YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (muutoksenhakujaosto)
5 päivänä lokakuuta 2009
Yhdistetyt asiat T-40/07 P ja T-62/07 P
José António de Brito Sequeira Carvalho
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio
ja
Euroopan yhteisöjen komissio
vastaan
José António de Brito Sequeira Carvalho
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Virkamiehet – Lomat – Sairausloma – Siirtäminen sairauslomalle viran puolesta – Sairausloman pidentäminen viran puolesta – Uusi etukäteen tehtävä lääkärintarkastus – Virkamiestuomioistuimen toimivalta – Oikeudenkäynnin kohteen muuttaminen
Aihe: Valitukset, joissa vaaditaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (kolmas jaosto) asiassa F-17/05, de Brito Sequeira Carvalho
vastaan komissio, 13.12.2006 antaman tuomion (Kok. H., s. I-A-1-149 ja II-A-1-577) kumoamista.
Ratkaisu: Valitus asiassa T-40/07 P hylätään. Asiassa T-40/07 P José António de Brito Sequeira Carvalho vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan,
ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan yhteisöjen komission oikeudenkäyntikulut tässä oikeusasteessa. Euroopan unionin
virkamiestuomioistuimen (kolmas jaosto) asiassa F-17/05, de Brito Sequeira Carvalho vastaan komissio, 13.12.2006 antama tuomio
(Kok. H., s. I-A-1-149 ja II-A-1-577) kumotaan siltä osin kuin siinä kumottiin 13.7.2004 tehty päätös ja 22.9.2004 tehdyn
päätöksen jälkeiset päätökset sairausloman pidentämisestä viran puolesta. Kanne, jonka de Brito Sequeira Carvalho nosti virkamiestuomioistuimessa
asiassa F-17/05, jätetään tutkimatta 13.7.2004 tehdyn päätöksen ja 22.9.2004 tehdyn päätöksen jälkeisten päätösten, jotka
koskevat sairausloman pidentämistä viran puolesta, osalta. Valitus asiassa T-62/07 P hylätään muilta osin. Asiassa T-62/07
P de Brito Sequeira Carvalho vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan, jotka hänelle on aiheutunut virkamiestuomioistuimessa
ja tässä oikeusasteessa. Asiassa T-62/07 P komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan
puolet oikeudenkäyntikuluista, jotka de Brito Sequeira Carvalholle on aiheutunut virkamiestuomioistuimessa ja tässä oikeusasteessa
Tiivistelmä
1.      Virkamiehet – Virkamiehen hallinnolliseen asemaan vaikuttava päätös – Sellaisten seikkojen huomioon ottaminen, jotka eivät
sisälly virkamiehen henkilökansioon mutta jotka on etukäteen saatettu asianomaisen tietoon – Laillisuus – Edellytykset
(Henkilöstösääntöjen 26 artiklan ensimmäinen kohta)
2.      Oikeudenkäyntimenettely – Prosessinjohtotoimet – Asianosaisille esitetyt kirjalliset kysymykset – Automaattista vaikutusta
asian ratkaisemiseen ei ole
(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 49, 64 ja 65 artikla; neuvoston päätöksen 2004/752 3 artiklan 4 kohta)
3.      Oikeudenkäyntimenettely – Näytön esittäminen – Määräaika – Näytön esittäminen myöhässä
(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohta)
4.      Oikeudenkäyntimenettely – Asian selvittämistoimia koskevan pyynnön esittäminen sen jälkeen, kun suullinen käsittely on päätetty
– Pyyntö suullisen käsittelyn uudelleen aloittamisesta
(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 62 artikla)
5.      Virkamiehet – Kanne – Edeltävä hallinnollinen valitus – Määräajat – Oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvat määräajat
(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)
6.      Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Pätevyysolettama – Mitätön päätös – Käsite
(EY 249 artikla)
7.      Virkamiehet – Nimittävä viranomainen – Toimivalta – Toimivallan käyttö
(Henkilöstösääntöjen 2 artikla)
8.      Virkamiehet – Kanne – Kanneperusteet – Harkintavallan väärinkäyttö
9.      Virkamiehet – Kanne – Edeltävä hallinnollinen valitus – Määräajat – Prekluusio – Anteeksiannettava erehdys
(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)
1.      Sen lainmukaisuus, miten yhteisöjen tuomioistuimet ovat arvioneet virkamiehen nostamaa kannetta, ei millään tavalla riipu
siitä, onko vastaajana oleva toimielin noudattanut henkilöstösääntöjen 26 artiklassa säädettyä velvollisuuttaan antaa kyseisen
virkamiehen henkilökansio tiedoksi tälle. On yksinomaan yhteisöjen tuomioistuinten asiana arvioida, onko tarpeen toteuttaa
mahdollisia prosessinjohtotoimenpiteitä ja määrätä mahdollisia asian selvittämistoimia.
Henkilöstösääntöjen 26 artiklan ensimmäisen kohdan tavoitteena on taata virkamiehen puolustautumisoikeudet estämällä se, että
hallintoviranomaisen päätökset, jotka vaikuttavat virkamiehen hallinnolliseen asemaan ja uraan, perustuisivat virkamiehen
pätevyyttä, tehokkuutta ja käytöstä koskeviin tosiseikkoihin, joita ei mainita hänen henkilökansiossaan. Tästä seuraa, että
tällaisiin tosiseikkoihin perustuva päätös on henkilöstösäännöissä annettujen takeiden vastainen ja se on kumottava, koska
se on tehty lainvastaisen menettelyn päätteeksi.
Päätöstä ei kuitenkaan ole perusteltua kumota pelkästään sen vuoksi, ettei joitakin henkilöstösääntöjen 26 artiklassa tarkoitettuja
asiakirjoja ollut liitetty henkilökansioon, jos ne oli tosiasiallisesti saatettu asianomaisen henkilön tietoon. Se, ettei
virkamiehen pätevyyttä, tehokkuutta tai käyttäytymistä koskevia asiakirjoja saa käyttää perusteena hänen osaltaan, koskee
nimittäin ainoastaan niitä asiakirjoja, joita ei ole annettu hänelle tiedoksi etukäteen. Kielto käyttää asiakirjoja perusteena
ei koske asiakirjoja, jotka on saatettu virkamiehen tietoon mutta joita ei ole vielä liitetty hänen henkilökansioonsa, koska
toimielintä ei voida pelkästään sen perusteella, ettei asiakirjoja ole liitetty virkamiehen henkilökansioon, estää tekemästä
yksikön edun edellyttämää päätöstä, joka perustuu asianomaiselle virkamiehelle etukäteen tiedoksi annettuihin asiakirjoihin.
Tästä seuraa, että toimielin rikkoo henkilöstösääntöjen 26 artiklaa ja loukkaa virkamiehen puolustautumisoikeuksia tehdessään
virkamiehelle vastaisen päätöksen antamatta tälle etukäteen tiedoksi päätöksen perusteena olevia tosiseikkoja, joita ei ole
mainittu virkamiehen henkilökansiossa. Tässä yhteydessä pelkästään sitä, että asianomaisen virkamiehen on näytetty olleen
tietoinen näistä seikoista, ei voida pitää riittävänä näyttönä siitä, että hänellä on ollut mahdollisuus puolustaa tehokkaasti
etujaan, ennen kuin hänelle vastainen päätös on tehty. Jotta virkamiehen puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen olisi turvattu,
toimielimen on lisäksi millä hyvänsä tavalla osoitettava, että se oli etukäteen tehnyt kyseiselle virkamiehelle mahdolliseksi
ymmärtää, että kyseessä olevat tosiseikat – vaikka niitä ei ollutkaan liitetty hänen henkilökansioonsa – olivat sellaisia,
että virkamiehelle vastainen päätös oli niiden vuoksi perusteltu. Muussa tapauksessa henkilöstösääntöjen 26 artiklassa edellytetyn
tiedoksiannon ei voida katsoa toteutuneen.
(ks. 91–94 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat T‑155/03, T‑157/03 ja T‑331/03, Cwik v. komissio, 13.12.2005 (Kok. H., s. I‑A‑411 ja II‑1865,
50 ja 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja 52 kohta) ja asia T‑47/04, Milbert ym. v. komissio, 28.11.2006 (Kok. H., s.
I‑A‑2‑281 ja II‑A‑2‑1455, 83 kohta)
2.      Virkamiestuomioistuin voi vapaasti päättää kirjallisten kysymysten esittämisestä asianosaisille, koska se voi missä tahansa
menettelyn vaiheessa päättää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 ja 65 artiklassa tarkoitetuista prosessinjohtotoimista
tai asian selvittämistoimista. Tämän mahdollisuuden käyttämisellä ei kuitenkaan ole minkäänlaista automaattista vaikutusta
asian ratkaisemiseen, vaan virkamiestuomioistuimella on vapaus arvioida itsenäisesti, mikä arvo on annettava niille eri tosiseikoille
ja selvitysaineistolle, jotka sille on esitetty tai jotka se on itse saanut koottua.
(ks. 105 kohta)
Viittaukset: asia C‑360/02 P, Ripa di Meana v. parlamentti, 29.10.2004 (Kok., s. I‑10339, 28 kohta)
3.      Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohta on poikkeus näytön esittämistä koskevista
säännöistä, se velvoittaa asianosaiset perustelemaan, miksi ne esittävät näyttönsä myöhässä. Tällainen velvollisuus merkitsee,
että yhteisöjen tuomioistuimilla on katsottava olevan toimivalta valvoa näytön myöhästyneen esittämisen perusteluja ja – tilanteen
mukaan – näytön sisältöä sekä toimivalta hylätä näyttö, jos näytön esittämistä koskevaa pyyntöä ei ole perusteltu oikeudellisesti
riittävällä tavalla. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun näyttöä esitetään sen jälkeen, kun vastaaja on toimittanut
vastauksensa.
(ks. 115 kohta)
Viittaukset: asia C‑243/04 P, M v. yhteisöjen tuomioistuin, 14.4.2005 (33 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
4.      Asianosainen voi suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen pyytää prosessinjohtotoimenpiteitä vain, jos virkamiestuomioistuin
päättää aloittaa suullisen käsittelyn uudelleen. Koska virkamiestuomioistuimella on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 62 artiklan nojalla harkintavaltaa
tältä osin, sen on hyväksyttävä pyyntö suullisen käsittelyn uudelleen
aloittamisesta ainoastaan siinä tapauksessa, että se, jota asia koskee, tukeutuu tosiseikkoihin, joilla voi olla ratkaiseva
vaikutus ja joihin se ei voinut vedota ennen suullisen käsittelyn päättymistä.
(ks. 131 kohta)
Viittaukset: asia C‑199/92 P, Hüls v. komissio, 8.7.1999 (Kok., s. II‑4287, 126 ja 128 kohta) ja asia C‑230/05 P, L v. komissio,
27.4.2006 (68 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
5.      Henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädetty kolmen kuukauden määräaika valituksen tekemiseksi virkamiehelle vastaisesta päätöksestä
samoin kuin henkilöstösääntöjen 91 artiklassa säädetty kolmen kuukauden määräaika kanteen nostamiseksi nimenomaisesta tai
implisiittisestä päätöksestä, jolla valitus on hylätty, kuuluvat oikeusjärjestyksen perusteisiin, eivätkä asianosaiset ja
asianomainen tuomioistuin voi määrätä niistä, sillä ne on säädetty oikeudellisten tilanteiden selkeyden ja oikeusvarmuuden
turvaamiseksi. Siksi on katsottava, että kyseisiä määräaikoja sovelletaan toimen luonteesta riippumatta aina, kun riitautetaan
tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi. Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa ei nimittäin tehdä valituksen ja kanteen
tutkittavaksi ottamisen edellytysten osalta minkäänlaista eroa, joka perustuisi riidanalaiseen hallintotoimeen vaikuttavan
virheen vakavuuteen.
(ks. 145 ja 146 kohta)
Viittaukset: asia C‑219/01 P, Reyna González del Valle v. komissio, 6.12.2001 (10 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa);
asia C‑229/05 P, PKK ja KNK v. neuvosto, 18.1.2007 (Kok., s. I‑439, 101 kohta); asia T‑130/00, Reyna González del Valle v.
komissio, 28.3.2001 (39 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa); asia T‑289/04, Lantzoni v. yhteisöjen tuomioistuin,
8.3.2006 (Kok. H., s. I‑A‑2‑39 ja II‑A‑2‑171, 40 ja 41 kohta) ja asia T‑274/06, Estaser El Mareny v. komissio, 25.10.2007
(40 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
6.      Yhteisön toimielinten toimia koskee periaatteessa laillisuusolettama, ja niiden mahdollisista lainvastaisuuksista huolimatta
niillä on oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu. Poikkeuksena tästä periaatteesta on katsottava,
että toimilla, joihin liittyvä lainvastaisuus on niin ilmeisen vakava, ettei sitä voida hyväksyä yhteisön oikeusjärjestyksessä,
ei ole minkäänlaista – edes väliaikaista – oikeusvaikutusta, eli ne ovat oikeudellisesti mitättömiä. Tämän poikkeuksen tarkoituksena
on säilyttää tasapaino kahden oikeusjärjestykselle asetetun perustavanlaatuisen mutta joskus vastakkaisen vaatimuksen eli
oikeussuhteiden vakauden sekä legaliteettiperiaatteen noudattamisen välillä. Koska yhteisön toimielinten toimen mitättömäksi
toteamisen seuraukset ovat vakavia, on selvää, että oikeusvarmuussyistä toimi voidaan todeta mitättömäksi ainoastaan aivan
poikkeuksellisissa tilanteissa. Tästä ei ole kyse silloin, kun toimivaltaan liittyvä lainvastaisuus ja päätöstä koskevan perusteluvelvollisuuden
laiminlyönnistä muodostuva muotovirhe eivät ole niin ilmeisen vakavia, että päätöstä olisi pidettävä oikeudellisesti mitättömänä.
(ks. 150–153 kohta)
Viittaukset: asia C‑137/92 P, komissio v. BASF ym., 15.6.1994 (Kok., s. I‑2555, 48–50 kohta); asia C‑245/92 P, Chemie Linz
v. komissio, 8.7.1999 (Kok., s. I‑4643, 93–95 kohta) ja asia C‑475/01, komissio v. Kreikka, 5.10.2004 (Kok., s. I‑8923, 18–20
kohta)
7.      Henkilöstösäännöissä nimittävälle viranomaiselle annetun toimivallan siirtäminen edelleen tai poikkeaminen toimivallan jakamista
koskevista arviointiperusteita voivat tehdä hallintoviranomaisen toimesta pätemättömän vain, jos on vaarana, että tällaisella
siirtämisellä tai poikkeamisella loukataan jotakin henkilöstösäännöissä virkamiehille annettua taetta tai rikotaan sääntöjä,
jotka koskevat hyvää hallintotapaa henkilöstöhallinnon alalla. Henkilöstösääntöjen 2 artiklan nojalla tehty komission päätös
nimittäin tarkoittaa asioiden jakamista komission yksiköiden sisällä eikä niinkään sellaista jäykkää toimivallan jakoa, jonka
noudattamatta jättämisestä seuraisi asetettujen puitteiden ulkopuolella toteutettujen tointen pätemättömyys.
(ks. 155 kohta)
Viittaukset: asia T‑23/96, De Persio v. komissio, 15.9.1998 (Kok. H., s. I‑A‑483 ja II‑1413, 111 kohta) sekä yhdistetyt asiat
T‑118/04 ja T‑134/04, Caló v. komissio, 7.2.2007 (68 ja 71 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
8.      Harkintavallan väärinkäytön käsite on hyvin tarkkarajainen, ja sillä tarkoitetaan hallintoviranomaisen valtuuksien käyttämistä
muussa tarkoituksessa kuin siinä, jota varten valtuudet on annettu. Päätöstä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin vain
silloin, kun objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että päätös on tehty muiden
kuin ilmoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi.
Tässä yhteydessä ei riitä, että asianosainen vetoaa tiettyihin tosiseikkoihin väitteidensä tueksi, vaan sen on lisäksi esitettävä
riittävän täsmällisiä, objektiivisia ja yhtäpitäviä todisteita, jotka tukevat näiden seikkojen todenmukaisuutta tai vähintäänkin
todennäköisyyttä, sillä muutoin kyseisen toimielimen väitteiden aineellista paikkansapitävyyttä ei voida kiistää.
(ks. 172 ja 173 kohta)
Viittaukset: asia T‑111/99, Samper v. parlamentti, 5.7.2000 (Kok. H., s. I‑A‑135 ja II‑611, 64 kohta); asia T‑152/00, E v.
komissio, 19.9.2001 (Kok. H., s. I‑A‑179 ja II‑813, 69 kohta); em. asia Cwik v. komissio, 179 ja 180 kohta sekä asia T‑471/04,
Karatzoglou v. EAR, 2.12.2008 (49 ja 50 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
9.      Anteeksiannettavan erehdyksen käsitettä on tulkittava suppeasti, ja sillä voidaan tarkoittaa ainoastaan poikkeuksellisia olosuhteita,
joissa on erityisesti kyse siitä, että toimielimet ovat menetelleet tavalla, joka on yksinään tai ratkaisevassa määrin omiaan
aiheuttamaan ymmärrettävän sekaannuksen vilpittömässä mielessä olevalle yksityiselle oikeussubjektille, joka on noudattanut
kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta. Kun otetaan huomioon,
että anteeksiannettavan erehdyksen käsite on poikkeus siitä, että valituksen tekemistä ja kanteen nostamista koskevien, oikeusjärjestyksen
perusteisiin kuuluvien määräaikojen noudattamatta jättämisestä seuraa valituksen tai kanteen tutkimatta jättäminen, asianosaisen,
joka aikoo turvautua kyseiseen käsitteeseen, on vedottava anteeksiannettavaan erehdykseen ja näytettävä se toteen, eikä asianomainen
tuomioistuin voi todeta tällaisen erehdyksen olemassaoloa viran puolesta.
Lisäksi on todettava, että vaikka anteeksiannettavan erehdyksen seurauksena määräaika voi säilyä ja valitus tai kanne voidaan
siten ottaa tutkittavaksi siitä huolimatta, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tai 91 artiklan 3 kohdassa säädettyjä
määräaikoja ei ole noudatettu, tällainen erehdys ei kuitenkaan vapauta kantajaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa
säädetystä oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä, joka nimenomaisesti on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdan perusteella
nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytys, eikä mahdollista sitä, että virkamies voisi suoraan nostaa kanteen virkamiestuomioistuimessa.
(ks. 204–206 kohta)
Viittaukset: asia C‑195/91 P, Bayer v. komissio, 15.12.1994 (Kok., s. I‑5619, 26 kohta); asia C‑193/01 P, Pitsiorlas v. neuvosto
ja EKP, 15.5.2003 (Kok., s. I‑4837, 24 kohta); yhdistetyt asiat T‑33/89 ja T‑74/89, Blackman v. parlamentti, 16.3.1993 (Kok.,
s. II‑249, 32 ja 33 kohta) ja asia T‑390/07 P, Speiser v. parlamentti, 11.11.2008 (33 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa)