62024CJ0151
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 5. marca 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/98/EÚ – Práva pracovníkov z tretích krajín, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia – Článok 12 – Právo na rovnaké zaobchádzanie – Štátny príslušník tretej krajiny – Povolenie na pobyt z rodinných dôvodov – Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia – Článok 3 – Pojem ‚odvetvia sociálneho zabezpečenia‘ – Článok 70 – Osobitné nepríspevkové peňažné dávky – Sociálny prídavok pre staršie osoby v núdzi – Podmienky priznania – Vylúčenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí nemajú povolenie na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom“
Vo veci C‑151/24 [Luevi] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) z 27. februára 2024 a doručený Súdnemu dvoru 27. februára 2024, ktorý súvisí s konaním:
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
proti
V. M.,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen, T. von Danwitz, podpredseda Súdneho dvora, vykonávajúci funkciu sudcu prvej komory, sudcovia I. Ziemele (spravodajkyňa), A. Kumin a S. Gervasoni,
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: C. Di Bella, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. mája 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), v zastúpení: P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli a M. Sferrazza, avvocati,
–
V. M., v zastúpení: A. Guariso a R. Randellini, avvocati,
–
talianska vláda, v zastúpení: S. Fiorentino a G. Palmieri, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
Európska komisia, v zastúpení: J. Hottiaux, B.‑R. Killmann a E. Montaguti, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. júla 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ z 13. decembra 2011 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte (Ú. v. EÚ L 343, 2011, s. 1).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi V. M., albánskou štátnou príslušníčkou, ktorá sa zdržiava v Taliansku, a Istituto nazionale della previdenza sociale [Národný inštitút sociálneho zabezpečenia (INPS), Taliansko] vo veci odmietnutia priznať jej peňažnú dávku, ktorá je vyhradená osobám starším ako 65 rokov (od 1. januára 2019, osobám starším ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2011/98
3
Odôvodnenia 2, 19, 20, 24 a 26 smernice 2011/98 stanovujú:
„(2)
Európska rada na svojom mimoriadnom zasadnutí v Tampere 15. a 16. októbra 1999 uznala potrebu harmonizácie vnútroštátneho práva upravujúceho podmienky prijímania a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín. V tejto súvislosti zdôraznila, že Európska únia by mala zabezpečiť spravodlivé zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín s oprávneným pobytom na území členských štátov a že dôraznejšia integračná politika by mala smerovať k tomu, aby im poskytla práva a povinnosti porovnateľné s právami a povinnosťami občanov Únie. …
…
(19)
V prípade absencie horizontálnych právnych predpisov Únie sa práva štátnych príslušníkov tretích krajín líšia v závislosti od členského štátu, v ktorom pracujú, a od ich štátnej príslušnosti. S cieľom naďalej rozvíjať koherentnú prisťahovaleckú politiku, zmenšovať rozdiely v právach občanov Únie a štátnych príslušníkov tretích krajín legálne pracujúcich v členskom štáte a doplniť existujúce acquis v oblasti prisťahovalectva by sa mal ustanoviť súbor práv, najmä na určenie, v ktorých oblastiach sa zabezpečí rovnaké zaobchádzanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi členského štátu a so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí zatiaľ nemajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom. Takéto ustanovenia by mali zaviesť rovnaké minimálne podmienky v rámci Únie, uznať, že títo štátni príslušníci tretích krajín podporujú svojou prácou a daňami hospodárstvo Únie, a obmedziť nekalú súťaž medzi vlastnými štátnymi príslušníkmi členského štátu a štátnymi príslušníkmi tretích krajín vyplývajúcu z prípadného zneužívania štátnych príslušníkov tretích krajín. Pojem ‚pracovník z tretej krajiny‘ by sa mal v tejto smernici vymedziť – bez toho, aby bol dotknutý výklad pojmu pracovnoprávny pomer v iných ustanoveniach práva Únie – ako štátny príslušník tretej krajiny, ktorý bol prijatý na územie členského štátu, má v ňom oprávnený pobyt a môže v ňom pracovať v rámci plateného právneho vzťahu v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou.
(20)
Všetci štátni príslušníci tretích krajín s oprávneným pobytom a legálne pracujúci v členskom štáte by mali mať aspoň spoločný súbor práv založený na rovnakom zaobchádzaní ako so štátnymi príslušníkmi daného hostiteľského členského štátu, a to bez ohľadu na to, na aký účel alebo na akom základe boli pôvodne prijatí. Právo na rovnaké zaobchádzanie v oblastiach špecifikovaných v tejto smernici by sa malo priznať nielen tým štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa prijali do členského štátu na účely vykonávania zamestnania, ale aj tým, ktorým sa povolil vstup na iné účely a ktorým sa umožnil prístup na trh práce v tomto členskom štáte v súlade s inými ustanoveniami práva Únie alebo vnútroštátneho práva, vrátane rodinných príslušníkov pracovníka z tretej krajiny, ktorým sa povolil vstup na územie členského štátu v súlade so smernicou Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny [(Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224)]…
…
(24)
Pracovníci z tretích krajín by mali mať nárok na rovnaké zaobchádzanie v oblasti sociálneho zabezpečenia. Odvetvia sociálneho zabezpečenia sú vymedzené v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia [(Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72)]. Ustanovenia tejto smernice týkajúce sa rovnakého zaobchádzania, pokiaľ ide o sociálne zabezpečenie, by sa mali vzťahovať aj na pracovníkov, ktorí boli prijatí do členského štátu a prichádzajú priamo z tretej krajiny. Touto smernicou by sa však nemali pracovníkom z tretích krajín priznávať práva nad úroveň tých, ktoré sú už ustanovené v existujúcich právnych predpisoch Únie v oblasti sociálneho zabezpečenia pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa nachádzajú v cezhraničnej situácii. Touto smernicou by sa ďalej nemali priznávať práva v súvislosti so situáciami, ktoré sú mimo rozsahu pôsobnosti právnych predpisov Únie, ako napríklad vo vzťahu k členom rodiny s pobytom v tretej krajine. Touto smernicou by sa mali priznať práva iba vo vzťahu k rodinným príslušníkom, ktorí sa zlúčia s pracovníkmi z tretej krajiny s cieľom pobytu v členskom štáte v záujme zlúčenia rodiny, alebo k rodinným príslušníkom, ktorí už majú oprávnený pobyt v príslušnom členskom štáte.
…
(26)
Právo Únie neobmedzuje právomoc členských štátov ustanovovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia. V prípade absencie harmonizácie na úrovni Únie podmienky udeľovania dávok sociálneho zabezpečenia, ako aj výšku týchto dávok a trvanie ich poskytovania stanovujú jednotlivé členské štáty. Pri uplatňovaní tejto právomoci by však členské štáty mali dodržiavať právo Únie.“
4
Článok 1 smernice 2011/98, nazvaný „Predmet úpravy, stanovuje:
„1.   Táto smernica ustanovuje:
…
b)
spoločný súbor práv pre pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte bez ohľadu na účel, na ktorý boli pôvodne prijatí na územie tohto členského štátu, založený na zásade rovnakého zaobchádzania ako so štátnymi príslušníkmi daného členského štátu.
…“
5
Podľa článku 2 tejto smernice s názvom „Vymedzenie pojmov“:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚štátny príslušník tretej krajiny‘ je osoba, ktorá nie je občanom Únie v zmysle článku 20 ods. 1 ZFEÚ;
b)
‚pracovník z tretej krajiny‘ je štátny príslušník tretej krajiny, ktorý bol prijatý na územie členského štátu, má v ňom oprávnený pobyt a môže v ňom pracovať v rámci plateného pomeru v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou;
c)
‚jednotné povolenie‘ je povolenie na pobyt vydané orgánmi členského štátu, ktoré štátnemu príslušníkovi tretej krajiny umožňuje oprávnene sa zdržiavať na jeho území na účely vykonávania práce;
…“
6
Článok 3 uvedenej smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Táto smernica sa uplatňuje na:
a)
štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí žiadajú o pobyt na území členského štátu na účely vykonávania zamestnania;
b)
štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí do členského štátu na iné účely ako na vykonávanie zamestnania v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom, sú oprávnení pracovať a majú povolenie na pobyt v súlade s nariadením [Rady] (ES) č. 1030/2002 [z 13. júna 2002, ktorým sa stanovuje jednotný formát povolení na pobyt pre štátnych príslušníkov tretích štátov (Ú. v. ES L 157, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 3)], a
c)
štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí do členského štátu na účely vykonávania zamestnania v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom.“
7
Článok 12 tej istej smernice s názvom „Právo na rovnaké zaobchádzanie“ stanovuje:
„1.   S pracovníkmi z tretích krajín uvedenými v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) sa zaobchádza rovnako ako so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom majú pobyt, pokiaľ ide:
…
e)
o odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené v nariadení [č. 883/2004];
…
2.   Členské štáty môžu obmedziť rovnaké zaobchádzanie:
…
b)
obmedzením práv priznaných pracovníkom z tretích krajín podľa odseku 1 písm. e), no neobmedzením takýchto práv pre pracovníkov z tretích krajín, ktorí sú zamestnaní alebo ktorí boli zamestnaní aspoň šesť mesiacov a sú evidovaní ako nezamestnaní.
Okrem toho členské štáty môžu rozhodnúť o tom, že odsek 1 písm. e) sa v súvislosti s rodinnými dávkami neuplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorým sa povolilo pracovať na území členského štátu na obdobie nepresahujúce šesť mesiacov, na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí na účely štúdia, alebo na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí majú povolenie pracovať na základe víza;
…
3.   Právom na rovnaké zaobchádzanie podľa odseku 1 nie je dotknuté právo členských štátov odňať alebo zamietnuť obnovenie povolenia na pobyt vydaného v súlade s touto smernicou, povolenia na pobyt vydaného na iné účely ako vykonávanie zamestnania alebo akéhokoľvek iného povolenia na zamestnanie v členskom štáte.
…“
Nariadenie č. 883/2004
8
Odôvodnenie 1 nariadenia č. 883/2004, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009 (Ú. v. EÚ L 284, 2017, s. 43) (ďalej len „nariadenie č. 883/2004“), uvádza:
„Pravidlá koordinácie vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia patria do rámca voľného pohybu osôb a mali by prispieť k zlepšeniu ich životnej úrovne a podmienok zamestnania.“
9
Článok 3 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
a)
nemocenské dávky;
b)
dávky v materstve a rovnocenné dávky v otcovstve;
c)
dávky v invalidite;
d)
dávky v starobe;
e)
pozostalostné dávky;
f)
dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania;
g)
podpora pri úmrtí;
h)
dávky v nezamestnanosti;
i)
preddôchodkové dávky;
j)
rodinné dávky.
…
3.   Toto nariadenie sa tiež uplatňuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, na ktoré sa vzťahuje článok 70.
…
5.   Toto nariadenie sa neuplatňuje na:
a)
sociálnu a zdravotnú pomoc;
…“
10
Podľa článku 7 uvedeného nariadenia:
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, peňažné dávky splatné podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov alebo podľa tohto nariadenia nepodliehajú žiadnemu zníženiu, zmenám a doplneniam, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu na základe skutočnosti, že príjemca alebo jeho rodinní príslušníci majú bydlisko v členskom štáte inom, ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok.“
11
Kapitola 9 hlavy III toho istého nariadenia, nazvaná „Osobitné nepríspevkové peňažné dávky“, obsahuje článok 70 s názvom „Všeobecné ustanovenia“, ktorý stanovuje:
„1.   Tento článok sa vzťahuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, ktoré sa poskytujú podľa právnych predpisov, ktorých osobný rozsah, ciele a/alebo podmienky na priznanie nároku majú znaky právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia podľa článku 3 ods. 1 ako aj v oblasti sociálnej pomoci.
2.   Na účely tejto kapitoly ‚osobitné nepríspevkové peňažné dávky‘ sú dávky, ktoré:
a)
sú určené:
i)
na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám[,] na ktoré sa vzťahujú časti sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 a ktoré zaručujú daným osobám príjem na úrovni životného minima so zreteľom na hospodársku a sociálnu situáciu v danom členskom štáte; alebo
ii)
len ako osobitná ochrana pre osoby so zdravotným postihnutím a sú úzko späté so sociálnym prostredím uvedenej osoby v danom členskom štáte,
a
b)
sú financované výhradne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov a ktorých podmienky na poskytovanie a výpočet dávok nezávisia od akýchkoľvek príspevkov vo vzťahu k poberateľom dávok. Avšak dávky poskytnuté ako doplnok k príspevkovým dávkam sa nepovažujú z tohto jediného dôvodu za príspevkové dávky,
a
c)
ktoré sú uvedené v prílohe X.
3.   Článok 7 a ostatné kapitoly tejto hlavy sa neuplatňujú na dávky uvedené v odseku 2 tohto článku.
4.   Dávky uvedené v odseku 2 sa poskytujú výhradne v členskom štáte, v ktorom má daná osoba bydlisko a podľa právnych predpisov tohto štátu. Takéto dávky poskytuje inštitúcia miesta bydliska na vlastné náklady.“
12
Pokiaľ ide o Taliansko, príloha X k nariadeniu č. 883/2004 v písmene g) odkazuje na sociálny prídavok stanovený v legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (zákon č. 335 o reforme povinného a doplnkového dôchodkového systému) z 8. augusta 1995 (GURI č. 190 zo 16. augusta 1995, riadna príloha č. 101, ďalej len „zákon č. 335/1995“), ako na osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku.
Smernica 2004/38/ES
13
Článok 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), stanovuje:
„1.   S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu.
2.   Ako výnimka z odseku 1 hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť nárok na sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu ani prípadne počas dlhšieho obdobia stanoveného v článku 14 ods. 4 písm. b), ani nie je povinný pred nadobudnutím práva trvalého pobytu udeliť pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia, vrátane odborného vzdelávania, pozostávajúcu zo študentských štipendií alebo študentských pôžičiek osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci.“
Talianske právo
Zákon č. 335/1995
14
Článok 3 zákona č. 335/1995 v odseku 6 stanovuje, že namiesto sociálneho dôchodku a jeho zvýšení, talianski občania s bydliskom v Taliansku, ktorí dovŕšili vek 65 rokov (od 1. januára 2019, vek 67 rokov) a ktorí spĺňajú podmienky týkajúce sa príjmu stanovené v tomto odseku 6, poberajú sociálny prídavok. Ak má osoba vlastné príjmy, tento prídavok sa v zásade priznáva v zníženej sadzbe až do výšky ročnej čistej sumy stanovenej zákonom. Následné zvýšenie príjmov nad maximálnu hranicu vedie k pozastaveniu vyplácania uvedeného sociálneho prídavku.
Zákon č. 388/2000
15
Článok 80 legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) [zákon č. 388 o pravidlách tvorby ročného a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o štátnom rozpočte na rok 2001)] z 23. decembra 2000 (GURI č. 302 z 29. decembra 2000, riadna príloha č. 219, ďalej len „zákon č. 388/2000“) v odseku 19 stanovuje, že sociálne dávky a hospodárske výhody, ktoré predstavujú subjektívne práva, sa za podmienok stanovených zákonom poskytujú talianskym štátnym príslušníkom s bydliskom v Taliansku, pričom so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt osôb s dlhodobým pobytom, sa zaobchádza rovnako.
Zákonný dekrét č. 112 z 25. júna 2008
16
Článok 20 ods. 10 decreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (zákonný dekrét č. 112 o naliehavých opatreniach pre hospodársky rozvoj, zjednodušenie, konkurencieschopnosť, stabilizáciu verejných financií, ako aj daňové vyrovnanie), z 25. júna 2008 (GURI č. 147 z 25. júna 2008, riadna príloha č. 152), ktorý bol prostredníctvom zákona č. 133/2008 so zmenami a doplneniami zmenený na zákon, stanovuje, že na to, aby bola žiadateľovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, priznaný sociálny prídavok uvedený v bode 14 tohto rozsudku, musí byť tento žiadateľ držiteľom povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom a legálne a nepretržite sa zdržiavať na vnútroštátnom území aspoň desať rokov.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
17
V. M. je albánska štátna príslušníčka, ktorá vstúpila na talianske územie na účely zlúčenia rodiny v roku 2006. INPS jej odmietol priznať sociálny prídavok v zmysle článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 z dôvodu, že nebola držiteľkou povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom, ako je stanovené v článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000, ale disponovala len povolením na pobyt, udeleným z rodinných dôvodov, ktorý jej tiež umožňoval v Taliansku pracovať.
18
Po tom, čo bola jej žaloba proti tomuto zamietavému rozhodnutiu INPS v prvostupňovom konaní zamietnutá, sa V. M. obrátila na Corte d’appello di Firenze (Odvolací súd Florencia, Taliansko), ktorý jej odvolaniu vyhovel.
19
INPS podal kasačný opravný prostriedok na Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko). Tento súd mal pochybnosti o ústavnosti článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000, a preto svojím uznesením z 8. marca 2023 predložil otázky týkajúce sa ústavnosti Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko), vnútroštátnemu súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
20
Predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že sociálny prídavok stanovený v článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 má znaky osobitnej nepríspevkovej peňažnej dávky, konkrétne:
–
ide o peňažnú dávku poskytovanú INPS na žiadosť osobám starším ako 65 rokov (od 1. januára 2019, osobám starším ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii, pretože nemajú príjem alebo je ich príjem pod hranicou, ktorú každoročne stanovuje zákon upravujúci maximálnu výšku tohto prídavku,
–
táto dávka je určená „výlučne na pomoc“, keďže jej výhradným účelom je zmierniť núdzu vyplývajúcu z chudoby, v ktorej sa nachádzajú osoby bez primeraných ekonomických zdrojov, ktorých pracovná schopnosť sa vzhľadom na ich vek znižuje, a poskytuje sa bez ohľadu na to, či jej príjemca má alebo mal postavenie pracovníka, a
–
financovanie uvedenej dávky je zabezpečené povinnými daňami určenými na krytie všeobecných verejných výdavkov.
21
Tento súd okrem toho spresňuje, že nárok na dávku sa priznáva nielen talianskym občanom s bydliskom na talianskom území, ale podľa článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000 aj štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom.
22
Uvedený súd uvádza, že vo svojom rozsudku č. 50/2019 z 15. marca 2019 rozhodol, že zákonodarca má diskrečnú právomoc priznať predmetnú peňažnú dávku občanovi tretieho štátu, ktorý je v núdzi, len vtedy, ak si jeho začlenením do spoločnosti zasluhuje, aby mu bola poskytnutá rovnaká pomoc, ako je pomoc poskytnutá talianskemu občanovi. Za týchto okolností dospel k záveru, že požiadavka stanovená v článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000, podľa ktorej je nárok na sociálny prídavok, o ktorý ide vo veci samej, v prípade štátnych príslušníkov tretích krajín podmienený povolením na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom, nie je ani diskriminačná, ani zjavne neprimeraná.
23
Predkladajúci vnútroštátny súd sa však pýta, či je požiadavka stanovená v článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000 v rozpore s pravidlom rovnakého zaobchádzania v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktoré je stanovené v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
24
Tento súd uvádza, že na účely preskúmania súladu tejto požiadavky s Ústavou mu prináleží určiť, či sociálny prídavok upravený v článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 patrí medzi dávky sociálneho zabezpečenia vo vzťahu ku ktorým sa na štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt vydaného na účely zamestnania alebo aspoň povolenia, ktoré im umožňuje pracovať, vzťahuje zásada rovnakého zaobchádzania v zmysle článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
25
V tejto súvislosti uvedený súd uvádza, že na účely určenia pôsobnosti tohto posledného uvedeného ustanovenia normotvorca Únie odkázal na odvetvia sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004.
26
Predkladajúci vnútroštátny súd sa domnieva, že sociálny prídavok, o ktorý ide vo veci samej, predstavuje osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku v zmysle článku 70 tohto nariadenia, ktorá stricto sensu nespadá pod pojem „časti sociálneho zabezpečenia“ uvedený v článku 3 ods. 1 uvedeného nariadenia.
27
Po prvé článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 vymedzuje dávky, pri priznávaní ktorých musí byť dodržané pravidlo rovnakého zaobchádzania, a to v závislosti od ich zaradenia do jedného z týchto odvetví, ako sú definované v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004.
28
Po druhé tento článok 12 ods. 1 písm. e) v spojení s článkom 3 ods. 1 smernice 2011/98 sa uplatňuje len na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí pracujú alebo pracovali v Taliansku.
29
Po tretie, hoci článok 3 ods. 3 nariadenia č. 883/2004 stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, nemožno z toho vyvodiť, že takéto rozšírenie platí, aj pokiaľ ide o pôsobnosť článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98. Osobitné nepríspevkové peňažné dávky totiž kryjú riziká uvedené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 len doplnkovo, náhradne alebo pridružene, a nie priamo.
30
Po štvrté predkladajúci vnútroštátny súd s odkazom na rozsudky z 11. novembra 2014, Dano, C‑333/13 (EU:C:2014:2358), a z 15. septembra 2015, Alimanovic, C‑67/14 (EU:C:2015:597), pripomína, že podľa Súdneho dvora pravidlo rovnosti zaobchádzania nebráni tomu, aby orgány hostiteľského členského štátu odmietli priznať osobitné nepríspevkové peňažné dávky štátnym príslušníkom iných členských štátov, ktorí nemajú postavenie pracovníka. Členské štáty však nemôžu byť povinné uplatňovať na štátnych príslušníkov tretích krajín menej prísne pravidlá, než sú pravidlá, ktoré sa vzťahujú na občanov Únie.
31
Za týchto okolností Corte costituzionale (Ústavný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 12 ods. 1 písm. e) smernice [2011/98] ako konkrétne vyjadrenie práva na prístup k dávkam sociálneho zabezpečenia priznaného článkom 34 ods. 1 a 2 [Charty základných práv Európskej únie] vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti patrí taká dávka, akou je sociálny prídavok podľa článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995, a právo Únie teda bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nárok na vyššie uvedenú dávku nerozširuje na cudzincov, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia podľa tejto smernice, hoci tento nárok už je cudzincom priznaný za predpokladu, že sú držiteľmi povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom?“
O prejudiciálnej otázke
32
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 v spojení s článkom 34 ods. 1 a 2 Charty vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku v zmysle článku 70 nariadenia č. 883/2004, a teda či bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje priznanie takejto dávky štátnym príslušníkom tretích krajín uvedeným v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice, a to vo forme sociálneho prídavku pre osoby staršie ako 65 rokov (od 1. januára 2019 pre osoby staršie ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii a z dôvodu ich veku majú obmedzenú pracovnú schopnosť, pod podmienkou, že disponujú povolením na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom.
33
Podľa článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 sa s pracovníkmi z tretích krajín uvedenými v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) zaobchádza rovnako ako so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom majú pobyt, pokiaľ ide o odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené v nariadení č. 883/2004. Tieto ustanovenia treba vykladať s prihliadnutím na článok 34 ods. 1 a 2 Charty, ktorý sa týka dávok sociálneho zabezpečenia.
34
Keďže priznanie sociálneho prídavku stanoveného v článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 podlieha podľa článku 80 ods. 19 zákona č. 388/2000 v prípade talianskych štátnych príslušníkov len podmienke bydliska, avšak v prípade štátnych príslušníkov tretích krajín tento článok 80 ods. 19 podmieňuje priznanie tohto prídavku tým, že títo štátni príslušníci majú povolenie na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom, treba určiť, či sa pravidlo rovnakého zaobchádzania stanovené v článku 12 ods. 1 písm. e) uvedenej smernice uplatňuje na osobu, akou je žalovaná vo veci samej, ako aj na dávku vo forme uvedeného prídavku, takže jej priznanie nemôže podliehať takejto podmienke dlhodobého pobytu.
O osobnej pôsobnosti smernice 2011/98
35
Podľa judikatúry sa článok 12 ods. 1 smernice 2011/98 uplatňuje tak na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí do členského štátu na účely výkonu práce v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom, ako aj na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí do členského štátu na iné účely ako na prácu v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom, ktorí sú oprávnení pracovať a ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt v súlade s nariadením č. 1030/2002 [rozsudok z 2. septembra 2021, INPS (Príspevok pri narodení dieťaťa a príspevok v materstve pre držiteľov jednotného povolenia), C‑350/20, EU:C:2021:659, bod 48].
36
Znenie tohto ustanovenia teda na to, aby sa na dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny vzťahovalo rovnakého zaobchádzania stanoveného v tomto ustanovení, vôbec nevyžaduje, aby v hostiteľskom štáte skutočne pracoval.
37
Toto konštatovanie je na jednej strane potvrdené aj odôvodnením 2 smernice 2011/98, podľa ktorého je cieľom tejto smernice „zabezpečiť spravodlivé zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín s oprávneným pobytom na území členských štátov“, avšak bez toho, aby tam museli v súčasnosti či v minulosti skutočne vykonávať prácu.
38
Na druhej strane odôvodnenie 20 tejto smernice spresňuje, že rovnaké zaobchádzania s týmito štátnymi príslušníkmi tretích krajín a so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu musí byť zaručené bez ohľadu na to, na aký účel alebo na akom základe boli pôvodne prijatí na územie tohto členského štátu. Toto odôvodnenie zahŕňa medzi osoby, na ktoré sa vzťahuje rovnaké zaobchádzanie, aj rodinných príslušníkov pracovníka z tretej krajiny, ktorým sa povolil vstup na územie členského štátu na základe práva na zlúčenie rodiny a ktorí sú oprávnení tam pracovať.
39
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že V. M. sa zdržiava v Taliansku na účely zlúčenia rodiny a že je držiteľkou povolenia na pobyt udeleného z rodinných dôvodov na obdobie dvoch rokov, ktoré jej v tomto členskom štáte taktiež umožňuje pracovať.
40
Osoba nachádzajúca sa v situácii, ako je situácia žalovanej vo veci samej, preto patrí do osobnej pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
O vecnej pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98
41
S cieľom odpovedať na položenú otázku, ktorá spočíva v určení, či sociálna dávka, akou je sociálny prídavok dotknutý vo veci samej, patrí do vecnej pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, je potrebné vykladať toto ustanovenie nielen s prihliadnutím na jeho znenie, ale aj na jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, bod 52 a citovanú judikatúru].
42
Zo znenia článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 vyplýva, že pôsobnosť tohto ustanovenia je určená prostredníctvom odkazu na „odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené v nariadení [č. 883/2004]“.
43
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že podľa odôvodnenia 24 tejto smernice, je na to, aby sa na ňu mohlo vzťahovať rovnaké zaobchádzanie stanovené v uvedenom ustanovení, potrebné, aby predmetná dávka predstavovala dávku patriacu do jedného z odvetví sociálneho zabezpečenia, ktoré sú vymenované v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 [pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. septembra 2021, INPS (Príspevok pri narodení dieťaťa a príspevok v materstve pre držiteľov jednotného povolenia), C‑350/20, EU:C:2021:659, bod 51].
44
Článok 3 tohto nariadenia s názvom „Vecná pôsobnosť“ v odseku 1 spresňuje, že uvedené nariadenia sa vzťahuje na všetky právne predpisy súvisiace s odvetviami sociálneho zabezpečenia, ktoré sa týkajú nemocenských dávok, dávok v materstve a rovnocenných dávok v otcovstve, dávok v invalidite, dávok v starobe, pozostalostných dávok, dávok v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania, podpory pri úmrtí, dávok v nezamestnanosti, preddôchodkových dávok a rodinných dávok.
45
Podľa článku 3 ods. 3 nariadenia č. 883/2004 sa toto nariadenie uplatňuje „tiež“ na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, na ktoré sa vzťahuje článok 70 tohto nariadenia.
46
Za týchto podmienok treba určiť, či sociálny prídavok, o ktorý ide vo veci samej, patrí do jedného z odvetví sociálneho zabezpečenia vymenovaných v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, alebo či ide o osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku v zmysle článku 70 tohto nariadenia.
47
V prvom rade Súdny dvor rozhodol, že dávku možno považovať za „dávku sociálneho zabezpečenia“ v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, pokiaľ je na jednej strane priznávaná príjemcom mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb na základe zákonom stanovenej situácie a ak sa na druhej strane vzťahuje na jedno z rizík výslovne uvedených v tomto ustanovení (rozsudok z 28. októbra 2021, ASGI a i., C‑462/20, EU:C:2021:894, bod 25 a citovaná judikatúra).
48
Pokiaľ ide konkrétne o dávky v starobe uvedené v článku 3 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 883/2004, je pre ne príznačná najmä skutočnosť, že slúžia na zaistenie životných potrieb osôb, ktoré po dosiahnutí dôchodkového veku ukončia svoje zamestnanie a nie sú viac povinné evidovať sa na úrade práce (rozsudok zo 16. septembra 2015, Komisia/Slovensko, C‑361/13, EU:C:2015:601, bod 55 a citovaná judikatúra).
49
Súdny dvor navyše rozhodol, že za „dávku v starobe“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 883/2004 vyplácanú ako doplnkový prídavok možno označiť najmä dávku, ktorá je vyplácaná výlučne osobám poberajúcim starobný a/alebo pozostalostný dôchodok, ak sú finančné prostriedky na jej financovanie rovnaké ako finančné prostriedky určené na financovanie starobného a pozostalostného dôchodku, a ktorá umožňuje jej príjemcom uspokojiť svoje potreby tým, že zaisťuje finančný doplnok, ktorý im prípadne umožní odísť na dovolenku (rozsudok zo 16. septembra 2015, Komisia/Slovensko, C‑361/13, EU:C:2015:601, bod 56 a citovaná judikatúra).
50
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že sociálny prídavok stanovený v článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 sa nevypláca výlučne poberateľom starobného dôchodku, ale jeho cieľom je zmierniť núdzu vyplývajúcu z chudoby, v ktorej sa nachádzajú osoby bez primeraných ekonomických zdrojov, ktorých pracovná schopnosť sa vzhľadom na ich vek znižuje. V dôsledku toho takýto sociálny prídavok nepredstavuje dávku sociálneho zabezpečenia v zmysle judikatúry citovanej v bode 47 tohto rozsudku. V tejto súvislosti treba spresniť, že takýto prídavok nespadá ani do pôsobnosti odsekov 1 a 2 článku 34 Charty, ktoré sa týkajú dávok sociálneho zabezpečenia.
51
Navyše zo štruktúry nariadenia č. 883/2004 vyplýva, že pojmy „dávka sociálneho zabezpečenia“ a „osobitná nepríspevková dávka“ sa navzájom vylučujú a že dávku, ktorá spĺňa podmienky dávky sociálneho zabezpečenia, nemožno považovať za osobitnú nepríspevkovú dávku a naopak (pozri analogicky rozsudok z 21. februára 2006, Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, bod 36).
52
V druhom rade podľa článku 70 ods. 2 nariadenia č. 883/2004 sa za „osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku“ považuje dávka, ktorá je v prvom rade určená na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám, na ktoré sa vzťahujú odvetvia sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia a na zabezpečenie príjmu dotknutých osôb na úrovni životného minima so zreteľom na hospodársku a sociálnu situáciu v danom členskom štáte. Na to, aby bola predmetná dávka považovaná za „osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku“ musí byť financovaná výhradne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov, a podmienky na jej poskytovanie a výpočet dávok nesmú závisieť od akýchkoľvek príspevkov vo vzťahu k príjemcom dávok. Ak je však dávka poskytnutá ako doplnok k príspevkovým dávkam, nemožno ju z tohto jediného dôvodu považovať za príspevkovú dávku. Predmetná dávka musí byť napokon uvedená v prílohe X uvedeného nariadenia.
53
V prejednávanej veci sa predkladajúci vnútroštátny súd domnieva, že sociálny prídavok, o ktorý ide vo veci samej, spadá pod pojem „osobitná nepríspevková peňažná dávka“ v zmysle článku 70 ods. 2 nariadenia č. 883/2004. Tento prídavok má za cieľ zabezpečiť prostriedky na živobytie osobám, ktoré si nevedia zabezpečiť svoje existenčné minimum a je predmetom nepríspevkového financovania z daní. Keďže predmetný prídavok je okrem iného uvedený v prílohe X tohto nariadenia, spĺňa podmienky stanovené v článku 70 ods. 2.
54
Okrem toho treba dodať, že takýto prídavok spadá aj pod pojem „sociálna pomoc“ v zmysle článku 70 ods. 1 uvedeného nariadenia, pričom tento pojem odkazuje na všetky režimy pomoci zriadené verejnými orgánmi, či už na vnútroštátnej, regionálnej alebo komunálnej úrovni, na ktorú má nárok osoba, ktorá nemá dostatočné zdroje na pokrytie svojich základných potrieb, ako aj potrieb svojej rodiny a ktorá počas svojho pobytu preto môže byť na základe tejto skutočnosti odkázaná na sociálnu pomoc hostiteľského členského štátu, čo môže mať dôsledky na celkovú úroveň pomoci, ktorá môže byť poskytnutá týmto štátom (pozri analogicky rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 44 a citovanú judikatúru).
55
Za týchto podmienok predkladajúci vnútroštátny súd správne kvalifikoval sociálny prídavok stanovený v článku 3 ods. 6 zákona č. 335/1995 ako „osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku“ v zmysle článku 70 nariadenia č. 883/2004.
56
Keďže článok 3 ods. 3 nariadenia č. 883/2004 stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje „tiež“ na tento druh dávok, treba preskúmať, či tieto dávky patria do pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, ktorý sa vzťahuje výlučne na „odvetvia sociálneho zabezpečenia“.
57
Po prvé článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 v súvislosti s vymedzením svojej pôsobnosti odkazuje práve na „odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené“ v nariadení č. 883/2004.
58
Hoci podľa znenia článku 3 ods. 3 tohto nariadenia sa toto nariadenie uplatňuje „tiež“ na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, treba konštatovať, že toto ustanovenie vymedzuje výlučne pôsobnosť uvedeného nariadenia bez toho, aby bolo dotknuté vymedzenie pôsobnosti smernice 2011/98, ako vyplýva zo samotného znenia článku 12 ods. 1 písm. e) tejto smernice.
59
Po druhé, pokiaľ ide o systematický výklad článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, treba zdôrazniť, že dávky sociálneho zabezpečenia a osobitné nepríspevkové peňažné dávky podľa ustanovení nariadenia č. 883/2004 podliehajú rôznym režimom.
60
Pokiaľ ide v prvom rade o podmienku bydliska vyžadovanú na účely priznania týchto dávok, zatiaľ čo článok 7 tohto nariadenia stanovuje exportovateľnosť dávok sociálneho zabezpečenia, ktoré musia byť za určitých podmienok poskytnuté členským štátom aj v prípade, keď ich príjemca nemá bydlisko na jeho území, článok 70 ods. 4 uvedeného nariadenia spresňuje, že osobitné nepríspevkové peňažné dávky sa poskytujú výlučne v členskom štáte, v ktorom má daná osoba bydlisko a podľa právnych predpisov tohto štátu.
61
Rozdiel v režimoch ďalej spočíva v odlišných charakteristikách týchto dvoch druhov dávok.
62
Na jednej strane zatiaľ čo financovanie dávok sociálneho zabezpečenia závisí od príspevkov platených pracovníkmi a zamestnávateľmi, osobitné nepríspevkové peňažné dávky sú financované výlučne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov.
63
Na druhej strane ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 47 tohto rozsudku, Súdny dvor opakovane rozhodol, že dávku možno považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, pokiaľ je príjemcom priznávaná mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb na základe zákonom stanovenej situácie a ak sa vzťahuje na jedno z rizík výslovne uvedených v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004.
64
Naopak osobitné nepríspevkové peňažné dávky sa priznávajú bez ohľadu na dĺžku doby práce vykonanej ich príjemcami, a to podľa právnych predpisov členského štátu, v ktorom majú bydlisko, ako to stanovuje článok 70 ods. 4 tohto nariadenia.
65
Ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 55 a 56 svojich návrhov, tým, že normotvorca Únie obmedzil osobnú pôsobnosť práva na rovnaké zaobchádzanie stanovené v článku 12 ods. 1 smernice 2011/98, výslovne sa rozhodol nerozšíriť toto právo na dávky, ktoré nemožno kvalifikovať ako dávky „sociálneho zabezpečenia“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 883/2004. Rozdielne charakteristiky týchto dvoch druhov dávok uvedené v bodoch 62 až 64 tohto rozsudku odôvodňujú, že hoci dávky sociálneho zabezpečenia patria do pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, v prípade osobitných nepríspevkových peňažných dávok to neplatí.
66
Pokiaľ teda ide o tieto osobitné dávky, členské štáty nie sú povinné dodržiavať pravidlo rovnakého zaobchádzania stanovené v uvedenom ustanovení, a v dôsledku toho môžu rozhodnúť, že poskytnutie takýchto dávok štátnym príslušníkom tretích krajín bude podmienené splnením iného kritéria, než je kritérium uplatniteľné na ich štátnych príslušníkov, ako je kritérium integrácie, ktorého splnenie sa preukazuje držbou povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom.
67
Takýto výklad napokon zabezpečuje súlad medzi rozdielnymi postaveniami priznanými štátnym príslušníkom tretích krajín, ktoré vyplývajú z práva Únie, v závislosti od úrovne ich integrácie v hostiteľskom členskom štáte.
68
Postavenie osoby s dlhodobým pobytom stanovené smernicou Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272), totiž zodpovedá najvyššej úrovni integrácie štátnych príslušníkov tretích krajín a odôvodňuje to, aby im bolo zaručené rovnaké zaobchádzania ako so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu, predovšetkým pokiaľ ide o sociálne zabezpečenie, sociálnu pomoc a sociálnu ochranu [rozsudok z 29. júla 2024, CU a ND (Sociálna pomoc – nepriama diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22, EU:C:2024:636, bod 46].
69
Na to, aby sa náležite zohľadnilo kritérium dĺžky pobytu a dôsledky, ktoré z toho vyplývajú, pokiaľ ide o úroveň integrácie štátnych príslušníkov tretích krajín, článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 nemôže brániť tomu, aby členské štáty podriadili priznanie osobitnej nepríspevkovej peňažnej dávky, ktorá, ako bolo zdôraznené v bode 54 tohto rozsudku, má tiež povahu dávky sociálnej pomoci, podmienke dĺžky pobytu.
70
Po tretie výklad uvedený v bode 66 tohto rozsudku potvrdzujú aj ciele sledované smernicou 2011/98.
71
Na jednej strane treba pripomenúť, ako vyplýva z odôvodnenia 19 tejto smernice, že jej cieľom je zaviesť rovnaké minimálne podmienky v rámci Únie, a to prostredníctvom určenia oblastí, v ktorých sa má zabezpečiť rovnaké zaobchádzanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi členského štátu a so štátnymi príslušníkmi tretích krajín.
72
Ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 68 svojich návrhov, normotvorca Únie výslovne a vyčerpávajúcim spôsobom určil oblasti, v ktorých sa má uplatniť pravidlo rovnakého zaobchádzania stanovené v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
73
Na druhej strane podľa odôvodnenia 2 tejto smernice „[by] Európska únia… mala zabezpečiť spravodlivé zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín s oprávneným pobytom na území členských štátov a… dôraznejšia integračná politika by mala smerovať k tomu, aby im poskytla práva a povinnosti porovnateľné s právami a povinnosťami občanov Únie“.
74
Vzhľadom na cieľ harmonizácie práv a povinností štátnych príslušníkov tretích krajín s právami a povinnosťami občanov Únie treba uviesť, že pokiaľ ide o občanov Únie, článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 umožňuje členským štátom podmieniť poberanie dávok sociálnej pomoci tým, že títo občania majú právo na trvalý pobyt na ich území, ktoré nadobudli v dôsledku nepretržitého päťročného pobytu na tomto území.
75
Pokiaľ totiž ide o prístup k tomuto typu dávok, občan Únie môže požadovať, aby sa s ním zaobchádzalo rovnako ako so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu len vtedy, keď je jeho pobyt na území hostiteľského členského štátu v súlade s podmienkami stanovenými v smernici 2004/38 (rozsudok z 15. júla 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 75 a citovaná judikatúra).
76
Za týchto podmienok by uplatnenie pravidla rovnakého zaobchádzania, upraveného v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, viedlo k vylúčeniu požiadavky týkajúcej sa dĺžky pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorá je stanovená právnou úpravou členského štátu na účely priznania osobitnej nepríspevkovej peňažnej dávky, ktorá má tiež povahu dávky sociálnej pomoci, a to by malo za následok, že týmto štátnym príslušníkom by sa priznalo priaznivejšie zaobchádzanie ako občanom Únie.
77
Takýto dôsledok by však išiel nad rámec cieľa uvedeného v odôvodnení 2 smernice 2011/98, ktorým je priznať štátnym príslušníkom tretích krajín práva a povinnosti porovnateľné s právami a povinnosťami občanov Únie.
78
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku v zmysle článku 70 nariadenia č. 883/2004, a teda nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje priznanie takejto dávky štátnym príslušníkom tretích krajín uvedeným v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice, a to vo forme sociálneho prídavku pre osoby staršie ako 65 rokov (od 1. januára 2019 pre osoby staršie ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii a z dôvodu ich veku majú obmedzenú pracovnú schopnosť, pod podmienkou, že disponujú povolením na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom.
O trovách
79
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 12 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ z 13. decembra 2011 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa neuplatňuje na osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku v zmysle článku 70 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009, a teda nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje priznanie takejto dávky štátnym príslušníkom tretích krajín uvedeným v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice, a to vo forme sociálneho prídavku pre osoby staršie ako 65 rokov (od 1. januára 2019 pre osoby staršie ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii a z dôvodu ich veku majú obmedzenú pracovnú schopnosť, pod podmienkou, že disponujú povolením na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.