61992CJ0020_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-20/92,
jonka Landgericht Hamburg on saattanut ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen ensin mainitussa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Anthony Hubbard
vastaan
Peter Hamburger
ennakkoratkaisun ETY:n perustamissopimuksen 7 ja 59 artiklan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. N. Kakouris sekä tuomarit G. F. Mancini, F. A. Schockweiler, M. Díez de Velasco ja P. J. G. Kapteyn,
julkisasiamies: M. Darmon,
kirjaaja: apulaiskirjaaja H. von Holstein,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille on esittänyt Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellinen pääneuvonantaja H. Étienne ja oikeudellinen neuvonantaja E. Lasnet,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen 10.3.1993 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1
Landegericht Hamburg on esittänyt 11.12.1991 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 24.1.1992, ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksiä, jotka koskevat ETY:n perustamissopimuksen 7 artiklan ensimmäisen kohdan ja 59 artiklan tulkintaa.
2
Kysymys on esitetty Hubbardin Hamburgeria vastaan nostaman kanteen yhteydessä, joka koskee hänen oikeuttaan saada omistukseensa jäämistöön kuuluva omaisuus.
3
Englantilainen solicitor Hubbard, joka toimii Englannin oikeudessa tarkoitettuna testamentin toimeenpanijana, on vaatinut Landgericht Hamburgissa saada omistukseensa jäämistöön kuuluvaa omaisuutta, joka on Saksan liittotasavallassa. Vastaaja Hamburger vaati tällöin vakuuden asettamista oikeudenkäyntikulujen maksamisesta Zivilprozeßordnungin (siviiliprosessilaki) 110 pykälän 1 momentin ensimmäisen virkkeen nojalla.
4
Säännöksen mukaan saksalaisissa tuomioistuimissa vireille saatetuissa oikeudenkäyntiasioissa kantajina esiintyvien ulkomaalaisten on vastaajan vaatimuksesta asetettava vakuus asianajajan kulujen ja palkkioiden maksamisesta. Kyseisessä 110 pykälän 2 momentin 1 kohdassa säädetään kuitenkin, ettei velvollisuutta sovelleta silloin kun kantaja on sellaisen valtion kansalainen, joka ei vaadi samaa vakuutta Saksan kansalaisilta.
5
Oikeudenkäyntimenettelystä 20.3.1928 tehdyn Saksan ja Ison-Britannian välisen sopimuksen (Convention on the conduct of legal proceedings), joka on saatettu uudelleen voimaan 1.1.1953 alkaen (BGBl. 1953, II, s. 116), 14 artiklan mukaan sopimuspuolen kansalaiset vapautetaan asettamasta vakuutta oikeudenkäyntikulujen maksamisesta toisen sopimuspuolen alueella ainoastaan, jos he asuvat siellä. Pariisissa 13.12.1955 tehdyssä etabloitumista koskevassa eurooppalaisessa yleissopimuksessa (BGBl. 1959, II, s. 998) vapautetaan tästä velvollisuudesta lisäksi kaikki sopimusvaltioiden kansalaiset, edellyttäen että heillä on kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka jossain kyseisistä sopijavaltioista. Sääntöä ei kuitenkaan sovelleta sellaisten valtioiden kansalaisiin, jotka ovat tehneet yleissopimuksen 27 artiklan mukaisen varauman, kuten Yhdistynyt kuningaskunta.
6
Varauman vuoksi Hubbardiin ei voida soveltaa Pariisin yleissopimuksessa säädettyä poikkeusta. Koska hän ei asu Saksassa, hän ei voi myöskään vedota Saksan ja Ison-Britannian väliseen kahdenväliseen sopimukseen.
7
Koska Landgericht Hamburg katsoi, että oikeudenkäyntiasian ratkaisu riippuu yhteisön oikeuden tulkinnasta, se esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1)
Loukataanko solicitorin yhteisön oikeudesta johtuvia oikeuksia - erityisesti palvelujen tarjoamisen vapautta - jos saksalainen tuomioistuin vastaajan vaatimuksesta määrää Zivilprozeßordnungin 110 pykälän 1 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan englantilaisen solicitorin, joka toimii Saksassa Englannin oikeudessa tarkoitettuna testamentin toimeenpanijana (executor) ja joka on omissa nimissään nostanut saksalaisessa tuomioistuimessa kanteen, jossa vaatii omistusoikeutta jäämistöön kuuluvaan omaisuuteen, asettamaan vakuuden oikeudenkäyntikulujen maksamisesta, mistä seuraa, ettei vastaajan tarvitse vastata pääasiaan ennen vakuuden asettamista?
2)
Vaikuttaako ETY:n perustamissopimuksen soveltamiseen erityisesti se, että Saksan tuomioistuinten ja sellaisten englantilaisten kantajien, joilla ei ole Saksan liittotasavallassa kotipaikkaa tai kiinteää omaisuutta, välisissä suhteissa oikeudenkäyntikulujen maksamisesta asetettavasta vakuudesta määrätään toisaalta tuomioistuimen toimivallasta 20.3.1928 tehdyn Saksan ja Ison-Britannian välisen yleissopimuksen (RGBl. II, s. 623), joka on saatettu uudelleen voimaan 1.1.1953 alkaen (BGBl. II, s. 116), 14 kappaleessa, toisaalta Pariisissa 13.12.1955 tehdyssä etabloitumista koskevassa eurooppalaisessa yleissopimuksessa (BGBl. 1959 II, s. 998)?
3)
Merkitsevätkö ensimmäisessä kysymyksessä esitetyt tosiseikat, että ETY:n perustamissopimuksen 7 artiklan ensimmäistä kohtaa rikotaan?
4)
Merkitseekö se, että kantajan kanne saattaa hänen selvityksensä mukaan kuulua aineellisoikeudellisesti myös jäämistöoikeuden soveltamisalaan, sellaista ETY:n perustamissopimuksen soveltamisalan tai yhteisön oikeuden muiden säännösten ja määräysten rajoitusta, jolla on merkitystä käsiteltävänä olevaan oikeudenkäyntiasiaan?"
8
Pääasiaa koskevia oikeussääntöjä ja tosiseikkoja, menettelyn kulkua sekä yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjä kirjallisia huomautuksia koskevat tarkemmat tiedot ilmenevät suullista käsittelyä varten laaditusta kertomuksesta. Oikeudenkäyntiasiakirjojen näitä osia käsitellään jäljempänä vain, mikäli se on tarpeen tuomioistuimen perustelujen selvittämiseksi.
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
9
Ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii pääasiallisesti selvittämään, onko perustamissopimuksen 7 artiklan ensimmäisen kohdan, 59 artiklan ja 60 artiklan vastaista, että jäsenvaltio edellyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ammatinharjoittajan, joka nostaa kanteen jossain ensin mainitun jäsenvaltion tuomioistuimessa, asettavan vakuuden oikeudenkäyntikulujen maksamisesta yksinomaan sillä perusteella, että kyseinen ammatinharjoittaja on toisen jäsenvaltion kansalainen.
10
Ensinnäkin on syytä huomauttaa, että perustamissopimuksen 7 artiklan mukaan syrjintäkiellon periaate vaikuttaa perustamissopimuksen soveltamisalalla, "sanotun kuitenkaan rajoittamatta [- -] sopimuksen erityismääräysten soveltamista". Jälkimmäisellä ilmaisulla 7 artiklassa viitataan erityisesti perustamissopimuksen muihin määräyksiin, joissa määrätään tiettyjen erityistilanteiden osalta tästä yleisestä periaatteesta. Tämä pätee muun ohella palvelujen tarjoamisen vapauteen (ks. asia 186/87, Cowan, tuomio 2.2.1989, Kok. 1989, s. 195).
11
Esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi on siten ensiksi tutkittava, kuuluuko perustamissopimuksen 59 ja 60 artiklan soveltamisalaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen toiminta, jossa palvelujen tarjoaja ja vastaanottaja ovat sijoittautuneet samaan jäsenvaltioon, mutta palvelujen tarjoaminen tapahtuu toisessa jäsenvaltiossa.
12
On syytä todeta, että 26.2.1991 antamissaan niin kutsutuissa matkaopastuomioissa (asia C-154/89, komissio v. Ranska, Kok. 1991, s. I-659, 10 kohta; asia C-180/89, komissio v. Italia, Kok. 1991, s. I-709, 9 kohta ja asia C-198/89, Kok. 1991, s. I-727, 10 kohta) yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että perustamissopimuksen 59 artiklan määräyksiä on sovellettava aina kun palvelujen tarjoaja tarjoaa palvelujaan muun jäsenvaltion alueella kuin sen, johon hän on sijoittautunut, riippumatta kyseisten palvelujen vastaanottajien sijoittautumispaikasta.
13
Silloin kun tällainen palvelujen tarjoaja on ammatinharjoittaja ja palvelu on siten tavallisesti vastikkeellinen, kuten perustamissopimuksen 60 artiklassa edellytetään, sovelletaan 59 artiklassa määrättyä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
14
Se, että jäsenvaltio vaatii toisen jäsenvaltion kansalaista, joka on testamentin toimeenpanijana nostanut kanteen jossain ensin mainitun valtion tuomioistuimessa, asettamaan vakuuden oikeudenkäyntikulujen maksamisesta, on 59 ja 60 artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, jos tällainen vaatimus ei koske maan omia kansalaisia.
15
Näin ollen ensimmäiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että 59 ja 60 artiklaa on tulkittava siten, että on niiden vastaista, että jäsenvaltio edellyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ammatinharjoittajan, joka nostaa kanteen jossain ensin mainitun jäsenvaltion tuomioistuimessa, asettavan vakuuden oikeudenkäyntikulujen maksamisesta yksinomaan sillä perusteella, että kyseinen ammatinharjoittaja on toisen jäsenvaltion kansalainen.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
16
Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko sillä, että on olemassa vastavuoroisuusperiaatteeseen perustuvia kansainvälisiä sopimuksia, joissa määrätään tietyissä tapauksissa vapautus kiistanalaisesta vakuuden asettamisesta, olla merkitystä perustamissopimuksen soveltamisen kannalta.
17
Riittää, kun tähän kysymykseen vastataan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön oikeudessa annetun yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden edellytyksenä ei voi olla jäsenvaltioiden välisten vastavuoroisuussopimusten olemassaolo (ks. asia 1/72, Frilli, tuomio 22.6.1972, Kok. 1972, s. 457 ja asia 186/87, Cowan, tuomio 2.2.1989, Kok. 1989, s. 195).
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
18
Neljännellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy pääasiallisesti, voiko se, että kansallisen tuomioistuimen käsittelemä oikeudenkäyntiasia kuuluu jäämistöoikeuden soveltamisalaan, estää perustamissopimuksen soveltamisen.
19
Tässä yhteydessä on todettava, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on 21.3.1972 antamassaan tuomiossa (asia 82/71, Sail, Kok. 1972, s. 119, 5 kohta) todennut, yhteisön oikeuden tehokkuus ei voi vaihdella aina sen mukaan, mistä kansallisen oikeuden alasta, jolla yhteisön oikeus tuottaa vaikutuksia, kulloinkin on kyse. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa se kansallinen oikeus, joihin yhteisön oikeuden vaikutukset kohdistuvat, ei ole kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevaan pääasiaan sovellettava oikeus vaan kansallinen prosessioikeus.
20
Kysymykseen on näin ollen vastattava, ettei se, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia kuuluu jäämistöoikeuden soveltamisalaan, voi estää yhteisön oikeudessa vahvistetun palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan oikeuden soveltamista siihen ammatinharjoittajaan, jolle kyseinen toimeksianto on annettu.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
21
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneelle Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen maksamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Landgericht Hamburgin 11.12.1991 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Perustamissopimuksen 59 ja 60 artiklaa on tulkittava siten, että on niiden vastaista, että jäsenvaltio edellyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ammatinharjoittajan, joka nostaa kanteen jossain ensin mainitun jäsenvaltion tuomioistuimessa, asettavan vakuuden oikeudenkäyntikulujen maksamisesta yksinomaan sillä perusteella, että kyseinen ammatinharjoittaja on toisen jäsenvaltion kansalainen.
2)
Yhteisön oikeudessa annetun yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden edellytyksenä ei voi olla jäsenvaltioiden välisten vastavuoroisuussopimusten olemassaolo.
3)
Se, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia kuuluu jäämistöoikeuden soveltamisalaan, ei voi estää yhteisön oikeudessa vahvistetun palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan oikeuden soveltamista siihen ammatinharjoittajaan, jolle kyseinen toimeksianto on annettu.