Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 19 d.(1)
Byla C‑354/24
Elisa Eesti AS
prieš
Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogu,
Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet
(Tallinna Halduskohus (Talino administracinis teismas, Estija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prejudicinis sprendimas – Telekomunikacijų paslaugos – Direktyva (ES) 2018/1972 – 40 straipsnio 1 dalis ir 41 straipsnio 1 dalis – Tinklų ir paslaugų saugumas – 5G funkcija – Leidimo procedūra – „Didelę grėsmę“ keliantys aparatinės ir programinės įrangos tiekėjai – „Didelę grėsmę“ keliančios aparatinės ir programinės įrangos draudimas dėl nacionalinio saugumo – ESS 4 straipsnio 2 dalis – Chartijos 17 straipsnio 1 dalis – Proporcingumas – Kontrolės intensyvumas – Teigiamos priemonės esant trečiosios valstybės įtakai ar kontrolei “
I.      Įvadas
1.        Kaip priemonės, kurių valstybė narė ėmėsi tam, kad užtikrintų savo nacionalinį saugumą, sąveikauja su Sąjungos teisės aktais, priimtais siekiant užtikrinti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinkos veikimą?
2.        Visų pirma, ar tokios nacionalinės priemonės patenka, ar ne į Direktyvos (ES) 2018/1972 (Europos elektroninių ryšių kodeksas, toliau – EERK)(2) taikymo sritį, nes jų buvo imtasi nacionalinio saugumo sumetimais, ir ar todėl joms netaikoma teisminė jų proporcingumo kontrolė pagal Sąjungos teisę?
3.        Šie klausimai kyla dėl Estijoje priimtų teisės aktų, kuriais siekiama nustatyti ex ante leidimų naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti išdavimo procedūrą. Pagal šią procedūrą kompetentingos institucijos gali uždrausti naudoti tam tikrą įrangą, jei manoma, kad ji kelia grėsmę nacionaliniam saugumui.
4.        Pareiškėja pagrindinėje byloje Elisa Eesti AS (toliau – pareiškėja), Suomijos telekomunikacijų bendrovės Elisa Oyi patronuojamoji bendrovė, yra viena iš trijų visą šalį apimančių mobiliojo ryšio tinklų ir paslaugų teikėjų Estijoje. Tallinna Halduskohus (Talino administracinis teismas, Estija) (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) ji ginčija sprendimą, kuriuo kompetentingos Estijos valdžios institucijos atsisakė išduoti jai leidimą naudoti tam tikrą 2G–4G ir 5G aparatinę ir programinę įrangą jos telekomunikacijų tinkle. Toks sprendimas buvo priimtas, be kita ko, dėl to, kad šią įrangą pagamino Kinijos telekomunikacijų bendrovė Huawei Corporation (toliau – Huawei), kurią Estijos valdžios institucijos laikė „didelę grėsmę“ keliančia tokios įrangos tiekėja.
II.    Teisinės ir faktinės šios bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
A.      Bendra informacija apie 5G telekomunikacijų infrastruktūrą ir technologijas
5.        Norint suprasti šios bylos aplinkybes, reikia bent minimaliai paaiškinti infrastruktūrą, kuria grindžiama 5G funkcija. Nuo to ir norėčiau pradėti.
6.        Mobiliojo ryšio tinklas tradiciškai susideda iš dviejų dalių. Pirmoji ir centrinė šios infrastruktūros dalis yra pagrindinis tinklas. Jame yra pagrindinė įranga, kuri kontroliuoja visą tinklą ir sukurta kaip pagrindinis laidininkas siekiant sujungti visus galinius srauto taškus, agreguoti ir dideliu greičiu perduoti srautą tinkle(3). Antroji šios infrastruktūros dalis yra mobiliojo radijo ryšio tinklas. Šią dalį sudaro bazinės stotys, kurios didesnę paslaugų zoną padalija į „korius“ ir prie kurių visame valstybės narės mobiliajame tinkle gali prisijungti „koriniai“ įrenginiai, pavyzdžiui, mobilieji telefonai(4). Ši mobiliojo ryšio tinklo dalis kartais vadinama „pakraščio“ tinklu.
7.        Telekomunikacijų technologija yra skirstoma į „kartas“ (anglų k. „generations“). 2G, 3G ir 4G yra viena po kitos einančios neanaloginės mobiliojo ryšio tinklo technologijos kartos. Penktosios kartos – 5G – technologija siekiama ateityje pakeisti esamą 4G standartą(5). 5G technologijai būdingas didelis greitis ir duomenų pajėgumai, taip pat mažesnė delsa.
8.        Europos Komisija 5G technologiją laiko svarbiu elementu kuriant sparčiuosius didelio pralaidumo tinklus Sąjungoje jos ekonomikos ir visos visuomenės labui(6).
9.        Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir nacionalinės bylos medžiagos, 5G technologiją galima išskirti į „nesavarankišką“ 5G funkciją ir „savarankišką“ 5G funkciją. Nesavarankiška 5G technologija sukurta virš esamo 2G–4G infrastruktūros tinklo(7). Todėl perdavimas vis dar vyksta iš „pakraščio“ ryšio tinklo į „pagrindinį“ ryšio tinklą ir atgal. Savarankiški 5G tinklai sukuria savo radijo tinklą, todėl nepriklauso nuo „senesnės“ 2G–4G infrastruktūros ar pagrindinio tinklo. Taigi savarankiški 5G įrenginiai sudaro savo atskirą, nepriklausomą tinklo infrastruktūrą ir prieš tai nepereina per pagrindinį tinklą. Todėl jie gali tiesiogiai komunikuoti tarpusavyje, nepereidami per telekomunikacijų infrastruktūros „branduolį“. Dėl šios savybės naudojant savarankišką 5G technologiją bus galima prijungti kur kas daugiau įrenginių nei bet kada anksčiau „daiktų internete“(8).
10.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir bylos medžiagos matyti, kad pareiškėjos pagrindinį tinklą sudaro Švedijos bendrovės Telefonaktiebolaget LM Ericsson (toliau – Ericsson) ir Suomijos bendrovės Nokia Corporation (toliau – Nokia) pagaminta aparatinė ir programinė įranga ir kad jos mobiliojo radijo ryšio tinklą sudaro Kinijos bendrovės Huawei pagaminta aparatinė ir programinė įranga.
11.      Šis ginčas susijęs tik su pareiškėjos mobiliuoju radijo tinklu, t. y. pakraščio tinklu.
B.      Pagrindinės bylos teisinės ir faktinės aplinkybės
12.      2022 m. kovo 23 d.(9) pareiškėja pateikė Tarbijakaitse ja Tehnilise järelevalve Amet (Vartotojų apsaugos ir techninės priežiūros tarnyba, toliau – TTJA) prašymą leisti jos pakraščio tinkle naudoti: i) Huawei 2G–4G jau šiame tinkle esamą aparatinę ir programinę įrangą; ir ii) Huawei 5G aparatinę ir programinę įrangą, kurią numatoma jame įdiegti nuo 2022 m. birželio 1 d. (toliau kartu – nagrinėjama aparatinė ir programinė įranga).
13.      Prašymas buvo pateiktas remiantis Elektroonilise side seadus (Estijos elektroninių ryšių įstatymas; toliau – ERĮ)(10). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad ERĮ į nacionalinę teisę, be kita ko, perkeltas EERK.
14.      ERĮ 8 skyriuje nustatyti tam tikri reikalavimai, susiję su elektroninių ryšių paslaugų teikimu Estijoje. Jo 872 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad ryšių įmonės įdiegtų tinkamas technines ir organizacines priemones, skirtas valdyti rizikai, susijusiai su ryšių paslaugos ir ryšių tinklo saugumu ir vientisumu. ERĮ 873 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad aparatinė ir programinė įranga, naudojama ryšių paslaugoms ryšių tinkle teikti, neturi kelti grėsmės nacionaliniam saugumui. Atitinkamai pagal minėto įstatymo 873 straipsnio 6 dalį ryšių įmonė privalo prašyti TTJA leidimo naudoti aparatinę ar programinę įrangą ryšių tinkle.
15.      Pagal ERĮ 873 straipsnio 2 dalį grėsmė nacionaliniam saugumui nustatoma remiantis didele grėsme, kurią kelia gamintojas ar techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų teikėjas (1 punktas), arba grėsme, kylančia dėl aparatinės ar programinės įrangos techninių savybių arba konfigūracijos (2 punktas). Tai, ar gamintojas arba techninės priežiūros ar paramos paslaugų teikėjas kelia didelę grėsmę, vertinama pagal 12 kriterijų, nustatytų ERĮ 873 straipsnio 3 dalyje(11).
16.      Kai nustatoma, kad aparatinė ar programinė įranga kelia grėsmę nacionaliniam saugumui, ERĮ 1965 straipsnyje nustatyti tam tikri pereinamieji laikotarpiai: iki 2025 m. gruodžio 31 d. – 5G technologijai(12) ir iki 2029 m. gruodžio 31 d. – 2G, 3G ir 4G aparatinei ir programinei įrangai(13).
17.      Gavusi prašymą išduoti leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą ryšių tinkle, TTJA pagal ERĮ 874 straipsnį privalo prašyti Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogu (Estijos Respublikos Vyriausybės saugumo komiteto Kibernetinio saugumo taryba; toliau – KJN) pateikti nuomonę dėl to, ar tokiame prašyme nurodyta aparatinė ir programinė įranga kelia grėsmę nacionaliniam saugumui.
18.      2022 m. spalio 27 d. Sprendimu Nr. 1 KJN nustatė tokią grėsmę dėl visos nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos(14). Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ši grėsmė buvo nustatyta pagal visus dvylika ERĮ 873 straipsnio 3 dalyje išvardytų kriterijų(15). KJN taip pat pasiūlė, kad TTJA išduotų leidimą naudoti 5G funkciją iki 2025 m. gruodžio 31 d., o 2G–4G funkciją – iki 2029 m. gruodžio 31 d. (toliau – KJN sprendimas).
19.      2022 m. lapkričio 25 d. Sprendimu Nr. 1-7/22-436 TTJA konstatavo, kad visa pareiškėjos prašyme išduoti leidimą išvardyta aparatinė ir programinė įranga kelia grėsmę Estijos nacionaliniam saugumui. Taigi, remdamasi ERĮ 1965 straipsniu ji išdavė pareiškėjai laikiną leidimą naudoti 5G funkciją iki 2025 m. gruodžio 31 d. ir leidimą naudoti 2G–4G funkciją iki 2029 m. gruodžio 31 d. (toliau – TTJA sprendimas).
20.      2022 m. gruodžio 1 d. pareiškėja apskundė atitinkamus KJN ir TTJA sprendimus (toliau kartu – ginčijami sprendimai) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Pareiškėja, be kita ko, teigė, kad KJN ir TTJA neįrodė nei grėsmės Estijos nacionaliniam saugumui buvimo, nei galimos grėsmės atsiradimo tikimybės, nei žalos, kylančios dėl nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos, galimo dydžio. Minėta šalis taip pat teigė, kad dėl trumpo pereinamojo laikotarpio ginčijamais sprendimais nagrinėjama aparatinė ir programinė įranga uždraudžiama atgaline data, todėl nusavinamas pareiškėjos turtas. Dėl to turi būti sumokėta kompensacija. Be to, pareiškėja ginčija ginčijamų sprendimų galiojimą, motyvuodama tuo, kad apie įstatymą, kuriuo remiantis buvo priimti tokie sprendimai, nebuvo pranešta Komisijai, todėl jis nesuderinamas su Direktyva (ES) 2015/1535 (toliau – TRIS direktyva)(16). Galiausiai ji teigia, kad ginčijamais sprendimais ribojama EERK 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta laisvė teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas ir kad bet koks šios laisvės apribojimas turi būti tinkamai pagrįstas, o kompetentingos institucijos to nepadarė.
21.      KJN ir TTJA ginčija tokius argumentus. Iš esmės jos teigia, kad ginčijami sprendimai grindžiami grėsmės vertinimu, o jam pakanka grėsmės tikimybės ir nuspėjamumo. Šie sprendimai priklauso išimtinei Estijos kompetencijai, o jai taikoma tik ribota teisminė kontrolė. KJN ir TTJA taip pat pažymi, kad ginčijamuose sprendimuose suteiktas pereinamasis laikotarpis yra maksimalus laikotarpis, leidžiamas pagal ERĮ 1965 straipsnį. Galiausiai šios šalys nesutaria dėl ginčijamų sprendimų suderinamumo su TRIS direktyva ir EERK.
22.      Šiomis aplinkybėmis Tallinna Halduskohus (Talino administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.       Ar nacionalinės teisės aktų ([ERĮ] 873 straipsnio 2, 3, 6, 7 ir 8 dalys, 874 straipsnio 1–4 dalys bei 1965 straipsnio 1–4 dalys), kuriais, siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, reikalaujama, kad ryšių įmonė gautų leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą savo ryšių tinkle, visuma patenka į 2018 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2018/1972, kuria nustatomas [EERK], taikymo sritį?
2.       Jeigu į pirmesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar [EERK] 1 straipsnio 3 dalies c punktas, siejamas su [ESS] 4 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad tokių apribojimų nustatymas priklauso išimtinei valstybės narės kompetencijai ir yra išimtinai nacionalinė priemonė, kuriai [EERK] nuostatos nėra taikomos?
3.       Jeigu į 2 klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar nacionalinės teisės aktų (ERĮ 873 straipsnio 2, 3, 6, 7 ir 8 dalys, 874 straipsnio 1–4 dalys bei 1965 straipsnio 1–4 dalys), kuriais ryšių įmonei neleidžiama savo ryšių tinkle naudoti aparatinės ir programinės įrangos negavus administracinės institucijos leidimo naudoti šią aparatinę ir programinę įrangą, visuma yra laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal [EERK] 12 straipsnio 1 dalį?
4.       Jeigu į 3 klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar tokie nacionalinės teisės aktai neturi būti taikomi, jeigu apie juos nebuvo iš anksto pranešta [Komisijai] pagal [EERK] 12 straipsnio 1 dalį?
5.       Jeigu į 2 klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar suderinama su SESV 36 straipsniu ir proporcingumo principu tai, kad nacionalinės teisės aktais, kuriais siekiama užtikrinti nacionalinį saugumą, reikalaujama, kad ryšių įmonė gautų leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą savo ryšių tinkle, o administracinė institucija, vertindama didelės rizikos aparatinės ir programinės įrangos keliamą pavojų, neprivalo: a) įvertinti, ar su gamintoju susijusi rizika kilo dėl konkrečios aparatinės ir programinės įrangos; b) įvertinti konkrečios aparatinės ir programinės įrangos funkcionalumo, vietos ir svarbos atsižvelgiant į ryšių paslaugų teikimą; c) įvertinti, ar su gamintojo buveinės šalimi susijusios problemos kilo ir dėl gamintojo?
6.       Ar tuo atveju, kai leidimas naudoti aparatinę ar programinę įrangą, kuri jau egzistavo ir buvo aktyviai naudojama ryšių tinkle prieš nustatant reikalavimą gauti leidimą, suteikiamas trumpesniam laikotarpiui nei šios aparatinės ar programinės įrangos naudingo tarnavimo laikas, o ši aparatinė ar programinė įranga buvo teisėtai įsigyta, tai yra nuosavybės atėmimas, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos [(toliau – Chartija)] 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį?“
23.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė pareiškėja, Čekijos, Danijos, Estijos, Ispanijos, Prancūzijos, Italijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės, taip pat Komisija. Pareiškėja, KJN, Estijos, Danijos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos, Italijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės, taip pat Komisija per 2025 m. lapkričio 11 d. posėdį pateikė žodines pastabas.
III. Analizė
24.      Mano analizės struktūra bus tokia, kaip nurodyta toliau.
25.      Pirmieji du prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai susiję su EERK taikymo sritimi. Taigi pirmuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar ERĮ nustatyta teisinė tvarka, pagal kurią reikalaujama ex ante leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinkluose ir teikiant paslaugas, patenka į EERK materialinę taikymo sritį. Šį klausimą nagrinėsiu šios išvados III dalies A skyriuje. Toliau antruoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar tokios priemonės vis dėlto nepatenka į tos direktyvos taikymo sritį, nes jų imamasi nacionalinio saugumo sumetimais. Šį klausimą nagrinėsiu III dalies B skyriuje. Mano išvada dėl abiejų klausimų yra tokia, kad EERK taikomas šioje byloje.
26.      Jeigu EERK taikomas, trečiuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar ginčijamos priemonės riboja laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, kaip tai suprantama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį. Į šį klausimą šios išvados III dalies C skyriuje atsakysiu teigiamai. Tuo remdamasi atsakysiu į ketvirtąjį klausimą, kuriuo prašoma paaiškinti, ar apie šias priemones turėjo būti pranešta Komisijai, ir, jei taip, kokias pasekmes reikėtų sieti su nepranešimu apie jas. Šį klausimą nagrinėsiu šios išvados III dalies D skyriuje.
27.      Jei nagrinėjamomis nacionalinėmis priemonėmis ribojama elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo laisvė (o mano nuomone, taip ir yra), kitas svarbus klausimas, kuris kyla šiomis aplinkybėmis, yra tas, ar tokios priemonės galėtų būti pateisinamos, o jeigu galėtų, kaip jas būtų galima pateisinti. Toks pateisinimas įmanomas pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį; šioje nuostatoje šiuo tikslu daroma nuoroda į SESV 52 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neklausia, kaip atlikti proporcingumo patikrą pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį. Jis to klausia penktajame klausime, kiek tai susiję su laisvu prekių judėjimu, ir su sąlyga, kad Teisingumo Teismas nuspręs, jog EERK netaikomas. Kadangi siūlysiu Teisingumo Teismui atsakyti, kad EERK taikomas, į Teisingumo Teismui pateiktą penktąjį klausimą atsakyti nereikės. Vis dėlto šio klausimo esmė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui yra svarbi pateisinimo pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, siejamą su SESV 52 straipsnio 1 dalimi, tikslais. Taigi, užuot atsakiusi į Teisingumo Teismui pateiktą penktąjį klausimą, siūlysiu jį performuluoti taip, lyg jis būtų pateiktas dėl pastarųjų nuostatų (o ne dėl SESV 34 ir 36 straipsnių). Taip performuluotą klausimą nagrinėsiu šios išvados III dalies E skyriuje.
28.      Galiausiai šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo padėti nustatyti, ar nagrinėjamomis priemonėmis, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, faktiškai atimama pareiškėjos nuosavybė; tokiu atveju jis mano, kad pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį reikalaujama tinkamos kompensacijos. Šios išvados III dalies F skyriuje siūlysiu Teisingumo Teismui atsakyti, kad nagrinėjama priemone pareiškėjos nuosavybė neatimama, bet ja ribojamas naudojimasis tokia nuosavybe, tačiau šis ribojimas gali būti pateisinamas ir dėl to nereikalaujama kompensacijos pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį.
A.      Pirmasis klausimas
29.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar atitinkamos ERĮ nuostatos, kuriomis remiantis buvo imtasi ginčijamų priemonių, patenka į EERK taikymo sritį.
30.      Šalių, pateikusių pastabas šioje byloje, nuomonės dėl atsakymų į šį klausimą skiriasi. Pareiškėja, Estijos ir Prancūzijos vyriausybės bei Komisija iš esmės mano, kad EERK taikomas šioje byloje nagrinėjamoms priemonėms. Estijos vyriausybė, palaikoma Komisijos, konkrečiai paaiškina, kad iš tikrųjų ERĮ buvo priimtas įgyvendinant EERK. Danijos, Čekijos, Italijos, Švedijos ir Suomijos vyriausybės, laikydamosi priešingos nuomonės, iš esmės mano, kad EERK netaikomas, nes nagrinėjamos leidimo priemonės buvo imtasi siekiant užtikrinti Estijos nacionalinį saugumą. Ispanijos vyriausybė savo ruožtu teigia, kad priemonės, kurių imtasi nacionaliniam saugumui užtikrinti, nepatenka į EERK taikymo sritį, tačiau tai neatleidžia valstybių narių nuo pareigos laikytis EERK, kuris šioje byloje taikomas.
31.      Manau, kad EERK taikomas ir kad nagrinėjamos priemonės patenka į šios direktyvos materialinę taikymo sritį.
32.      EERK yra pagrindinis teisėkūros procedūra priimtas aktas elektroninių ryšių srityje. Juo nustatoma suderinta reguliavimo sistema elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinkai užtikrinti(17). Šio tikslo siekiama stengiantis pašalinti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo kliūtis, uždraudžiant valstybių narių nustatytus apribojimus ir priimant bendras taisykles(18).
33.      Ši reguliavimo sistema taip pat taikoma šioje byloje nagrinėjamiems mobiliojo ryšio tinklams(19).
34.      Taigi iš esmės visos nacionalinės taisyklės, susijusios su elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimu, patenka į EERK taikymo sritį.
35.      Vienas iš EERK tikslų – užtikrinti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinkos saugumą. Pagal EERK 1 straipsnio 2 dalies a punktą šia direktyva siekiama „elektroninių ryšių tinkluose ir paslaugose įgyvendinti vidaus rinką [įgyvendinti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinką], kurioje įdiegiami ir įsisavinami itin didelio pralaidumo tinklai, užtikrinama tvari konkurencija, elektroninių ryšių paslaugų sąveika, prieinamumas, tinklų ir paslaugų saugumas ir nauda galutiniams naudotojams“(20).
36.      Šiuo tikslu EERK 40 straipsnio 1 dalyje valstybės narės aiškiai įpareigojamos užtikrinti, kad viešųjų arba viešai prieinamų elektroninių ryšių tinklų ar paslaugų teikėjai imtųsi tinkamų ir proporcingų techninių bei organizacinių priemonių, kad galėtų tinkamai valdyti tinklų ir paslaugų saugumui kylančią riziką. Atsižvelgiant į „naujausius technikos laimėjimus“, šiomis priemonėmis turi būti užtikrintas „kilusią riziką atitinkantis saugumo lygis“, įskaitant priemones, kuriomis būtų galima užkirsti kelią saugumo incidentų poveikiui naudotojams ir kitiems tinklams bei paslaugoms ir jį kuo labiau sumažinti.
37.      Taigi nacionalinės taisyklės, priimtos siekiant „tinklų ir paslaugų saugumo“ tikslo, turi būti laikomos patenkančiomis į EERK taikymo sritį.
38.      EERK 2 straipsnio 21 punkte „tinklų ir paslaugų saugumas“ apibrėžiamas kaip „elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų pajėgumas tam tikru patikimumo lygiu išlikti atspariems bet kokiems veiksmams, keliantiems pavojų tų tinklų ir paslaugų, saugomų, perduodamų ar tvarkomų duomenų arba atitinkamų teikiamų ar per tuos elektroninių ryšių tinklus ir teikiant tas paslaugas gaunamų paslaugų prieinamumui, autentiškumui, vientisumui ar konfidencialumui“.
39.      Ši apibrėžtis turi būti aiškinama kartu su sąvokų „elektroninių ryšių tinklas“(21) ir „elektroninių ryšių paslauga“(22) apibrėžtimis.
40.      Pirmoji iš minėtų sąvokų suformuluota plačiai ir apima, be kita ko, fizinę įrangą, būtiną šiam tinklui teikti (taigi ir jame esančią aparatinę ir programinę įrangą)(23). Pastaroji sąvoka reiškia signalų perdavimą per fizinę infrastruktūrą, o Teisingumo Teismas ją išaiškino kaip apimančią ir programinę įrangą, naudojamą, be kita ko, interneto prieigai(24).
41.      Darytina išvada, kad EERK 2 straipsnio 21 punkte apibrėžta sąvoka „tinklų saugumas“ turėtų būti suprantama kaip apimanti ir elektroninių ryšių tinklo aparatinės įrangos, ir programinės įrangos elementų saugumą.
42.      Siekiant įgyvendinti EERK 40 straipsnio 1 dalį, jo 41 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, kad kompetentingos institucijos turėtų įgaliojimus duoti privalomus nurodymus, įskaitant nurodymus dėl priemonių, kurių reikia imtis siekiant išvengti saugumo incidento, kai nustatoma „didelė grėsmė“.
43.      Nėra jokių kitų nuostatų dėl taisyklių, kurias šiuo klausimu turi priimti valstybės narės. Taigi pagal Sąjungos teisę valstybėms narėms paliekama teisė nuspręsti, kaip įgyvendinti šiuos reikalavimus, kad būtų užtikrintas jų tinklų ir paslaugų saugumas.
44.      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pareiškėjos pastabų, taip pat Estijos vyriausybės bei KJN pastabų, patvirtintų per teismo posėdį, matyti, kad nagrinėjamomis teisės normomis siekiama Estijos teisėje įgyvendinti EERK, visų pirma jo 40 straipsnio 1 dalį ir 41 straipsnio 1 dalį.
45.      Nėra jokių kliūčių ex ante leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti išdavimo procedūros, kaip antai tokios, kurios reikalaujama pagal ERĮ, nelaikyti viena iš galimų kūrimo galimybių įgyvendinant EERK 40 straipsnio 1 dalį ir 41 straipsnio 1 dalį.
46.      Šioje byloje tai neginčijama.
47.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui teigiamai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą, t. y. kad EERK turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas nacionalinės teisės aktų rinkiniui, pagal kurį, siekiant užtikrinti nacionalinio elektroninių ryšių tinklo ir jo paslaugų saugumą, reikalaujama, kad veiklos vykdytojas, norintis teikti tokį tinklą ir paslaugą, gautų leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą savo ryšių tinkle.
B.      Antrasis klausimas
48.      Antruoju klausimu, kuris priklauso nuo teigiamo atsakymo į pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar dėl ESS 4 straipsnio 2 dalies ir EERK 1 straipsnio 3 dalies c punkto nagrinėjamos leidimo priemonės priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai, kuriai EERK netaikomas, nes šių priemonių imtasi siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą.
49.      Šį klausimą galiu aptarti trumpai.
50.      ESS 4 straipsnio 2 dalies paskutiniame sakinyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė išimtinai išlieka atsakinga už savo nacionalinį saugumą. Ši mintis taip pat atsispindi EERK 1 straipsnio 3 dalies c punkte, kuriame nustatyta, kad ši direktyva nedaro poveikio veiksmams, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir gynybos tikslais.
51.      Taigi, ir, nepaisant šių dviejų nuostatų terminologijos skirtumų(25), pritariu Komisijai ir Prancūzijos vyriausybei, kad EERK 1 straipsnio 3 dalies c punktas iš esmės yra ESS 4 straipsnio 2 dalies išraiška.
52.      Ar abi šios nuostatos turėtų būti aiškinamos taip, kad priemonės, kurių imamasi nacionalinio saugumo tikslais, neturėtų patekti į EERK taikymo sritį?
53.      Pareiškėja, Estijos, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės bei Komisija mano, kad, nors valstybės narės gali pačios nuspręsti dėl priemonių, skirtų jų nacionaliniam saugumui užtikrinti, tai neatleidžia jų nuo pareigos laikytis EERK. Taigi pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį ir EERK 1 straipsnio 3 dalies c punktą nagrinėjama leidimo priemonė negali būti pašalinta iš Sąjungos teisės taikymo srities. Danijos, Čekijos, Italijos, Švedijos ir Suomijos vyriausybės laikosi priešingos nuomonės ir pabrėžia, kad, atsižvelgiant į tai, jog nagrinėjamų priemonių buvo imtasi siekiant užtikrinti Estijos nacionalinį saugumą, pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį ir EERK 1 straipsnio 3 dalies c punktą Sąjungos teisė netaikoma.
54.      Mano nuomone, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje jau paaiškinta, kad pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį nacionalinio saugumo priemonės nėra pašalintos iš Sąjungos teisės taikymo srities(26).
55.      Šia nuostata veikiau patvirtinama, kad Sąjunga neturi kompetencijos spręsti, kas yra būtina ir kaip užtikrinti valstybių narių saugumą. Vis dėlto, nors pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį už nacionalinį saugumą ir toliau atsako kiekviena valstybė narė, „tik ta aplinkybė, kad buvo imtasi nacionalinės priemonės, siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, nereiškia, jog Sąjungos teisė netaikoma ir kad valstybės narės neturi pareigos jos laikytis“(27).
56.      Taigi, net jei Estija priėmė ginčijamus teisės aktus tam, kad užtikrintų savo nacionalinį saugumą, tai nereiškia, kad šie teisės aktai ir jais remiantis nustatytos priemonės nepatenka į EERK taikymo sritį.
57.      Kitaip tariant, kai priemonės, kurių imtasi siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, prieštarauja Sąjungos taisyklėms, siekiant pateisinti šį prieštaravimą galima remtis viešuoju interesu užtikrinti nacionalinį saugumą; vis dėlto, kad būtų galima patvirtinti jų teisėtumą, tos priemonės turi atitikti proporcingumo kriterijų. Prie šio klausimo grįšiu atsakydama į penktąjį klausimą.
58.      Šioje byloje, kaip jau paaiškinau, Estijos vyriausybė laikosi pozicijos, kad nagrinėjamais teisės aktais saugomi nacionalinio saugumo interesai, tačiau kartu jie priimti įgyvendinant EERK(28). Iš tiesų grįsdama savo nacionalinius administracinius sprendimus laikyti nagrinėjamą aparatinę ir programinę įrangą „keliančia didelę grėsmę“ jos telekomunikacijų infrastruktūros saugumui, Estijos vyriausybė remiasi tam tikrais Europos Komisijos(29) ir nacionalinio saugumo agentūrų bendradarbiavimo grupės(30) parengtais privalomos teisinės galios neturinčiais Sąjungos teisės aktais.
59.      Taigi esama Estijai rūpimų nacionalinio saugumo klausimų ir Sąjungos lygmeniu nustatytų saugumo reikalavimų sutapties.
60.      Šiuo aspektu ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas Sprendimas Ministrstvo za obrambo(31). Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad tam tikrų kategorijų karinė veikla nepatenka į Direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų(32) taikymo sritį, „kai ši veikla yra tokia speciali, kad neišvengiamai ir nuolat kliudo laikytis šioje direktyvoje nustatytų reikalavimų“(33).
61.      Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti neigiamai ir paaiškinti, kad ESS 4 straipsnio 2 dalis ir EERK 1 straipsnio 3 dalies c punktas turi būti aiškinami taip, kad priemonė, pagal kurią reikalaujama gauti leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą siekiant teikti viešąjį ar viešai prieinamą elektroninių ryšių tinklą ar paslaugą, patenka į EERK taikymo sritį, net jei ši priemonė buvo nustatyta siekiant apsaugoti nacionalinio saugumo interesus.
C.      Dėl trečiojo klausimo
62.      Iš mano atsakymų į pirmuosius du klausimus matyti, kad ERĮ ir juo remiantis priimti ginčijami sprendimai patenka į EERK taikymo sritį. Dabar pereisiu prie trečiojo klausimo.
63.      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar nacionalinė priemonė, pagal kurią reikalaujama išankstinio leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą, yra laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį.
64.      Pareiškėja mano, kad į šį klausimą reikėtų atsakyti teigiamai. Ji teigia, kad EERK 12 straipsnio 1 dalis įpareigoja valstybes nares užtikrinti laisvę teikti elektroninių ryšių paslaugas, o ERĮ numatyta leidimų išdavimo procedūra ją riboja. Estijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Italijos vyriausybės bei Komisija nepritaria tokiai pozicijai. Jos iš esmės teigia, kad ERĮ numatyta leidimų išdavimo procedūra yra išankstinė laisvės teikti elektroninių ryšių paslaugas sąlyga, o ne apribojimas, nes pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį laisvė teikti elektroninių ryšių paslaugas užtikrinama „laikantis šioje direktyvoje nustatytų sąlygų“. Kadangi elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų saugumas yra viena iš šių sąlygų, valstybės narės gali teisėtai nustatyti tokią leidimų išdavimo procedūrą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje(34).
65.      Iš šių pozicijų matyti, kad Teisingumo Teismas turi dvi galimybes kvalifikuoti nagrinėjamą leidimo priemonę pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį: i) kaip elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo sąlygą; arba ii) kaip tokių tinklų ir paslaugų teikimo apribojimą.
66.      Mano manymu, toks reikalavimas yra tokių tinklų ir paslaugų teikimo apribojimas, kaip tai suprantama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto manau, kad šis apribojimas yra pateisinamas.
67.      Šiuo tikslu vertėtų priminti EERK 12 straipsnio 1 dalies pirmus du sakinius:
„Valstybės narės užtikrina laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas laikantis šioje direktyvoje nustatytų sąlygų. Šiuo tikslu valstybės narės nekliudo įmonei teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas, išskyrus atvejus, kai tai būtina dėl SESV 52 straipsnio 1 dalyje nurodytų priežasčių.“(35).
68.      Taigi iš esmės iš šios nuostatos išplaukiantis pagrindinis principas yra tas, kad tam tikromis sąlygomis valstybės narės privalo leisti įmonėms teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas.
69.      Be to, valstybės narės negali neleisti tokioms įmonėms įgyvendinti šią laisvę, taikydamos apribojimą, kuris tiesiogiai nenustatytas pačiame EERK kaip tokių elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo sąlyga.
70.      EERK 12 straipsnio 1 dalyje kartu su neigiamos integracijos įpareigojimu (t. y. uždraudžiant valstybių narių priemones, kuriomis sudaromos kliūtys laisvam elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimui)(36) pripažįstamas ir teigiamos integracijos poreikis (t. y. poreikio užtikrinti saugumą suderinimas kaip elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo sąlygos).
71.      Vis dėlto, nors reikalaujama, kad tinklai ir paslaugos būtų saugūs, Sąjungos lygmeniu nėra teigiamos integracijos, kiek tai susiję su šių tinklų ir paslaugų saugumu.
72.      EERK nenustatyta priemonių, kuriomis būtų užtikrintas toks saugumas. Šis pasirinkimas paliekamas valstybėms narėms, pagal EERK 40 straipsnio 1 dalį ir 41 straipsnio 1 dalį įpareigojant jas pasirinkti.
73.      Kitaip tariant, nors pagal EERK tinklų ir paslaugų saugumas yra tokių tinklų ir paslaugų teikimo sąlyga, išankstinis leidimas naudoti aparatinę ir programinę įrangą juos teikiant nėra tokia sąlyga.
74.      Priešingu atveju, t. y. jei bet kuri priemonė, kuria valstybė narė nusprendžia užtikrinti tinklų ir paslaugų saugumą, būtų automatiškai laikoma tinkamo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinkos veikimo sąlyga, tai reikštų, kad valstybės narės galėtų nesunkiai sudaryti kliūtis laisvam judėjimui(37).
75.      Toks automatinis valstybių narių pasirinktų priemonių proporcingumo teisminės kontrolės netaikymas neatitiktų EERK 12 straipsnio 1 dalies tikslo užkirsti kelią kliūtims laisvam elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimui.
76.      Taigi siūlau tokį aiškinimą, pagal kurį konkreti nacionalinė priemonė, kurios imtasi siekiant užtikrinti valstybės narės tinklų ir paslaugų saugumą, vis tiek gali būti laikoma laisvės teikti tokias sistemas ir paslaugas apribojimu, draudžiamu pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, net jei pagal šią direktyvą valstybės narės įpareigojamos užtikrinti savo tinklų saugumą.
77.      Visi išankstinio leidimo patekti į vidaus rinką reikalavimai iš esmės laikomi laisvo judėjimo kliūtimi, nesvarbu, ar kalbama apie prekes(38), paslaugas(39), kapitalą(40) arba įsisteigimo laisvę(41). Dėl tokio reikalavimo laisvė ir patekimas į atitinkamas rinkas visada tampa mažiau patrauklūs.
78.      Šiuo klausimu reikėtų pripažinti, kad ex ante leidimo procedūra, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, pagal kurią kompetentingoms institucijoms leidžiama uždrausti naudoti tam tikrą aparatinę ir programinę įrangą dėl jos keliamos „didelės grėsmės“, yra priemonė, kuri iš esmės kliudo laisvam elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų judėjimui, nes dėl jos prieiga prie šios paslaugos ir naudojimasis ja gali tapti mažiau patrauklūs ar sudėtingesni.
79.      Vadinasi, tokia priemonė iš esmės draudžiama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį.
80.      Taigi nagrinėjamais Estijos teisės aktais gali būti ribojama laisvė teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, pažeidžiant EERK 12 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį.
81.      Vis dėlto pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį tokia priemonė gali būti pateisinama vienu iš SESV 52 straipsnio 1 dalyje išvardytų pagrindų.
82.      Iš to išplaukiančią proporcingumo analizę, apimančią nacionalinio saugumo aspektus, turėtų atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jis neprašė pateikti gairių dėl šio konkretaus EERK 12 straipsnio 1 dalies aspekto. Vis dėlto, kiek tai susiję su mano siūlomu atsakymu į penktąjį klausimą, pateiksiu gaires, kurios šiuo klausimu taip pat gali būti naudingos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
83.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį klausimą atsakyti teigiamai: EERK 12 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės aktų rinkinys, pagal kurį reikalaujama administracinės institucijos leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti, yra laisvės teikti tokius tinklus ir paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Toks apribojimas gali būti pateisintas SESV 52 straipsnio 1 dalyje nurodytais pagrindais.
D.      Dėl ketvirtojo klausimo
84.      EERK 12 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje reikalaujama, kad valstybės narės tinkamai pagrįstų visus laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas apribojimus ir apie tokį apribojimą praneštų Komisijai.
85.      Atsižvelgdamas į šią nuostatą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtuoju klausimu siekia išsiaiškinti, kokių pasekmių kyla dėl to, kad nebuvo pranešta apie EERK 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos teisės apribojimą, kaip antai šiuo atveju teisės aktų rinkinį, pagal kurį reikalaujama ex ante
leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinkle. Dar svarbiau, minėtas teismas klausia, ar dėl tokio nepranešimo tokia priemonė tampa netaikytina.
86.      Pareiškėjos teigimu, apie nagrinėjamus teisės aktus Komisijai nebuvo pranešta. Dėl šios priežasties ERĮ numatyta leidimo procedūra negali būti remiamasi prieš ją. Estijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Italijos vyriausybės bei Komisija, taip pat per teismo posėdį TTJA, Vokietijos ir Suomijos vyriausybės teigė, kad nebuvo būtina pranešti, nes jos manė, kad iš ERĮ kylanti pareiga gauti leidimą yra ne apribojimas, o EERK nustatyta elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo sąlyga.
87.      Priešingai šioms pozicijoms, kaip jau paaiškinau nagrinėdama trečiąjį klausimą, manau, kad tokia ex ante
leidimo priemonė, kokia Estijoje nustatyta ERĮ, riboja laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas. Taigi, mano nuomone, apie tokią priemonę turėjo būti pranešta Komisijai.
88.      Vis dėlto norėčiau pažymėti, kad iš bylos medžiagos neaišku, ar apie šią priemonę tikrai buvo pranešta. Estijos vyriausybės teigimu, ERĮ projektas, įskaitant leidimų sistemą, buvo pateiktas Komisijai 2020 m.(42), o pats įstatymas įsigaliojo 2022 m. Vis dėlto pareiškėja siekia ginčyti tokio pranešimo buvimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip ir buvo.
89.      Vis dėlto, net jei Estijos vyriausybė nepranešė Komisijai apie teisės aktuose nustatytą reikalavimą gauti išankstinį leidimą, manau, jog toks nepranešimas nereiškia, kad ta ERĮ dalis netaikoma pareiškėjai, t. y. nepranešimo sukeltas poveikis nėra toks pats, koks būtų kilęs nepranešus apie TRIS direktyvoje nustatytus techninius reikalavimus.
90.      Pirma, TRIS direktyvoje aiškiai nurodyta, kad ji netaikoma elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų sričiai. Jos 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad ji „netaikoma [prieš EERK direktyvą galiojusioje ankstesnėje direktyvoje] nurodytoms taisyklėms, susijusioms su klausimais, kuriems taikomi Sąjungos telekomunikacijų paslaugų srities teisės aktai“.
91.      Taigi elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų techninių taisyklių ir standartų tikslais EERK yra lex specialis TRIS direktyvos atžvilgiu.
92.      Antra, kaip paaiškina Komisija, negalima nustatyti jokios analogijos tarp, viena vertus, nepranešimo pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį ir, kita vertus, TRIS direktyvoje ir atitinkamoje
jurisprudencijoje nustatytos pranešimo procedūros nesilaikymo, kai nepranešus apie techninį standartą jis tampa netaikomas privatiems asmenims(43).
93.      Taip yra todėl, kad, priešingai nei TRIS direktyvoje, EERK 12 straipsnio 1 dalyje nereikalaujama, kad elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo sąlygos galėtų būtų taikomos tik gavus Komisijos pritarimą arba pasibaigus minimaliam laikotarpiui.
94.      Vadinasi, tai, kad nebuvo pranešta apie laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas apribojimą pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, nereiškia, kad pareiškėjai neįmanoma taikyti ERĮ numatytos leidimo procedūros.
95.      Dėl nurodytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui į ketvirtąjį klausimą atsakyti taip, kad nepranešus Komisijai apie laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus apribojimą, kaip tai suprantama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, nacionalinės teisės aktai, apie kuriuos nebuvo pranešta, netampa netaikytini.
E.      Penktasis klausimas
96.      Penktasis klausimas, kaip jis pateiktas, susijęs su nacionalinėmis priemonėmis, kuriomis ribojamas SESV 34 straipsnyje numatytas laisvas prekių judėjimas, tačiau kurios gali būti pateisinamos remiantis SESV 36 straipsniu. Šis klausimas Teisingumo Teismui buvo pateiktas su sąlyga, kad jis nuspręs, jog EERK netaikytinas.
97.      Vis dėlto, kaip jau paaiškinau, manau, kad šioje byloje EERK taikytinas. Taigi iš esmės Teisingumo Teismui nereikia atsakyti į penktąjį klausimą.
98.      Atsižvelgiant į tai, atsakymas į šį klausimą iš esmės būtų naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad jis galėtų nuspręsti, ar remiantis ERĮ nustatytos ginčijamos priemonės gali būti pateisinamos pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, pagal kurią jos yra apribojimas.
99.      Kadangi Teisingumo Teismas gali performuluoti jam pateiktą klausimą taip, kaip, jo manymu, būtų naudinga sprendimui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, siūlau Teisingumo Teismui tai padaryti šioje byloje(44).
100. Taigi performuluotu penktuoju klausimu būtų siekiama išsiaiškinti, ar su EERK 12 straipsnio 1 dalimi ir proporcingumo principu suderinama tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus reikalaujama, kad ryšių bendrovė gautų leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą savo ryšių tinkle, siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, ir nereikalaujama, kad administracinė institucija, vertindama tokios didelę grėsmę keliančios aparatinės ir programinės įrangos keliamą grėsmę: a) išnagrinėtų, ar su gamintoju siejamos grėsmės kyla ir dėl konkrečios aparatinės ir programinės įrangos; b) įvertintų konkrečios aparatinės ir programinės įrangos funkcionalumą, vietą ir svarbą teikiant ryšių paslaugą; ir c) išnagrinėtų, ar problemos, siejamos su valstybe, kurioje gamintojas yra įsisteigęs, kyla ir dėl gamintojo.
101. Šiuo tikslu svarbu pabrėžti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nesiekia gauti atsakymo dėl ginčijamų sprendimų, priimtų remiantis ERĮ, proporcingumo. Tas teismas veikiau siekia išsiaiškinti, ar ERĮ reglamentuojama leidimo procedūra, kuria grindžiami ginčijami sprendimai, gali būti pateisinama, jeigu ja kompetentingoms institucijoms nenustatoma pareiga iš anksto, prieš atmetant prašymą išduoti leidimą dėl šių priežasčių, įvertinti, ar grėsmė nacionaliniam saugumui yra reali. Tik tuo atveju, jei ERĮ šiuo aspektu būtų laikomas pagrįstu, kiltų klausimas, ar jis yra proporcingai įgyvendinamas.
102. Priemonė, kuria ribojama laisvė teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, kaip tai suprantama pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį, gali būti pateisinama remiantis SESV 52 straipsnio 1 dalyje nurodytais pagrindais; šie pagrindai yra viešoji tvarka, visuomenės saugumas ir visuomenės sveikata.
103. Nagrinėjamu atveju Estijos vyriausybė ERĮ nustatytą apribojimą grindžia nacionaliniu saugumu (konkrečiai – jos telekomunikacijų infrastruktūros saugumu) ir tuo, kad šiomis priemonėmis įgyvendinamas EERK, visų pirma jo 40 straipsnio 1 dalis ir 41 straipsnio 1 dalis.
104. Neginčijama, kad ryšių tinklų saugumas yra labai svarbus šiuolaikinėse demokratinėse visuomenėse: saugi ir patikima telekomunikacijų infrastruktūra yra ne tik būtina, kad būtų galima veiksmingai naudotis įvairiomis Sąjungos vertybėmis ir pagrindinėmis teisėmis, įskaitant demokratijos vertybę ir saviraiškos laisvę, bet ir užtikrinamas socialinis stabilumas, nes įtaka vienos valstybės narės telekomunikacijų infrastruktūrai arba jos sutrikdymas gali paveikti kitus ekonomikos sektorius ir apskritai Sąjungos piliečių kasdienį gyvenimą(45).
105. Taip pat pažymiu, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, jog valstybės narės telekomunikacijų infrastruktūros saugumas gali būti valstybės visuomenės saugumo elementas(46).
106. Be to, EERK siekiama užtikrinti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų saugumą ir šiuo tikslu pagal jo 40 straipsnio 1 dalį bei 41 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti savo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų saugumą(47).
107. Vis dėlto, net jei valstybės narės elektroninių ryšių tinklo ir jos paslaugų saugumas tiek valstybių narių, tiek Sąjungos lygmeniu pripažįstamas pagrindiniu visuomenės interesu, todėl juo galima remtis kaip pateisinimu siekiant apriboti laisvę teikti tokius tinklus ir paslaugas, šis apribojimas gali būti nustatytas tik tuo atveju, jei grėsmė šiam interesui konkrečiu atveju yra reali, esama ir pakankamai didelė(48).
108. Šiuo tikslu valstybė narė negali pateisinti tokio apribojimo vien remdamasi nacionalinio saugumo sumetimais(49).
109. Kaip tik teisės aktais, kuriais leidžiamas toks apribojimas, šiuo atveju ERĮ, kompetentingos institucijos – TTJA ir KJN – turi būti įpareigojamos įvertinti, ar nagrinėjama konkreti įranga iš tikrųjų kelia tokią grėsmę nacionalinio telekomunikacijų tinklo saugumui.
110. Nors šis vertinimas gali skirtis, nelygu tai, ar grėsmę kelia trečiosios valstybės, ar jų tiekėjai(50), jis negali būti grindžiamas bendru įtarimu(51); atvirkščiai, tai turi būti konkretus šios įrangos naudojimo paskirties ir su ja susijusios grėsmės vertinimas. Ši analizė gali apimti, pavyzdžiui, grėsmę, susijusią su nagrinėjamos įrangos rūšimi, jos gamintoju arba valstybe, kurioje šis gamintojas yra įsisteigęs(52).
111. Šiomis aplinkybėmis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktąjį klausimą reikia atsakyti taip: EERK 12 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatomas išankstinio leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą reikalavimas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų saugumui užtikrinti, įpareigotų įstaigas, įgaliotas nuspręsti, ar išduoti tokį leidimą, įvertinti, ar nagrinėjama aparatinė ir programinė įranga, kurią prašoma naudoti, kelia realią grėsmę tinklo saugumui, ir tam gali tekti atsižvelgti į tokios įrangos naudojimo paskirtį, į tai, ar grėsmė, siejama su gamintojo įsisteigimo valstybe, kyla ir dėl jos gamintojo, ir į tai, ar su gamintoju siejama grėsmė kyla dėl konkrečios aparatinės ir programinės įrangos.
112. Mano supratimu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ERĮ nustatyti tikslūs kriterijai, kuriais remdamosi kompetentingos nacionalinės institucijos gali nuspręsti, kad kyla grėsmė nacionaliniam saugumui. Šiuo tikslu, regis, atsižvelgiama, be kita ko, į grėsmę, susijusią su gamintoju ir trečiąja valstybe, kurioje šis gamintojas yra įsisteigęs(53).
113. Tikrindamas ginčijamus sprendimus nacionalinis teismas turės įvertinti, ar į šiuos kriterijus išties buvo atsižvelgta vertinant grėsmę konkrečioje šios bylos situacijoje, dėl kurios naudojimo leidimas buvo apribotas laiko atžvilgiu.
114. Kadangi grėsmės buvimo vertinimas reikalauja išsamių žinių apie techninius, politinius ir saugumo aspektus, susijusius su konkrečia situacija, Sąjungos teismai negali vertinti, ar konkretaus gamintojo, jo įrangos ar šios naudojimo atveju esama grėsmės. Vis dėlto, kai nacionalinio teismo prašoma peržiūrėti priemones, kuriomis dėl nacionalinio saugumo priežasčių draudžiama naudoti tam tikrą aparatinę ir programinę įrangą, kompetentingos institucijos turi galėti pateikti pagrįstą paaiškinimą, kodėl tokia grėsmė yra nustatyta(54); prireikus tam gali reikėti taikyti įvairią teisminę techniką(55).
115. Kai, kaip šioje byloje, aptariami saugumo interesai Sąjungos ir nacionaliniu lygmenimis sutampa, atlikdamas nagrinėjamos priemonės teisminę kontrolę nacionalinis teismas taip pat gali atsižvelgti į Sąjungos institucijų ir įstaigų bei nacionalinių įstaigų atliktus grėsmės vertinimus.
116. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimui gali būti svarbūs įvairūs dokumentai, kuriais rėmėsi Estijos vyriausybė: ši vyriausybė visų pirma nurodė 2019 m. Kibernetinio saugumo rekomendaciją, Koordinuotą grėsmių vertinimą ir 5G priemonių rinkinį(56), parengtus TIS bendradarbiavimo grupės(57), taip pat 2021 m. Komisijos komunikatą dėl 5G priemonių rinkinio įgyvendinimo
117. Nors šie privalomos teisinės galios neturintys dokumentai nesaisto valstybių narių, juose numatytas koordinuotas grėsmių vertinimas, kurį nacionaliniu ir Sąjungos lygmenimis atlieka kompetentingos nacionalinės institucijos ir kuriuo remdamasi Komisija, be kita ko, nustatė, kad atitinkamos aparatinės ir programinės įrangos gamintojo pagaminta įranga kelia „daug didesnę grėsmę nei kitų 5G tiekėjų“ ir kad „dėl šios didelės grėsmės <...> Komisija mano, kad valstybių narių priimti sprendimai apriboti arba pašalinti Huawei <...> yra pagrįsti ir atitinka 5G priemonių rinkinį“(58).
118. Remiantis Komunikatu dėl 5G priemonių rinkinio įgyvendinimo, tokia išvada grindžiama, be kita ko, tuo, kad „tarp šio tiekėjo ir tam tikros trečiosios valstybės vyriausybės, trečiosios valstybės teisės aktų ir tiekėjo įmonės nuosavybės ypatumų yra konkretus ryšys“(59).
119. Estijos vyriausybė paaiškina, kad jos kompetentingos institucijos atsižvelgė į šį vertinimą ir kad remdamosi šiuo bendru grėsmės nustatymu tiek Sąjungos, tiek valstybių narių lygmenimis jos manė, kad būtina apriboti, be kita ko, nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos tiekėjos Huawei poveikį teikiant elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas.
120. Taigi man atrodo pagrįsta daryti išvadą, kad, nors ERĮ ir ginčijamais sprendimais, kurie buvo priimti remiantis šiuo įstatymu, ribojama laisvė teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, jais siekiama teisėto tikslo, t. y. pašalinti realią grėsmę tinklų saugumui. Tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
F.      Dėl šeštojo prejudicinio klausimo
121. Iš nacionalinės bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamą aparatinę ir programinę įrangą pareiškėja naudojo 2G–4G funkcijai elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti iki ginčijamų sprendimų priėmimo. Iš pareiškėjos paaiškinimo taip pat matyti, kad ji pirko 5G funkcijai skirtą įrangą, siekdama įtraukti ją į pakraščio tinklą dar prieš ERĮ nustatant pareigą gauti leidimą. Galiausiai iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties ir šalių paaiškinimų matyti, kad ginčijamais sprendimais aptariamą aparatinę ir programinę įrangą buvo leidžiama naudoti trumpesnį laiką nei šios įrangos tinkamo naudojimo laikas.
122. Šiuo tikslu šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar, atsižvelgiant į šias aplinkybes, ginčijamais sprendimais atimama nuosavybė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, ir tokiu atveju pareiškėja galėtų turėti teisę į tinkamą kompensaciją.
123. Pareiškėja mano, kad taip ir yra. Ji tvirtina, kad nagrinėjama leidimų išdavimo tvarka lemia nepagrįstą nuosavybės atėmimą. Ji taip pat mano, kad pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį staigus nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos naudojimo teisinio reglamentavimo pakeitimas, kuriuo nustatomas reikalavimas turėti naudojimo leidimą ir uždraudžiama naudoti aparatinę ir programinę įrangą, kurią pareiškėja teisėtai įsigijo iš konkretaus gamintojo, yra draudžiamas, nebent numatyta teisinga ir tinkama kompensacija.
124. Komisijos ir Estijos, Ispanijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Švedijos ir Suomijos vyriausybių teigimu, nagrinėjamos leidimo priemonės pagrindas yra tam tikras nuosavybės naudojimo, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalies trečią sakinį, reglamentavimas. Taigi ginčijamais sprendimais iš pareiškėjos nei de facto, nei de jure nebuvo atimta nuosavybė į nagrinėjamą aparatinę ir programinę įrangą. Be to, tos šalys mano, kad minėtas nuosavybės reglamentavimas, atsižvelgiant į Estijai susirūpinimą keliančius nacionalinio ir visuomenės saugumo klausimus, yra proporcingas šios teisės apribojimas, nes Estijos valdžios institucijos numatė pakankamai ilgą pereinamąjį laikotarpį.
125. Pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį „[k]iekvienas turi teisę valdyti teisėtai įgytą nuosavybę, ja naudotis, disponuoti ir palikti paveldėtojams. Nuosavybė negali būti atimta, išskyrus atvejus, kai tai yra būtina visuomenės poreikiams ir tik įstatymo nustatytais atvejais bei sąlygomis laiku ir teisingai už ją atlyginant. Nuosavybės naudojimą gali reglamentuoti įstatymai, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus“.
126. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad toje nuostatoje numatytos trys skirtingos normos. Jis išaiškino, kad „pirmoje normoje, kuri išdėstyta šios nuostatos pirmame sakinyje ir yra bendro pobūdžio, sukonkretinamas nuosavybės apsaugos principas. Antroje normoje, kuri išdėstyta minėto straipsnio antrame sakinyje, kalbama apie nuosavybės atėmimą ir tokiu atveju taikomas tam tikras sąlygas. Trečioje normoje, išdėstytoje tos pačios nuostatos trečiame sakinyje, valstybėms narėms pripažįstama teisė reglamentuoti naudojimąsi nuosavybe tiek, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus. Tačiau šios taisyklės nėra tarpusavyje nesusijusios. Iš tiesų antroji ir trečioji taisyklės yra susijusios su konkrečiais nuosavybės teisių pažeidimo pavyzdžiais ir turėtų būti aiškinamos atsižvelgiant į pirmoje iš šių taisyklių įtvirtintą principą“(60).
127. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje numatyta apsauga yra plati ir apima ne tik ekonominę vertę turintį turtą, bet ir interesus, susijusius su licencijos ar naudojimo leidimo eksploatavimu(61).
128. Pagrindinėje byloje ginčijami sprendimai susiję su prašymu leisti naudoti tam tikrą aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti. Šis prašymas buvo patenkintas tik iš dalies, o leidimas išduotas ERĮ nustatytam ilgiausiam įmanomam laikotarpiui: iki 2029 m. gruodžio 31 d. 2G–4G funkcijai ir iki 2025 m. gruodžio 31 d. 5G funkcijai.
129. Vadinasi, kadangi nebuvo šios nuosavybės esmės ribojimo, ji nebuvo atimta iš pareiškėjos(62). Ginčijamais sprendimais vis dėlto apribojamas naudojimasis pareiškėjos nuosavybe, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalies trečią sakinį(63).
130. Tokiu atveju pareiškėja iš esmės neturi teisės į kompensaciją.
131. Vis dėlto nuosavybės naudojimo apribojimas galimas tik tiek, kiek tai būtina bendrajam interesui užtikrinti. Šioje byloje šis vertinimas bus panašus į vertinimą, kurio reikalaujama siekiant pateisinti laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas apribojimą pagal EERK 12 straipsnio 1 dalį.
132. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė pateikti gairių, kaip atlikti tokį proporcingumo vertinimą.
133. Tačiau reikėtų pažymėti, kad vienas iš aspektų, į kuriuos šioje byloje turėtų atsižvelgti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra tas, ar laikotarpio, per kurį pareiškėjai buvo leista toliau naudoti aptariamą aparatinę ir programinę įrangą, trukmė, atsižvelgiant į laikotarpio, per kurį pareiškėja galėjo pasirengti tokiam teisės akto pakeitimui, trukmę, buvo pakankama.
134. Taip yra todėl, kad nagrinėjama leidimo priemonė kartu su griežtais maksimaliais naudojimo laikotarpiais daro didelį poveikį investicijoms, atliktoms prieš priimant šiuos teisės aktų pakeitimus(64).
135. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar visas laikotarpis, per kurį pareiškėja galėjo pasirengti prisitaikyti prie naujos teisinės padėties nuo to momento, kai buvo pasiūlyti atitinkami ERĮ pakeitimai, iki nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos maksimalaus naudojimo laikotarpio pabaigos buvo pakankamai ilgas. Jeigu jis konstatuotų, kad taip nebuvo, reikėtų apsvarstyti teisingo patirtos žalos atlyginimo sistemą(65).
136. Galiausiai vertindamas ginčijamų sprendimų proporcingumą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atsižvelgti į nagrinėjamos pagrindinės teisės ribojimo sunkumą ir siekiamo tikslo svarbą(66), taip pat į kitus interesus, kaip antai elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų gavėjų suinteresuotumą šių tinklų ir paslaugų sauga ir saugumu, taip pat į rinkos riziką, kurią apdairus ir nuovokus konkurentas, veikiantis toje pačioje rinkoje, būtų turėjęs prisiimti dėl nagrinėjamos aparatinės ir programinės įrangos(67).
137. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad pareiškėjai tenkanti našta buvo neproporcingai didelė, net jei buvo būtina, kaip jau paaiškinau, galėtų būti tinkama išmokėti teisingą kompensaciją.
138. Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į šeštąjį klausimą atsakyti taip, kad aparatinės ar programinės įrangos, kuri jau buvo elektroninių ryšių tinkle prieš nustatant leidimo naudoti reikalavimą, naudojimo apribojimas, pagal kurį tokią įrangą leidžiama naudoti trumpiau nei šios aparatinės ar programinės įrangos naudingą tarnavimo laiką, nėra nuosavybės atėmimas, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį.
IV.    Išvada
139. Siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tallinna Halduskohus (Talino administracinis teismas, Estija) jam pateiktus klausimus:
1.      2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas,
turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma nacionalinės teisės aktų rinkiniui, pagal kurį, siekiant užtikrinti nacionalinio elektroninių ryšių tinklo ir jo paslaugų saugumą, reikalaujama, kad veiklos vykdytojas, norintis teikti tokį tinklą ir paslaugą, gautų leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą savo ryšių tinkle.
2.      ESS 4 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2018/1972 1 straipsnio 3 dalies c punktas
turi būti aiškinami taip, kad priemonė, pagal kurią reikalaujama gauti leidimą naudoti aparatinę ir programinę įrangą siekiant teikti viešąjį ar viešai prieinamą elektroninių ryšių tinklą ar paslaugą, patenka į Direktyvos 2018/1972 taikymo sritį, net jei ši priemonė buvo nustatyta siekiant apsaugoti nacionalinio saugumo interesus.
3.      Direktyvos 2018/1972 12 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės aktų rinkinys, pagal kurį reikalaujama administracinės institucijos leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms teikti, yra laisvės teikti tokius tinklus ir paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Toks apribojimas gali būti pateisintas SESV 52 straipsnio 1 dalyje nurodytais pagrindais.
4.      Direktyvos 2018/1972 12 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip: nepranešus Europos Komisijai apie laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus apribojimą, nacionalinės teisės aktai, apie kuriuos nebuvo pranešta, netampa netaikytini.
5.      Direktyvos 2018/1972
12 straipsnio 1 dalis ir proporcingumo principas
turi būti aiškinami taip, kad pagal juos reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatomas išankstinio leidimo naudoti aparatinę ir programinę įrangą reikalavimas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų saugumui užtikrinti, įpareigotų įstaigas, įgaliotas nuspręsti, ar išduoti tokį leidimą, įvertinti, ar nagrinėjama aparatinė ir programinė įranga, kurią prašoma naudoti, kelia realią grėsmę tinklo saugumui, ir tam gali tekti atsižvelgti į tokios įrangos naudojimo paskirtį, į tai, ar grėsmė, siejama su gamintojo įsisteigimo valstybe, kyla ir dėl jos gamintojo, ir į tai, ar su gamintoju siejama grėsmė kyla dėl konkrečios aparatinės ir programinės įrangos.
6.      Aparatinės ar programinės įrangos, kuri jau buvo elektroninių ryšių tinkle prieš nustatant leidimo naudoti reikalavimą, naudojimo apribojimas, pagal kurį tokią įrangą leidžiama naudoti trumpiau nei šios aparatinės ar programinės įrangos tinkamą naudojimo laiką, nėra nuosavybės atėmimas, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas (OL L 321, 2018, p. 36).
3      Šiuo klausimu žr. Sendin, A., Sanchez-Fornie, M. A, Berganza, I., Simon, J., Irritoa. I., „Telecommunication Networks for the Smart Grid“, Artech House, Boston, 2016, p. 176. Dėl savo esminės svarbos visai telekomunikacijų infrastruktūrai pagrindinis tinklas kartais vadinamas mobiliojo ryšio tinklo „stuburu“ arba „smegenimis“. Apskritai šiuo klausimu žr. NATO Bendros kibernetinės gynybos mokymo centro skelbiamą informaciją; jis pagrindinį tinklą apibūdino kaip „pagrindinę infrastruktūrą ir todėl <...> esminį nacionalinį interesą, turintį įtakos nacionaliniam saugumui“. Žr. NATO Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence, Kaska, K., Beckvard, H.
ir
Minárik, T., „Huawei, 5G and China as a Security Threat“, 2019, p. 15, skelbiama adresu: https://ccdcoe.org/uploads/2019/03/CCDCOE-Huawei-2019-03-28-FINAL.pdf
4      Žr., pavyzdžiui, Vokietijos federalinės informacinio saugumo tarnybos leidinį „5G rizikos analizė, bendrasis dokumentas: metodika, rizikos scenarijai ir rezultatai“, 2025, p. 21; jame paaiškinama, kad „radijo prieigos tinklas (Radio Access Network (RAN)) turi 5G bazines stotis <…> su radijo sąsaja <…> kuri užtikrina mobiliųjų įrenginių junglumą“ (skelbiamas adresu: https://www.bsi.bund.de/SharedDocs/Downloads/EN/BSI/Publications/Studies/5G/5G_Framework_Document.pdf?__blob=publicationFile&v=4).
5      Kai kuriose valstybėse narėse 2G ir 3G tinklai jau yra išjungiami; pavyzdžiui, Airijos atveju žr. Commission for Communications Regulation (Ryšių reguliavimo komisija) „2G / 3G išjungimas: gairės mobiliojo ryšio tinklo operatoriams“, COMReg 24/61, 2024 m. liepos 30 d., skelbiama adresu: https://www.comreg.ie/media/2024/07/ComReg-2461.pdf
6      Komisija išreiškė tokią poziciją dar 2016 m. ir vėliau ja rėmėsi. Žr. Komisijos komunikatą Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Europos 5G veiksmų planas“ (COM(2016) 588 final), p. 4; jame Komisija aiškina, kad „norint pirmauti ir anksti pasinaudoti naujomis 5G atveriamomis rinkos galimybėmis ne tik telekomunikacijų sektoriuje, bet ir visoje ekonomikoje bei visuomenėje, Sąjungai ypač svarbu turėti didelio užmojo 5G diegimo grafiką“.
7      2019 m. kovo 26 d. Komisijos rekomendacijos (ES) 2019/534 dėl 5G tinklų kibernetinio saugumo (OL L 88, 2019, p. 42) (toliau – Kibernetinio saugumo rekomendacija) 2 punkto a papunktyje Komisija „5G tinklus“ apibrėžia kaip „visum[ą] su mobiliojo ir belaidžio ryšio technologija susijusių tinklo infrastruktūros elementų, naudojamų ryšio ir pridėtinės vertės paslaugoms teikti ir pasižyminčių pažangiomis veikimo savybėmis, kaip antai labai didele duomenų perdavimo sparta ir pajėgumu, nedidelės delsos ryšiu, itin dideliu patikimumu arba galimybe veikti prijungus daug įrenginių. Šie tinklai gali apimti senesnius tinklo elementus, pagrįstus ankstesnių kartų, pavyzdžiui, 4G arba 3G, mobiliojo ir belaidžio ryšio technologija. 5G tinklas apima visas susijusias tinklo dalis“.
8      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. Europos Audito Rūmų specialiąją ataskaitą, kurioje nurodyta: „[a]pskaičiuota, kad iki 2018 m. pabaigos visame pasaulyje buvo naudojami 22 milijardai prijungtųjų įrenginių [ir kad] iki 2030 m. šis skaičius padidės iki maždaug 50 milijardų, sukuriant didžiulį tarpusavyje sujungtų įrenginių tinklą, apimantį viską – nuo išmaniųjų telefonų iki virtuvės prietaisų. Tikimasi, kad 2017 m. pasaulinis duomenų srauto suvartojimas nuo 12 eksabaitų mobiliojo ryšio duomenų srauto per mėnesį iki 2030 m. padidės iki daugiau kaip 5 000 eksabaitų“. Žr. Europos Audito Rūmų specialiąją ataskaitą Nr. 03/2022 „5G diegimas Europos Sąjungoje. Vėlavimas diegti tinklus, kurių saugumo klausimai vis dar neišspręsti“, Europos Sąjungos leidinių biuras, Liuksemburgas, 2022, p. 7, skelbiamą adresu: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR22_03/SR_Security-5G-networks_EN.pdf
9      Pažymėtina, kad nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pareiškėjos pastabose 2022 m. kovo 23 d. nurodyta kaip data, kai pareiškėja pateikė prašymą išduoti leidimą, Estijos vyriausybės pastabose ir nacionalinės bylos medžiagoje, įskaitant 2022 m. lapkričio 25 d. TTJA sprendimą Nr. 1-7/22-436, minėtas prašymas datuojamas 2022 m. kovo 18 d.
10      Šio teksto vertimą į anglų kalbą galima rasti adresu: https://www.riigiteataja.ee/en/eli/ee/Riigikogu/act/528102025002/consolide
11      Šie dvylika kriterijų yra tokie: 1) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo registruota arba pagrindinė buveinė yra šalyje <...> kuri nėra Sąjungos, Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijos [NATO] arba Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos [EBPO] narė; 2) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo buveinės valstybėje nesilaikoma demokratinės teisinės valstybės principų ar žmogaus teisių; 3) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo buveinės valstybėje nėra saugoma kitų valstybių asmenų intelektinė nuosavybė, asmens duomenys ar komercinės paslaptys; 4) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo buveinės valstybė demonstruoja agresyvų elgesį kibernetinėje erdvėje; 5) Sąjungos, NATO ar EBPO valstybės narės yra priskyrusios kibernetines atakas techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo buveinės valstybei; 6) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjas arba teikėjas savo buveinės valstybėje ar kitoje užsienio šalyje, kurioje nėra nepriklausomos teisminės kontrolės, yra kontroliuojamas vyriausybės ar valstybės valdžios; 7)
techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo buveinės valstybė arba kita užsienio valstybė gali įpareigoti jį veikti taip, kad kiltų grėsmė Estijos nacionaliniam saugumui;
8) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo veikla nėra grindžiama rinkos konkurencija arba
jo buveinės valstybėje tuo tikslu nebuvo sudarytos tinkamos sąlygos; 9) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo nuosavybės struktūra, organizacinė struktūra arba valdymo struktūra nėra skaidri; 10) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo finansavimas nėra skaidrus; 11) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjo arba teikėjo prekės ar paslaugos turi pažeidžiamų vietų ir nebuvo įdiegta tinkamų saugumo priemonių tokioms pažeidžiamoms vietoms pašalinti; 12) techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų kūrėjas arba teikėjas negali užtikrinti nepertraukiamo prekių tiekimo ar paslaugų teikimo, išskyrus force majeure atvejus“.
12      Pagal ERĮ 1965 straipsnį tai apima „[nesavarankišką] 5G arba naujesnės kartos mobiliojo ryšio tinklo standartą“.
13      Kaip suprantu iš ERĮ 1965 straipsnio teksto, po 2025 m. gruodžio 31 d. į ateitį jokio leidimo nebus išduodama 5G technologijai, kuri, kaip nustatyta, kelia grėsmę nacionaliniam saugumui, o leidimo toliau naudoti 2G, 3G, 4G aparatinę ir programinę įrangą, net ir nustačius grėsmę nacionaliniam saugumui, gali būti prašoma po 2029 m. gruodžio 31 d.
14      Pagal Estijos ERĮ 873 straipsnio 2 dalį ryšių tinkle naudojama aparatinė ar programinė įranga gali kelti grėsmę nacionaliniam saugumui dėl didelės grėsmės, kurią kelia gamintojas arba techninės priežiūros ar pagalbos paslaugų teikėjas (1 punktas), arba dėl grėsmės, kurią kelia aparatinės ar programinės įrangos techninės savybės ar konfigūracija (2 punktas).
15      Žr. šios išvados 11 išnašą. Per teismo posėdį Estijos vyriausybė paaiškino, kad nustatyti grėsmių pavyzdžiai buvo susiję su šnipinėjimo galimybėmis, neteisėtu informacijos ir duomenų naudojimu ir svarbių paslaugų sutrikdymu.
16      2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (OL L, 241, 2015, 1).
17      Šiuo klausimu žr. EERK 1 straipsnio 1 dalį. Šiuo tikslu keli 2002 m. kovo mėn. kaip vienas rinkinys priimti teisės aktai, kuriais buvo anksčiau reglamentuojami elektroniniai ryšiai, buvo išdėstyti nauja redakcija Europos elektroninių ryšių kodeksu (EERK) siekiant pritaikyti reguliavimo sistemą prie technologijų ir rinkos pokyčių. Šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimą T‑2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Kaip nurodyta EERK 5 konstatuojamojoje dalyje, laisvei teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas turėtų būti taikomos tik šioje direktyvoje nustatytos sąlygos.
19      Žr. EERK 2 straipsnio 1 dalį.
20      Išskirta mano.
21      Žr. EERK 2 straipsnio 1 dalį.
22      Žr. EERK 2 straipsnio 4 dalį.
23      EERK 2 straipsnio 1 dalyje sąvoka „elektroninių ryšių tinklas“ apibrėžiama taip: „elektroninių ryšių tinklas – perdavimo sistemos, tiek grindžiamos, tiek negrindžiamos nuolatine infrastruktūra arba centralizuoto valdymo pajėgumais, ir atitinkamais atvejais komutavimo ar maršruto parinkimo įranga bei kiti ištekliai, įskaitant neaktyvius tinklo elementus, kurie leidžia perduoti signalus laidais, radijo, optinėmis ar kitomis elektromagnetinėmis priemonėmis, įskaitant palydovinius tinklus, fiksuoto (linijų ir paketų komutavimo, įskaitant internetą) ir judriojo ryšio tinklus, elektros perdavimo kabelines sistemas, tokiu mastu, kokiu jos yra naudojamos signalams perduoti, radijo ir televizijos program[oms] transli[uoti] naudojami tinklai ir kabelinės televizijos tinklai, neatsižvelgiant į perduodamos informacijos pobūdį“.
24      Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 5 d. Sprendimą Skype Communications (C‑142/18, EU:C:2019:460, 49 punktas) ir 2019 m. birželio 13 d. Sprendimą Google (C‑193/18, EU:C:2019:498, 34, 35 ir 41 punktai).
25      ESS 4 straipsnio 2 dalyje kalbama apie nacionalinį saugumą, o EERK 1 straipsnio 3 dalies c punkte vartojamos „viešosios tvarkos“ ir „viešojo [visuomenės] saugumo“ sąvokos. Tačiau, pavyzdžiui, EERK 6 konstatuojamojoje dalyje, greta „viešosios tvarkos“ ir „visuomenės saugumo“ sąvokų, vartojama „esminių saugumo interesų“ sąvoka, nurodant, kad „nedaromas poveikis“. Kadangi pats EERK tekstas, jo tikslas ar parengiamieji darbai nesuteikia jokios informacijos, kuri leistų manyti kitaip (žr. Pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas (COM(2016) 590 final 2)), manau, kad EERK 1 straipsnio 3 dalies c punkto tekste vartojama terminologija turėtų būti suprantama kaip apimanti sąvokas „nacionalinis saugumas“ ar „esminiai saugumo interesai“. Tai taip pat atitiktų prieš EERK galiojusios direktyvos, kurios konstatuojamosiose dalyse (nors ir nesant konkretaus straipsnio šiuo klausimu) jau buvo vartojamos tokios sąvokos, tekstą. Žr. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349) 7 konstatuojamąją dalį.
26      Pavyzdžiui, žr. 1999 m. spalio 26 d. Sprendimą Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, 15 punktas); 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
27      Iš naujesnių žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą protectus (C‑185/23, EU:C:2024:657, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Šiuo požiūriu ši byla yra įdomus Sąjungos teisės „sekuritizavimo“ pavyzdys. Dėl „saugumo duopolijos“ formavimosi tarp valstybių narių ir Sąjungos politinių institucijų, kai politinės kryptys persismelkia į veiksmus nacionaliniu ir Sąjungos lygmenimis, žr. Pilniok, A., „Governance of the European Security Union“, Dietrich, J.‑H.
ir Pilniok, A., „European Security Union: Law and Policies“, Beck/Hart/Nomos, 2024, p. 18 ir 19.
29      Žr., be kita ko, Kibernetinio saugumo rekomendaciją ir Komisijos komunikatą „5G kibernetinio saugumo priemonių rinkinio įgyvendinimas“ (C(2023) 4049 final) (toliau – Komunikatas dėl 5G priemonių rinkinio įgyvendinimo).
30      Žr. TIS bendradarbiavimo grupės dokumentą „Sąjungos koordinuotas 5G tinklų kibernetinio saugumo grėsmių vertinimas“, 2019 (toliau – Koordinuotas grėsmių vertinimas), skelbiamą adresu: https://digital-strategy.ec.europa.eu/en/news/eu-wide-coordinated-risk-assessment-5g-networks-security. Žr. taip pat TIS bendradarbiavimo grupės dokumentą „5G tinklų kibernetinis saugumas. Sąjungos grėsmių mažinimo priemonių rinkinys“, 2020 (toliau – 5G priemonių rinkinys), skelbiamą adresu: https://digital-strategy.ec.europa.eu/en/library/cybersecurity-5g-networks-eu-toolbox-risk-mitigating-measures
31      2021 m. liepos 15 d. sprendimas (C 742/19, EU:C:2021:597).
32      2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 299, 2003, p. 9).
33      Žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 75 punktas).
34      Prancūzijos vyriausybė taip pat pabrėžia, kad nėra akivaizdu, jog išankstinio aparatinės ir programinės įrangos leidimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, daro poveikį galimybei teikti tokius tinklus ar paslaugas. Jos nuomone, pagal šią sistemą visiškai nereikalaujama, kad telekomunikacijų operatoriai gautų leidimą, kad galėtų apskritai vykdyti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo veiklą.
35      Išskirta mano.
36      Nors EERK 12 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad valstybės narės „nekliudo“ laisvai teikti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų, manau, kad šis žodis turėtų būti suprantamas plačiau, kaip draudimas valstybėms narėms nustatyti bet kokias kliūtis juos teikti. Tai išplaukia iš EERK tikslo sukurti elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinką. Tokią išvadą taip pat galima daryti iš skirtingų EERK 12 straipsnio 1 dalies kalbinių versijų, kuriose vartojamos frazės reiškia ir „kliudyti“, ir „neleisti“: šiuo klausimu, pavyzdžiui, plg. versiją vokiečių kalba, kurioje vartojama sąvoka „hindern“, versiją ispanų kalba, kurioje vartojama sąvoka „no impedirán“, versiją prancūzų kalba, kurioje vartojama sąvoka „n’empêchent pas“, arba versiją kroatų kalba, kurioje vartojama sąvoka „ne smiju sprečavati“.
37      Galima būtų įsivaizduoti situaciją, kai valstybė narė nuspręstų, kad, siekiant užtikrinti tinklų saugumą, bet kokią tokiuose tinkluose naudojamą aparatinę ir programinę įrangą turėtų gaminti šioje valstybėje įsteigtos įmonės. Tokia protekcionistinė priemonė akivaizdžiai prieštarautų laisvei teikti tinklus ir paslaugas, tačiau būtų pateisinama, jei EERK būtų aiškinamas taip, kad bet kokia priemonė, kurios imtasi tinklų ir paslaugų saugumo tikslui pasiekti, yra automatiškai priimtina ir neturi būti toliau tikrinama.
38      Pavyzdžiui, žr. 1995 m. vasario 23 d. Sprendimą Bordessa ir kt. (C‑358/93 ir C‑416/93, EU:C:1995:54, 25 punktas).
39      Pavyzdžiui, žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (205/84, EU:C:1986:463, 28 punktas).
40      Pavyzdžiui, žr. 2000 m. kovo 14 d. Sprendimą Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 14 punktas).
41      Pavyzdžiui, žr. 2010 m. birželio 1 d. Sprendimą Blanco Pérez ir Chao Gómez (C‑570/07 ir C‑571/07, EU:C:2010:300, 54 punktas).
42      Estijos vyriausybė nurodo techninį pranešimą apie šį projektą, kurį Komisija gavo 2020 m. spalio 20 d.; paskelbtas adresu: https://technical-regulation-information-system.ec.europa.eu/en/notification/15441
43      Visų pirma žr. 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimą CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, 54 punktas) ir 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 44 punktas).
44      Tarp daugelio kitų žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
45      Šiuo klausimu žr. 2022 m. gruodžio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2022/2555 dėl priemonių aukštam bendram kibernetinio saugumo lygiui visoje Sąjungoje užtikrinti, kuria iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 910/2014 ir Direktyva (ES) 2018/1972 ir panaikinama Direktyva (ES) 2016/1148 (TIS 2 direktyva) (OL L 333, 2022, p. 80) (toliau – TIS 2 direktyva), 5 ir 37 konstatuojamąsias dalis.
46      Šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 20 d. Sprendimą Radiosistemi (C‑388/00 ir C‑429/00, EU:C:2002:390, 44 punktas). Bet kuriuo atveju jau nuo tada, kai buvo priimtas 1984 m. liepos 10 d. Sprendimas Campus Oil ir kt. (72/83, EU:C:1984:256, ypač 34–36 punktai), tapo aišku, kad jurisprudencijoje visuomenės saugumo sąvoka suprantama kaip apimanti ne vien teisėtvarką ir policijos bei kariuomenės pajėgų naudojimą; tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši sąvoka taip pat gali apimti kitų rūšių grėsmes valstybės narės institucijoms, jos pagrindinėms viešosioms paslaugoms ir apskritai visuomenės poreikiams.
47      Žr. šios išvados 32–42 punktus.
48      Tarp daugelio kitų žr. 2000 m. kovo 14 d. Sprendimą Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 17 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
49      Pagal analogiją žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 343 punktas) (jame išaiškinta, kad priemonė negali išvengti Sąjungos teismo kontrolės vien dėl to, kad ją nustatantis aktas susijęs su nacionaliniu saugumu).
50      Pagal analogiją žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą X (Tarpinės bendrovės, įsteigtos trečiosiose šalyse) (C‑135/17, EU:C:2019:136, 90 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
51      Šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 14 d. Sprendimą Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 22 punktas) ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 86 ir 93 punktai).
52      Pagal analogiją žr. 2016 m. kovo 10 d. Sprendimą Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, 104 punktas) (jame išaiškinta, kad pinigų plovimo srityje vertinant kliento keliamą didelę grėsmę galima atsižvelgti į aptariamo kliento rūšį, valstybę, produktą ar sandorį).
53      Šiuo klausimu žr. šios išvados 11 išnašą.
54      Pagal analogiją žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 13 ir 14 punktai).
55      Šiuo klausimu žr. 2013 m. birželio 4 d. Sprendimą ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
56      Šis priemonių rinkinys parengtas atsižvelgiant į vieną iš Kibernetinio saugumo rekomendacijoje Komisijos nustatytų tikslų (žr. jos 1 punkto c papunktį), kuriame nurodyta, kad TIS bendradarbiavimo grupė „galėtų nustatyti galimas bendras priemones, kurių reikia imtis siekiant mažinti kibernetinio saugumo riziką, susijusią su skaitmeninei ekosistemai būtinais infrastruktūros objektais, visų pirma 5G tinklais“.
57      Žr. šios išvados 30 išnašą. Ši grupė yra komitetas, įsteigtas remiantis 2016 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/1148 dėl priemonių aukštam bendram tinklų ir informacinių sistemų saugumo lygiui visoje Sąjungoje užtikrinti (OL L 194, 2016, p. 1) 11 straipsnio 1 dalimi. Per tą laiką ši direktyva buvo pakeista TIS 2 direktyva, tačiau komitetas vis dar egzistuoja (žr. TIS 2 direktyvos 14 straipsnio 1 dalį).
58      Žr. Komunikato dėl 5G priemonių rinkinio įgyvendinimo p. 2.
59      Žr. Komunikato dėl 5G priemonių rinkinio įgyvendinimo p. 1. Dėl panašių su tiekėju susijusių pažeidžiamumo kriterijų žr. 5G priemonių rinkinio p. 42.
60      Žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 144 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šia prasme taip pat žr. 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimą BPC Lux 2 ir kt. (C‑83/20, EU:C:2022:346, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
61      Šiuo klausimu žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 145 ir 146 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
62      Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, 82 ir 88 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
63      Pagal analogiją žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 146 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) (jame paaiškinama, kad „su licencijos eksploatavimu susiję interesai yra turtiniai interesai, kuriems turi būti taikoma [Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos] Protokolo Nr. 1 1 straipsniu suteikiama apsauga“, todėl „leidimo, kuriuo jo turėtojui leidžiama vykdyti ekonominę veiklą, panaikinimas ex lege laikytinas šiuo straipsniu garantuojamos teisės į nuosavybę apribojimu, kuriam, kaip nuosavybės naudojimo reglamentavimo priemonei, taikoma to straipsnio antra pastraipa“).
64      Šiuo klausimu žr. žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
65      Šiuo klausimu žr. žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155 ir 156 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
66      Žr. neseniai priimtą 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 168 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
67      Šiuo klausimu žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą INTERZERO ir kt.
(C‑254/23, EU:C:2025:569, 158 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).