62014CC0314
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 6. októbra 2015 (
1
)
Vec C‑314/14
Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media
proti
Viestintävirasto[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal
Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko)]
„Televízne vysielanie — Televízna reklama — Smernica 2010/13/EÚ — Článok 10 ods. 1 písm. c), článok 19 ods. 1 a článok 23 — Oddelenie reklamy od ostatných častí programovej služby — Technika rozdelenia obrazovky — Obmedzenie dĺžky trvania reklamných prestávok — Informácie o sponzorstve programu — ‚Čierne sekundy‘ oddeľujúce reklamné spoty“
Úvod
1.
Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd) položil tri konkrétne otázky týkajúce sa výkladu ustanovení upravujúcich otázku televíznej reklamy a sponzorstva televíznych programov podnikmi.
2.
Hoci ustanovenia, ktoré budú predmetom prejudiciálnej otázky, sa v práve Únie uplatňujú už dlhý čas (aj keď ich znenie za toto obdobie prešlo vývojom), v doterajšej judikatúre sa Súdny dvor nezaoberal právnymi otázkami predloženými v predmetnej veci. V súčasnosti sa zdá, že v praxi vnútroštátnych správnych orgánov a súdov jednotlivých členských štátov existuje nejednotnosť v uplatňovaní uvedených ustanovení. Súdny dvor tak bude mať príležitosť ich vyložiť, a tým aj zjednotiť uvedenú prax.
Právny rámec
Právo Únie
3.
Prejudiciálne otázky, ktoré položil Korkein hallinto‑oikeus, sa týkajú niektorých ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) (
2
).
4.
Podľa článku 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13:
„Audiovizuálne mediálne služby alebo programy, ktoré sú sponzorované, spĺňajú tieto požiadavky:
…
c)
diváci musia byť jasne informovaní o existencii sponzorskej zmluvy. Sponzorované programy musia byť jasne označené názvom, logom a/alebo akýmkoľvek iným symbolom sponzora, ako napríklad odkazom na jeho výrobok (výrobky) alebo službu (služby) alebo jeho rozlišovací znak spôsobom vhodným pre programy na začiatku, počas a/alebo na konci programov“.
5.
Článok 19 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Televízna reklama a telenákup sú ľahko odlíšiteľné a oddelené od redakčného obsahu. Bez toho, aby bolo dotknuté používanie nových reklamných techník, televízna reklama a telenákup sú celkom oddelené od ostatných častí programovej služby, a to vizuálnymi a/alebo akustickými a/alebo priestorovými prostriedkami“.
6.
Napokon článok 23 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Podiel televíznych reklamných spotov a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny neprekročí 20 %.
2.   Odsek 1 sa nevzťahuje na oznamy, ktoré vysielateľ vysiela v súvislosti so svojimi vlastnými programami, na doplnkové produkty, ktoré sa od nich priamo odvodzujú, na sponzorské odkazy ani na umiestňovanie produktov“.
Fínske právo
7.
Smernica 2010/13 bola prebratá do fínskeho práva prostredníctvom zákona č. 744/1998 o rozhlasovom a televíznom vysielaní (Laki televisio‑ ja radiotoiminnasta 744/1998, ďalej len „zákon č. 744/1998“). Článok 10 ods. 1 písm. c), článok 19 ods. 1 a článok 23 ods. 1 smernice preberajú v príslušnom poradí § 26 ods. 2, § 22 ods. 1 a § 29 ods. 1 zákona č. 744/1998.
Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálne otázky
8.
Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media, spoločnosť založená podľa fínskeho práva (ďalej len „spoločnosť Sanoma“), je televíznym vysielateľom podliehajúcim v zmysle článku 2 smernice 2010/13 právomoci Fínskej republiky.
9.
Viestintävirasto (fínsky regulačný orgán na audiovizuálnom trhu) 9. marca 2012 vydal vo vzťahu k spoločnosti Sanoma rozhodnutie, ktorým jej ukladal povinnosť ukončiť z jej strany porušovanie ustanovení zákona č. 744/1998. Výhrady regulačného orgánu sa týkali vysielacieho času vyhradeného na reklamu a spôsobu, akým Sanoma oddeľuje reklamu od ostatných častí programu.
10.
Po prvé Sanoma uplatňovala techniku rozdelenia obrazovky (technika split screen) takým spôsobom, že na jednej jej časti sa vysielal „hlavný“ program (konkrétne záverečné titulky) a na druhej časti upútavky na nasledujúce programy. Fínsky regulačný orgán konštatoval, že samotné rozdelenie obrazovky na časť venovanú vysielaniu hlavného programu a časť venovanú upútavkám na nasledujúce programy je z hľadiska ustanovení zákona č. 744/1998 slúžiacich na prebratie článku 19 ods. 1 smernice 2010/13 nedostatočné.
11.
Po druhé fínsky regulačný orgán uznal, že logo sponzora programu vysielané v inom čase než sponzorovaný program je v skutočnosti reklamou, a preto čas jeho vysielania treba započítať do času vyhradeného na reklamu. Tento orgán teda konštatoval, že spoločnosť Sanoma prekročila časový limit vysielania reklamy stanovený v § 29 ods. 1 zákona č. 744/1998 (článok 23 ods. 1 smernice 2010/13).
12.
Po tretie podľa fínskeho regulačného orgánu Sanoma prekročila vyššie uvedený časový limit pre reklamu, pretože do tohto limitu treba započítať aj krátke prerušenia (tzv. „čierne sekundy“) oddeľujúce jednotlivé reklamné spoty.
13.
Sanoma podala proti rozhodnutiu Viestintävirasto žalobu na Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd, Helsinki). Tento súd žalobu zamietol a ponechal v platnosti rozhodnutie regulačného orgánu. Spoločnosť Sanoma podala proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd.
14.
Za týchto okolností Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 19 ods. 1 smernice 2010/13/EÚ za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že bráni takému výkladu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorého sa rozdelenie obrazovky nepovažuje za predel, ktorým sa oddeľuje audiovizuálny program od televíznej reklamy, ak v jednej časti obrazovky bežia záverečné titulky k programu a druhá časť je vyhradená upútavkám na nasledujúce programy kanálu prevádzkovateľa vysielania prostredníctvom programového panelu, pričom sa ani v rozdelenej obrazovke, ani neskôr neodvysiela akustický alebo vizuálny signál, ktorý by výslovne oznamoval začiatok reklamného bloku?
2.
Má sa s ohľadom na skutočnosť, že smernica 2010/13/EÚ má povahu minimálnej právnej úpravy, článok 23 ods. 2 tejto smernice za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s touto smernicou považovať sponzorské odkazy, ktoré sa vysielajú v súvislosti s inými než sponzorovanými programami, za ‚reklamné spoty‘ v zmysle článku 23 ods. 1 smernice, ktoré sa musia započítať do maximálneho prípustného reklamného času?
3.
Má sa s ohľadom na skutočnosť, že smernica 2010/13/EÚ má povahu minimálnej právnej úpravy, pojem „reklamný spot“ uvedený v článku 23 ods. 1 tejto smernice v spojení so slovným spojením opisujúcim maximálnu prípustnú dĺžku reklamného času ‚podiel… v rámci príslušnej hodiny neprekročí 20 %‘ v prípade okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje započítanie ‚čiernych sekúnd’ medzi jednotlivými reklamnými spotmi a na konci reklamného bloku do reklamného času?“
15.
Písomné pripomienky predložili fínska, grécka, poľská a rakúska vláda, ako aj Európska komisia. Na základe článku 76 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdny dvor rozhodol, že nenariadi pojednávanie.
Analýza
16.
Prejudiciálne otázky treba preskúmať každú zvlášť v poradí, v akom boli položené.
O prvej otázke
17.
Položením prvej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 19 ods. 1 smernice 2010/13 vykladať v tom zmysle, že samotné rozdelenie obrazovky na dve časti, z ktorých jedna je venovaná reklame, predstavuje dostatočné oddelenie tejto reklamy od redakčného obsahu, alebo či časť obrazovky vyhradená na reklamu musí byť navyše aj označená.
18.
V kontexte predmetnej veci treba uviesť, že v súlade s definíciou uvedenou v článku 1 ods. 1 písm. i) smernice 2010/13 programy vysielané televíznym vysielateľom na účely jeho vlastnej propagácie, vrátane propagácie svojich vlastných programov, predstavujú osobitný druh televíznej reklamy. Takýto výklad potvrdzuje odôvodnenie 96 smernice. Upútavku na nasledujúce programy treba zasa považovať za ich reklamu, keďže jej cieľom je navnadiť diváka, aby naďalej sledoval daný kanál.
19.
Článok 23 ods. 2 smernice síce vylučuje programy takéhoto typu z časového limitu vyhradeného na reklamu, naproti tomu sa však v zásade na ne vzťahujú ostatné ustanovenia smernice o televíznej reklame, vrátane povinnosti jej zreteľného oddelenia od redakčného obsahu zakotvenej v jej článku 19 ods. 1. Okrem toho odôvodnenie 96 smernice 2010/13 uvádza, že koncové záznamy pozostávajúce z výňatkov z programov treba pokladať za programy. Naopak oznamy o programoch, ktoré neobsahujú takéto výňatky, napr. uvádzajú len ich názvy, takisto musia byť zreteľne oddelené od redakčného obsahu a taktiež od iných foriem reklamy.
20.
Vracajúc sa k výkladu článku 19 ods. 1 smernice 2010/13, treba predovšetkým vziať do úvahy, že toto ustanovenie popri vizuálnych alebo akustických signáloch pripúšťa aj celkové oddelenie reklamy od redakčného obsahu (rozdelenie obrazovky). Zároveň však prvá veta tohto ustanovenia vyžaduje, aby televízna reklama bola ľahko odlíšiteľná a oddelená od redakčného obsahu.
21.
Technika rozdelenia obrazovky môže zasa byť – a veľmi často je – využívaná nielen na účely vysielania reklamy, ale aj iných obsahov, napríklad najdôležitejších informácií na tzv. „lište“ v dolnej časti obrazovky, súťaží pre televíznych divákov, vlastnej propagácie vysielateľa atď. Samotné rozdelenie obrazovky teda nevyhnutne neznamená, že na jednej jej časti sa bude vysielať reklama.
22.
Pokiaľ teda článok 19 ods. 1 prvá veta smernice 2010/13 vyžaduje, aby reklama bola ľahko odlíšiteľná a oddelená od redakčného obsahu, podľa môjho názoru nepostačuje, že táto reklama sa bude vysielať na časti rozdelenej obrazovky. Táto časť musí byť ešte zodpovedajúcim spôsobom označená, aby televízny divák nemal pochybnosti, že na nej vysielaný program má reklamný charakter. Toto označenie môže mať buď formu akustického alebo vizuálneho signálu podobného tomu, ktorý oddeľuje reklamu na celej obrazovke, alebo formu špeciálneho označenia neustále vysvieteného na časti rozdelenej obrazovky vyhradenej na reklamu. Toto označenie takisto musí odkazovať na druh komerčného oznamu, ktorého sa týka, t. j. či ide o reklamu, telenákup, vlastnú propagáciu atď. Samotné rozdelenie obrazovky bez dodatočného označenia nezaručuje dosiahnutie cieľa uvedeného v článku 19 ods. 1 prvej vete smernice 2010/13.
23.
V tejto súvislosti sa treba ešte zamerať na článok 20 ods. 1 smernice 2010/13, podľa ktorého reklama vysielaná v priebehu programu nesmie narúšať integritu tohto programu. Signály oznamujúce reklamu vysielanú na časti rozdelenej obrazovky teda musia byť takej povahy, aby túto požiadavku spĺňali.
24.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor na prvú otázku odpovedal, že článok 19 ods. 1 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že samotné rozdelenie obrazovky na časti, z ktorých jedna je vyhradená na reklamu, nepredstavuje dostatočné oddelenie tejto reklamy od redakčného obsahu. Časť obrazovky vyhradená na reklamu musí byť dostatočne označená pomocou vizuálneho alebo akustického signálu na začiatku alebo na konci reklamnej sekvencie alebo stáleho označenia vysvieteného v čase, keď je obrazovka rozdelená. Tento signál alebo označenie musí zreteľne odkazovať na charakter vysielaného programu.
O druhej otázke
25.
Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 23 smernice 2010/13 v spojení s článkom 10 ods. 1 písm. c) tejto smernice vykladať v tom zmysle, že informácia o sponzorovanom programe vysielaná mimo času trvania tohto programu predstavuje televíznu reklamu.
26.
Ustanovenia smernice 2010/13 definujúce sponzorstvo televíznych programov (
3
) nie sú formulované úplne presne. Na jednej strane totiž v súlade s článkom 1 ods. 1 písm. k) tejto smernice sponzorstvo spočíva v príspevku na financovanie programov alebo služieb poskytnutom inými osobami než producentmi tohto programu a osobami poskytujúcimi audiovizuálne mediálne služby (nazývanými sponzormi) na účely podpory svojho názvu, ochranných známok, dobrého mena, činností alebo výrobkov sponzorov. No na druhej strane samotný článok 1 ods. 1 smernice v písmene h) považuje sponzorstvo za jednu z foriem „mediálneho komerčného oznamu“.
27.
Tieto ustanovenia treba chápať skôr v tom zmysle, že sponzorstvo sensu stricto spočíva v príspevku sponzora na financovanie televízneho programu, zatiaľ čo mediálnym komerčným oznamom je informácia o tejto skutočnosti sprevádzajúca vysielanie sponzorovaného programu. Táto informácia na jednej strane slúži na realizáciu cieľa sponzorstva, akým je propagácia sponzora, a na druhej strane sa na základe článku 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 vyžaduje na účely informovania televízneho diváka o tom, že program je sponzorovaný. Nedovolené je teda sponzorstvo na iné účely než na propagáciu sponzora, napríklad na účely ovplyvňovania obsahu programu [výslovne to zakazuje článok 10 ods. 1 písm. a) smernice], a taktiež skryté sponzorstvo (
4
).
28.
Ako vyplýva z vyššie uvedených úvah a ako sa správne domnieva poľská vláda vo svojich pripomienkach v tejto veci, informácia o tom, že program je sponzorovaný, slúži dvom cieľom. Po prvé predstavuje informáciu pre diváka a zabraňuje skrytému sponzorstvu programu na iné účely než propagáciu sponzora. Po druhé slúži samotnej propagácii tým, že ukazuje a šíri názvy, logá alebo akékoľvek iné symboly spojené so sponzorom.
29.
V tejto druhej funkcii sa informácia o sponzorstve podobá viac na televíznu reklamu. Podniky sponzorujú televízne programy s cieľom šíriť svoj názov, ochrannú známku alebo zlepšenia dobrého mena vo verejnosti. To zasa má nepriamo slúžiť na zvýšenie predaja nimi ponúkaných tovarov alebo služieb, teda na ten istý účel, akému slúži reklama.
30.
Preto ťažko možno súhlasiť s tvrdením Komisie uvedeným v jej pripomienkach v predmetnej veci, že jediným cieľom oznámení o sponzorstve je informovanie televíznych divákov o existencii sponzorskej zmluvy. Nesúhlasím ani so stanoviskom uvedeným v pripomienkach rakúskej vlády, podľa ktorého existuje zásadný rozdiel medzi oznamami o sponzorstve slúžiacimi na identifikáciu sponzora a televíznou reklamou, ktorá slúži na podporu predaja tovarov a služieb. Rozsudok Österreichischer Rundfunk (
5
), na ktorý sa v pripomienkach odvoláva rakúska vláda na podporu tohto tvrdenia, sa totiž netýkal rozlišovania medzi sponzorstvom a reklamou, ale sa týkal uznania hry o ceny pre televíznych divákov alebo vyhlásenie takejto hry o cenu v televízii za televíznu reklamu.
31.
V skutočnosti informácie o sponzorstve programu sa odlišujú od reklamy len formou a nie cieľom alebo podstatou oznamu. A tento rozdiel sa neprejavuje vždy z hľadiska formy, keďže aj reklama sa môže obmedziť na predstavenie názvu alebo ochrannej známky prípadne výrobku či služby podniku bez žiadnych dodatočných obsahov; smernica 2010/13 totiž nestanovuje obmedzenia s ohľadom na formu televíznej reklamy. Takáto reklama sa vtedy podobá informácii o sponzorstve programu (sponzorskému odkazu podľa terminológie článku 23 ods. 2 smernice 2010/13).
32.
Pokiaľ teda článok 23 ods. 2 smernice 2010/13 vyžaduje, aby sa sponzorské odkazy nezarátali do vysielacieho času vyhradeného na reklamu, je to len z hľadiska ich informačnej funkcie. Túto funkciu spĺňa povinnosť umiestnenia takýchto odkazov na začiatku, na konci alebo počas trvania sponzorovaného programu, ktorá vyplýva z článku 10 ods. 1 písm. c) smernice. Naproti tomu informácie týkajúce sa sponzora, ktoré sú vysielané v inom čase, nespĺňajú informačnú funkciu, ale len reklamnú funkciu.
33.
Inými slovami sponzorskými odkazmi uvedenými v článku 23 ods. 2 smernice 2010/13 sú tie odkazy, ktoré slúžia na splnenie povinnosti vyplývajúcej z jej článku 10 ods. 1 písm. c). Posledné uvedené ustanovenie sa však netýka až tak informácií o sponzorovaných programoch ako skôr uvedených programov ako takých. Práve sponzorovaný program musí byť označený, pretože takéto označenie zabezpečuje, že televízny divák je v nevyhnutnej a súčasne dostatočnej miere informovaný. (
6
) Výnimka obsiahnutá v článku 23 ods. 2 smernice zahŕňa len sponzorské odkazy uvedené v článku 10 ods. 1 písm. c), ktoré navyše musia byť vysielané na začiatku, na konci alebo počas trvania sponzorovaného programu. Nezahŕňa teda informácie o sponzorstve programu vysielané pri iných príležitostiach, aj keď tieto informácie súvisia so sponzorovanými programami, napr. s upútavkami na ne.
34.
Je pravda, že – ako sa domnieva Komisia vo svojich pripomienkach v predmetnej veci – v súvislosti s článkom 17 ods. 1 písm. b) smernice 89/552/WE (
7
) [predchodca článku 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13] Súdny dvor rozhodol, že neobmedzuje možnosť vysielania informácie o sponzorstve programu výlučne na okamih začiatku alebo konca tohto programu. (
8
) Táto vec sa týkala možnosti vysielania informácie o sponzorstve počas trvania sponzorovaného programu. Tento rozsudok je v súčasnosti už „prekonaný“, keďže normotvorca už v článku 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 výslovne upravuje takúto možnosť. Tento rozsudok však podľa mňa nemožno vykladať takým spôsobom, že každá informácia o sponzorstve programu vysielaná v ľubovoľnom momente predstavuje sponzorský odkaz v zmysle článku 23 ods. 2 smernice a je vylúčená z časového limitu vyhradeného na reklamu, ktorý je upravený v odseku 1 tohto článku.
35.
Naopak takéto vysielanie musí byť z hľadiska propagačnej funkcie považované za televíznu reklamu a musí podliehať všetkým pravidlám, ktoré pre takúto reklamu stanovuje smernica 2010/13, vrátane času vysielania (článok 23 ods. 1), ako aj oddelenia od ostatných častí programu (článok 19 ods. 1). Iný výklad by umožňoval zneužitie výnimky upravenej v článku 23 ods. 2 smernice, pretože by stačilo vysielať pomerne často napríklad upútavku na sponzorovaný program spolu s príslušnou informáciou o sponzorovi a tým ľahko obchádzať obmedzenie času vyhradeného na reklamu obsiahnuté v článku 23 ods. 1 smernice.
36.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor na druhú prejudiciálnu otázku odpovedal tak, že článok 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 a článok 23 ods. 2 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že informácie o sponzorstve vysielané v inom čase než na začiatku, počas alebo na konci sponzorovaného programu predstavujú televíznu reklamu a nevzťahuje sa na ne výnimka z časového limitu vyhradeného na reklamu stanovená v článku 23 ods. 1 uvedenej smernice.
O tretej otázke
37.
Treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 vykladať v tom zmysle, že v ňom stanovený časový limit vysielania reklamy sa vzťahuje len na samotný čas trvania reklamných spotov, alebo aj na celkový čas vyhradený na vysielanie reklamy (s vylúčením programov uvedených v odseku 2 tohto článku), t. j. vrátane prestávok medzi jednotlivými reklamnými spotmi.
38.
Problematika spôsobu výpočtu času z hľadiska uplatnenia ustanovení týkajúcich sa televíznej reklamy už bola predmetom rozhodnutí Súdneho dvora. V rozsudku ARD (
9
) sa Súdny dvor zaoberal otázkou, či pravidlá upravujúce častosť prerušovania programu reklamami obsiahnuté v článku 11 ods. 3 smernice 89/552 (tomuto ustanoveniu zodpovedá v súčasnosti článok 20 ods. 2 smernice 2010/13) sa vzťahujú na „čistý“ čas trvania programu, t. j. samotnú dĺžku redakčného obsahu, alebo na „brutto“ čas, t. j. čas spolu so zohľadnením času trvania prestávok na reklamy.
39.
Súdny dvor najprv konštatujúc, že doslovný výklad nedáva jednoznačnú odpoveď na túto otázku, uznal, že cieľ smernice 89/552 spočívajúci v zabezpečení slobody cezhraničného televízneho vysielania vyžaduje prijatie takého výkladu skúmaného ustanovenia, ktorý umožňuje čo najväčší počet prestávok na reklamy počas trvania programu, t. j. zásadu „brutto“ času trvania programu. (
10
) Pokiaľ by sa mal tento spôsob uvažovania uplatniť na predmetnú vec, bolo by treba siahnuť po najliberálnejšom výklade článku 23 ods. 1 smernice 2010/13, v súlade s ktorým v ňom stanovený časový limit vyhradený na reklamu sa vzťahuje len na čas trvania samotných reklamných spotov a nezahŕňa napríklad tzv. „čierne sekundy“.
40.
V novšej judikatúre Súdny dvor zohľadnil aj iné ciele, ktorým mali slúžiť rôzne ustanovenia smernice 89/552. Konkrétne v rozsudku Komisia/Španielsko (
11
) Súdny dvor s odvolaním sa výslovne na rozsudok ARD pripomenul, že ustanovenia tejto smernice treba vykladať takým spôsobom, aby sa umožnilo zosúladenie výkonu slobody reklamnej činnosti s potrebou chrániť televíznych divákov pred nadmerným vysielaním reklamy. (
12
)
41.
Zabezpečenie plnej a riadnej ochrany spotrebiteľov ako divákov programu je ako jeden z cieľov uvedený aj v odôvodnení 83 smernice 2010/13. Dôležitosť tejto ochrany zdôraznil aj Súdny dvor – už na základe smernice 2010/13 – v rozsudku Sky Italia (
13
). Za týchto podmienok sa domnievam, že sa má článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 vykladať vzhľadom na cieľ spočívajúci v ochrane televíznych divákov pred nadmernou reklamou a spôsobom umožňujúcim vyváženie finančných záujmov televíznych vysielateľov a podnikov zadávajúcich reklamu na jednej strane a televíznych divákov na druhej strane. (
14
)
42.
Ak teda článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 zavádza časový limit vysielania „reklamných spotov“, toto ustanovenie treba vykladať doslovne takým spôsobom, že tento limit sa týka výlučne času trvania týchto spotov. Podľa môjho názoru normotvorca v tomto ustanovení použil termín „reklamné spoty“ s cieľom odlíšiť tento typ reklamy od iných foriem audiovizuálnych komerčných oznamov, najmä od vlastnej propagácie, sponzorských odkazov a umiestňovania produktov, ktoré sú vylúčené z časového limitu vysielania na základe článku 23 ods. 2 smernice.
43.
Normotvorca nie náhodou takisto stanovil časový limit vysielania reklamy ako časť celkového vysielacieho času (20 % v rámci každej hodiny). Takýmto spôsobom sa vysielací čas delí na čas vyhradený na reklamu (a telenákup) – maximálne 20 % – a čas vyhradený na redakčné obsahy a prípadné komerčné oznamy nepodliehajúce limitu – minimálne 80 %.
44.
Je však očividné, že určitú časť vysielacieho času – popri hlavnom vysielaní (t. j. reklamných spotoch v čase vyhradenom na reklamu a programoch v čase vyhradenom na redakčný obsah) zaberajú prvky, ktoré sú potrebné z technického hľadiska, napr. oznámenia, úvodné titulky programu alebo prestávky medzi nimi. Takýmito prvkami sú aj „čierne sekundy“, ktoré oddeľujú jednotlivé reklamné spoty. Síce sa nezapočítavajú do času trvania uvedených spotov sensu stricto, avšak, ako správne uvádzajú fínska a poľská vláda vo svojich pripomienkach v predmetnej veci, ich čas trvania je vysielacím časom vyhradeným na reklamu, pretože sú potrebné na oddelenie jedného reklamného spotu od druhého. Z tohto hľadiska „čierne sekundy“ musia byť započítané do časového limitu vysielania reklamy stanoveného v článku 23 ods. 1 smernice 2010/13.
45.
Rovnako je to aj v prípade vizuálnych alebo akustických signálov oddeľujúcich reklamné oznamy od redakčných obsahov. Nie sú reklamnými spotmi, ale ich vysielanie je povinné na základe článku 19 ods. 1 druhej vety smernice 2010/13. Čas vysielania týchto signálov je teda v širšom zmysle časom vyhradeným na reklamu, a preto musí byť započítaný do limitu stanoveného v článku 23 ods. 1 smernice 2010/13.
46.
V prípade oddelenia reklamy priestorovým spôsobom tento limit zahŕňa celý čas, počas ktorého je na obrazovke oddelená časť vyhradená na reklamu. Časový limit vyhradený na reklamu sa samozrejme nemení a predstavuje 20 % každej príslušnej hodiny, a to aj v prípade, keď sa reklama vysiela len na časti obrazovky.
47.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor na tretiu prejudiciálnu otázku odpovedal tak, že článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že do limitu vysielacieho času stanoveného v tomto ustanovení sa započítava čas od začiatku vizuálneho alebo akustického signálu označujúceho začiatok reklamnej prestávky až do konca vizuálneho alebo akustického signálu označujúceho koniec tejto prestávky. Pokiaľ je reklama oddelená od zvyšných častí programu priestorovo, tento limit zahŕňa celý čas, kedy je na obrazovke vydelená časť vyhradená na reklamu.
Záverečná úvaha: minimálna harmonizácia a transparentnosť vnútroštátnych ustanovení
48.
Podľa článku 4 ods. 1 smernice 2010/13 členské štáty majú možnosť pre poskytovateľov audiovizuálnych mediálnych služieb, vrátane prevádzkovateľov televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, zaviesť podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá. Túto právomoc potvrdil Súdny dvor vo svojej judikatúre a uviedol, že harmonizácia predpisov členských štátov vykonaná na základe smernice 2010/13 má charakter minimálnej harmonizácie. (
15
) V prípade, že by Súdny dvor nesúhlasil s mojimi návrhmi odpovedí na prejudiciálne otázky v predmetnej veci a priklonil by sa k liberálnejšiemu výkladu uvedených ustanovení smernice 2010/13, vznikla by otázka, či tieto ustanovenia bránia zavedeniu takých pravidiel zo strany členských štátov, aké uplatnil fínsky regulačný orgán v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej.
49.
V zásade sa domnievam, že odpoveď na túto otázku musí byť záporná. Tak požiadavka jasného označenia reklamných oznámení od ostatných častí programu, obmedzenie času a miesta vysielania informácií o sponzorstve programu, ako aj povinnosť vypočítania časového limitu vysielania reklamy zohľadňujúceho tzv. „čierne sekundy“ by spadali pod pojem podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá a boli by zahrnuté do právomoci členských štátov upravenej v článku 4 ods. 1 smernice.
50.
Zastávam však názor, že aj pri plnom rešpektovaní nezávislosti právnych poriadkov členských štátov musia byť tieto podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá jasne formulované. Naproti tomu ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré majú rovnaké alebo podobné znenie ako ustanovenia smernice 2010/13 a neobsahujú žiadnu výslovnú odchýlku, musia byť jednotne vykladané v celej Únii a prípadne v súlade s výkladom, ktorý vyžaduje judikatúra Súdneho dvora. V takejto situácii majú totiž subjekty pôsobiace na trhu audiovizuálnych služieb právo očakávať, že ustanovenia znejúce podobne ako ustanovenia smernice budú vykladané jednotným a nemenným spôsobom. Uplatňovanie článku 4 ods. 1 smernice len cestou vnútroštátnej správnej a súdnej praxe by teda ohrozovalo právnu istotu týchto subjektov a taktiež hlavný cieľ smernice, ktorým je harmonizácia ustanovení členských štátov.
Návrh
51.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky položené Korkein hallinto‑oikeus odpovedal takto:
1.
Článok 19 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) sa má vykladať v tom zmysle, že samotné rozdelenie obrazovky na časti, z ktorých jedna je vyhradená na reklamu, nepredstavuje dostatočné oddelenie tejto reklamy od redakčného obsahu. Časť obrazovky vyhradená na reklamu musí byť dostatočne označená pomocou vizuálneho alebo akustického signálu na začiatku alebo na konci reklamnej sekvencie alebo stáleho označenia vysvieteného v čase, keď je obrazovka rozdelená. Tento signál alebo označenie musí zreteľne odkazovať na charakter vysielaného programu.
2.
Článok 10 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 i článok 23 ods. 2 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že informácie o sponzorstve vysielané v inom čase než na začiatku, počas alebo na konci sponzorovaného programu predstavujú televíznu reklamu a nevzťahuje sa na ne výnimka z časového limitu vyhradeného na reklamu stanovená v článku 23 ods. 1 uvedenej smernice.
3.
Článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že do limitu vysielacieho času stanoveného v tomto ustanovení sa započítava čas od začiatku vizuálneho alebo akustického signálu označujúceho začiatok reklamnej prestávky až do konca vizuálneho alebo akustického signálu označujúceho koniec tejto prestávky. Pokiaľ je reklama oddelená od zvyšných častí programu priestorovo, tento limit zahŕňa celý čas, kedy je na obrazovke vydelená časť vyhradená na reklamu.
(
1
)   Jazyk prednesu: poľština.
(
2
)   Ú. v. EÚ L 95, s. 1.
(
3
)   V súlade s ustanoveniami smernice 2010/13 sa sponzorstvo môže týkať aj iných audiovizuálnych mediálnych služieb než televízneho vysielania, avšak z dôvodu jasnosti odôvodnenia sa v mojich návrhoch obmedzím na problematiku sponzorstva televíznych programov, keďže je predmetom preskúmavanej prejudiciálnej otázky. V otázke rozlišovania medzi televíznym vysielaním a inými formami audiovizuálnych mediálnych služieb pozri moje návrhy, ktoré som predniesol vo veci New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:434).
(
4
)   Článok 10 smernice 2010/13 obsahuje ešte ďalšie obmedzenia sponzorstva, ktoré však vo veci samej nie sú relevantné.
(
5
)   C‑195/06, EU:C:2007:613.
(
6
)   Pripomínam, že podľa úvodnej vety článku 10 ods. 1 smernice 2010/13 „…programy, ktoré sú sponzorované, spĺňajú tieto požiadavky“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
7
)   Smernica Rady z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224). Smernica 2010/13 predstavuje kodifikáciu smernice 89/552.
(
8
)   Rozsudok RTI a i. (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 a C‑337/94 do C‑339/94, EU:C:1996:486, bod 43).
(
9
)   C‑6/98, EU:C:1999:532.
(
10
)   Rozsudok ARD (C‑6/98, EU:C:1999:532, body 28 až 32).
(
11
)   C‑281/09, EU:C:2011:767.
(
12
)   Rozsudok Komisia/Španielsko (C‑281/09, EU:C:2011:767, body 48 a 49). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Komisia/Španielsko (C‑281/09, EU:C:2011:216, bod 75).
(
13
)   C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 17.
(
14
)   Pozri analogicky rozsudok Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 18).
(
15
)   Pozri najmä rozsudky Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26, body 29 a 44), ako aj Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 12).