62018CC0128
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ BORDONA
prednesené 30. apríla 2019 (
1
)
Vec C‑128/18
Dumitru‑Tudor Dorobantu
za účasti:
Generalstaatsanwaltschaft Hamburg
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Európsky zatykač – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Článok 1 ods. 3 – Charta základných práv Európskej únie – Článok 4 – Zákaz neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania – Povinnosť vykonávajúcich súdnych orgánov preskúmať väzenské podmienky v členskom štáte vydávajúcom zatykač – Rozsah preskúmania – Kritériá“
I. Úvod
1.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v súvislosti s preskúmavaním prípustnosti odovzdania pána Dumitru‑Tudora Dorobantua rumunskému súdnemu orgánu, ktorý na základe rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV (
2
) vydal európsky zatykač, zo strany nemeckého súdneho orgánu. Najprv bol tento európsky zatykač vydaný na účely trestného stíhania, potom na účely výkonu trestu odňatia slobody.
2.
V súlade s rozsudkami z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (
3
), a z 25. júla 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Väzenské podmienky v Maďarsku) (
4
), sa prejednávaný návrh podieľa na stanovení záruk, ktoré treba zaviesť, aby sa zabezpečilo rešpektovanie základných práv dotknutých osôb v kontexte európskeho zatykača v situácii, keď vo väzenskom systéme členského štátu vydávajúceho zatykač existujú systémové alebo všeobecné nedostatky.
3.
Na základe uvedeného návrhu má Súdny dvor predovšetkým určiť intenzitu preskúmania, ktoré je povinný uskutočniť vykonávajúci súdny orgán, aby posúdil skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktorému by bola vystavená odovzdaná osoba z dôvodu svojich podmienok väznenia v členskom štáte vydávajúcom zatykač, ako aj rozličné faktory a kritériá, ktoré treba zohľadniť na účely tohto posúdenia.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Charta základných práv Európskej únie
4.
Článok 4 Charty základných práv Európskej únie (
5
), nazvaný „Zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania“, stanovuje:
„Nikoho nemožno mučiť ani podrobovať neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.“
5.
Vo vysvetlivkách k Charte (
6
) sa spresňuje, že „právo uvedené v [článku 4 Charty] je právom zaručeným v článku 3 [Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
7
)], ktorý má rovnaké znenie… V zmysle článku 52 ods. 3 [Ch]arty má preto rovnaký význam a rozsah ako uvedený článok EDĽP“ (
8
).
2. Rámcové rozhodnutie 2002/584
6.
Európsky zatykač, zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584, bol vytvorený s cieľom nahradiť klasický mechanizmus odovzdávania osôb, ktorý predpokladá rozhodnutie orgánu výkonnej moci, nástrojom spolupráce medzi vnútroštátnymi súdnymi orgánmi založeným na zásade vzájomného uznávania rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí a zásade vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi. (
9
)
7.
Toto rámcové rozhodnutie teda zavádza nový, zjednodušený a efektívnejší systém odovzdávania osôb odsúdených za porušenie alebo podozrivých z porušenia trestného zákona (
10
) obmedzením dôvodov nevykonania európskeho zatykača a stanovením lehôt na prijímanie rozhodnutí týkajúcich sa európskeho zatykača. (
11
)
8.
Odôvodnenia 12 a 13 rámcového rozhodnutia 2002/584 znejú:
„(12)
Toto rámcové rozhodnutie rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané v článku 6 [ZEÚ] a vyjadrené v Charte…, najmä jej kapitoly VI…
(13)
Žiadna osoba by sa nemala previesť, vypovedať alebo vydať do štátu, kde jej vážne hrozí výkon trestu smrti, mučenia alebo iného neľudského či ponižujúceho zaobchádzania alebo potrestania.“
9.
Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia, nazvaný „Definícia európskeho zatykača a povinnosť vykonať ho“, stanovuje:
„1.   Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia.
2.   Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.
3.   Toto rámcové rozhodnutie nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 [ZEÚ].“
B.
Nemecké právo
10.
Rámcové rozhodnutie 2002/584 bolo do nemeckého práva prebraté prostredníctvom ustanovení § 78 až § 83 písm. k) Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (zákon o medzinárodnej právnej pomoci v trestných veciach) (
12
) z 23. decembra 1982, v znení Gesetz zur Umsetzung des Rahmenbeschlusses über den Europäischen Haftbefehl und die Übergabeverfahren zwischen den Mitgliedstaaten der Europäischen Union (zákon, ktorým sa transponuje rámcové rozhodnutie o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi Európskej únie) (
13
) z 20. júla 2006.
11.
Podľa § 29 ods. 1 IRG, ktorý je v zmysle § 78 ods. 1 IRG uplatniteľný na európsky zatykač, Oberlandesgericht (vyšší krajinský súd, Nemecko) rozhoduje na základe žiadosti Staatsanwaltshaft (prokuratúra, Nemecko) o prípustnosti odovzdania, ak stíhaná osoba so zjednodušeným odovzdaním nesúhlasí. Rozhodnutie má podobu uznesenia v súlade s § 32 IRG.
12.
§ 73 IRG stanovuje:
„Poskytnutie právnej pomoci, ako aj prenos údajov bez predchádzajúcej žiadosti, sa považujú za neprípustné, ak by odporovali základným zásadám nemeckého právneho poriadku. V prípade žiadosti podľa ôsmeho oddielu sa poskytnutie právnej pomoci považuje za neprípustné, ak by jej vybavenie odporovalo zásadám upraveným v článku 6 ZEÚ.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
13.
Pán Dorobantu je rumunský štátny príslušník s trvalým bydliskom v Hamburgu (Nemecko).
14.
Nemeckým súdnym orgánom bola predložená žiadosť o vydanie dotknutej osoby na základe prvého európskeho zatykača, ktorý vydal 12. augusta 2016 Judecătoria Medgidia (Súd prvého stupňa Medgidia, Rumunsko). Tento zatykač bol vydaný na účely trestného stíhania za skutky napĺňajúce znaky majetkových trestných činov, ako aj trestných činov falšovania písomností a ich používania.
15.
V rámci nariadenia výkonu uvedeného zatykača Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg, Nemecko) zohľadnil konkrétne nepriame dôkazy o systémových, resp. všeobecných nedostatkoch týkajúcich sa väzenských podmienok v Rumunsku. Podľa zásad stanovených Súdnym dvorom v rozsudku Aranyosi a Căldăraru uvedený súd preskúmal informácie poskytnuté rumunskými orgánmi, pokiaľ ide o podmienky, v akých by bol pán Dorobantu po odovzdaní väznený. Z týchto informácií vyplýva, že v prípade vyšetrovacej väzby by dotknutá osoba bola držaná v niektorej z viacmiestnych ciel, buď pre štyri osoby (s ubytovacími plochami 12,30 m2, 12,67 m2 a 13,50 m2), alebo pre desať osôb (s ubytovacou plochou 36,25 m2). Naproti tomu v prípade výkonu trestu odňatia slobody by bol pán Dorobantu väznený 21 dní v zariadení, v ktorom každý väzeň disponuje ubytovacou plochou 3 m2, a následne, ak by bol menovaný zaradený do uzavretého režimu odňatia slobody, by bol väznený v rovnakých podmienkach. Ak by bol však pán Dorobantu zaradený do otvoreného alebo polootvoreného režimu, mal by k dispozícii plochu osobného priestoru 2 m2. (
14
)
16.
Vnútroštátny súd vykonal celkové posúdenie týchto väzenských podmienok na základe judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva. So zreteľom na podstatné vylepšenia rumunského systému výkonu trestov, pokiaľ ide tak o väzenské zariadenia, ako aj o kontrolné mechanizmy, uvedený súd dospel k záveru, že neexistuje žiadne skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania s dotknutou osobou v zmysle rozsudku Aranyosi a Căldăraru.
17.
Okrem toho vnútroštátny súd konštatoval, že v prípade odmietnutia odovzdať dotknutú osobu by trestné činy, ktoré táto osoba spáchala, zostali nepotrestané, čo by bolo v rozpore s cieľom zabezpečiť efektívnosť trestného súdnictva v rámci Európskej únie.
18.
Na základe uznesení z 3. a 19. januára 2017 Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg), Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (Generálna prokuratúra v Hamburgu, Nemecko) povolila odovzdanie pána Dorobantua rumunským orgánom po tom, ako si odpykal trest odňatia slobody, na ktorý bol odsúdený za ďalšie trestné činy, ktoré spáchal v Nemecku.
19.
Tieto uznesenia však zrušil uznesením z 19. decembra 2017 Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko). Tento súd totiž rozhodol, že posúdenie prípustnosti odovzdania dotknutej osoby si vyžaduje najprv podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, aby tento rozhodol, ktoré faktory sú relevantné na preskúmanie väzenských podmienok v členskom štáte vydávajúcom zatykač.
20.
Rozhodnutím z 8. februára 2018 teda Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Aké minimálne požiadavky na väzenské podmienky podľa článku 4 Charty sa majú vyžadovať v kontexte rámcového rozhodnutia o európskom zatykači?
a)
Existuje z hľadiska práva Únie nejaká ‚absolútna‘ spodná hranica vzťahujúca sa na veľkosť väzenskej cely, pod ktorou ide vždy o porušenie článku 4 Charty?
i)
Záleží pri určovaní individuálneho podielu na väzobnom priestore na tom, či ide o celu pre jednu osobu alebo spoločnú celu?
ii)
Má sa pri výpočte veľkosti väzobnej cely odrátať plocha zaberaná nábytkom (posteľ, skriňa atď.)?
iii)
Aká stavebná infraštruktúra je prípadne relevantná, pokiaľ ide o otázku väzobných podmienok, podľa práva Únie? Aký význam má prípadný bezprostredný (alebo iba sprostredkovaný) prístup z väzobnej cely k sanitárnym alebo iným priestorom, ako aj jej vybavenosť studenou a teplou vodou, vykurovaním, osvetlením atď.?
b)
Do akej miery majú význam na posúdenie rozličné ‚väzobné režimy‘, menovite rozličné časy vychádzok a rozličné stupne slobody pohybu v rámci väzenského zariadenia?
c)
Je dovolené – ako to urobil senát vo svojich rozhodnutiach o prípustnosti – zohľadniť aj právne a organizačné vylepšenia v členskom štáte vydávajúcom zatykač (zavedenie systému ombudsmana, etablovanie súdneho dohľadu nad výkonom trestu atď.)?
2.
Podľa akých kritérií sa majú vyhodnocovať väzobné podmienky z hľadiska základných práv Únie? Do akej miery ovplyvňujú tieto kritériá výklad pojmu ‚skutočné nebezpečenstvo‘ v zmysle judikatúry Súdneho dvora vo veci [Aranyosi a Căldăraru]?
a)
Sú justičné orgány vykonávajúceho členského štátu v tomto smere oprávnené na úplné preskúmanie väzobných podmienok v členskom štáte vydávajúcom zatykač, alebo sa musia obmedziť na ‚preskúmanie zjavných protiprávností‘?
b)
Ak Súdny dvor v rámci odpovede na prvú prejudiciálnu otázku dospeje k záveru, že existuje ‚absolútny‘ normatív práva Únie pre väzobné podmienky: nesplnenie týchto minimálnych podmienok by ‚nepodliehalo akémukoľvek posúdeniu‘ v tom zmysle, že zároveň by vždy existovalo aj ‚skutočné riziko‘ zakazujúce odovzdanie osoby, alebo smie vykonávajúci členský štát vec posúdiť? Je dovolené pritom zohľadniť aspekty, ako sú zachovanie vnútroeurópskeho systému právnej pomoci, funkčnosť európskeho trestného súdnictva alebo zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania?“
21.
Uznesením z 25. septembra 2018 Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg) oznámil Súdnemu dvoru, že pána Dorobantua medzičasom odsúdil Judecătoria Medgidia (Súd prvého stupňa Medgidia) na trest odňatia slobody v trvaní dvoch rokov a štyroch mesiacov za trestné činy, ktoré spáchal na území Rumunska. Tento rozsudok bol vydaný v neprítomnosti obžalovaného 14. júna 2018. Vnútroštátny súd potom oznámil Súdnemu dvoru, že európsky zatykač vydaný 12. augusta 2016 na vedenie trestného stíhania bol „nahradený“ novým európskym zatykačom vydaným 1. augusta 2018 na účely výkonu trestu odňatia slobody. Vnútroštátny súd jednako oznámil, že svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania neberie späť, lebo položené otázky sú stále relevantné na účely konania vo veci samej.
IV. Úvodné pripomienky
22.
Skôr, ako preskúmam otázky, ktoré vnútroštátny súd predkladá Súdnemu dvoru, považujem za potrebné uviesť dve úvodné pripomienky.
23.
Prvá pripomienka sa týka „nahradenia“ európskych zatykačov, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd vo svojom uznesení z 25. septembra 2018. Druhá pripomienka sa týka stavu judikatúry Súdneho dvora, ktorá podľa môjho názoru stanovuje rámec, v ktorom je potrebné odpovedať na tieto prejudiciálne otázky.
A.
„Nahradenie“ európskych zatykačov
24.
Ako som už uviedol, vnútroštátny súd uznesením z 25. septembra 2018 oznámil Súdnemu dvoru, že európsky zatykač, ktorý vydal Judecătoria Medgidia (Súd prvého stupňa Medgidia) na pána Dorobantua na účely vedenia trestného stíhania, bol v priebehu konania vo veci samej „nahradený“ novým európskym zatykačom, ktorý vydal ten istý súd na účely výkonu trestu odňatia slobody.
25.
Otázky položené vnútroštátnym súdom sú síce stále relevantné v kontexte výkonu tohto druhého európskeho zatykača – čo na pojednávaní potvrdili všetci účastníci konania – avšak je veľmi potrebné, aby vykonávajúci súdny orgán urýchlene rozhodol o neplatnosti prvého európskeho zatykača a ab initio začal konanie o výkone druhého zatykača. Je to potrebné na to, aby sa zabezpečilo rešpektovanie zásady právnej istoty, ako aj práv a záruk, ktoré vyžiadanej osobe priznáva rámcové rozhodnutie 2002/584.
26.
Vzhľadom na samotnú povahu druhého európskeho zatykača a právne a hmotnoprávne podmienky jeho výkonu nie je totiž možné tento zatykač vykonať formou jednoduchého nahradenia prvého zatykača.
27.
Z článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 vyplýva, že „európsky zatykač je súdne rozhodnutie“. Údajné „nahradenie“ teda nemôže zastrieť skutočnosť, že druhý európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody sa zakladá na novom vnútroštátnom rozsudku a predstavuje súdne rozhodnutie odlišné od rozhodnutia, na ktorom je založený prvý európsky zatykač a ktorý z tohto dôvodu musí spĺňať osobitné právne a hmotnoprávne podmienky. Stačí teda uviesť, že výkon tohto druhého európskeho zatykača môže viesť k začatiu nového obdobia zadržiavania, ktoré nebude spojené s opatrením vyšetrovacej väzby – ako to bolo v prípade prvého európskeho zatykača –, ale so začatím výkonu trestu, pričom uvedené obdobie sa musí započítať do obdobia zadržiavania na výkon trestu. (
15
)
28.
Výkon druhého európskeho zatykača teda vyžaduje od vykonávacieho súdneho orgánu, aby jednak rozhodol o neplatnosti prvého európskeho zatykača, a jednak znova začal konanie o výkone druhého európskeho zatykača ab initio, a teda preskúmal platnosť všetkých podmienok výkonu tohto druhého zatykača, čo vyplýva, ako sa zdá, z uznesenia z 25. septembra 2018 oznámeného vnútroštátnym súdom.
B.
Judikatúra „Aranyosi a Căldăraru“
29.
Druhá pripomienka sa týka pravidiel a zásad, ktoré Súdny dvor stanovil v rozsudku Aranyosi a Căldăraru, a následne uplatnil aj v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft. Táto judikatúra určuje rámec, v ktorom bude potrebné analyzovať uvedené prejudiciálne otázky a odpovedať na ne.
30.
V rozsudku Aranyosi a Căldăraru Súdny dvor po prvýkrát pripustil obmedzenie zásad vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania medzi členskými štátmi tým, že od vykonávacieho súdneho orgánu požaduje, aby preskúmal podmienky pozbavenia osobnej slobody v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, pokiaľ dotknutá osoba môže byť z dôvodu nedostatkov väzenského systému v tomto štáte vystavená skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktoré je v rozpore s článkom 4 Charty.
31.
V tomto rozsudku Súdny dvor stanovil rámec, v ktorom sa má vykonať uvedené preskúmanie, pričom určil jeho právny základ, účel, typológiu, ako aj povahu a dôsledky.
32.
Toto preskúmanie je založené na článku 1 ods. 3, článku 5 a článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 a jeho cieľom je zabezpečiť dodržanie článku 4 Charty, ktorý, ako pripomenul Súdny dvor, zakotvuje „jednu zo základných hodnôt Únie a jej členských štátov“ (
16
) a „je absolútn[y]“ (
17
).
33.
Predmetné preskúmanie sa vykonáva výlučne vtedy, keď vykonávajúci súdny orgán na základe objektívnych, spoľahlivých, presných a náležite aktualizovaných informácií, ktoré má k dispozícii, konštatuje, že väzenský systém členského štátu vydávajúceho zatykač má buď systematické, alebo všeobecné nedostatky, alebo nedostatky týkajúce sa niektorých skupín osôb, alebo niektorých väzenských zariadení. (
18
)
34.
Za týchto okolností je vykonávajúci súdny orgán povinný konkrétnym a presným spôsobom posúdiť, či existujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že odovzdaná osoba bude vystavená skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty. (
19
)
35.
Po skonštatovaní všeobecného nedostatku väzenského systému v členskom štáte vydávajúcom zatykač sa preto uskutoční individuálne a komplexné posúdenie rizika, ktorému je odovzdaná osoba vystavená.
36.
Toto posúdenie môže mať zásadný vplyv na výkon európskeho zatykača. Súdny dvor potvrdil, že môže viesť k tomu, že súdny orgán bude nútený odložiť alebo dokonca ukončiť konanie o odovzdaní dotknutej osoby. (
20
)
37.
Po vynesení rozsudku Aranyosi a Căldăraru, Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Vyšší krajinský súd Brémy, Nemecko) podal na Súdny dvor dva nové návrhy na začatie prejudiciálneho konania. Prvý návrh, podaný 12. septembra 2016 v súvislosti s konaním o výkone dvoch európskych zatykačov vydaných na pána Pála Aranyosiho, viedol k prijatiu uznesenia o zastavení konania, pričom európske zatykače vydané na menovaného boli vzaté späť ešte pred rozhodnutím Súdneho dvora. (
21
)
38.
Druhý návrh, podaný 27. marca 2018 v rámci výkonu európskeho zatykača vydaného na ML, umožnil Súdnemu dvoru určiť vo svojom rozsudku Generalstaatsanwaltschaft rozsah a pôsobnosť zásad, ktoré stanovil v rozsudku Aranyosi a Căldăraru, (
22
) osobitne v kontexte individuálneho a komplexného posúdenia rizika neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
39.
Súdny dvor tak v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft rozhodol, že článok 1 ods. 3, článok 5 a článok 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 sa má vykladať v tom zmysle, že „v prípade, ak vykonávajúci súdny orgán disponuje informáciami, ktoré potvrdzujú existenciu systémových alebo všeobecných nedostatkov týkajúcich sa väzenských podmienok v ústavoch na výkon trestu vydávajúceho členského štátu, …:
–
…
–
vykonávajúci súdny orgán má povinnosť preskúmať iba väzenské podmienky v ústavoch na výkon trestu, v ktorých bude podľa informácií, ktoré má tento orgán k dispozícii, [osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač na účely výkonu trestu odňatia slobody,] pravdepodobne uväznená vrátane dočasného alebo prechodného uväznenia,
–
vykonávajúci súdny orgán je povinný v tejto súvislosti posúdiť iba konkrétne a presné väzenské podmienky dotknutej osoby, ktoré sú relevantné pre rozhodnutie o tom, či bude táto osoba vystavená skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty základných práv,
–
vykonávajúci súdny orgán môže prihliadať aj na ďalšie informácie, ktoré predložili iné orgány vydávajúceho členského štátu ako vydávajúci súdny orgán, konkrétne najmä na ubezpečenie, že dotknutá osoba nebude vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle článku 4 Charty základných práv.“
40.
Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft bol vynesený 25. júla 2018, čiže niekoľko mesiacov po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, na základe ktorého sa začalo toto konanie. Rozsudok podľa môjho názoru obsahuje odpovede na väčšinu otázok, ktoré si v prejednávanej veci kladie vnútroštátny súd.
V. Analýza
41.
Podľa môjho názoru bude lepšie, ak sa analýza položených otázok uskutoční v inom poradí, než v akom ich predložil vnútroštátny súd.
42.
Vnútroštátny súd totiž svojou prvou a druhou otázkou v písmene b) síce žiada Súdny dvor, aby sa vyjadril k jednotlivým faktorom, ktoré je vymáhajúci súdny orgán povinný zohľadniť, keď chce konkrétnym a presným spôsobom posúdiť podmienky väzby v členskom štáte vydávajúcom zatykač, avšak podľa mňa je nevyhnutné hneď na začiatku určiť intenzitu tohto preskúmania, o čo vlastne žiada vnútroštátny súd svojou druhou otázkou v písmene a).
A.
Intenzita preskúmania väzenských podmienok v zariadení, v ktorom bude dotknutá osoba pravdepodobne uväznená
43.
Svojou druhou otázkou v písmene a) vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor, aby určil, aká má byť intenzita preskúmania, ktoré je vykonávajúci súdny orgán povinný uskutočniť, keď bude individuálne a podrobne skúmať, či osoba, ktorej odovzdanie sa požaduje, môže byť vystavená skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v dôsledku podmienok jej väznenia v členskom štáte vydávajúcom zatykač.
44.
Vnútroštátny súd chce predovšetkým zistiť, či je vykonávajúci súdny orgán povinný vykonať „úplné“ preskúmanie podmienok väznenia odovzdanej osoby v členskom štáte vydávajúcom zatykač, alebo či má vykonať skôr „menej prísne“ preskúmanie týchto podmienok, obmedzené len na „zjavné porušenia práva“. V tejto súvislosti má vnútroštátny súd zrejme pochybnosti, či sa vykonávajúci súdny orgán môže uspokojiť s ubezpečením, ktoré poskytol členský štát vydávajúci zatykač, že dotknutá osoba nebude vystavená z dôvodu jej väzobných podmienok neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu.
45.
Ako som už uviedol, zodpovedať tieto otázky umožňujú pravidlá a zásady, ktoré Súdny dvor stanovil v rozsudku Aranyosi a Căldăraru, a ktoré následne uplatnil aj v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft.
46.
V rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor mohol síce obmedziť ratione loci preskúmanie, ktoré má ako povinnosť uskutočniť vykonávajúci súdny orgán, a to obmedzením väzobných podmienok v ústavoch na výkon väzby, v ktorých bude uvedená osoba „pravdepodobne“ (
23
), alebo „má byť konkrétne“ pozbavená slobody vrátane dočasného alebo prechodného uväznenia, (
24
) avšak naopak sa osobitne snažil preukázať, že táto kontrola predpokladá preskúmanie všetkých relevantných hmotnoprávnych aspektov väzby.
47.
Je nesporné, že právo nebyť vystavovaný neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle článku 4 Charty je absolútne právo, ktorého porušenie možno konštatovať až po preskúmaní, pri ktorom sa zohľadnili všetky relevantné okolnosti prípadu.
48.
Táto zásada implicitne vyplynula najprv z rozsudku Aranyosi a Căldăraru, v ktorom Súdny dvor požadoval od vykonávajúceho súdneho orgánu, aby „konkrétnym a presným spôsobom“ (
25
) posúdil, či existuje skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
49.
Uvedená zásada bola potom potvrdená v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft.
50.
Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, bola Súdnemu dvoru položená otázka, či dodržiavanie článku 1 ods. 3, článku 5 a článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 znamená, že vykonávajúci súdny orgán uskutoční „rozsiahle preskúmanie… väzenských podmienok“ vo vydávajúcom členskom štáte, v rámci ktorého sa posúdi nielen plocha osobného priestoru na väzňa, ale aj „ďalšie väzenské podmienky“ (
26
). Takisto sa požadovala odpoveď na otázku, či sa má pri vyhodnotení týchto podmienok vychádzať z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplývajúcej z rozsudku z 20. októbra 2016, Muršić v. Chorvátsko (
27
).
51.
V rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor hneď na začiatku uviedol, že podľa článku 3 EDĽP posúdenie minimálneho stupňa závažnosti zlého zaobchádzania závisí „od všetkých okolností [prípadu]“ (
28
), a preto od vykonávajúceho súdneho orgánu požadoval, aby si v prípade potreby zaobstaral podrobnejšie informácie „o konkrétnych a presných väzenských podmienkach“ dotknutej osoby. (
29
)
52.
Pokiaľ ide o väzenské podmienky, Súdny dvor sa odvolal na podmienky výslovne uvedené Európskym súdom pre ľudské práva v rozsudku Muršić v. Chorvátsko. (
30
) Vykonávajúci súdny orgán musí vziať do úvahy nielen osobný priestor, ktorý bude mať uväznená osoba k dispozícii počas svojho väznenia, ale aj ostatné relevantné aspekty, ktoré môžu ovplyvniť podmienky jej väznenia. Tento orgán musí ďalej zohľadniť trvanie a rozsah obmedzenia, ale tiež mieru slobody pohybu a prístupu väzňa k aktivitám mimo cely, a napokon aj zohľadniť všeobecne dôstojný charakter infraštruktúry a služieb v príslušnom ústave na výkon trestu. Súdny dvor naproti tomu vylúčil, aby vykonávajúci súdny orgán založil svoje posúdenie na faktoroch, ktoré zjavne nie sú nijako relevantné z hľadiska pozbavenia slobody. (
31
)
53.
V súlade so zásadami stanovenými Súdnym dvorom v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft je teda vykonávajúci súdny orgán povinný posúdiť skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktorému by bola vystavená dotknutá osoba z dôvodu podmienok jej uväznenia v ústave na výkon trestu, v ktorom bude pravdepodobne uväznená, pričom musí preskúmať všetky materiálne aspekty uväznenia, ktoré sú relevantné na toto posúdenie. Na druhej strane, a ako som už uviedol v rámci mojich návrhov vo veci, v ktorej bol vynesený uvedený rozsudok, toto posúdenie sa nemôže týkať aspektov, ktoré presahujú rámec toho, čo je nevyhnutné na takéto posúdenie. (
32
)
54.
Pokiaľ ide ďalej o váhu, ktorú treba priznať ubezpečeniu, ktoré poskytli orgány vydávajúceho členského štátu, chcel by som poznamenať, že v uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že toto ubezpečenie predstavuje skutočnosť, ktorú vykonávajúci súdny orgán „nesmie prehliadnuť“ (
33
). Súdny dvor predovšetkým usúdil, že v prípade, ak neexistujú konkrétne dôkazy, na základe ktorých by bolo možné sa domnievať, že väzenské podmienky v konkrétnom väzenskom ústave odporujú článku 4 Charty, vykonávajúci súdny orgán „musí dôverovať takémuto [ubezpečeniu]“ vzhľadom na vzájomnú dôveru, na ktorej je založený systém európskeho zatykača. (
34
)
55.
Nemôžem preto súhlasiť s názorom, že vykonávajúci súdny orgán môže spochybniť a overiť spoľahlivosť tohto ubezpečenia na základe dostupných údajov týkajúcich sa väzenských podmienok v danom členskom štáte.
56.
Takéto overenie, ktoré by zďaleka nebolo založené na vzájomnej dôvere, ktorá by mala byť základom vzťahov medzi súdnymi orgánmi vydávajúcimi zatykač a vykonávajúcimi súdnymi orgánmi, by prispelo k vzájomnej nedôvere a naopak by spochybnilo zjednodušený systém odovzdávania osôb, na ktorom je založený európsky zatykač.
57.
Ďalej pripomínam, že v práve Únie záväzky prijaté orgánom členského štátu zaväzujú tento členský štát v súlade so zásadami upravujúcimi žalobu o nesplnenie povinnosti. Len pre ilustráciu, ak by záväzky prijaté vydávajúcim súdnym orgánom prostredníctvom orgánu pod väzenskou správou, akým je direction générale de l’exécution des peines (Generálne riaditeľstvo Zboru väzenskej a justičnej stráže), neboli dodržané, v dôsledku čoho by odovzdaná osoba mohla byť vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v rozpore s požiadavkami Charty a EDĽP, viedlo by to k vyvodeniu zodpovednosti voči vydávajúcemu členskému štátu. Okrem toho, ako som zdôraznil v mojich návrhoch vo veci ML (Väzenské podmienky v Maďarsku), (
35
) odovzdaná osoba by mohla namietať porušenie takéhoto záväzku v konaní pred súdmi členského štátu, ktorý vydal zatykač.
B.
Kritériá, na ktorých je založené preskúmanie väzenských podmienok v ústave, v ktorom bude dotknutá osoba pravdepodobne uväznená
58.
Prvú a druhú otázku písm. b), ktoré vnútroštátny súd predkladá Súdnemu dvoru, treba preskúmať spoločne. Obe sa totiž týkajú kritérií, na základe ktorých vykonávajúci súdny orgán musí konkrétnym a presným spôsobom posúdiť, či existuje skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania vzhľadom na väzenské podmienky vo vysielajúcom členskom štáte.
59.
Po prvé vnútroštátny súd sa obracia na Súdny dvor s otázkou, či existuje z hľadiska práva Únie nejaká „absolútna“ spodná hranica vzťahujúca sa na minimálny podiel na individuálnom priestore pripadajúcom na väzňa. Ďalej ho žiada, aby spresnil pravidlá jeho výpočtu v prípade, že ide o celu pre jednu osobu alebo spoločnú celu, v ktorej sa nachádza nábytok a hygienické zariadenia.
60.
Po druhé by vnútroštátny súd rád vedel, aké ďalšie faktory sa môžu zohľadniť na účely tohto posúdenia, pričom osobitne poukázal na infraštruktúru väzenského zariadenia, povahu režimu výkonu trestu, ako aj právne a organizačné vylepšenia týkajúce sa výkonu trestu v členskom štáte vydávajúcom zatykač.
61.
Po tretie, ak by Súdny dvor dospel k záveru, že existuje „absolútny“ normatív práva Únie pre väzenské podmienky, vnútroštátny súd by rád vedel, či by vykonávajúci súdny orgán jednako smel zvážiť dodržanie tohto normatívu oproti nevyhnutnosti rešpektovať zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ako aj efektívnosti systému, na ktorom je založený európsky zatykač.
62.
Znova pripomínam, že rozsudok Generalstaatsanwaltschaft určuje usmernenie, podľa ktorého má Súdny dvor formulovať svoje odpovede vnútroštátnemu súdu.
1. Prínosy rozsudku Generalstaatsanwaltschaft
63.
V tomto rozsudku Súdny dvor hneď na začiatku poukázal na to, že právo Únie nestanovuje žiadne minimálne pravidlo týkajúce sa väzenských podmienok.
64.
Vzhľadom na to, že článok 4 Charty má rovnaký význam a rozsah pôsobnosti ako článok 3 EDĽP, Súdny dvor vychádzal zo zásad, ktoré vyplývajú z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva. (
36
)
65.
Súdny dvor osobitne poukázal na rozsudok Muršić v. Chorvátsko, v ktorom Európsky súd pre ľudské práva zasadajúci vo veľkej komore zhrnul pravidlá a normy týkajúce sa preplnenia väzníc, ktoré vyplývajú z jeho judikatúry, a objasnil podmienky, za akých je nedostatok osobného priestoru v cele možné považovať za odporujúci článku 3 EDĽP.
66.
Súdny dvor teda prijal prístup, ktorý uplatnil už v rozsudku Aranyosi a Căldăraru. V tomto rozsudku Súdny dvor výslovne poukázal na zásadný rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 8. januára 2013, Torreggiani a iní v. Taliansko (
37
), s cieľom určiť všeobecné povinnosti, ktoré majú orgány členského štátu vydávajúceho zatykač, pokiaľ ide o uväznenie akéhokoľvek väzňa. (
38
)
67.
V rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor pripomenul, že v zmysle článku 3 EDĽP zlé zaobchádzanie musí dosiahnuť určitý minimálny stupeň závažnosti, ktorý závisí od všetkých okolností prípadu, najmä čo sa týka trvania takéhoto zaobchádzania a vplyvu na psychiku alebo mentálne zdravie, ako aj v niektorých prípadoch s ohľadom na pohlavie, vek a zdravotný stav obete. (
39
)
68.
Súdny dvor sa ďalej zameral na priestorové faktory týkajúce sa väzenských podmienok a v bodoch 92 a 93 tohto rozsudku uviedol:
„92.
Vzhľadom na význam priestorových faktorov na celkové posúdenie väzenských podmienok, skutočnosť, že osobný priestor uväznenej osoby je menej ako 3 m2 v spoločnej cele, odôvodňuje s vysokou pravdepodobnosťou domnienku o rozpore s článkom 3 EDĽP ([rozsudok Muršić v. Chorvátsko], § 124).
93.
Takúto pravdepodobnú domnienku o rozpore s článkom 3 EDĽP obvykle možno vyvrátiť iba vtedy, ak, po prvé, zmenšenie osobného priestoru v porovnaní s minimálne požadovaným priestorom 3 m2 je krátkodobé, príležitostné a podružné, po druhé, ak sa spája s dostatočnou mierou slobody pohybu mimo cely a primeranými aktivitami mimo cely, a po tretie, zariadenie vo všeobecnosti poskytuje decentné väzenské podmienky a dotknutá osoba nie je vystavená iným skutočnostiam, ktoré by bolo možné považovať za okolnosti zhoršujúce zlé väzenské podmienky ([Muršić v. Chorvátsko], § 138).“
69.
V bodoch 97 až 100 tohto rozsudku sa Súdny dvor okrem iného vyjadril k významu faktora, akým je doba väznenia, pričom osobitne zdôraznil, že „relatívne krátkodobá povaha uväznenia však automaticky sama osebe nevylučuje sporné zaobchádzanie z pôsobnosti článku 3 EDĽP, ak iné skutočnosti postačujú na uplatnenie tohto ustanovenia“ (
40
).
70.
Napokon v bode 103 uvedeného rozsudku Súdny dvor vylúčil, aby vykonávajúci súdny orgán posudzoval existenciu skutočného rizika neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania na základe okolností uväznenia, ktoré nie sú zjavne relevantné z hľadiska pozbavenia osobnej slobody, najmä pokiaľ ide o náboženské obrady, možnosť fajčiť, spôsob prania oblečenia, ako aj umiestnenie mreží alebo žalúzií na oknách ciel.
71.
Napriek výhradám, ktoré vyvolal rozsudok Muršić v. Chorvátsko, (
41
) sa domnievam, že vzhľadom na súčasný stav práva Únie prijal Súdny dvor prístup, ktorý umožňuje zabezpečiť potrebnú súdržnosť medzi Chartou a EDĽP, v súlade s cieľom uvedeným v článku 52 ods. 3 Charty. (
42
)
72.
Toto ustanovenie samozrejme nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo širší rozsah ochrany ako EDĽP. (
43
) Domnievam sa však, že materiálne podmienky požadované na tento účel nie sú v prejednávanej veci splnené. Nateraz totiž neexistuje žiadne ustanovenie upravujúce väzenské podmienky v Únii a Súdnemu dvoru neprislúcha stanovovať číselne vyjadrené normy týkajúce sa osobného priestoru, ktorý by mal mať väzeň k dispozícii, aj keby malo ísť o minimálny štandard. Táto úloha nie je súčasťou jeho povinností, ale povinností zákonodarcu. Okrem toho si treba uvedomiť, že v súčasnosti na to nemá Súdny dvor potrebné odborné znalosti na rozdiel od Európskeho súdu pre ľudské práva alebo iných orgánov Rady Európy, ktoré majú špeciálne odborné znalosti v oblasti väzenských systémov a praktické poznatky o väzenských podmienkach v príslušných štátoch, v prípade ESĽP vďaka sporom, o ktorých rozhoduje, a v prípade iných orgánov vďaka správam a preskúmaniam na mieste, ktorými sú poverené.
73.
Nakoniec pripomínam, že požiadavky uvedené Európskym súdom pre ľudské práva predstavujú minimálne štandardy. V rámci Únie a obzvlášť v rámci európskeho trestnoprávneho priestoru musia tieto požiadavky zaručiť jednotný minimálny štandard uplatniteľný na všetky väzenské systémy členských štátov a stierajúci rozdiely medzi nimi, čo prispieva k posilneniu vzájomnej dôvery, ktorá musí existovať medzi členskými štátmi. Pripomínam tiež, že na vnútroštátnej úrovni má však každý členský štát naďalej voľnosť, pokiaľ ide o prijatie veľkorysejšieho štandardu týkajúceho sa väzenských podmienok v jeho vlastných väzenských zariadeniach, ktorý nie je voči susedným štátom v kontexte výkonu európskeho zatykača vynútiteľný.
74.
Teraz je potrebné podrobnejšie sa venovať otázkam, ktoré vnútroštátny súd predkladá Súdnemu dvoru.
2. Minimálna plocha osobného priestoru, ktorý by mal pripadať na jedného väzňa
75.
Ako som už uviedol, v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor hneď na začiatku spresnil, že v práve Únie neexistuje žiadne minimálne pravidlo týkajúce sa väzenských podmienok. (
44
) Za týchto okolností Súdny dvor určil minimálnu plochu osobného priestoru, ktorá musí pripadať na väzňa, so zreteľom na spodnú hranicu stanovenú Európskym súdom pre ľudské práva, to znamená spodnú hranicu 3 m2.
76.
Táto spodná hranica nepredstavuje absolútnu spodnú hranicu.
77.
Posúdenie minimálneho stupňa závažnosti, ktorý musí dosiahnuť zlé zaobchádzanie v súvislosti s článkom 3 EDĽP, je totiž v podstate relatívne. Minimálny stupeň záväznosti nemožno obmedziť len na presné určenie počtu štvorcových metrov, ktoré musí mať väzeň k dispozícii, lebo takýto prístup neumožňuje zohľadniť všetky väzenské podmienky, v ktorých prebieha jeho každodenný život.
78.
Ako uznal Súdny dvor, priestorové faktory sú významné faktory. (
45
) Musia však patriť do celkového posúdenia väzenských podmienok, ktoré musí zohľadniť všetky relevantné materiálne aspekty. Hoci minimálna plocha menšia ako 3 m2 v spoločnej cele tak môže odôvodňovať s vysokou pravdepodobnosťou domnienku o rozpore s článkom 3 EDĽP, takúto pravdepodobnú domnienku však možno vyvrátiť, ak existujú faktory, ktoré primeraným spôsobom kompenzujú nedostatok osobného priestoru. Súdny dvor to jasne vysvetlil v bodoch 92 a 93 rozsudku Generalstaatsanwaltschaft. (
46
)
79.
Európsky súd pre ľudské práva sa sám systematicky nedomnieva, že drobná odchýlka od minimálneho štandardu 3 m2 podlahovej plochy na väzňa vo viacmiestnej cele predstavuje sama osebe neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie.
80.
Rovnako aj Európsky výbor na zabránenie mučenia a neľudského či ponižujúceho zaobchádzania alebo trestania (ďalej len „CPT“) nepožaduje absolútnu platnosť štandardov týkajúcich sa „ubytovacej plochy na jedného väzňa“, ktoré odporúča. CPT môže pripustiť drobnú odchýlku od štandardu 4 m2 ubytovacej plochy vo viacmiestnej cele alebo 6 m2 ubytovacej plochy v jednomiestnej cele, pokiaľ existujú ďalšie pozitívne faktory súvisiace napríklad so súborom aktivít, ktorých sa väzeň môže zúčastňovať mimo svojej cely. (
47
)
81.
Na účely určenia minimálneho štandardu, pokiaľ ide o minimálnu plochu osobného priestoru pripadajúcu na jedného väzňa, treba zohľadniť viacero faktorov.
82.
Po prvé určenie tohto minimálneho štandardu závisí od toho, či je väzeň ubytovaný v jednomiestnej cele alebo vo viacmiestnej cele. (
48
)
83.
Ide totiž o dva rôzne typy ubytovania, ktorých problematika je odlišná a ktoré si z tohto dôvodu vyžadujú osobitné posúdenie ubytovacej plochy pripadajúcej na väzňa. Hoci sa ubytovanie v jednomiestnej cele často považuje za jediné ubytovanie, ktorým možno zaistiť rešpektovanie dôstojnosti a fyzickú bezpečnosť väzňa, väzeň môže byť pri ňom vystavený osobitným rizikám spojeným s osamelosťou a nedostatkom sociálnej interakcie. Naproti tomu pri ubytovaní vo viacmiestnej cele môže byť väzeň vystavený zlým hygienickým podmienkam a zvýšenému riziku zastrašovania či dokonca násilia v prípade veľmi stiesneného priestoru. Za týchto okolností nie sú minimálne štandardy, ktoré stanovil Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku Muršić v. Chorvátsko, pokiaľ ide o ubytovanie vo viacmiestnej cele, uplatniteľné ako také na ubytovanie v jednomiestnej cele, čo napokon uvedený súd uznal. (
49
)
84.
CPT uznáva, že štandardy pre osobnú ubytovaciu plochu sa navzájom líšia nielen podľa typu zariadenia, ale aj podľa počtu osôb ubytovaných v cele a režimu, ktorému väzni podliehajú. (
50
) Pokiaľ ide o počet osôb ubytovaných v cele, CPT veľmi jasne rozlišuje jednomiestne cely a viacmiestne cely. Inak v druhom prípade je podľa CPT logické, že cela pre dve osoby sa líši od cely určenej na ubytovanie šiestich až desiatich väzňov a takisto rozlišuje spoločné priestory na ubytovanie niekoľkých desiatok väzňov a veľkokapacitné spoločné priestory na ubytovanie až stovky osôb.
85.
Po druhé z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva rovnako ako z odporúčaní CPT vyplýva, že minimálna plocha osobného priestoru nesmie zahŕňať plochu, ktorú zaberajú hygienické zariadenia, ktoré sa nachádzajú vo vnútri cely. (
51
)
86.
Naopak, táto plocha musí v zásade zahŕňať podlahovú plochu, ktorú zaberá nábytok. Európsky súd pre ľudské práva však bude prihliadať na to, do akej miery je ubytovacia plocha väzňa skutočne zmenšená o nábytok, ktorý sa tam nachádza, aby sa ubezpečil, že sa väzeň v cele môže normálne hýbať, resp. voľne sa pohybovať medzi nábytkom. (
52
)
87.
Ak je osobný priestor, ktorý má väzeň k dispozícii vo viacmiestnej cele, menší ako 3 m2, Európsky súd pre ľudské práva preskúma kumulované účinky ostatných materiálnych väzenských podmienok a určí, či sú tieto podmienky vzhľadom na ich nedostatky okolnosťami, ktoré zhoršujú podmienky, alebo či naopak vzhľadom na ich súlad so stanovenými štandardmi umožňujú „primerane kompenzovať nedostatok osobného priestoru“ (
53
), a tým vyvrátiť domnienku o rozpore s článkom 3 EDĽP.
88.
Vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby spresnil tieto ďalšie hmotnoprávne aspekty väznenia, ktoré sú relevantné na účely posúdenia konkrétnych väzenských podmienok.
3. Ďalšie hmotnoprávne aspekty väznenia
89.
V bode 93 rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor uviedol rad aspektov, ktoré je vykonávajúci súdny orgán povinný preskúmať, aby posúdil, či nedostatok osobného priestoru je alebo nie je kompenzovaný materiálnymi podmienkami väznenia v súlade so základnými právami väznenej osoby.
90.
Prvý aspekt sa týka trvania a rozsahu obmedzenia.
91.
Pripomínam, že v bodoch 97 až 100 tohto rozsudku Súdny dvor uviedol informácie týkajúce sa spôsobu posudzovania trvania a rozsahu obmedzenia. Súdny dvor vychádzajúci z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva pripomenul, že doba väznenia je relevantným faktorom. Súdny dvor jednako spresnil, že relatívne krátkodobá povaha uväznenia alebo dočasná alebo prechodná povaha uväznenia však automaticky samy osebe nemôžu vylúčiť riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ak iné skutočnosti postačujú na uplatnenie článku 3 EDĽP.
92.
Druhý aspekt sa týka miery voľnosti pohybu a ponuky aktivít mimo cely, ktorú môže väznená osoba využiť.
93.
Vykonávajúci súdny orgán musí preto posúdiť osobný priestor, ktorý má väznená osoba k dispozícii, so zreteľom na čas, ktorý trávi vo svojej cele. V rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Súdny dvor neposkytol žiadne vysvetlenie, ako treba posudzovať tento aspekt väznenia. Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva zhrnutá v rozsudku Muršić v. Chorvátsko však túto medzeru zapĺňa. Podľa tejto judikatúry musí byť väzňom umožnené, aby primeranú časť dňa trávili mimo svojej cely pracovnými alebo vzdelávacími aktivitami alebo športovými aktivitami, ale príležitostne aj prechádzkami, v prípade ktorých sa posudzujú kvalitatívne a kvantitatívne požiadavky. V tejto súvislosti Európsky súd pre ľudské práva zohľadňuje konfiguráciu vonkajších zariadení, ktoré musia poskytovať dostatočný priestor otvorený smerom von.
94.
Nakoniec tretí aspekt sa týka celkovo dôstojného charakteru väzenských podmienok.
95.
Súdny dvor v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft neuviedol ani žiadne informácie o posudzovaní tohto aspektu. Z vysvetlení, ktoré poskytol Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku Muršić v. Chorvátsko, je však zrejmé, že vykonávajúci súdny orgán musí vykonať preskúmanie vybavenia cely, ako aj základných služieb a infraštruktúry väzenského zariadenia, v ktorom bude dotknutá osoba pravdepodobne uväznená. (
54
)
96.
Zdôrazňujem „základný“ charakter väzenských služieb a infraštruktúry, ktoré sú relevantné pre toto posúdenie. Vykonávajúci súdny orgán totiž nemôže skúmať a na tento účel podávať žiadosti o doplnenie informácií týkajúcich sa aspektov uväznenia, ktoré sú z hľadiska článku 4 Charty absolútne nepotrebné. Takýto prípad nastal v rámci konania vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Generalstaatsanwaltschaft. Súdny dvor napokon výslovne uviedol, že predmetom žiadosti o doplnenie informácií môžu byť len aspekty uväznenia, ktoré sú relevantné na účely posúdenia závažnosti utrpenia alebo poníženia, ktorým je uväznená osoba vystavená v dôsledku jej zlých väzenských podmienok. Ako som už uviedol, Súdny dvor vylúčil aspekty, ako sú náboženské obrady, možnosť fajčiť a služby ako služba prania oblečenia. (
55
)
97.
Zdôrazňujem, že pri posudzovaní týchto faktorov treba nevyhnutne zohľadniť typ väzenského zariadenia, v ktorom je väzeň uväznený, ako aj režim výkonu trestu, ktorému podlieha.
98.
Väzenské podmienky väzňa väzneného v „ústave na výkon trestu s maximálnym stupňom stráženia“, t. j. v zariadení, v ktorom sú ubytované osoby odsúdené na dlhodobé tresty odňatia slobody alebo predstavujúce osobitné riziko, sa veľmi líšia od väzenských podmienok väzňa umiestneného v ústave umožňujúceho čiastočný výkon trestu na slobode (semi‑liberté) alebo väzňa umiestneného pod vonkajší dohľad (régime de placement en extérieur). Európsky súd pre ľudské práva sa nazdáva, že na väzňa prvého typu by sa mali vzťahovať priaznivejšie ustanovenia, pokiaľ ide o stupeň voľnosti pohybu v rámci príslušného zariadenia, a ponuka aktivít mimo jeho cely (práca, voľný čas, vzdelávanie). Je to logické, lebo väzňovi druhého typu je umožnené opúšťať zariadenie počas dňa na účely výkonu práce, vzdelávania alebo účasti na programe sociálneho a pracovného začlenenia alebo opätovného začlenia.
99.
Vykonávajúci súdny orgán musí posúdiť, či nedostatok osobného priestoru je alebo nie je kompenzovaný primeranými materiálnymi väzenskými podmienkami práve z hľadiska týchto rozličných aspektov.
100.
Pripomínam, že v situácii, o akú ide vo veci samej, keď z informácií poskytnutých členským štátom vydávajúcim zatykač vyplýva, že podlahová plocha, ktorú bude mať k dispozícii odovzdaná osoba, bude 3 m2 alebo menej, (
56
) sú priestorové faktory rozhodujúce a odôvodňujú s vysokou pravdepodobnosťou domnienku o rozpore s článkom 4 Charty. Posúdenie kumulatívnych účinkov týchto rozličných aspektov musí preto vykonávajúcemu súdnemu orgánu umožniť určiť, či je možné túto domnienku vyvrátiť.
101.
Situácia je naopak celkom iná, keď je podlahová plocha, ktorú má väzeň k dispozícii, 3 až 4 m2. Hoci sú priestorové faktory stále významným prvkom, neodôvodňujú žiadnu domnienku o rozpore. Vykonávajúci súdny orgán musí napokon určiť, či je tento nedostatok osobného priestoru spojený s materiálnymi podmienkami väznenia, ktoré sú primerané, alebo naopak nezlučiteľné so základnými právami väzňa, takže treba prijať záver, že došlo k porušeniu článku 4 Charty.
4. Relevancia faktorov založených na legislatívnych a štrukturálnych opatreniach týkajúcich sa vylepšenia v oblasti výkonu trestov v členskom štáte vydávajúcom zatykač
102.
Vnútroštátny súd sa pýta Súdneho dvora, či vykonávajúci súdny orgán smie zohľadniť vylepšenia zavedené v členskom štáte vydávajúcom zatykač, pokiaľ ide tak o jeho väzenské systémy a zariadenia, ako o mechanizmy na kontrolu výkonu trestov.
103.
Vykonávajúci súdny orgán smie zohľadniť všetky opatrenia prijaté členským štátom vydávajúcim zatykač, či už legislatívnej alebo štrukturálnej povahy, ktoré prispievajú k rozšíreniu ochrany súkromných osôb pozbavených osobnej slobody, pred skutočným rizikom neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania. Priznanie väzňovi práva podať sťažnosť, vytvorenie účinného systému opravných prostriedkov, ktoré možno podať na väzenskú správu a orgány zodpovedné za dohľad nad výkonom trestov, alebo tiež zriadenie nezávislého orgánu zodpovedného za zabezpečovanie dodržiavania ľudských práv na miestach, kde sa môžu nachádzať osoby pozbavené osobnej slobody, sú opatrenia, ktoré sa podieľajú na vytvorení systému výkonu trestov rešpektujúceho základné práva.
104.
Ako som uviedol v návrhoch, ktoré som preniesol vo veci ML (Väzenské podmienky v Maďarsku) (
57
), samotné tieto opatrenia nestačia, ak má vykonávajúci súdny orgán odôvodnené pochybnosti o tom, že dotknutá osoba môže byť bezprostredne vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu bez ohľadu na to, či dodatočne dôjde k náprave tohto porušenia prostredníctvom účinných opravných prostriedkov vo vydávajúcom štáte. Tieto opatrenia si teda bez ohľadu na to, akej sú povahy, v zásade zachovávajú všeobecnú pôsobnosť a ako také nemôžu kompenzovať skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktorému by dotknutá osoba bola vystavená z dôvodu podmienok jej väznenia vo väzenskom zariadení, v ktorom bude pravdepodobne uväznená.
5. Relevancia faktorov vychádzajúcich zo všeobecných zásad, na ktorých je založený európsky trestnoprávny priestor
105.
Svojou druhou otázkou v písmene b) sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či v prípade, že Súdny dvor dospeje k záveru, že existuje „absolútny“ normatív práva Únie pre väzenské podmienky, smie vykonávajúci súdny orgán v rámci svojho posúdenia skutočného rizika neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania zvážiť nevyhnutnosť rešpektovať zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ako aj zachovať efektívnosť systému, na ktorom je založený európsky zatykač.
106.
Právo Únie síce stanovuje absolútny normatív, ale ten sa netýka štandardov upravujúcich väzenské podmienky, ale rešpektovania, v súlade s článkami 1 a 4 Charty, ľudskej dôstojnosti a zákazu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania z dôvodu týchto väzenských podmienok.
107.
Právo na rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a právo nebyť vystavovaný neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu sú však práva, ktorých povaha je absolútna, čo samo osebe vylučuje akékoľvek posudzovanie. Súdny dvor v rozsudku Aranyosi a Căldăraru pripomenul, že EDĽP absolútne zakazuje za akýchkoľvek okolností, vrátane prípadov boja proti terorizmu a organizovanému zločinu, mučenie, neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie a trestanie, a to bez ohľadu na konanie dotknutej osoby. (
58
) Na tieto práva sa teda nemôže vzťahovať žiadne z obmedzení stanovených v článku 52 ods. 1 Charty.
108.
V rámci preskúmania, ktoré je povinný uskutočniť vykonávajúci súdny orgán, je teda vylúčené, aby tento orgán zvažoval medzi nevyhnutnosťou zaručiť, že dotknutá osoba nebude vystavená žiadnemu neľudského alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle článku 4 Charty na jednej strane a nevyhnutnosťou rešpektovať zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ako aj zachovať efektívnosť systému, na ktorom je založený európsky zatykač, na druhej strane.
109.
Okrem toho je zohľadnenie týchto faktorov vylúčené vzhľadom na samotnú podstatu a povahu preskúmania, ktoré je vykonávajúci súdny orgán povinný vykonať v rámci výkonu európskeho zatykača. Ako vyplýva z judikatúry Aranyosi a Căldăraru, toto preskúmanie predstavuje samo osebe výnimku zo zásad vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania a jeho predmetom môžu byť len väzenské podmienky v členskom štáte vydávajúcom zatykač, či už ide o všeobecné podmienky prevládajúce v tomto štáte alebo o osobitné podmienky, v ktorých má byť dotknutá osoba v danom štáte väznená, čo nepripúšťa akékoľvek ďalšie úvahy týkajúce sa zásad, na ktorých je založený európsky trestnoprávny priestor.
110.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy teraz prináleží vykonávajúcemu súdnemu orgánu posúdiť na základe informácií, ktoré mu poskytli orgány členského štátu vydávajúceho zatykač, či podmienkami, v ktorých bude pán Dorobantu po svojom odovzdaní väznený, nemôže byť dotknuté jeho právo zaručené článkom 4 Charty.
111.
V tejto súvislosti poznamenávam, že vykonávajúci súdny orgán rozptýlil pochybnosti o prípustnosti odovzdania pána Dorobantua ešte predtým, než Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd) zrušil uznesenia z 3. a 19. januára 2017, keďže nedošlo k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.
112.
Podotýkam, že v rámci konania vo veci samej vykonávajúci súdny orgán uskutočnil celkové posúdenie podmienok, v ktorých by bol pán Dorobantu po svojom odovzdaní väznený, a to na základe informácií poskytnutých rumunskými orgánmi a judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva.
113.
Ďalej poznamenávam, že rumunská vláda na pojednávaní potvrdila, že pán Dorobantu by bol po svojom odovzdaní uväznený v rámci polootvoreného režimu. V tejto súvislosti rumunská vláda uviedla, že dotknutá osoba by mala veľkú mieru voľnosti pohybu a okrem toho by mohla pracovať, čo by obmedzilo čas, ktorý by trávila vo svojej cele.
VI. Návrh
114.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg, Nemecko), takto:
Článok 1 ods. 3, článok 5 a článok 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, v spojení s článkom 4 Charty základných práv Európskej únie, sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
ak má vykonávajúci súdny orgán dôkazy o existencii systémových alebo všeobecných nedostatkoch väzenských podmienok vo väzenských zariadeniach členského štátu vydávajúceho zatykač, je povinný vyhodnotiť skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktorému by dotknutá osoba bola vystavená v dôsledku zlých podmienok jej väznenia vo väzenskom zariadení, v ktorom bude pravdepodobne uväznená, pričom musí uskutočniť celkové posúdenie všetkých materiálnych aspektov uväznenia, ktoré sú relevantné pre toto vyhodnotenie,
–
vykonávajúci súdny orgán musí venovať osobitnú pozornosť faktoru, akým je minimálna osobná obytná plocha, ktorú bude mať odovzdaná osoba k dispozícii počas svojho väznenia. Ak neexistujú normy stanovené v práve Únie, tento faktor sa určí na základe minimálneho štandardu stanoveného Európskym súdom pre ľudské práva, ktorý nie je absolútnym minimálnym štandardom,
–
pri určovaní minimálnej osobnej ubytovacej plochy, ktorú bude mať k dispozícii odovzdaná osoba, je vykonávajúci súdny orgán povinný zohľadniť, či je cela, v ktorej bude táto osoba pravdepodobne umiestnená, jednomiestna alebo viacmiestna. Tento orgán musí do ubytovacej plochy započítať podlahovú plochu, ktorú zaberá nábytok, ale nie plochu, ktorú zaberajú hygienické zariadenia,
–
ak z informácií poskytnutých členským štátom vyplynie, že minimálna osobná obytná plocha, ktorú bude mať odovzdaná osoba k dispozícii, je 3 m2 alebo menej, vykonávajúci súdny orgán bude povinný určiť, či ostatné materiálne aspekty väznenia môžu primerane kompenzovať nedostatok osobného priestoru, a ak áno, bude musieť vyvrátiť domnienku o rozpore s článkom 4 Charty. Tento orgán musí predovšetkým posúdiť podmienky týkajúce sa zariadenia cely, v ktorej bude odovzdaná osoba umiestnená, celkovo dôstojný charakter základných služieb a infraštruktúry vo väzenskom zariadení, ako aj aspekty týkajúce sa miery voľnosti pohybu a ponuky aktivít mimo cely, ktorú bude táto osoba môcť využívať,
–
pri posudzovaní týchto rozličných aspektov treba nevyhnutne zohľadniť trvanie a rozsah obmedzenia, typ väzenského zariadenia, v ktorom bude odovzdaná osoba uväznená, ako aj režim výkonu trestu, ktorému bude táto osoba podliehať,
–
vykonávajúci súdny orgán smie zohľadniť aj legislatívne a štrukturálne opatrenia týkajúce sa vylepšení v oblasti výkonu trestov v členskom štáte vydávajúcom zatykač. Tieto opatrenia však vzhľadom na svoju všeobecnú pôsobnosť nemôžu ako také kompenzovať skutočné riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ktorému bude dotknutá osoba pravdepodobne vystavená z dôvodu podmienok jej väznenia v dotknutom väzenskom zariadení,
–
v rámci svojho posúdenia vykonávajúci súdny orgán nemôže zvažovať medzi nevyhnutnosťou zaručiť, že dotknutá osoba nebude vystavená žiadnemu neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle článku 4 Charty na jednej strane a nevyhnutnosťou rešpektovať zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ako aj nevyhnutnosťou zachovať efektívnosť európskeho systému trestného súdnictva, na druhej strane.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmenené a doplnené rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24) (ďalej len „rámcové rozhodnutie 2002/584“).
(
3
)	C‑404/15 a C‑659/15 PPU, ďalej len „rozsudok Aranyosi a Căldăraru, EU:C:2016:198.
(
4
)	C‑220/18 PPU, ďalej len „rozsudok Generalstaatsanwaltschaft, EU:C:2018:589.
(
5
)	Ďalej len „Charta“.
(
6
)	Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17.
(
7
)	Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950, ďalej len „EDĽP“.
(
8
)	Pozri vysvetlivku k článku 4.
(
9
)	Článok 82 ods. 1 prvý odsek ZFEÚ, ako aj odôvodnenia 5, 6, 10 a 11 rámcového rozhodnutia 2002/584.
(
10
)	Pozri rozsudky z 29. januára 2013, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, bod 34), a z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 37).
(
11
)	Pozri rozsudok z 30. mája 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 57 a 58).
(
12
)	BGBl. 1982 I, s. 2071.
(
13
)	BGBl. 2006 I, s. 1721, ďalej len „IRG“.
(
14
)	Tieto informácie sú obsiahnuté v uzneseniach z 3. a 9. januára 2017 Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg), založenom do vnútroštátneho spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii. Zástupca rumunskej vlády na pojednávaní spresnil, že pán Dorobantu bude v tomto priestore menšom ako 3 m2 tráviť len veľmi málo času, lebo bude väznený v rámci polootvoreného režimu, pri ktorom mu bude umožnené voľne sa pohybovať mimo cely a pracovať.
(
15
)	Pozri článok 26 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584.
(
16
)	Rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 87).
(
17
)	Rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 85).
(
18
)	Pozri rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 89).
(
19
)	Pozri rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 92).
(
20
)	Pozri rozsudok Aranyosi a Căldăraru (body 98 a 104).
(
21
)	Ako vyhlásil Súdny dvor v uznesení z 15. novembra 2017, Aranyosi (C‑496/16, neuverejnené, EU:C:2017:866), predmet veci „Aranyosi II“ tak zanikol.
(
22
)	V rozsudku z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), Súdny dvor prijal rovnaké zásady a riadil sa rovnakou logikou, aké uplatnil v rozsudku Aranyosi a Căldăraru, ako aj v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft, v súvislosti so skutočným rizikom porušenia základného práva na spravodlivý proces zaručený článkom 47 Charty z dôvodu systémových alebo všeobecných nedostatkov ovplyvňujúcich nezávislosť súdnictva členského štátu, ktorý vydal zatykač.
(
23
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 117).
(
24
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 87).
(
25
)	Rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 92).
(
26
)	Tu som uviedol slová, ktoré použil Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Vyšší krajinský súd Brémy) vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
27
)	CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, ďalej len „rozsudok Muršić v. Chorvátsko“.
(
28
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 91).
(
29
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 101).
(
30
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 92 a 93).
(
31
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 103).
(
32
)	Návrhy vo veci ML (Väzenské podmienky v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547, body 62 a 76).
(
33
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 111).
(
34
)	Rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 112).
(
35
)	C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (bod 64).
(
36
)	Súdny dvor založil svoje posúdenie na znení článku 52 odseku 3 Charty (pozri bod 5 vyššie).
(
37
)	CE:ECHR:2013:0108JUD004351709, § 65.
(
38
)	Pozri rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 90).
(
39
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 91).
(
40
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 98).
(
41
)	Pozri v tejto súvislosti nesúhlasné názory pripojené k tomuto rozsudku a obsiahnuté v odbornej publikácii TULKENS, F.: Cellule collective et espace personnel, un arrêt en trompe‑l’œil (obs. sous Cour eur. dr. h., Gde Ch., rozsudok Muršić v. Chorvátsko, 20. október 2016). In: Revue trimestrielle des droits de l’homme. Wavre: Anthemis, 2017, č. 112, s. 989‑1004; ROBERT, A‑G.: Conséquences du manque flagrant d’espace personnel. In: AJ Pénal. Paris: Dalloz, 2017, s. 47.
(
42
)	Pozri vysvetlivku k článku 52 Charty (pozri poznámku pod čiarou 6 vyššie).
(
43
)	Pozri rozsudok z 21. decembra 2016, Tele2 Sverige a Watson a i. (C‑203/15 a C‑698/15, EU:C:2016:970, bod 129 a citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudok z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, body 62 až 67), v ktorom sa Súdny dvor opieral najmä o rozsudok z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117), a uviedol obsah článku 47 Charty, ktorý zaručuje právo na prejednanie veci nezávislým a nestranným súdom.
(
44
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 90).
(
45
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 92).
(
46
)	Pozri bod 68 vyššie.
(
47
)	Pozri štandardy CPT týkajúce sa „ubytovacej plochy na jedného väzňa“ z 15. decembra 2015, dostupné na internetovej adrese: https://rm.coe.int/16806ccb8d (bod 21).
(
48
)	Stanovenie tejto plochy rovnako závisí od toho, či je osoba držaná v samoväzbe alebo v inom obdobnom väzenskom režime alebo v ústavoch zaistenia alebo podobných priestoroch používaných iba na krátky čas (policajné zaistenie, psychiatrické zariadenia, záchytné centrá pre cudzincov), čo sa však v prejednávanej veci neuvádza [pozri rozsudok Muršić v. Chorvátsko (§ 92)].
(
49
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Muršić v. Chorvátsko (§ 92).
(
50
)	Pozri štandardy CPT (bod 7), už citované v poznámke pod čiarou 47.
(
51
)	Rozsudok Muršić v. Chorvátsko (§ 114), ako aj štandardy CPT (bod 10) už citované v poznámke pod čiarou 47.
(
52
)	Pozri v tejto súvislosti ESĽP, 2. február 2010, Marina Marinescu v. Rumunsko (CE:ECHR:2010:0202JUD003611003, § 66 a citovaná judikatúra), ako aj rozsudok z 10. januára 2012, Ananyev a iní v. Rusko (CE:ECHR:2012:0110JUD004252507, § 148).
(
53
)	Rozsudok Muršić v. Chorvátsko (§ 126).
(
54
)	Tieto faktory sú uvedené v rozsudku Muršić v. Chorvátsko (§ 132 až § 135).
(
55
)	Pozri rozsudok Generalstaatsanwaltschaft (bod 103).
(
56
)	Pripomínam, že z uznesenia z 3. januára 2017 založeného do vnútroštátneho spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že pán Dorobantu by mal vykonávať svoj trest v cele, kde bude mať osobný priestor 3 m2, ak bude podliehať uzavretému režimu odňatia slobody, a menší ako 3 m2, ak bude podliehať režimu čiastočného výkonu trestu na slobode.
(
57
)	C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (bod 57).
(
58
)	Pozri rozsudok Aranyosi a Căldăraru (bod 87). Súdny dvor tu poukázal na rozsudok ESĽP z 28. septembra 2015, Bouyid v. Belgicko (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, § 81 a citovaná judikatúra).