Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. balandžio 16 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Tarybos direktyva 2013/32/ES – Tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendra tvarka – Tarptautinės apsaugos prašymas – 43 straipsnis – Pasienio procedūra – Kvalifikavimas kaip procedūros, vykdomos sulaikymo vietoje, kuri geografiškai yra valstybės narės teritorijoje, bet pagal nacionalinę teisę prilyginama pasienyje esančiai vietai – Teisė atvykti į tos valstybės narės teritoriją pasibaigus keturių savaičių terminui – 31 straipsnio 7 dalis – Tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas pirmenybės tvarka – Tarybos direktyva 2013/33/ES – Normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo – 8 straipsnis – Laikymas sulaikytu toje pačioje vietoje remiantis dviem skirtingais sprendimais “
Sujungtose bylose C‑50/24–C‑56/24 (Danané ir kt.)(i)
dėl Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba, Belgija) 2024 m. sausio 22 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2024 m. sausio 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
prieš
Commissaire général aux réfugiés ir aux apatrides,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. L. Arastey Sahún, teisėjai J. Passer (pranešėjas), E. Regan, D. Gratsias, ir B. Smulders,
generalinis advokatas N. Emiliou,
posėdžio sekretorius G. Chiapponi, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. vasario 27 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        X (C‑51/24) ir X (C‑52/24), atstovaujamų avocat S. Manesse,
–        X (C‑53/24), atstovaujamo advocaat Z. Chihaoui,
–        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs, C. Pochet ir M. Van Regemorter,
–        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos S. Šindelková, M. Smolek ir J. Vláčil,
–        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir R. Kanitz,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato W. Ferrante,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Azéma, F. Blanc-Simonetti ir J. Hottiaux,
susipažinęs su 2025 m. birželio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60) 31 straipsnio 7 ir 8 dalių, 43 ir 46 straipsnių, siejamų su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu, ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96), 8 straipsnio išaiškinimo.
2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant septynis trečiųjų šalių piliečių, atvykusių į Belgiją lėktuvais, kurie nusileido Briuselio (Belgija) oro uoste, ginčus su Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlių ir asmenų be pilietybės reikalų generalinis komisaras, Belgija) (toliau – generalinis komisaras) dėl jo sprendimų atmesti tų piliečių tarptautinės apsaugos prašymus.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2013/32
3        Direktyvos 2013/32 18 ir 38 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(18)      tiek valstybės narės, tiek tarptautinės apsaugos prašytojai yra suinteresuoti, kad sprendimai dėl tarptautinės apsaugos prašymų būtų priimami kuo skubiau, nedarant poveikio tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo atlikimui;
<...>
(38)      daugeliu atvejų tarptautinės apsaugos prašoma valstybės narės pasienyje arba tranzito zonoje prieš priimant sprendimą dėl prašytojo atvykimo. Valstybės narės turėtų sugebėti užtikrinti priimtinumo ir (arba) esminio nagrinėjimo procedūras, kurios suteiktų galimybę priimti sprendimus tose vieto[se] dėl tokių prašymų griežtai apibrėžtomis aplinkybėmis“.
4        Šios direktyvos 2 straipsnio f punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
<...>
f)      sprendžiančioji institucija – bet kokia pusiau teisminė arba administracinė institucija valstybėje narėje, atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą ir kompetentinga priimti pirmosios instancijos sprendimus tokiais atvejais“.
5        Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Visoms procedūroms valstybės narės paskiria sprendžiančiąją instituciją, kuri bus atsakinga už tinkamą prašymų nagrinėjimą pagal šią direktyvą. <...>
2.      Valstybės narės gali numatyti, kad kita institucija, nei nurodytoji 1 dalyje, yra atsakinga:
<...>
b) leidimo atvykti į šalį suteikimą arba atsisakymą jį suteikti pagal 43 straipsnyje nustatytą tvarką, taikant tame straipsnyje nustatytas sąlygas ir remiantis sprendžiančiosios institucijos pagrįsta nuomone“.
6        Tos pačios direktyvos 26 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės nesulaiko asmens tik dėl priežasties, kad jis yra prašytojas. Sulaikymo priežastys ir sąlygos bei garantijos, kuriomis gali naudotis sulaikyti prašytojai, turi atitikti Direktyvą [2013/33].“
7        Direktyvos 2013/32 31 straipsnio „Nagrinėjimo procedūra“ 1, 2, 7 ir 8 dalyse nustatyta:
„1.      Valstybės narės svarsto tarptautinės apsaugos prašymus nagrinėjimo procedūros metu pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas.
2.      Valstybės narės, nedarydamos poveikio tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo principui, užtikrina, kad nagrinėjimo procedūra būtų baigta kuo greičiau.
<...>
7.      Valstybės narės gali suteikti pirmenybę tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas visų pirma:
a)      kai tikėtina, kad prašymas yra visiškai pagrįstas;
b)      kai prašytojas yra pažeidžiamas, kaip apibrėžta Direktyvos [2013/33] 22 straipsnyje, arba jam reikia specialių procesinių garantijų, visų pirma nelydimų nepilnamečių atveju.
8.      Valstybės narės gali nustatyti, kad nagrinėjimo procedūra pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas gali būti paspartinta ir (arba) pagal 43 straipsnį vykdoma pasienyje arba tranzito zonose, jeigu:
a)      prašytojas, pateikdamas savo prašymą ir nurodydamas faktus, iškėlė tik tokius klausimus, kurie nėra svarbūs nagrinėjant, ar jis priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų remiantis [2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L337, 2011, p. 9)]; arba
b)      prašytojas atvyko iš saugios kilmės šalies, kaip apibrėžta šioje direktyvoje; arba
c)      prašytojas suklaidino institucijas, pateikdamas klaidingą informaciją ar netikrus dokumentus arba nepateikdamas svarbios informacijos ar dokumentų apie savo tapatybę ir (arba) pilietybę, kurie galėjo neigiamai paveikti sprendimą; arba
d)      tikėtina, kad prašytojas iš nesąžiningų paskatų sunaikino ar išmetė tapatybės ar kelionės dokumentą, kuris būtų padėjęs nustatyti jo tapatybę arba pilietybę; arba
e)      prašytojas pateikė akivaizdžiai nenuoseklius ir prieštaringus, akivaizdžiai klaidingus ar neįtikimus nusiskundimus, kurie prieštarauja tinkamai patikrintai informacijai apie kilmės šalį, todėl jo reikalavimai tampa akivaizdžiai neįtikinami, kiek tai susiję su jo priskyrimu prie tarptautinės apsaugos gavėjų remiantis Direktyva 2011/95/ES; arba
f)      prašytojas pateikė paskesnį tarptautinės apsaugos prašymą, kuris nėra nepriimtinas pagal 40 straipsnio 5 dalį; arba
g)      prašytojas prašo apsaugos tik siekdamas atidėti arba sužlugdyti anksčiau priimto sprendimo arba sprendimo, kuris bus priimtas artimiausiu laiku, vykdymą, kuriuo remiantis jis būtų išsiųstas iš šalies; arba
h)      prašytojas neteisėtai atvyko į valstybės narės teritoriją arba neteisėtai joje išbuvo ilgesnį laiką ir be rimtos priežasties nepranešė apie save institucijoms arba neatidėliodamas nepaprašė tarptautinės apsaugos, esant tokioms jo atvykimo aplinkybėms; arba
i)      prašytojas atsisako vykdyti pareigą leisti paimti jo pirštų atspaudus pagal Europos 2013 m. birželio 26 d. Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 603/2013 dėl Eurodac sistemos pirštų atspaudams lyginti sukūrimo siekiant veiksmingai taikyti Reglamentą (ES) Nr. 604/2013, kuriuo sukuriami valstybės narės, atsakingos už vienoje iš valstybių narių trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai), ir dėl valstybių narių teisėsaugos institucijų bei Europolo teisėsaugos tikslais teikiamų prašymų palyginti duomenis su Eurodac sistemos duomenimis [ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1077/2011, kuriuo įsteigiama Europos didelės apimties IT sistemų laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje operacijų valdymo agentūra (OL L 180, p. 1)]; arba
j)      prašytojas dėl rimtų priežasčių gali būti laikomas keliančiu grėsmę valstybės narės nacionaliniam saugumui arba viešajai tvarkai, arba jis pagal nacionalinės teisės aktus buvo prievarta išsiųstas dėl rimtų priežasčių, susijusių su visuomenės saugumu arba viešąja tvarka.“
8        Šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės gali laikyti tarptautinės apsaugos prašymą nepriimtinu, tik jeigu:
a)      tarptautinę apsaugą suteikė kita valstybė narė;
b)      <...> šalis, kuri nėra valstybė narė, yra laikoma prašytojo pirmąja prieglobsčio šalimi;
c)      <...> šalis, kuri nėra valstybė narė, laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi;
d)      prašymas yra paskesnis prašymas, kai neatsirado naujos informacijos arba duomenų <...> arba prašytojas jų nepateikė; arba
e)      prašytojo išlaikomas asmuo pateikia prašymą po to, kai <...> jis davė sutikimą, kad jo byla būtų jo vardu pateikto prašymo dalimi, ir nėra faktų, susijusių su išlaikomo asmens padėtimi, dėl kurių būtų pateisinamas atskiras prašymas.“
9        Minėtos direktyvos 40 straipsnio „Paskesnis prašymas“ 1 dalis išdėstyta taip:
„Kai asmuo, kuris paprašė tarptautinės apsaugos valstybėje narėje, pateikia papildomų nusiskundimų arba paskesnį prašymą toje pačioje valstybėje narėje, ta valstybė narė nagrinėja šiuos papildomus nusiskundimus arba su paskesniu prašymu susijusią informaciją, nagrinėdama ankstesnį prašymą ir nagrinėdama sprendimą, kuris apskųstas teismine arba administracine [tvarka], tiek, kiek toks nagrinėjimas leidžia kompetentingoms institucijoms atsižvelgti į visą informaciją, kuria pagrįsti papildomi nusiskundimai arba paskesnis prašymas, ir ją svarstyti.“
10      Tos pačios direktyvos 43 straipsnyje „Pasienio procedūros“ nurodyta:
„1.      Pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas valstybės narės gali numatyti procedūras, siekdamos priimti sprendimus valstybių narių pasienyje arba tranzito zonose dėl:
a)      tokiose vietose pateikto prašymo priimtinumo pagal 33 straipsnį; ir (arba)
b)      prašymo esmės vykdant procedūrą pagal 31 straipsnio 8 dalį.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad sprendimas pagal 1 dalyje numatytas procedūras būtų priimtas per pagrįstą laikotarpį. Jeigu sprendimas nebuvo priimtas per keturias savaites, prašytojui turi būti leista atvykti į valstybės narės teritoriją, kad jo prašymas galėtų būtų nagrinėjamas pagal kitas šios direktyvos nuostatas.
3.      Kai atvyksta didelė trečiosios šalies piliečių arba asmenų be pilietybės grupė ir pateikia tarptautinės apsaugos prašymus pasienyje arba tranzito zonoje, ir dėl to 1 dalies nuostatų taikymas tampa praktiškai neįmanomas, tos procedūros gali taip pat būti taikomos tuo atveju ir iki to laiko, kol šie trečiosios šalies piliečiai arba asmenys be pilietybės yra normaliai apgyvendinti vietovėse, esančiose arti pasienio arba tranzito zonos.“
11      Direktyvos 2013/32 46 straipsnio „Teisė į veiksmingą teisių gynimo priemonę“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisių gynimo priemonę, kuria galėtų naudotis teisme, kad galėtų apskųsti:
a)      sprendimą, priimtą dėl tarptautinės apsaugos prašymo, įskaitant sprendimą:
<...>
iii)      priimtą valstybės narės pasienyje arba tranzito zonose, kaip aprašyta 43 straipsnio 1 dalyje;
<...>
<...>“
Direktyva 2013/33
12      Direktyvos 2013/33 18 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„su sulaikytais prašytojais turėtų būti elgiamasi visapusiškai gerbiant jų žmogaus orumą, o jų priėmimas turėtų būti konkrečiai pritaikytas jų poreikiams tokioje situacijoje tenkinti. <...>
13      Šios direktyvos 6 straipsnio „Dokumentai“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad per tris dienas nuo tarptautinės apsaugos prašymo pateikimo dienos prašytojui būtų įteiktas jo vardu išduotas dokumentas, patvirtinantis jo, kaip prašytojo, statusą arba liudijantis jo teisę būti valstybės narės teritorijoje, laukiant, kol bus nagrinėjamas arba kol yra nagrinėjamas jo prašymas.
<...>
2.      Valstybės narės gali netaikyti šio straipsnio tais atvejais, kai prašytojas yra sulaikytas ir kol nagrinėjamas pasienyje pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, arba pagal procedūrą, taikomą sprendžiant dėl prašytojo teisės atvykti į valstybės narės teritoriją. <...>“
14      Šios direktyvos 8 straipsnyje „Sulaikymas“ nurodyta:
„1.      Valstybės narės negali sulaikyti asmens vien dėl to, kad jis yra prašytojas pagal [Direktyvą 2013/32].
2.      Įrodžiusios, kad tai būtina, ir kiekvieną atvejį vertindamos individualiai, valstybės narės gali sulaikyti prašytoją, jeigu neįmanoma veiksmingai taikyti kitų švelnesnių alternatyvių priemonių.
3.      Prašytoją galima sulaikyti tik šiais atvejais:
a)      siekiant nustatyti arba patikrinti jo tapatybę arba pilietybę;
b)      siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas, kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps;
c)      siekiant procedūros metu priimti sprendimą dėl prašytojo teisės atvykti į teritoriją;
<...>
Sulaikymo pagrindai nustatomi nacionalinėje teisėje.
<...>“
15      Tos pačios direktyvos 9 straipsnio 1, 3 ir 5 dalyse numatyta:
„1.      Prašytojas sulaikomas tik kuo trumpiau, o laikomas sulaikytas tik tol, kol taikomi 8 straipsnio 3 dalyje nustatyti pagrindai.
Su 8 straipsnio 3 dalyje nustatytais sulaikymo pagrindais susijusios administracinės procedūros vykdomos deramai kruopščiai. Sulaikymo trukmės pratęsimo negalima pateisinti ne dėl prašytojo kaltės ilgai trunkančiomis administracinėmis procedūromis.
<...>
3.      Jeigu įsakymą sulaikyti priima administracinės institucijos, valstybės narės užtikrina, kad ex officio ir (arba) prašytojo prašymu būtų skubiai įvykdytas teisminis sulaikymo teisėtumo peržiūrėjimas.
<...>
5.      Teisminė institucija pagrįstais laiko tarpais ex officio ir (arba) susijusio prašytojo prašymu peržiūri sulaikymą, visų pirma, kai jis pratęsiamas, kai atsiranda svarbių aplinkybių arba gaunama naujos informacijos, kuri gali turėti poveikio sulaikymo teisėtumui.“
Reglamentas (ES) 2016/399
16      2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/399 dėl taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Sąjungos kodekso (Šengeno sienų kodeksas) (OL L 77, 2016, p. 1) 2 straipsnio 1 ir 2 punktuose nustatyta:
„Šiame reglamente naudojami tokie apibrėžimai:
1)
a)      valstybių narių bendros sausumos sienos <...>;
b)      valstybių narių oro uostai vidaus skrydžiams;
c)      valstybių narių jūrų, upių ir ežerų uostai reguliariam vidaus susisiekimui keltais;
2)      išorės sienos – valstybių narių sausumos sienos, įskaitant <...> jūrų sienas ir jų oro uostus, upių <...>, jūrų <...> bei ežerų uostus, jei tai nėra vidaus sienos[.]“
Belgijos teisė
1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas
17      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1980 m. gruodžio 15 d.
Loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Įstatymas dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, gyvenimo ir įsikūrimo šalyje bei išsiuntimo iš jos) (Moniteur belge, 1980 m. gruodžio 31 d., p. 14584) (toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas) 51/5 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai užsienietis pasienyje arba Karalystėje pateikia pirmąjį tarptautinės apsaugos prašymą arba paskesnį tarptautinės apsaugos prašymą vienai iš institucijų, paskirtų Karaliaus pagal 50 straipsnio 3 dalies 2 punktą, taikant Belgijai privalomus Europos Sąjungos teisės aktus, ministras arba jo įgaliotas asmuo nustato valstybę, kuri yra atsakinga už šio prašymo nagrinėjimą.
Šiuo tikslu, kai, atlikus individualų nagrinėjimą, kyla didelė rizika, kad asmuo pasislėps, ir tik su sąlyga, kad sulaikymas yra proporcingas ir negalima veiksmingai taikyti kitų švelnesnių prievartos priemonių, užsienietis gali būti laikomas nustatytoje vietoje tiek laiko, kiek būtina siekiant nustatyti už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą atsakingą valstybę, tačiau sulaikymo trukmė negali viršyti šešių savaičių.
<...>“
18      Šio įstatymo 57/6 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„[Generalinis komisaras] priima sprendimą pirmumo tvarka, kai
1°      prašytojas yra nustatytame vietoje, kaip nurodyta 74/8 straipsnio 1 dalyje arba 74/9 straipsnio 2 ir 3 dalyse, arba jam taikoma 68 straipsnyje nurodyta kardomoji priemonė;
<...>“
19      Minėto įstatymo 57/6/4 straipsnyje, kuriuo į Belgijos teisės sistemą perkeltas 2013/32 direktyvos 43 straipsnis, nurodyta:
„Kai užsienietis bando atvykti į Karalystę neatitikdamas 2 ir 3 straipsniuose nustatytų sąlygų ir pasienyje pateikia tarptautinės apsaugos prašymą, [Generalinis komisaras] yra kompetentingas paskelbti prašymą nepriimtinu pagal 57/6 straipsnio 3 dalį arba priimti sprendimą dėl prašymo pagrįstumo vienu iš 57/6/1 straipsnio 1 dalies 1 punkto a, b, c, d, e, f, g, i arba j papunktyje nurodytų atvejų.
Jei 1 pastraipa negali būti taikoma, [Generalinis komisaras] nusprendžia, kad būtina atlikti papildomą nagrinėjimą, po kurio ministras arba jo įgaliotas asmuo leidžia prašytojui atvykti į Karalystę pagal 74/5 straipsnio 4 dalies 4°punktą.
Jeigu [Generalinis komisaras] nepriima jokio sprendimo per keturias savaites nuo ministro ar jo įgalioto asmens perduoto tarptautinės apsaugos prašymo gavimo dienos, prašytojui taip pat leidžiama atvykti į Karalystę pagal 74/5 straipsnio 4 dalies 5°punktą“.
20      1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/ 5 straipsnio 1, 1 ir 4 dalys išdėstytos taip:
„§ 1.      „Tam tikroje nustatytoje pasienio vietoje, kol bus gautas leidimas atvykti į Karalystę arba kol bus išsiųstas iš šalies, gali būti laikomas:
1°      užsienietis, kurį už sienų kontrolę atsakingos institucijos gali grąžinti atgal pagal šio įstatymo nuostatas;
2°      užsienietis, kuris bando atvykti į Karalystę neatitikdamas 2 ir 3 straipsniuose nustatytų sąlygų ir kuris pasienyje pateikia tarptautinės apsaugos prašymą.
Joks užsienietis negali būti laikomas vien dėl to, kad pateikė tarptautinės apsaugos prašymą“.
§ 2.      Karalius gali nustatyti kitas Karalystės teritorijoje esančias vietas, kurios prilyginamos 1 dalyje nurodytai vietai. Užsienietis, laikomas vienoje iš šių kitų vietų, nelaikomas turinčiu leidimą atvykti į Karalystę.
<...>
§ 4.      Į Karalystę leidžiama atvykti:
<...>
5°       1 dalies 2 punkte nurodytam užsieniečiui, dėl kurio [generalinis komisaras] nepriėmė sprendimo per keturias savaites nuo ministro ar jo įgalioto asmens perduoto tarptautinės apsaugos prašymo gavimo dienos.“
21      Šio įstatymo 74/6 straipsnyje nustatyta:
„§ 1.      „Kai, remiantis individualiu tyrimu, paaiškėja, kad tai būtina, ir negalima veiksmingai taikyti jokios švelnesnės prievartos priemonės, ministras arba jo įgaliotas asmuo gali laikyti tarptautinės apsaugos prašytoją nustatytoje Karalystės vietoje:
1°      kad būtų nustatyta arba patikrinta prašytojo tapatybė arba pilietybė;
arba
2°      siekiant nustatyti elementus, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas ir kurių nebūtų galima gauti prašytojui nesant sulaikytam, ypač jei yra rizika, kad prašytojas pasislėps; arba
<...>“
22      To paties įstatymo 74/ 8 straipsnyje numatyta:
„§ 1.      Gali būti imtasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atitinkamas asmuo be reikiamo leidimo neišvyktų iš vietos, kurioje yra laikomas sulaikytas, perduotas vyriausybei arba laikomas pagal 7 straipsnį, 8a straipsnio 4 dalį, 27 straipsnį, 29 straipsnio antrą pastraipą, 44 f straipsnio 1 dalį, 51/5 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą arba 4 dalies trečią pastraipą, 51/5/1 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą arba 2 dalies trečią pastraipą, 57/32 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, 74/5 arba 74/6 straipsnius.
<...>
§ 2.      Karalius pagal 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytas nuostatas gali nustatyti tvarką ir taisykles, taikytinas toje vietoje, kur užsienietis yra laikomas sulaikytas, perduotas vyriausybei ar laikomas.
<...>“
2010 m. spalio 25 d. ministro įsakymas
23      Arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, paragraphe 1
er, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (2010 m. spalio 25 d. Ministro įsakymas dėl apgyvendinimo vietų paskyrimo pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, gyvenimo ir įsikūrimo šalyje bei išsiuntimo iš jos 74/8 straipsnio 1 dalį) (Moniteur belge, 2010 m. lapkričio 3 d., p. 65884) 1 straipsnyje nustatyta:
„Toliau nurodytos apgyvendinimo vietos yra vietos, numatytos pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo <...> 74/8 straipsnio 1 dalį:
– Blokstraat 64–68–70–72–74, 9170 Sint-Gillis-Waas.“
2012 m. vasario 17 d. Karaliaus dekretas
24      Arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, paragraphe 1, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (2012 m. vasario 17 d. Ministro įsakymas dėl apgyvendinimo vietų paskyrimo pagal 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, gyvenimo ir įsikūrimo šalyje bei išsiuntimo iš jos 74/8 straipsnio 1 dalį) (Moniteur belge, 2012 m. kovo 15 d., p. 15767) 1 straipsnyje nustatyta:
„„Centre de Transit Caricole“ pastatas, esantis chaussée de Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, yra vieta, numatyta pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo <...> 74/8 straipsnio 1 dalį.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
25      Pagrindinių bylų faktines aplinkybes galima apibendrinti taip, kaip aprašyta toliau.
26      Pareiškėjai pagrindinėje byloje, trečiųjų šalių piliečiai, lėktuvu atvyko į Briuselio oro uostą laikotarpiu nuo 2023 m. rugsėjo iki spalio mėn. ir atvykimo dieną arba iš kart kitą dieną po atvykimo šioje vietoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymus.
27      Pateikus šiuos prašymus, dėl šių pareiškėjų buvo priimti sprendimai atsisakyti leisti atvykti į šalį, grindžiami 1980 m. gruodžio 15 d. įstatyme numatytų reikalavimų nesilaikymu, po to vidaus reikalų ministras, remdamasi 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/5 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos 2 punktus priėmė sprendimus „laikyti nustatytoje pasienio vietoje“, nagrinėjamu atveju „centre de transit Caricole“ (Caricole tranzito centras),
esančiame netoli Briuselio oro uosto, arba Sint-Gillis-Waas (Belgija) apgyvendinimo vietoje, t. y. vietose, kurios geografiniu požiūriu nėra pasienyje arba tranzito zonoje, bet pagal to paties įstatymo 74/5 straipsnio 2 dalį prilyginamos „pasienyje esančioms vietoms“.
28      Iš tiesų tuo metu, kai klostėsi pagrindinėse bylose faktinės aplinkybės, Belgijoje
pasienyje ar tranzito zonose nebuvo sulaikymo vietų, nes Belgijos oro uostuose esanti infrastruktūra pasirodė esanti netinkama tarptautinės apsaugos prašytojams priimti ir jų pagrindinėms teisėms užtikrinti.
29      Iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šio sprendimo 27 punkte nurodyti sprendimai „laikyti nustatytoje pasienio vietoje“ yra Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies c punktu pagrįsti sprendimai, pagal kuriuos leidžiama sulaikyti tarptautinės apsaugos prašytoją, kad būtų priimtas sprendimas dėl jo teisės atvykti į teritoriją.
30      Pasibaigus keturių savaičių terminui, kaip numatyta Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje, pareiškėjams pagrindinėse bylose buvo leista atvykti į Belgijos teritoriją, bet remiantis generalinio komisaro priimtais sprendimais jie toliau buvo laikomi šio sprendimo 27 punkte nurodytose vietose per tą laikotarpį, pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/5 straipsnio 4 ir 5 dalis ir 74/6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos 2 punktą. Iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tie sprendimai tiek, kiek jais pareiškėjai pagrindinėse bylose toliau laikomi sulaikyti, laikytini 2013 m. direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punktu pagrįstais sprendimais, pagal kuriuos leidžiama sulaikyti prašytoją siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas, kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps.
31      Bylose C‑51/24 ir C‑53/24 pareiškėjai pagrindinėse bylose buvo išklausyti generalinio komisaro per asmeninį pokalbį prieš priimant sprendimą dėl jų sulaikymo, kaip nurodyta ankstesniame punkte. Pareiškėjai pagrindinėse bylose C‑52/24 ir C‑54/24–C‑56/24 buvo išklausyti po to, kai buvo priimti su jais susiję sprendimai.
32      Po šių pokalbių generalinis komisaras priėmė sprendimus atsisakyti suteikti pabėgėlio statusą ir papildomos apsaugos statusą, o byloje C‑51/24 – sprendimą dėl prašymo nepriimtinumo.
33      Pareiškėjai pagrindinėse bylose apskundė šiuos sprendimus Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba, Belgija), kuris prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
34      Šiame teisme kai kurios šalys nurodė 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 57/6/4 straipsnio pažeidimą.
35      Minėtas teismas pažymi, kad šia nuostata į vidaus teisės sistemą perkeltos Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 1 ir 2 dalys. Jis patikslina, kad asmenys, kaip antai pareiškėjai pagrindinėse bylose, patenka į šio 43 straipsnio taikymo sritį, kiek tai susiję su jų tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimu per pasienio procedūrą, ir į Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo sritį, kiek tai susiję su jų apgyvendinimu sulaikymo vietoje, esančioje šalies teritorijoje, bet pagal teisės aktą prilyginamai pasienyje esančiai vietai.
36      Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba) kyla klausimas, ar su Sąjungos teise suderinamos Belgijos teisės nuostatos, pagal kurias, pirma, tokiose vietose sulaikytiems asmenims taikoma pasienio procedūra ir, antra, pasibaigus Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui tokie asmenys laikomi sulaikyti remiantis kitu pagrindu toje pačioje vietoje, kuri laikoma nebe „pasienyje esančia vieta“, o „vieta [šalies] teritorijoje“.
37      Šiomis aplinkybėmis Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba) nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar tarptautinės apsaugos prašymo, kurį pasienyje arba tranzito zonoje pateikė prašytojas, kuris per šią procedūrą laikomas geografiškai [šalies] teritorijoje esančioje vietoje, pagal norminį aktą prilygintoje pasienyje esančiai vietai, nagrinėjimo procedūra patenka į [Direktyvos 2013/32] 43 straipsnio taikymo sritį?
2.      Ar tokio prašytojo, kuris po [Direktyvos 2013/32] 43 straipsnio 2 dalyje numatyto keturių savaičių termino pagal nacionalinę teisę buvo įleistas į teritoriją, bet pagal naują sprendimą dėl sulaikymo lieka sulaikytas toje pačioje laikymo vietoje, kuri iš pradžių buvo laikoma pasienio vieta, o dabar valdžios institucijų pripažįstama [šalies] teritorijos vieta, tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas vis dar patenka į [Direktyvos 2013/32] 43 straipsnio taikymo sritį?
–      Ar ta pati sulaikymo vieta, vykdant tą pačią tarptautinės apsaugos procedūrą, pagal norminį aktą iš pradžių gali būti prilyginama pasienyje esančiai vietai, paskui, kai prašytojui buvo leista atvykti į [šalies] teritoriją, pasibaigus keturių savaičių terminui arba priėmus vėlesnį sprendimą dėl nagrinėjimo, gali būti laikoma vieta [šalies] teritorijoje?
–      Kokią reikšmę sprendžiančiosios institucijos laikinajai ir materialinei kompetencijai turi prašytojo laikymas toje pačioje vietoje, kuri geografiniu požiūriu yra [šalies] teritorijoje, bet iš pradžių buvo laikoma pasienio vieta, o vėliau Belgijos institucijos ją kvalifikavo kaip laikymo [šalies] teritorijoje vietą, nes pasibaigė keturių savaičių terminas?
3,1.      Ar sprendžiančioji institucija, kuri pradėjo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą pagal pasienio procedūrą ir praleido [Direktyvos 2013/32] 43 straipsnio 2 dalyje nustatytą keturių savaičių terminą sprendimui dėl to prašymo priimti arba kuri iš anksto priėmė sprendimą dėl tolesnio nagrinėjimo, nors visi tyrimo veiksmai, įskaitant asmeninį pokalbį, buvo atlikti prieš pasibaigiant šiam terminui, gali toliau nagrinėti šį prašymą remdamasi šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalyje numatyta pirmenybės tvarka, kai prašytojas, remiantis kitos institucijos sprendimu, toliau laikomas toje pačioje laikymo vietoje, iš pradžių prilygintoje pasienio vietai, motyvuojant tuo, kad jo tolesnis laikymas būtinas „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie, asmens nesulaikius, negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps“?
3.2.      Ar sprendžiančioji institucija, kuri pradėjo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą pagal pasienio procedūrą ir praleido [Direktyvos 2013/32] 43 straipsnio 2 dalyje nustatytą keturių savaičių terminą sprendimui dėl to prašymo priimti arba kuri iš anksto priėmė sprendimą dėl tolesnio nagrinėjimo, prieš tai nesurengusi asmeninio pokalbio su prašytoju per šį laikotarpį, gali toliau nagrinėti šį prašymą remdamasi šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalyje numatyta pirmenybės tvarka, kai prašytojas, remiantis kitos institucijos sprendimu, toliau laikomas toje pačioje laikymo vietoje, iš pradžių prilygintoje pasienio vietai, motyvuojant tuo, kad jo tolesnis laikymas būtinas „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps“?
4.      Ar toks nacionalinės teisės aktų taikymas suderinamas su išimtiniu prašytojo laikymo pobūdžiu, grindžiamu Direktyvos 2013/33/ES 8 straipsniu ir Direktyvos [2013/32] bendruoju tikslu?
5.      [Ar Direktyvos [2013/32/ES ] 31 straipsnio 7 [ir 8 dalys] ir 43 bei 46 straipsniai, siejami su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad [Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba)], gavusi skundą dėl sprendimo, priimto vykdant pasienio procedūrą, panaikinimo, automatiškai turi atsižvelgti į praleistą keturių savaičių terminą?“
38      2024 m. kovo 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑50/24–C‑56/24 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
39      Savo pirmuoju klausimu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra, kai tokį prašymą pasienyje arba tranzito zonoje pateikė prašytojas, kuris vykdant šią procedūrą yra sulaikytas atitinkamos valstybės narės teritorijoje esančioje vietoje, kuri geografiškai nėra tos valstybės pasienyje, bet pagal nacionalinės teisės aktus prilyginama pasienyje esančiai vietai?
40      Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms suteikiama galimybė jų pasienyje arba tranzito zonose numatyti konkrečias procedūras, kad galėtų priimti sprendimą dėl tose vietose pateikto tarptautinės apsaugos prašymo priimtinumo pagal šios direktyvos 33 straipsnį arba dėl šio prašymo esmės vienu iš minėtos direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje numatytų atvejų, jeigu šios procedūros atitinka tos pačios direktyvos II skyriuje numatytus pagrindinius principus ir garantijas. Pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalį šios konkrečios procedūros turi būti vykdomos per pagrįstą laikotarpį, o jei sprendimas atmesti tarptautinės apsaugos prašymą nepriimamas per keturias savaites, atitinkama valstybė narė turi suteikti prašytojui teisę atvykti į jos teritoriją, o jo prašymas turi būti nagrinėjamas bendra tvarka pasibaigus šiam keturių savaičių terminui (2020 m. gegužės 14 d. sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 235 punktas).
41      Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti į jos tekstą, kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 91 punktą).
42       Kalbant apie Direktyvos 2013/32 43 straipsnio formuluotę, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje nėra nuorodos į sulaikymą, taigi ir į galimo sulaikymo vietą vykdant pasienio procedūrą.
43      Taigi vien iš šios nuostatos formuluotės negalima daryti išvados, kad į jos taikymo sritį nepatenka tarptautinės apsaugos prašymo, pateikto pasienyje ar tranzito zonoje, nagrinėjimas, kai vieta, kurioje yra sulaikytas prašytojas, geografiškai nėra atitinkamos valstybės narės pasienyje, bet prilyginama tokiai vietai pagal pasienio procedūrai taikytinus nacionalinės teisės aktus.
44      Atsižvelgiant į tai, iš Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalies matyti, kad, per keturias savaites nepriėmus sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, prašytojui suteikiama teisė atvykti į atitinkamos valstybės narės teritoriją. Tuo remiantis darytina išvada, kad kol šis terminas nėra pasibaigęs, taikant pasienio procedūrą toks prašytojas gali būti laikomas neturinčiu teisės atvykti į tos valstybės narės teritoriją.
45      Kaip savo išvados 44 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, tai rodo, kad tarptautinės apsaugos prašytojo buvimas sulaikymo vietoje, geografiškai esančioje atitinkamos valstybės narės teritorijoje, bet ne jos pasienyje, neužkerta kelio taikyti pasienio procedūrą.
46      Kalbant apie Direktyvos 2013/32 43 straipsnio kontekstą, reikia pažymėti, kad nė vienoje iš šios direktyvos nuostatų, visų pirma, jos 26 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su sulaikymu, ir minėtos direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje, pagal kurią valstybėms narėms leidžiama taikyti tos pačios direktyvos 43 straipsnyje įtvirtintas procedūras jame numatytais atvejais, nėra nieko, iš ko galima būti daryti išvadą, kad valstybės narėms, vykdant pasienio procedūrą pagal šį 43 straipsnį, neleidžiama sulaikyti tarptautinės apsaugos prašytojo vietoje, kuri geografiškai nėra atitinkamos valstybės narės pasienyje.
47      Dėl Direktyvos 2013/33 pažymėtina, kad nors jos 8–11 straipsniuose įtvirtinti tarptautinės apsaugos prašytojų sulaikymui taikomi reikalavimai ir keliose jos nuostatose daroma nuoroda į šio prašytojo padėtį vykstant procedūrai pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnį, nė vienoje iš Direktyvos 2013/33 nuostatų nereikalaujama, kad tas prašytojas būtų sulaikytas pasienyje arba tranzito zonoje.
48      Galiausiai kalbant apie Direktyvos 2013/32 43 straipsniu siekiamus tikslus, pažymėtina, kad iš šios direktyvos 38 konstatuojamosios dalies matyti, kad
pasienio procedūros skirtos tam, kad valstybės narės galėtų priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymų, pateiktų pasienyje arba tranzito zonoje „prieš priimant sprendimą dėl prašytojo atvykimo [į šalies teritoriją].“
49      Taigi valstybėms narėms leidžiama reikalauti, kad tarptautinės apsaugos prašytojai ne ilgesniam kaip keturių savaičių laikotarpiui liktų jų pasienyje arba vienoje iš jų tranzito zonų, kad prieš priimdamos sprendimus dėl prašytojų teisės atvykti į jų teritoriją išnagrinėtų, ar jų prašymas nėra nepriimtinas pagal Direktyvos 2013/32 33 straipsnį arba ar jis neturi būti pripažintas nepagrįstu pagal šios direktyvos 31 straipsnio 8 dalį (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 237 punktas).
50      Taigi pasienio procedūromis siekiama
leisti valstybėms narėms
atlikti pirminę tarptautinės apsaugos prašymų atranką, prieš oficialiai leidžiant atvykti į šalies teritoriją tik tiems trečiųjų šalių prašytojams, kurių prašymai nebuvo atmesti. Kaip savo išvados 38 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šio tikslo įgyvendinimui neturi įtakos fizinė šio prašytojo buvimo vieta nagrinėjant jo prašymą, taip pat nereikalaujama, kad prašymas būtų nagrinėjamas tos valstybės narės pasienyje.
51      Vis dėlto, jeigu Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad įgyvendinant pasienio procedūrą tarptautinės apsaugos prašytojo sulaikymas būtinai turi būti vykdomas atitinkamos valstybės narės pasienyje arba tranzito zonoje, tokios procedūros įgyvendinimas tam tikrais atvejais gali būti pernelyg sudėtingas ar net neįmanomas, arba tam tikrais atvejais turėti neigiamą poveikį direktyvose 2013/32 ir 2013/33 prašytojams suteiktų garantijų laikymuisi ir apskritai jų pagrindinių teisių, visų pirma žmogaus orumo, paisymui, o tai prieštarauja pastarosios direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje nurodytam tikslui.
52      Visų pirma, kaip iš esmės pabrėžė generalinis advokatas 39 ir 40 punktuose, atsižvelgiant į geografines ypatybes ir valstybių narių infrastruktūros specifiką, dėl privalomo prašytojų sulaikymo pasienyje ar tranzito zonoje gali atsirasti struktūrinių ir erdvės apribojimų, dėl to net gali būti naudojama infrastruktūra, nesuderinama su Direktyvos 2013/32 II skyriuje nurodytais pagrindiniais principais ir garantijomis,
taip pat 2013/33 direktyvos 9–11 straipsniuose numatytoms garantijoms ir sąlygoms bei, tam tikrais atvejais su jų orumu.
53      Be to, kalbant apie valstybes nares, turinčias dideles jūrų pasienio zonas, Direktyvos 2013/32 43 straipsnio taikymas, kaip pažymėjo Italijos vyriausybė, galėtų būti pernelyg sudėtingas ar net neįmanomas, jeigu šis 43 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad valstybės narės turi nagrinėti prašymą suteikti tarptautinę apsaugą jų geografiniame pasienyje, be galimybės perkelti prašytojo į kitą šalies teritorijos vietą, prilyginamą pasienyje esančiai vietai.
54      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra, kai tokį prašymą pasienyje arba tranzito zonoje pateikė prašytojas, kuris vykdant šią procedūrą yra sulaikytas atitinkamos valstybės narės teritorijoje esančioje vietoje, kuri geografiškai nėra tos valstybės pasienyje, bet pagal nacionalinės teisės aktus prilyginama pasienyje esančiai vietai.
Dėl antrojo klausimo
55      Antrojo klausimo pirmosiomis dviem dalimis prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas pasibaigus šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui vis dar patenka į šio 43 straipsnio taikymo sritį. Šiam teismui taip pat kyla klausimas, ar Sąjungos teisę atitinka tai, kad vykdant tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūrą ta pati sulaikymo vieta iš pradžių laikoma „pasienyje esančia vieta“, o vėliau pasibaigus keturių savaičių terminui – „vieta [šalies] teritorijoje“?
56      Kaip matyti iš šio sprendimo 40 punkte nurodytos jurisprudencijos, Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalį šio 43 straipsnio 1 dalyje numatytos konkrečios procedūros turi būti vykdomos per pagrįstą laikotarpį, o jei sprendimas atmesti tarptautinės apsaugos prašymą nepriimamas per keturias savaites, atitinkama valstybė narė turi suteikti prašytojui teisę atvykti į jos teritoriją, o jo prašymas pasibaigus šiam terminui turi būti nagrinėjamas pagal kitas šios direktyvos nuostatas.
57      Be to, pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 3 dalį, kai atvyksta didelė trečiosios šalies piliečių arba asmenų be pilietybės grupė ir pateikia tarptautinės apsaugos prašymus pasienyje arba tranzito zonoje, ir dėl to šio 43 straipsnio 1 dalies nuostatų taikymas tampa praktiškai neįmanomas, tos procedūros gali taip pat būti taikomos tuo atveju ir iki to laiko, kol šie trečiosios šalies piliečiai arba asmenys be pilietybės yra normaliai apgyvendinti vietose, esančiose arti pasienio arba tranzito zonos.
58      Iš to matyti, kad jeigu taikytina šios direktyvos 43 straipsnio 3 dalis, tokio prašymo nagrinėjimas pasibaigus šiam keturių savaičių terminui nebepatenka į šio 43 straipsnio 1 dalyje numatytų pasienio procedūrų taikymo sritį.
59      Dėl klausimo, ar vykdant tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūrą ta pati sulaikymo vieta gali būti iš pradžių prilyginta „pasienyje esančiai vietai“, o vėliau, kai prašytojui buvo leista atvykti į teritoriją dėl pasibaigusio keturių savaičių termino, laikoma „vieta, esančia [šalies] teritorijoje“, reikia priminti, kad, kaip iš esmės matyti išnagrinėjus pirmąjį klausimą, pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnį nedraudžiama, kad nagrinėjant tokį prašymą per pasienio procedūrą, prašytojas būtų sulaikytas vietoje, prilyginamoje „pasienyje“ esančiai vietai, kuri yra šalies teritorijoje.
60      Taigi, kai pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalį prašytojui leidžiama atvykti į teritoriją, tačiau būtina tęsti jo sulaikymą, visų pirma dėl Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies b punkte numatytos priežasties, ši 43 straipsnio 2 dalis nedraudžia šią priemonę ir toliau taikyti toje pačioje sulaikymo vietoje, dabar laikomoje „vieta, esančia [šalies] teritorijoje“.
61      Be to, jokia kita Direktyvos 2013/32 nuostata nedraudžia tokios galimybės. Konkrečiai šios direktyvos 26 straipsnyje, susijusiame su sulaikymu, kurio 1 dalyje nurodyta, kad sulaikymo priežastys ir sąlygos bei garantijos, kuriomis gali naudotis sulaikyti prašytojai, turi atitikti Direktyvą 2013/33, ši galimybė niekaip neribojama.
62      Tuo remiantis darytina išvada, kad valstybės narės gali taip dvejopai kvalifikuoti tą pačią sulaikymo vietą, jeigu jos užtikrina, kad ten vykdomos nagrinėjimo procedūros atitinka – kaip tai numatyta Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 1 dalyje ir 43 straipsnio 1 dalyje, pagrindinius principus ir garantijas, ir jeigu šios valstybės
pagal minėtos direktyvos 26 straipsnio 1 dalį taip pat
garantuoja, kad sulaikymo priežastys ir sąlygos bei garantijos, numatytos siekiant apsaugoti sulaikytų prašytojų teises, atitinka Direktyvą 2013/33, visų pirma jos 8 ir 9 straipsnius.
63      Vis dėlto, siekiant apsaugoti tų prašytojų, kurių teisinė padėtis pasibaigus 43 straipsnio 2 dalyje nurodytam keturių savaičių terminui pasikeičia, bet materialinė padėtis toje pačioje sulaikymo vietoje išlieka tokia pati, kad atitinkama valstybė narė užtikrintų, kad tie prašytojai ne vėliau kaip priimant antrąjį sprendimą dėl jų sulaikymo pratęsimo remiantis Direktyvos 2013/33 8 straipsniu, būtų informuoti
apie jų teisinės padėties pasikeitimą, t. y. kad pasibaigus šiam terminui jie turi teisę atvykti į šalies teritoriją. Be to, jeigu ta valstybė narė vykdydama pasienio procedūrą įgyvendino Direktyvos 2013/33 6 straipsnio 2 dalį, pagal kurią leidžiama netaikyti šio straipsnio, prireikus ji turi išduoti to straipsnio 1 dalyje nurodytą dokumentą arba kitokį tapatų liudijimą, minimą jo 2 dalyje.
64      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrojo klausimo pirmąsias dvi dalis reikia atsakyti, pirma, kad Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas, pasibaigus šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, nebepatenka į šio 43 straipsnio taikymo sritį, bet jam taikomos kitos tos direktyvos nuostatos, ir, antra, pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad vykdant tokio prašymo nagrinėjimo procedūrą ta pati sulaikymo vieta iš pradžių būtų prilyginama „pasienyje esančiai vietai“, o vėliau, kai prašytojui buvo leista atvykti į šalies teritoriją dėl pasibaigusio termino, laikoma „vieta, esančia [šalies] teritorijoje“. Vis dėlto atitinkama valstybė narė turi užtikrinti, kad prašytojas ne vėliau kaip priimant sprendimą dėl jo sulaikymo pratęsimo remiantis Direktyvos 2013/33 8 straipsniu būtų informuotas apie jo teisinės padėties pasikeitimą, t. y. kad pasibaigus šiam terminui jam leidžiama atvykti į šalies teritoriją ir, prireikus, jam būtų išduotas Direktyvos 2013/33 6 straipsnio 1 dalyje nurodytas dokumentas arba tapatus liudijimas pagal jos 6 straipsnio 2 dalį.
65      Antrojo klausimo trečiąja dalimi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia Teisingumo Teismo, kokios pasekmės kyla dėl to, kad prašytojas toliau laikomas toje pačioje vietoje, kuri iš pradžių buvo prilyginta „pasienyje esančiai vietai“, o vėliau, pasibaigus Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, kvalifikuoja kaip „vieta [šalies] teritorijoje“, pasekmių.
66      Šio direktyvos 2 straipsnio f punkte sprendžiančioji institucija apibrėžta kaip bet kokia pusiau teisminė arba administracinė institucija valstybėje narėje, atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą ir kompetentinga priimti pirmosios instancijos sprendimus tokiais atvejais.
67      Iš minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies matyti, kad visoms procedūroms valstybės narės paskiria sprendžiančiąją instituciją, kuri bus atsakinga už tinkamą prašymų nagrinėjimą.
68      Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad, kaip savo išvados 62 punkte nurodė generalinis advokatas, prašytojo tolesnis laikymas ir to laikymo vietos teisinio kvalifikavimo pakeitimas pasibaigus Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui savaime neturi jokios įtakos sprendžiančiosios institucijos kompetencijai.
69      Iš tiesų būtent šio termino pasibaigimas, kiek tai lemia, kad pasienio procedūra yra keičiama tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo procedūra, gali turėti įtakos sprendimų dėl šių prašymų priėmimo kompetencijai, jeigu atitinkama valstybė narė paskyrė skirtingas sprendžiančiosios valdžios institucijas šioms procedūroms vykdyti. Nagrinėjamu atveju iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą, atrodo, matyti, kad ta pati institucija t. y. generalinis komisaras, yra sprendžiančioji institucija tiek per pasienio procedūrą, tiek per kitą paskesnę procedūrą.
70      Pasibaigus šiam keturių savaičių terminui, 2013 m.
direktyvos 2013/32 43 straipsnio 1 dalyje apibrėžti materialiniai apribojimai ir minėto 43 straipsnio 2 dalyje nustatyti laiko apribojimai, susiję su sprendimais, kurie gali būti priimami vykdant pasienio procedūras, nebetaikomi sprendžiančiajai institucijai, kuri dabar priima sprendimus pagal kitą procedūrą.
71      Taigi į antrojo klausimo trečią dalį reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/32 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojo tolesnis laikymas ir šio laikymo vietos teisinio kvalifikavimo pakeitimas pagal nacionalinės teisės aktus pasibaigus šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui savaime neturi įtakos sprendžiančiosios institucijos kompetencijai, nes pasibaigus šiam terminui nustoja galioti iš šio 43 straipsnio kylantys materialiniai ir laiko apribojimai.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
72      Savo trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tarptautinės apsaugos prašymas, iš pradžių nagrinėtas pagal Direktyvos 2013/32 43 straipsnyje numatytą pasienio procedūrą, pasibaigus šio 43 straipsnio 2 dalyje nurodytam keturių savaičių terminui, gali būti nagrinėjamas pirmenybės tvarka pagal šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalį, kai prašytojas lieka sulaikytas remiantis 8 straipsnio 3 dalies b punkte nurodytu pagrindu ir taip yra tiek tuo atveju, kai visi tyrimo veiksmai, įskaitant asmeninį pokalbį, buvo atlikti per šį keturių savaičių terminą, tiek tuo atveju, kai šis pokalbis per tą terminą nebuvo surengtas. Šiomis aplinkybėmis prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja, ar tokios aplinkybės yra suderinamos su išimtiniu sulaikymo taikymu pagal pastarosios direktyvos 8 straipsnį.
73      Pirmiausia, kadangi Belgijos vyriausybė teigia, kad ketvirtasis klausimas yra nepriimtinas, nes prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė priežasčių, dėl kurių mano, kad atsakymas į šį klausimą yra būtinas siekiant išspręsti pagrindines bylas,
pakanka pažymėti, kad tiek, kiek jame vartojamas žodžių junginys „toks nacionalinės teisės aktų taikymas“, šis klausimas turi būti suprantamas kaip susijęs su trečiuoju klausimu. Taigi iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą netiesiogiai, bet neišvengiamai matyti, kad priežastys, dėl kurių šis teismas mano, jog atsakymas į ketvirtąjį klausimą yra būtinas, iš esmės yra tos pačios, dėl kurių jis pateikė trečiąjį klausimą. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į prejudicinių klausimų svarbos prezumpciją, šis ketvirtasis klausimas turi būti laikomas priimtinu.
74      Reikia priminti, kad per pasienio procedūrą sprendžiančioji institucija yra kompetentinga priimti sprendimą tik dėl tarptautinės apsaugos prašymo priimtinumo pagal Direktyvos 2013/32 33 straipsnį arba dėl šio prašymo esmės, bet tik vienu iš šios direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje numatytų atvejų. Vis dėlto pasibaigus keturių savaičių terminui, kuriuo nustatoma pasienio procedūros trukmė, ši institucija vėl ima naudotis savo bendrąja kompetencija.
75      Šiuo atžvilgiu pagal minėtos direktyvos 31 straipsnio 7 dalį valstybė narė, laikydamasi tos pačios direktyvos
II skyriaus pagrindinių principų ir garantijų, tam tikrais atvejais gali suteikti pirmenybę tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui. Iš šioje nuostatoje vartojamo prieveiksmio „visų pirma“ matyti, kad joje pateikiamas tik neišsamus situacijų, kai valstybės narės gali atlikti tokį nagrinėjimą pirmenybės tvarka, sąrašas.
76      Reikia pridurti, kad toks procedūrų, per kurias prašytojas lieka sulaikytas, nagrinėjimas pirmenybės tvarka atitinka Direktyvoje 2013/32 numatytą tikslą – tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo procedūrą vykdyti sparčiai, kaip tai matyti iš šios direktyvos 18 konstatuojamosios dalies ir nurodyta jos 31 straipsnio 2 dalyje, šis tikslas taip pat pabrėžiamas Direktyvos 2013/33 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, kiek tai susiję su administracinėmis procedūromis, susijusiomis su pastarosios direktyvos 8 straipsnio 3 dalyje nurodytais sulaikymo pagrindais.
77      Tokiomis aplinkybėmis, tai, ar visi tyrimo veiksmai buvo atlikti iki Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje numatyto keturių savaičių termino pabaigos, neapriboja sprendžiančiosios institucijos galimybės tarptautinės apsaugos prašymą nagrinėti pirmenybės tvarka. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kaip teigia Belgijos vyriausybė, kad numatydamas, jog tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas, pradėtas vykdant pasienio procedūrą, toliau tęsiamas pagal kitas šioje direktyvoje numatytas procedūras, Sąjungos teisės aktų leidėjas neišvengiamai leido, kad tyrimo veiksmai, atlikti per pasienio procedūrą arba po jos, galėtų tinkamai padėti pagrįsti pagal šias kitas procedūras priimtą sprendimą.
78      Kaip savo išvados 71 punkte pažymėjo generalinis advokatas, reikalavimas, kad sprendžiančioji institucija pradėtų naują prašymo nagrinėjimą ir neatsižvelgtų į tyrimo veiksmus, atliktus per Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje nurodytą keturių savaičių laikotarpį, prieštarautų veiksmingos ir greitos tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo procedūros reikalavimui.
79      Vis dėlto reikia pabrėžti, kad tyrimo veiksmais, kurie neatitinka Direktyvos 2013/32 II skyriaus pagrindinių principų ir garantijų, negalima remtis priimant sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymo nei bendrąja tvarka, nei vykdant pasienio procedūrą, kaip matyti atitinkamai iš šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies ir 43 straipsnio 1 dalies. Be to, tokių tyrimo veiksmų taikymas neturi poveikio prašytojo teisei pateikti naujus pareiškimus, visų pirma pateikti naujos informacijos, kurios jis praktiškai negalėjo pateikti kompetentingai institucijai per pasienio procedūrą ir kurią ši institucija turi išnagrinėti pagal šios direktyvos 40 straipsnio 1 dalį.
80      Dar reikia pridurti, kad tai, visi tyrimo veiksmai buvo atlikti prieš pasibaigiant minėtos direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, savaime neapriboja sprendžiančiosios institucijos galimybės toliau laikyti sulaikytą prašytoją remiantis Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies b punktu, pagal kurį leidžiama sulaikyti asmenį siekiant nustatyti elementus, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie, asmens nesulaikius, negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps.
81      Vis dėlto toks tolesnis sulaikymas pagal Direktyvos 2013/32 26 straipsnio 1 dalį turi atitikti visus Direktyvos 2013/33 8 ir paskesniuose straipsniuose numatytus reikalavimus.
82      Konkrečiai kalbant, iš Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 2 dalies matyti, kad asmuo gali būti sulaikytas tik tada, kai tai būtina ir kai atskirai įvertinamas kiekvienas konkretus atvejis, ir jei negalima veiksmingai taikyti kitų švelnesnių prievartos priemonių. Be to, iš šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies taip pat matyti, kad prašytojas sulaikomas tik kuo trumpiau ir tik tol, kol taikomi tos pačios direktyvos 8 straipsnio 3 dalyje nustatyti pagrindai. Vadinasi, nacionalinės institucijos gali sulaikyti tarptautinės apsaugos prašytoją tik kiekvienu konkrečiu atveju patikrinusios, ar sulaikymas proporcingas juo siekiamiems tikslams (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 258 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
83      Be to, pagal Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą tarptautinės apsaugos prašytojas gali būti sulaikytas tik dėl vieno iš išsamiai išvardytų pagrindų, kuriais galima pateisinti tarptautinės apsaugos prašytojo sulaikymą, kurių kiekvienas atitinka konkretų poreikį ir yra savarankiško pobūdžio (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 250 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
84      Atsižvelgiant į tai, nors jokioje Direktyvos 2013/33 nuostatoje nenustatytas konkretus terminas, kuriam pasibaigus valstybės narės privalėtų nutraukti tarptautinės apsaugos prašytojų sulaikymą, pagal šios direktyvos 9 straipsnį reikalaujama, kad prašytojui būtų suteiktos veiksmingos procesinės garantijos, leidžiančios nutraukti jo sulaikymą, kai tik jis nebėra būtinas ar proporcingas atsižvelgiant į juo siekiamą tikslą (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 263 ir 264 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Be to, pirma, šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta pagreitinta teisminė kontrolė, ir, antra, jo 5 dalyje nurodyta, kad teisminė institucija pagrįstais laiko tarpais ex officio arba atitinkamo prašytojo prašymu peržiūri sulaikymą.
85      Konkrečiai dėl praktikos, kai prašymas pradedamas nagrinėti pagal pasienio procedūrą, prašytoją sulaikant remiantis Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies c punktu, o vėliau, pasibaigus Direktyvos 2013/32 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, prašytojo sulaikymą pratęsiant remiantis kitu pagrindu, t. y. nurodytu Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies b punkte, pažymėtina, kad kompetentinga institucija kiekvienu konkrečiu turi tinkamai patikrinti, ar šis pratęsimas būtinas šiam tikslui pasiekti ir ar jo negalima taip pat veiksmingai pasiekti švelnesnėmis prievartos priemonėmis.
86      Darytina išvada, kad pirmesniame punkte nurodyta praktika negali būti taikoma automatiškai ir sistemingai, kitaip bus pažeisti šios direktyvos 8 ir 9 straipsniai.
87      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 7 dalis ir 43 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama, pirma, pasibaigus šio 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, sprendžiančiajai institucijai tęsti tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, pradėtą vykdant pasienio procedūrą, pirmenybės tvarka, įskaitant atvejus, kai prašytojas lieka sulaikytas pagal Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies b punktą, ir antra, šiai institucijai remtis per šią procedūrą atliktais tyrimo veiksmais, jei kiekviename šio prašymo nagrinėjimo etape laikomasi Direktyvos 2013/32 II skyriuje įtvirtintų pagrindinių principų ir garantijų ir kiek tai susiję su tolesniu sulaikymu, visų Direktyvos 2013/33 8 ir 9 straipsniuose numatytų reikalavimų.
Dėl penktojo klausimo
88      Savo penktuoju klausimu prašymus priimti prejudicinį pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 7 ir 8 dalys, 43 ir 46 straipsniai, siejami su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad kompetentingas teismas gauna skundą dėl sprendimo, priimto per nagrinėjimo procedūrą, iš pradžių vykdytą pagal pasienio procedūrą, jis turi savo iniciatyva išnagrinėti, ar nebuvo praleistas tos direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytas keturių savaičių terminas.
89      Visų pirma pažymėtina, kad nors Direktyvos 2013/32 43 straipsnyje numatyta pasienio procedūra pradedama siekiant priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymo priimtinumo pagal Direktyvos 2013/32 33 straipsnį, arba dėl šio prašymo esmės vienu iš šios direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje išvardytų atvejų per minėtos direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje nurodytą keturių savaičių terminą, vis dėlto valstybės narės neprivalo priimti sprendimo per šį terminą. Iš tiesų tos pačios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje aiškiai numatyta, kad nepriėmus sprendimo per minėtą terminą, prašytojui suteikiama teisė atvykti į šalies teritoriją, kad jo prašymas galėtų būti nagrinėjamas pagal kitas Direktyvos 2013/32 nuostatas.
90      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad sprendimai, kuriuos pareiškėjai pagrindinėse bylose apskundė, buvo priimti bendrąja tvarka.
91      Iš į kitus prejudicinius klausimus pateiktų atsakymų matyti, kad priešingai prielaidai, kuria, atrodo, remiasi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šių sprendimų teisėtumo negali paneigti nei aplinkybė, kad šis keturių savaičių terminas buvo viršytas, nei tai, kad šie pareiškėjai toliau buvo laikomi sulaikyti pasibaigus šiam terminui
92      Kadangi atsakymas į penktąjį klausimą nėra būtinas siekiant išspręsti pagrindines bylas, į jį atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
93      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 43 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
į jo taikymo sritį patenka tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra, kai tokį prašymą pasienyje arba tranzito zonoje pateikė prašytojas, kuris vykdant šią procedūrą yra sulaikytas atitinkamos valstybės narės teritorijoje esančioje vietoje, kuri geografiškai nėra tos valstybės pasienyje, bet pagal nacionalinės teisės aktus prilyginama pasienyje esančiai vietai.
2.      –      Direktyvos 2013/32 43 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas, pasibaigus šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, nebepatenka į šio 43 straipsnio taikymo sritį, bet jam taikomos kitos tos direktyvos nuostatos.
–        pagal Direktyvą 2013/32 nedraudžiama, kad vykdant tokio prašymo nagrinėjimo procedūrą ta pati sulaikymo vieta iš pradžių būtų prilyginama „pasienyje esančiai vietai“, o vėliau, kai prašytojui buvo leista atvykti į šalies teritoriją, nes pasibaigė šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytas keturių savaičių terminas, laikoma „vieta, esančia [šalies] teritorijoje“. Vis dėlto atitinkama valstybė narė turi užtikrinti, kad prašytojas ne vėliau kaip priimant sprendimą dėl jo sulaikymo pratęsimo remiantis 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo, 8 straipsniu būtų informuotas apie jo teisinės padėties pasikeitimą, t. y. kad pasibaigus šiam terminui jam leidžiama atvykti į šalies teritoriją ir, prireikus, jam būtų išduotas Direktyvos 2013/33 6 straipsnio 1 dalyje nurodytas dokumentas arba tapatus liudijimas pagal jos 6 straipsnio 2 dalį.
–        Direktyvos 2013/32 43 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
tarptautinės apsaugos prašytojo tolesnis laikymas ir šio laikymo vietos teisinio kvalifikavimo pakeitimas pagal nacionalinės teisės aktus pasibaigus šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui savaime neturi įtakos sprendžiančiosios institucijos kompetencijai, nes pasibaigus šiam terminui nustoja galioti iš šio 43 straipsnio kylantys materialiniai ir laiko apribojimai.
3.      Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 7 dalis ir 43 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiama, pirma, pasibaigus šio 43 straipsnio 2 dalyje numatytam keturių savaičių terminui, sprendžiančiajai institucijai tęsti tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, pradėtą vykdant pasienio procedūrą, pirmenybės tvarka, įskaitant atvejus, kai prašytojas lieka sulaikytas pagal Direktyvos 2013/33 8 straipsnio 3 dalies b punktą, ir antra, šiai institucijai remtis per šią procedūrą atliktais tyrimo veiksmais, jei kiekviename šio prašymo nagrinėjimo etape laikomasi Direktyvos 2013/32 II skyriuje įtvirtintų pagrindinių principų ir garantijų ir kiek tai susiję su tolesniu sulaikymu, visų Direktyvos 2013/33 8 ir 9 straipsniuose numatytų reikalavimų.
Parašai.
*      Proceso kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.