolatelia, zo spisu predloženému Súdnemu dvoru nevyplýva, že by sa Všeobecný súd v napadnutom rozsudku dopustil skreslenia alebo prekrútenia skutkových okolností, keď pokyn z 29. mája 2019 po zanalyzovaní označil za akt odlišný od listu z 27. júna 2019, a dospel k záveru, že účinky tohto pokynu zanikli v deň oficiálneho oznámenia výsledkov španielskymi orgánmi, t. j. 17. júna 2019. Argumentácia založená na porušení práva na obhajobu, vyplývajúceho z údajného skreslenia, sa preto tiež musí zamietnuť.
88
Pokiaľ ide o prípadný rozpor údajne existujúci medzi dôvodmi uvedenými v bode 181 napadnutého rozsudku, v ktorom Všeobecný súd rozhodol, že skutočnosť, že odvolatelia nepredložili svoje vyhlásenia o finančných záujmoch a o neexistencii nezlučiteľnosti funkcií, nebola takej povahy, že by im mohla zabrániť v tom, aby sa ujali svojej funkcie už v deň otvorenia prvého zasadnutia Parlamentu nasledujúceho po voľbách, a dôvodmi uvedenými v bode 183 tohto rozsudku, v rámci ktorých Všeobecný súd uviedol, že odvolatelia netvrdili, že pokyn z 29. mája 2019 im zabránil takéto vyhlásenia predložiť, treba konštatovať, že tak ako o tom svedčí použitie pojmu „navyše“, tento bod 183 je vo vzťahu k dôvodom – pri ktorých nedošlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu –, obsiahnutým v bodoch 179 až 182 uvedeného rozsudku, uvedený len pre úplnosť. V dôsledku uvedeného treba argumentáciu odvolateľov, ktorá smeruje konkrétne proti uvedenému bodu 183, odmietnuť ako neúčinnú.
89
Všeobecný súd sa napokon v bodoch 184 až 187 napadnutého rozsudku nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď z dôvodov uvedených predovšetkým v bodoch 179 až 182 tohto rozsudku vyvodil, že pokyn z 29. mája 2019 nebol dôvodom nemožnosti odvolateľov ujať sa funkcie v Parlamente a že ním nedošlo k zmene ich právneho postavenia, a teda návrhy odvolateľov, ktorými sa títo domáhali zrušenia tohto pokynu, musia byť zamietnuté ako neprípustné.
90
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že prvý odvolací dôvod je potrebné zamietnuť.
O druhom odvolacom dôvode
– Argumentácia účastníkov konania
91
Svojím druhým odvolacím dôvodom uvádzaným subsidiárne vytýkajú odvolatelia Všeobecnému súdu to, že uplatnil nesprávny výklad prerozdelenia právomocí medzi vnútroštátne orgány a Parlament, upraveného v článku 12 aktu o voľbách. Vyzývajú tak Súdny dvor, aby prehodnotil judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament (C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275). Konkrétne sa domnievajú, že Parlament v každom prípade mal právomoc rozhodovať o volebnom spore založenom na článku 3 ods. 1 rokovacieho poriadku, pretože v opačnom prípade by došlo k porušeniu zásady efektivity, a že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď bez výhrady rozhodol, že akt o voľbách vylučuje právomoc Parlamentu rozhodovať o sporoch založených na vnútroštátnom práve, a to aj v prípade, že akt o voľbách na toto právo odkazuje. Dodávajú, že súd Únie by mal mať možnosť preskúmavať všetky akty, ktoré zbavujú poslanca Európskeho parlamentu jeho práv.
92
Odvolatelia ďalej subsidiárne tvrdia, že článok 12 aktu o voľbách alebo akékoľvek iné ustanovenie tohto aktu, štatútu poslancov Európskeho parlamentu alebo práva Únie, z ktorého by vyplývalo, že táto inštitúcia je viazaná oznámeniami členských štátov vo volebných veciach, a to aj vtedy, keď tieto prekračujú svoju právomoc, sú v rozpore s primárnym právom, a predovšetkým s článkami 10 a 14 ZEÚ, ako aj s článkom 39 ods. 2 Charty.
93
Parlament a Španielske kráľovstvo v podstate tvrdia, že vzhľadom na odpoveď na prvý odvolací dôvod nie je potrebné, aby Súdny dvor preskúmal druhý odvolací dôvod v rozsahu, v akom sa týka spochybnenia judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament (C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275).
94
Parlament sa okrem toho domnieva, že námietku nezákonnosti vznesenú odvolateľmi treba zamietnuť ako neprípustnú, pretože bola po prvýkrát uplatnená v rámci odvolania, alebo subsidiárne ako v každom prípade nedôvodnú.
– Posúdenie Súdnym dvorom
95
Vo svojom druhom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd uskutočnil nesprávny výklad prerozdelenia právomocí medzi Úniu a členské štáty vo volebných veciach, a konkrétne článku 12 aktu o voľbách, keď v napadnutom rozsudku uplatnil judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 30. apríla 2009, Taliansko a Donnici/Parlament (C‑393/07 a C‑9/08, EU:C:2009:275). Z dôvodov uvedených v odpovedi na prvý odvolací dôvod, konkrétne v bodoch 59 až 67 tohto rozsudku, pritom vyplýva, že túto argumentáciu treba odmietnuť.
96
Pokiaľ ide o námietku nezákonnosti vznesenú subsidiárne odvolateľmi, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je právomoc Súdneho dvora v rámci odvolania obmedzená na preskúmanie toho, ako Všeobecný súd posúdil žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré boli pred ním prejednané. Ak by účastníkovi konania bolo umožnené predložiť dôvod, ktorý nebol predložený v konaní na Všeobecnom súde, po prvýkrát až v konaní pred Súdnym dvorom, znamenalo by to, že by sa mu umožnilo predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má v odvolacom konaní obmedzené právomoci, vec v širšom rozsahu, ako bola tá, ktorou sa zaoberal Všeobecný súd (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. februára 2024, Euranimi/Komisia, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, bod 53 a citovanú judikatúru).
97
V prejednávanej veci okrem toho, že k námietke nezákonnosti vznesenej odvolateľmi v rámci druhého odvolacieho dôvodu nie sú pripojené podrobnejšie informácie, ktoré by umožňovali posúdiť jej dôvodnosť, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že táto námietka nezákonnosti bola vznesená po prvýkrát v rámci odvolania. V dôsledku toho musí byť zamietnutá ako neprípustná.
98
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že druhý odvolací dôvod treba zamietnuť v celom rozsahu.
O treťom a štvrtom odvolacom dôvode
– Argumentácia účastníkov konania
99
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolatelia v podstate vytýkajú Všeobecnému súdu to, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia a nedostatočne odôvodnil napadnutý rozsudok, keď rozhodol, že odmietnutie zo strany predsedu Parlamentu ujať sa v naliehavom prípade iniciatívy na základe článku 8 rokovacieho poriadku nepredstavuje napadnuteľný akt podľa článku 263 ZFEÚ. Domnievajú sa, že v prejednávanej veci Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že takéto odmietnutie nesúvisí s odmietnutím priznať im postavenie poslanca Európskeho parlamentu. Podľa názoru odvolateľov, keď Všeobecný súd takto rozhodol, nezohľadnil pritom povinnosť Parlamentu poskytovať pomoc svojim členom, ktorá vyplýva z článku 5 ods. 2 rokovacieho poriadku. Uvádzajú tiež, že ak treba napadnutý rozsudok vykladať v tom zmysle, že Všeobecný súd konštatoval, že sporné odmietnutie predstavuje neexistujúci akt, napadnutý rozsudok obsahuje nesprávne právne posúdenie a skreslenie.
100
Vo svojom štvrtom odvolacom dôvode odvolatelia v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil skreslenia, keď uviedol, že odvolatelia nepodali žiadosť o ochranu svojej imunity podľa článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku. Domnievajú sa tiež, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia a nezohľadnil judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 21. októbra 2008, Marra (C‑200/07 a C‑201/07, EU:C:2008:579), keď uviedol, že odmietnutie oznámiť takúto žiadosť na plenárnom zasadnutí nemalo právne účinky, ktoré by boli napadnuteľné na základe článku 263 ZFEÚ.
101
Parlament a Španielske kráľovstvo v podstate tvrdia, že ak sa tretí odvolací dôvod nezamietne ako neprípustný, treba ho zamietnuť ako nedôvodný. Pokiaľ ide o štvrtý odvolací dôvod, tvrdia, že tento sa musí zamietnuť ako neúčinný, alebo, ak k tomu nedôjde, rovnako ako nedôvodný.
– Posúdenie Súdnym dvorom
102
Tretí a štvrtý odvolací dôvod vyvolávajú spoločné otázky týkajúce sa vzájomného prepojenia a obsahu mechanizmov ochrany výsad a imunít stanovených v článkoch 7 a 9 a v článku 8 rokovacieho poriadku. Je tak potrebné ich posudzovať spoločne.
103
V bodoch 155 až 158 napadnutého rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že skutočnosť, že sa predseda tejto inštitúcie v naliehavom prípade neujal iniciatívy s cieľom potvrdiť výsady a imunity C. Puigdemonta i Casamaja a A. Comína i Oliveresa na základe článku 8 rokovacieho poriadku, nevyplýva z prípadného odmietnutia zo strany predsedu Parlamentu priznať im postavenie poslanca Európskeho parlamentu, ale z toho, že tento predseda neuplatnil svoju diskrečnú právomoc, pokiaľ ide o to, či sa takejto iniciatívy ujme, alebo nie. Všeobecný súd z toho vyvodil záver, že neuplatnenie takejto právomoci nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ. Okrem toho v rámci dôvodov uvedených len pre úplnosť spresnil, že aj za predpokladu, že by skutočnosť, že sa predseda Parlamentu neujal takejto iniciatívy, vyplývala z jeho údajného odmietnutia priznať im postavenie poslanca Európskeho parlamentu, takéto odmietnutie by v každom prípade nemalo záväzný účinok vo vzťahu k španielskym orgánom.
104
V bodoch 160 až 167 napadnutého rozsudku Všeobecný súd následne odmietol – ako namierenú proti neexistujúcemu aktu – argumentáciu, ktorou odvolatelia napadli z hľadiska článku 9 ods. 1 rokovacieho poriadku odmietnutie predsedu Parlamentu oznámiť príslušnému výboru ich žiadosť o ochranu ich výsad a imunít z dôvodu, že takúto žiadosť nepredložili na základe článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku.
105
Článok 7 rokovacieho poriadku upravuje ochranu výsad a imunít poslancov Parlamentu. Vo svojom odseku 1 konkrétne stanovuje, že v prípadoch, keď údajne došlo alebo má dôjsť k porušeniu výsad a imunít poslanca alebo bývalého poslanca orgánmi členského štátu, v súlade s článkom 9 ods. 1 rokovacieho poriadku možno podať žiadosť o rozhodnutie Parlamentu, či došlo alebo či pravdepodobne dôjde k porušeniu týchto výsad a imunít. Zo znenia článku 7 ods. 5 rokovacieho poriadku vyplýva, že proti rozhodnutiu nevyhovieť takejto žiadosti možno podať žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ.
106
Článok 9 ods. 1 a 2 rokovacieho poriadku týkajúci sa imunitného konania stanovuje, že žiadosť o ochranu výsad a imunít uvedenú v článku 7 ods. 1 rokovacieho poriadku môže predložiť Parlamentu poslanec alebo bývalý poslanec, alebo iný poslanec, ktorému sa umožní zastupovať dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca. V článku 9 ods. 3 až 14 rokovacieho poriadku sa podrobne uvádza postup uplatniteľný na takéto žiadosti, ktorý zahŕňa predovšetkým fázu posúdenia príslušným výborom Parlamentu, možnosť dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca byť vypočutý a predložiť všetky dôkazy, ktoré považuje za dôležité, prerokovanie návrhu alebo návrhov rozhodnutia výboru v Parlamente, ako aj oznámenie prijatého opatrenia dotknutému poslancovi alebo bývalému poslancovi a dotknutému členskému štátu.
107
Pokiaľ ide o článok 8 rokovacieho poriadku, tento upravuje naliehavé opatrenie predsedu Parlamentu v záujme potvrdenia imunity poslanca. Tento článok stanovuje, že ak je poslanec zadržaný alebo je jeho sloboda pohybu obmedzená v zjavnom rozpore s jeho výsadami a imunitami, predseda Parlamentu sa môže po porade s predsedom a spravodajcom príslušného výboru ujať iniciatívy o potvrdenie výsad a imunít dotknutej osoby. Keď predseda Parlamentu využije túto právomoc, oznámi svoju iniciatívu tomuto výboru, ktorý ju vezme na vedomie na svojej nasledujúcej schôdzi, a informuje o nej túto inštitúciu.
108
Z týchto ustanovení vyplýva, že rokovací poriadok stanovuje dva odlišné mechanizmy ochrany výsad a imunít poslancov Európskeho parlamentu. Prvý z nich, ktorý je uvedený v článkoch 7 a 9 rokovacieho poriadku, sa začína na základe žiadosti predloženej predsedovi Parlamentu a riadi sa procesnými pravidlami stanovenými v tomto článku 9, ktorých cieľom je najmä zaručiť práva dotknutého poslanca alebo bývalého poslanca. Jeho výsledkom je rozhodnutie Parlamentu, vo vzťahu ku ktorému sa v článku 7 ods. 5 rokovacieho poriadku uvádza, že proti nemu možno podať žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ. Druhý z uvedených mechanizmov, ktorý je stanovený v článku 8 rokovacieho poriadku, naopak patrí do rámca osobnej iniciatívy predsedu Parlamentu, ktorý rozhoduje sám, a nepodlieha splneniu žiadnych procesných formalít, pričom predseda Parlamentu je o nej len povinný následne informovať príslušný výbor Parlamentu a samotnú túto inštitúciu.
109
Na rozdiel od článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku tak jeho článok 8 zveruje predsedovi Parlamentu vlastnú právomoc ujať sa v naliehavom prípade iniciatívy v záujme potvrdenia výsad a imunít poslanca, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené v tomto článku 8. Zo štruktúry uvedeného článku 8 v spojení so zvyšnými ustanoveniami rokovacieho poriadku tiež vyplýva, že predseda Parlamentu nie je povinný sa takejto iniciatívy ujať, ale má v tejto súvislosti širokú mieru voľnej úvahy, ktorá vylučuje právo poslancov požadovať od neho, aby zaujal stanovisko v určitom smere (pozri analogicky rozsudok z 9. decembra 2014, Schönberger/Parlament, C‑261/13 P, EU:C:2014:2423, bod 24).
110
Z uvedeného vyplýva, že tak ako rozhodol Všeobecný súd v bodoch 155 až 157 napadnutého rozsudku, pričom svoje rozhodnutie dostatočne odôvodnil a nedopustil sa nesprávneho právneho posúdenia s ohľadom na článok 5 ods. 2 rokovacieho poriadku, skutočnosť, že predseda Parlamentu nevyužil možnosť, ktorú mu priznáva článok 8 rokovacieho poriadku, pričom táto skutočnosť nevyplýva z jeho údajného odmietnutia priznať im postavenie poslanca Európskeho parlamentu, ale uplatnenia širokej miery jeho voľnej úvahy, ktorou disponuje, nepredstavuje napadnuteľný akt v zmysle článku 263 ZFEÚ.
111
Pokiaľ ide o argumentáciu uvádzanú odvolateľmi proti dôvodom, ktoré Všeobecný súd uviedol pre úplnosť v bode 158 napadnutého rozsudku, túto treba odmietnuť ako neúčinnú.
112
Okrem toho zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku nedopustil skreslenia, keď v bodoch 163 a 164 tohto rozsudku uviedol, že návrh odvolateľov, ktorým sa títo domáhali ochrany svojich výsad a imunít, bol založený na článku 8 ods. 1 rokovacieho poriadku, a nie na článkoch 7 a 9 rokovacieho poriadku, ktoré sa v ňom nezmieňovali.
113
Všeobecný súd tiež v bodoch 165 a 166 tohto rozsudku správne rozhodol, že výhrady odvolateľov voči údajnému odmietnutiu zo strany predsedu Parlamentu oznámiť ich žiadosť príslušnému výboru tejto inštitúcie smerovali proti vecne neexistujúcemu aktu, keďže nedošlo k podaniu žiadosti na základe článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku. Takéto predchádzajúce oznámenie na účely posúdenia príslušným výborom sa totiž vzťahuje len na žiadosti o ochranu výsad a imunít podané na základe článkov 7 a 9 rokovacieho poriadku, ktoré, tak ako je uvedené v bodoch 107 a 108 tohto rozsudku, zavádzajú mechanizmus odlišný od mechanizmu stanoveného v článku 8 rokovacieho poriadku.
114
Treba ešte spresniť, že argumentácia založená na tom, že keď Všeobecný súd rozhodol tak, ako rozhodol, nerešpektoval rozsudok z 21. októbra 2008, Marra (C‑200/07 a C‑201/07, EU:C:2008:579), nemôže uspieť, keďže tento rozsudok sa týka odlišnej otázky, ktorou je konkrétne otázka dôsledkov, ktoré má vnútroštátny súd konajúci vo veci žaloby proti poslancovi Európskeho parlamentu vyvodiť z existencie žiadosti o ochranu výsad a imunít predloženej Parlamentu dotknutou osobou. V každom prípade z neho nemožno vyvodiť závery, pokiaľ ide o povahu neujatia sa – v naliehavom prípade – iniciatívy, akou je iniciatíva stanovená v článku 8 rokovacieho poriadku.
115
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tretí a štvrtý odvolací dôvod treba zamietnuť a v dôsledku toho treba odvolanie zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
116
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
117
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
118
Keďže Parlament navrhol zaviazať odvolateľov na náhradu trov konania a odvolatelia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať nielen vlastné trovy konania, ale nahradiť aj trovy konania, ktoré vznikli Parlamentu, a to vrátane trov týkajúcich sa návrhu na nariadenie predbežného opatrenia vo veci C‑600/22 P‑R.
119
Podľa článku 184 ods. 4 rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozhodnúť, že ak vedľajší účastník prvostupňového konania, ktorý sa zúčastnil na písomnej alebo ústnej časti odvolacieho konania, nepodal odvolanie, znáša svoje vlastné trovy konania. V prejednávanej veci je opodstatnené rozhodnúť, že Španielske kráľovstvo ako vedľajší účastník prvostupňového konania, ktorý sa zúčastnil na písomnej časti konania v rámci tohto odvolania, znáša svoje vlastné trovy konania, a to vrátane trov týkajúcich sa návrhu na nariadenie predbežného opatrenia vo veci C‑600/22 P‑R.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Páni Carles Puigdemont i Casamajó a Antoni Comín i Oliveres znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskemu parlamentu.
3.
Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.