NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICHOLAS EMILIOU
prednesené 7. apríla 2022(1)
Vec C‑19/21
I,
S
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (súd v Haagu, zasadajúci v Haarleme, Holandsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Nariadenie Rady (EÚ) č. 604/2013 (Dublin III) – Článok 8 ods. 2 – Maloletá osoba bez sprievodu, ktorá tvrdí, že má na území iného členského štátu príbuzného, ktorý sa tam oprávnene zdržiava – Článok 27 – Zamietnutie príslušných orgánov daného iného členského štátu prevziať žiadateľa – Charta základných práv Európskej únie – Článok 47 – Právo na účinný opravný prostriedok“
I.      Úvod
1.        Počas obdobia, ktoré sa bežne označuje ako „utečenecká kríza v roku 2015“, požiadalo o medzinárodnú ochranu viac ako 95 000 maloletých osôb bez sprievodu, čo predstavuje 7 % všetkých žiadostí o medzinárodnú ochranu v Európskej únii(2). Príchod maloletých osôb bez sprievodu je pretrvávajúcim javom s najväčším vplyvom na Grécko, ktoré v roku 2020 prijalo viac ako 20 % všetkých žiadateľov o udelenie azylu považovaných za maloleté osoby bez sprievodu v celej Európskej únii, a bolo konfrontované s najvyššími číslami zo všetkých členských štátov EÚ.(3)
2.        Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (súd v Haagu, zasadajúci v Haarleme, Holandsko) položil Súdnemu dvoru otázky týkajúce sa výkladu článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III(4), ktorý žiadateľom o udelenie azylu poskytuje právo na účinný opravný prostriedok proti „rozhodnutiam o odovzdaní“ prijatým členskými štátmi, a článku 47 prvého odseku Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), na základe ktorého má „každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené,“ právo na takýto prostriedok nápravy pred súdom.
3.        Vnútroštátne konanie sa týka žiadateľa o udelenie azylu, I (ďalej len „žiadateľa“), ktorý bol v čase, keď podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Grécku, maloletou osobou bez sprievodu. Podľa článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, ak takáto maloletá osoba má príbuzného, ktorý sa oprávnene zdržiava v inom členskom štáte a ktorý sa môže o ňu starať, tento iný členský štát je zodpovedný za posúdenie žiadosti maloletej osoby o medzinárodnú ochranu, za predpokladu, že je to v najlepšom záujme maloletej osoby.
4.        V prejednávanej veci žiadateľ tvrdí, že má takéhoto príbuzného, konkrétne jeho údajného strýka, S, ktorý býva v Holandsku. V dôsledku toho grécke orgány požiadali Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko, ďalej len „štátny tajomník“), aby prevzal žiadateľa, a tak jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu mohla byť preskúmaná v Holandsku a aby počas tohto posúdenia mohol žiť u S. Žaloba, ktorú žiadateľ a S podali na vnútroštátnom súde na štátneho tajomníka, sa zameriava na zamietnutie tejto žiadosti týmto štátnym tajomníkom.
5.        V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd dožaduje objasnenia, či by sa žiadateľovi a S mal poskytnúť opravný prostriedok proti zamietnutiu štátneho tajomníka, a ak áno, tak na akom právnom základe (článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III alebo článku 47 prvého odseku Charty, samostatne alebo spoločne).
6.        V prejednávanej veci sa opäť dostáva do popredia(5) otázka citlivej rovnováhy medzi dvoma cieľmi, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou nariadenia Dublin III, konkrétne na jednej strane zabezpečenie rýchleho postupu na rozdelenie zodpovednosti medzi členskými štátmi za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu a na druhej strane zabezpečenie ochrany základných práv dotknutých osôb, najmä v prípade, že v členských štátoch ide o maloleté osoby bez sprievodu, ktoré sa považujú za osobitne zraniteľnú skupinu žiadateľov o udelenie azylu.
7.        Ako vysvetlím ďalej, domnievam sa, že zatiaľ čo článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa danej situácie netýka, v článku 47 prvom odseku Charty sa vyžaduje, aby sa maloletej osobe bez sprievodu poskytla príležitosť z právneho i faktického hľadiska namietať proti zamietnutiu jej prevzatia orgánmi členského štátu na základe článku 8 ods. 2 uvedeného nariadenia na súdoch daného členského štátu.
II.    Právny rámec
8.        V odôvodneniach 13, 14, 16, 19 a 39 nariadenia Dublin III sa uvádza:
„(13)      V súlade s Dohovorom Organizácie Spojených národov o právach dieťaťa z roku 1989 a [Chartou] by členské štáty pri uplatňovaní tohto nariadenia mali predovšetkým zvažovať najlepšie záujmy dieťaťa. Pri posudzovaní najlepších záujmov dieťaťa by mali členské štáty náležite zohľadniť najmä blaho a sociálny rozvoj, bezpečnosť a ochranu a názory maloletej osoby s ohľadom na jej vek a vyspelosť vrátane jej osobnej situácie. Okrem toho by sa z dôvodu mimoriadnej zraniteľnosti maloletých osôb bez sprievodu mali pre ne stanoviť osobitné procesné záruky.
(14)      V súlade s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd a Chartou základných práv Európskej únie by členské štáty pri uplatňovaní tohto nariadenia mali predovšetkým zvažovať rešpektovanie rodinného života.
…
(16)      V záujme zabezpečenia úplného dodržiavania zásady jednoty rodiny a najlepších záujmov dieťaťa by sa mala existencia závislého vzťahu medzi žiadateľom a jeho dieťaťom, súrodencom alebo rodičom z dôvodov tehotenstva alebo materstva žiadateľky, zdravotného stavu alebo vysokého veku stať záväzným kritériom zodpovednosti. Keď je žiadateľom maloletá osoba bez sprievodu, malo by sa záväzným kritériom zodpovednosti stať aj to, že rodinný príslušník alebo príbuzný, ktorý sa o ňu môže postarať, sa nachádza na území iného členského štátu.
…
(19)      S cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb by sa mali v súvislosti s rozhodnutiami o odovzdaní do zodpovedného členského štátu stanoviť právne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy predovšetkým v súlade s článkom 47 [Charty]. …
…
(39)      Toto nariadenie rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré sú uznané najmä v [Charte]. Toto nariadenie sa usiluje najmä zabezpečiť úplné dodržiavanie práva na azyl zaručeného článkom 18 Charty, ako aj práv uznaných podľa jej článkov 1, 4, 7, 24 a 47. Toto nariadenie by sa preto malo zodpovedajúcim spôsobom uplatňovať.“
9.        Článok 8 tohto nariadenia s názvom „Maloleté osoby“ vo svojom druhom odseku znie:
„Ak je žiadateľom maloletá osoba bez sprievodu,(6) ktorá má príbuzného,(7) ktorý sa oprávnene zdržiava v inom členskom štáte, a na základe individuálneho posúdenia sa zistilo, že sa o ňu tento príbuzný môže starať, tento členský štát zlúči maloletú osobu s jej príbuzným a je zodpovedným členským štátom, za predpokladu, že je to v najlepšom záujme maloletej osoby.“
10.      V oddiele II kapitoly VI nariadenia Dublin III s názvom „Postupy pre dožiadania o prevzatie“ sú zahrnuté články 21 a 22, v ktorých sa stanovujú povinnosti vzťahujúce sa na členské štáty pri podávaní dožiadania o prevzatie a odpovedaní naň. V článku 21 ods. 1 sa v príslušných častiach uvádza:
„Ak členský štát, ktorému bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje iný členský štát za zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti, môže čo najrýchlejšie a v každom prípade do troch mesiacov odo dňa podania žiadosti… dožiadať tento iný členský štát, aby prevzal žiadateľa.
…“
11.      V článku 22 ods. 1 sa stanovuje, že „dožiadaný členský štát vykoná potrebné kontroly a vydá rozhodnutie o dožiadaní o prevzatie žiadateľa do dvoch mesiacov odo dňa doručenia dožiadania“.
12.      Nariadenie Dublin III v kapitole VI oddiele IV s názvom „Procesné záruky“ obsahuje článok 27, v ktorého prvom odseku sa uvádza:
„Žiadateľ… má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.“
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
13.      Žiadateľ je egyptský štátny príslušník narodený v roku 2002. Dňa 23. decembra 2019, v čase, keď mal menej ako 18 rokov, podal v Grécku žiadosť o medzinárodnú ochranu.
14.      Počas postupu vykonávaného gréckymi orgánmi na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti na základe kritérií stanovených v nariadení Dublin III (ďalej len „dublinské konanie“) žiadateľ uviedol gréckym orgánom, že si želá byť zlúčený so S, o ktorom tvrdí, že je jeho strýkom a že býva v Holandsku.
15.      Dňa 10. marca 2020 grécke orgány predložili podľa článku 21 nariadenia Dublin III dožiadanie o prevzatie príslušným orgánom v Holandsku, konkrétne štátnemu tajomníkovi. Toto dožiadanie vychádzalo z kritéria zodpovednosti uvedeného v článku 8 ods. 2 daného nariadenia.
16.      Listom z 8. mája 2020 štátny tajomník zamietol dožiadanie o prevzatie na základe toho, že medzi žiadateľom a S nebolo možné určiť rodinný vzťah.
17.      Dňa 28. mája 2020 grécke orgány požiadali štátneho tajomníka, aby prehodnotil svoje rozhodnutie v súlade s článkom 5 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1560/2003(8) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“).
18.      Listom z 11. júna 2020 štátny tajomník opätovne potvrdil svoj záver o nedostatočnom preukázaní rodinného vzťahu medzi žiadateľom a S, a teda zamietol žiadosť o opätovné posúdenie.
19.      Dňa 24. júna 2020 žiadateľ a S podali námietku proti zamietnutiu štátneho tajomníka prevziať žiadateľa. Listom z 26. júna 2020 štátny tajomník túto sťažnosť zamietol ako zjavne neprípustnú a poukázal na to, že nariadenie Dublin III neobsahuje žiadne ustanovenie, podľa ktorého by sa žiadatelia o medzinárodnú ochranu mohli brániť proti zamietnutiu dožiadania o prevzatie.
20.      V ten istý deň žiadateľ a S napadli rozhodnutie uvedené v danom liste na vnútroštátnom súde.(9)
21.      Na uvedenom súde žiadateľ(10) tvrdí, že zamietnutím jeho prevzatia štátny tajomník nezohľadnil jeho najlepší záujem v rozpore s článkom 8 ods. 2 nariadenia Dublin III. V článku 27 ods. 1 uvedeného nariadenia a článku 47 prvom odseku Charty sa preto vyžaduje, aby mu bol poskytnutý účinný opravný prostriedok proti zamietnutiu štátneho tajomníka.
22.      Žiadateľ okrem toho tvrdí, že v nadväznosti na rozsudky Súdneho dvora vo veciach Ghezelbash(11) a Karim(12) bola ochrana práv žiadateľov o udelenie azylu posilnená, v dôsledku čoho by takéto osoby vo všeobecnosti mali mať nárok napadnúť nesprávne uplatňovanie kritérií stanovených v kapitole III nariadenia Dublin III na určovanie členského štátu zodpovedného za posúdenie ich žiadosti o medzinárodnú ochranu.
23.      Štátny tajomník sa domnieva, že žiadateľ nemá právo odvolať sa proti jeho zamietnutiu dožiadania o jeho prevzatie na súde. V tejto súvislosti štátny tajomník tvrdí, že v článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa stanovuje právny opravný prostriedok len v prípade, že v zmysle uvedeného ustanovenia bolo prijaté „rozhodnutie o odovzdaní“. Štátny tajomník poukazuje na to, že postup určovania zodpovedného členského štátu prebieha výlučne na úrovni príslušných orgánov členských štátov, a neudeľuje sa ním žiadateľom o udelenie azylu žiadne právo napadnúť zamietnutie príslušných orgánov členských štátov, pokiaľ ide o ich prevzatie.(13)
24.      Vnútroštátny súd uviedol, že podľa informácií, ktoré mal k dispozícii, grécke orgány rozhodli, že neposúdia žiadateľovu žiadosť o medzinárodnú ochranu, pokiaľ bude stále prebiehať konanie vo veci samej.
25.      Okrem toho poznamenáva, že členské štáty (konkrétnejšie Nemecko, Rakúsko, Švédsko a predtým aj Spojené kráľovstvo) majú všetky veľmi odlišný prístup k tomu, či by sa opravný prostriedok mal poskytovať v prípade, že žiadateľ o udelenie azylu má v úmysle napadnúť to, že ho členský štát odmietol prevziať.
26.      Vnútroštátny súd sa ďalej domnieva, že slová „rozhodnutie o odovzdaní“ v článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III by sa mali vykladať extenzívne, bez ohľadu na to, či sa vykladajú v spojení s článkom 47 prvým odsekom Charty, alebo nie. Reštriktívny výklad článku 27 ods. 1 uvedeného nariadenia by viedol k svojvôli a bol by neodôvodnený. Okrem toho, keďže len príslušné orgány členských štátov môžu začať „zmierovací postup“ v zmysle článku 37 ods. 2 nariadenia Dublin III, nebolo by možné dospieť k záveru, že týmto ustanovením sa už poskytuje žiadateľom o udelenie azylu účinný opravný prostriedok v zmysle článku 47 prvého odseku Charty.
27.      Vnútroštátny súd má napokon pochybnosti o tom, či „príbuzný“ maloletej osoby bez sprievodu má ako taký právo napadnúť zamietnutie členského štátu, v ktorom sa oprávnene zdržiava, prevziať takúto maloletú osobu na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III.
28.      V tejto súvislosti Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (súd v Haagu, zasadajúci v Haarleme) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 27 [nariadenia Dublin III], prípadne v spojení s článkom 47 Charty, vykladať v tom zmysle, že dožiadaný členský štát je povinný poskytnúť žiadateľovi, ktorý sa zdržiava v žiadajúcom členskom štáte a domáha sa odovzdania podľa [článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III], alebo jeho rodinnému príslušníkovi, v zmysle [daného ustanovenia] účinný opravný prostriedok na súd proti zamietnutiu dožiadania o prevzatie?
2.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, a ak článok 27 [nariadenia Dublin III] neponúka základ pre účinný opravný prostriedok, má sa článok 47 Charty – v spojení so základným právom na jednotu rodiny a záujem dieťaťa (ako je to zaručené v článkoch 8 až 10, ako aj v odôvodnení 19 [nariadenia Dublin III]) – vykladať v tom zmysle, že dožiadaný členský štát je povinný poskytnúť žiadateľovi, ktorý sa zdržiava v žiadajúcom členskom štáte a domáha sa odovzdania podľa [článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III], alebo jeho [rodinnému príslušníkovi], v zmysle [daného ustanovenia] účinný opravný prostriedok na súd proti zamietnutiu dožiadania o prevzatie?
(3)      V prípade kladnej odpovede na prvú alebo druhú otázku, akým spôsobom a ktorý členský štát má žiadateľovi alebo jeho [rodinnému príslušníkovi] oznámiť… zamietavé rozhodnutie dožiadaného členského štátu a právo podať proti nemu opravný prostriedok?“
29.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 12. januára 2021 bol zapísaný do registra v kancelárii Súdneho dvora 13. januára 2021. Žiadateľ a S, a grécka, francúzska, holandská a švajčiarska vláda, ako aj Európska komisia predložili písomné pripomienky. Žiadateľ a S, a grécka, holandská a belgická vláda, ako aj Komisia boli zastúpené na pojednávaní, ktoré sa konalo 11. januára 2021.
IV.    Posúdenie
30.      Nariadenie Dublin III stanovuje kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v Európskej únii. Ako sa jasne uvádza v článku 3 ods. 1 daného nariadenia, jeho cieľom je zabezpečiť, aby sa takéto žiadosti posúdili, ale takisto, aby bol zodpovedný len jeden členský štát (určený na základe kritérií uvedených v kapitole III nariadenia Dublin III). Ak sa členský štát, v ktorom je podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, domnieva, na základe týchto kritérií, že iný členský štát je zodpovedný za jej posúdenie, prvý členský štát (ďalej len „žiadajúci členský štát“) požiada druhý členský štát (ďalej len „dožiadaný členský štát“), aby prevzal žiadateľa o udelenie azylu (podaním dožiadania o prevzatie).(14)
31.      V prejednávanej veci takéto dožiadanie zaslali holandským orgánom ich grécke náprotivky. Dožiadanie vychádzalo z článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, ktoré obsahuje „záväzné kritérium zodpovednosti“(15) zamerané na ochranu maloletých osôb bez sprievodu ich zlučovaním s „príbuznými“(16). Štátny tajomník zamietol dožiadanie na základe toho, že medzi žiadateľom a jeho údajným strýkom S nebolo možné určiť rodinný vzťah. Obaja chcú napadnúť toto zamietnutie na holandských súdoch v nádeji, že žiadateľ bude odovzdaný do daného členského štátu a zlúčený s S.
32.      Za týchto okolností vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru tri otázky. Prvé dve otázky sa týkajú existencie účinného opravného prostriedku proti danému zamietnutiu a právneho základu takéhoto opravného prostriedku. Tretia otázka, ktorá závisí od odpovede na prvé dve otázky, sa týka praktických postupov.
33.      V nasledujúcich častiach teda postupne preskúmam tieto otázky. Najskôr vysvetlím, prečo sa podľa môjho názoru pôsobnosť článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III nemôže rozšíriť tak, aby zahŕňal opravný prostriedok v prípade, že žiadateľ o udelenie azylu napadne zamietnutie dožiadaného členského štátu (v tomto prípade zamietnutie Holandska), aby ho prevzal (A). Potom skonštatujem, že v prípade, že sa zamietnutie týka dožiadania o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 daného nariadenia, takýto členský štát napriek tomu musí podľa článku 47 prvého odseku Charty v spojení s jej článkom 7 a článkom 24 ods. 2 (právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života a ochranu najlepších záujmov dieťaťa) poskytnúť maloletej osobe bez sprievodu účinný opravný prostriedok (B). Napokon posúdim praktické dôsledky tejto povinnosti, pokiaľ ide o všeobecnú koncepciu nariadenia Dublin III (C).
A.      Článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III (Otázka 1)
34.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či by sa článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III mal vykladať ako článok, ktorý členskému štátu, ktorému je adresované dožiadanie o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 uvedeného nariadenia a ktorý takéto dožiadanie zamietne, ukladá povinnosť poskytnúť dotknutej maloletej osobe bez sprievodu a/alebo jej údajnému príbuznému účinný opravný prostriedok na súde.
35.      Tak ako všetci vedľajší účastníci konania a na rozdiel od žiadateľa a S sa domnievam, že v článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin II sa žiadna takáto povinnosť danému členskému štátu neukladá.
36.      Chcel by som poznamenať, že v danom ustanovení sa uvádza, že „žiadateľ“ alebo „iná osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d)“ (teda v zásade aj žiadateľ o medzinárodnú ochranu) má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.
37.      Z tohto znenia v prvom rade vyplýva, že príbuzný žiadateľa o medzinárodnú ochranu nepatrí k adresátom daného ustanovenia; takéto právo je priznané len žiadateľovi samotnému.
38.      Po druhé článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa týka konkrétnej situácie. Pojem „rozhodnutie o odovzdaní“ v zmysle uvedeného ustanovenia, vykladaný v spojení s článkom 26 ods. 1 a článkom 29 ods. 1 nariadenia Dublin III(17), sa vzťahuje na rozhodnutie i) prijaté členským štátom, v ktorom sa žiadateľ o udelenie azylu nachádza, a ii) ktorého predmetom je to, že daná osoba má byť „odovzdaná“ do členského štátu, ktorý je na základe kritérií obsiahnutých v uvedenom nariadení určený ako štát zodpovedný za posúdenie jej žiadosti o medzinárodnú ochranu.(18) Takéto rozhodnutie sa prijme po tom, čo orgány prvého (žiadajúceho členského štátu) zašlú dožiadanie o prevzatie (resp. prípadne dožiadanie o prijatie späť)(19) svojim náprotivkom v druhom členskom štáte (dožiadanom členskom štáte) a tieto orgány takéto dožiadanie akceptujú.(20)
39.      Z toho vyplýva, že článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa nemôže vykladať tak, že poskytuje opravný prostriedok na súde dožiadaného členského štátu (v tomto prípade v Holandsku) proti rozhodnutiu orgánov daného členského štátu zamietnuť dožiadanie o prevzatie, ktorého dôsledkom je to, že žiadateľ nebude odovzdaný do druhého členského štátu. Situácie, v ktorých žiadateľ o udelenie azylu tvrdí, že by mal byť odovzdaný do určitého členského štátu, ale tento členský štát ho odmieta prevziať (alebo ho prijať späť), jednoducho nepatria do pôsobnosti tohto ustanovenia.
40.      Hoci sa Súdny dvor prikláňa k širokému výkladu článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III(21) a hoci sa toto ustanovenie musí vykladať v spojení s článkom 47 prvým odsekom Charty,(22) je zrejmé, že výklad článku 27 ods. 1 tohto nariadenia spôsobom, že zamietnutie dožiadaného členského štátu prevziať maloletú osobu, akou je žiadateľ, by malo podliehať súdnemu preskúmaniu, by predstavoval rozšírenie pôsobnosti uvedeného ustanovenia nad rámec toho, čo jeho znenie povoľuje.(23)
41.      Môj názor v tejto záležitosti potvrdzuje aj skutočnosť, že v snahe o reformu nariadenia Dublin III Komisia navrhla vloženie nového ustanovenia, v ktorom sa stanovuje účinný opravný prostriedok na súde, ak žiadateľ nemá byť odovzdaný, ale tvrdí, že má „rodinného príslušníka“, alebo v prípade maloletých osôb bez sprievodu „príbuzného“, ktorý sa oprávnene nachádza v inom členskom štáte.(24)
42.      Uvedený návrh bol medzičasom stiahnutý(25). Napriek tomu z toho podľa môjho názoru vyplýva, že článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III v jeho súčasnej podobe neobsahuje, výslovne ani implicitne, žiadne právo na účinný opravný prostriedok v takomto prípade.(26)
43.      Teraz by som sa chcel venovať otázke, či takéto právo môže byť odvodené len z článku 47 prvého odseku Charty v spojení s jej článkom 7 a článkom 24 ods. 2.
B.      Článok 47 prvý odsek Charty (Otázka 2)
44.      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či by sa článok 47 prvý odsek Charty v spojení s jej článkom 7 a článkom 24 ods. 2 mal vykladať ako článok, ktorý členskému štátu, ktorému je adresované dožiadanie o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, ukladá povinnosť poskytnúť žiadateľovi o udelenie azylu, ktorý je maloletou osobou bez sprievodu, a/alebo jej údajnému príbuznému, účinný opravný prostriedok pred súdom proti jeho zamietnutiu akceptovať takéto dožiadanie.
45.      Na úvod je potrebné pripomenúť, že článkom 47 Charty s názvom „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“ bola kodifikovaná všeobecná zásada účinnej súdnej ochrany, ktorú predtým stanovil Súdny dvor.(27)      Právo na účinný opravný prostriedok, zaručené v prvom odseku uvedeného ustanovenia, zodpovedá právu stanovenému v článku 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (EDĽP).(28)
46.      Podľa článku 47 prvého odseku Charty však má každý, koho „práva a slobody zaručené [právom Únie] sú porušené, právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom“. Ako sa uvádza v ustálenej judikatúre Súdneho dvora, práva na účinný opravný prostriedok sa možno dovolávať na základe tohto samotného ustanovenia, pričom obsah tohto článku nemusí byť spresnený inými ustanoveniami práva Únie alebo ustanoveniami vnútroštátneho práva jednotlivých členských štátov.(29)
47.      Predpokladom existencie tohto práva v danom prípade však je – ako vyplýva z článku 47 prvého odseku Charty –, že osoba, ktorá sa ho dovoláva, sa opiera o „práva alebo slobody zaručené právom Únie“.(30) Znamená to nielen, že predmetná situácia musí patriť do rozsahu pôsobnosti práva Únie – inak by uplatnenie Charty ako celku nebolo možné vôbec –(31), ale že musí existovať aj konkrétne právo alebo sloboda, chránená právom Únie, ktorú požíva konkrétny dotknutý účastník konania.(32)
48.      Pokiaľ teda ide o uplatňovanie článku 47 prvého odseku Charty v takej situácii, k akej dochádza v konaní vo veci samej, najskôr by som chcel vysvetliť, že ak členský štát zamietne prijať dožiadanie o prevzatie, ktoré mu bolo adresované na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, toto zamietnutie nielen očividne patrí do pôsobnosti práva Únie, keďže orgány dožiadaného členského štátu pri prijímaní takéhoto rozhodnutia uplatňujú pravidlá nariadenia Dublin III,(33) ale ovplyvňuje aj (a môže aj skutočne narušovať) viacero konkrétnych „práv… zaručených právom Únie“ v prospech dotknutých maloletých osôb bez sprievodu. Maloletá osoba (ale nie jej údajný príbuzný) preto musí podľa článku 47 prvého odseku Charty mať účinný opravný prostriedok proti tomuto zamietnutiu na súde dožiadaného členského štátu (1). Potom podrobne opíšem dôvody, prečo sa domnievam, že nariadenie Dublin III ako celok nie je v rozpore s uznaním takéhoto opravného prostriedku(34) a že neexistuje konflikt medzi daným nariadením a článkom 47 prvým odsekom Charty (2). Napokon vysvetlím prečo, v rozpore s obavami, ktoré vyjadrili vedľajší účastníci konania na Súdnom dvore, sa domnievam, že takýto výklad nepovedie k celkovej zmene dublinského systému (3).
1.      „Práva… zaručené právom Únie“ vyžadujúce si účinný opravný prostriedok
49.      Ako som uviedol v bode 31 vyššie, v článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III sa zavádza „záväzné kritérium zodpovednosti“ zamerané na určenie toho, ktorý členský štát má posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú maloletou osobou bez sprievodu, ktorá má dospelého príbuzného, ktorý sa oprávnene zdržiava v Európskej únii. Toto kritérium má prednosť pred všetkými ostatnými kritériami stanovenými v uvedenom nariadení.(35) Za predpokladu, že požiadavky uvedené v článku 8 ods. 2 sú splnené, uvedené ustanovenie obsahuje dve jasné, presné a bezpodmienečné povinnosti pre členský štát, v ktorom príbuzný žije: „zlúči maloletú osobu s jej príbuzným“ a „je… zodpovedný“ za posúdenie žiadosti maloletej osoby o azyl.(36)
50.      Podľa môjho názoru sú tieto dve povinnosti dôsledkom určitých „práv… zaručených právom Únie“ v zmysle článku 47 prvého odseku Charty, ktoré požívajú maloleté osoby bez sprievodu, ktoré žiadajú o medzinárodnú ochranu v rámci Európskej únie.
1)      O aké „práva… zaručené právom Únie“ ide?
51.      Myšlienka, že žiadatelia o udelenie azylu požívajú určité individuálne vecné práva, vyplýva z povahy nariadenia Dublin III. Cieľom uvedeného nariadenia je najmä zabezpečiť „úplné dodržiavanie“ určitých práv vyplývajúcich z Charty, ktoré sú osobitne významné v kontexte jeho uplatňovania.(37) Tieto práva sú chránené viacerými procesnými zárukami(38) vytvorenými na zabezpečenie zapojenia žiadateľov o udelenie azylu do konaní o určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie ich žiadosti o azyl.(39) Sú takisto zohľadnené v samotnej koncepcii (aspoň niektorých) pravidiel, ktoré zákonodarca EÚ zahrnul do tohto právneho nástroja.(40)
52.      V tejto súvislosti bol článok 8 ods. 2 nariadenia Dublin III prijatý s výslovným cieľom „zabezpečenia úplného dodržiavania zásady jednoty rodiny a najlepších záujmov dieťaťa“(41), a tým uplatnenia základných práv obsiahnutých v článku 7 a článku 24 ods. 2 Charty, pričom oba by mali členské štáty „predovšetkým zvažovať“ pri uplatňovaní pravidiel stanovených v nariadení Dublin III.(42)
53.      V tomto zmysle najskôr pripomínam, že v článku 7 Charty sa zaručuje základné právo na rešpektovanie rodinného života. Toto právo zodpovedá právu stanovenému v článku 8 ods. 1 EDĽP. Príslušne by sa malo vykladať vzhľadom na relevantnú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“).(43) Podľa uvedenej judikatúry to, či existuje „rodinný život“, je skutkovou otázkou. Tento pojem vychádza z ochrany základu rodiny (alebo bezprostrednej rodiny). Bolo však uznané, že blízki „príbuzní“ mimo tohto základu rodiny môžu takisto zohrávať úlohu a prispievať k rodinnému životu.(44) Pojem „rodinný život“ preto môže zahŕňať aj vzťah medzi dieťaťom a jeho „príbuzným“, ktorý poskytuje základ pre kritérium zodpovednosti obsiahnuté v článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III (napr. vzťah medzi dieťaťom a jeho strýkom).
54.      Po druhé v článku 24 ods. 2 Charty sa uznáva, že pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa. Druhé základné právo by sa malo vykladať v spojení s prvým.(45)Súdny dvor totiž skonštatoval, že z odôvodnení 14 až 16 nariadenia Dublin III, a okrem iného aj z jeho článku 6 ods. 3 písm. a)(46) a článku 6 ods. 4(47), ako aj jeho článku 8 ods. 2 vyplýva, že rešpektovanie rodinného života a konkrétnejšie zachovania jednoty rodiny je v zásade v najlepšom záujme dieťaťa.(48) Inými slovami, zásada „najlepšieho záujmu“ dieťaťa od členských štátov často vyžaduje, aby v plnej miere uplatňovali právo maloletej osoby na rodinný život zachovaním jednoty jej rodiny a za určitých okolností jej zlúčením s rodinnými príslušníkmi alebo príbuznými.
55.      Prijatím článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III preto normotvorca Únie podľa môjho názoru podľa všetkého uznal, v súlade s judikatúrou ESĽP,(49) že maloleté osoby bez sprievodu sú mimoriadne zraniteľnými osobami,(50) ktorých blaho závisí od nevyhnutnej ochrany a starostlivosti dospelých a primeraných podmienok prijímania. Napriek zárukám stanoveným v smernici o prijímaní(51) je zrejmé, že potrebám maloletých osôb bez sprievodu bude najlepšie vyhovené a ich „sociálny rozvoj“, „bezpečnosť“ a „ochrana“(52) budú zabezpečené, ak sa o nich v prípade, že neexistuje „rodinný príslušník“ na území Európskej únie,(53) postará dospelý „príbuzný“(54), namiesto toho, aby boli počas obdobia posudzovania ich žiadosti o medzinárodnú ochranu ponechané v pestúnskej rodine alebo (horšie) v pobytovom tábore v členskom štáte inom než v tom, v ktorom sa takýto „príbuzný“ nachádza.
56.      Z toho vyplýva, v rozpore s tým, čo predložila Komisia a vlády členských štátov, ktoré sa zúčastnili na predmetnom konaní, že článok 8 ods. 2 nariadenia Dublin III nie je len organizačným pravidlom upravujúcim rozdeľovanie zodpovednosti medzi členskými štátmi. Povinnosti, ktoré ukladá členským štátom pri zlučovaní maloletých osôb bez sprievodu s ich príbuznými, sú určené na zabezpečenie úplného rešpektovania základných práv týchto maloletých osôb na „rodinný život“ (článok 7 Charty) a ochranu ich „najlepších záujmov“ (článok 24 ods. 2 Charty). V súlade s presnými podmienkami uvedenými v danom ustanovení sa preto podľa môjho názoru tieto povinnosti menia na konkrétne práva týchto osôb.
57.      Pre úplnosť by som chcel dodať, že ma nepresvedčil argument Komisie, belgickej a holandskej vlády, že, keďže normotvorca Únie už zahrnul ustanovenie týkajúce sa jednoty rodiny v iných právnych nástrojoch EÚ, napríklad v smernici o zlúčení rodiny,(55)nemal v úmysle podporiť zlúčenie rodiny v prípade maloletých osôb bez sprievodu a ich príbuzných v nariadení Dublin III. Podľa ich názoru by toto nariadenie malo mať za cieľ predovšetkým zaručiť rýchle spracovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu, a nie zlučovanie rodín. Okrem toho, ak by žiadosť maloletej osoby bez sprievodu bola úspešná a táto osoba by získala postavenie utečenca, mohla by sa podľa kvalifikačnej smernice(56) v každom prípade slobodne presťahovať do iných členských štátov, a teda sa pripojiť k svojim príbuzným.
58.      Musím priznať, že nechápem, prečo by skutočnosť, že maloletá osoba bez sprievodu požíva určité práva na základe smernice o zlúčení rodiny a kvalifikačnej smernice, mala brániť tomu, aby sa domáhala ochrany svojich práv vyplývajúcich z Charty na „rodinný život“ a na ochranu jej „najlepších záujmov“ pri uplatňovaní nariadenia Dublin III.
59.      Tieto jednotlivé nástroje sa totiž uplatňujú v odlišných časoch. V konaní vo veci samej sa žiadateľ môže odvolávať na kvalifikačnú smernicu alebo na smernicu o zlúčení rodiny, aby sa pripojil k svojmu strýkovi v Holandsku alebo aby sa iní členovia jeho rodiny (napríklad jeho matka alebo otec)(57)pripojili k nemu v Grécku, po tom, ako (a ak) získal postavenie „utečenca“. Počas obdobia, keď grécke orgány posudzujú jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu, by mu však tieto dve smernice nepomohli, a len článok 8 ods. 2 nariadenia Dublin III by mohol zabezpečiť, aby napriek jeho najlepším záujmom nezostal odlúčený od príbuzného, ktorý sa o neho môže postarať.(58)
60.      V tejto súvislosti by som rád zdôraznil skutočnosť, že negatívny vplyv odlúčenia maloletej osoby od jej „rodinných príslušníkov“ alebo „príbuzných“ počas obdobia posudzovania jej žiadosti nemôže byť prehliadaný. Podľa mojich vedomostí toto posúdenie môže teoreticky trvať aj šesť mesiacov od podania žiadosti po postup preskúmania,(59) a v praxi často oveľa dlhšie.(60) Z pohľadu maloletej osoby to môže byť vzhľadom na jej vek považované za veľmi dlhý čas alebo až za nekonečnú situáciu.(61)
61.      Okrem toho takisto nechápem, ako tento výklad vedie k udeleniu maloletej osobe bez sprievodu práva na posúdenie jej žiadosti v členskom štáte podľa jej výberu – čo by bolo v rozpore so všeobecnou logikou nariadenia Dublin III a uprednostňovalo by taktizovanie pri výbere súdu. Jednoducho to znamená, že ak je to v jej najlepšom záujme,(62)má presne podľa tohto pravidla prijatého normotvorcom Únie právo byť zlúčená s príbuzným, ktorý je schopný sa o ňu postarať v inom členskom štáte, a má právo na to, aby tam jej žiadosť o udelenie azylu bola posúdená, aby tak bolo čo najlepším spôsobom zabezpečené jej blaho.
62.      Po tretie ma nepresvedčil argument, že z článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III nemožno odvodiť žiadne vecné práva v prospech maloletých osôb bez sprievodu, keďže v článku 17 ods. 1 uvedeného nariadenia (tzv. doložka zvrchovanosti) sa v každom prípade poskytuje členskému štátu, v ktorom bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, možnosť odchýliť sa od kritérií stanovených v uvedenom nariadení a vyhlásiť sa za štát zodpovedný za posúdenie žiadosti.
63.      Doložka zvrchovanosti členským štátom naozaj ponecháva určitý priestor na voľnú úvahu, pokiaľ ide o uplatňovanie pravidiel nariadenia Dublin III. Napriek tomu, ako je zrejmé z odôvodnenia 17 uvedeného nariadenia, táto doložka by sa mala uplatňovať zásadne z humanitárnych dôvodov a ako záruka voči možným porušeniam základných práv žiadateľov, napríklad pri zlučovaní rodiny, a nie pri jej rozdelení.
64.      V každom prípade je použitie tejto doložky, ktorá sa nachádza v nástroji sekundárneho práva, nevyhnutne ohraničené základnými právami, ktoré zaručuje Charta.(63) (Hypotetické) záujmy, na ktoré sa členský štát môže (vo výnimočných prípadoch) odvolávať pri odchýlení sa od článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, preto nemôžu prevážiť najlepší záujem maloletej osoby bez sprievodu pri jej zlúčení s jej príbuzným podľa uvedeného ustanovenia.(64) Vyplýva z toho, že hoci Súdny dvor rozhodol, že zásada „najlepšieho záujmu“ dieťaťa nemôže zaväzovať členské štáty k využitiu doložky o zvrchovanosti,(65)môže im v tom v mnohých prípadoch brániť.(66)
65.      Napokon by som chcel poznamenať, že podľa môjho názoru v situácii, ktorá je predmetom konania vo veci samej, ide aj o ďalšie právo, ktoré je zaručené právom Únie, v zmysle článku 47 prvého odseku Charty, konkrétne právo maloletej osoby bez sprievodu na riadne, nestranné a spravodlivé spracovanie dožiadania o prevzatie, ktoré sa jej týka.
66.      V nariadení Dublin III (a vo vykonávacom nariadení) sa totiž ukladajú určité povinnosti orgánom členských štátov, pokiaľ ide najmä o uplatňovanie článku 8 ods. 2 prvého uvedeného nariadenia. Najmä členský štát, ktorý dostane dožiadanie o prevzatie na základe uvedeného ustanovenia, je povinný pred odpoveďou vykonať „potrebné kontroly“. Tento členský štát „… dôkladne a objektívne skontroluje na základe všetkých informácií, ktoré sú mu k dispozícii buď priamo alebo nepriamo“(67), či sú požiadavky tohto ustanovenia splnené,(68) a pritom musí rešpektovať celý rad iných vecných,(69)procesných(70)a dôkazných pravidiel(71) uvedených v oboch týchto nástrojoch.
67.      Podľa môjho názoru tieto povinnosti – spolu s povinnosťami vyplývajúcimi z povahy článku 7 (právo na rodinný život) a článku 24 ods. 2 („najlepšie záujmy dieťaťa“) Charty – si nielen vyžadujú, aby príslušné orgány dožiadaného členského štátu zaoberajúce sa maloletou osobou bez sprievodu boli iniciatívne pri identifikovaní jej najlepších záujmov a skúmali, či sú splnené požiadavky podľa článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III; okrem toho predstavujú aj zodpovedajúce právo pre takúto maloletú osobu, aby sa dožiadanie o prevzatie vybavovalo nestranne a spravodlivo, v súlade s týmito najlepšími záujmami.(72)
2)      Potreba účinného opravného prostriedku na súde
68.      Z vysvetlenia poskytnutého v predošlej časti vyplýva, že ak členský štát z akéhokoľvek dôvodu zamietne akceptáciu dožiadania o prevzatie vypracovaného na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, môže to, ak je zamietnutie neodôvodnené, nepodložené, alebo všeobecnejšie nezákonné, brániť právam maloletej osoby bez sprievodu, ktoré sú chránené právom Únie. Konkrétnym dôsledkom takého rozhodnutia je to, že žiadateľ nebude odovzdaný a ani zlúčený so svojím príbuzným. Táto maloletá osoba preto musí mať účinný prostriedok nápravy pred súdom v súlade s článkom 47 prvým odsekom Charty proti takémuto rozhodnutiu.(73)
69.      Naopak, údajný strýko maloletej osoby bez sprievodu podľa môjho názoru nezískava pri uplatňovaní článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III žiadne skutočné právo. Uvedené ustanovenie sa zameriava na maloletú osobu bez sprievodu a ochranu jej práva na ochranu jej „najlepších záujmov“ (článok 24 ods. 2 Charty) a „rodinného života“ (článok 7 Charty). Nezameriava sa na jej „rodinných príslušníkov“ ani „príbuzných“, ani im nepriznáva žiadne práva.
70.      Zdôraznil by som, že v situáciách, akou je situácia v konaní vo veci samej, ak by maloletej osobe bez sprievodu nebolo dovolené napadnúť zamietnutie orgánov dožiadaného členského štátu jej „prevzatia“, nemala by žiadnu možnosť obhájiť svoje práva pred súdom, keďže by v každom prípade orgány žiadajúceho členského štátu neprijali žiadne „rozhodnutie o odovzdaní“ v zmysle článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III.(74)
71.      Okrem toho považujem za zrejmé, že takýto opravný prostriedok musí poskytnúť dožiadaný členský štát (v tomto prípade Holandsko) na súde tohto členského štátu (napríklad na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania). Nemôže ho totiž poskytnúť žiadajúci členský štát na svojich vlastných vnútroštátnych súdoch. Hoci sa dublinský systém zakladá na vzájomnej dôvere,(75)v súčasnosti nejde o plne integrovaný systém, v rámci ktorého by súdy členského štátu A mohli preskúmať rozhodnutie prijaté správnymi orgánmi členského štátu B, a vydať rozsudky, ktoré by tieto orgány zaväzovali.
2.      Neexistencia konfliktu medzi článkom 47 prvým odsekom Charty a nariadením Dublin III
72.      Keďže teda v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, má žiadateľ o medzinárodnú ochranu právo na účinný opravný prostriedok podľa článku 47 prvého odseku Charty v spojení s jej článkom 7 a článkom 24 ods. 2, následne zvážim, či znenie článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III, ako aj všeobecná štruktúra a ciele uvedeného nariadenia nie sú v rozpore s poskytovaním tohto opravného prostriedku.
73.      Ak by to tak bolo, existoval by konflikt medzi nariadením Dublin III a článkom 47 prvým odsekom Charty. Nariadenie by obmedzovalo právo zaručované Chartou.(76) Takéto obmedzenie by bolo prípustné, len ak by spĺňalo prísne požiadavky uvedené v článku 52 ods. 1 Charty, pričom prvou z nich je byť „ustanovené zákonom“, druhou rešpektovanie „podstaty“ tohto práva a treťou dodržiavanie zásady proporcionality. Podľa môjho názoru v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, by úplné odopretie účinného opravného prostriedku maloletej osobe bez sprievodu porušovalo „podstatu“ jej práva na takýto opravný prostriedok. Súdny dvor by nemal inú možnosť, len vyhlásiť článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III (alebo prípadne toto celé naradenie) za neplatný.
74.      Existuje však viacero dôvodov, ktoré ma vedú k ignorovaniu takéhoto drastického výsledku, a k záveru, že v skutočnosti nedochádza k žiadnemu konfliktu medzi nariadením Dublin III a článkom 47 prvým odsekom Charty.
75.      Po prvé podľa môjho názoru znenie článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III ničím nenaznačuje, že keďže toto ustanovenie poskytuje len opravný prostriedok proti „rozhodnutiam o odovzdaní“(77), vylučuje tým možnosť, že by sa v prejednávanej veci mohol poskytnúť účinný opravný prostriedok. Toto ustanovenie bolo výslovne prijaté normotvorcom Únie s cieľom posilniť súdnu ochranu žiadateľov o udelenie azylu,(78) a to nie s cieľom jeho používania ako „esa v rukáve“ na odopretie účinného opravného prostriedku v iných prípadoch, ktoré nepatria do jeho pôsobnosti. Aj v prípade, že by sa znenie článku 27 ods. 1 v tejto záležitosti považovalo za nejednoznačné, nebolo by podľa môjho názoru možné vykladať toto ustanovenie ako majúce takúto taxatívnu povahu. Je totiž súčasťou ustálenej judikatúry, že ak je ustanovenie sekundárneho práva Únie možné vykladať viac ako jedným spôsobom, uprednostniť by sa mal výklad, na základe ktorého je ustanovenie v súlade s primárnym právom (vrátane práv a slobôd na základe Charty), a nie výklad, ktorý vedie k jeho nesúladu s týmto právom.(79)
76.      Po druhé, pokiaľ ide o všeobecnú štruktúru a ciele nariadenia Dublin III, musím konštatovať, že väčšina argumentov, ktoré predložila Komisia a vlády členských štátov, tak na pojednávaní, ako aj v písomných vyjadreniach, vychádza (podľa môjho názoru nesprávneho) z predpokladu, že poskytnutie opravného prostriedku by nebolo zlučiteľné s cieľom vyplývajúcim z podstaty uvedeného nariadenia, ktorým je zabezpečiť „rýchle vybavenie žiadostí o medzinárodnú ochranu“ a „rýchlo [určiť] zodpovedný členský štát“, ako aj s prísnymi lehotami, ktoré boli na tento účel stanovené. Predovšetkým francúzska vláda tvrdí, že uplatnenie opravného prostriedku by v praxi nebolo možné, keďže tieto lehoty by naďalej plynuli a mohli by mať vplyv na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti.(80)
77.      Podľa môjho názoru toto odôvodnenie prehliada skutočnosť, že tieto lehoty zaviedol normotvorca Únie s cieľom predovšetkým „zaručiť efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany“(81) a na ochranu práv žiadateľov o udelenie azylu stanovených v acquis Únie v oblasti azylu a v Charte.(82)
78.      Ak by sme boli toho názoru, ako je Súdny dvor vo svojom rozsudku vo veci Shiri(83), že lehoty stanovené v nariadení Dublin III sú výslovne stanovené na ochranu žiadateľov o udelenie azylu, musíme aj uznať, že tieto lehoty potom nemôžu byť hádzané do tváre žiadateľom o udelenie azylu ako prekážka ich získania účinného opravného prostriedku, najmä ak ich (iné) práva na základe Charty už boli porušené (v prejednávanej veci právo na „rodinný život“ a právo maloletej osoby na ochranu jej „najlepších záujmov“ podľa článku 7 a článku 24 ods. 2 Charty).
79.      Opačný záver by viedol k pomerne absurdnej situácii, že by žiadateľovi o udelenie azylu bol odopretý účinný opravný prostriedok, pretože je údajne v jeho vlastnom záujme, aby k postupom stanoveným v nariadení Dublin III došlo rýchlo, a v dôsledku toho by príslušné orgány členských štátov mali v tomto smere absolútny priestor na voľnú úvahu. Lepším názorom by tu určite bolo zohľadnenie skutočnosti, že ak sa žiadateľ o udelenie azylu rozhodne uplatniť svoje právo na účinný opravný prostriedok, je to preto, že sa domnieva, že súdna ochrana jeho práv a záujmov je dôležitejšia než rýchle určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu.(84)
80.      Súdny dvor uznal v kontexte výkladu článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III, že oneskorenia pri určovaní zodpovedného členského štátu sú nevyhnutným dôsledkom povinnosti uloženej členským štátom, aby poskytli účinný opravný prostriedok.(85) Napriek tomu však dospel k záveru, že normotvorca Únie pri prijímaní uvedeného nariadenia nemal v úmysle „obetovať súdnu ochranu žiadateľov o azyl požiadavke rýchleho vybavenia žiadostí o azyl“(86). Nevidím dôvod, prečo by bolo nemožné prijať v prejednávanej veci podobný výklad.(87)
81.      Ďalej by som chcel poznamenať, že v článku 12 ods. 2 vykonávacieho nariadenia sa uvádza, že nedodržanie lehôt, ktoré sa vzťahujú na prijatie odpovede na dožiadanie o prevzatie alebo na vykonanie odovzdania maloletej osoby bez sprievodu nebude nevyhnutne prekážkou pri pokračovaní tohto konania alebo vykonávania takéhoto odovzdania. Podľa mojich vedomostí sa v uvedenom ustanovení potvrdzuje, že pokiaľ ide o maloleté osoby bez sprievodu, cieľ, ktorým je dodržať prísne lehoty uvedené v ustanoveniach nariadenia Dublin III alebo vo vykonávacom nariadení, je druhoradý voči cieľu, ktorým je správne uplatňovanie pravidiel obsiahnutých v týchto nástrojoch a primeraná ochrana dotknutých osôb. Stručne povedané, nemožno sa jednoducho odvolať na tieto lehoty v snahe zabrániť maloletej osobe bez sprievodu, aby napadla zamietnutie jej prevzatia orgánmi dožiadaného členského štátu po tom, čo žiadajúci členský štát dospel k záveru, že „kritérium zodpovednosti“ v článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III určuje dožiadaný členský štát ako zodpovedný členský štát.
82.      V každom prípade existuje jednoduché riešenie problému, že súdne konanie oneskoruje určenie zodpovedného členského štátu. Podľa môjho názoru si totiž cieľ, ktorým je rýchle vybavenie žiadostí, ktoré je podstatou nariadenia Dublin III, vyžaduje, v záujme tak maloletej osoby bez sprievodu, ako aj riadneho všeobecného fungovania systému zriadeného uvedeným nariadením, aby opravný prostriedok poskytnutý podľa článku 47 prvého odseku Charty takýmto maloletým osobám bez sprievodu bol sám osebe rýchly.(88)
83.      V tejto súvislosti je podľa mňa aj zrejmé, že vykonanie tohto opravného prostriedku musí mať odkladný účinok, pokiaľ ide o konanie týkajúce sa určenia zodpovedného členského štátu. Ak súdy dožiadaného členského štátu napokon rozhodnú, že príslušné orgány uvedeného štátu pochybili pri zamietnutí prevzatia maloletej osoby bez sprievodu, akou je žiadateľ, ich rozhodnutie by bolo zrušené (ak nie zmenené) a tieto orgány by potom museli predložiť novú odpoveď v rámci poskytnutej lehoty, ktorá by sa uplatňovala de novo.(89) Dôsledky, ku ktorým by došlo v prípadoch nedodržania týchto lehôt, by preto boli v plnej miere zachované.
84.      Po tretie sa domnievam, že povinnosť členských štátov poskytnúť účinný opravný prostriedok v prejednávanej veci je v súlade s cieľom normotvorcu Únie zapojiť maloleté osoby bez sprievodu do konania vedúceho k určeniu členského štátu zodpovedného za posúdenie ich žiadosti. Tento cieľ možno najlepšie zachytáva článok 6 ods. 2 nariadenia Dublin III a článok 12 ods. 3 vykonávacieho nariadenia a konkrétne povinnosti členských štátov, ktoré sú v nich obsiahnuté.(90)
85.      Podľa môjho názoru tieto povinnosti by mohli prispieť k zabezpečeniu toho, aby v prejednávanej veci opravný prostriedok maloletej osoby bez sprievodu bol účinný, a nie len iluzórny. Napríklad je absolútne možné dospieť k záveru, že vzhľadom na to, že tieto ustanovenia sú formulované dostatočne všeobecne a široko, zahŕňajú konkrétnu a presnú povinnosť v praxi pre žiadajúci členský štát, aby informoval zástupcu maloletej osoby bez sprievodu o skutočnosti, že jeho orgány podali dožiadanie o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 daného nariadenia do iného členského štátu (dožiadaného členského štátu), a potom aj o zápornej odpovedi orgánov tohto iného členského štátu na uvedené dožiadanie. Takáto povinnosť by umožnila, aby maloletá osoba bez sprievodu bola informovaná o obsahu rozhodnutia dožiadaného členského štátu, a v prípade záujmu sa mohla proti nemu odvolať.
86.      Po štvrté, a čo je najdôležitejšie, povinnosť členských štátov poskytnúť v prejednávanej veci účinný opravný prostriedok môže v skutočnosti viesť k správnemu a účinnému uplatňovaniu pravidiel obsiahnutých v nariadení Dublin III a vo vykonávacom nariadení. Je zrejmé, že „kritérium zodpovednosti“ a celý rad ďalších vecných, procesných a dôkazných pravidiel uvedených v týchto nástrojoch(91)na ochranu maloletých osôb bez sprievodu by sa stali do určitej miery bezpredmetnými a/alebo by stratili svoj praktický účinok, ak by orgány členských štátov pri posudzovaní dožiadaní o prevzatie mali absolútnu mieru voľnej úvahy pri ich uplatňovaní a nepodliehali by súdnemu preskúmaniu v žiadnych prípadoch okrem tých, kde by sa maloletá osoba mala odovzdať do iného členského štátu (prípady, na ktoré sa vzťahuje článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III). Vo všeobecnosti by cieľ, ktorým je zabezpečenie toho, že určenie zodpovedného členského štátu sa vykoná na základe „objektívnych, spravodlivých kritérií“(92)mohol byť podkopaný, rozdiely pri uplatňovaní týchto pravidiel a kritérií by mohli ohroziť hladké fungovanie nariadenia Dublin III, ktoré vychádza zo zásad administratívnej spolupráce,(93)solidarity(94)a vzájomnej dôvery,(95)a „patová“ situácia môže vyplynúť aj z neprekonateľných rozdielov medzi členskými štátmi, ktoré zmierovací postup v článku 37 ods. 2 daného nariadenia nemusí byť schopný odstrániť.(96) Na opačnom konci tohto spektra by členský štát mohol, ak by chcel, systematicky odmietať všetky jemu adresované dožiadania o prevzatie.(97)
87.      Vzhľadom na všetky tieto úvahy pochybujem, že by zachovávanie rozdielu medzi situáciou, v ktorej sa maloletá osoba bez sprievodu má odovzdať (a má opravný prostriedok podľa článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III), a situáciou, v ktorej ju dožiadaný členský odmietne prevziať na základe článku 8 ods. 2 uvedeného nariadenia, takže zostane v členskom štáte, v ktorom je (a podľa vedľajších účastníkov konania nebude mať opravný prostriedok), malo aj naďalej zmysel. Možno si jednoducho predstaviť prípad, že maloletá osoba bez sprievodu príde do Grécka a čoskoro nato sa jej samotnej nejako podarí dostať do Holandska, kde žije jej údajný strýko. Takáto maloletá osoba by sa dopúšťala presne toho, od čoho sa uvedené nariadenie snaží odrádzať, a to od „sekundárneho pohybu“ (podávanie po sebe nasledujúcich žiadostí o medzinárodnú ochranu v rôznych členských štátoch). Ak by však potom Holandsko adresovalo dožiadanie o prijatie späť Grécku, a napokon prijalo rozhodnutie o odovzdaní maloletej osoby bez sprievodu naspäť do Grécka, takéto rozhodnutie by patrilo do pôsobnosti článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III a maloletá osoba by mala možnosť brániť sa na súdoch v Holandsku. Tá istá maloletá osoba by podľa týchto účastníkov nemala k dispozícii takýto opravný prostriedok, ak by tak ako žiadateľ dodržala pravidlá a zostala v Grécku, pričom Holandsko by ju jednoducho odmietlo prevziať.(98)
88.      Ja osobne sa domnievam, že takýto prístup by v skutočnosti odmeňoval tých, ktorí by sa v rozpore s pravidlami dopúšťali neoprávneného sekundárneho pohybu, a že by sa tým vytváral dodatočný „motivujúci faktor“ pre maloleté osoby bez sprievodu, aby cestovali nelegálne – a riskovali vlastnú bezpečnosť, ochranu a blaho – do členského štátu, v ktorom býva ich „rodinný príslušník“ alebo „príbuzný“.
89.      V závere tejto časti by som chcel zdôrazniť, že by to nebolo po prvýkrát, čo Súdny dvor rozhodne, že článok 47 prvý odsek Charty vyžaduje od členských štátov, aby poskytli účinný opravný prostriedok v situácii, v ktorej to výslovne nestanovujú uplatniteľné právne predpisy EÚ. Aby som poskytol aspoň jeden príklad, nedávno tak rozhodol vo svojom rozsudku vo veci Minister van Buitenlandse Zaken(99), ktorý sa týkal výkladu vízového kódexu.
3.      Smerom k celkovej zmene dublinského systému?
90.      Značná časť obáv, ktoré vyjadrili vlády členských štátov v priebehu prejednávanej veci, podľa mňa vyplývala, aspoň čiastočne, zo skutočnosti, že ak by Súdny dvor dospel k záveru, že v prejednávanej veci musí byť poskytnutý účinný opravný prostriedok, musel by tak rozhodnúť aj v celom rade ďalších prípadov, čo by v konečnom dôsledku mohlo viesť k celkovej zmene dublinského systému.
91.      Podľa môjho názoru by však mnou navrhované riešenie neviedlo k takémuto výsledku, a to z troch hlavných dôvodov.
92.      Po prvé je potrebné mať na zreteli skutočnosť, že podstatná časť, ak nie väčšina dožiadaní o prijatie späť alebo prevzatie sa v skutočnosti týka žiadateľov o udelenie azylu, ktorí sú fyzicky prítomní v členskom štáte, v ktorom by chceli, aby sa ich žiadosť o medzinárodnú ochranu posudzovala, a ktorí sa snažia vyhnúť tomu, aby boli odovzdaní do iného členského štátu [pri uplatňovaní článku 13 alebo článku 18 ods. 1 písm. c) až d) nariadenia Dublin III]. V takýchto situáciách sa v článku 27 ods. 1 daného nariadenia už poskytuje opravný prostriedok, pričom sa tento článok vyčerpávajúco zaoberá otázkou toho či, a ak áno, kedy by sa tento opravný prostriedok mal poskytnúť.(100) Ako Súdny dvor zdôraznil vo veci M.A a iní(101), pokiaľ  je účinný opravný prostriedok k dispozícii v určitom okamihu počas dublinského konania, postačuje to na ochranu individuálnych práv žiadateľa o medzinárodnú ochranu.
93.      Po druhé riešenie, ktoré navrhujem, sa vzťahuje len na určité situácie. Týka sa uplatňovania veľmi konkrétneho ustanovenia nariadenia Dublin III (článok 8 ods. 2) týkajúceho sa osobitnej kategórie žiadateľov o udelenie azylu (maloleté osoby bez sprievodu) určeného na zabezpečenie úplného dodržiavania určitých základných práv (článok 7 a článok 24 ods. 2 Charty). Takýto opravný prostriedok by sa nemusel poskytovať všetkým žiadateľom o udelenie azylu vo vzťahu ku všetkým kritériám stanoveným v uvedenom nariadení.
94.      Je pravda, že rozhodnutia, ktoré ma viedli k záveru, že v prejednávanej veci musí byť poskytnutý účinný opravný prostriedok, by sa podľa môjho názoru rovnako mohli uplatniť aj v prípade, že maloletá osoba bez sprievodu, ktorá chce byť odovzdaná na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III, tvrdí, že jej základné práva (článok 7 a článok 24 ods. 2 Charty) sú porušované nie rozhodnutím dožiadaného štátu (v tomto prípade Holandska), ale konaním, resp. nekonaním orgánov členského štátu, v ktorom sa žiadateľ nachádza (v tomto prípade Grécka).(102)
95.      Aby bolo jasné, maloletá osoba bez sprievodu môže mať pre takéto napadnutie rôzne dôvody: môže tvrdiť, že orgány daného členského štátu nevybavili dožiadanie o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III alebo že nedodržali lehoty (buď na predloženie tohto dožiadania, alebo na odovzdanie maloletej osoby), alebo že nesprávne uplatnili doložku o zvrchovanosti v článku 17 ods. 1 uvedeného nariadenia. Nech už je to z akéhokoľvek dôvodu, napokon bude zodpovedný za posúdenie žiadosti maloletej osoby daný členský štát. Takéto rozhodnutie samozrejme má pre ňu hmotnoprávne dôsledky, keďže nie je odovzdaná do iného členského štátu, ale musí zostať tam, kde sa nachádza počas posudzovania a vybavovania jej žiadosti o medzinárodnú ochranu.
96.      Po tretie je však zrejmé, že aj ak právo na účinný opravný prostriedok malo byť uznané v takomto prípade, ako aj v prejednávanej veci, akékoľvek rozhodnutie ktoréhokoľvek členského štátu, či už dožiadaného, alebo žiadajúceho, by nebolo napadnuteľné, pokiaľ a kým nebude konečné.
97.      V tomto zmysle je zrejmé, že po sebe nasledujúce dožiadania o prevzatie môže podávať len žiadajúci členský štát, pokiaľ neuplynula povinná lehota stanovená na tento účel v článku 21 ods. 1 nariadenia Dublin III.(103) Po uplynutí tejto lehoty sa skutočnosť, že členský štát nepredložil dožiadanie o prevzatie na základe článku 8 ods. 2 nariadenia Dublin III stáva konečnou, a podľa môjho názoru preto aj možným predmetom odvolania. Predtým by však nemalo byť možné žiadne napadnutie. Podobne po uplynutí lehoty na odpovedanie na konečné dožiadanie o prevzatie žiadajúceho členského štátu(104)(alebo prípadne po uplynutí dvojtýždňovej lehoty na odpovedanie na žiadosti o opätovné preskúmanie),(105)zamietnutie dožiadaného členského štátu sa takisto stáva konečným, a teda môže podliehať preskúmaniu. Akékoľvek zamietnutie oznámené pred týmto okamihom by však nemalo byť napadnuteľné, pokiaľ a kým sa nezlúči s takýmto konečným rozhodnutím alebo sa naň nezmení.
98.      Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že ak by sa Súdny dvor riadil riešením, ktoré navrhujem, a konštatoval, že v prejednávanej veci musí byť poskytnutý účinný opravný prostriedok podľa článku 47 prvého odseku Charty, nespôsobilo by to celkovú zmenu dublinského systému, ktorej sa vlády členských štátov tak obávajú.
C.      Niekoľko úvah o praktických postupoch týkajúcich sa opravného prostriedku (Otázka 3)
99.      Treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na praktické postupy týkajúce sa opravného prostriedku, ktorý sa podľa môjho názoru musí podľa článku 47 prvého odseku Charty poskytnúť žiadateľom o udelenie azylu, akým je žiadateľ. Konkrétnejšie by chcel vedieť, akým spôsobom by sa rozhodnutie dožiadaného členského štátu a právo namietať proti nemu malo oznámiť tejto osobe, ako aj ktorý členský štát by tak mal urobiť. Moje poznámky v odpovedi na túto otázku budú skôr stručné, keďže som už uviedol, že i) opravný prostriedok by sa mal vykonať pred súdmi dožiadaného členského štátu a že ii) uvedený členský štát musí zabezpečiť, aby takémuto žiadateľovi o udelenie azylu bol poskytnutý rýchly opravný prostriedok.(106)
100. Rád by som doplnil, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ vnútroštátne postupy nie sú harmonizované, podrobné pravidlá upravujúce právo na odvolanie sú vecou právneho poriadku jednotlivých členských štátov v súlade so zásadou procesnej autonómie, pričom podliehajú len požiadavke, že by tieto pravidlá nemali byť menej priaznivé než pravidlá upravujúce podobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a najmä, že by nemali nadmerne sťažiť alebo znemožniť v praxi výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity).(107)
101. Tieto požiadavky ekvivalencie a efektivity zachytávajú všeobecnú povinnosť členských štátov zabezpečiť súdnu ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie. Tieto požiadavky platia tak na označenie súdov s právomocou na rozhodovanie o žalobách založených na tomto práve, ako aj pokiaľ ide o vymedzenie procesných podmienok.(108)
102. Podľa mňa je zrejmé, že v prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý jediný má právomoc vykladať vnútroštátne právne predpisy, aby určil, či a do akej miery režim preskúmania v Holandsku zodpovedá týmto požiadavkám a či je príslušný preskúmať rozhodnutie štátneho tajomníka zamietnuť dožiadanie o prevzatie.(109) Vzhľadom na uvedené by som chcel zdôrazniť skutočnosť, že, aby bolo možné poskytnúť skutočne účinný opravný prostriedok, príslušný súd musí podľa môjho názoru vykonať úplné preskúmanie, z právneho i z faktického hľadiska, takéhoto rozhodnutia, aby dokázal vyhodnotiť, či práva(110)žiadateľa boli porušené, alebo nie, a v prípade potreby zrušil alebo zmenil predmetné rozhodnutie.
103. Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že aby jej opravný prostriedok bol účinný (podľa článku 47 prvého odseku Charty), dotknutá osoba musí mať možnosť zoznámiť sa s dôvodmi, na ktorých sa zakladá rozhodnutie prijaté voči nej, buď prostredníctvom prečítania samotného rozhodnutia, alebo prostredníctvom oznámenia dôvodov na základe jej žiadosti.(111)
104. V tejto súvislosti sa domnievam, že v konečnom dôsledku prináleží príslušným orgánom žiadajúceho členského štátu (v tomto prípade gréckym orgánom), ktorý bol ako jediný v kontakte s maloletou osobou bez sprievodu, aby ju informoval o zamietnutí orgánov dožiadaného členského štátu a o jej práve na odvolanie sa proti tomuto rozhodnutiu alebo na jeho preskúmanie.(112)
105. Podľa môjho názoru to musí byť z dvoch dôvodov. Po prvé pri prijímaní nariadenia Dublin III normotvorca Únie zdôraznil význam administratívnej spolupráce(113) a podľa všetkého uprednostňoval vytvorenie mechanizmu jednotného kontaktného miesta, ktorý umožňuje žiadateľom o udelenie azylu kontaktovať orgány jedného členského štátu a vybaviť všetky administratívne formality na jednom mieste. Po druhé sa mi zdá, že v prejednávanej veci by takáto povinnosť ušetrila maloletej osobe bez sprievodu, akou je žiadateľ, starosti s kontaktovaním príslušných orgánov žiadajúceho aj dožiadaného členského štátu (pričom každý z nich sa riadi inými pravidlami) aspoň do okamihu, kým sa nerozhodne uplatniť svoje právo na účinný opravný prostriedok. Celkovo by táto osoba preto získala vyššiu úroveň ochrany v súlade s cieľmi dublinského systému.(114)
106. Okrem toho zásada administratívnej spolupráce podľa môjho názoru nevyhnutne zahŕňa to, že ak maloletá osoba bez sprievodu, akou je žiadateľ, podá na súdoch dožiadaného členského štátu (v tomto prípade Holandska) odvolanie proti zamietnutiu prevzatia prijatého príslušnými orgánmi daného členského štátu, tieto orgány musia informovať orgány žiadajúceho členského štátu (v tomto prípade Grécka) o tom, že takéto odvolanie bolo podané.(115)
107. Podľa môjho názoru je to potrebné na to, aby sa orgánom žiadajúceho členského štátu umožnilo pozastaviť konanie týkajúce sa určenia zodpovedného členského štátu, pokiaľ prebieha odvolanie(116) – takýto odkladný účinok je potrebný na zabezpečenie toho, aby tieto orgány nedospeli k záveru, že sú zodpovedné za preskúmanie žiadosti maloletej osoby bez sprievodu o medzinárodnú ochranu, a v dôsledku toho neposudzovali opodstatnenosť jej žiadosti o udelenie azylu.
V.      Návrh
108. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (súd v Haagu, zasadajúci v Haarleme, Holandsko), odpovedal takto:
1.      Článok 27 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, sa nemôže vykladať v tom zmysle, že členským štátom ukladá povinnosť poskytnúť účinný opravný prostriedok proti zamietnutiu zo strany ich príslušných orgánov akceptovať dožiadanie o prevzatie v zmysle jeho článku 22 ods. 1 v spojení s jeho článkom 8 ods. 2.
2.      V takejto situácii sa však v článku 47 prvom odseku Charty základných práv Európskej únie v spojení s jej článkom 7 a článkom 24 ods. 2 vyžaduje, aby bol takýto účinný opravný prostriedok poskytnutý dotknutej maloletej osobe bez sprievodu (ale nie jej údajnému príbuznému) členskými štátmi, ktorých príslušné orgány odmietli akceptovať dožiadanie o prevzatie, pred vnútroštátnymi súdmi daného členského štátu.
3.      Podrobné pravidlá upravujúce praktické postupy takéhoto opravného prostriedku sú vecou právneho poriadku každého členského štátu v súlade so zásadou procesnej autonómie a podliehajú zásadám efektívnosti a ekvivalencie, a povinnosti orgánov členského štátu, ktoré poslali dožiadanie o prevzatie, i) informovať dotknutú maloletú osobu bez sprievodu o odpovedi ich náprotivkov v dožiadanom členskom štáte a ii) pozastaviť konanie o určení členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti maloletej osoby o medzinárodnú ochranu, kým jej odvolanie prebieha.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri Európsky podporný úraz pre azyl (EASO), Výročná správa o situácii v oblasti azylu v Európskej únii za rok 2015, 2016, s. 109.
3      Pozri https://ec.europa.eu/eurostat/web/products‑eurostat‑news/‑/ddn‑20210423‑1.
4      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31, ďalej len „nariadenie Dublin III“).
5      Pozri okrem iného rozsudky zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); z 23. januára 2019, M.A. a i. (C‑661/17, EU:C:2019:53), a z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218).
6      Podľa článku 2 písm. i) a j) nariadenia Dublin III je na účely uvedeného nariadenia „maloletá osoba“ „osoba mladšia ako 18 rokov, ktorá je štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti“, zatiaľ čo „maloletá osoba bez sprievodu“ je „maloletá osoba, ktorá prichádza na územie členských štátov bez sprievodu dospelej osoby, ktorá je za ňu zodpovedná…, pokiaľ sa skutočne nenachádza v opatere takejto dospelej osoby“.
7      Podľa článku 2 písm. h) nariadenia Dublin III „príbuzný“ je „dospelá teta alebo dospelý strýko žiadateľa alebo starý rodič žiadateľa, ktorí sa zdržiavajú na území členského štátu…“.
8      Nariadenie Komisie z 2. septembra 2003, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. ES L 222, 2003, s. 3; Mim. vyd. 19/006, s. 200), zmenené vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 118/2014 z 30. januára 2014 (Ú. v. EÚ L 39, 2014, s. 1).
9      Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd ďalej uvádza, že 2. júla 2020 grécke orgány opäť požiadali štátneho tajomníka, aby prevzal žiadateľa. Štátny tajomník zamietol túto žiadosť 9. júla 2020. Toto zamietnutie nie je súčasťou odvolania na vnútroštátnom súde.
10      Ako sa uvádza v bode 20 vyššie, žiadateľ aj S sú účastníkmi konania pred vnútroštátnym súdom. Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vnútroštátny súd uviedol len tvrdenia žiadateľa.
11      Rozsudok zo 7. júna 2016 (C‑63/15, EU:C:2016:409).
12      Rozsudok zo 7. júna 2016 (C‑155/15, EU:C:2016:410).
13      Štátny tajomník uvádza, že hoci žiadatelia o udelenie azylu nemajú právo na opravný prostriedok okrem prípadov, ktoré sú výslovne uvedené v článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III, orgány žiadajúceho členského štátu majú vo všetkých prípadoch, keď ich náprotivky v dožiadanom členskom štáte odmietnu prevziať žiadateľa o udelenie azylu, právo požiadať o opätovné posúdenie dožiadania o prevzatie (podľa článku 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia) alebo začať zmierovací postup opísaný v článku 37 ods. 2 nariadenia Dublin III.
14      Pozri článok 21 ods. 1 a článok 22 ods. 1 nariadenia Dublin III (citované v bodoch 10 a 11 vyššie).
15      Pozri odôvodnenie 16 nariadenia Dublin III.
16      Chcel by som zdôrazniť, že pri posudzovaní toho, či je žiadateľ „maloletou osobou“, je relevantný len dátum, ku ktorému bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná [pozri analogicky rozsudok z 12. apríla 2018, A a S (C‑550/16, EU:C:2018:248, body 39 až 64)]. Z toho vyplýva, že skutočnosť, že v konaní vo veci samej žiadateľ už dosiahol vek 18 rokov po tom, čo podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Grécku, nie je relevantná.
17      V článku 26 ods. 1 nariadenia Dublin III sa stanovuje, že „keď dožiadaný členský štát akceptuje, že má prevziať alebo prijať späť žiadateľa alebo inú osobu uvedenú v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d), žiadajúci členský štát oznámi dotknutej osobe rozhodnutie o jej odovzdaní do zodpovedného členského štátu a v príslušných prípadoch aj rozhodnutie neposudzovať jej žiadosť o medzinárodnú ochranu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). V jeho článku 29 ods. 1 sa naznačuje, že odovzdanie dotknutej osoby sa vykoná „najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania… o prevzatie alebo prijatie späť“ danej osoby (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
18      Pozri v tomto smere aj odôvodnenie 19 nariadenia Dublin III, v ktorom sa vysvetľuje, že opravný prostriedok, ktorý sa stanovuje v článku 27 ods. 1 tohto nariadenia, zahŕňa „preskúmanie… právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
19      V článkoch 23 a 24 nariadenia Dublin III sa podrobne opisuje postup, ktorý sa vzťahuje na dožiadania o prijatie späť [ktoré sú možné len v prípadoch, na ktoré sa vzťahuje článok 18 ods. 1 písm. b) až d) nariadenia Dublin III]. V prejednávanej veci ide o dožiadanie o prevzatie, a nie o dožiadanie o prijatie späť.
20      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 31. mája 2018, Hassan (C‑647/16, EU:C:2018:368, bod 60), a zo 4. októbra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, bod 54).
21      Pozri najmä rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, bod 53).
22      Preto, ako je objasnené v odôvodnení 19 nariadenia Dublin III, jeho článok 27 ods. 1 bol prijatý s cieľom zabezpečiť úplné dodržiavanie článku 47 Charty.
23      Takýto výklad by bol, inak povedané, contra legem, a preto neprijateľný. Pozri analogicky rozsudok z 24. januára 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, body 24 a 25 a citovaná judikatúra).
24      Pozri článok 28 ods. 5 „návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa ustanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (prepracované znenie)“ [COM(2016) 270 final].
25      Ú. v. EÚ C 143, 2021, s. 4.
26      Chcel by som poznamenať, že najnovší návrh Komisie neobsahuje žiadne rovnocenné ustanovenie <pozri článok 33 „návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o riadení azylu a migrácie a o zmene smernice Rady 2003/109/ES a navrhovaného nariadenia (EÚ) XXX/XXX [Fond pre azyl a migráciu]“ [COM(2020) 610 final]>.
27      Pozri k všeobecnej zásade účinnej súdnej ochrany rozsudok z 15. mája 1986, Johnston  (222/84, EU:C:1986:206, bod 18). Neskôr v spojení s článkom 47 Charty pozri okrem iného rozsudky z 13. marca 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, bod 37), a z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 45).
28      Podľa článku 52 ods. 3 Charty má preto prvé uvedené právo rovnaký význam a pôsobnosť ako druhé uvedené, hoci v práve Únie sa môže poskytovať rozsiahlejšia ochrana.
29      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2020, État luxembourgeois (Právo podať opravný prostriedok proti žiadosti o informácie v daňových veciach) (C‑245/19 a C‑246/19, EU:C:2020:795, bod 54 a citovaná judikatúra).
30      Tamže, bod 55.
31      Pozri článok 51 ods. 1 Charty vo výklade najmä v rozsudku z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, body 17 až 23).
32      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, bod 76). Napriek tomu táto posledná požiadavka sa v judikatúre Súdneho dvora vykladá pomerne široko. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora napríklad vyplýva, že ochrana osoby proti svojvoľným alebo neprimeraným zásahom verejnej moci do oblasti jej súkromnej činnosti predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie [pozri okrem iného rozsudok zo 6. októbra 2020 État luxembourgeois (Právo podať opravný prostriedok proti žiadosti o informácie v daňových veciach) (C‑245/19 a C‑246/19, EU:C:2020:795, body 57 a 58)], alebo že sa osoba môže spoľahnúť na práva na slobodné poskytovanie služieb a na slobodu usadiť sa, ktoré má na základe článkov 56 a 49 ZFEÚ [pozri rozsudok zo 14. júna 2017, Online Games a i. (C‑685/15, EU:C:2017:452, bod 58)].
33      Tieto orgány preto „vykonávajú právo Únie“ v zmysle článku 51 ods. 1 Charty.
34      Hoci v článku 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa takýto opravný prostriedok nestanovuje (pozri moju analýzu prvej otázky).
35      Okrem kritéria uvedeného v článku 8 ods. 1 nariadenia Dublin III týkajúceho sa prítomnosti „rodinného príslušníka“ v inom členskom štáte.
36      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Tieto povinnosti musia byť porovnané s mierou voľnej úvahy, ktorú členské štáty majú podľa článku 17 ods. 1 nariadenia Dublin III, aby sa mohli odchýliť od kritéria zodpovednosti, najmä z humanitárnych dôvodov a dôvodov súcitu, aby sa umožnilo zlúčenie rodinných príslušníkov, príbuzných alebo iných osôb blízkych rodine, a posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú v tomto alebo v inom členskom štáte (pozri odôvodnenie 17 uvedeného nariadenia).
37      Pozri odôvodnenie 39 nariadenia Dublin III, v ktorom sa konkrétnejšie spomínajú základné práva zaručené podľa článkov 1, 4, 7, 18, 24 a 47 Charty.
38      Okrem uznávania práva na účinný opravný prostriedok za určitých okolností v jeho článku 27 ods. 1 nariadenie Dublin III obsahuje pravidlá týkajúce sa práva na prístup ku konaniu o azyle (článok 3), práva na informácie (článok 4), práva byť vypočutý (článok 5), pravidlá týkajúce sa zadržania (článok 28) a pravidlá o uchovávaní osobných údajov (článok 38).
39      Pozri okrem iného rozsudky zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); zo 7. júna 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), a z 25. októbra 2017, Shiri (C‑201/17, EU:C:2017:805).
40      Pozri v tomto zmysle odôvodnenia 9, 13, 14, 16 a 19 nariadenia Dublin III.
41      Odôvodnenie 16 nariadenia Dublin III (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
42      Pozri odôvodnenia 13 a 14 uvedeného nariadenia.
43      Podľa článku 52 ods. 3 Charty.
44      Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP, 13. júna 1979, Marckx v. Belgicko, (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, § 45). ESĽP okrem toho potvrdil, že „rodinný život“ sa neobmedzuje na vzťah medzi „rodinnými príslušníkmi“ vymedzený podľa článku 2 nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1) (pozri rozsudok ESĽP, 7. mája 2013, L.H. a V.S. v. Belgicko, CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, § 73).
45      Pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2020, État belge (Zlúčenie rodiny – Maloleté dieťa) (C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577, bod 34).
46      Podľa uvedeného ustanovenia musí členský štát pri posudzovaní najlepších záujmov dieťaťa náležite zohľadniť, okrem iného, možnosti zlúčenia rodiny.
47      V uvedenom ustanovení sa uvádza, že na účely uplatňovania článku 8 nariadenia Dublin III členský štát, v ktorom maloletá osoba bez sprievodu podá žiadosť o medzinárodnú ochranu, čo najskôr prijme náležité opatrenia na identifikáciu rodinných príslušníkov, súrodencov alebo príbuzných maloletej osoby bez sprievodu nachádzajúcich sa na území členských štátov, pričom zároveň chráni najlepšie záujmy maloletej osoby.
48      Pozri rozsudok z 23. januára 2019, M.A. a i. (C‑661/17, EU:C:2019:53 bod 89).
49      ESĽP konštatoval, že maloleté osoby si „vzhľadom na ich osobitné potreby a extrémnu zraniteľnosť“ zaslúžia viac ochrany než ostatní žiadatelia o udelenie azylu. Orgány verejnej správy majú povinnosť ich chrániť a prijať primerané opatrenia ako súčasť svojich pozitívnych povinností podľa článku 3 EDĽP. Pozri predovšetkým rozsudok ESĽP, 19. januára 2012, Popov v. Francúzsko (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 91), a rozsudok ESĽP, 4. novembra 2014, Tarakhel v, Švajčiarsko (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, § 118 a 119).
50      Pozri odôvodnenie 13 nariadenia Dublin III. Pozri aj smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96) (ďalej len „smernica o prijímaní“). Podľa uvedenej smernice, ktorá sa vzťahuje na žiadateľov o medzinárodnú ochranu aj počas dublinského konania (pozri odôvodnenie 11 nariadenia Dublin III a jeho článok 3), členské štáty „zohľadnia osobitnú situáciu zraniteľných osôb“ vrátane maloletých osôb a maloletých osôb bez sprievodu (článok 21), najmä „zabezpečením životnej úrovne primeranej fyzickému, psychickému, duchovnému, morálnemu a sociálnemu rozvoju maloletej osoby“ (článok 23).
51      Najmä podľa článku 24 ods. 2 smernice o prijímaní musí maloletá osoba bez sprievodu byť v zásade umiestnená do pestúnskej rodiny, pobytového tábora špeciálne vybaveného na ubytovávanie maloletých osôb alebo iného ubytovania vhodného pre maloleté osoby, len ak nemá dospelého príbuzného.
52      Pozri odôvodnenie 13 nariadenia Dublin III.
53      Ak má maloletá osoba bez sprievodu rodinného príslušníka v inom členskom štáte, potom sa v článku 8 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje, aby takéto osoby v zásade boli zlúčené. Podobne sa v článku 23 ods. 5 smernice o prijímaní uvádza predovšetkým, že žiadatelia, ktorí sú maloletými osobami, by mali byť umiestnení so svojimi rodičmi alebo s dospelou osobou, ktorá je za nich zodpovedná –, ak je to v ich najlepšom záujme.
54      Rovnako z článku 24 ods. 2 smernice o prijímaní vyplýva, že ak má žiadateľ o udelenie azylu, ktorý je maloletou osobou bez sprievodu, dospelého príbuzného v tom istom členskom štáte, umiestni sa u takéhoto príbuzného – za predpokladu, samozrejme, že je to v jej najlepšom záujme.
55      Smernica Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224) (ďalej len „smernica o zlúčení rodiny“).
56      Pozri článok 33 („Sloboda pohybu v rámci členského štátu“) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9) (ďalej len „kvalifikačná smernica“).
57      Pozri článok 10 ods. 3 písm. a) smernice o zlúčení rodiny.
58      Okrem toho sa zdá nepravdepodobné, že by sa strýko žiadateľa (ktorý sa oprávnene zdržiava v Holandsku) mohol odvolávať na ustanovenia smernice o zlúčení rodiny, aby dosiahol, že žiadateľ (jeho synovec) príde bývať k nemu. Podľa uvedenej smernice oprávnene sa zdržiavajúci štátni príslušníci tretej krajiny požívajú len právo byť zlúčení s ich manželským partnerom, neplnoletými deťmi a deťmi ich manželského partnera v členskom štáte, v ktorom sa zdržiavajú. Členské štáty okrem toho môžu (ale nemusia) povoliť zlúčenie s nezosobášeným partnerom, dospelým závislým dieťaťom alebo závislými staršími príbuznými.
59      Pozri článok 31 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60). Celkové obdobie môže dokonca trvať až 21 mesiacov (pozri článok 31 ods. 5 uvedenej smernice). Členské štáty môžu samozrejme uprednostniť spracovanie žiadostí podaných maloletými osobami bez sprievodu [pozri článok 31 ods. 7 druhý pododsek uvedenej smernice], ale nie je to ich povinnosť.
60      V tejto súvislosti nie som toho názoru ako grécka vláda, že dublinské konanie je len sprostredkovateľským konaním a len jedným z krokov v celkovom postupe, ktorým žiadatelia o udelenie azylu prechádzajú od okamihu podania žiadosti o medzinárodnú ochranu až po vybavenie ich žiadosti o udelenie azylu. Podľa môjho názoru môžu byť dôsledky tohto konania naozaj veľmi reálne pre maloleté osoby bez sprievodu, najmä ak je ich vek mimoriadne nízky.
61      Pozri analogicky rozsudok ESĽP, 19. januára 2012, Popov v. Francúzsko (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 100). Platilo by to o to viac, ak by členský štát, v ktorom sa maloletá osoba bez sprievodu fyzicky nachádza, čelil mimoriadne vysokému počtu žiadostí o medzinárodnú ochranu a mal by ťažkosti poskytnúť jej starostlivosť, ktorú by si jej najlepší záujem vyžadoval.
62      Ako jednoznačne vyplýva z článku 6 ods. 3 nariadenia Dublin III, príslušné orgány členských štátov musia pri určovaní najlepších záujmov maloletej osoby náležite zohľadniť škálu faktorov, pričom názory tejto maloletej osoby (vzhľadom na jej vek a vyspelosť) sú len jedným z nich.
63      Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, body 64 až 69 a bod 108).
64      ESĽP uznal, že vo veciach prisťahovalectva je „extrémna zraniteľnosť dieťaťa rozhodujúcim faktorom a prevažuje nad [inými] úvahami“ (pozri ESĽP, 19. januára 2012, Popov v. Francúzsko, CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 91).
65      Pozri rozsudok z 23. januára 2019, M.A. a i. (C‑661/17, EU:C:2019:53).
66      V každom prípade sa na toto ustanovenie môže odvolávať len členský štát, v ktorom žiadateľ o udelenie azylu podal žiadosť o medzinárodnú ochranu. Preto to v podstate nesúvisí s otázkou toho, či žiadateľ o udelenie azylu môže mať opravný prostriedok proti rozhodnutiu dožiadaného členského štátu (v ktorom žiadna žiadosť o udelenie azylu nebola predložená ani zaregistrovaná).
67      Článok 3 ods. 2 vykonávacieho nariadenia (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pozri tiež článok 22 ods. 1 nariadenia Dublin III.
68      Najmä existencia preukázaných rodinných vzťahov medzi maloletou osobou a jej údajným príbuzným, prítomnosť tohto príbuzného na území daného členského štátu, jeho schopnosť postarať sa o maloletú osobu a či by zlúčenie bolo v najlepšom záujme maloletej osoby.
69      Pozri napríklad článok 6 ods. 3 nariadenia Dublin III, v ktorom sa podrobne opisujú všetky relevantné faktory, ktoré je potrebné zohľadniť pri vyhodnotení najlepších záujmov maloletej osoby, alebo článok 3 ods. 2 a článok 5 ods. 1 vykonávacieho nariadenia, v ktorých sa stanovuje, že až po „vykonaných kontrolách“ a po tom, čo sa dožiadaný členský štát domnieva, že z predložených dôkazov nevyplýva jeho zodpovednosť, môže tento členský štát zamietnuť dožiadanie o prevzatie. Pozri tiež článok 12 vykonávacieho nariadenia.
70      Napríklad pravidlá týkajúce sa lehoty, v rámci ktorej členský štát musí odpovedať na dožiadanie o prevzatie (v článku 22 ods. 1 nariadenia Dublin III alebo článku 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia).
71      Pozri pravidlá obsiahnuté okrem iného v zozname A časti I bode 1 prílohy II k vykonávaciemu nariadeniu, v ktorom sa uvádzajú rôzne dôkazné prostriedky, z ktorých sa môže vychádzať pri určovaní prítomnosti „rodinného príslušníka“, „príbuzného“ alebo „blízkej osoby“ žiadateľa, ktorý je maloletou osobou bez sprievodu.
72      Pozri v tomto zmysle všeobecnú zásadu práva Únie týkajúcu sa riadnej správy vecí verejných spomínanú najmä v rozsudku z 8. mája 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 50).
73      Rovnako ako vnútroštátnemu súdu (pozri bod 26 vyššie) mi je zrejmé, že zmierovací postup stanovený v článku 37 ods. 2 nariadenia Dublin III nepredstavuje účinný opravný prostriedok v zmysle článku 47 Charty. Hoci je tento postup nepochybne „pre členské štáty, ako aj pre dotknutých žiadateľov, dôležit[ý]“ (pozri odôvodnenie 37 uvedeného nariadenia), chcel by som uviesť, že i) k tomuto postupu dochádza výlučne z iniciatívy členských štátov, a nie je otvorený pre žiadateľov (ani sa ich inak netýka), a ii) neprebieha pred nestranným „súdom“ trestajúcim nesprávne uplatňovanie práva. Ide jednoducho o dialóg medzi jednotlivými verejnými správami.
74      Pozri analogicky rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 290).
75      Pozri poznámku pod čiarou 95 nižšie.
76      Súdny dvor sa ešte nezaoberal touto otázkou, keďže vo svojom rozsudku zo 4. októbra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, bod 54), jednoducho poznamenal, že nariadenie Dublin III „neobsahuje špecifické procesné záruky… keď… členský štát, ktorý uskutočňuje určenie zodpovedného členského štátu, dospeje k záveru, že nie je potrebné odovzdanie žiadateľa do iného členského štátu“ (t. j. ak nebolo prijaté žiadne „rozhodnutie o odovzdaní“ v zmysle článku 27 ods. 1 uvedeného nariadenia).
77      Pozri časť A vyššie.
78      Je to zrejmé z odôvodnenia 19 nariadenia Dublin III, v ktorom sa uvádza, že článok 27 ods. 1 tohto nariadenia bol prijatý „s cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb“.
79      Pozri rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 77 a citovaná judikatúra).
80      V kontexte uplatňovania nariadenia Dublin III lehoty naozaj predstavujú viac než len obyčajný súbor procesných záruk. Ak členský štát nedodrží príslušné lehoty, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu môže prejsť na tento štát namiesto toho, aby pripadla členskému štátu, ktorý by bol inak týmto nástrojom na to určený (pozri napríklad v tejto súvislosti článok 21 ods. 1 tretí pododsek a článok 22 ods. 7 nariadenia Dublin III).
81      Pozri odôvodnenie 5 nariadenia Dublin III.
82      Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 21 nariadenia Dublin III.
83      Pozri rozsudok z 25. októbra 2017 (C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 44).
84      Chcel by som poznamenať, že v súčasnej verzii sa v nariadení Dublin III v každom prípade umožňuje oneskorenie určenia členského štátu zodpovedného v situáciách, keď sa žiadajúci členský štát rozhodne začať zmierovací postup podľa článku 37 nariadenia Dublin III. Na rozdiel od prípadu, keď žiadateľ o udelenie azylu podá odvolanie na súde, v kontexte tohto postupu tu nemá absolútne žiadny vplyv.
85      Pozri rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, bod 56).
86      Tamže, bod 57.
87      Je pravda, že vo svojom rozsudku z 23. januára 2019, M. A. a i. (C‑661/17, EU:C:2019:53), Súdny dvor odmietol uznať existenciu opravného prostriedku proti rozhodnutiu členského štátu nevyužiť ustanovenie o práve vlastného uváženia obsiahnuté v článku 17 ods. 1 nariadenia Dublin III (tamže, bod 79), najmä na základe toho, že cieľ rýchleho vybavenia žiadostí vyžaduje, aby sa nezvyšovalo množstvo opravných prostriedkov (tamže, bod 76). Súdny dvor však okrem toho nástojil na skutočnosti, že takéto rozhodnutie môže byť v každom prípade napadnuté pri uplatnení článku 27 ods. 1 uvedeného nariadenia v rámci opravného prostriedku proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré by sa v konečnom dôsledku prijalo (tamže, body 78 a 79). Preto pochybujem, že Súdny dvor mal v danom rozsudku na mysli, že od poskytnutia opravného prostriedku by sa malo odrádzať za každých okolností, vrátane tých, v ktorých – ako je to v tomto prípade (pozri bod 70 vyššie) – by inak neexistovala možnosť napadnúť na súde rozhodnutia vydané v ktorejkoľvek fáze dublinského konania.
88      Pozri analogicky rozsudok z 25. októbra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 44).
89      T. j. v rámci dvojmesačnej lehoty stanovenej v článku 22 nariadenia Dublin III.
90      Takéto povinnosti zahŕňajú určenie osobného zástupcu, ktorý bude zastupovať maloletú osobu bez sprievodu a/alebo jej pomáhať pri všetkých konaniach, ktoré sa v uvedenom nariadení stanovujú, poskytnutie prístupu tomuto zástupcovi k spisu maloletej osoby a zapojenie tohto zástupcu do postupu určenia zodpovedného členského štátu „v čo najväčšej možnej miere“ (pozri v tomto zmysle článok 12 ods. 3 vykonávacieho nariadenia).
91      Pozri bod 66 vyššie.
92      Pozri odôvodnenie 5 nariadenia Dublin III.
93      Pozri kapitolu VII s názvom „Administratívna spolupráca“ nariadenia Dublin III.
94      Pozri odôvodnenia 7 a 9 nariadenia Dublin III.
95      Pozri odôvodnenie 22 nariadenia Dublin III. Pozri aj den HEIJER, M.: Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim. In: Common Market Law Review. 2017, zv. 54, s. 869.
96      Podľa tohto ustanovenia môže byť zmierovací postup začatý na žiadosť jedného členského štátu. Je však zrejmé, že členovia výboru zriadeného na vyriešenie tohto sporu, ktorí zastupujú členské štáty, ktorých sa netýka daná záležitosť, nepodliehajú rovnakým normám správania ako nestranný sudca, ak by samotný žiadateľ o udelenie azylu mal opravný prostriedok.
97      V plnej miere súhlasím s Komisiou a gréckou vládou, že pravidlá týkajúce sa „administratívnej spolupráce“ obsahujú viacero záruk určených na zabezpečenie ochrany práv žiadateľov o udelenie azylu. Nemyslím si však, že by tieto záruky vylučovali možnosť súbežne poskytnúť účinný opravný prostriedok maloletej osobe bez sprievodu, akou je žiadateľ.
98      Je pravda, že opravný prostriedok v prípade dožiadania o prijatie späť má obmedzenejšiu pôsobnosť než opravný prostriedok v prípade dožiadania o prevzatie, keďže prvé uvedené dožiadanie môže byť predložené len v situáciách, na ktoré sa výslovne vzťahuje článok 18 ods. 1 písm. b) až d) nariadenia Dublin III, a vnútroštátne súdy sa nebudú zaoberať tým, či „kritériá zodpovednosti“ v kapitole III nariadenia Dublin III boli správne uplatnené členským štátom, v ktorom bola podaná prvá žiadosť o medzinárodnú ochranu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R. (C‑582/17 a C‑583/17, EU:C:2019:280, bod 68)]. Podľa môjho názoru to však nič nemení na skutočnosti, že „neposlušná“ maloletá osoba bez sprievodu (ktorá nezákonne vycestuje z členského štátu A do členského štátu B a požiada o medzinárodnú ochranu v oboch týchto členských štátoch) stále bude mať možnosť obrátiť sa na súd v členskom štáte B, zatiaľ čo „poslušná“ maloletá osoba bez sprievodu (ktorá, tak ako žiadateľ, zostane v členskom štáte A) túto možnosť mať nebude.
99      Rozsudok z 24. novembra 2020 (C‑225/19 a C‑226/19, EU:C:2020:951, bod 52). Súdny dvor konštatoval, že žiadateľ, ktorému bolo zamietnuté vydanie víza z dôvodu námietky vznesenej členským štátom na základe jedného z uplatniteľných dôvodov zamietnutia, by mal mať možnosť dozvedieť sa tento konkrétny dôvod v danom členskom štáte. Pozri aj ako ďalší príklad rozsudok z 25. októbra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 44), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že tak článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III (v spojení s odôvodnením 19 uvedeného nariadenia), ako aj článok 47 prvý odsek Charty vyžadujú, aby mal žiadateľ o udelenie azylu, ku ktorého odovzdaniu došlo po uplynutí lehoty šiestich mesiacov uvedenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, k dispozícii účinný a rýchly opravný prostriedok.
100      Pozri okrem iného rozsudky zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); zo 7. júna 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), a z 25. októbra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).
101      Rozsudok z 23. januára 2019 (C‑661/17, EU:C:2019:53, body 76 až 79).
102      Podľa môjho názoru by sa výklad navrhovaný v týchto návrhoch mohol analogicky uplatňovať aj na situáciu, ak si maloletá osoba bez sprievodu želá byť odovzdaná na základe, že má „rodinného príslušníka“ (článok 8 ods. 1 nariadenia Dublin III) v inom členskom štáte.
103      Pozri rozsudok z 13. novembra 2018, X a X (C‑47/17 a C‑48/17, EU:C:2018:900, a najmä výrok rozsudku).
104      Podľa článku 22 ods. 1 nariadenia Dublin III je potrebné to spraviť do dvoch mesiacov od prijatia dožiadania o prevzatie.
105      V prejednávanej veci sa domnievam, že zamietnutie štátneho tajomníka prevziať žiadateľa sa stalo konečným presne v tom časovom okamihu.
106      Pozri príslušne body 71 a 82 vyššie.
107      Pozri rozsudok z 13. decembra 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 26 a citovaná judikatúra).
108      Tamže, bod 28 a citovaná judikatúra.
109      Pozri analogicky rozsudok z 13. decembra 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 31).
110      Pozri časť B.1. vyššie.
111      Pozri rozsudok z 24. novembra 2020, Minister van Buitenlandse Zaken (C‑225/19 a C‑226/19, EU:C:2020:951, bod 43 a citovaná judikatúra).
112      Pozri bod 85 vyššie.
113      Pozri bod 86 vyššie.
114      Pozri okrem iného odôvodnenie 13 nariadenia Dublin III.
115      Holandské orgány tu podľa všetkého postupovali práve tak vzhľadom na to, že grécke orgány sa rozhodli neposúdiť žiadosť žiadateľa o medzinárodnú ochranu, kým bude prebiehať konanie vo veci samej (pozri bod 24 vyššie).
116      Pozri bod 83 vyššie.