62006CC0240_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Korkein hallinto‑oikeus pyytää käsiteltävänä olevalla ennakkoratkaisupyynnöllään yhteisöjen tuomioistuimelta vastausta siihen, onko EY 56 artiklaa ja pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista 17.7.1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY(2) 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että ne estävät Suomen varainsiirtoveron kantamisen osakkeiden luovutuksista.
2. Pyyntö liittyy Luxemburgiin sijoittautuneen Fortum Project Finance SA -nimisen yhtiön (jäljempänä Fortum Project Finance) ja Suomen verohallinnon väliseen riitaan varainsiirtoveron kantamisesta kyseiseltä yhtiöltä Suomeen sijoittautuneen Fortum Oyj:n kanssa tehtävän osakevaihdon johdosta.
3. Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin pääsee tietääkseni ensimmäisen kerran selittämään, miten direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohta on sovitettava yhteen saman direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa.
4. Osoitan seuraavissa perusteluissani, miksi direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa pitäisi mielestäni tulkita siten, että se ei estä Suomen varainsiirtoveron kaltaisen veron kantamista silloin, kun arvopapereita luovutetaan apporttina pääomayhtiölle, joka antaa tästä vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön lainsäädäntö
5. EY 56 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tämän luvun määräysten mukaisesti kiellettyjä ovat kaikki rajoitukset, jotka koskevat pääomanliikkeitä jäsenvaltioiden välillä taikka jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välillä.”
6. Komissio teki 14.12.1964 ehdotuksen neuvoston direktiiviksi pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista,(3) ja sen perusteluosassa todetaan seuraavaa: ”[Pääoman hankinnasta kannettavien välillisten verojen osalta] voidaan erottaa yhtäältä ne, joita kannetaan pääoman hankinnasta, ja toisaalta ne, joita kannetaan arvopapereihin kohdistuvista toimista. Tämä direktiiviä koskeva ehdotus koskee pääoman hankinnasta kannettavia välillisiä veroja, ja tähän verojen ryhmään kuuluvat yhtiön oman pääoman hankinnasta suoritettava vero, kotimaisista arvopapereista kannettava leimavero, ulkomaisista arvopapereista, jotka tuodaan kansallisille markkinoille tai jotka lasketaan siellä liikkeeseen, kannettava leimavero, sekä ominaisuuksiltaan vastaavan kaltaiset muut välilliset verot. Arvopaperitoimiin kohdistuvista välillisistä veroista, kuten pörssitoimista kannettavista veroista, laaditaan myöhemmin toinen direktiiviehdotus. Tällä ehdotuksella ei ole näin ollen vaikutusta niiden osalta.”(4)
7. Viimeksi mainitun ehdotuksen nojalla annettiin direktiivi 69/335, kun taas komission 2.4.1976 tekemä ehdotus arvopaperitoimista kannettavista välillisistä veroista annettavaksi neuvoston direktiiviksi(5) ja sen jälkeen 9.4.1987 tehty muutettu ehdotus(6) eivät johtaneet neuvoston direktiivin antamiseen.
8. Direktiivin 69/335 johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaisesti direktiivin tarkoituksena on edistää pääomien vapaata liikkuvuutta, joka on keskeinen edellytys ominaispiirteiltään sisämarkkinoiden kaltaisen talousliiton perustamiselle.
9. Yhteisön lainsäätäjä katsoi, että pääoman hankintaa koskevat välilliset verot eli yhtiöihin tehtävistä sijoituksista suoritettavat verot ja arvopapereista suoritettavat leimaverot johtavat syrjintään, kaksinkertaiseen verotukseen ja pääoman vapaata liikkuvuutta haittaaviin eroihin, ja ne olisi näin ollen yhdenmukaistamisella poistettava.(7)
10. Tätä varten se päätti yhtäältä poistaa arvopaperien leimaveron.(8) Toisaalta se laati säännön, jonka mukaan yhtiön puitteissa tapahtuvaan pääoman hankintaan yhteismarkkinoilla kohdistuva vero olisi kannettava vain kertaalleen ja tämän veron olisi oltava samansuuruinen kaikissa jäsenvaltioissa, jotta pääomien liikkuvuus ei häiriintyisi.(9) Näin direktiivillä 69/335 yhdenmukaistettiin pääomayhtiöihin tehtävistä sijoituksista kannettava vero, eli pääomansijoitusvero, sekä sen rakenteen että verokannan osalta.(10)
11. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan pääomansijoitusveroa kannetaan tietyistä toimista, kuten c alakohdan mukaan pääomayhtiön yhtiöpääoman korottamisesta kaikenlaisten omaisuuserien sijoittamisella.
12. Direktiivin 7 artiklan 2 kohdan mukaan tällaisesta toimesta voidaan kantaa pääomansijoitusvero soveltamalla yhtenäistä verokantaa, joka ei ole yhtä prosenttia korkeampi.
13. Pääomansijoitusveron tai leimaveron kaltaiset muut välilliset verot saattavat vaarantaa direktiivissä 69/335 tarkoitettujen toimenpiteiden tavoitteiden saavuttamisen, joten ne olisi poistettava.(11)
14. Direktiivin 10 artiklassa säädetäänkin seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät pääomansijoitusveron lisäksi saa kantaa voittoa tavoittelevilta yhtiöiltä, yhteenliittymiltä tai oikeushenkilöiltä minkäänlaisia muita veroja:
a) edellä 4 artiklassa tarkoitetuista toimista;
b) edellä 4 artiklassa tarkoitettuihin toimiin liittyvistä sijoituksista, lainoista tai suorituksista;
– –.”
15. Lisäksi direktiivin 11 artiklassa kielletään jäsenvaltioita kantamasta minkäänlaista veroa tietyistä toimista, kuten osakkeiden, osuuksien tai muiden samankaltaisten arvopapereiden laatimisesta, liikkeeseen laskemisesta, hyväksymisestä arvopaperipörssissä noteerattaviksi, vaihdantaan saattamisesta tai välittämisestä.
16. Lopuksi direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdassa luetellaan kaikki ne verot ja maksut, joita jäsenvaltiot saavat kantaa direktiivin 10 ja 11 artiklan säännöksistä poiketen, kuten seuraavia:
”a) kiinteämääräistä veroa tai muuta veroa arvopapereiden luovutuksista;
b) veroa oikeudenluovutuksista, mukaan lukien kiinteistöjen rekisteröinnistä kannettava vero, sijoitettaessa jäsenvaltioiden alueella sijaitsevaa kiinteää omaisuutta tai siellä sijaitseva liikeomaisuuskokonaisuus voittoa tavoittelevaan yhtiöön, yhteenliittymään tai oikeushenkilöön;
c) veroa oikeudenluovutuksista kaikenlaisten omaisuuserien osalta, joita sijoitetaan voittoa tavoittelevaan yhtiöön, yhteenliittymään tai oikeushenkilöön, jos tällaisia omaisuuseriä siirretään muuta vastiketta kuin yhtiöosuuksia vastaan;
– –.”
B Kansallinen lainsäädäntö
17. Asiassa merkitykselliset varainsiirtoverolain (931/1996) säännökset ovat seuraavat.
18. Lain 1 §:ssä säädetään, että valtiolle on suoritettava varainsiirtoveroa kiinteistön ja arvopaperin luovutuksesta siten kuin tässä laissa säädetään.
19. Varainsiirtoverolain 4 §:n 4 momentissa säädetään veron kohteesta ja verovelvollisesta erityisesti, että veroa on suoritettava kiinteistön luovutuksesta avoimeen yhtiöön, kommandiittiyhtiöön, osakeyhtiöön tai muuhun yhteisöön osaketta tai osuutta vastaan taikka muuna sijoituksena.
20. Lain 15 §:n 1 momentin mukaan luovutuksensaajan on suoritettava veroa arvopaperin omistusoikeuden luovutuksesta. Lain 15 §:n 3 momentissa tarkennetaan tässä yhteydessä, että kiinteistön luovutusta ja muuta saantoa koskevia 4 §:n 4 ja 5 momentin säännöksiä sovelletaan myös arvopaperin luovutukseen ja muuhun saantoon.
21. Varainsiirtoveron kantaminen edellyttää, että jompikumpi luovutuksen osapuolista on 30.12.1992 annetun tuloverolain (1535/1992) mukaan Suomessa yleisesti verovelvollinen. Kyseisen lain 9 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan yleisesti verovelvollinen on verovuonna Suomessa asunut henkilö sekä kotimainen yhteisö, yhteisetuus ja kuolinpesä Suomesta ja muualta saamastaan tulosta.
22. Varainsiirtoverolain 20 §:n 1 momentissa säädetään verokannasta ja veron perusteesta, että arvopaperin luovutuksessa vero on 1,6 prosenttia kauppahinnasta tai muun vastikkeen arvosta. Lisäksi lain 20 §:n 2 momentin mukaan 4 §:n 4 momentissa tarkoitetulla tavalla tapahtuvasta luovutuksesta ja muusta saannosta vero lasketaan luovutetun omaisuuden käyvästä arvosta luovutushetkellä.
23. Lopuksi on syytä tarkentaa, ettei Suomessa kanneta direktiivissä 69/335 tarkoitettua pääomansijoitusveroa.
II Tosiseikat ja pääasian käsittelyn vaiheet
24. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että Suomen valtio päätti jakaa Fortum-konsernin harjoittaman energiantuotannon kahteen itsenäiseen osaan, joista toinen öljyn hankkimiseen ja jalostukseen ja toinen keskittyy sähkön- ja kaasuntuotantoon. Jakautuminen toteutettiin 1.5.2004 siten, että Fortum Oil and Gas Oy:stä muodostettiin kaksi uutta Fortum Oyj:n täysin omistamaa yhtiötä Fortum Oil Oy ja Fortum Heat and Gas Oy. Öljyliiketoimintaan kuulumaton omaisuus ja velvoitteet siirrettiin Fortum Heat and Gas Oy:lle.
25. Pääasian taustalla olevassa toimessa Fortum Heat and Gas Oy:n omistus siirretään osakevaihdolla konsernin toiselle yhtiölle, pääasian kantajalle Fortum Project Financelle, sen pääoman vahvistamiseksi. Fortum Heat and Gas Oy:n osakkeista muodostuvan apportin vastikkeeksi Fortum Project Finance antaa, korotettuaan ensin osakepääomaansa saamiensa osakkeiden arvoa vastaavalla määrällä, Fortum Oyj:lle liikkeeseen laskemiaan uusia osakkeita.
26. Fortum Project Financen osakevaihdolla hankkimasta pääomasta kannetaan Luxemburgissa yhden prosentin suuruinen pääomansijoitusvero (droit d’apport).
27. Fortum Project Finance pyysi Uudenmaan verovirastolta ennakkoratkaisua siitä, onko sen suoritettava varainsiirtoveroa Fortum Oyj:ltä osakevaihdossa saamistaan Fortum Heat and Gas Oy:n osakkeista. Uudenmaan verovirasto katsoi 29.10.2004 antamassaan ennakkoratkaisussa, että Fortum Project Financen tulee suorittaa varainsiirtoveroa ja että tämä vero määräytyy apporttina saatujen osakkeiden käyvän arvon perusteella.
28. Fortum Project Finance valitti ennakkoratkaisusta Helsingin hallinto‑oikeuteen ja vaati, että Uudenmaan veroviraston ennakkoratkaisu kumotaan ja uutena ennakkoratkaisuna lausutaan, että yhtiön ei ole suoritettava varainsiirtoveroa Fortum Heat and Gas Oy:n osakkeiden saannosta osakevaihdossa. Fortum Project Finance vetosi valituksessaan muun muassa siihen, että vero on EY 56 artiklan 1 kohdan sekä direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan vastainen.
29. Hallinto‑oikeus hylkäsi valituksen. Se katsoi, ettei varainsiirtoverolaki ole kyseisten oikeussääntöjen vastainen, ja se perusteli tämän muun muassa asiassa Immobiliare SIF 11.12.1997 annetulla tuomiolla(12) ja asiassa Codan 17.12.1998 annetulla tuomiolla.(13) Lisäksi se katsoi, että edellä mainitun yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön vuoksi direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkinnasta ei tarvitse pyytää ennakkoratkaisua.
30. Fortum Project Finance on hakenut korkeimmassa hallinto-oikeudessa muutosta hallinto-oikeuden päätökseen. Se on vedonnut uudelleen siihen, että pääomaa hankkivalta yhtiöltä Suomessa kannettava varainsiirtovero on sen mielestä direktiivin 69/335 vastainen silloin, kun osakkeita hankkiva yhtiö antaa vastikkeeksi omia osakkeitaan.
III Ennakkoratkaisupyyntö
31. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevassa päätöksessään korkein hallinto‑oikeus tuo esiin, että sitä on pyydetty ratkaisemaan, voidaanko varainsiirtoverolain nojalla panna maksuun varainsiirtovero Fortum Oyj:n Fortum Project Financelle apporttina luovuttamista Fortum Heat and Gas Oy:n osakkeista, joista Fortum Project Finance antaa Fortum Oyj:lle vastikkeeksi liikkeeseen laskemiaan uusia osakkeita.
32. Korkein hallinto-oikeus katsoo, että pääasian ratkaiseminen edellyttää yhteisön oikeuden tulkintaa, ja siksi se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 56 artiklaa ja [direktiivin 69/335] 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että ne estävät varainsiirtoveron perimisen silloin, kun arvopapereita luovutetaan edellä kerrotulla tavalla apporttina osakeyhtiölle, joka antaa vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan?”
33. Suomen hallitus ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus sekä komissio ovat esittäneet yhteisöjen tuomioistuimelle kirjallisia ja suullisia huomautuksia. Fortum Project Finance on puolestaan esittänyt omat näkemyksensä 19.4.2007 pidetyssä suullisessa käsittelyssä.
IV Tapauksen tarkastelu
34. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta ratkaisemaan, onko EY 56 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että niissä kielletään Suomen varainsiirtoveron kaltaisen veron kantaminen silloin, kun arvopapereita luovutetaan apporttina pääomayhtiölle, joka antaa tästä vastikkeeksi omia osakkeitaan.
35. Aluksi tuon esiin, että ne haitalliset seuraukset, joita pääasiassa kyseessä olevan verotusjärjestelmän soveltamisesta saattaa aiheutua pääoman liikkuvuudelle, johtuvat siitä, että kaksi jäsenvaltiota käyttää samanaikaisesti verotusvaltaansa. Direktiivin 69/335 mukaisesti Luxemburgin suurherttuakunta kantaa pääomansijoitusveroa toimesta, jolla Luxemburgissa kotipaikkaansa pitävä pääomayhtiö korottaa yhtiöpääomaansa omaisuuserien sijoittamisen kautta. Siltä osin kuin tämä sijoitus koostuu Suomeen sijoittautuneen yhtiön luovuttamista osakkeista, joiden vastikkeeksi luovutuksensaaja laskee liikkeeseen uusia osakkeita, viimeksi mainitun yhtiön on suoritettava myös Suomen varainsiirtovero.
36. Tällaisen kaksinkertaisen verotuksen yhteensopivuutta yhteisön oikeuden kanssa on mielestäni tarkasteltava yksinomaan direktiiviä 69/335 vasten, jolla yhdenmukaistettiin pääoman hankintaa koskevien välillisten verojen rakenne ja verokanta.
37. Nyt on siis tarkasteltava, onko mainittua direktiiviä ja erityisesti sen 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että se estää Suomen varainsiirtoveron soveltamisen pääasian kaltaisessa tilanteessa, jossa arvopapereita luovutetaan apporttina yhtiölle, joka antaa tästä vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan.
38. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että pääasiassa kyseessä oleva toimi ei kuulu direktiivin 69/335 soveltamisalaan. Se tuo tässä yhteydessä esiin, että toimea voidaan pitää direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna pääoman hankintana vain, jos toimeen osallisina olevien yhtiöiden taloudellinen suorituskyky on vahvistunut sen johdosta. Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen mukaan näin ei ole käsiteltävänä olevassa tapauksessa, koska se, että Fortum Heat and Gas Oy:n osakeomistus siirretään emoyhtiöltä Fortum Project Financelle, ei mitenkään vaikuta koko Fortum-konsernin yhteenlaskettuun pääomaan.
39. Katson päinvastoin, että pääasiassa kyseessä oleva toimi kuuluu direktiivin 69/335 soveltamisalaan. On syytä muistuttaa, että kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan pääomayhtiön yhtiöpääoman korottaminen kaikenlaisten omaisuuserien sijoittamisella on yhdenmukaistetun pääomansijoitusveron alaista. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kyse juuri tästä, sillä toimi koskee Fortum Project Financen osakepääoman korottamista Fortum Heat and Gas Oy:n osakkeista muodostuvan apportin kautta.
40. Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi todennut, että ”direktiivin 69/335 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu ’yhtiöpääoman korottaminen’ edellyttää, että yhtiöpääomaa muodollisesti korotetaan joko laskemalla liikkeeseen uusia osakkeita tai korottamalla olemassa olevien osakkeiden nimellisarvoa”.(14) Asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että Fortum Project Finance luovuttaa Fortum Oyj:lle liikkeeseen laskemiaan uusia osakkeita saamansa apporttiomaisuuden vastikkeeksi.
41. Pääasian toimesta kannetaan Luxemburgissa pääomansijoitusvero direktiivin 69/335 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti.
42. Direktiivin 10 artiklan a ja b alakohdan mukaan jäsenvaltiot eivät saa kantaa tästä toimesta minkäänlaisia muita veroja. Kun mainittua artiklaa luetaan yhdessä direktiivin johdanto-osan viimeisen perustelukappaleen kanssa, siinä todellakin kielletään pääomansijoitusveron kaltaiset välilliset verot.(15)
43. Direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan mukaan pääomansijoitusveron yksinomaisuuteen on kuitenkin useita poikkeuksia sikäli, että kyseisessä artiklassa annetaan jäsenvaltioille nimenomaisesti oikeus kantaa tiettyjä veroja ja maksuja. Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi useaan otteeseen selkeästi todennut, että ”direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa luetellaan tyhjentävästi ne verot ja maksut, jotka eivät ole pääomansijoitusveroa ja joita voidaan direktiivin 10 ja 11 artiklassa säädetystä poiketen kantaa pääomayhtiöiltä näissä viimeksi mainituissa artikloissa tarkoitettujen toimien yhteydessä”.(16)
44. On siis ratkaistava, onko varainsiirtoverolaki, jossa säädetään veron kantamisesta silloin, kun arvopapereita luovutetaan apporttina yhtiölle, joka antaa tästä vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan, tästä näkökulmasta sopusoinnussa direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan kanssa.
45. Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset katsovat tässä yhteydessä, että mainitun direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa sallitaan direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan sitä estämättä jäsenvaltioiden kantaa veroa arvopapereiden luovutuksesta, joka toteutetaan apporttina pääomayhtiölle, joka antaa apportista vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan.
46. Näiden kahden hallituksen mielestä arvopapereiden luovutuksen verottamiseen sovelletaan vain direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa. Hallitukset vetoavat näkemyksensä tueksi edellä mainituissa asioissa Immobiliare SIF ja Codan annettuihin tuomioihin. Kun otetaan huomioon, että kyseisten tuomioiden taustalla olevissa tilanteissa oli kyse apporteista, joiden vastikkeena annettiin osakkeita, ja että yhteisöjen tuomioistuin ei siitä huolimatta tulkinnut direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, kyseiset tuomiot osoittavat näiden hallitusten mielestä, ettei mainittu säännös ole merkityksellinen pääasian kaltaisessa tilanteessa, jossa apportin vastikkeena on apportin saavan yhtiön liikkeeseen laskemia uusia osakkeita. Direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan olisi siis katsottava koskevan sellaisia omaisuuseriä, jotka eivät kuulu 12 artiklan 1 kohdan a tai b alakohdan soveltamisalaan.
47. Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten näkemyksestä poiketen komissio esittää, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohta muodostaa perussäännön arvopapereiden luovutukseen kohdistuvalle verotukselle, kun taas direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistetaan yksityiskohtaisempi sääntö verotukselle, joka kohdistuu arvopapereiden ja muiden omaisuuserien apporttina yhtiölle tapahtuvaan luovutukseen. Viimeksi mainitun säännöksen pitäisi siis olla ensisijainen käsiteltävänä olevan tapauksen kaltaisissa tilanteissa. Toisenlainen tulkinta johtaisi komission mielestä siihen, että direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ei sovellettaisi arvopapereiden omistusoikeuden luovutukseen yhtiölle, vaikka säännöksessä mainitaan ”kaikenlaisten omaisuuserien” luovutus.
48. Tämä arviointi saa komission mielestä vahvistuksen, kun kyseisiä säännöksiä tarkastellaan yhdessä direktiivin 10 artiklan kanssa. Komissio katsoo, ettei direktiivin 69/335 10 artiklan a ja b alakohdassa säädetyllä kiellolla ole pelkästään tarkoitus estää pääomansijoitusveron kaltaisten muiden verojen kantamista vaan myös yleisesti estää useamman kuin yhden veron kantaminen pääomansijoituksista. Yhteisön lainsäätäjä on komission mielestä halunnut tällä direktiivillä poistaa verot, joilla on sama vaikutus kuin pääomansijoitusverolla, eli verot, jotka luovat taloudellisen rasitteen yhtiöön tehtävälle pääomansijoitukselle. Lisäksi se seikka, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa kielletään verotus, joka kohdistuu osakkaiden pääomansijoituksiin luovutuksensaajan yhtiöosuuksia vastaan, vahvistaa komission mielestä sen, että säännöksen tavoitteena on estää kaikki muut verot kuin pääomansijoitusvero. Kyseisen säännöksen tavoitteena olisi siis varmistaa, ettei osakkaan yhtiöön sijoittamaa omaisuuserää kohdella todellisena luovutuksena, eli luovutuksena kolmannelle osapuolelle, vaan liikeomaisuuteen kuuluvan omaisuuserän hallinnan uudelleenjärjestelynä.
49. Lopuksi komissio katsoo, että jos direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohtaa pidettäisiin todellisena poikkeuksena saman direktiivin 10 artiklaan, sitä tulisi tulkita suppeasti. Epäselvässä tilanteessa tulisi soveltaa kaiken ylimääräisen verotuksen kieltoa. Toisin kuin Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset väittävät, edellä mainituissa asioissa Immobiliare SIF ja Codan annetut tuomiot eivät aseta komission arviointia kyseenalaiseksi, koska yhteisöjen tuomioistuinta ei pyydetty kyseisissä asioissa käsittelemään direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan eri alakohtien välisiä suhteita.
50. Fortum Project Finance totesi suullisessa käsittelyssä yhtyvänsä komission kirjallisiin huomautuksiin.
51. Edellä esitetyistä huomautuksista ilmenee, että ennakkoratkaisuasian keskeinen kysymys on se, sallitaanko direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa jäsenvaltioiden verottaa arvopapereiden luovutuksia direktiivin 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan sitä estämättä myös silloin, kun arvopaperit vastaanottava yhtiö antaa vastikkeeksi omia osakkeitaan. On siis pääasiallisesti tarkasteltava kyseisen artiklan a ja c alakohdan välistä suhdetta. Jotta arviointi olisi kattava, siinä on otettava huomioon myös kyseisen artiklan b alakohta.
52. Aluksi on syytä tarkentaa, että pääasiassa kyseessä olevaa toimea pidetään yhtiöoikeuden alalla apporttina. Apportti on mikä tahansa muu yhtiölle osoitettava omaisuuserä, jonka rahallinen arvo voidaan määrittää ja joka voidaan luovuttaa, kuin rahasumma. Se voi olla kiinteää tai irtainta omaisuutta taikka aineellista tai aineetonta omaisuutta.
53. Vastike tällaisesta apportista voidaan suorittaa monella tavalla. Jos se suoritetaan yksinomaan myöntämällä yhtiöoikeuksia (yhtiöosuuksia tai osakkeita), apporttia voidaan luonnehtia ”yksinkertaiseksi”. Jos apportti sitä vastoin hyvitetään muilla eduilla, joihin ei liity yhtiön riskejä, sitä pidetään ”vastikkeellisena”. Jälkimmäisessä tapauksessa vastikkeena myönnettävä etu voi olla esimerkiksi apportin luovuttajan velkojen siirtäminen yhtiön vastuulle tai välirahan maksaminen yhtiöltä apportin luovuttajalle. Apporttia voidaan lisäksi kutsua ”yhdistetyksi”, kun sen toteuttava osakas saa siitä vastikkeena sekä yhtiöoikeuksia että muita arvopapereita, joihin ei liity yhtiön riskejä.
54. Edellä esitettyjen määritelmien perusteella pääasiassa on kyse tavanomaisesta apportin hyvityksestä yhtiöoikeuksilla eli yksinkertaisesta apportista.
55. Jos tarkastelemme seuraavaksi direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdan sanamuotoa, voimme todeta, että säännös jakautuu seuraavasti. Säännöksen a ja b alakohta koskevat tarkoin määriteltyjä omaisuuseriä, eli yhtäältä arvopapereita ja toisaalta kiinteää omaisuutta ja liikeomaisuuskokonaisuutta, kun taas c alakohtaa sovelletaan yleisesti ”kaikenlaisiin omaisuuseriin” ja siinä asetetaan ehto sille, että sijoitettavista omaisuuseristä saadaan kantaa oikeudenluovutuksista suoritettavaa veroa. Ehtona on se, että omaisuuseriä siirretään ”muuta vastiketta kuin yhtiöosuuksia vastaan”.
56. Komission väite, jota Fortum Project Finance tukee, on, että direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohta tulee asettaa etusijalle, kun pääoman hankintatoimen yhteydessä suoritetaan vastike yhtiöosuuksilla. Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset puolestaan painottavat sitä, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa mainitaan tarkoin määritellyt omaisuuserät, joten nämä säännökset tulisi asettaa etusijalle, kun apportti koskee kyseisiä omaisuuseriä.
57. Komission kannan etuna on, että se vastaa yhtä kyseisen direktiivin pääasiallista tavoitetta, joka on muiden pääoman hankintaa koskevien välillisten verojen kuin pääomansijoitusveron poistaminen ja siten pääoman vapaan liikkuvuuden edistäminen. Tästä näkökulmasta yksinkertaiseksi apportiksi luonnehdittavaan toimeen ei voitaisi kohdistaa mitään muuta veroa kuin yhdenmukaistettu pääomansijoitusvero.
58. Kun komissio lukee direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa tällä tavalla sen c alakohtaa vasten, se rajoittaa niiden soveltamisalaa merkittävästi, ja komission tulkinnasta seuraisi, että kahdessa ensin mainitussa alakohdassa sallittaisiin arvopapereiden, kiinteistöjen ja liikeomaisuuskokonaisuuksien luovutukseen kohdistuvat verot vain vastikkeellisten apporttien yhteydessä, eli tavanomaiseen myyntiin rinnastettavien toimien yhteydessä.
59. Vaikka komission väite onkin kiinnostava direktiivin 69/335 tavoitteiden näkökulmasta, en usko, että yhteisön lainsäätäjä olisi halunnut rajoittaa niin voimakkaasti pääomansijoitusveroon nimenomaisesti hyväksymiensä yksinomaisten poikkeusten soveltamisalaa, ja selitän jäljempänä, miksi näin on.
60. Ensiksikään direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa ei mainita suoraan eikä viittaamalla saman artiklan c alakohtaan ehtoa, joka koskee omaisuuserien siirtämistä muuta vastiketta kuin yhtiöosuuksia vastaan.
61. Toiseksi on syytä korostaa, että jos a ja b alakohtaa kuuluisi lukea järjestelmällisesti c alakohtaa vasten, tästä seuraisi, että kahden ensimmäisen alakohdan sisältöön lisättäisiin ehto, jota yhteisön lainsäätäjä ei ole nimenomaisesti esittänyt, ja ennen kaikkea tästä seuraisi, että nämä alakohdat jäisivät vaille tehokasta vaikutusta.
62. Jos hyväksyisimme sen, että direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohta on ensisijainen yksinkertaiseen apporttiin rinnastettavan toimen yhteydessä ja että a ja b alakohtaan sisältyy välttämättä implisiittisesti ehto vastikkeen suorittamisesta muutoin kuin yhtiöosuuksilla, lainsäädäntötekniikan näkökulmasta ei olisi järkevää eikä juridisesti mielekästä säilyttää kahta säännöstä, joista toinen koskee arvopapereita ja toinen kiinteistöjä ja liikeomaisuuskokonaisuuksia.
63. Direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohta, joka koskee ”kaikenlaisia omaisuuseriä”, kattaisi tällöin saman artiklan a ja b alakohdan sisällön kokonaisuudessaan siten, että nämä kaksi alakohtaa olisivat täysin merkityksettömiä ja tarpeettomia.
64. Toisin sanoen, jos hyväksyisimme komission lähestymistavan, yhteisön lainsäätäjän olisi tarvinnut sisällyttää direktiivin 12 artiklan 1 kohtaan vain sen c alakohta, joka kattaisi arvopapereiden luovutusten tai kiinteistöjen tai liikeomaisuuskokonaisuuksien siirtojen yhteydessä sovellettavat oikeudenluovutusverot ja jossa sallittaisiin tällaisten verojen kantaminen vain vastikkeellisen apportin tapauksessa.
65. Yhteisön lainsäätäjä ei kuitenkaan tehnyt niin, vaan se halusi erottaa kolmeen erilliseen kohtaan oikeudenluovutusverot, jotka voivat poiketa pääomansijoitusveron yksinomaisuudesta. En siis voi yhtyä tulkintaan, joka olisi tyydyttävä direktiivin 69/335 tavoitteiden näkökulmasta mutta joka muuttaisi sekä kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan sanamuotoa että sen systematiikkaa ja jättäisi saman artiklan a ja b alakohdan vaille tehokasta vaikutusta. Tällainen lähestymistapa olisi vastoin yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan on seuraavasti: ”Kun yhteisön oikeuden säännöstä voidaan tulkita usealla tavalla, – – etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus.”(17)
66. Mielestäni näiden kahden alakohdan ainoa tulkinta, joka säilyttää niiden tehokkaan vaikutuksen, on se, että niitä pidetään erityissäännöksinä, joita sovelletaan erityisiin omaisuuslajeihin, suhteessa siihen, mitä direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään. Tämän tulkinnan mukaan viimeksi mainitussa säännöksessä mainittujen ”kaikenlaisten omaisuuserien” on ymmärrettävä tarkoittavan muita omaisuuseriä kuin niitä, joita käsitellään direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa.
67. Kolmanneksi tuon esiin, että tämä yhteisöjen tuomioistuimelle ehdottamani tulkinta on yhdenmukainen edellä mainituissa asioissa Immobiliare SIF ja Codan annettujen tuomioiden kanssa. Yhteisöjen tuomioistuimen näissä kahdessa asiassa antamien tuomioiden pääkohdat on syytä palauttaa mieliin.
68. Edellä mainitussa asiassa Codan antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä sallitaan kantaa veroa osakkeiden luovutuksista siitä riippumatta, onko yhtiö, jonka osakkeista on kysymys, hyväksytty arvopaperipörssissä noteerattavaksi ja luovutetaanko osakkeet arvopaperipörssissä vai suoraan luovuttajan ja luovutuksensaajan välillä.(18)
69. On kiinnostavaa, että yhteisöjen tuomioistuin päätyi tähän direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkintaan käsiteltävänä olevan asian kaltaisessa tilanteessa. Yhtiö Aktieselskabet Forsikringsselskabet Codan (jäljempänä Codan) oli tehnyt kolmen brittiyhtiön kanssa sopimuksen, jolla se sopi näiden kokonaan omistaman tanskalaisen Fjerde Sø A/S:n (jäljempänä Fjerde Sø) koko osakekannan ostamisesta. Brittiyhtiöt luovuttivat Fjerde Søn osakkeet Codanille, joka päätti korottaa osakepääomaansa sille siirrettyjen osakkeiden arvoa vastaavalla määrällä. Korotusta vastannut määrä osakkeita luovutettiin brittiyhtiöille maksuna Fjerde Søn osakkeista.
70. Tanskan lain mukaisesti Codan maksoi osakepääomansa korottamisen johdosta 1 prosentin suuruisen pääomansijoitusveron. Tanskan veroviranomaiset vaativat kuitenkin maksettavaksi myös 1 prosentin suuruista osakkeiden luovutusveroa. Kyseisessä asiassa yksinkertaiseen apporttiin kohdistui siis kaksinkertainen verotus. Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin vaikutti direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinnassa myöntävän, että esitetyssä tilanteessa ja direktiivin 10 ja 11 artiklasta poiketen(19) Tanskan osakkeiden luovutusvero oli direktiivin mukainen.
71. Yhteisöjen tuomioistuin lisäksi totesi edellä mainitussa asiassa Immobiliare SIF antamassaan tuomiossa, että direktiivin 12 artiklaa on tulkittava siten, että siinä oikeutetaan jäsenvaltio kyseisen direktiivin 10 artiklassa säädetystä kiellosta poiketen kantamaan rekisteröintiveron, kirjaamisveron ja kiinteistökirjaveron kaltaisia veroja, kun pääomayhtiön pääoman korottaminen toteutetaan käyttämällä apporttina kiinteää omaisuutta, kunhan nämä verot eivät ole korkeampia kuin ne, joita vastaavista liiketoimista on suoritettava kyseisiä veroja kantavassa jäsenvaltiossa.
72. Kyseisen asian taustalla olleista tosiseikoista tuon esiin, että Società Immobiliare SIF SpA:n osakkaat olivat korottaneet yhtiöpääomaa siten, että yhtiöön oli sijoitettu apporttina kiinteistöjä liikkeeseen laskettuja uusia osakkeita vastaan. Tässäkin asiassa oli siis kyse yksinkertaisesta apportista.
73. Hyödyllisen vastauksen antamiseksi kansalliselle tuomioistuimelle yhteisöjen tuomioistuin päätti tutkia myös direktiivin 69/335 12 artiklaa, vaikka sitä ei ollut mainittu ennakkoratkaisukysymyksissä. Tarkemmin ottaen yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan b alakohta oli kyseisessä asiassa merkityksellinen säännös. Tässä yhteydessä se tarkensi, että tässä säännöksessä ”yleisesti oikeutetaan jäsenvaltiot kantamaan [pääomansijoitusveron] lisäksi apporttiomaisuutta pääomayhtiöön sijoitettaessa sellaisia veroja, joiden maksuunpanon perusta on objektiivisesti tarkasteltuna yhteydessä kiinteän omaisuuden tai liikepääoman siirtoihin”.(20)
74. Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan missään vaiheessa katsonut tarpeelliseksi tulkita direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, mikä vahvistaa näkemystäni siitä, ettei tätä säännöstä tule asettaa kyseisen artiklan a eikä b alakohdan edelle pelkästään sillä perusteella, että omaisuudensiirron vastikkeena on yhtiöosuuksia.
75. Näistä kahdesta tuomiosta ilmenee siis, että kyseisen artiklan a ja b alakohta säilyttävät tehokkaan vaikutuksensa, kun on kyse joko ensin mainitun osalta arvopapereiden luovutuksesta tai jälkimmäisen osalta kiinteän omaisuuden tai liikeomaisuuskokonaisuuden luovutuksesta. Sen tulkinnan hyväksyminen, jonka mukaan saman artiklan c alakohtaa olisi sovellettava silloin, kun toimi on yksinkertainen apportti, johtaisi kahden mainitun tuomion kyseenalaistamiseen, mikä ei mielestäni ole suotavaa.
76. Neljänneksi korostan, että jos yhteisön lainsäätäjä olisi todellakin halunnut asettaa direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan c alakohdan etusijalle yksinkertaisen apportin yhteydessä, se olisi voinut reagoida tulkintaan, jonka yhteisöjen tuomioistuin teki edellä mainituissa asioissa Immobiliare SIF ja Codan annetuissa tuomioissa, tarkistamalla kyseistä artiklaa.
77. Tässä yhteydessä tuon esiin, ettei tällaista tarkistusta ole tehty eikä sellaista ole suunniteltu vuoden 2006 direktiiviehdotuksessa. Vaikka tämä ehdotus on tehty edellä mainituissa asioissa Immobiliare SIF ja Codan annettujen tuomioiden jälkeen, sen uusi 6 artikla vastaa direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan eri alakohtien sanamuotoa ja järjestystä eräitä vähäisiä tekstinlaadintaan liittyviä muutoksia lukuun ottamatta.
78. Viidenneksi tuon esiin, että vaikka tulkinta, jota ehdotan yhteisöjen tuomioistuimelle, saattaa valitettavasti johtaa tulokseen, joka on ristiriidassa muiden pääoman hankintaan kohdistuvien välillisten verojen kuin pääomansijoitusveron poistamista koskevan tavoitteen kanssa, on todettava, että mahdollisuus kantaa tietyissä tilanteissa kahta välillistä veroa pääoman hankintatoimen yhteydessä on seurausta yhteisön lainsäätäjän direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti myöntämistä poikkeuksista.
79. Erityisesti arvopapereiden luovutuksista kannettavista veroista tuon esiin, että niiden esiintyminen rinnakkain pääomansijoitusveron kanssa käy selkeästi ilmi vuoden 1976 direktiiviehdotuksesta.(21)
80. Ehdotuksen 10 artiklan 1 kohdassa esitettiin periaate, jonka mukaan arvopaperikauppoihin ei saanut kohdistaa mitään muuta veroa, jonka perusteena olisi ollut kaupan kohteena olevan arvopaperin arvo, kuin kyseisessä ehdotuksessa määrätty yhdenmukaistettu vero. Ehdotuksen 10 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrättiin kuitenkin, että 1 kohdasta poiketen jäsenvaltiot saivat kantaa direktiivissä 69/335 määriteltyä pääomansijoitusveroa.
81. Jos tarkastelemme direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa vuoden 1976 direktiiviehdotusta vasten, on todettava, että kyseinen säännös heijastaa tätä rinnakkaisen esiintymisen ajatusta. Siinä myönnetään jäsenvaltioille mahdollisuus kantaa pääomansijoitusveron lisäksi arvopapereiden luovutukseen kohdistuvia veroja, joita yhteisön lainsäätäjä ei ole vielä yhdenmukaistanut. Vuoden 1964 direktiiviehdotuksen perusteluosassa tuetaan tätä ajatusta sikäli, että siinä todetaan, ettei ehdotus vaikuta arvopapereiden luovutukseen kohdistuviin välillisiin veroihin.(22)
82. Lopuksi on syytä tuoda esiin, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kuten kaikkia poikkeuksia, myös direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava suppeasti,(23) tämä ei mielestäni saa johtaa siihen, että kyseinen säännös menettää kokonaan tehokkaan vaikutuksensa.
V Ratkaisuehdotus
83. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa korkeimman hallinto-oikeuden esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista 17.7.1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10.6.1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY, 12 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei se estä Suomen varainsiirtoveron kaltaisen veron kantamista silloin, kun arvopapereita luovutetaan apporttina pääomayhtiölle, joka antaa vastikkeeksi omia uusia osakkeitaan, koska tällainen vero on sallittu kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla.
(1) .
(2)  –	EYVL L 249, s. 25. Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna 10.6.1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY (EYVL L 156, s. 23; jäljempänä direktiivi 69/335). [Suomentajan huomautus: Direktiivistä ei ole ollut virallista suomennosta; tässä ja asian käsittelyssä on käytetty suomennosta, joka sisältyy neuvoston asiakirjaan SN 3308/05.] Euroopan yhteisöjen komissio esitti 4.12.2006 ehdotuksen neuvoston direktiiviksi pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista (KOM(2006) 760 lopullinen, jäljempänä vuoden 2006 direktiiviehdotus). Ehdotuksen perusteluosan mukaan ehdotus on direktiivin 69/335 uudelleen laadittu toisinto. Sen tarkoituksena on ”yksinkertaistaa erittäin monimutkainen yhteisön säädös, poistaa asteittain pääoman hankintavero, joka muodostaa merkittävän esteen yritysten kehitykselle EU:ssa, ja lujittaa muiden vastaavien verojen käyttöönottoa ja kantamista koskevaa kieltoa”.
(3)  –	KOM(64) 526 lopullinen, jäljempänä vuoden 1964 direktiiviehdotus.
(4)  –	Idem, s. 2.
(5)  –	EYVL C 133, s. 1; jäljempänä vuoden 1976 direktiiviehdotus. Tämän direktiiviehdotuksen tarkoituksena oli yhdenmukaistaa arvopaperitoimiin kohdistuvia välillisiä veroja. Sen 2 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa: ”Tämän direktiivin soveltamisen näkökulmasta verotettavalla toimella tarkoitetaan arvopapereiden luovutusta tai hankkimista vastiketta vastaan, kun toimen toteuttaa jossakin jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa henkilö, jolla on kotipaikka jossakin jäsenvaltiossa. Kukin arvopapereiden luovutus tai hankinta muodostaa erillisen verotettavan toimen.”
(6)  –	KOM(87) 139 lopullinen.
(7)  –	Direktiivin 69/335 johdanto-osan toinen perustelukappale.
(8)  –	Johdanto-osan viides perustelukappale.
(9)  –	Johdanto-osan kuudes perustelukappale.
(10)  –	Johdanto-osan seitsemäs perustelukappale.
(11)  –	Johdanto-osan viimeinen perustelukappale.
(12)  –	C‑42/96, Kok. 1997, s. I‑7089.
(13)  –	C‑236/97, Kok. 1998, s. I‑8679.
(14)  –	Asia C‑46/04, Aro Tubi Trafilerie, tuomio 30.3.2006 (Kok. 2006, s. I‑3009, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(15)  –	Ks. erityisesti asia C‑188/95, Fantask ym., tuomio 2.12.1997 (Kok. 1997, s. I‑6783, 21 kohta).
(16)  –	Ks. erityisesti asia C‑264/04, Badischer Winzerkeller, tuomio 15.6.2006 (Kok. 2006, s. I‑5275, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. vastaavasti myös em. tuomiot asiassa Immobiliare SIF (33 kohta) ja asiassa Codan (21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(17)  –	Ks. erityisesti asia C‑434/97, komissio v. Ranska, tuomio 24.2.2000 (Kok. 2000, s. I‑1129, 21 kohta). Professori Denys Simon selittää, että ”ns. ’tehokkaan’ tulkinnan menetelmä jakautuu erilaisiin tekniikoihin, jotka vaihtelevat järjettömyyteen vetoavasta väitteestä todelliseen teleologiseen päättelyyn”. Vaikuttavuuden näkökulmasta voidaan siis ”erottaa vähintään kolme tehokkaan tulkinnan tasoa tehokkuusasteen perusteella”. Ensimmäisellä asteella – ainoalla, jota käsittelen tässä – ”tehokkaan vaikutuksen periaate ilmenee järjettömyyteen vetoavana päättelynä: perinteisen säännön mukaan ’jokainen tulkinta, joka johtaa järjettömyyteen, on hylättävä – – yhdellekään toimelle ei voida antaa merkitystä, josta seuraa jotain järjetöntä’ (Vattel, E. de, Le droit des gens, Pariisi, 1856, II kirja, XVII luku, 282 kohta)”. Toisin sanoen toimella täytyy vähintäänkin olla jokin vaikutus. Ks. Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales – Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, Pedone, Pariisi, 1981, s. 338 ja 339.
(18)  –	Ks. myös asia C‑357/02, Sonae Distribuição, määräys 5.2.2004 (23 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asia C‑193/04, Organon Portuguesa, tuomio 7.9.2006 (Kok. 2006, s. I‑7271, 21 kohta).
(19)  –	Tuomion 21 kohta. Lisäksi tuomion 22 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin mainitsee ”direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan poikkeuksen”.
(20)  –	Tuomion 35 kohta. Tämän päättelyn mukaisesti direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan tarkoitus perustuu seuraavaan ajatukseen: ”Näiden pääomansijoitusveron lisäksi kannettavien verojen ja maksujen hyväksyminen voidaan selittää siten, että niitä sovellettaisiin, vaikka kyse ei olisikaan yhtiöön tehtävästä sijoittamisesta. Nämä verot tai maksut eivät kohdistu itse apporttiin vaan tiettyyn toimeen, joka muodostaa – käsiteltävänä olevassa asiassa – apportin mutta joka voi olla olemassa ilman mitään apporttia.” Ks. artikkeli Richard, D., ”Bilan de 25 ans d’harmonisation des impôts indirects frappant les rassemblements de capitaux”, Cahiers de droit européen, nro 1–2, 19996, s. 31–72, s. 69. Täten direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on säilyttää jäsenvaltioilla mahdollisuus verottaa toimia, kuten omaisuudensiirtoja, jotka voidaan erottaa apporttitoimesta.
(21)  –	Rinnakkaisen esiintymisen ajatuksen osalta ks. myös julkisasiamies Alberin em. asiassa Codan 17.9.1998 esittämän ratkaisuehdotuksen 44 kohta.
(22)  –	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 6 kohta.
(23)  –	Asia C‑415/02, komissio v. Belgia, tuomio 15.7.2004 (Kok. 2004, s. I‑7215, 37 kohta).