62021TJ0310
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto, viiden tuomarin kokoonpano)
25 päivänä maaliskuuta 2026 (
*1
)
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Lentorahtimarkkinat – Sakon määrän alentaminen unionin yleisen tuomioistuimen toimesta – Komission kieltäytyminen maksamasta korkoa liikaa maksetulle määrälle – Vanhentumisaika – Määräajan alkamisajankohta – Keskeytyminen – Tutkittavaksi ottaminen – Koron käsite – Sovellettava korkokanta
Asiassa T‑310/21,
Air Canada, kotipaikka Saint-Laurent, Quebec (Kanada), edustajinaan asianajajat T. Soames ja I.-Z. Prodromou-Stamoudi sekä T. Johnston, barrister,
kantajana,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot ja L. Wildpanner,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto, viiden tuomarin kokoonpano),
toimien päätösharkinnassa kokoonpanossa: presidentti S. Papasavvas sekä tuomarit L. Truchot, H. Kanninen (esittelevä tuomari), M. Sampol Pucurull ja T. Perišin,
kirjaaja: hallintovirkamies M. Zwozdziak-Carbonne,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn ja erityisesti
–
5.7.2022 annetun määräyksen, jolla komission esittämä oikeudenkäyntiväite päätetään ratkaista pääasian kanssa,
–
unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan d alakohdan nojalla ja asianosaisten kuulemisen jälkeen 10.8.2023 tehdyn päätöksen lykätä asian käsittelyä siihen asti, kunnes 11.6.2024 annetun tuomion komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) taustalla olevassa asiassa on annettu lopullinen ratkaisu,
–
asianosaisten unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.7. ja 29.7.2024 toimittamat huomautukset 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) tehtävistä johtopäätöksistä nyt käsiteltävässä asiassa,
5.6.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantaja Air Canada vaatii kanteellaan ensisijaisesti SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla korvaamaan vahingon, joka sille on aiheutunut siitä, että Euroopan komissio on kieltäytynyt maksamasta sille korkoa, jota on maksettava SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöön panemiseksi, tai toissijaisesti SEUT 263 artiklan nojalla kumoamaan 25.3.2021 annetun komission päätöksen, jolla kieltäydytään maksamasta laillista korkoa.
I Asian tausta
2
Kantaja on lentoliikenneyhtiö, joka toimii lentorahtimarkkinoilla.
3
Komissio teki 9.11.2010 päätöksen K(2010) 7694 lopullinen SEUT 101 artiklan, ETA-sopimuksen 53 artiklan ja Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan mukaisesta menettelystä (asia C.39258 – Lentorahti) (jäljempänä 9.11.2010 tehty päätös).
4
Tämä 9.11.2010 tehty päätös oli osoitettu 21 adressaatille, joista yksi oli kantaja. Kyseisen päätöksen perusteluissa kuvattiin yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua SEUT 101 artiklan, Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan ja Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan rikkomista. Näiden perustelujen mukaan kyseisen päätöksen adressaatit olivat koordinoineet käyttäytymistään lentorahtipalvelujen hinnoittelun alalla ETA:ssa ja Sveitsissä.
5
Kyseisen 9.11.2010 tehdyn päätöksen 1–4 artiklan mukaan päätöksen adressaatit ovat vastuussa tästä yhtenä kokonaisuutena pidettävälle jatketulle kilpailusääntöjen rikkomiselle ominaisesta käyttäytymisestä.
6
Saman 9.11.2010 tehdyn päätöksen 5 artikla koskee sakkoja. Tässä artiklassa todetaan nyt vireillä olevan asian osalta seuraavaa:
”Edellä [9.11.2010 tehdyn päätöksen] 1–4 artiklassa mainituista rikkomisista määrätään seuraavat sakot:
a)
Air Kanada: 21037500 euroa
– –
Määrätyt sakot on maksettava euroissa kolmen kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta – –
Kyseisen määräajan päätyttyä peritään ilman eri toimenpiteitä korkoa käyttämällä Euroopan keskuspankin sen kuukauden ensimmäisenä päivänä, jona [9.11.2010 tehty] päätös on tehty, perusrahoitusoperaatioihinsa soveltamaa korkokantaa korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä.
Jos [9.11.2010 tehdyn päätöksen] 1 artiklassa tarkoitettu yritys nostaa kanteen, sen on katettava sakon määrä viimeistään eräpäivänä joko antamalla hyväksyttävä pankkitakaus tai maksamalla sakko alustavasti komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 85 a artiklan 1 kohdan mukaisesti.”
7
Kantaja nosti 6.1.2011 kanteen 9.11.2010 tehdyn päätöksen kumoamiseksi.
8
Kantaja maksoi 10.2.2011 sille 9.11.2010 tehdyn päätöksen 5 artiklalla määrätyn sakon koko määrän alustavasti.
9
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 9.11.2010 tehdyn päätöksen 16.12.2015 antamallaan tuomiolla Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) kantajaa koskevilta osin.
10
Komissio ilmoitti 5.2.2016 kantajalle päätöksestään palauttaa sille määrä, joka vastaa kantajan alustavasti maksamaa sakkoa (21037500 euroa) korotettuna varmalla tuotolla (468540,80 euroa) (jäljempänä 5.2.2016 tehty päätös). Se täsmensi, että tämä 21506040,80 euron määrä ”siirretään samana päivänä”.
11
Kantaja sai tämän summan 8.2.2016.
12
Kantaja lähetti 4.2.2021 komissiolle kirjeen, jossa se vaati seuraavien määrien maksamista:
–
sille viivästyskorkoina 4,5 prosentin korkokannan (Euroopan keskuspankin (EKP) perusrahoitusoperaatioihinsa soveltama korkokanta korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä) mukaan maksettavan määrän, joka lasketaan 10.2.2011 ja 8.2.2016 väliseltä ajalta, ja 8.2.2016 maksetun varman tuoton, joka on 468540,80 euroa, välinen erotus
–
koronkorkoa viivästyskorkoina vielä maksamatta olevalle määrälle sen ajankohdan, jolloin komissio on suorittanut palautuksen, eli 8.2.2016 ja edellisessä luetelmakohdassa mainitun määrän tosiasiallisen maksamispäivän väliseltä ajalta käyttämällä EKP:n perusrahoitusoperaatioissaan 1.11.2010 soveltamaa korkokantaa eli 1 prosentti korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä.
13
Komissio antoi 25.3.2021 kantajalle tiedoksi päätöksensä olla hyväksymättä edellä 12 kohdassa kuvattua kantajan vaatimusta (jäljempänä 25.3.2021 päivätty kirje) sillä perusteella, että tämä vaatimus oli vanhentunut Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla.
II Asianosaisten vaatimukset
14
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen
–
velvoittaa Euroopan unionin, jota edustaa komissio, korvaamaan vahingon, joka on aiheutunut siitä, ettei SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (asia T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöön panemiseksi maksettavaa viivästyskorkoa ja koronkorkoa ole maksettu, ja siis maksamaan SEUT 340 artiklan toisen kohdan, SEUT 268 artiklan ja SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla seuraavat määrät:
–
määrä, joka vastaa viivästyskorkoa eli korkoa 21037500,00 euron suuruiselle summalle 10.2.2011 ja 8.2.2016 väliseltä ajalta EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa 1.11.2010 soveltaman korkokannan, joka on 1 prosentti korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä, mukaan – vähentämällä tästä määrästä jo maksettu 468540,80 euron suuruinen varma tuotto, jolloin maksettavaksi määräksi saadaan 4264896,70 euroa – tai muussa tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaiseksi katsoman korkokannan mukaan
–
määrä, joka vastaa korkoa 4264896,70 euron suuruiselle summalle 9.2.2016 ja 4.2.2021, jolloin koron maksamista koskeva vaatimus esitettiin, väliseltä ajalta EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa 1.11.2010 soveltaman korkokannan, joka on 1 prosentti korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä, mukaan – jolloin maksettavaksi määräksi saadaan 958550,14 euroa – tai muussa tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaiseksi katsoman korkokannan mukaan ja asianmukaiseksi katsomalta ajanjaksolta
–
määrä, joka vastaa koronkorkoa summalle, joka muodostuu koron maksamista koskevan vaatimuksen esittämispäivänä maksettavana olleelle summalle maksamattomista koroista (5223446,84 euroa), tai mikä tahansa määrä, jonka unionin yleinen tuomioistuin katsoo asianmukaiseksi, 5.2.2021 ja sen päivämäärän väliseltä ajalta, jona komissio palauttaa korkojen määrät EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa 1.11.2010 soveltaman korkokannan, joka on 1 prosentti korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä, mukaan tai muussa tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaiseksi katsoman korkokannan mukaan ja unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaiseksi katsomalta ajanjaksolta
–
toissijaisesti kumoaa 25.3.2021 päivätyn kirjeen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
jättää kanteen tutkimatta
–
toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III Oikeudellinen arviointi
16
Koska kantaja on esittänyt vahingonkorvausvaatimuksensa ensisijaisesti, ne on tutkittava ensin.
A Vahingonkorvausvaatimukset
1.
Komission esittämät tutkimatta jättämisen perusteet
17
Komissio totesi huomautuksissaan 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) tehtävistä johtopäätöksistä nyt käsiteltävän asian osalta, että se pysyttää oikeudenkäyntiväitteen yhteydessä esittämänsä kaksi tutkimatta jättämisen perustetta, joista ensimmäinen koskee Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklaan perustuvaa vahingonkorvauskanteen vanhentumista ja toinen sitä, että vahingonkorvauskanne ei ole asianmukainen keino 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöönpanon riitauttamiseksi.
18
Aluksi on tutkittava toinen tutkimatta jättämisen peruste.
a)
Toinen tutkimatta jättämisen peruste, jonka mukaan vahingonkorvauskanne ei ole asianmukainen keino 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11) täytäntöönpanon riitauttamiseksi
19
Komissio väittää lähinnä, että kantaja ei ole käyttänyt asianmukaista oikeussuojakeinoa 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöönpanon riitauttamiseksi. Sen olisi pitänyt nostaa kumoamiskanne päätöksestä, jolla komissio vahvisti sille palautettavan summan eli aiheettomasti maksetun sakon pääoman ja sille kertyneen tuoton, sen sijaan, että se on nostanut vahingonkorvauskanteen.
20
Komissio toteaa vielä, että vahingonkorvausvaatimus merkitsee SEUT 263 artiklassa palauttamispäätöksen riitauttamiselle asetetun määräajan kiertämistä. Kyseinen päätös on näet tehty vuoden 2016 helmikuussa, kun taas nyt käsiteltävä vahingonkorvauskanne nostettiin vasta vuoden 2021 kesäkuussa.
21
Kantaja kiistää komission väitteet.
22
On palautettava mieleen, että kun kantaja vaatii – kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa – SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla korkojen maksamista kumoamistuomion johdosta, väitetty vahinko perustuu siihen, että komissio on virheellisesti jättänyt toteuttamatta kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavan toimenpiteen ja jättänyt näin noudattamatta sille tämän määräyksen nojalla kuuluvia velvoitteita (määräys 4.5.2005, Holcim (France) v. komissio, T‑86/03, EU:T:2005:157, 51 kohta).
23
SEUT 266 artiklan ensimmäisestä kohdasta näet ilmenee, että kumotun toimen antaneen toimielimen on toteutettava tuomion, jolla kyseinen toimi kumotaan ex tunc ‑vaikutuksin, täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Tästä seuraa muun muassa kyseisen toimen perusteella aiheettomasti perittyjen määrien palauttaminen ja korkojen maksaminen (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24
SEUT 266 artiklassa ei oteta unionin tuomioistuinten tuomioiden täytäntöönpanon takaamiseksi käyttöön mitään tiettyä oikeussuojakeinoa. Jos yksityinen katsoo, että kumotun toimen korvaamiseksi toteutettu toimi ei ole yhteensopiva tuomion perustelujen ja tuomiolauselman kanssa, yksityinen voi nostaa SEUT 263 artiklan nojalla uuden kumoamiskanteen. Laiminlyöntikanne, josta määrätään SEUT 265 artiklassa, on sitä vastoin asianmukainen keino sen toteamiseksi, että toimielin on lainvastaisesti jättänyt toteuttamatta tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet (ks. vastaavasti tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio, T‑471/11, EU:T:2014:739, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). SEUT 268 artiklassa ja SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa määrätyllä vahingonkorvauskanteella vaaditaan puolestaan korvaamaan vahinko, joka on aiheutunut unionin tuomioistuinten ratkaisun täytäntöönpanossa tapahtuneesta lainvastaisuudesta.
25
Lisäksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vahingonkorvauskanne on otettu käyttöön itsenäisenä oikeussuojakeinona, jolla on oma tehtävänsä oikeussuojakeinojen järjestelmässä ja jonka nostamisen edellytykset on määritelty sen erityisen tarkoituksen perusteella (ks. vastaavasti määräys 21.6.1993, Van Parijs ym. v. neuvosto ja komissio, C‑257/93, EU:C:1993:249, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 23.3.2004, oikeusasiamies v. Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 59 kohta ja määräys 3.2.2025, Kerkosand v. komissio, T‑216/24, ei julkaistu, EU:T:2025:142, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26
Vaikka asianosainen voi nostaa vahingonkorvauskanteen ilman, että hän olisi minkään säännöksen tai määräyksen perusteella velvollinen vaatimaan hänelle vahinkoa aiheuttaneen lainvastaisen toimen kumoamista, hän ei voi kuitenkaan tällä tavalla kiertää samaa lainvastaisuutta koskevan ja samaan taloudelliseen lopputulokseen tähtäävän vaatimuksen tutkimatta jättämistä (ks. tuomio 5.9.2019, Euroopan unioni v. Guardian Europe ja Guardian Europe v. Euroopan unioni, C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27
Vahingonkorvauskanne on siis jätettävä tutkimatta, kun sen todellisena tarkoituksena on lainvoimaiseksi tulleen yksittäistapausta koskevan päätöksen peruuttaminen ja kun sen seurauksena olisi tämän päätöksen oikeudellisten vaikutusten mitätöiminen, jos se hyväksyttäisiin. Tilanne on tällainen, mikäli kantaja pyrkii vahingonkorvausvaatimuksellaan lopputulokseen, joka on samanlainen kuin siinä tapauksessa, että kumoamiskanne, jonka hän on laiminlyönyt nostaa ajoissa, olisi menestynyt (ks. tuomio 5.9.2019, Euroopan unioni v. Guardian Europe ja Guardian Europe v. Euroopan unioni, C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019: 672, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
On siis selvitettävä, kierrettäisiinkö – kuten komissio väittää –vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottamisella nyt käsiteltävässä tapauksessa se, ettei kantaja ole riitauttanut 5.2.2016 tehtyä päätöstä kumoamiskanteella, joka on nostettu SEUT 263 artiklassa määrätyssä kanteen nostamiselle asetetussa määräajassa, mikä kielletään edellä 24–27 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä.
29
Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että pelkkää toimielimen vaitioloa ei voida lähtökohtaisesti rinnastaa implisiittiseen kielteiseen päätökseen, ellei tällaisesta seurauksesta määrätä tai säädetä nimenomaisesti unionin oikeuden määräyksessä tai säännöksessä. Sulkematta pois sitä mahdollisuutta, että tietyissä erityisissä olosuhteissa tätä periaatetta voitaisiin jättää soveltamatta siten, että toimielimen vaitiolon tai toimettomuuden voitaisiin poikkeuksellisesti katsoa vastaavan implisiittistä kielteistä päätöstä, unionin tuomioistuin on katsonut tämän perusteella, että toimi, jolla komissio palauttaa yritykselle ainoastaan aiheettomasti maksetun sakon pääoman ottamatta nimenomaisesti kantaa korkojen maksamiseen, ei muodosta sellaista implisiittistä päätöstä kieltäytyä maksamasta näitä korkoja, josta voidaan nostaa kumoamiskanne (ks. vastaavasti tuomio 9.12.2004, komissio v. Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, 45 kohta).
30
Yhtäältä yhdenkään unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen mukaan ei kuitenkaan ole niin, että komission vaitiolon perusteella syntyisi implisiittinen kielteinen päätös tuomion SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisen täytäntöönpanon yhteydessä. Toisaalta ei vaikuta siltä, että komission vaitiolo oli nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa rinnastettavissa implisiittiseen kielteiseen päätökseen. Kantajalle osoitetussa 5.2.2016 tehdyssä päätöksessä komissio näet vain ilmoitti määrän, jonka se aikoi maksaa. Se täsmensi tosin paitsi aikovansa palauttaa alustavasti maksetun sakon määrän, myös korottavansa tätä määrää varmalla tuotolla. Kyseisestä 5.2.2016 tehdystä päätöksestä sekä kantajan ja komission välisestä palauttamista koskevasta sähköpostiviestien vaihdosta 23.12.2015–17.2.2016 ilmenee, ettei komissio ole missään vaiheessa lausunut nimenomaisesti kantajan käsiteltävässä asiassa vaatimien kaltaisten korkojen maksamisesta. Se ei ole nyt vireillä olevassa menettelyssä vedonnut mihinkään erityiseen seikkaan, joka oikeuttaisi pitämään kyseistä päätöstä poikkeuksellisesti implisiittisenä päätöksenä kieltäytyä maksamasta korkoja, eikä tällaista päätöstä ole myöskään mahdollista havaita minkään asiakirja-aineistoon sisältyvän seikan perusteella.
31
Toimi, jolla nyt käsiteltävässä tapauksessa 25.3.2021 päivätyn kirjeen tavoin evätään nimenomaisesti vaatimus korkojen maksamisesta, on näin ollen se toimi, josta kumoamiskanne on mahdollista nostaa (ks. vastaavasti tuomio 9.12.2004, komissio v. Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, 47 kohta ja määräys 4.5.2005, Holcim (France) v. komissio, T‑86/03, EU:T:2005:157, 43 kohta).
32
On siis katsottava, että 5.2.2016 tehdyssä päätöksessä ei ole otettu kantaa korkojen maksamiseen eikä sitä näin ollen voitu pitää sellaisena korkojen maksamisesta kieltäytymisenä, joka voidaan riitauttaa kumoamiskanteella. Komissio on siis väärässä väittäessään, että vahingonkorvauskanteen nostamisella kierretään se, ettei kantaja ole nostanut kumoamiskannetta kyseisestä päätöksestä.
33
Toinen tutkimatta jättämisen peruste on näin ollen hylättävä.
b)
Ensimmäinen tutkimatta jättämisen peruste, jonka mukaan vahingonkorvauskanne on vanhentunut
34
Komissio väittää, että vahingonkorvauskanne on vanhentunut Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla.
35
Se katsoo, että vaikka vanhentumisajan oletetaan alkaneen kulua viimeistään 8.2.2016, joka on palauttamispäivä, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätty viiden vuoden vanhentumisaika on päättynyt viimeistään 8.2.2021. Lisäksi on niin, että vaikka oletetaan jopa, että vanhentumisaika ei ollut vielä päättynyt ja että 25.3.2021 päivätyn kirjeen vaikutuksena olisi ollut vanhentumisajan keskeytyminen, tällä kirjeellä olisi pidennetty tätä määräaikaa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vain 25.5.2021 saakka. Viimeksi mainitussa määräyksessä viitataan näet ainoastaan SEUT 263 artiklassa tarkoitettuun kahden kuukauden määräaikaan, eikä siinä viitata sen lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 60 artiklassa asetettuun kymmenen päivän määräaikaan pitkien etäisyyksien vuoksi. Kyseistä 60 artiklaa sovelletaan näet ainoastaan oikeudenkäynnissä noudatettaviin määräaikoihin. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään kuitenkin vanhentumisajasta eikä oikeudenkäynnissä noudatettavasta määräajasta. Komissio vetoaa argumentaationsa tueksi 8.11.2012 annettuun tuomioon Evropaïki Dynamiki v. komissio (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 52, 54 ja 56 kohta).
36
Kantaja kiistää komission väitteet ja katsoo, että SEUT 263 artiklassa tarkoitettua kahden kuukauden määräaikaa, johon Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa viitataan kanteen nostamiseksi asiassa sitä ennen esitettyyn vaatimukseen annetusta vastauksesta, on pidennettävä työjärjestyksen 60 artiklassa asetetulla kymmenen päivän määräajalla pitkien etäisyyksien vuoksi. Sen vahingonkorvauskanne on siis nostettu asetetussa määräajassa.
1) Vahingonkorvauskanteen vanhentumisajan alkamisajankohta
37
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jota sovelletaan perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan asian käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, määrätään seuraavaa:
”Vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevissa asioissa on viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu. Vanhentumisaika keskeytyy, jos asia pannaan vireille unionin tuomioistuimessa tai jos vahinkoa kärsinyt sitä ennen esittää asiassa vaatimuksen asianomaiselle unionin toimielimelle. Viimeksi mainitussa tapauksessa kanne on pantava vireille [SEUT] 263 artiklan mukaisesti kahden kuukauden kuluessa; tarvittaessa sovelletaan [SEUT] 265 artiklan toisen kohdan määräyksiä.”
38
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vanhentumisaika alkaa kulua, kun kaikki korvausvelvollisuuden perusteena olevat edellytykset täyttyvät, ja erityisesti, kun korvattava vahinko on syntynyt (ks. tuomio 8.11.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39
Nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa on kyse sellaisen vahingon korvaamisesta, joka vastaa aiheettomasti maksetun sakon pääomalle maksettavien korkojen määrää, väitetyn vahingon on aiheuttanut se, että komission väitetään pidättäytyneen maksamasta asianomaiselle korkoja SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla. Tästä seuraa, että viiden vuoden vanhentumisaika alkaa kulua juuri tästä pidättäytymisestä, joka on Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu ”tapahtuma” (ks. vastaavasti määräys 27.10.2023, British Airways v. komissio, C‑138/23 P, ei julkaistu, EU:C:2023:821, 57 kohta ja määräys 4.5.2005, Holcim (France) v. komissio, T‑86/03, EU:T:2005:157, 40 ja 51 kohta).
40
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komission väitetty pidättäytyminen toteuttamasta 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöön panemiseksi tarvittavia toimenpiteitä konkretisoitui 8.2.2016, kun aiheettomasti maksetun sakon pääoma korotettuna varmalla korolla palautettiin tosiasiallisesti tosin ilman edellä 23 kohdassa mainittuja korkoja.
41
On siis katsottava, että vanhentumisaika alkoi kulua 8.2.2016, mistä asianosaiset ovat lisäksi yhtä mieltä.
2) Vahingonkorvauskanteen vanhentumisajan päättyminen
42
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukaan vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevissa asioissa keskeytyy, jos asia pannaan vireille Euroopan unionin tuomioistuimessa tai jos vahinkoa kärsinyt sitä ennen esittää asiassa vaatimuksen asianomaiselle unionin toimielimelle.
43
Jälkimmäisessä tapauksessa, jossa se, jota asia koskee, esittää asianomaiselle unionin toimielimelle vaatimuksen väitetyn vahingon korvaamisesta, on olemassa kaksi mahdollista tilannetta. Ensimmäinen on tilanne, jossa se, jota asia koskee, nostaa kanteen unionin tuomioistuimissa odottamatta, että asianomainen toimielin ratkaisee hänen vaatimuksensa, ennen SEUT 265 artiklan toisessa kohdassa asetetun määräajan päättymistä. Toinen on tilanne, jossa asianomainen toimielin hylkää asiassa ensin esitetyn vaatimuksen tai ei vastaa siihen SEUT 265 artiklan toisessa kohdassa asetetussa määräajassa, jolloin määräaika keskeytyy vain, jos tätä vaatimusta seuraa kanne, joka on nostettu tapauksen mukaan SEUT 263 ja SEUT 265 artiklassa vahvistettuja määräaikoja noudattaen (ks. vastaavasti tuomio 14.7.1967, Kampffmeyer ym. v. komissio, 5/66, 7/66, 13/66–16/66 ja 18/66–24/66, ei julkaistu, EU:C:1967:31, s. 337 ja määräys 4.8.1999, Fratelli Murri v. komissio, T‑106/98, EU:T:1999:163, 29 kohta). Näissä kummassakin tilanteessa vanhentumisajan katsotaan keskeytyneen sinä päivänä, jona asianomainen toimielin vastaanottaa asiassa ensin esitetyn vaatimuksen (ks. vastaavasti tuomio 27.9.2007, Pelle ja Konrad v. neuvosto ja komissio, T‑8/95 ja T‑9/95, EU:T:2007:298, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa mainitaan siis useita määräaikoja. Yhtäältä siinä vahvistetaan vanhentumisajaksi viisi vuotta. Toisaalta siinä tapauksessa, että asianomaiselle toimielimelle esitetään asiassa ensin vaatimus, siinä viitataan SEUT 263 artiklassa määrättyyn määräaikaan ja täsmennetään, että tarvittaessa sovelletaan SEUT 265 artiklan toisen kohdan määräyksiä.
45
Kuten edellä 41 kohdassa on todettu, vanhentumisaika alkoi kulua 8.2.2016. Kantaja esitti vaatimuksensa asiassa ensin 4.2.2021 eli ennen 8.2.2021, jolloin vanhentumisaika päättyi. Komissio hylkäsi sen vaatimuksen 25.3.2021.
46
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen 2.6.2021 eli kaksi kuukautta ja kahdeksan päivää sen jälkeen, kun komissio oli hylännyt sen asiassa ensin esittämän vaatimuksen 25.3.2021.
47
Asianosaiset ovat eri mieltä siitä, sovelletaanko työjärjestyksen 60 artiklassa asetettua kymmenen päivän määräaikaa pitkien etäisyyksien vuoksi Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa SEUT 263 artiklaan viittaamalla mainittuun kahden kuukauden määräaikaan.
48
Työjärjestyksen 60 artiklan mukaan oikeudenkäynnissä noudatettavia määräaikoja pidennetään pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä. Tämä määräaika on otettu käyttöön niiden vaikeuksien huomioon ottamiseksi, joita asianosaisilla saattaa olla Euroopan unionin tuomioistuimen kotipaikan etäisen sijainnin vuoksi (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 48 kohta).
49
Aluksi on todettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätty viiden vuoden vanhentumisaika ei ole oikeudenkäynnissä noudatettava määräaika. Se on luonteeltaan erilainen kuin tällainen määräaika (tuomio 8.11.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 49 kohta). Tästä seuraa, että kymmenen päivän määräaikaa pitkien etäisyyksien vuoksi ei sovelleta kyseiseen vanhentumisaikaan (tuomio 8.11.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 59 kohta).
50
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa SEUT 263 artiklaan viittaamalla mainitusta kahden kuukauden määräajasta on todettava, että kyseessä on muu määräaika kuin vanhentumisaika. Se koskee prosessuaalista toimea, joka sen, jota asia koskee, on toteutettava, jotta hänen vahingonkorvauskanteensa voidaan ottaa tutkittavaksi vanhentumisajan keskeyttämisen jälkeen.
51
Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan ensimmäisessä kohdassa oleva viittaus SEUT 263 artiklassa määrättyyn kahden kuukauden määräaikaan johtaa siihen, että vanhentumisajan keskeyttämiseen sovelletaan viimeksi mainitun artiklan yhteydessä sovellettavien määräaikojen laskemista koskevia sääntöjä (ks. vastaavasti tuomio 7.2.2002, Schulte v. neuvosto ja komissio, T‑261/94, EU:T:2002:27, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja näihin määräaikoihin kuuluu työjärjestyksen 60 artiklassa säädetty määräaika pitkien etäisyyksien vuoksi (ks. vastaavasti määräys 19.9.2001, Jestädt v. neuvosto ja komissio, T‑332/99, EU:T:2001:218, 53 kohta).
52
Koska SEUT 263 artiklassa asetettu määräaika on oikeudenkäynnissä noudatettava määräaika, työjärjestyksen 60 artiklasta seuraa, että tätä määräaikaa on pidettävä aina kymmenellä päivällä pitkien etäisyyksien vuoksi. Koska Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa viitataan nimenomaisesti SEUT 263 artiklassa asetettuun määräaikaan ja koska kyseisen perussäännön 46 artiklassa ei ole mitään määräystä, joka estäisi työjärjestyksen 60 artiklan soveltamisen, pelkästään se, ettei siinä viitata työjärjestyksen 60 artiklaan, ei siis voi – toisin kuin komissio väittää – estää työjärjestyksen 60 artiklan soveltamista nyt käsiteltävässä tapauksessa.
53
Tämän johdosta on todettava, että vanhentumisaika on keskeytetty kantajan asiassa ensin ennen viiden vuoden määräajan päättymistä 4.2.2021 esittämällä vaatimuksella. Tämän jälkeen kantaja nosti kanteensa kahden kuukauden ja kymmenen päivän kuluessa siitä, kun komissio vastasi sen vaatimukseen 25.3.2021. Tämän kanteen yhteydessä esitetty vahingonkorvausvaatimus ei siis ole vanhentunut.
54
Ensimmäinen tutkimatta jättämisen peruste on näin ollen hylättävä.
55
Komission esittämä oikeudenkäyntiväite on siis hylättävä kokonaisuudessaan ja vahingonkorvausvaatimusten perusteltavuus on tutkittava.
2.
Asiakysymys
56
Kantaja vaatii pääosin yhtäältä sen vahingon korvaamista, joka on aiheutunut siitä, että komissio on pannut 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) puutteellisesti täytäntöön sen vuoksi, ettei 8.2.2016 ollut maksettu kaikkia korkoja, jotka on maksettava aiheettomasti perittyä sakon määrää palautettaessa, ja toisaalta kyseisen korvauksen määrälle laskettujen viivästyskorkojen maksamista kyseisen päivämäärän jälkeiseltä ajalta tämän tuomion täytäntöönpanoon saakka.
57
SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti.
58
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen edellyttää tiettyjen sellaisten edellytysten täyttymistä, joita ovat oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen, syntynyt vahinko sekä syy-yhteys toimen antajalla olevan velvollisuuden laiminlyönnin ja vahinkoa kärsineille henkilöille aiheutuneen vahingon välillä (ks. tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
a)
Vahingonkorvausvaatimus, joka perustuu 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11) puutteelliseen täytäntöönpanoon
1) Sellaisen oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen
59
Kantaja väittää, että komissio on rikkonut SEUT 266 artiklan ensimmäistä kohtaa kieltäytyessään maksamasta sille korkoja, joilla korvataan kiinteämääräisesti se, ettei määrätyn sakon johdosta alustavasti maksettu summa ole ollut enää käytettävissä (jäljempänä kiinteämääräiset korot). Sen mukaan 20.1.2021 annetusta tuomiosta komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ilmenee, että tällainen maksamisesta kieltäytyminen merkitsee kyseisen artiklan riittävän ilmeistä rikkomista. Oikeutta täysimääräiseen palauttamiseen kunnioitetaan sen mukaan maksamalla tällaiset korot käyttämällä EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa soveltamaa korkokantaa korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä eli tässä tapauksessa 4,5 prosentin korkokantaa. Tämä korkokanta perustuu Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EUVL 2002, L 357, s. 1) 86 artiklan soveltamiseen. Kantaja vaatii näin ollen, että komissio velvoitetaan maksamaan sille maksettujen korkojen ja niiden korkojen välinen erotus, jotka sille olisi pitänyt maksaa kiinteämääräisinä korkoina. Kantaja väittää 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) esittämissään huomautuksissa, että kyseisessä tuomiossa vahvistetaan sen kanta.
60
Komissio väittää vastineessaan ja vastauksessaan, ettei se ole rikkonut SEUT 266 artiklaa eikä varsinkaan syyllistynyt kyseisen määräyksen riittävän ilmeiseen rikkomiseen. Se muistuttaa tältä osin palauttaneensa kantajalle alustavasti maksetun sakon määrän sille kertyneine korkoineen asetuksen N:o 2342/2002 85 a artiklan 2 kohdan mukaisesti, jottei perusteetonta etua syntyisi.
61
Komissio myöntää 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) esittämissään huomautuksissa, että kyseisessä tuomiossa ratkaistaan kantajan hyväksi yleinen kysymys kantajan oikeudesta kiinteämääräisiin korkoihin ja että näiden korkojen korkokanta voitaisiin vahvistaa viittaamalla muun muassa unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 soveltamissäännöistä 29.10.2012 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) N:o 1268/2012 (EUVL 2012, L 362, s. 1) 83 artiklan 2 kohdan b alakohtaan sakon alustavan maksamisen ja palauttamispäätöksen väliseltä ajalta.
62
Komissio väittää kuitenkin, että vaikka 20.1.2021 annetussa tuomiossa komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 12.2.2019 annetussa tuomiossa Printeos v. komissio (T‑201/17, EU:T:2019:81) omaksutaan asianmukainen oikeudellinen tulkinta, se, ettei näitä tuomioita ole noudatettu vuoden 2016 helmikuussa, ei merkitse unionin oikeussäännön riittävän ilmeistä rikkomista. Unionin oikeuden objektiivisia vaatimuksia ei ollut määritelty selvästi 5.2.2016 tehdyn päätöksen tekemisajankohtana, mikä siis osoittaa soveltamis- tai tulkintavaikeuksien olemassaolon. Sen mukaan 12.2.2019 annetulla tuomiolla Printeos v. komissio (T‑201/17, EU:T:2019:81) on luotu täysin uusi oikeus palauttamiseen. Tätä kysymystä ei kuitenkaan esitetty11.6.2024 annetussa tuomiossa komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), koska 12.2.2019 annettu tuomio Printeos v. komissio (T‑201/17, EU:T:2019:81) annettiin ennen kuin komissio suoritti palautuksen Deutsche Telekomille 19.2.2019.
63
Nyt käsiteltävässä tapauksessa se riittävän ilmeinen rikkominen, josta komissiota moititaan, on SEUT 266 artiklan rikkominen siitä syystä, ettei komissio ole pannut 16.12.2015 annettua tuomiota Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täysimääräisesti täytäntöön.
64
Siltä osin kuin on kyse edellytyksestä, joka koskee sitä lainvastaista toimintaa, josta asianomaista unionin toimielintä tai elintä moititaan, on todettava edellä 58 kohdassa muistutetun, että on osoitettava sellaisen oikeusäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla annetaan yksityisille oikeuksia.
65
SEUT 266 artiklan ensimmäinen kohta on oikeussääntö, jolla annetaan yksityisille oikeuksia. Kyseisessä määräyksessä näet määrätään toimielimelle, jonka toimi on kumottu, pakottava ja ehdoton velvollisuus toteuttaa asian voittaneen kantajan edun mukaisesti tuomion, jolla kyseinen toimi kumotaan ex tunc ‑vaikutuksin, täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet; tätä velvollisuutta vastaa kantajan oikeus kyseisen velvollisuuden täysimääräiseen noudattamiseen (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2019, Printeos v. komissio, T‑201/17, EU:T:2019:81, 55 kohta). Tästä seuraa muun muassa kyseisen toimen perusteella aiheettomasti perittyjen määrien palauttaminen ja korkojen maksaminen (ks. vastaavasti tuomio 11.06.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 57 kohta).
66
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että korkojen maksaminen on SEUT 266 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu kumoamistuomion täytäntöönpanotoimenpide siltä osin kuin sillä on tarkoitus suorittaa kiinteämääräinen hyvitys siitä, ettei saatava ole ollut käytettävissä, ja lisäksi kannustaa velallista panemaan kyseinen kumoamistuomio täytäntöön mahdollisimman pian kyseisen tuomion antamisen jälkeen (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
SEUT 266 artiklan ensimmäisestä kohdasta siis ilmenee, että jos unionin tuomioistuimet kumoavat komission päätöksellä kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon tai alentavat sen määrää ex tunc ‑vaikutuksin, komission on palautettava alustavasti maksettu sakko kokonaan tai osittain lisättynä sakon alustavan maksamisen ajankohdan ja sen takaisinmaksamisen ajankohdan väliseltä ajalta laskettavilla koroilla (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 53 kohta).
68
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komission oli siis paitsi palautettava alustavasti maksettu sakko myös maksettava korkoja, mitä se ei kiistä. Se on näet todellakin maksanut korkoja eli kertyneet korot.
69
Koska maksettavat korot ovat kiinteämääräisiä, komission on kuitenkin SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla maksettava asianomaiselle mahdollinen kertyneiden korkojen määrän ja kiinteämääräisten korkojen välinen erotus (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70
Kantaja väittää, että sille maksetut kertyneet korot ovat pienemmät kuin sille maksettavat kiinteämääräiset korot.
71
Komissio väittää kuitenkin, ettei se ole syyllistynyt ilmeiseen lainvastaisuuteen, kun se on maksanut kantajalle ainoastaan kertyneet korot.
72
Komissio näet huomauttaa, että maksaessaan korkoja nyt käsiteltävässä tapauksessa vuonna 2016 se vain sovelsi tuolloin voimassa ollutta oikeuskäytäntöä. Velvollisuus maksaa kiinteämääräisiä korkoja perustuu vasta 12.2.2019 annettuun tuomioon Printeos v. komissio (T‑201/17, EU:T:2019:81), joka julistettiin 12.2.2019.
73
Komissio väittää, että sen toiminnan lainmukaisuutta on arvioitava niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, jotka olivat olemassa toiminnan tapahtumahetkellä. Jos siis oikeuskäytäntö muuttuu merkittävästi vahingon aiheuttaneen toimen jälkeen, kyseinen toimi ei merkitse unionin oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista, joka voi synnyttää SEUT 268 ja SEUT 340 artiklassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun. Komission toimintaa ei voida arvioida viittaamalla 12.2.2019 annetusta tuomiosta Printeos v. komissio (T‑201/17, EU:T:2019:81), 20.1.2021 annetusta tuomiosta komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) johtuvan oikeuden myöhempään kehittymiseen.
74
Tältä osin on todettava yhtäältä, että oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen on kyseessä, kun asianomainen toimielin on ylittänyt selvällä ja vakavalla tavalla sen harkintavallalle asetetut rajat (ks. tuomio 11.1.2024, Dyson ym. v. komissio, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75
Toisaalta silloin, kun unionin toimielimellä on vain huomattavan vähän harkintavaltaa tai sillä ei ole sitä ollenkaan, pelkkä unionin oikeuden rikkominen voi riittää osoittamaan, että kyse on unionin oikeuden riittävän ilmeisestä rikkomisesta, joka voi synnyttää sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun (ks. tuomio 20.1.2021, komissio v. Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
76
Sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu voi lisäksi syntyä pelkästään sellaisen sääntöjenvastaisuuden toteamisen perusteella, jollaiseen tavanomaisesti varovainen ja huolellinen viranomainen ei olisi vastaavissa olosuhteissa syyllistynyt (ks. tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77
On huomautettava, että toimen tai toiminnan lainvastaisuutta, joka voi synnyttää sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun, on arvioitava toimen antamisajankohtana tai toiminnan tapahtumahetkellä olemassa olleiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella (tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 39 kohta).
78
Riittävän ilmeisen rikkomisen käsite on näet staattinen käsite, joka liittyy asianomaisen lainvastaisen toimen antamisajankohtaan tai asianomaisen lainvastaisen toiminnan tapahtumahetkeen (tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 55 kohta). Sitä, miten ilmeisesti kyseessä oleva toimielin on syyllistynyt unionin oikeussäännön rikkomiseen, mitä oikeuskäytännössä edellytetään, ei voida siis arvioida muuna ajankohtana kuin silloin, kun kyseiseen rikkomiseen syyllistyttiin, koska kyseisen ajankohta liittyy erottamattomasti tähän rikkomiseen (tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 45 kohta).
79
Unionin tuomioistuin on kuitenkin korostanut 11.6.2024 antamassaan tuomiossa komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 52–57 kohta) hyvin vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön tukeutuen (tuomio 12.2.2015, komissio v. IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, 30 kohta; ks. myös tuomio 10.10.2001, Corus UK v. komissio, T‑171/99, EU:T:2001:249, 53 ja 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), että korkojen maksaminen on kumoamistuomion SEUT 266 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu täytäntöönpanotoimenpide siltä osin kuin sillä on tarkoitus hyvittää kiinteämääräisesti sitä, ettei velkoja ole voinut käyttää saatavaansa, ja kannustaa velallista panemaan kumoamistuomio täytäntöön mahdollisimman nopeasti.
80
Saman oikeuskäytännön mukaan korkojen maksaminen aiheettomasti maksetulle määrälle on komissiolle kumoamistuomion tai täyttä tuomiovaltaa käyttäen annetun tuomion jälkeen kuuluvan takaisinmaksuvelvollisuuden erottamaton osa. Korkojen tarkoituksena on saattaa asianomainen samaan tilanteeseen, jossa hänellä olisi laillinen oikeus olla, jos kumottua toimea ei olisi annettu, kun otetaan huomioon se seikka, että tilanne on palautettu ennalleen vasta tietyn ajanjakson kuluttua, jonka aikana hän ei ole voinut käyttää määrää, jonka hän on maksanut aiheettomasti (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2001, Corus UK v. komissio, T‑171/99, EU:T:2001:249, 54 kohta).
81
Tämän saman oikeuskäytännön mukaan on lisäksi myös niin, että korot on laskettava sellaisen kiinteämääräisen korkokannan perusteella, joka lasketaan käyttämällä laillista korkokantaa ilman, että korkoja lisätään pääomaan, määrätyn sakon alustavan maksamisajankohdan ja sen ajankohdan väliseltä ajalta, jona komissio palauttaa aiheettomasti maksetun määrän (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2001, Corus UK v. komissio, T‑171/99, EU:T:2001:249, 60 ja 61 kohta).
82
Tästä seuraa, että komissio ei voinut olla tietämättä niistä johtopäätöksistä, jotka SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamisesta oli tehtävä, kun se palautti sakon kantajalle vuoden 2016 helmikuussa. Siltä osin kuin 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) täytäntöönpanoa aikaisemmasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että korkojen maksamisella on tarkoitus hyvittää kiinteämääräisesti sitä, ettei aiheettomasti maksettua määrää ole voitu käyttää, komission olisi pitänyt tietää, että pelkkä kertyneiden korkojen maksaminen sakon johdosta aiheettomasti maksetun summan palauttamisen yhteydessä ei välttämättä merkinnyt kyseisen tuomion täysimääräistä täytäntöönpanoa.
83
Komissio väittää kuitenkin vielä, että sen mahdollista virhettä on joka tapauksessa pidettävä anteeksiannettavana, koska sille alustavasti maksetun sakon kumoavan tai sitä muuttavan tuomion täytäntöönpanosta SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan aiheutuvaa velvollisuutta on vaikea soveltaa tai tulkita. Tämä väite merkitsee kuitenkin laittomuuden riittävän ilmeisyyden kiistämistä samoista syistä, jotka on esitetty edellä 60–62 kohdassa.
84
Koska komissio kieltäytyi maksamasta kiinteämääräisiä korkoja siihen perustuen, ettei kantajan aiheettomasti sakon johdosta maksamaa määrää ollut voitu käyttää, pelkästään sen vuoksi, että se oli palauttanut kertyneet korot ilman, että se olisi varmistanut, että tämä määrä oli vähintään yhtä suuri kuin maksettavien kiinteämääräisten korkojen määrä, on todettava, että kyse on SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan riittävän ilmeisestä rikkomisesta, joka voi synnyttää SEUT 268 artiklassa, luettuna yhdessä SEUT 340 artiklan toisen kohdan kanssa, tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun.
2) Vahinko
85
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vahingon, jota vaaditaan korvattavaksi sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevan kanteen yhteydessä, on oltava todellinen ja varma, mikä kantajan on todistettava (ks. tuomio 9.11.2006, Agraz ym. v. komissio, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantajan on esitettävä riittävät todisteet sekä väitetyn vahingon olemassaolosta että sen laajuudesta (ks. tuomio 16.9.1997, Blackspur DIY ym. v. neuvosto ja komissio, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86
Kun kyseessä olevat korot ovat kiinteämääräisiä, kantajan ei kuitenkaan tarvitse esittää vahingon olemassaolosta muuta näyttöä kuin vain sen, ettei kyseisiä korkoja ole maksettu kokonaisuudessaan (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 62 kohta ja tuomio 10.10.2001, Corus UK v. komissio, T‑171/99, EU:T:2001:249, 56 kohta).
87
Koska komissio on maksanut kantajalle sakon johdosta aiheettomasti perityn määrän lisäksi kertyneet korot, vahingon olemassaolo ja tarvittaessa sen laajuus riippuvat niiden kiinteämääräisten korkojen, jotka komission olisi pitänyt maksaa, ja näiden kertyneiden korkojen välisestä erotuksesta.
88
Kantaja katsoo, että korko on vahvistettava käyttämällä asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä korkokantaa eli EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa soveltamaa korkokantaa korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä. Sen mukaan 11.6.2024 annettu tuomio komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) vahvistaa sen näkemyksen sovellettavasta korkokannasta.
89
Kantaja vaatii 4264896,70 euron suuruista korvausta, joka vastaa sakon johdosta aiheettomasti maksetulle pääomalle (21037500 euroa) 4,5 prosentin korkokannan mukaan laskettua kiinteämääräistä korkoa 10.2.2011 ja 8.2.2016 väliseltä ajalta vähennettynä 468540,80 euron määrällä, joka vastaa komission jo maksamia kertyneitä korkoja.
90
Komissio esittää 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) esittämissään huomautuksissa unionin tuomioistuimen todenneen, ettei unionin yleinen tuomioistuin ollut tehnyt oikeudellista virhettä soveltaessaan ”analogisesti” EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa soveltamaa korkokantaa korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä.
91
Komissio väittää, että on olemassa kuitenkin syitä, joita 11.6.2024 annetussa tuomiossa komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) ei ole tarkasteltu ja joiden vuoksi kantajan vaatimaa korkokantaa alempi korkokanta riittää korvaamaan sen, ettei alustavasti maksettuja varoja ole voitu käyttää. Se toteaa vielä, että vaikka kantajan vaatima korkokanta on hyväksytty kyseisen tuomion 84 kohdassa, koska se ”ei – – vaikuta kohtuuttomalta tai suhteettomalta”, ilmaisut, joilla tämä asia esitetään kyseisessä tuomiossa, antavat ymmärtää, ettei kyseinen korkokanta ole ainoa hyväksyttävissä oleva korkokanta. Komissio on väittänyt istunnossa, että nyt käsiteltävässä tapauksessa sovelletaan asetusta N:o 2342/2002.
92
Kuten edellä 87 kohdassa on todettu, on täsmennettävä se korkokanta, jota on sovellettava kantajalle aiheutuneen vahingon olemassaolon ja sen laajuuden määrittämiseksi.
93
Aluksi on huomautettava, että 11.6.2024 antamassaan tuomiossa komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 90 kohta) unionin tuomioistuin palautti – tosin lege ferenda ‑huomautuksena – mieleen kiinteämääräisten korkojen tavoitteet. Unionin tuomioistuimen mukaan tällaisiin korkoihin sovellettava korkokanta ei voi rajoittua rahan arvon alenemisen, joka on tapahtunut aikana, jolta korkoja on maksettava, kompensoimiseen ilman että samalla suoritettaisiin kiinteämääräinen korvaus, johon sakon maksaneella yrityksellä on oikeus sen vuoksi, että komission aiheettomasti perimää määrää vastaavat varat eivät tiettynä aikana olleet sen käytettävissä.
94
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että määrittääkseen niiden kiinteämääräisten korkojen määrän, jotka yritykselle, joka on maksanut komission määräämän sakon, on maksettava, kyseisen sakon kumoamisen tai sen määrän alentamisen jälkeen, komission on sovellettava korkokantaa, joka on vahvistettu tässä tarkoituksessa unionin varainhoitosäännöstössä, joka oli voimassa ajanjaksona, jona kyseistä määrää ei voitu käyttää, ja tarkemmin sanottuna kyseisen säännöstön niissä säännöksissä, jotka koskevat korkokantaa saamisiin, joita ei ole maksettu eräpäivään mennessä (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
95
Unionin tuomioistuin huomautti tosin 11.6.2024 antamassaan tuomiossa komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 83 kohta), ettei delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklassa eikä missään muussakaan kyseisen asetuksen säännöksessä säädetä kyseessä olevan kaltaiseen kiinteämääräiseen korvaukseen sovellettavasta korkokannasta. Unionin tuomioistuin ei siis katsonut kyseisen tuomion 84 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen soveltaessaan analogisesti kyseisen asetuksen 83 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä korkokantaa, joka on EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa soveltama korkokanta korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä, vaikka kyseinen säännös koskee maksuviivästystilannetta eli tilannetta, jossa saamista ei ole maksettu asetettuun eräpäivään mennessä. Unionin tuomioistuin katsoi vielä tältä osin, ettei kyseinen korkokanta vaikuta kohtuuttomalta tai suhteettomalta kyseessä olevien korkojen tarkoitukseen nähden (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 84 kohta).
96
Jotta voidaan lausua nyt käsiteltävässä tapauksessa sovellettavasta korkokannasta, on aluksi muistutettava, että kantaja on maksanut sakon alustavasti 10.2.2011 eli asetuksen N:o 2342/2002 voimassa ollessa. Sakon maksamisen jälkeen asetus N:o 1605/2002 korvattiin unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) N:o 966/2012 (EUVL 2012, L 298, s. 1) ja asetus N:o 2342/2002 delegoidulla asetuksella N:o 1268/2012. Ensimmäinen näistä korvaavista säädöksistä tuli voimaan 27.10.2012 ja jälkimmäinen 1.1.2013. Näin ollen 16.12.2015 annettu tuomio Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) annettiin ja sakon pääoma ja kantajalle 8.2.2016 kertyneet korot palautettiin tämän uuden säännöstön voimaantulon jälkeen.
97
Tältä osin on huomautettava, että unionin yleisen tuomioistuimen 19.1.2022 antamassaan tuomiossa Deutsche Telekom v. komissio (T‑610/19, EU:T:2022:15) noudattamaa päättelyä voidaan soveltaa nyt käsiteltävään asiaan. Sekä delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 2 kohta että asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 2 kohta koskevat korkokantaa saamisiin, joita ei ole maksettu eräpäivään mennessä. Näiden kummankin kohdan a alakohta koskee tapausta, jossa saaminen on aiheutunut julkisista hankinnoista, kun taas näiden kohtien b alakohdassa viitataan kaikkiin muihin tapauksiin ja vahvistetaan korkokanta, joka on EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa soveltama korkokanta korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä.
98
Koska varainhoitosäännöstössä ei ole erityistä säännöstä, jossa vahvistetaan korkokanta, jota sovelletaan kiinteämääräiseen korvaukseen siitä, ettei se summa ole ollut käytettävissä, joka liittyy komission aiheettomasti perimän sakon määrään, sakon alustavan maksamisajankohdan ja sen ajankohdan väliseltä ajalta, jona toimielin palautti sen, asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 2 kohdan b alakohdan analoginen soveltaminen mahdollistaa kyseessä olevien korkojen tarkoituksen huomioon ottamisen nyt käsiteltävässä tapauksessa.
99
Komissio katsoo kuitenkin, että on olemassa syitä, joiden vuoksi kantajan vaatimaa korkokantaa alempi korkokanta riittää kompensoimaan sen, ettei kyseinen summa ole ollut käytettävissä. Sen mukaan tämän korkokannan on oltava korkokanta, jota sovelletaan, kun velallinen antaa vakuuden sakon maksamisen sijasta, eli asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 5 kohdassa, joka on olennaisilta osin samanlainen kuin delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 4 kohta, säädetty korkokanta.
100
On kuitenkin todettava, että unionin tuomioistuin hylkäsi tällaisen väitteen 11.6.2024 annetun tuomion komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 85–87 kohdassa.
101
Komissio väittää silti, ettei unionin tuomioistuimen esittämillä perusteluilla vastata sen väitteeseen siitä, että kun unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut sakon, jonka vakuudeksi on annettu pankkitakaus, minkä johdosta on pääteltävä, että varat olisi pitänyt asettaa komission käyttöön maksun eräpäivästä lähtien sakon määräämisestä tehdyn päätöksen nojalla, komissio ei ole voinut käyttää tätä määrää oikeudenkäynnin aikana. Komission mukaan se voi tässä tapauksessa vaatia ainoastaan delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 4 kohdassa tai asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 5 kohdassa vahvistettua alempaa korkoa.
102
On huomautettava, että asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 5 kohtaa ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 4 kohtaa sovelletaan sakkoihin, kun velallinen antaa vakuuden, jonka tilinpitäjä hyväksyy maksusuorituksen sijasta. On siis todettava, että lainsäätäjä on säätänyt erityisestä korkokannasta tätä tapausta varten (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 85 kohta).
103
Tältä osin on vielä muistutettava, että 9.11.2010 tehdyn päätöksen 5 artiklassa todettiin, että jos yritys, jolle on määrätty seuraamus, nostaa kanteen, se voi kattaa sakon eräpäivänä antamalla pankkitakauksen tai maksamalla sakon alustavasti asetuksen N:o 2342/2002 85 a artiklan 1 kohdan nojalla. Näin ollen vakuuteen turvautuminen oli vaihtoehto käteismaksulle.
104
On todettava, ettei komissio ole pankkitakaukseen turvauduttaessa tilanteessa, joka on verrattavissa tilanteeseen, jossa kantaja on maksanut sakon alustavasti. Pankkitakauksen yhteydessä komissiolla ei tosin ole käytettävissä määrättyä sakkoa vastaavaa määrää. Pankkitakauksen valitseminen ei kuitenkaan aiheuta komissiolle mitään varojen vähenemistä, koska sillä vain estetään komissiota saamasta välitöntä hyötyä lisävaroista. Pankkitakauksen asettamisesta ja voimassa pitämisestä aiheutuu lisäksi lisäkustannuksia, joista sakon maksamisesta vastuussa oleva osapuoli vastaa kokonaisuudessaan.
105
Sakon maksaminen alustavasti merkitsee kääntäen niiden varojen menettämistä, jotka kantajalla oli ja joita se saattoi käyttää vapaasti. Tästä seuraa varojen välitön väheneminen määrätyn sakon määrällä. Lisäksi on niin, että vaikka komissio saa välittömästi määrättyä sakkoa vastaavan määrän, se ei voi määrätä siitä vapaasti ennen kuin kaikki muutoksenhakukeinot on käytetty, kuten asetuksen N:o 2342/2002 85 a artiklan 2 kohdasta ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 90 artiklan 3 kohdasta ilmenee. Lisäksi se, ettei määrättyä sakkoa vastaavia varoja voida käyttää, on seurausta siitä, että kantaja on käyttänyt kanneoikeuttaan sakon määräämisestä tehdyn päätöksen laillisuuden valvomiseksi.
106
Tästä seuraa, että jos sakon määräämisestä tehdystä päätöksestä nostettu kanne hylätään, asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 5 kohdassa ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 4 kohdassa säädettyä korkoa, jota yrityksen on maksettava komissiolle, ei voida verrata kiinteämääräiseen korkoon, jota komission on maksettava unionin tuomioistuinten sellaisen ratkaisun johdosta, jolla sen päätös todetaan lainvastaiseksi.
107
Tästä seuraa myös, ettei komissio ole samassa tilanteessa sen mukaan, turvautuuko sakon velallinen tuomioistuimen ratkaisua odotettaessa vakuuteen vai maksaako se sakon alustavasti. Sillä, että komissio on erilaisessa tilanteessa sakon velallisen tekemästä valinnasta riippuen, ei siis voida nyt käsiteltävässä tapauksessa oikeuttaa komission esittämän korkokannan soveltamista.
108
On siis hylättävä komission väite, jonka mukaan on olemassa edellä 101 kohdassa mainittua korkokantaa alempi asianmukainen korkokanta.
109
Nyt käsiteltävässä tapauksessa sovellettava korkokanta on siis vahvistettava soveltamalla analogisesti asetuksen N:o 2342/2002 86 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 83 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä korkokantaa eli korkokantaa, jota EKP sovelsi perusrahoitusoperaatioihinsa vuoden 2011 helmikuussa ja joka oli 1 prosenttia korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä eli 4,5 prosenttia.
110
Edellä esitetystä seuraa, että kiinteämääräisten korkojen määrä on, kun 21037500 euroon sovelletaan 4,5 prosentin korkokantaa 10.2.2011 ja 8.2.2016 väliseltä ajalta, 4733437,50 euroa. Kantajalle aiheutunut vahinko vastaa siis tämän summan ja kertyneiden korkojen (468540,80 euroa) välistä erotusta eli sen määrä on 4264896,70 euroa.
3) Syy-yhteys
111
Kantaja väittää, että sille aiheutunut vahinko johtuu suoraan siitä, ettei komissio noudattanut SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisia velvoitteitaan. Yhtäältä se väittää, että sillä oli oikeus valita pankkitakauksen asettamisen, jonka komissio ei ole osoittanut olleen edullisempaa, ja sakon alustavan maksamisen välillä. Toisaalta se väittää, että sillä on oikeus esittää vaatimus kiinteämääräisten korkojen maksamisesta milloin tahansa, kunhan vaatimus esitetään ennen vahingonkorvauskanteen vanhentumista.
112
Komissio väittää, että kiinteämääräisten korkojen määrä on evättävä tai sitä on alennettava sen vuoksi, että kantaja ei ole rajoittanut tappioitaan vastoin tätä koskevaa perusperiaatetta. Kantaja ei ole osoittanut, että sen vaatimat kiinteämääräiset korot ovat pienemmät kuin tappio, joka sille olisi aiheutunut, jos se olisi asettanut pankkitakauksen sen sijaan, että se suoritti alustavan maksun. Koska kantajalla oli ollut sakon suorittamiseksi mahdollisuus valita näistä kahdesta vaihtoehdosta, sen olisi sakon alustavan maksamisen ajankohtana pitänyt valita ratkaisu, jolla sille siinä tapauksessa aiheutuneen vahingon määrä olisi rajattu mahdollisimman pieneksi, että sakko kumotaan.
113
On palautettava mieleen, että SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa asetettu syy-yhteyttä koskeva edellytys koskee sitä, että unionin toimielinten toiminnan ja vahingon välillä on riittävän suora syy-yhteys, joka kantajan on näytettävä toteen, siten, että moititun toiminnan on oltava vahingon ratkaiseva syy (ks. tuomio 13.12.2018, Euroopan unioni v. Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
114
Toisin sanoen silloinkin, kun toimielimet ovat saattaneet myötävaikuttaa sen vahingon syntymiseen, jonka korvaamista vaaditaan, tällainen myötävaikutus saattaa olla liian kaukainen muille henkilöille, tapauksesta riippuen kantajalle, kuuluvan vastuun vuoksi (ks. tuomio 10.1.2017, Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne v. Euroopan unioni, T‑577/14, EU:T:2017:1, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
115
Tältä osin on myös katsottu, että tutkittaessa syy-yhteyttä unionin toimielimen moititun toiminnan ja vahinkoa kärsineen henkilön väittämän vahingon välillä on selvitettävä, onko kyseinen henkilö osoittanut valveutuneen oikeusalamaisen tavoin kohtuullista huolellisuutta vahingon välttämiseksi tai sen rajoittamiseksi, koska muutoin se voi joutua vastaamaan itse vahingostaan. Tämä syy-yhteys voi näet katketa vahinkoa kärsineen henkilön huolimattoman toiminnan vuoksi silloin, kun tällainen toiminta osoittautuu vahingon ratkaisevaksi syyksi (ks. määräys 4.6.2012, Azienda Agricola Bracesco v. komissio, T‑440/09, ei julkaistu, EU:T:2012:269, 39 ja 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
116
Kuten edellä 65–84 kohdasta ilmenee, komission oli 16.12.2015 annetun tuomion Air Canada v. komissio (T‑9/11, ei julkaistu, EU:T:2015:994) johdosta palautettava kantajalle alustavasti maksetun sakon määrä kiinteämääräisine korkoineen.
117
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio on maksanut ainoastaan kertyneiden korkojen määrän ja jättänyt siis noudattamatta SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaista velvoitettaan maksaa kiinteämääräisiä korkoja. Tällä velvoitteen noudattamatta jättämisellä on näin ollen riittävän suora syy-yhteys kantajalle aiheutuneeseen vahinkoon (ks. edellä 92–110 kohta).
118
Komissio ei voi tältä osin moittia kantajaa siitä, että se on vapaasti päättänyt maksaa sakon alustavasti sen sijaan, että se olisi asettanut pankkitakauksen. Näin ollen se, että kantaja päätti maksaa sakkonsa alustavasti, on 9.11.2010 tehdyn päätöksen ja etenkin sen 5 artiklan 4 kohdan mukaista, eikä sillä voida katkaista syy-yhteyttä todetun lainvastaisuuden ja aiheutuneen vahingon välillä.
119
Unionin oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen ja kantajalle aiheutuneen vahingon välillä on siis riittävän suora syy-yhteys.
b)
Viivästyskorot
120
Yhtäältä kantaja vaatii vahingonkorvausvaatimustensa yhteydessä maksamaan viivästyskorkoa ilman, että korkoja lisätään pääomaan, 4264896,70 euron suuruiselle summalle, joka vastaa 9.2.2016 ja 4.2.2021 väliseltä ajalta vaadittuja kiinteämääräisiä korkoja, saman edellä 88 kohdassa mainitun korkokannan mukaan laskettuna eli 958550,14 euron suuruista summaa.
121
Toisaalta kantaja vaatii koronkoron maksamista edellä 88 kohdassa mainitun korkokannan mukaan laskettuna 4.2.2021 maksettavana olleelle summalle eli 5223446,84 euron (4264896,70 euroa + 958550,14 euroa) suuruiselle summalle siihen saakka, kunnes komissio on suorittanut maksun kokonaisuudessaan.
122
Komissio väittää edellä 120 kohdassa mainituista koroista, että kantaja on viivästyttänyt liikaa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukaista asiassa ensin esitettävää vaatimusta, joten kantajan 4264896,70 euron pääsaatavan, joka muodostuu sakon alustavan maksamisen ja palauttamispäätökseen väliseltä ajalta vaadituista koroista, määrä on kasvanut 958550 eurolla eli yli 20 prosentilla. Tämä määrän kasvu ei johdu mistään komission virheestä, joka voitaisiin ottaa huomioon SEUT 340 artiklan nojalla, vaan se johtuu täysin kantajan toimettomuudesta. Kantaja ei ole komission mukaan osoittanut kohtuullista huolellisuutta rajoittaakseen vahinkonsa laajuutta, koska sen Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukainen asiassa ensin esittämä vaatimus on viivästynyt. Kyseisessä artiklassa määrätyllä vanhentumisajalla ei näet voida oikeuttaa sitä, että kantaja syyllistyi laiminlyöntiin sen jälkeisen ajankohdan osalta, jona komissio palautti sakon määrän. Komissio toteaa 11.6.2024 annetusta tuomiosta komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) esittämissään huomautuksissa, ettei tätä kysymystä ole esitetty kyseisessä tuomiossa.
123
On muistutettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa määrättyyn sopimussuhteen ulkopuoliseen unionin vastuuseen perustuvan vaatimuksen osalta, että erityisten olosuhteiden puuttuessa velvollisuus maksaa viivästyskorkoja syntyy vahingonkorvausvelvollisuuden toteavan tuomion antamispäivästä (ks. tuomio 10.1.2017, Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne v. Euroopan unioni, T‑577/14, EU:T:2017:1, 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 19.1.2022, Deutsche Telekom v. komissio, T‑610/19, EU:T:2022:15, 141 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
124
Kuten myös 20.1.2021 annetusta tuomiosta komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 122–124 ja 129 kohta) ilmenee, viivästyskorkojen maksamisesta määrääminen tuomion julistamista edeltävältä ajalta on siis mahdollista erityisissä olosuhteissa.
125
Nyt käsiteltävässä tapauksessa yhtäältä komission velvollisuus maksaa kiinteämääräisiä korkoja kantajan alustavasti maksaman sakon palauttamiselle perustuu kuitenkin suoraan SEUT 266 artiklaan, ja se, ettei kyseisiä korkoja vastaava summa ollut käytettävissä, alkoi vaikuttaa kyseisen palauttamisen ajankohtana (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2021, komissio v. Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 122–124 ja 129 kohta ja tuomio 8.3.2023, Campine ja Campine Recycling v. komissio, T‑94/20, ei julkaistu, EU:T:2023:110, 105–108 kohta).
126
Toisaalta kantaja on komissiolle 4.2.2021 osoittamassaan kirjeessä selkeästi muistuttanut komissiota niistä velvoitteista, joita tällä on SEUT 266 artiklan ja oikeuskäytännön perusteella, ja vaatinut korkojen pääomittamista siihen saakka, kunnes komissio on suorittanut maksun kokonaisuudessaan (ks. edellä 12 kohta).
127
Koska edellä 125 ja 126 kohdassa kuvatut erityiset olosuhteet olivat olemassa silloin, kun kantaja esitti asiassa ensin vaatimuksensa komissiolle osoitetussa 4.2.2021 päivätyssä kirjeessä, 4264896,70 euron määrälle on maksettava viivästyskorkoa 5.2.2021 alkaen siihen saakka, kunnes komissio on suorittanut maksun kokonaisuudessaan. Ei sitä vastoin ole olemassa mitään erityistä olosuhdetta, joka oikeuttaisi viivästyskorkojen maksamisen sakon palauttamisajankohdan eli 8.2.2016 ja asiassa ensin esitetyn vaatimuksen esittämisajankohdan eli 4.2.2021 väliseltä ajalta, koska kyseisen asiassa ensin esitetyn vaatimuksen viivästyminen johtui yksinomaan kantajan toiminnasta.
128
Käytettävän korkokannan osalta on sovellettava unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä, asetusten (EU) N:o 1296/2013, (EU) N:o 1301/2013, (EU) N:o 1303/2013, (EU) N:o 1304/2013, (EU) N:o 1309/2013, (EU) N:o 1316/2013, (EU) N:o 223/2014, (EU) N:o 283/2014 ja päätöksen N:o 541/2014/EU muuttamisesta sekä asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 kumoamisesta 18.7.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2018/1046 (EUVL 2018, L 193, s. 1), jota sovellettiin silloin, kun Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitettu asiassa ensin esitetty vaatimus esitettiin nyt käsiteltävässä asiassa, 99 artiklan 2 kohdan b alakohtaa. Tämän säännöksen mukaan kantajalle maksettavat viivästyskorot on laskettava EKP:n perusrahoitusoperaatioihinsa 4.2.2021 soveltaman korkokannan, joka oli 0 prosenttia korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä eli nyt käsiteltävässä tapauksessa 3,5 prosenttia, mukaan.
129
Kantajalle on siis maksettava viivästyskorkoja 4264896,70 euron määrälle soveltamalla 3,5 prosentin korkokantaa 5.2.2021 alkaen siihen saakka, kunnes komissio on suorittanut maksun kokonaisuudessaan.
c)
Vahingonkorvausvaatimusta koskeva päätelmä
130
Edellä esitetyn perusteella komissio on velvoitettava maksamaan kantajalle korvaus vahingosta, joka tälle on aiheutunut SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan riittävän ilmeisestä rikkomisesta, joka muodostuu siitä, ettei aiheettomasti maksetun sakon määrälle ole maksettu 4,5 prosentin kiinteämääräistä korkoa sen ajankohdan, jona sakko maksettiin alustavasti 10.2.2011, ja sen ajankohdan väliseltä ajalta, jona aiheettomasti maksettu sakko palautettiin 8.2.2016, vähennettynä niiden korkojen määrällä, jotka komissio on jo maksanut sakkoa palauttaessaan. Tämän korvauksen määrä on 4264896,70 euroa. Kantajalle on myös maksettava viivästyskorkoja tälle 4264896,70 euron määrälle 3,5 prosentin korkokannan mukaan 5.2.2021 alkaen siihen saakka, kunnes komissio on suorittanut maksun kokonaisuudessaan.
131
Vahingonkorvausvaatimukset hylätään muilta osin, joten myös toissijaisesti esitetyt kumoamisvaatimukset on tutkittava.
B Kumoamisvaatimukset
132
Kantaja vaatii toissijaisesti kumoamaan 25.3.2021 päivätyn kirjeen, jolla komissio hylkäsi kantajan vaatimuksen kiinteämääräisiä korkoja ja viivästyskorkoja vastaavien määrien maksamisesta. Kantajan ainoa kanneperuste koskee sitä, että komissio teki virheen katsoessaan, että korkojen maksamista koskeva vaatimus oli vanhentunut.
133
Komissio väittää, että kantajan kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, ettei oikeussuojan tarvetta ole, ja toissijaisesti sillä perusteella, että 25.3.2021 päivätty kirje on vahvistava.
134
Komissio väittää, ettei kantajalla ole mitään intressiä vaatia 25.3.2021 päivätyn kirjeen kumoamista. Sen mukaan kantaja ei kykene selittämään, millä tavoin kumoamiskanne tuo sille etua. Se väittää, että kumoamisvaatimus on tehoton, vaikka kantaja väittäisi perustellusti, että vanhentumisaika alkoi kulua päivästä, jona komission väitetään pidättäytyneen lainvastaisesti maksamasta sille kiinteämääräisiä korkoja. Lisäksi 25.3.2021 päivätyn kirjeen kumoaminen SEUT 263 artiklan nojalla ei voi luoda komissiolle minkäänlaista velvollisuutta maksaa kantajalle sen vaatimia korkoja.
135
Kantaja väittää, että sillä on edelleen intressi 25.3.2021 päivätyn kirjeen kumoamiseen. Kantajaan kohdistuvan lainvastaisuuden toteaminen voi olla perustana mahdolliselle vahingonkorvauskanteelle, jolla pyritään tästä kirjeestä aiheutuneen vahingon korvaamiseen. Lisäksi sillä on intressi riitauttaa kirje estääkseen väitetyn lainvastaisuuden toistuminen tulevaisuudessa. Kyseisen kirjeen kumoamisesta seuraa niin ikään, että komission on tarkasteltava uudelleen vastaustaan kumoamistuomion täytäntöön panemiseen SEUT 266 artiklan nojalla ja näin ollen sovellettava unionin oikeutta vaatimusten mukaisesti maksamalla sille sille kuuluvat korot.
136
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos kantajalla on intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi. Tämän intressin on oltava jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva, ja sitä on arvioitava kanteen nostamispäivänä. Sen on myös oltava olemassa tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka (ks. tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
137
Tällainen intressi edellyttää, että kyseisen toimenpiteen kumoamisella voi itsessään olla oikeusvaikutuksia ja että kanne voi tuloksellaan tuottaa kantajalle jotakin hyötyä (ks. määräys 25.11.2014, Global Steel Wire v. komissio, T‑429/10 ja T‑578/10, ei julkaistu, EU:T:2014:1008, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
138
Vaatimukset sen kumoamiseksi, että unionin toimielin, elin tai laitos on kieltäytynyt myöntämästä sellaista oikeutta korvaukseen, johon kantaja on lisäksi vedonnut SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan nojalla, on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin kantajalla ei lähtökohtaisesti ole mitään intressiä esittää tällaisia vaatimuksia vahingonkorvausvaatimuksensa lisäksi (ks. vastaavasti tuomio 13.6.1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit ja Grands Moulins de Paris v. komissio, 9/71 ja 11/71, EU:C:1972:52, 9–11 kohta ja tuomio 17.7.2024, Montanari v. EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
139
On todettava, että komissio lausuu 25.3.2021 päivätyssä kirjeessä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätyn vahingonkorvauskanteen vanhentumisajan alkamisajankohdasta, joka on sen mukaan se päivä, jona kantaja maksoi sakon alustavasti. Komissio katsoi näin ollen, että kyseinen kanne oli vanhentunut, ja hylkäsi siis kantajan vaatimuksen tällä perusteella.
140
On todettava, että kantaja pyrkii kumoamisvaatimuksellaan todellisuudessa samaan taloudelliseen lopputulokseen kuin vahingonkorvausvaatimuksillaan. Kantajalla ei siis ole intressiä saada 25.3.2021 päivätty kirje kumotuksi sen lisäksi, että sen vahingonkorvausvaatimus hyväksytään, kuten myös nyt käsiteltävän kumoamisvaatimuksen toissijaisuudesta ilmenee.
141
Kumoamisvaatimukset on näin ollen jätettävä tutkimatta, eikä toissijaisesti esitetystä tutkimatta jättämisen perusteesta ole tarpeen lausua.
IV Oikeudenkäyntikulut
142
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
143
Koska käsiteltävässä asiassa kumpikin asianosainen on hävinnyt vaatimuksensa osittain, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto, viiden tuomarin kokoonpano)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan komissio velvoitetaan maksamaan Air Canadalle 4264896,70 euron suuruinen korvaus tälle aiheutuneesta vahingosta.
2)
Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun korvaukseen lisätään 3,5 prosentin korkokannan mukaan laskettu viivästyskorko 5.2.2021 ja korvauksen täysimääräisen maksamisen väliseltä ajalta.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Air Canada ja komissio vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä maaliskuuta 2026.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.