62005CC0208
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PHILIPPE LÉGER
esitatud 5. oktoobril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-208/05
ITC Innovative Technology Center GmbH
versus
Bundesagentur für Arbeit
„Töötajate vaba liikumine — Teenuste osutamise vabadus — Siseriiklikud õigusnormid — Liikmesriigi poolt eraõiguslikule töövahendusbüroole sellise tasu maksmine, mis võlgnetakse töövahenduse eest — Töö, mille puhul on sotsiaalkindlustus nimetatud liikmesriigis kohustuslik — Piirang — Õigustatus — Proportsionaalsus”
1.
Tööjõu vahendamise liberaliseerimisega seoses mängivad eraõiguslikud töövahendusbürood Euroopa Liidu liikmesriikide tööturu toimimisel aina suuremat rolli. (
2
) Seda rolli tunnustatakse ka rahvusvahelisel tasandil. (
3
)
2.
Käesolevas eelotsusemenetluses palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada ühenduse õiguse erinevaid norme seoses Saksamaal 2002. aastast kehtiva tööhõive edendamise korraga.
3.
Selle korra kohaselt annab Bundesagentur für Arbeit (liitvabariigi tööturuamet, edaspidi „Bundesagentur”) tööotsijatele töövahenduskupongi, mis vabastab viimased vähemalt osaliselt kohustusest maksta tasu eraõiguslikule töövahendusbüroole, kelle teenuseid nad on töö otsimisel kasutanud.
I. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigusnormid
4.
Eelotsuse küsimused käsitlevad lisaks EÜ artiklite 18, 39, 49, 50 ja 87 koostoimes EÜ artiklitega 81, 85 ja 86 tõlgendamisele nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
4
) artikleid 3 ja 7. Osundan siinkohal üksnes kahte ühenduse teisese õiguse sätet.
5.
Määruse nr 1612/68 artikkel 3 sätestab:
„1.   Käesoleva määruse alusel ei kohaldata liikmesriigi õigus- ja haldusnorme või haldustavasid:
—
kui nendega piiratakse töötaotlusi ja -pakkumisi või välisriigi kodanike õigust tööle asuda ja töötada või kehtestatakse selleks tingimusi, mida ei kohaldata selle riigi kodanike suhtes,
—
kui nende ainus või peamine eesmärk või mõju on teiste liikmesriikide kodanikke pakutavast tööst eemale tõrjuda, hoolimata sellest, et neid kohaldatakse kodakondsusest olenemata.
[…]”.
6.
Sama määruse artikkel 7 sätestab:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.
[…]”
B. Siseriiklikud õigusnormid
7.
Sotsiaalkindlustusseadustiku III osa „Tööhõive edendamine” (Sozialgesetzbuch — Arbeitsförderung, edaspidi „SGB”) (
5
) § 296 „Töövahendaja ja tööotsija vaheline töövahendusleping” lõige 1 sätestab, et leping, millega töövahendaja kohustub leidma tööotsijale töökoha, peab olema sõlmitud kirjalikult ning et selles peab olema eelkõige kokku lepitud töövahendaja tasu.
8.
SGB III osa § 296 lõike 2 kohaselt peab tööotsija maksma töövahendajale tasu üksnes siis, kui töövahendaja tegevuse tulemusel sõlmitakse tööleping.
9.
Lisaks sätestab sama § 296 lõige 4, et kui töövahendajale esitatakse töövahenduskupong, tekib tasumise kohustus pärast Bundesagenturi poolt SGB III osa § 421g kohase makse tegemist. (
6
)
10.
Viimati nimetatud paragrahvi „Töövahenduskupong” lõike 1 esimene lause näeb ette, et töövahenduskupongile on õigus isikutel, kes saavad töötutoetust või töötu abiraha ja kellele kolmekuulise töötusaja jooksul ei ole tööd pakutud, või neil, kes töötavad töökohal, millele makstakse toetust töökohtade loomise meetme või struktuurilise kohandamise raames. (
7
) Vastavalt SGB III osa § 421g lõike 1 teisele lausele kohustub Bundesagentur töövahenduskupongi väljastades maksma tasu vahendajale, kelle poole tööotsija pöördus ja kes hankis talle töökoha, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik ja mille puhul tööaeg on vähemalt 15 tundi nädalas.
11.
Vastavalt SGB III osa § 421g lõikele 2 väljastatakse töövahenduskupong summas 1500 eurot, 2000 eurot või 2500 eurot, sõltuvalt sellest, kui kaua tööotsija töötu oli. Töövahendajale makstakse 1000 euro suurune tasu töösuhte alguses ning ülejäänud summa pärast kuuekuulist töösuhet, summad makstakse otse töövahendajale.
12.
Vastavalt sotsiaalkindlustusseadustiku IV osa „Sotsiaalkindlustuse üldsätted” (Sozialgesetzbuch — Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung, edaspidi „SGB IV”) §-le 1:
„[…] Käesoleva osa sätteid, välja arvatud neljanda jao esimene ja teine jaotis ja viies jagu, kohaldatakse ka tööhõive edendamisele. […]”.
13.
SGB IV § 3 näeb lisaks ette:
„Sätteid, mis käsitlevad kindlustamise kohustust ja õigust kindlustusele, kohaldatakse
1)
niivõrd, kuivõrd need eeldavad palgatöötajana töötamist või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemist, kõikide isikute suhtes, kes käesoleva seadustiku kohaldamisalas töötavad või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad,
[…]”.
14.
Viimaks, vastavalt sotsiaalkindlustusseadustiku I osa „Üldsätted” (Sozialgesetzbuch — Allgemeiner Teil, edaspidi „SGB I”) §-le 30:
„1.   Käesoleva seadustiku sätteid kohaldatakse kõikide isikute suhtes, kelle alaline või peamine elukoht asub selle kohaldamisalas.
2.   Neid sätteid kohaldatakse riigiüleseid ja rahvusvahelisi õigusnorme kahjustamata.
[…]”.
II. Põhikohtuasja asjaolud ja menetlus
15.
ITC Innovative Technology Center GmbH (edaspidi „ITC”) tegeleb töövahendusega. ITC sõlmis 27. augustil 2003 töövahenduslepingu Darius Halacziga. Lepinguga kohustus ITC aitama viimasel leida töökoht, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik, ja osutama kõik selle töövahenduse täideviimiseks vajalikud teenused.
16.
D. Halacz esitas ITC-le töövahenduskupongi, mille Bundesagentur oli talle väljastanud. Kupongil, mis kehtis 15. oktoobrini 2003 ja mis oli väljastatud summas 1500 eurot, oli täpsustatud, et tööotsija võib omal valikul pöörduda ühe või mitme vahendaja poole ning et kupongil märgitud summa tasutakse eraõiguslikule vahendajale, kes on tööotsijale töösuhte hankinud. 1000 euro suurune tasu makstakse töösuhte alguses ning ülejäänud summa pärast kuuekuulist töösuhet.
17.
Vastavalt SGB III asjakohastele sätetele nägi töövahenduskupong ette, et tasu makstakse tingimusel, et töökoha puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik, et tööaeg on vähemalt 15 tundi nädalas ning et töösuhte kokkulepitud kestus on vähemalt kolm kuud, et töövahendusleping on sõlmitud töövahendajaga kirjalikult ning et töövahendajal on selle lepingu alusel õigus saada töövahendamise eest tasu.
18.
Tänu ITC-le sõlmis D. Halacz Madalmaades asuva äriühinguga määratud tähtajaga töölepingu ajavahemikuks 4. september 2003 kuni 4. märts 2004. Tööandja kinnitas, et tegemist on töösuhtega, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik ning et tööaeg on vähemalt 15 tundi nädalas.
19.
15. septembri 2003. aasta kirjas palus ITC Bundesagenturil tasuda esialgu 1000 euro suurune summa vastavalt töövahenduskupongile. (
8
)
20.
Bundesagentur jättis selle nõude 2. oktoobri 2003. aasta otsusega rahuldamata, põhjendusel et D. Halaczile ei olnud hangitud töökohta, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik Saksamaa territooriumil.
21.
ITC esitas 16. oktoobril 2003 selle otsuse peale vaide. Bundesagentur jättis vaide 27. oktoobri 2003. aasta otsusega rahuldamata, põhjendusel et mõiste „kohustuslik sotsiaalkindlustus” on määratletud SGB IV §-des 1–3, st sätetes, mis kehtivad ka SGB III suhtes. Kohustuslikku kindlustust käsitlevaid sätteid kohaldatakse seega kõigi isikute suhtes, kes on töösuhtes SGB kohaldamisalas, st Saksamaa territooriumil.
22.
14. novembril 2003 esitas ITC Sozialgericht Berlinile (Berliini sotsiaalkohus) (Saksamaa) kaebuse, milles palus esiteks tühistada Bundesagenturi 2. oktoobri 2003. aasta otsus, mida oli kinnitatud 27. oktoobri 2003. aasta otsusega, ja teiseks kohustada Bundesagenturi maksma ITC-le 1000 eurot töövahenduse eest.
III. Eelotsusetaotlus
23.
Sozialgericht Berlin väidab, et talle esitatud kaebus tuleb rahuldada, kui SGB III § 421g lõike 1 teine lause on ühenduse õigusega vastuolus osas, mille kohaselt maksab Bundesagentur tööotsija kasutatud töövahendajale töövahendustasu üksnes sel tingimusel, et leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik Saksamaa territooriumil.
24.
Sozialgericht Berlin täpsustab selles osas, et kohaldades üksnes Saksa õigust ehk SGB IV § 1–3 ning SGB I § 30 koostoimes SGB III § 421g lõike 1 teise lausega, tuleb viimases paragrahvis nimetatud „töökohta, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik”, tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas üksnes sellist tööd, mida tehakse SGB kohaldamisalas, st Saksamaa territooriumil.
25.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et sellise tõlgenduse puhul võib siseriiklik õigus kahjustada ühenduse õigusega tagatud õigusi, seda eeskätt seetõttu, et neist SGB paragrahvidest tuleneva siseriikliku õiguse tõlgenduse kohaselt ei vabane töötaja, kellele on leitud töökoht mujal kui Saksamaa territooriumil, kohustusest maksta tema kasutatud töövahendajale tasu, kuigi ta vabaneks sellest kohustusest, kui töökoht oleks Saksamaa territooriumil. Lisaks tuleneb sellisest tõlgendusest, et Saksamaal tegutsevaid töövahendajaid takistatakse kaudselt vahendamast tööjõudu välismaale ja välismaiseid töövahendajaid takistatakse kaudselt vahendamast Saksa töötutele tööd välismaal.
26.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et SGB III § 421g lõike 1 teist lauset võib tõlgendada ühenduse õigusega kooskõlas nii, et „töökohana, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik”, käsitatakse liidu teise liikmesriigi territooriumil tehtavat sellist tööd.
27.
Kuna Sozialgericht Berlin kahtles mitme ühenduse õiguse normi tõlgendamises, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Millises ulatuses [SGB III] § 421g lõike 1 teise lause tõlgendus, mille kohaselt tuleb lugeda tööks, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik, üksnes [SGB] kohaldamisalas tehtavat sellist tööd, rikub ühenduse õigusnorme, mis kaitsevad isikute vaba liikumist, mis on sätestatud eelkõige [EÜ] artiklites 18 ja 39 ning määruse nr 1612/68 artiklites 3 ja 7?
2.
a)
Millises ulatuses on võimalik ja vajalik tõlgendada seda sätet kooskõlas ühenduse õigusega, selleks et vältida esimeses küsimuses silmas peetud võimalikku rikkumist?
b)
Juhul kui ei ole võimalik või vajalik tõlgendada seda sätet kooskõlas ühenduse õigusega, siis millises ulatuses on SGB III § 421g lõike 1 teine lause vastuolus ühenduse õigusnormidega, mis kaitsevad töötajate vaba liikumist?
3.
Millises ulatuses SGB III § 421g lõike 1 teise lause tõlgendus, mille kohaselt tuleb lugeda tööks, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik, üksnes [SGB] kohaldamisalas tehtavat sellist tööd, rikub ühenduse õigusnorme, mis kaitsevad teenuste osutamise vabadust ja konkurentsi ning mis on sätestatud eelkõige [EÜ] artiklites 49, 50 ja 87 koostoimes [EÜ] artiklitega 81, 85 ja 86, või muid ühenduse õigusnorme?
4.
a)
Millises ulatuses on võimalik ja vajalik tõlgendada seda sätet kooskõlas ühenduse õigusega, selleks et vältida kolmandas küsimuses mõeldud võimalikku rikkumist?
b)
Juhul kui ei ole võimalik või vajalik tõlgendada seda sätet kooskõlas ühenduse õigusega, siis millises ulatuses on SGB III § 421g lõike 1 teine lause vastuolus ühenduse õigusega seetõttu, et töötajate vaba liikumine ei ole kaitstud?”
IV. Analüüs
A. Esimene ja kolmas küsimus
28.
Esimest ja kolmandat küsimust võib uurida koos, kuna Euroopa Kohus peab neile mõlemale vastamiseks otsustama, kas ühenduse õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette, et siseriiklik tööturuamet maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, mis tööotsija võlgneb talle töö vahendamise eest, üksnes tingimusel, et selle eraõigusliku vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus selle liikmesriigi territooriumil kohustuslik.
29.
Nende kahe küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada mitut ühenduse õiguse sätet, nimelt EÜ artikleid 18, 39, 49, 50 ja 87 koostoimes EÜ artiklitega 81, 85 ja 86, samuti nõukogu määruse nr 1612/68 artikleid 3 ja 7. Tuleb määratleda, milliseid sätteid on vaja tõlgendada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks lahendada põhikohtuasja.
30.
Seetõttu jätan esmalt uurimisalast välja EÜ artikli 87, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub käsitleda koostoimes EÜ artiklitega 81, 85 ja 86. Minu arvates ei saa töövahenduskuponge puudutavat siseriiklikku süsteemi kvalifitseerida riigiabina EÜ artikli 87 mõttes.
31.
Meenutan selles osas, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab mingit meedet abiks lugeda vaid siis, kui kõik EÜ artikli 87 lõikes 1 esitatud tingimused on täidetud (
9
), see tähendab, et kõnealune meede soodustab teatud ettevõtjaid, et sellise eelise on andnud liikmesriik või on see antud riigi ressurssidest ja et see kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi ühendusesiseses kaubanduses.
32.
Siseriiklik töövahenduskupongide süsteem ei soodusta teatud ettevõtjaid ja seda järgmistel põhjustel.
33.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib abi mõiste hõlmata mitte üksnes toetust positiivses tähenduses, nagu subsiidiumid, laenud või osalused ettevõtjate kapitalis, vaid ka erinevas vormis sekkumisi, mis leevendavad äriühingu eelarvet tavaliselt koormavaid kohustusi ja mis seetõttu ei ole küll subsiidiumid selle sõna kitsas tähenduses, ent on siiski samalaadsed ja samasuguse mõjuga. (
10
)
34.
Lähtudes sellest määratlusest, ei ole töövahenduskupongide siseriiklik süsteem minu arvates käsitatav ei subsiidiumina ega ole eraõiguslike töövahendusbüroode eelarvet tavaliselt koormavaid kohustusi leevendav meede. Selle süsteemi kohaselt läheb üksnes töötaja eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu maksmise kohustus üle Bundesagenturile. Kui Bundesagentur maksab kõnealuse tasu otse vahendajale, siis ta lihtsalt tasub tööotsijale osutatud teenuse ehk vahendatud töökoha eest.
35.
Lisaks tuleb vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt kindlaks teha, kas antud õigusliku korra raames siseriiklik meede soodustab „teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist” võrreldes teistega, kes asuvad nimetatud korra eesmärki silmas pidades võrreldavas faktilises ja õiguslikus olukorras. Kui see on nii, siis vastab asjaomane meede selles artiklis kasutatud riigiabi mõiste olemuslikule valikulisuse tingimusele. (
11
)
36.
Olen nõus Saksamaa valitsusega, kelle väitel SGB III §-s 421g sätestatud süsteem ei ole valikulise iseloomuga. Tööotsija võib nimelt esitada talle väljastatud töövahenduskupongi enda valitud töövahendajale, seega ei ole Bundesagenturi makstav töövahendustasu põhimõtteliselt piiratud teatud piiravalt kindlaksmääratud eraõiguslike töövahendusbüroodega.
37.
Kuna tingimus, mille kohaselt peab tegu olema teatud ettevõtjate soodustamisega, ei ole täidetud, puudub alus nii EÜ artikli 87 tõlgendamiseks kui ka nende EÜ asutamislepingu sätete tõlgendamiseks, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib selle sättega seostada. (
12
)
38.
Seevastu need asutamislepingu sätted, mis puudutavad ühelt poolt töötajate vaba liikumist ja teiselt poolt teenuste osutamise vabadust, on esmapilgul põhikohtuasja lahendamisel asjassepuutuvad.
1. Töötajate vaba liikumine
a) Eraõigusliku töövahendusbüroo võimalus tugineda ühenduse õiguse töötajate vaba liikumist reguleerivatele sätetele
39.
EÜ artikli 39 lõike 1 kohaselt „tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires”. EÜ artikli 39 lõike 3 punkt a täpsustab, et selline liikumisvabadus toob endaga kaasa õiguse „võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi”.
40.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on EÜ artiklis 39 sätestatud mõistel „töötaja” ühenduse õiguses oma tähendus ja seda ei tohi tõlgendada kitsendavalt. „Töötajana” tuleb käsitada igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahulist tööd, mida tuleb pidada üksnes kõrval- või lisategevusteks. Vastava kohtupraktika kohaselt on töösuhtele omane see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhendamisel teatud töid, mille eest ta saab tasu. (
13
)
41.
Euroopa Kohus on samuti leidnud, et teatavad töötajaks olekuga seotud õigused on võõrtöötajatele tagatud ka siis, kui nad ei ole enam töösuhtes. (
14
)
42.
Lisaks kuuluvad Euroopa Kohtu kohaselt EÜ artikli 39 kohaldamisalasse ühe liikmesriigi kodanikud, kes otsivad tööd teises liikmesriigis. (
15
)
43.
Selle kohtupraktika alusel tuleb märkida, et D. Halacz kuulub EÜ artikli 39 kohaldamisalasse nii sel põhjusel, et ta on Bundesagenturilt töövahenduskupongi saanud tööotsija, kui ka sel põhjusel, et ta on töötaja, kes on sõlminud septembrist kuni novembrini 2003 kehtinud töölepingu.
44.
Saksamaa valitsus ei vaidle sellele vastu, kuid leiab, et eraõiguslik töövahendusbüroo ei või Bundesagenturi vastu algatatud siseriiklikus kohtumenetluses toetuda EÜ artiklist 39 tulenevatele õigustele, kuna selline töövahendusbüroo ei kuulu selle artikli isikulisse kohaldamisalasse. Saksamaa valitsus tugineb oma seisukoha toetuseks kohtuasjas Job Centre tehtud otsusele ehk nn Job Centre II kohtuotsusele (
16
), milles Euroopa Kohus ei uurinud tema väitel EÜ asutamislepingu artiklit 48 (nüüd EÜ artikkel 39), kuna põhikohtuasja hageja ei saanud töövahendusbüroona tugineda töötajate vabale liikumisele.
45.
Ma ei ole Saksamaa valitsuse seisukohaga nõus.
46.
Esmalt tuleb meenutada, mis asjaoludel Euroopa Kohus leidis eespool viidatud Job Centre II kohtuotsuses, et asutamislepingu töötajate vaba liikumist puudutavaid sätteid ei ole asjakohane tõlgendada.
47.
Selles kohtuasjas palus Corte d’appello di Milano (Itaalia) Euroopa Kohtul sisuliselt otsustada, kas siseriiklikud normid, millega keelati igasugune töötaotluste ja -pakkumiste vahendamine ja läbirääkimine kõikidel teistel peale riiklike tööhõiveametite, on vastuolus töötajate vaba liikumist, teenuste osutamise vabadust ja konkurentsi puudutavate asutamislepingu sätetega.
48.
Asutamisel olev piiratud vastutusega ühing Job Centre coop. arl, asukohaga Milanos (Itaalia), nõudis põhikohtuasja menetluses, et tal lubataks vahendada töötaotlusi ja -pakkumisi, samuti pakkuda ajutist tööjõudu Itaalia ja ühenduse tööturul.
49.
Lähtudes selles väitest, leidis Euroopa Kohus, et „osas, milles küsimused puudutavad töötajate vaba liikumist reguleerivaid norme, piisab, kui tõdeda, et asutamislepingu artikli 48 kohaldatavust ei saa tuletada sellest, et osa ühingu asutajatest on töötajad, kuna kui ühing on asutatud ja hakkab tegutsema, on ta iseseisev juriidiline isik”. Euroopa Kohus leidis, et „seetõttu ei ole töötajate vaba liikumist käsitlevad sätted põhikohtuasja arutamisel asjakohased” (
17
).
50.
Kohtujurist Elmer märkis selles kohtuasjas esitatud ettepanekus, et ei olnud esitatud ühtegi asjaolu, mille alusel oleks saanud järeldada, „et Job Centre võiks kas õigusjärgluse või esindamise kaudu toetuda õigustele, mis on töötajal pärast töövahenduse edukat toimimist” (
18
).
51.
Käesolev eelotsusetaotluse menetlus erineb mitmes mõttes eespool viidatud kohtuotsuse Job Centre II aluseks olnud asjaoludest.
52.
Esiteks ei nõua ITC põhikohtuasjas töövahendusega tegelemise õigust. Saksa õigus ei keela tal tegutseda töötaotluste ja -pakkumiste vahendajana.
53.
Teiseks tuleb rõhutada, et üks töövahenduskupongi iseloomustavaid omadusi on, et see loob kolmepoolse suhte, mille osapoolteks on Bundesagentur, tööotsija ja eraõiguslik töövahendusbüroo.
54.
Bundesagentur annab töövahenduskupongi tööotsijale, kes täidab SGB III § 421g lõikes 1 sätestatud tingimused. Töövahenduskupongi väljastades võtab Bundesagentur kohustuse maksta teatud piirides tasu, mis kuulub maksmisele tööotsija kasutatud eraõiguslikule töövahendusbüroole, kes on leidnud tööotsijale töövahenduslepingu alusel töökoha.
55.
Kui töövahenduse tulemusena on tööotsija ja tööandja vahel sõlmitud tööleping, siis on eraõiguslikul töövahendusbürool õigus saada tasu. Kui tööotsija esitas töövahendusbüroole töövahenduskupongi, peab selle tasu maksma Bundesagentur.
56.
Menetluse selles staadiumis tugineb eraõiguslik töövahendusbüroo Bundesagenturi vastu algselt tööotsijale väljastatud töövahenduskupongist tulenevale tasu saamise õigusele. Saksa seadusandja loodud menetlusskeemi tagajärjena ei pea tööotsija nõudma otse Bundesagenturilt töövahendusbüroole tasu maksmist. Eraõiguslik töövahendusbüroo ise peab taotlema Bundesagenturilt tasu maksmist, millele tal on õigus.
57.
Kui Bundesagentur keeldub maksmast töövahenduskupongile märgitud summat, siis on eraõiguslik töövahendusbüroo parimal positsioonil tuginemaks vajaduse korral ühenduse õigusest tulenevatele õigustele.
58.
Kolmandaks leian, et kuna töövahendusleping seab eraõigusliku töövahendusbüroo vahendaja rolli, siis esindab töövahendusbüroo tööotsijat ja tal peab seega olema võimalus toetuda õigustele, mis tööotsijal on ühenduse õiguse alusel.
59.
Minu arvates toetab kohtuotsus kohtuasjas Clean Car Autoservice (
19
) seisukohta, mille kohaselt eraõiguslikul töövahendusbürool peab olema võimalik toetuda õigustele, mis tööotsijale ühenduse õiguses on ette nähtud.
60.
Selles kohtuasjas paluti Euroopa Kohtul eelkõige otsustada, kas tööandja võib toetuda töötajate vaba liikumise valdkonnas kehtivale võrdse kohtlemise põhimõttele, selleks et ta võiks oma asukoha liikmesriigis võtta tööle töötajaid, kes on teise liikmesriigi kodanikud.
61.
Viimati nimetatud kohtuasjas esitatud ettepanekus tegi kohtujurist Fennelly ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks küsimusele jaatavalt. Ta väljendas seisukohta, mille kohaselt Euroopa Kohtu otsused, milles määratletakse mõiste „töötaja”, „ei puuduta ega välista, ei otseselt ega kaudselt, ühenduse õiguses töötajate vaba liikumist puudutavate normide kohaldamise laiendamist isikutele, kes ei ole töötajad, kuid kellel on materiaalne seos sellise staatusega isikuga”. Kohtujuristi arvates „ei saa sellist järeldust teha ka asutamislepingu sätete sõnastusest ega asjassepuutuvatest õigusaktidest” (
20
). Ta lisab ka, et „tuleb samuti pidada meeles, et kuigi töötajate vaba liikumist võib osaliselt käsitada töötajate isikliku õigusena ja see tugevneb, kui töötajad otsivad õiguste kaitset muuhulgas siseriiklikest kohtutest, teenib see lõpuks asutamislepingu artikli 3 punktis c sätestatud üldist eesmärki: sellise siseturu loomist, mida iseloomustab isikute vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel” (
21
).
62.
Tundub, et Euroopa Kohus arvestas kohtujurist Fennelly esitatud eri argumente.
63.
Euroopa Kohus on nimelt sedastanud, et „[EÜ artikkel 39] sätestab lõikes 1 üldiselt, et tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires” ja et „alludes piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise seisukohalt, toob [see liikumisvabadus] endaga kaasa õiguse võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi, liikuda sel eesmärgil vabalt liikmesriikide territooriumil, viibida liikmesriigis, et seal töötada selle riigi kodanikega samadel tingimustel, ning jääda sinna pärast töösuhte lõppemist” (
22
).
64.
Euroopa Kohtu sõnul: „kuigi need õigused on kahtlemata sõnaselgelt nimetatud isikutel ehk töötajatel, ei nähtu siiski [EÜ artikli 39] sõnastuses millestki, et nendele õigustele ei saa keegi teine, eriti tööandajad, tugineda” (
23
).
65.
Leian, et Euroopa Kohus peaks lähtuma samast arutluskäigust, kui küsimus puudutab eraõiguslikku töövahendusbürood, kes on sõlminud töövahenduslepingu tööotsijaga. Teisisõnu peaks Euroopa Kohus minu arvates lubama, et selline töövahendusbüroo tugineb EÜ artikliga 39 töötajatele ette nähtud õigustele.
66.
Kuna eelotsustetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul tõlgendada ka EÜ artiklit 18, tuleb siinkohal märkida, et Euroopa Kohus on leidnud, et see artikkel, millega on üldiselt sätestatud liidu iga kodaniku õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, leiab konkreetse väljenduse EÜ artiklis 39, mis käsitleb töötajate vaba liikumist. Kuna, nagu eespool tõdetud, põhikohtuasi kuulub viimati mainitud artikli kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul vajadus tõlgendada EÜ artiklit 18. (
24
)
67.
Lisaks, mis puudutab määruse nr 1612/68 artikleid 3 ja 7, siis tuleb esiteks täpsustada, et nendega üksnes selgitatakse ja rakendatakse EÜ artiklis 39 sätestatud õigusi. (
25
) Määruse artikli 3 kohta tuleb sedastada, et selles käsitletavad olukorrad ei vasta põhikohtuasja asjaoludele. Mis puudutab määruse artiklit 7, siis võrdse kohtlemise põhimõttel, mis on selles sätestatud nii tööhõive- ja töötingimuste kui sotsiaalsete ja maksusoodustuste suhtes, mis peavad olema töötajale vastuvõtvas riigis tagatud, ei ole põhikohtuasja lahendamisel tähtsust, kuna see puudutab päritoluriigi võetud meetmeid, mille eesmärk on lihtsustada juurdepääsu tööturule. Seetõttu on EÜ artikkel 39 ainus käesolevas asjas töötajate vaba liikumise seisukohalt tähtsust omav säte.
68.
Pärast sellist täpsustust tuleb teha kindlaks, kas käesolevas asjas esineb EÜ artikliga 39 keelatud töötajate vaba liikumise piiranguid.
b) Töötajate vaba liikumise piirang
69.
Sozialgerich Berlin selgitas eelotsusetaotluses, (
26
) et töövahenduskupongi väljastamine tähendab, et Bundesagentur aitab töökoha saanud tööotsijat viimase kohustuse osas maksta tasu. Siiski ei vabane töötaja sellisel juhul oma kohustusest eraõigusliku töövahendusbüroo ees, kuna tal säilib tasumiskohustus juhul, kui Bundesagentur ei maksa kogu võlga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab ka seda võimalust, et kui töösuhe lõpeb enne kuuekuulise tähtaja möödumist, siis maksab Bundesagentur vaid 1000 eurot ja ülejäänud osa tasust peab maksma tööotsija.
70.
Lisaks märgib viimati nimetatud kohus, et kuigi tööotsija vabaneb täielikult kohustusest maksta töövahendamise eest tasu, kui talle leitud töö asub Saksamaa territooriumil ja töösuhe kestab kuus kuud, saades sellisel juhul 1500-2500 euro suuruse toetuse, siis tööotsija, kes kasutab õigust vabalt liikuda, kaotab selle soodustuse täielikult.
71.
Mis puudutab töötajate vaba liikumise piirangut, siis väidab Euroopa Ühenduste Komisjon, et seda vabadust käsitlevad asutamislepingu sätted keelavad liikmesriikidel takistada oma kodanikel töötada teises liikmesriigis. (
27
) Komisjon leiab, et selline piirang on otseselt olemas juhul kui, nagu käesolevas asjas, teises liikmesriigis töö vastuvõtmise võimalust mõjutatakse ebasoodsalt. Ta lisab, et tööotsija, kes peab ise maksma eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, kui ta saab tööd teises liikmesriigis, ja kes ei saa nõuda, et Bundesagentur maksaks selle tasu, võib loobuda kasutamast oma õigust vabalt liikuda ja võtta vastu töökoht teises liikmesriigis. (
28
)
72.
ITC rõhutab selles osas eriti, et on võimalik, et tööotsija, kellele pakutakse tööd teises liikmesriigis kui Saksamaal, peab sellisest pakkumisest loobuma, kuna ta ei suuda maksta eraõiguslikule töövahendusbüroole, kes talle töö leidis. (
29
)
73.
Olen seisukohal, et Saksamaa töövahenduskupongide süsteem võib olemasoleval kujul tõepoolest piirata töötajate vaba liikumist.
74.
Esiteks tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et asutamislepingu isikute liikumisvabadust käsitlevad sätted on mõeldud liikmesriikide kodanike jaoks kogu ühenduse territooriumil mis tahes erialase töö tegemise lihtsustamiseks ja sellega on vastuolus meetmed, mis võivad seada need kodanikud ebasoodsamasse olukorda siis, kui nad soovivad teostada majandustegevust mõne teise liikmesriigi territooriumil. (
30
)
75.
Siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad või sunnivad liikmesriigi kodanikke loobuma mõttest lahkuda päritoluriigist, et teostada oma õigust vabalt liikuda, kujutavad Euroopa Kohtu väitel järelikult endast selle vabaduse piirangut isegi juhul, kui nad kohalduvad sõltumatult asjaomaste töötajate kodakondsusest. (
31
)
76.
Võttes arvesse nii ITC kui komisjoni kirjalikke märkusi kui ka kohtuistungil esitatud täpsustusi, on selge, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas, kus Bundesagentur keeldub maksmast tööotsijale väljastatud töövahenduskupongil märgitud summat tervikuna või osaliselt, peab tööotsija lõpuks tasuma maksmata jäänud tasu eraõiguslikule töövahendusbüroole, mille teenuseid ta kasutas. (
32
)
77.
Ma tuletan meelde, et Saksa õiguse kohaselt maksab Bundesagentur eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu tööotsijale töökoha vahendamise eest üksnes tingimusel, et vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus Saksamaa territooriumil kohustuslik. Järelikult kui töökoht on teise liikmesriigi territooriumil, ei vabane tööotsija kohustusest maksta tasu. Minu arvates võib selline süsteem sundida tööotsijat loobuma teises liikmesriigis pakutud töö vastuvõtmisest. Arvestades EÜ artikli 39 lõike 3 punkti a, loob selline süsteem piirangu tööotsija vabadusele „võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi”.
78.
Järgmisena tuleb uurida, kas selline piirang töötajate vabale liikumisele võib olla nõuetekohaselt õigustatud.
c) Töötajate vaba liikumise piirangu õigustus
79.
Sozialgericht Berlin märgib oma eelotsusetaotluses (
33
) Saksa õiguse eesmärke puudutavas esmalt, et Saksa sotsiaalkindlustussüsteem võib toimida probleemideta üksnes tänu siseriiklikele sotsiaalkindlustusmaksetele, ja teisalt, et riigi territooriumil töövahenduse toetamise eesmärk on kaitsta Saksamaa tööturgu kvalifitseeritud tööjõu kaotamise eest ja seega tagada selle toimimine. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ei ole Saksa õiguses töötajate vaba liikumist puudutav piirang nende eesmärkide suhtes proportsionaalne.
80.
Ta leiab, et võttes arvesse kõrget töötuse määra Saksamaal, ei ole võimalik tõendada põhjusliku seose olemasolu selles liikmesriigis sotsiaalkindlustusmaksete vähenemise ja selle vahel, et tööotsija saab töökoha teises liikmesriigis. Võttes eriti arvesse statistikat ja massilist töötust, on ilmselt võimatu tõendada, et vaba töökoht Saksamaal jääb täitmata seetõttu, et tööotsijale on leitud töökoht teises liikmesriigis.
81.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on sama kohaldatav ka Saksamaa tööturu struktuuri negatiivse arengu probleemile, mis tuleneb kvalifitseeritud tööjõu kaotamisest. Arvestades kõrget töötuse määra Saksamaal, ei ole selline oht praegu aktuaalne, eriti kui lähtuda sellest, et töövahenduskupongide süsteem on ajutine.
82.
Komisjon jagab eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohta. Ta kahtleb samuti, et on olemas põhjuslik seos selle vahel, et sotsiaalkindlustusmaksed Saksamaal vähenevad ja selle vahel, et tööotsijad saavad töö teises liikmesriigis. Komisjoni arvates ei ole Saksa sotsiaalkindlustussüsteemi tasakaal ohus. Sotsiaalkindlustusmaksete võimalik vähenemine on minimaalne. Lisaks tekivad sotsiaalkindlustushüvitiste osas säästud, kuna päritoluriik ei pea maksma tööd saanud isikule töötu abiraha, kui sellist isikut ei loeta enam tööotsijaks.
83.
Mis puudutab kvalifitseeritud tööjõu kaotuse ärahoidmist, siis leiab komisjon esiteks, et nii sõnastatud töötajate emigreerumise takistamise eesmärk ei ole selline üldisest huvist tulenev ülekaalukas põhjus, mis võiks õigustada töötajate vaba liikumise piiramist.
84.
Kui selline eesmärk peaks olema aktsepteeritav üldisest huvist tuleneva ülekaaluka põhjusena, leiab komisjon, et kõrge töötuse määra tõttu on selline kartus õigustatud ainult üksikutes valdakondades. Komisjoni arvates tuleb võtta arvesse ka seda, et töövahenduskupong väljastatakse tööotsijale alles siis, kui talle ei ole leitud töökohta kolme kuu jooksul. Töövahenduskupongi saavad seega üksnes need tööotsijad, keda tööturul ei otsita, kuna nende oskuste järele ei ole nõudlust. Siseriiklik norm, millega süstemaatiliselt piiratakse töökoha leidmist teises liikmesriigis, ületab komisjoni arvates eesmärgi saavutamiseks vajaliku ning ei ole seega proportsionaalne kvalifitseeritud tööjõu kaotamise ärahoidmise eesmärgi suhtes.
85.
Saksamaa valitsus omakorda väidab, et isegi pärast Amsterdami lepinguga Euroopa Ühenduse asutamislepingusse töötajaid käsitleva peatüki lisamist ja hoolimata sellest, et tööhõive edendamine on liikmesriikide ühist huvi puudutav valdkond, kuulub tööhõive edendamine endiselt liikmesriikide pädevusse ja seega võib iga liikmesriik järgida talle sobivat tööhõivepoliitikat. (
34
)
86.
Saksamaa valitsus täpsustab lisaks, et SGB III §-s 421g ette nähtud töövahenduskupong on sellise tööhõivepoliitika uus vahend, mis on kehtiv üksnes prooviperioodil kuni 31. detsembrini 2006. Samal ajal töövahendusturu avamisega eraõiguslikele töövahendusbüroodele kasutatakse seda vahendit eksperimendi korras eesmärgiga tõhustada tööotsijatele töö vahendamist ja vähendada töötust Saksamaal. Seega on tegemist ülekaaluka üldise huviga.
87.
Saksamaa valitsuse arvamuse kohaselt on liikmesriikidel õigus katsetada tööhõivepoliitika raames uusi vahendeid. See eeldab, et sellist tüüpi vahend piirdub riigi territooriumiga. Saksamaa valitsuse arvates on objektiivselt õigustatud, et tööhõive edendamise vahendid, mis võivad mõjutada teise liikmesriigi tööturgu, on piiratud asjaomase liikmesriigi tööturuga.
88.
Lõpuks märgib Saksamaa valitsus, et kuna SGB III § 421g vabastab tööotsija töövahenduse eest tasutavatest kuludest, mida rahastatakse Saksa sotsiaalkindlustussüsteemist, siis peaks selline soodustus hõlmama üksnes töövahendust, mis aitab seda süsteemi rahastada. Saksamaa valitsus väidab, et töövahenduskupongide süsteemiga püütakse tõhustada töövahendust ja vastavalt lühendada tööotsijate töötuna oleku aega. Kui võtta arvesse vabade töökohtade suurt arvu Saksamaal ja vajadust suurendada sotsiaalkindlustusmaksete maksjate arvu, aitab selline süsteem tagada Saksa sotsiaalkindlustussüsteemi pikaajalise tasakaalu.
89.
Ma täpsustan esiteks, et vastupidi sellele, mida Saksamaa valitsus püüab tõendada, ei piisa minu arvates töötajate vaba liikumise piiramise õigustamiseks üksnes väitest, et töövahenduskupong on Saksamaa Liitvabariigi järgitava tööhõivepoliitika uus vahend.
90.
Kuigi liikmesriikide pädevuses on jätkuvalt arendada tööhõivepoliitikat ja kuigi ühendusel on EÜ artiklitest 125–130 tulenevas raamistikus üksnes koordineeriv ja suunav roll, peavad riigid seda pädevust kasutades siiski järgima ühenduse õigust, eriti töötajate vaba liikumist tagavaid ühenduse norme.
91.
Lisaks tuleneb mitmest ühenduse õigusnormidest, nagu EÜ artiklist 2 ja EL artiklist 2, et sisepiirideta ala loomine on vahend, mis võimaldab ühenduses saavutada kõrge tööhõive ja sotsiaalkaitse taseme. Lisaks tuleneb EÜ artikli 126 lõikest 2, et liikmesriigid käsitavad tööhõive edendamist „üldist huvi pakkuva probleemina”.
92.
Märgin samuti, et ühenduse seadusandja on juba ammu kinnitanud vajadust tagada tööjõu liikuvus ühenduse piires. Nii sätestab määruse nr 1612/68 põhjendus 3:
„liikumisvabadus on töötajate ja nende perede põhiõigus; tööjõu liikuvus ühenduse piires peab olema üks vahendeid, mille abil töötajale on tagatud võimalus parandada oma elu- ja töötingimusi ning edendada oma ühiskondlikku edasiminekut, aidates samal ajal rahuldada liikmesriikide majanduse vajadusi; kinnitada tuleks kõigi liikmesriikide töötajate õigust töötada ühenduse piires oma valitud alal”.
93.
Sellist liikuvust julgustatakse enam kui kunagi varem 2006. aastal, mille komisjon on kuulutanud töötajate liikuvuse Euroopa aastaks. „Sotsiaalmeetmete kava aastateks 2006-2010” raames soovib komisjon luua „tõeli[se] Euroopa töötur[u]”, milleks on vaja eelkõige „kõrvaldada olemasolevad otsesed ja kaudsed tõkked” (
35
).
94.
Nende asjaolude alusel leian, et liikmesriigi poolt tööhõivepoliitika raames kasutusele võetud uus vahend ei tohi pidurdada töötajate liikuvust üksnes sel põhjusel, et tegemist on valdkonnaga, mis on veel suures osas liikmesriikide pädevuses.
95.
Mis puudutab vastavaid õigustusi, mis on seotud ühelt poolt vajadusega tagada Saksa sotsiaalkindlustussüsteemi pikaajaline tasakaal ja teisalt kvalifitseeritud tööjõu kaotamise ärahoidmisega, siis tuleb toonitada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab töötajate liikumisvabadust piirav meede olla lubatud ainult siis, kui sellega taotletakse asutamislepinguga kooskõlas olevat õiguspärast eesmärki ja kui see on õigustatav üldisest huvist tuleneva ülekaaluka põhjusega. Aga ka sel juhul on vaja, et sellise meetme kohaldamine oleks asjaomase eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik. (
36
)
96.
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb samuti, et puhtmajanduslikke kaalutlusi ei saa pidada üldisest huvist tulenevaks ülekaalukaks põhjuseks, mis õigustab asutamislepinguga tagatud põhivabaduse piiramist. (
37
) Kohtuasjas Kohll (
38
) tehtud otsuses on Euroopa Kohus siiski möönnud, et sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu raske kahjustamise oht võib endast kujutada sellist üldisest huvist tulenevat ülekaalukat põhjust.
97.
Selles osas nõustun eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja komisjoniga, et käesolevas asjas sellist ohtu tõendatud ei ole.
98.
Ma ei ole veendunud, et tööotsijale teises liikmesriigis töökoha leidmine tooks automaatselt kaasa sotsiaalkindlustusmaksete vähenemise Saksamaal. Kui ühelt poolt võtta arvesse kõrget töötuse määra selles liikmesriigis, siis võtab vaba töökoha kiiresti vastu teine selle sama liikmesriigi tööotsija. Teiselt poolt ei ole töötajate liikuvus ühesuunaline. Seetõttu võib tööotsija lahkumise kompenseerida teise tööotsija riiki saabumine, kes soovib võtta vastu Saksamaal tegelikult tehtud tööpakkumise.
99.
Minu arvates ei ole seega tõendatud, et on olemas põhjuslik seos selle vahel, et sotsiaalkindlustusmaksed Saksamaal vähenevad ja selle vahel, et tööotsija saab töö teises liikmesriigis.
100.
Nagu komisjon märgib, tähendab see, kui tööotsijale leitakse töö teises liikmesriigis, et talle ei pea enam maksma Saksamaal töötu abiraha. Sellest tulenevalt vähenevad nimetatud Saksa sotsiaalkindlustusskeemi kulud, kes peaks toetust maksma.
101.
Mis puudutab kvalifitseeritud tööjõu kaotuse ärahoidmise kohta esitatud õigustusi, siis tuleb esiteks otsustada, kas see on selline üldisest huvist tulenev ülekaalukas põhjus, millele liikmesriik võib toetuda.
102.
Leian, et põhimõtteliselt võib liikmesriik sellisele õigustusele toetuda. Minu arvates tuleb nõustuda, et liikmesriigil võib olla õiguspärane huvi hoida oma tööturu struktuur teatud tasakaalus.
103.
Minu meelest on viidatud õigustus vastuvõetav seega siiski üksnes siis, kui see on seotud meetmega, mis puudutab sellise tööturu mõnda konkreetset valdkonda, mida iseloomustavad teatud struktuurilised raskused, nagu ebapiisav arv kvalifitseeritud töötajaid.
104.
Selline õigustus ei ole seega lubatav sellise üldmeetme puhul nagu Saksa töövahenduskupongide süsteem, mis ei ole piiratud konkreetse töövaldkonnaga. Kuna see süsteem on üldiselt piiratud tööotsijatega, kes leiavad töökoha Saksamaa territooriumil, siis ei ole see sellises olukorras kvalifitseeritud tööjõu kaotuse ärahoidmise eesmärgi saavutamiseks vajalik ega selle suhtes proportsionaalne.
105.
Viimaks tuleb vastata märkustele, mis Saksamaa valitsus kohtuistungil selles osas esitas, ja täpsustada, et minu arvates ei ole siinkohal oluline, mida Euroopa Kohus on leidnud tööotsimisega seotud toetuste kohta, st et „on võimalik pidada õiguspäraseks seda, et liikmesriik annab sellise toetuse alles pärast seda, kui on tõendatud, et tööotsija ja kõnealuse riigi tööturu vahel on tegelik seos” (
39
).
106.
Käesolevas asjas ei seata kahtluse alla sellise seose olemasolu vajadust, et D. Halaczi-sugusele tööotsijale saaks väljastada töövahenduskupongi. On selge, et selleks et saada töövahenduskupong, peab D. Halacz täitma SGB III § 421g lõike 1 esimeses lauses sätestatud tingimused, mis tõendavad tööotsija ja siseriikliku tööturu vahelist seost. (
40
)
107.
Minu arvates ei või päritoluriik eespool viidatud Euroopa Kohtu kohtupraktikat arvestades toetuda tööotsija ja siseriikliku tööturu vahelise tegeliku seose olemasolu tingimusele põhikohtuasja laadses asjas, kus tööotsija, kes ei leia tööd selles liikmesriigis, soovib vastu võtta teises liikmesriigis tegelikult tehtud tööpakkumise.
108.
Eeltoodust tulenevalt olen seisukohal, et EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette, et riiklik tööturuamet maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, mis tööotsija võlgneb talle töö vahendamise eest, üksnes tingimusel, et selle eraõigusliku vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik selle liikmesriigi territooriumil.
109.
Analüüsi praeguses staadiumis leian, et Euroopa Kohus peaks arutama käesolevat eelotsusetaotlust üksnes töötajate vaba liikumist arvestades. Just see põhivabadus on minu meelest põhikohtuasjas keskse tähtsusega.
110.
Eeltoodust nähtub, et töövahenduskupongide Saksa süsteem soodustab otseselt tööotsijaid. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, kuna asutamislepingu töötajate vaba liikumist reguleerivad normid annavad sellistele tööotsijatele õigused, siis on nii vajalik kui ka piisav uurida seda süsteemi seda vabadust arvestades.
111.
Töövahenduse erilisus tähendab, et tööotsijal on kahesugune olemus. Eraõigusliku töövahendusbürooga sõlmitud töövahenduslepingu poolena on ta ka teenuse saaja.
112.
Hinnates seda, kas Saksa töövahenduskupongide süsteem on kooskõlas ühenduse õigusega, on minu arvates see positsioon siiski teisejärguline võrreldes EÜ artiklis 39 tähenduses „töötaja” positsiooniga.
113.
Selles osas teen Euroopa Kohtule ettepaneku EÜ artiklit 49 mitte tõlgendada.
114.
Juhuks, kui Euroopa Kohus ei nõustu selle ettepanekuga, analüüsin käesolevat eelotsusetaotlust siiski teise võimalusena ka teenuste osutamise vabaduse seisukohast.
2. Teenuste osutamise vabadus
a) Teenuste osutamise vabadust käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldatavus
115.
Mis puudutab EÜ  artikli 49 kohaldatavust põhikohtuasjas, siis leiab komisjon, et tööjõu vahendus on teenus EÜ artikli 50 tähenduses ja et käesolevas asjas esineb välismaine element. On tõsi, et teenust osutas Saksamaal asuv äriühing samas liikmesriigis elavale tööotsijale. Siiski sisaldas teenus ise välismaist elementi, kuna Madalmaades asuva töökoha vahendamine ei oleks olnud võimalik ilma sidemeteta, mis töövahendajal olid selle liikmesriigiga.
116.
Saksamaa valitsus omalt poolt kahtleb, kas piiriülest elementi kujutab endast asjaolu, et tööandja, kelle juures on tööotsijale töökoht leitud, asub teises liikmesriigis. Saksamaa valitsuse arvates eksisteeriks välismaine element siis, kui tööotsija kasutaks teises liikmesriigis asuvat eraõiguslikku töövahendusbürood.
117.
Nende argumentide osas tuleb kõigepealt meelde tuletada, et tööjõu vahendamine kujutab endast vastavalt Euroopa Kohtu praktikale teenuste osutamist EÜ artiklite 49 ja 50 tähenduses. (
41
)
118.
Edasi olen vastupidi Saksamaa valitsusele seisukohal, et põhikohtuasjas kõne all oleva olukorra puhul esineb piisav välismaine element.
119.
Meenutan, et selles osas on Euroopa Kohus leidnud, et EÜ artikkel 49 on kohaldatav isegi siis, kui teenuse osutaja ja saaja asuvad samas liikmesriigis, tingimusel et teenuste osutamine toimub teises liikmesriigis. (
42
)
120.
Põhikohtuasjas täpsustub piiriülene mõõde asjaolus, et eraõiguslik vahendaja teostas tööjõuvahenduse oluliseks osaks oleva tööotsingu teises liikmesriigis. Lisaks on normaalne, et teenuseosutajal on töövahenduslepingu täitmisel kontaktid teistes liikmesriikides asuvate potensiaalsete tööandjatega, et töövahendus oleks edukam.
121.
Seetõttu ei ole minu arvates asjaolu, et töövahendusleping on sõlmitud tööotsija ja eraõigusliku töövahendusbüroo vahel, kes asuvad samas liikmesriigis, takistuseks EÜ artikli 49 kohaldamisele, kui tööotsing, mis on tööjõu vahenduse peamine ese, toimus teises liikmesriigis. (
43
)
b) Teenuste vaba osutamise piirang
122.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates (
44
) võib olla tegemist EÜ artikli 49 esimese lõigu tähenduses teenuste osutamise vabaduse piiranguga, sest kui lähtuda SGB III § 421g ainuüksi siseriiklikule õigusele põhinevast tõlgendusest, siis takistatakse Saksamaal asutatud töövahendajaid kaudselt laiendamast oma töövahendust teise liikmesriiki ja välismaiseid töövahendajaid takistatakse kaudselt vahendamast Saksa töötutele tööd teises liikmesriigis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tulenevalt välismaiste töövahendajate lähedusest teistes liikmesriikides asuvatele tööandjatele, peaks peamiselt just sellistel vahendajatel olema parimad võimalused Saksa töötutele teistes liikmesriikides töö leidmiseks. Need töövahendajad on seega tõenäoliselt tunduvalt ebasoodsamas olukorras oma tegevuse teostamisel, kui SGB III § 421g tuleb mõista nii, et tööotsija ei vabane kohustusest maksta tasu, kui talle leitud töökoht asub teises liikmesriigis.
123.
Saksamaa valitsus seevastu leiab, et küsimus, kas välismaiste töövahendajate teenuste osutamise vabadust piiratakse, on põhikohtuasja asjaolusid arvestades hüpoteetiline.
124.
Saksamaa valitsus leiab igal juhul, et SGB III §-st 421g tulenev süsteem ei piira teenuste osutamise vabadust. Ta välistab nii otsese kui ka kaudse diskrimineerimise Saksamaal asutatud ja teistes liikmesriikides asutatud eraõiguslike töövahendusbüroode vahel. Viimased võiksid nimelt osutada Saksamaal teenuseid samadel tingimusel kui Saksa töövahendajad. Veelgi enam, välismaale tööle vahendamisel ei sea SGB III § 421g väljaspool Saksamaad asutatud bürood ebasoodsamasse olukorda kui Saksamaal asutatud büroo. Lõppkokkuvõttes määratleb see paragrahv üksnes, kes maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole töövahendamise õnnestumisel tasu, ning seda sõltumata töövahendusbüroo asukohast.
125.
Lisaks väidab Saksamaa valitsus, et käesolevas kohtuasjas ei takista riik, kus teenuste osutaja on asutatud, teenuste osutaja tegutsemist teises liikmesriigis. Juurdepääs teise liikmesriigi töövahendusturule ei ole seega SGB III §-ga 421g piiratud.
126.
Komisjoni väitel saab tööotsija, keda võib lugeda töövahendusteenuse saajaks, nõuda Saksamaa Liitvabariigilt eraõigusliku töövahendusbüroole tasu maksmist üksnes siis, kui see büroo on leidnud talle töö selles liikmesriigis. Seevastu kui teenus sisaldab välismaist elementi ja kui teenuse saaja saab töökoha, mis asub teises liikmesriigis, ei maksa Saksamaa Liitvabariik töövahendusest tulenevat tasu. Seetõttu on teenuse saaja välismaal tööd saades ebasoodsamas olukorras, mistõttu on tegemist teenuse osutamise vabaduse piiranguga, mis samuti nagu eespool viidatud kohtuotsuse Vestergaard aluseks olnud kohtuasjas tugineb üksnes teenuse osutamise kohale.
127.
Esiteks täpsustan, et küsimus, kas Saksa õigusaktidega piiratakse väljaspool Saksamaad asutatud töövahendusbüroode teenuste osutamise vabadust, on põhikohtuasja asjaolusid arvestades, nagu märkis Saksamaa valitsus, hüpoteetiline. Seetõttu ei peaks Euroopa Kohus minu arvates EÜ artiklit 49 sellest küljest tõlgendama.
128.
Teiseks tuleb küsida, kas Saksamaal asutatud eraõigusliku töövahendusbüroo teenuste osutamise vabadust piiratakse.
129.
Selles osas on selge, et Saksa õigus ei takista sellisel töövahendusbürool tegutseda tööjõu vahendamise alal teises liikmesriigis. Tuleb siiski veenduda, kas eraõiguslik töövahendusbüroo võib loobuda sellisest tegevusest põhjusel, et kui ta leiab lepingupoolele töö teises liikmesriigis, peab töövahendustasu maksma tööotsija, mitte Bundesagentur.
130.
Nagu Saksamaa valitsus on õigustatult täpsustanud, reguleerib SGB III § 421g reguleerib eelkõige seda, kes maksab eraõigusliku töövahendusbüroo tasu juhul, kui töövahendus õnnestub. Kui töövahendus puudutab Saksamaa territooriumil asuvat töökohta, siis saab eraõiguslik töövahendaja töövahenduskupongi alusel vähemalt osa tasust Bundesagenturilt. Kui töövahendus puudutab teises liikmesriigis asuvat töökohta, siis säilib tööotsija kohustus maksta kogu eraõigusliku töövahendusbüroo tasu. Mõlemal juhul on töövahendusbürool õigus saada töövahenduslepingu kohane tasu. Saksa töövahenduskupongide süsteem ei sea seega iseenesest Saksamaal asutatud eraõiguslikke töövahendusbüroosid, kes osutavad oma teenust teistes liikmesriikides, majanduslikult ebasoodsamasse olukorda. Selline süsteem ei piira minu arvates seega nende büroode teenuste osutamise vabadust.
131.
Kolmandaks tuleb teha kindlaks, kas teenuste osutamise vabadus on piiratud tööotsija ehk teenuse saaja vaatepunktist.
132.
Leian samuti nagu komisjon, et selles osas teenuste osutamise vabadust tõepoolest piiratakse.
133.
Töövahenduskupongide Saksa süsteem tingib teenuse osutamise kohast sõltuva erineva kohtlemise, kuna teenuste saaja peab tasuma ise eraõigusliku töövahendusbüroo tasu, kui teenus ehk töövahendus osutatakse teises liikmesriigis, samas kui Bundesagentur maksaks tasu kas tervikuna või osaliselt, kui töövahendus toimuks Saksamaal. EÜ artiklis 49 keelatakse selline erinev kohtlemine, nagu Euroopa Kohus on juba kinnitanud eespool viidatud kohtuotsuses Vestergaard. (
45
)
c) Teenuste osutamise vabaduse piiramise õigustatus
134.
Kuna põhjendused, millele toetutakse käesolevas menetluses teenuste osutamise vabaduse piiramise õigustamisel, on identsed nendega, mida on juba analüüsitud töötajate vaba liikumisega seoses, siis viitan käesoleva ettepaneku punktile 79 ja sellele järgnevatele punktidele.
135.
Seetõttu ei ole eespool kirjeldatud teenuste osutamise vabaduse piiramine minu arvates nõuetekohaselt õigustatud.
136.
Sellest tulenevalt leian, et EÜ artiklit 49 tuleb samuti tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette, et riiklik tööturuamet maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, mis tööotsija võlgneb talle töö vahendamise eest, üksnes tingimusel, et selle eraõigusliku vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik selle liikmesriigi territooriumil.
B. Teise küsimuse punkt a ja neljanda küsimuse punkt a
137.
Nende küsimustega, mida ma analüüsin koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas on võimalik ja vajalik tõlgendada SGB III § 421g lõike 1 teist lauset kooskõlas ühenduse õigusega.
138.
Nagu ma olen eespool märkinud, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab ise, et kõnealust siseriiklikku õigusnormi on võimalik tõlgendada ühenduse õigusega kooskõlas nii, et „töökohana, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik” nimetatud sätte tähenduses, käsitatakse ka ühenduse teise liikmesriigi territooriumil tehtavat sellist tööd. Selle väljendi üldine laad lubab minu arvates tõesti ühenduse õigusega kooskõlas olevat tõlgendust.
139.
Põhimõte, mille kohaselt siseriiklik kohus peab tõlgendama siseriiklikke õigusnorme viisil, mis tagab ühenduse õiguse tõhusa kohaldamise, kehtestati esialgu direktiivide kohaldamise kontekstis. (
46
)
140.
Nõudena, mis „sisaldub asutamislepinguga loodud süsteemis” (
47
), ja kuivõrd tegemist on EÜ artiklis 10 ette nähtud lojaalse koostöö kohustuse väljendusega, kohaldatakse seda nn kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet kõikidele ühenduse õigusnormidele ja seega ka esmase õiguse normidele. (
48
)
141.
Eeltoodust tuleneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab nii suures ulatuses kui võimalik tõlgendama SGB III § 421g lõike 1 teist lauset kooskõlas ühenduse õigusega. (
49
)
142.
Võttes arvesse vastust, mida soovitan Euroopa Kohtule teise küsimuse punkti a ja neljanda küsimuse punkti a osas, ei ole teise küsimuse punkti b ja neljanda küsimuse punkti b vaja analüüsida.
V. Ettepanek
143.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sozialgericht Berlini esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette, et riiklik tööturuamet maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, mis tööotsija võlgneb talle töö vahendamise eest, üksnes tingimusel, et selle eraõigusliku vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik selle liikmesriigi territooriumil.
2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab nii suures ulatuses kui võimalik tõlgendama Sotsiaalkindlustusseadustiku III osa „Tööhõive edendamine” (Sozialgesetzbuch — Arbeitsförderung) § 421g lõike 1 teist lauset kooskõlas ühenduse õigusega.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Vt Prantsuse Senati õigustalituse 2004. aasta jaanuari dokument, mis puudutab töötuskindlustuse ja töötute töövahenduse organiseerimist seitsmes liikmesriigis (õigusaktide võrdlev analüüs), kättesaadav Internetis (http://www.senat.fr/lc/lc130/lc1300.html).
(
3
)	Vt Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 19. juuni 1997. aasta eraõiguslike töövahendusbüroode konventsioon nr 181 ja soovitus nr 188, kättesaadav Internetis (http://www.ilo.org/ilolex/french/convdisp1.htm ja http://www.ilo.org/ilolex/french/recdisp1.htm).
(
4
)	EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15.
(
5
)	Bundesgesetzblatt 1997 I, lk 594, edaspidi „SGB III”.
(
6
)	Saksamaa valitsus selgitab oma kirjalike märkuste punktis 11 selle sätte mõtet, täpsustades, et töövahenduskupong annab õiguse ainult osalisele tasumisele ning tööotsijal on kohustus tasuda töövahenduslepingu kohane tasu. Saksamaa valitsus leiab ka, et töövahenduskupongi esitamise tagajärjeks on selle sätte kohaselt selle tähtaaja automaatne kulgema hakkamine, mille jooksul tööotsija peab töövahendajale tasu maksma.
(
7
)	Tuleb täpsustada, et see töövahenduskupongide süsteem võeti Saksa õiguses kasutusele 2002. aastal prooviperioodiks. On sätestatud, et seda 31. detsembrini 2006 kohaldatavat süsteemi hinnatakse, enne kui otsustatakse, kas seda jätkata.
(
8
)	Eelotsusetaotlusest ilmneb, et D. Halaczi ja tema tööandja vaheline töösuhe lõpetati novembris 2003. Kuna see töösuhe kestis alla kuue kuu, siis võib ITC nõuda Bundesagenturilt igal juhul tasu vaid summas 1000 eurot.
(
9
)	Vt eelkõige 24. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C-280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (EKL 2003, lk I-7747, punkt 74), samuti 22 juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (EKL 2006, lk I-5479, punkt 84).
(
10
)	Vt eelkõige 20. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-126/01: Gemo (EKL 2003, lk I-13769, punkt 28 ja viidatud kohtupraktika), samuti eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (punkt 86).
(
11
)	Vt eelkõige 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-172/03: Heiser (EKL 2005, lk I-1627, punkt 40 ning viidatud kohtupraktika), samuti eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (punkt 119).
(
12
)	Nagu nähtub komisjoni 12. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 2204/2002, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklite 87 ja 88 kohaldamist tööhõivealase riigiabi suhtes (EÜT L 337, lk 3; ELT eriväljaanne 05/04, lk 273) põhjendusest 6: „[p]aljud tööhõivemeetmed ei kujuta endast riigiabi [EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses], sest need toetavad üksikisikuid, soodustamata teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist […]”.
(
13
)	Vt nt 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-10/05: Mattern ja Cikotic (EKL 2006, lk I-3145, punkt 18 ja viidatud kohtupraktika).
(
14
)	Vt eelkõige 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-138/02: Collins (EKL 2004, lk I-2703, punkt 27).
(
15
)	15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-258/04: Ioannidis (EKL 2005, lk I-8275, punkt 21).
(
16
)	11. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-55/96 (EKL 1997, lk I-7119).
(
17
)	Seevastu Euroopa Kohus nõustus tõlgendama EÜ asutamislepingu artikleid 86 ja 90 (nüüd EÜ artiklid 82 ja 86) niivõrd, kui neid artikleid puudutavad küsimused tõstatasid riiklikele tööhõiveametitele antud ainuõiguse ulatuse küsimuse ja seega rikkumisel kriminaalõiguslikke ja haldusõiguslikke tagajärgi kaasa toova keelu küsimuse, mille kohaselt eraõiguslikud äriühingud ei või vahendada töötaotlusi ja -pakkumisi.
(
18
)	Punkt 18.
(
19
)	7. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-350/96 (EKL 1998, lk I-2521).
(
20
)	Punkt 19.
(
21
)	Punkt 21.
(
22
)	Eespool viidatud kohtuotsus Clean Car Autoservice (punkt 18).
(
23
)	Ibidem, punkt 19 (kohtujuristi kursiiv).
(
24
)	26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-100/01: Oteiza Olazabal (EKL 2002, lk I-10981, punkt 26).
(
25
)	Artikli 3 kohta vt nt 23. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-419/92: Scholz (EKL 1994, lk I-505, punkt 6). Artikli 7 kohta vt eelkõige 23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-205/04: komisjon vs. Hispaania (kohtulahendite kogumikus ei avaldada, punkt 3).
(
26
)	Prantsuskeelse tõlke lk 9.
(
27
)	Komisjon viitab selles osas 15. detsembri 1995. aasta otsusele kohtuasjas C-415/93: Bosman (EKL 1995, lk I-4921, punkt 95 jj).
(
28
)	Komisjoni kirjalike märkuste punkt 14.
(
29
)	ITC kirjalike märkuste prantsuskeelse tõlke lk 3.
(
30
)	17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-109/04: Kranemann (EKL 2005, lk I-2421, punkt 25 ja viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Eespool viidatud kohtuotsus Kranemann (punkt 26 ja viidatud kohtupraktika).
(
32
)	Tundub, et D. Halaczi asja konkreetsetel asjaoludel välistavad töövahenduslepingu teatud sätted selle, et ta peaks tasuma ITC-le töövahenduse eest tasu. Nagu ITC esindaja kohtuistungil täpsustas, ei ole siiski välistatud, et D. Halaczilt nõutakse seda tasu Saksa tsiviilõiguse alusel Saksa kohtus, olenevalt põhikohtuasjas tehtavast otsusest.
(
33
)	Prantsuskeelse tõlke lk 13 ja 14.
(
34
)	Need õigustused on esitatud Saksa valitsuse kirjalikes kommentaarides teenuste vaba osutamise kohta. Kohtuistungil toimunud vaidlustest selgub siiski, et samad õigustused puudutavad ka töötajate vaba liikumist.
(
35
)	Komisjoni 9. veebruari 2005. aasta teatis KOM(2005) 33 (lõplik) sotsiaalmeetmete kava kohta, lk 8. Ühenduse tasemel rakendatud erimeetmed, nagu Euroopa tööturuasutuste süsteem EURES (European employment services), toetavad „Euroopa tööturgude integreerimist” (vt komisjoni 23. detsembri 2002. aasta otsuse 2003/8/EÜ, millega rakendatakse nõukogu määrust nr 1612/68 vabade töökohtade ja töötaotlejate vahenduse osas (EÜT 2003, L 5, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 289) põhjendus 5). Selles osas vastutab EURES-i võrgustik liikmesriikide tööturuasutuste vahelise teabevahetuse ja koostöö arendamise eest.
(
36
)	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Kranemann (punkt 33 ja viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Ibidem (punkt 34 ja viidatud kohtupraktika).
(
38
)	28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-158/96 (EKL 1998, lk I-1931, punkt 41). Vt lisaks 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-368/98: Vanbraekel jt (EKL 2001, lk I-5363, punkt 47), samuti otsus kohtuasjas C-157/99: Smits ja Peerbooms (EKL 2001, lk I-5473, punkt 72).
(
39
)	Eespool viidatud kohtuotsus Collins (punkt 69). Vt selles osas ka 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-224/98: D’Hoop (EKL 2002, lk I-6191, punkt 38) ja eespool viidatud kohtuotsus Ioannidis (punkt 30). Nagu kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomer on eespool viidatud kohtuotsuse Collins aluseks olnud kohtuasjas esitatud ettepanekus selgitanud, võib selline nõue „olla õigustatud, kui selle eesmärk on vältida nn sotsiaalturismi, st kui ühest liikmesriigist teise liikuvate isikute eesmärk on saada maksudest sõltumatuid hüvitisi, ja ära hoida kuritarvitusi” (punkt 75).
(
40
)	Meenutan, et selle artikli kohtaselt on töövahenduskupongi saamise õigus isikutel, kes saavad töötutoetust või töötu abiraha ja kellele kolmekuulise töötusaja jooksul ei ole tööd pakutud või isikutel, kes töötavad töökohal, millele makstakse toetust töökohtade loomise meetme või struktuurilise kohandamise raames.
(
41
)	18. jaanuari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 110/78 ja 111/78: Van Wesemael jt (EKL 1979, lk 35, punkt 7).
(
42
)	Vt selle kohta eelkõige 28. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-55/98: Vestergaard (EKL 1999, lk I-7641, punkt 18).
(
43
)	Euroopa Kohus seevastu on leidnud, et „töövahendusnõustamisteenust osutav liikmesriigi äriühing ei saa toetuda asutamislepingu artiklitele 7 ja 59 (nüüd EÜ artiklid 12 ja 49), mis puudutab selle liikmesriigi kodanike vahendamist tööle sama liikmesriigi ettevõtetesse”, 23. aprilli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-41/90: Höfner ja Elser (EKL 1991, lk I-1979, punkt 40).
(
44
)	Eelotsusetaotluse punkt 3.2.2.
(
45
)	Punkt 22. Vt seda tüüpi teenuste osutamise vabaduse piirangute kohta ka 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-39/04: Laboratoires Fournier (EKL 2005, lk I-2057, punktid 15 ja 16).
(
46
)	Euroopa Kohus leidis, et siseriiklikud kohtud peavad tõlgendama asjassepuutuvat siseriiklikku õigust nii suures ulatuses kui võimalik „direktiivi sõnastuse ja eesmärgi kohaselt” (10. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 14/83: Von Colson ja Kamann, EKL 1984, lk 1891, punkt 26). Vt selle kohta hiljutine 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I-6057, punkt 108).
(
47
)	Eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt (punkt 109).
(
48
)	Vt nt Euroopa Kohtu 4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 157/86: Murphy jt (EKL 1988, lk 673, punkt 11); 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-165/91: Van Munster (EKL 1994, lk I-4661, punkt 34) ja 26. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-262/97: Engelbrecht (EKL 2000, lk I-7321, punkt 39).
(
49
)	Meenutan samuti, et Euroopa Kohtu kohaselt, kui ühenduse õigusega kooskõlas olev tõlgendus ei ole võimalik, siis „peab siseriiklik kohus kohaldama ühenduse õigust tervikuna ja kaitsma õigusi, mis see annab eraõiguslikele isikutele, ning jätma vajadusel kohaldamata iga siseriikliku õiguse normi, kui viimase kohaldamine kohtuasja asjaoludel tooks kaasa ühenduse õigusega vastuolus oleva tulemuse” (eespool viidatud kohtuotsus Engelbrecht, punkt 40).