62019CO0364
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) NUTARTIS
2021 m. balandžio 14 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnis – Vartotojų apsauga – Nesąžiningos sąlygos – Direktyva 93/13/EEB – 1 straipsnio 2 dalis – Sutarčių sąlygų, atspindinčių imperatyvias nacionalinės teisės nuostatas, neįtraukimas į šios direktyvos taikymo sritį – 4 straipsnio 2 dalis – Sąlygos nesąžiningumo vertinimo išimtis – Paskolos užsienio valiuta sutartis – Nurodomas pardavėjui ar tiekėjui tenkančios informavimo pareigos pažeidimas – Nacionalinio teismo pirmiausia pagal 1 straipsnio 2 dalį atliktinas vertinimas“
Byloje C‑364/19
dėl Tribunalul Galaţi (Galacio apygardos teismas, Rumunija) 2019 m. vasario 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2019 m. gegužės 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
XU,
YV,
ZW,
AU,
BZ,
CA,
DB,
EC
prieš
SC Credit Europe Ipotecar IFN SA,
Credit Europe Bank NV
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai C. Toader ir N. Jääskinen (pranešėjas),
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos iš pradžių R. I. Haţieganu, A. Rotăreanu ir C.‑R. Canţăr, vėliau – E. Gane, R. I. Haţieganu ir A. Rotăreanu,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos N. Ruiz García ir C. Gheorghiu,
atsižvelgęs į išklausius generalinę advokatę priimtą sprendimą išspręsti bylą motyvuota nutartimi pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį,
priima šią
Nutartį
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 1 straipsnio 2 dalies ir 4 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant XU, YV, ZW, AU, BZ, CA, DB ir EC ginčą su SC Credit Europe Ipotecar IFN SA (toliau – Credit Europe Ipotecar) ir Credit Europe Bank NV dėl į paskolos užsienio valiuta sutartį įtrauktos tariamai nesąžiningos sąlygos, pagal kurią reikalaujama grąžinti paskolintą sumą šia valiuta ir dėl kurios paskolų gavėjams tenka rizika, susijusi su šios valiutos keitimo kurso svyravimais.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 93/13 tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„kadangi daroma prielaida, jog valstybių narių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai nustato su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygas, nėra nesąžiningų sąlygų; kadangi dėl to, atrodo, kad nėra būtina kontroliuoti kaip vykdomos tos sąlygos, kurios atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių valstybės narės arba Bendrija yra prisijungusios, principus ar nuostatas; kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip“.
4
Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“
5
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
Rumunijos teisė
6
Pagrindinėje byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Cod Civil (Civilinis kodeksas, toliau – Civilinis kodeksas) 1578 straipsnyje buvo numatyta:
„Iš piniginės paskolos kylantis įsipareigojimas visada yra skaičiais sutartyje nurodyta suma.
Jeigu valiutos vertė padidėja arba sumažėja prieš pasibaigiant mokėjimo terminui, skolininkas turi grąžinti pasiskolintą sumą ir privalo tai padaryti tik mokėjimo metu galiojančia valiuta.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
7
2007 m. lapkričio 8 d. keturi ieškovai pagrindinėje byloje, kurie yra vartotojai, su Rumunijoje įsteigta bendrove Credit Europe Ipotecar sudarė hipoteka užtikrintą paskolos sutartį Šveicarijos frankais (CHF) 30 metų laikotarpiui. Kiti ieškovai pagrindinėje byloje yra penktojo vartotojo, kuris buvo šios sutarties šalis ir mirė 2014 m. balandžio 6 d., teisių perėmėjai.
8
Minėtos sutarties 6.1 straipsnyje buvo, be kita ko, numatyta, kad paskola turi būti grąžinta sutartyje nurodyta užsienio valiuta ir kad keitimo rizika, t. y. rizika, susijusi su galimais šios valiutos ir Rumunijos lėjos (RON) keitimo kurso svyravimais, tenka paskolos gavėjams.
9
2009 m. kovo 31 d.Credit Europe Ipotecar savo skolinį reikalavimą pagal tą pačią sutartį perleido Credit Europe Bank.
10
2011 m. spalio 3 d. suinteresuotiesiems vartotojams pateikus prašymą dėl skolos grąžinimo grafiko pakeitimo, susitariančiosios šalys sudarė papildomą dokumentą, kuriuo iš dalies pakeistas aptariamos paskolos sutarties 6.1 straipsnis. Vis dėlto liko numatyta, kad grąžinimas turi būti vykdomas Šveicarijos frankais ir kad galima valiutos keitimo rizika tenka paskolos gavėjams.
11
2015 m. kovo 16 d. ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė Credit Europe Ipotecar ieškinį Judecătoria Galați (Galacio pirmosios instancijos teismas, Rumunija), iš esmės siekdami, pirma, kad būtų pripažinta, jog aptariamos paskolos sutarties 6.1 straipsnyje nustatyta sąlyga yra nesąžininga ir niekinė, antra, kad būtų užfiksuotas sutarties sudarymo dieną galiojęs Šveicarijos franko ir Rumunijos lėjos keitimo kursas, be to, grąžintos sumos, kurios nuo šios dienos buvo permokėtos dėl Rumunijos lėjos nuvertėjimo Šveicarijos franko atžvilgiu. Grįsdami savo ieškinį jie teigė, kad paskolos sutartį Šveicarijos frankais sudarė patarus Credit Europe Ipotecar, kuri jų neinformavo apie šios valiutos vertės padidėjimo riziką, nors tokią riziką šis paskolos davėjas, kuris, kitaip nei vartotojai, turi finansinių žinių, galėjo numatyti.
12
Atsikirsdama Credit Europe Ipotecar visų pirma rėmėsi reikalavimų, susijusių su atitinkamos paskolos sutarties 6.1 straipsniu, nepriimtinumu, nes Direktyva 93/13 netaikytina ir pagal Rumunijos teisę teismui, į kurį kreiptasi, nenumatyta galimybė papildyti sutartį papildoma sąlyga. Be to, ši bendrovė tvirtino neturinti jokios pareigos informuoti paskolos gavėjus apie valiutos keitimo riziką, nes valiutos keitimo kurso pokyčiai negali būti tiksliai žinomi iš anksto ir yra vienas iš nenuspėjamų dalykų, kuriuos suvokia bet kuris vidutinis vartotojas. Galiausiai ji teigė, kad negalima pripažinti, jog sutartyje yra disbalansas, nes nacionalinis įstatymų leidėjas įtvirtino „pinigų nominalumo“ taisyklę pagal Civilinio kodekso 1578 straipsnį, ir ieškiniu pagrindinėje byloje pažeidžiama ši nuostata, kadangi juo siekiama pašalinti valiutos keitimo riziką.
13
2018 m. sausio 30 d. sprendimu Judecătoria Galaţi (Galacio pirmosios instancijos teismas) kaip nepagrįstą atmetė reikalavimą, susijusį su aptariamos paskolos sutarties 6.1 straipsnyje esančios sąlygos nesąžiningumu, taigi jos negaliojimu.
14
Šiuo klausimu minėtas teismas, be kita ko, nusprendė, kad ieškovai pagrindinėje byloje galėjo pasirinkti paskolą Rumunijos lėjomis ar kitomis valiutomis ir kad sudarę paskolos sutartį 30 metų kita valiuta nei ta, kuria jie gauna darbo užmokestį, jie netiesiogiai sutiko prisiimti valiutų kurso svyravimo riziką, t. y. šios sutarties sudarymo dieną egzistavusių aplinkybių pasikeitimo riziką.
15
Be to, jis nusprendė, kad minėtos sutarties sąlygos, pagal kurias paskolos gavėjai turi grąžinti kredito dalis Šveicarijos frankais, nesukuria ryškaus šalių teisių ir pareigų disbalanso, nes paskolos davėjas prisiėmė Šveicarijos franko keitimo kurso sumažėjimo, palyginti su verte, kuri buvo taikoma konvertuojant šią valiutą į Rumunijos lėjas atitinkamos sutarties sudarymo metu, riziką, o paskolos gavėjai prisiėmė šio kurso padidėjimo riziką.
16
Judecătoria Galaţi (Galacio pirmosios instancijos teismas) nuomone, negalima preziumuoti, kad kreditorius, kaip finansų ir bankų srities specialistas, žinojo arba numatė šio valiutos keitimo kurso pokyčius. Be to, bankas, žinoma, privalo informuoti vartotoją apie pagrindinius jo paskolos pasiūlymo aspektus, tačiau rizika, kylanti dėl valiutos keitimo kurso svyravimo, vis dėlto yra aspektai, kuriuos turi konkrečiai įvertinti kiekvienas paskolos gavėjas.
17
Dėl to teismo sprendimo 2018 m. kovo mėn. ieškovai pagrindinėje byloje, Credit Europe Ipotecar ir Credit Europe Bank pateikė apeliacinius skundus Tribunalul Galați (Galacio apygardos teismas, Rumunija), iš esmės pakartodami pirmojoje instancijoje savo pateiktus argumentus.
18
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su Direktyva 93/13, matyti: pagal jos 1 straipsnio 2 dalį, kai sutarties sąlyga atspindi nacionalinės teisės nuostatas, kurios susitariančiosioms šalims taikomos neatsižvelgiant į jų pasirinkimą arba nesant kitokio susitarimo, ši sąlyga nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį.
19
Be to, jis nurodo, kad Civilinio kodekso 1578 straipsnyje, kuris yra dispozityvus, numatyta, jog paskolos gavėjas privalo grąžinti paskolos davėjui kredito sutartyje nurodytą skaičiais išreikštą sumą, nepaisant iki mokėjimo dienos atsiradusio valiutų, kuriomis išreikšta paskola, vertės padidėjimo ar sumažėjimo, ir kad šioje teisės nuostatoje įtvirtintas „pinigų nominalumo principas“, kaip jis vadinamas Rumunijos doktrinoje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamais sutartiniais santykiais, Šveicarijos franko keitimo kursas nuo aptariamos paskolos sutarties sudarymo dienos (2007 m. lapkričio 8 d.) iki ieškinio pirmojoje instancijoje pareiškimo dienos (2015 m. kovo 16 d.) padidėjo 204,12 % paskolų gavėjų nenaudai.
20
Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, priėmus 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703), Rumunijos jurisprudencijoje vyrauja nuomonė, kad tais atvejais, kai nurodomas sutarčių sąlygų nesąžiningumas, nacionaliniai teismai turi pirmiausia išnagrinėti, ar ginčijamomis sąlygomis perkeliama dispozityvaus pobūdžio nacionalinės teisės norma, kaip numatytoji Civilinio kodekso 1578 straipsnyje, ir, jeigu taip, pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį neįtraukti šių sąlygų į atitinkamos sutarties sąlygų nesąžiningumo analizę. Pastaruoju atveju aišku, kad teismai, į kuriuos kreiptasi, neturi galimybės pateikti pardavėjo ar tiekėjo veiksmų prieš sudarant sutartį vertinimo, visų pirma vertinimo, ar jis laikėsi pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį jam tenkančios pareigos informuoti vartotoją.
21
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, pirma, dėl metodologijos, kurios reikia laikytis nagrinėjant sąlygą dėl valiutos keitimo rizikos, ir jis siekia išsiaiškinti, ar tokią sąlygą reikia nagrinėti pirmiausia atsižvelgiant į minėto 1 straipsnio 2 dalyje numatytą neįtraukimą į taikymo sritį, ar pirmiausia į skaidrumo reikalavimą, išplaukiantį iš minėto 4 straipsnio 2 dalies.
22
Antra, tas teismas norėtų žinoti, ar tuo atveju, jeigu teismai, į kuriuos kreiptasi, ginčijamą sąlygą nagrinėtų pirmiausia atsižvelgdami į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį ir nuspręstų, kad atitinkamas pardavėjas ar tiekėjas nesilaikė šioje nuostatoje nustatytos pareigos informuoti iš anksto, jis, nepaisant šio pažeidimo, turėtų galimybę pasinaudoti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimtimi, išplaukiančia iš šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies.
23
Šiomis aplinkybėmis Tribunalul Galați (Galacio apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į jų aiškinimą 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703), turi būti aiškinamos taip, kad esant sąlygai dėl valiutos keitimo rizikos, atspindinčiai nacionalinės teisės nuostatą, nacionalinis teismas visų pirma turi išnagrinėti [šio] 1 straipsnio 2 dalyje numatyto draudimo įtaką, ar <…> išnagrinėti tai, ar pardavėjas ar tiekėjas laikėsi [šio] 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos pareigos pateikti informaciją, prieš tai neatlikęs vertinimo atsižvelgiant į [minėto] 1 straipsnio 2 dalies nuostatas?
2.
Ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tuo atveju, kai prieš sudarant paskolos sutartį nesilaikyta pareigos informuoti vartotoją, pardavėjas ar tiekėjas gali pasinaudoti [šio] 1 straipsnio 2 dalies nuostatomis, todėl nacionalinės teisės nuostatą atspindinti sutarties sąlyga dėl valiutos keitimo rizikos nebūtų įtraukta į nesąžiningumo vertinimą?“
Dėl prejudicinių klausimų
24
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį Teisingumo Teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinį advokatą, bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą motyvuota nutartimi, jei atsakymas į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, gali būti aiškiai nustatytas iš jurisprudencijos arba nekelia jokių pagrįstų abejonių.
25
Ši nuostata taikytina šioje prašymo priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjimo procedūroje.
26
Savo dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tais atvejais, kai valstybės narės teismas nagrinėja ginčą, susijusį su tariamai nesąžininga sutarties sąlyga, kuri atspindi dispozityvaus pobūdžio nacionalinės teisės nuostatą, jis pirmiausia turi išnagrinėti šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyto neįtraukimo į šios direktyvos taikymo sritį įtaką, ar minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyto sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimties įtaką, ir, jeigu turėtų būti einama pastaruoju keliu, ar pardavėjas ar tiekėjas, kuris neįvykdė iš minėto 4 straipsnio 2 dalies kylančios skaidrumo pareigos, vis dėlto galėtų remtis minėto 1 straipsnio 2 dalimi, siekdamas nenagrinėti tokios sąlygos nesąžiningumo.
27
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį į jos taikymo sritį nepatenka sutarčių sąlygos, atspindinčios „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas“; tai yra formuluotė, kuri, atsižvelgiant į šios direktyvos tryliktą konstatuojamąją dalį, apima ne tik nacionalinės teisės nuostatas, kurios susitariančioms šalims taikomos nepriklausomai nuo jų pasirinkimo, bet ir dispozityviąsias nuostatas, t. y. nuostatas, kurios, nesant kitokio susitarimo tarp šalių, taikomos automatiškai (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Mikrokasa ir Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 50–53 punktus ir 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 23–25 ir 28 punktus).
28
Tokį Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies aiškinimą Teisingumo Teismas pasirinko nepaisydamas to, kad egzistuoja skirtumas (į kurį taip pat atkreipė dėmesį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šioje procedūroje) tarp šios nuostatos teksto atitinkamai Direktyvos 93/13 versijoje prancūzų ir rumunų kalbomis (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 32–34 punktus).
29
Šioje nuostatoje numatytas Direktyvos 93/13 tvarkos netaikymas buvo pateisintas tuo, jog teisėta daryti prielaidą, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas nustatė tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai siekė apsaugoti (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Mikrokasa ir Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 54 punktą ir 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 26 punktą).
30
Be to, šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta nesąžiningų sąlygų turinio kontrolės mechanizmo, nustatyto įgyvendinant šioje direktyvoje įtvirtintą vartotojų apsaugos sistemą, išimtis, kuri taikoma vienai iš minėtoje 2 dalyje nurodytų kategorijų priklausančioms sąlygoms, jeigu atitinkama sąlyga suformuluota aiškiai ir suprantamai, pagal iš šios nuostatos išplaukiantį skaidrumo reikalavimą (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt., C‑186/16, EU:C:2017:703, 34, 35, 43 ir 44 punktus, taip pat 2020 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 ir C‑252/19, EU:C:2020:631, 65 ir 66 punktus).
31
Kalbant apie tai, koks yra Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies ir 4 straipsnio 2 dalies santykis, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, kaip sutartinai siūlo Rumunijos vyriausybė ir Europos Komisija, reikia atsakyti taip, kad tokį ginčą, kaip pagrindinėje byloje, nagrinėjantis teismas turi teikti pirmenybę analizei, grindžiamai neįtraukimu į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, numatytu jos 1 straipsnio 2 dalyje, o ne analizei, grindžiamai sutarties sąlygų nesąžiningumo kontrolės išimtimi, numatyta šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje.
32
Toks požiūris būtinas, nes akivaizdu, kad bet kuri Sąjungos teisės priemonė konkrečiai situacijai taikoma tik tuo atveju, jeigu ji patenka į šio teisės akto taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo Dzodzi, C‑297/88 ir C‑197/89, EU:C:1990:360, 23 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, taip pat 2014 m. liepos 3 d. Nutarties Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051, 28–32 punktus).
33
Be to, konkrečiau kalbant, iš pačios Direktyvos 93/13 struktūros aiškiai matyti, kad galimas sąlygos nesąžiningumo vertinimas atsižvelgiant į direktyvos nuostatas, visų pirma į jos 4 straipsnį, reikalauja iš anksto nustatyti, ar atitinkama sąlyga patenka į šios direktyvos taikymo sritį, visų pirma atsižvelgiant į šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą neįtraukimą į šią sritį.
34
Todėl 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 30–32 punktai) Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, atsižvelgdamas į atitinkamų paskolos sutarčių pobūdį, bendrą struktūrą ir nuostatas, taip pat į teisinį ir faktinį šių sutarčių kontekstą, turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje aptariama sąlyga, pagal kurią paskola turi būti grąžinta ta pačia valiuta, kokia buvo išduota, atspindi nacionalinės teisės privalomąsias nuostatas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, o vėliau – tik jeigu tas teismas konstatuotų, jog šioje nuostatoje numatytas neįtraukimas neapima atitinkamos sąlygos, – išnagrinėti šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies taikymą.
35
Šioje byloje Rumunijos vyriausybė ir Komisija išreiškė abejonių dėl to, ar sąlygai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, kurios turinys paminėtas šios nutarties 8 punkte, iš tikrųjų taikoma Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis.
36
Vis dėlto iš nacionalinio teismo pateiktos informacijos matyti, kad jis mano, jog, pirma, tokia sąlyga atspindi Civilinio kodekso 1578 straipsnyje įtvirtintą pinigų nominalumo principą ir, antra, šis straipsnis yra dispozityvioji teisėkūros nuostata, kaip tai suprantama pagal šios nutarties 27 punkte nurodytą jurisprudenciją, t. y. sutarčiai taikoma nuostata, kai sutarties šalys tarpusavyje nesusitarė kitaip.
37
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad analogiškame kontekste, susijusiame su ta pačia nacionalinės teisės nuostata, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, Rumunijos teismas, kuris kreipėsi į Teisingumo Teismą byloje, kurioje priimtas 2020 m. liepos 9 d. Sprendimas Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532, 30 punktas), laikėsi tokios pačios nuomonės.
38
Remiantis šiuo teisiniu kvalifikavimu, kurį turi atlikti tik nacionaliniai teismai, į kuriuos kreiptasi, matyti, kad sutarties sąlyga, kurios nesąžiningumą nurodo ieškovai pagrindinėje byloje, atspindi dispozityviąją nacionalinės teisės nuostatą, todėl šiai sąlygai taikoma Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis ir dėl to ji nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (pagal analogiją žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 31 ir 37 punktus).
39
Be to, pažymėtina, kad aplinkybė, jog susitariančiosios šalys turi galimybę nukrypti nuo dispozityviosios nacionalinės teisės nuostatos, kaip, Rumunijos vyriausybės ir Komisijos teigimu, yra šiuo atveju, neturi reikšmės nustatant, ar tokią nuostatą atspindinti sutarties sąlyga pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį nepatenka į jos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 35 punktą).
40
Be to, tai, kad dėl sutarties sąlygos, atspindinčios vieną iš šio 1 straipsnio 2 dalyje nurodytų nacionalinės teisės nuostatų, nebuvo atskirai derėtasi, kaip, Rumunijos vyriausybės teigimu, yra šiuo atveju, neturi įtakos jos neįtraukimui į minėtos direktyvos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 36 punktą).
41
Galiausiai, kalbant apie galimą iš Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies kylančio skaidrumo reikalavimo, nurodyto visų pirma antrajame prejudiciniame klausime, poveikį, pažymėtina, kad Teisingumo Teismui nereikia priimti sprendimo šiuo klausimu, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje aptariama sąlyga atspindi nacionalinės teisės nuostatą, laikomą dispozityvia, todėl pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį direktyvos nuostatos šiai sąlygai netaikomos (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, 38 punktą).
42
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tais atvejais, kai valstybės narės teismas nagrinėja ginčą, susijusį su tariamai nesąžininga sutarties sąlyga, kuri atspindi dispozityvaus pobūdžio nacionalinės teisės nuostatą, jis pirmiausia turi išnagrinėti šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyto neįtraukimo į šios direktyvos taikymo sritį įtaką, o ne minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyto sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimties įtaką.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
43
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tais atvejais, kai valstybės narės teismas nagrinėja ginčą, susijusį su tariamai nesąžininga sutarties sąlyga, kuri atspindi dispozityvaus pobūdžio nacionalinės teisės nuostatą, jis pirmiausia turi išnagrinėti šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyto neįtraukimo į šios direktyvos taikymo sritį įtaką, o ne minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyto sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimties įtaką.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.