62002TO0358_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T‑358/02,
Deutsche Post AG, kotipaikka Bonn (Saksa), ja
DHL International Srl, kotipaikka Rozzano (Italia),
edustajinaan asianajajat J. Sedemund ja T. Lübbig,
kantajina,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään V. Di Bucci, J. Flett ja V. Kreuschitz, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jota tukevat:
Italian tasavalta, asiamiehenään aluksi U. Leanza, sittemmin I. Braguglia, prosessiosoite Luxemburgissa,
ja
Poste Italiane SpA, kotipaikka Rooma (Italia), edustajinaan solicitor B. O’Connor ja asianajaja A. Fratini,
väliintulijoina,
jossa vaaditaan valtiontuista, jotka Italia on myöntänyt Poste Italiane SpA:lle (entinen Ente Poste Italiane), 12 päivänä maaliskuuta 2002 tehdyn komission päätöksen 2002/782/EY (EYVL L 282, s. 29) kumoamista,
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Pirrung sekä tuomarit V. Tiili, A. W. H. Meij, M. Vilaras ja N. J. Forwood,
kirjaaja: H. Jung,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
1. Sen jälkeen, kun Italian oikeuden mukaan perustettu Poste Italiane ‑niminen osakeyhtiö, entinen Ente Poste Italiane (jäljempänä Italian postilaitos), oli jatkuvasti tehnyt tappiollista tulosta, Italian viranomaiset myönsivät vuosien 1994 ja 1999 välisenä aikana julkisia tukia yhteensä 17 960 miljardia Italian liiraa (ITL) (9,28 miljardia euroa), jotka käytettiin näiden tappioiden kattamiseen.
2. Komissio teki 12.3.2002 EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn päätteeksi päätöksen 2002/782/EY valtiontuista, jotka Italia on myöntänyt Poste Italiane SpA:lle (entinen Ente Poste Italiane) (EYVL L 282, s. 29). Tässä päätöksessä, joka on osoitettu Italian tasavallalle, komissio on katsonut erityisesti, että yllämainitun määrän maksamisessa ei ole kyse EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta (jäljempänä riidanalainen päätös). Tämän päätöksen 128 perustelukappaleessa komissio on pitänyt Italian postilaitoksen yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun ulkopuolista postitoimintaa vähäisenä ja täsmentänyt 61 perustelukappaleessa, että nämä kilpailutilanteessa olevat toiminnat olivat noin 10 prosenttia Italian postilaitoksen liikevaihdosta. Komission mukaan edelleen ”Italian postialalla esiintyi jonkinasteista kilpailua” ja ”etenkin pikalähetyspalveluita, pakettien kaupallisia lähetyspalveluita ja logistiikkapalveluita kehitettiin Italiassa yksityisissä yrityksissä, joista osa oli peräisin muista jäsenvaltioista” (115 perustelukappale). Tässä yhteydessä alaviitteestä 40 ilmenee, että ”esimerkkeinä ulkomaisista yrityksistä voidaan mainita TNT ja DHL”.
3. Kantajina olevat yhtiöt – eli Saksan oikeuden mukaan perustettu Deutsche Post ‑niminen osakeyhtiö (Saksan postilaitos; jäljempänä DP) ja Italian oikeuden mukaan perustettu DHL International ‑niminen rajavastuuyhtiö (jäljempänä DHL), jonka osakkaana DP on ollut vuodesta 1998 ja jonka enemmistöosakas siitä on tullut vuonna 2002 – toimivat kummatkin Italian kilpailulle avoimilla postipalvelumarkkinoilla. DP-konserniin kuuluvien yhtiöiden kilpailuasemasta on todettava, että DHL toimii Italian asiakirjojen ja pakettien kansallisten ja kansainvälisten pikakuljetuspalveluiden markkinoilla, että Deutsche Post Srl tarjoaa Italiassa kansallisella ja kansainvälisellä tasolla suoritettavia pakettien kuljetuspalveluita sekä logistiikka/varastointipalveluita, että Deutsche Post Global Mail GmbH:lla on lisenssi muun muassa kirjeiden ja pakettien laatikoiden tyhjennys‑, kuljetus‑, lajittelu‑ ja jakelupalveluiden suorittamiseen ja että Danzas Italia SpA tarjoaa Italian markkinoille tarkoitettuja integroituja logistiikkapalveluja siltä osin kuin kyse on maa‑, ilma‑ ja merikuljetuksista.
4. Kantajat ovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 5.12.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä nostaneet nyt käsiteltävänä olevan kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
5. Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on loukannut syrjintäkiellon yleisperiaatetta, koska se on suosinut Italian postilaitosta hyväksymällä Italian viranomaisten myöntämät tuet, vaikka samantapaiset Saksan viranomaisten DP:lle myöntämät tuet on katsottu yhteismarkkinoille soveltumattomiksi Saksan liittotasavallan toimenpiteistä Deutsche Post AG:n hyväksi 19 päivänä kesäkuuta 2002 tehdyllä päätöksellä 2002/753/EY (EYVL L 247, s. 27; jäljempänä DP:tä koskeva päätös).
6. Komissio on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 22.1.2003 toimittamassaan erillisessä asiakirjassa esittänyt oikeudenkäyntiväitteen ja korostanut sitä, että DP:tä koskevan menettelyn ja Italian postilaitosta koskevan menettelyn välillä on perustavanlaatuinen ero.
7. Kantajat ovat esittäneet tätä oikeudenkäyntiväitettä koskevat huomautuksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 7.3.2003 toimittamassaan asiakirjassa.
8. Laajennetun toisen jaoston puheenjohtajan 26.6.2003 antamalla määräyksellä Italian tasavalta ja Italian postilaitos on hyväksytty väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia käsiteltävänä olevassa asiassa. Italian tasavalta on ottanut kantaa oikeudenkäyntiväitteeseen 8.9.2003 toimitetulla asiakirjalla ja Italian postilaitos 5.9.2003 toimitetulla asiakirjalla. Kantajat ovat toimittaneet huomautuksensa Italian postilaitoksen toimittamasta asiakirjasta 26.11.2003 ja komissio 27.11.2003.
9. Komissio, Italian tasavalta ja Italian postilaitos vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– jättää kanteen tutkimatta ja
– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10. Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– hylkää tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan oikeudenkäyntiväitteen
– toissijaisesti ratkaisee sen pääasian yhteydessä
– kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
11. Oikeudenkäyntiväitteensä tueksi komissio tuo esiin kaksi tutkimatta jättämistä koskevaa oikeudellista perustetta. Ensinnäkin riidanalainen päätös, joka on osoitettu Italian tasavallalle, ei koske kantajia erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla. Toiseksi näillä ei komission mukaan ole perusteltua oikeussuojan tarvetta.
12. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaisee asianosaisen vaatimuksesta tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen käsittelemättä itse pääasiaa. Saman artiklan 3 kohdan mukaan hakemuksen jatkokäsittely on suullinen, jollei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toisin päätä. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sillä on asiakirja-aineiston perusteella riittävästi tietoa asiasta ja että näin ollen ei ole tarpeen aloittaa suullista käsittelyä.
13. Näin ollen ensin on tutkittava, koskeeko riidanalainen päätös kantajia erikseen.
Asianosaisten lausumat
14. Komissio korostaa, ettei DP eikä DHL ole osallistunut riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneeseen hallinnolliseen menettelyyn. Komissio tekee tästä sen johtopäätöksen, että tämä päätös koskee kantajia samalla tavoin kuin kaikkia muitakin yrityksiä, jotka kilpailevat Italian postilaitoksen kanssa jollain kyseessä olevista markkinoista. Tältä osin komissio täsmentää, että riidanalainen päätös koskee kantajia niiden siinä ominaisuudessa, että ne ovat pikapalvelualalla toimivia yrityksiä, eli sellaisen liiketoiminnan osalta, jota kuka tahansa muu henkilö voi harjoittaa milloin tahansa ja joka siis ei yksilöi niitä.
15. Tältä osin komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 32 ja 39 perustelukappaleeseen, joiden mukaan Italian postilaitoksen tehtävänä oli postipalvelujen lisäksi tallettaa postisäästöjä ja tarjota maksujärjestelmä; lisäksi sille annettiin mahdollisuus tarjota vapaassa kilpailuympäristössä myös muita posti‑, televiestintä‑, rahoitus‑, vakuutus‑ ja jakelupalveluja. Kantajat ovat komission mukaan itse todenneet, että useat niiden konserniin kuuluvat yritykset kilpailevat Italian postilaitoksen kanssa tai tämän kanssa samaan konserniin kuuluvien yritysten kanssa eri toimialoilla, kuten pikapostipalveluissa ja pakettien jakelussa yritysasiakkaille Italiassa.
16. Komission mukaan Italian postilaitoksella on useita muita kilpailijoita näillä toimialoilla. Postipalvelujen markkinoilla näitä ovat komission mukaan muun muassa TNT (joka on Alankomaiden postilaitoksen määräysvallassa), Consigna (joka on Ison-Britannian postilaitoksen määräysvallassa), United Parcel Service (UPS), Rinaldi, Swiss Post Italy (SPI), IMX, Mail Express ja Easy Mail. Komissio muistuttaa myös siitä, että Italian postilaitos ja muut sen kanssa samaan konserniin kuuluvat yritykset tarjoavat myös pankki‑, vakuutus‑ ja televiestintäpalveluja, ja korostaa, että suuri määrä muita toimijoita toimii kaikilla näillä markkinoilla, joilla vallitsee kova kilpailu. Tästä seuraa, että komission mukaan on vaikeaa katsoa, että kaikilla näillä Italian postilaitoksen kilpailijoilla olisi oikeus hallinnolliseen menettelyyn osallistumatta nostaa kanne Italian postilaitokselle myönnettyjä tukia koskevasta päätöksestä.
17. Komissio lisää, että se on tehnyt riidanalaisen päätöksen muodollisen tutkintamenettelyn päätteeksi, joten kolmansilla, joita asia koskee, on ollut EY 88 artiklan 2 kohdan mukaiset menettelylliset takeet. Komission mukaan ainoastaan se, että se olisi kieltäytynyt aloittamasta kyseessä olevaa menettelyä, olisi ollut omiaan yksilöimään kantajat EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla. Näin ollen ei komission mukaan voida katsoa, että riidanalainen päätös koskisi kantajia erikseen, ainoastaan sillä perusteella, että niillä on asema kolmantena, jota asia koskee. Jos kantajilla olisi asiavaltuus nostaa esillä oleva kanne, vaikka ne eivät ole osallistuneet hallinnolliseen menettelyyn, ne esittäisivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle sellaisia huomautuksia, jotka todellisuudessa kuuluvat käsiteltäviksi komission hallinnollisessa menettelyssä.
18. Väliintulokirjelmässään Italian postilaitos katsoo, että kantajien esittämässä näkemyksessä ei ole otettu huomioon taloudellista asiayhteyttä, johon riidanalainen päätös perustuu. Italian pikalähetyspalveluiden markkinoiden rakenne ja kehitys osoittavat sen mukaan kyseessä olevalla ajanjaksolla, että kantajien tilanne on täysin sama kuin useiden muiden samoilla markkinoilla toimivien. Tästä seuraa sen mukaan myös, että Italian valtion Italian postilaitoksen hyväksi toteuttamat toimenpiteet eivät ole mitenkään vaikuttaneet kantajien kilpailuasemaan.
19. Italian postilaitos korostaa, että pikalähetyspalvelut ovat markkinat, jotka kuuluvat postipalveluiden laajaan toimialaan. Sen tältä erityisalalta saama liikevaihto on sen mukaan 2–3 prosenttia sen kilpailun alaisesta kaupallisesta toiminnasta saamasta liikevaihdosta. Vuosina 1994–1999 sen koko liikevaihto on sen mukaan ollut keskimäärin yli 5,5 miljardia euroa, kun taas sen pikalähetyspalveluista saama liikevaihto on ollut vain 15–36 miljoonaa euroa vuosina 1994–1998 (vuonna 1999 liikevaihto on konsernitasolla ollut 125 miljoonaa euroa SDA-nimisen yrityksen hankinnasta johtuen).
20. Italian postilaitos tekee tästä sen johtopäätöksen, että kantajat eivät voi väittää, että päätös koskisi niitä erikseen, koska niitä ei voida erottaa Italian postilaitoksen nykyisten tai mahdollisten kilpailijoiden joukossa kaikilla niillä noin kolmillakymmenillä relevanteilla markkinoilla, joilla se toimii. Se korostaa, että jos kantajien väitteet hyväksyttäisiin, päätöksen olisi katsottava koskevan erikseen jokaista Italian postilaitoksen kilpailijaa, joka on yksi johtavista yrityksistä joillakin markkinoilla, joilla Italian postilaitos toimii. Tästä seuraisi paradoksaalista kyllä se, että käsiteltävänä olevassa asiassa noin kahdella sadalla yrityksellä olisi asianosaiskelpoisuus sillä perusteella, että ne olivat Italian postilaitoksen kilpailijoita DP:n kanteensa tueksi esittämää tapaa vastaavalla tavalla.
21. Italian postilaitos jatkaa vielä, että vaikka tutkittavat tapaukset rajattaisiin Italian pikalähetyspalveluiden markkinoihin, kantajien asema näillä markkinoilla ei mahdollistaisi sen toteamista, että asia koskee heitä erikseen verrattuna kaikkiin muihin kilpailijoihin. Kantajat eivät nimittäin Italian postilaitoksen mukaan ole näyttäneet, että heille oli aiheutunut todellista ja varmaa vahinkoa riidanalaisten tukien maksamisen johdosta, eivätkä ne ole osoittaneet, että näiden tukien ja mahdollisesti aiheutuneen vahingon välillä on välitön yhteys. Ne ovat Italian postilaitoksen mukaan päinvastoin kasvattaneet markkinaosuuttaan ja niiden prosentuaalinen kasvu on ollut sekä markkinoiden kasvua suurempaa että myös Poste Italiane ‑konsernin kasvua suurempaa.
22. Kantajat vastaavat, että komission väitteissä ei ole otettu huomioon niiden eri markkinoiden rakenteita, joilla Italian postilaitos toimii. Tämän väitteen mukaan komissio paljastaa sen, että se ei ole vaivautunut määrittelemään tarkasti aineellisesti relevantteja markkinoita ja että se ei ole tutkinut riidanalaisten tukien konkreettisia vaikutuksia kilpailuun.
23. Kantajat muistuttavat, että ne kilpailivat Italian postilaitoksen kanssa ennen kaikkea pikapakettien kuljetuksen vapautetuilla markkinoilla ja korostavat, että Italian postilaitoksella oli näistä markkinoista vuoteen 1998 asti 5 prosentin osuus, jota se on pystynyt huomattavasti kasvattamaan hankkimalla yksityisen pikapakettialan yrityksen nimeltä SDA. Näin ollen Italiassa toimivien eri yritysten markkinaosuudet olivat vuonna 1998 kantajien mukaan seuraavat: TNT (Alankomaiden postilaitos) 21 prosenttia, UPS 15 prosenttia, SDA 9 prosenttia, DHL 8 prosenttia, Executive 8 prosenttia ja Postacelere (Italian postilaitos) 5 prosenttia. Italian pikapakettimarkkinoilla toimivien yritysten lukumäärä väheni siis kantajien mukaan tuolloin muutaman sellaisen johtavan yrityksen ryhmään, jonka muodostivat helposti yksilöitävät kolme ulkomaista yritystä (TNT, DHL ja UPS), jotka kilpailivat Italian postilaitoksen ja SDA:n kanssa tämän viimeksi mainitun yrityksen ollessa siitä lähtien Italian postilaitokseen kuuluva tytäryritys sekä Executive-nimisen yrityksen kanssa, jonka puolestaan Ison-Britannian postilaitos osti vuonna 2000. Komission väite, jonka mukaan oli kysymys taloudellisesta toiminnasta, jota kuka tahansa voi millä hetkellä tahansa harjoittaa, perustui siis siihen, ettei taloudellista todellisuutta tunnettu.
24. Itse riidanalainen päätös perustui kantajien mukaan sitä paitsi siihen, että Italian postilaitoksen jokainen toiminta siististi eroteltiin. Tämän päätöksen 116 ja 117 perustelukappaleissa komissio tutki kantajien mukaan nimittäin Italian postilaitoksen liiketoimintaa rahoitus‑ ja pankkialalla ja totesi, että Italian postilaitos kilpaili useiden kotimaisten ja ulkomaisten pankkien ja rahoituslaitosten kanssa; tässä yhteydessä komissio ei kantajien mukaan nimennyt mitään tiettyjä kilpailijoita. Sitä vastoin 115 perustelukappaleessa komissio tutki palveluita, jotka oli tällä välin vapautettu Italian postimarkkinoilla, nimittäin pikalähetyspalveluita, pakettien kaupallisia lähetyspalveluita ja logistiikkapalveluita, joita kehitettiin yksityisissä yrityksissä.
25. Tässä yhteydessä komissio tuo nimenomaisesti esiin sen tosiasian, että jotkut näistä yrityksistä olivat peräisin muista jäsenvaltioista. Alaviitteessä 40, joka liittyy riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappaleeseen, TNT ja DHL on kantajien mukaan jopa nimenomaisesti mainittu ulkomaisina yrityksinä. Komissio on kantajien mukaan siis tarkoittanut nimenomaan joidenkin tärkeimpien kilpailijoiden asemaa Italian markkinoilla, eli TNT‑ ja DHL-nimisiä yrityksiä.
26. Kantajien mukaan tämä kuvaus kilpailutilanteesta vastaa myös sitä, joka ilmenee Italian kilpailuviranomaisen vakiintuneesta päätöskäytännöstä. Ne viittaavat tässä suhteessa mainitun viranomaisen 10.7.1998, 8.2.2001 ja 20.12.2002 tekemiin päätöksiin. Viimeiseksi mainitussa päätöksessä on kantajien mukaan mainittu toimijoina pikapalvelujen markkinoilla (niiden vuoden 2001 markkinaosuuksineen) vain seuraavat yritykset: Bartolini 22,4 prosenttia, Italian postilaitos/SDA 21,9 prosenttia, TNT 18,5 prosenttia, Executive 13,1 prosenttia, DHL 6,6 prosenttia, UPS 3,6 prosenttia ja Rinaldo Rinaldi 2,9 prosenttia.
27. Italian postilaitos omisti 20 prosenttia Bartolini-nimisen yhtiön yhtiöpääomasta ja Bartolinilla ja SDA:lla oli strateginen kumppanuus. Markkinaolosuhteet olivat siis vakaat siinä mielessä, että yli neljän vuoden aikana Italian kilpailuviranomainen oli havainnut selvästi erotettavissa ja yksilöitävissä olevan joukon sellaisia yrityksiä, jotka kilpailivat keskenään Italian pikapostipalveluiden markkinoilla. Näissä kolmessa päätöksessä DHL mainittiin nimeltä Italian postilaitoksen huomattavana kilpailijana.
28. Kantajien mielestä komissio ei voi vedota niitä vastaan siihen tosiasiaan, että ne vetoavat tässä oikeudenkäynnissä sellaisiin seikkoihin, jotka niiden olisi tullut komission mukaan tuoda esiin hallinnollisessa menettelyssä. Esillä olevassa asiassa esiin tuodut pääasialliset kanneperusteet perustuvat nimenomaan eroille, joita riidanalaisessa päätöksessä ja DP:tä koskevassa päätöksessä on. Tämä jälkimmäinen päätös on kuitenkin kantajien mukaan tehty kolme kuukautta esillä olevassa tapauksessa riidanalaisen päätöksen jälkeen, joten kantajat eivät ole voineet tuoda riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneessa hallinnollisessa menettelyssä esiin niitä väitteitä, joihin ne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vetoavat.
29. Kantajat korostavat Italian postilaitoksen väliintulokirjelmään antamassaan vastauksessa, että niiden ei tarvitse asiavaltuuttaan perustellakseen muotoilla täsmällisesti väitettä jokaisista riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetuista markkinoista. Omien sanojensa mukaan ne kiistävät riidanalaisen päätöksen vain siltä osin kuin siinä on kyse pikalähetyspalveluiden markkinoista. Näillä markkinoilla ne kuuluivat omien sanojensa mukaan helposti yksilöitävään kolmen ulkomaisen yrityksen johtavaan ryhmään. Joka tapauksessa se tosiasia, että vain Italian postilaitos oli saanut vastikkeetonta etua, on epäilyksettä vaikuttanut tämän etua saaneen yrityksen suoran kilpailijan markkinatilanteeseen eli DHL:n markkinatilanteeseen. Se, että kantajat edelleen kasvoivat kyseessä olevilla markkinoilla, ei näin ollen niiden mukaan sulje pois niiden asiavaltuutta.
30. Lopuksi asianosaiset väittelevät siitä, onko erityisesti asialla AAC ym. vastaan komissio, tuomio 27.4.1995 (T‑442/93, Kok. 1995, s. II‑1329); asialla ASPEC ym. vastaan komissio, tuomio 27.4.1995 (T‑435/93, Kok. 1995, s. II‑1281); asialla Skibsværftsforeningen ym. vastaan komissio, tuomio 22.10.1996 (T‑266/94, Kok. 1996, s. II‑1399); asialla Ducros vastaan komissio, tuomio 5.11.1997 (T‑149/95, Kok. 1997, s. II‑2031); asialla BP Chemicals vastaan komissio, tuomio 15.9.1998 (T‑11/95, Kok. 1998, s. II‑3235) sekä asialla Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum vastaan komissio, tuomio 5.12.2002 (T‑114/00, Kok. 2002, s. II‑5121) merkitystä esillä olevan oikeusriidan ratkaisemisessa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
31. Koska riidanalaista päätöstä ei ole osoitettu kantajille, käsiteltävänä oleva kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan vain siinä tapauksessa, että tämä päätös koskee niitä suoraan ja erikseen.
32. Sen osalta, koskeeko päätös kantajia suoraan, riittää, kun todetaan, että koska riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että tietyt maksut eivät ole valtiontukia, päätöksellä on kantajia suoraan koskevia vaikutuksia (ks. vastaavasti em. asia Ducros v. komissio, tuomion 32 kohta).
33. Siltä osin kuin on kyse siitä, koskeeko päätös kantajia erikseen, vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että jotta päätöksen voidaan katsoa koskevan erikseen muita kuin niitä, joille se on osoitettu, sillä on vaikutettava niiden oikeudelliseen asemaan niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erotetaan kaikista muista ja ne voidaan yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 197, Kok. Ep. I, s. 181, 223 kohta ja em. asia BP Chemicals v. komissio, tuomion 71 kohta).
34. Koska riidanalainen päätös on tehty EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen virallisen tutkintamenettelyn lopuksi, on todettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tällainen päätös koskee erikseen niitä yrityksiä, jotka ovat tehneet menettelyn aloittamiseen johtaneen kantelun ja jotka ovat esittäneet huomautuksensa, jotka ovat ohjanneet menettelyn kulkua, mutta tämä edellyttää, että kyseisen päätöksen kohteena oleva tukitoimenpide on vaikuttanut niiden markkina-asemaan huomattavasti (asia 169/84, COFAZ ym. v. komissio, tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 391, Kok. Ep. VIII, s. 439, 24 ja 25 kohta ja em. asia BP Chemicals v. komissio, tuomion 72 kohta).
35. Tässä oikeuskäytännössä esitetyt edellytykset eivät täyty käsiteltävänä olevassa asiassa, koska yksikään kantajista ei ole aloittanut hallinnollista menettelyä komissiossa eikä esittänyt tässä menettelyssä sellaisia huomautuksia, jotka olisivat voineet vaikuttaa menettelyn kulkuun.
36. Tämä ei estä sitä, että vaikka yrityksellä ei olekaan ollut aktiivista roolia komission hallinnollisessa menettelyssä, se ei voisi jollain toisella tavalla osoittaa päätöksen koskevan sitä erikseen (em. asia BP Chemicals v. komissio, tuomion 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), sillä täsmennyksellä, että sen on joka tapauksessa osoitettava, että riidanalaisessa päätöksessä sallittu toimenpide oli omiaan vaikuttamaan, ja vielä huomattavasti, sen asemaan kyseessä olevilla markkinoilla.
37. Tällaista huomattavaa vaikuttamista ei merkitse pelkästään se seikka, että kyseessä oleva päätös oli omiaan vaikuttamaan vallitseviin kilpailuolosuhteisiin asianomaisilla markkinoilla ja että kyseessä oleva yritys jollain tavalla kilpaili päätöksestä hyötyneen yrityksen kanssa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 10/68 ja 18/68, Eridania ym. v. komissio, tuomio 10.12.1969, Kok. 1969, s. 459, 7 kohta). Yritys ei siis voi vedota pelkästään siihen, että se on kyseessä olevasta tukitoimenpiteestä hyötyneen yrityksen kilpailija, vaan sen on lisäksi osoitettava, että sen markkina-asemaa on loukattu merkittävällä tavalla (ks. vastaavasti asia C‑106/98 P, Comité d’entreprise de la Société française de production ym. v. komissio, tuomio 23.5.2000, Kok. 2000, s. I‑3659, 40 ja 41 kohta).
38. Esillä olevassa tapauksessa on todettava, että kantajat eivät ole tuoneet esiin mitään sellaista seikkaa, joka osoittaisi Deutsche Post ‑konserniin kuuluvien Deutsche Post Srl‑, Deutsche Post Global Mail GmbH‑ ja Danzas Italia SpA ‑nimisten yhtiöiden erityisen kilpailutilanteen Italian postimarkkinoilla.
39. Kantajana olevan DHL:n osalta taas se tosiasia, että se on mainittu nimeltä riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 40, ei riitä osoittamaan, että päätös on vaikuttanut huomattavasti sen kilpailuasemaan. Tässä kohdassa komissio on nimittäin tyytynyt toteamaan, että Italian postialalla esiintyi ”jonkinasteista kilpailua”, täsmentäen, että eri palveluita ”kehitettiin yksityisissä yrityksissä, joista osa oli peräisin muista jäsenvaltioista”; tässä yhteydessä komission mukaan ”esimerkkeinä ulkomaisista yrityksistä [voitiin] mainita TNT ja DHL”. Tästä ei mitenkään voi tehdä sellaista johtopäätöstä, että Italian postilaitoksen hyväksi tehdyt ja riidanalaisessa päätöksessä sallitut toimenpiteet olisivat huomattavasti vaikuttaneet DHL:n markkina-asemaan.
40. Kantajat väittävät kuitenkin, että DHL kuuluu kolmen ulkomaisen, markkinoita johtavan yrityksen ryhmään, joka kilpailee Italian postilaitoksen kanssa Italian pikalähetyskuljetusten markkinoilla. Ne pyrkivät osoittamaan sen, että päätös koski DHL:ää erikseen, korostamalla sitä tosiasiaa, että sen markkinaosuus oli vuonna 1998 8 prosenttia ja vuonna 2001 6,6 prosenttia kun taas Italian postilaitoksen markkinaosuudet olivat vuonna 1998 14 prosenttia ja vuonna 2001 21,9 prosenttia (mihin sisältyy markkinaosuus, joka Italian postilaitoksella oli SDA‑nimisen yrityksen omistusosuuden kautta).
41. Kuten Italian postilaitos on aivan oikein huomauttanut, markkinoilla oli kuitenkin useita muitakin toimijoita, joista joillakin oli suurempi markkinaosuus kuin DHL:llä, nimittäin TNT (21 prosenttia vuonna 1998 ja 18,5 prosenttia vuonna 2001), UPS (15 prosenttia vuonna 1998), Executive (8 prosenttia vuonna 1998 ja 13,1 prosenttia vuonna 2001) ja Bartolini (22,4 prosenttia vuonna 2001). Kantajat ovat sitä paitsi esittäneet samat luvut ja lisäksi muiden yritysten markkinaosuuksia (ks. edellä 23 ja 26 kohta). Nämä luvut eivät sellaisenaan voi osoittaa, että riidanalainen päätös vaikutti huomattavasti DHL:n kilpailuasemaan muihin Italian postilaitoksen kilpailijoihin verrattuna.
42. On lisättävä, että Italian postilaitos on esittänyt Italian pikalähetyspalveluiden markkinoiden kehitystä koskevia tietoja, joista ilmenee, että vuosien 1994 ja 1999 välisenä aikana DHL:n vuotuinen kasvuvauhti (23,9 prosenttia) oli suurempi kuin markkinoiden vuotuinen kasvuvauhti (12,1 prosenttia) ja että vuosien 1998 ja 2001 välisenä aikana DHL on kasvattanut liikevaihtoaan ja markkinaosuuttaan ja saavuttanut markkinoiden vuotuista kasvuvauhtia (11,6 prosenttia) suuremman vuotuisen kasvuvauhdin (20,3 prosenttia), joka on jopa suurempi kuin Poste Italiane ‑konsernin SDA:n hankinnan jälkeinen vuotuinen kasvuvauhti (17,7 prosenttia).
43. Vastauksena näihin konkreettisiin ja kohdennettuihin väitteisiin DHL:n tilanteesta kantajat ovat tyytyneet tuomaan esiin yleisesti, että ”se tosiasia, että yksi suora kilpailija oli saanut yksipuolista etua, on ilman mitään epäilystä vaikuttanut tämän etua saaneen yrityksen suoran kilpailijan markkinatilanteeseen”. Ne lisäsivät, että niiden kasvun jatkuminen markkinoilla, ”ei sulje pois niiden asiavaltuutta vaan ainoastaan korostaa sitä erityistä asemaa, joka niillä on markkinoilla ja siitä seuraavaa asiavaltuutta vastustaa niitä toimenpiteitä, jotka Italian valtio on toteuttanut kilpailijan hyväksi ja joista on aiheutunut kilpailun vääristyminen”. Kantajat eivät kuitenkaan ole edes esittäneet konkreettisia seikkoja, jotka osoittaisivat, että DHL:n kilpailuasema olisi kehittynyt huomattavasti paremmin, jos kyseessä olevia toimenpiteitä ei olisi sallittu.
44. Näin ollen kantajat eivät ole onnistuneet osoittamaan, että riidanalaisessa päätöksessä hyväksytyt toimenpiteet olisivat olleet omiaan vaikuttamaan huomattavasti niiden asemaan kyseessä olevilla markkinoilla. Tältä osin ei riitä, että nämä toimenpiteet – kuten kaikki rahoitustoimenpiteet, jotka yksipuolisesti suosivat yhtä yritystä – ovat omiaan vaikuttamaan tietyllä tavalla markkinoilla oleviin kilpailuolosuhteisiin.
45. Tämä johtopäätös ei ole ristiriidassa niiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Ducros vastaan komissio esittämän päättelyn kanssa, jonka johdosta se katsoi, että kanne, joka kantajien mukaan oli nostettu vastaavissa olosuhteissa kuin käsiteltävänä olevassa asiassa, oli otettava tutkittavaksi. Toisin kuin DP ja DHL, Ducros nimittäin oli tehnyt kantelun kilpailijalle myönnetyistä tuista, ja se oli ollut ainoa yritys, joka oli osallistunut hallinnolliseen menettelyyn (mainitun tuomion 35 kohta). Lisäksi tuossa asiassa kyseessä oleviin markkinoihin liittyi se erityispiirre, että niiden yritysten, joita asia koski, markkinaosuuksia oli vaikea arvioida määrällisesti (mainitun tuomion 38 kohta). Lopuksi Ducrosin kantelu ja sitä seuraava kanne olivat johtuneet siitä, että Ducros ja kyseessä olevan tuen saaja olivat osallistuneet samaan julkiseen urakkaan liittyvään tarjouskilpailuun ja tuen saaja oli saanut tämän julkisen urakan ja Ducros ei; tälle jälkimmäiselle kyseinen julkinen urakka oli huomattavan tärkeä, koska se edusti huomattavaa osaa sen vuotuisesta liikevaihdosta (mainitun tuomion 4, 5 ja 39 kohta). Nämä erityiset seikat, jotka olivat omiaan yksilöimään Ducrosin, puuttuvat kantajilta esillä olevassa tapauksessa.
46. Koska riidanalainen päätös on tehty EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen virallisen menettelyn lopuksi, kantajien viittaus edellä mainitussa asiassa Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum vastaan komissio annettuun tuomioon (53 ja 54 kohta) – jonka mukaan yhdistyksen nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, kunhan tietyt sen jäsenet ovat kyseessä olevan tuen saajan suoria kilpailijoita – on tehoton, koska tuossa asiassa kyseessä oleva päätös oli tehty pelkän alustavan tutkimuksen lopuksi. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajat eivät siis voi mitenkään vedota oikeuskäytäntöön, jonka mukaan silloin kun komissio aloittamatta virallista tutkintamenettelyä toteaa alustavan tutkimuksen yhteydessä, että valtiontuki soveltuu yhteismarkkinoille, tämän toteamuksen sisältävän päätöksen on katsottava koskevan erikseen niitä, joita asia koskee EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja joilla on oikeus virallisen tutkintamenettelyn takuisiin, siinä tapauksessa että siihen ryhdytään (em. asia BP Chemicals v. komissio, tuomion 82 ja 89 kohta).
47. Joka tapauksessa kantajilta ei ole viety EY 88 artiklan 2 kohdan niille takaamia menettelyllisiä oikeuksia, koska komissio on asianmukaisesti kehottanut niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa virallisen tutkintamenettelyn yhteydessä. Kantajat ovat kuitenkin pidättäytyneet osallistumasta tähän menettelyyn huolimatta siitä, että Euroopan yhteisöjen virallisissa lehdissä on julkaistu tästä asiasta kaksi kehotusta 27.11.1998 (EYVL C 367, s. 5) ja 3.2.1999 (EYVL C 28, s. 5). Lopuksi se seikka, että kantajat olisivat sellaisia yllämainituissa määräyksissä tarkoitettuja henkilöitä, joita asia koskee, ei vielä itsessään yksilöi kantajia samalla tavalla kuin on yksilöity se, jolle riidanalainen päätös on osoitettu (em. asia BP Chemicals v. komissio, tuomion 73 kohta).
48. Edellä esitetystä seuraa, että kantajat eivät ole pystyneet osoittamaan, että riidanalainen päätös koskee niitä erikseen, toisin sanoen, että päätös koskee niitä erityisellä tavalla verrattuna muihin talouden toimijoihin, niin kuin tämä päätös olisi osoitettu niille.
49. Näin ollen kanne on jätettävä tutkimatta ilman että on tarpeen tutkia, onko kantajilla perusteltua oikeussuojan tarvetta.
Oikeudenkäyntikulut
50. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantajat on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut ja vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska Italian postilaitos on vaatinut kantajien velvoittamista korvaamaan sen väliintuloon liittyvät kulut, kantajat on lisäksi velvoitettava korvaamaan tälle väliintulijalle aiheutuneet kulut.
51. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen Italian tasavallan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Kanne jätetään tutkimatta.
2) Kantajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan komission ja Poste Italiane SpA:n oikeudenkäyntikulut. Italian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Annettiin Luxemburgissa 27 päivänä toukokuuta 2004.