62003CC0276_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Olennainen kysymys tässä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta(2) tehdyssä valituksessa on se, mikä on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan (josta on tullut EY 88 artikla) soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 15 artiklassa säädetyn vanhentumisajan keskeyttämistä valtiontukimenettelyssä.(3)
2. Erityisemmin kysymyksenä on, voiko tämän vanhentumisajan keskeyttää tietopyyntö, jonka komissio on tehnyt niille kansallisille viranomaisille, jotka ovat myöntäneet tukea yritykselle, kun kyseinen yritys ei ole tietoinen pyynnöstä.
3. Kysymyksen taustalla vallitsee näkemysero sellaisen valtiontuen saajan, josta ei ole ilmoitettu, asemasta komission tätä tukea koskevan tutkimuksen yhteydessä.
Asiaa koskeva lainsäädäntö
4. EY 88 artiklan mukaan komissiolle on annettava tieto kaikista yrityksille annettavaa valtiontukea koskevista toimenpiteistä ja sen on seurattava niitä. EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätään, että komissio, vaadittuaan niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa, voi vaatia jäsenvaltiota poistamaan tietyn tuen tai muuttamaan sitä.
5. Asetus N:o 659/1999 annettiin komission kehittämän ja käyttöön ottaman EY 88 artiklan soveltamista koskevan käytännön koontamiseksi tavoitteena avoimuuden ja oikeusvarmuuden lisääminen.(4) Asetus tuli voimaan 16.4.1999.
6. Asetuksen 2–9 artikla koskevat ilmoitettua tukea koskevaa menettelyä. Asetuksen 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, se aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn. Tässä 6 ja 7 artiklassa säännellyssä menettelyssä jäsenvaltio ja muut asianomaiset osapuolet voivat esittää huomautuksensa. Asetuksen 7 artiklan 5 kohdassa säädetään, että jos komissio toteaa, että ilmoitettu tuki ei sovellu yhteismarkkinoille, se tekee ”kielteisen päätöksen”.
7. Asetuksen 10–15 artikla koskevat sääntöjenvastaista – eli tässä yhteydessä ilmoittamatta jätettyä – tukea. Asetuksen 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että jos komissiolla on miltä hyvänsä taholta saatuja tietoja oletetusta sääntöjenvastaisesta tuesta, se tutkii tiedot viipymättä. Se pyytää tarvittaessa tietoja asianomaiselta jäsenvaltiolta. Asetuksen 13 artiklan 1 kohdan nojalla tutkimus johtaa tarvittaessa 6 ja 7 artiklassa säännellyn muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseen.
8. Jos komissio tässä tilanteessa tekee kielteisen päätöksen, se vaatii jäsenvaltiolta tuen takaisin perimistä 14 artiklan mukaisesti.
9. Asetuksen 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.	Komission toimivaltuuksiin periä tuki takaisin[(5) ] sovelletaan kymmenen vuoden vanhentumisaikaa.
2. 	Vanhentumisaika alkaa päivästä, jona sääntöjenvastainen tuki on myönnetty tuen saajalle joko yksittäisenä tukena tai tukiohjelmaan kuuluvana tukena. Sääntöjenvastaista tukea koskevat komission toimet tai jäsenvaltion komission pyynnöstä toteuttamat toimet keskeyttävät vanhentumisajan. Vanhentumisaika alkaa uudelleen kunkin keskeytyksen jälkeen. Vanhentumisaikaa laskettaessa ei oteta huomioon aikaa, jona komission päätös on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä.
3. 	Tuki, jonka osalta vanhentumisaika on kulunut umpeen, katsotaan voimassa olevaksi tueksi.”
10. Asetuksen 15 artiklaan sisältyvä vanhentumisaika ei ollut osa aiempaa käytäntöä, joka koonnettiin asetukseen.(6) Niinpä asetuksen johdanto-osassa(7) todetaankin seuraavasti: ”oikeusvarmuuden vuoksi on tarpeen säätää sääntöjenvastaisen tuen osalta kymmenen vuoden vanhentumisaika, minkä jälkeen takaisinperimistä ei voida määrätä”.
Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
11. Scott SA (marraskuuhun 1997 asti Bouton Bouchard Scott SA; jäljempänä Scott) on saniteetti- ja kotitaloustarkoituksiin käytettävää paperia valmistava yhtiö, jonka kotipaikka on Ranskassa.
12. Orléansin kaupunki ja Loiret’n departementti myivät 31.8.1987 tehdyllä sopimuksella edullisin ehdoin Scottille 48 hehtaarin maa-alueen La Saussayen teollisuusalueelta (jäljempänä kysymyksessä oleva tuki).
13. Komissio pyysi sille joulukuussa 1996 tehdyn kantelun johdosta Ranskan viranomaisilta 17.1.1997 päivätyllä kirjeellä lisätietoja. Tätä seurasi kirjeenvaihto.
14. Komissio päätti 20.5.1998 tekemällään päätöksellä aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn. Se ilmoitti Ranskan viranomaisille tästä päätöksestä 10.7.1998 päivätyllä kirjeellään.
15. Osapuolille, joita asia koskee, ilmoitettiin menettelyn aloittamisesta julkaisemalla edellä mainittu kirje Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 30.9.1998.(8) Ranskan viranomaiset ilmoittivat asiasta Scottille myös puhelimitse samana päivänä.
16. Asetus N:o 659/1999 tuli voimaan 16.4.1999.
17. Komissio teki 12.7.2000 päätöksen 2002/14/EY(9) (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa se totesi, että kysymyksessä oleva tuki ei sovellu yhteismarkkinoille, ja vaati tuen takaisinperimistä.
18. Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä,(10) että sääntöjenvastaista tukea koskevat komission toimet katkaisevat asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan mukaisen vanhentumisajan. Kysymyksessä oleva tuki oli myönnetty 31.8.1987. Komission toteuttama ensimmäinen toimenpide oli sen 16.1.1997(11) Ranskan viranomaisille osoittama muodollinen tietopyyntö. Näin ollen 10 vuoden vanhentumisaika oli keskeytetty ennen sen kulumista umpeen.
19. Komissio ei hyväksynyt Scottin väitettä, jonka mukaan vanhentumisajan tarkoituksena on suojella tuensaajaa ja näin ollen se keskeytyy vasta sitten, kun tuensaaja on saanut tiedon tutkimuksesta.
20. Komissio totesi edelleen, että sillä, kuka lopulta hyötyy vanhentumisajasta, ei ole merkitystä vanhentumisajan laskemistavan kannalta. Asetuksen N:o 659/1999 15 artikla ei koske kolmansia vaan rajoittuu komission ja jäsenvaltioiden välisiin suhteisiin. Komissiolla ei näin ollen ole tiedonantovelvollisuutta kolmansiin nähden, joilla ei ole mitään asetuksen 15 artiklasta johtuvia erityisiä oikeuksia. Valtiontukia koskevassa menettelyssä kolmansilla on ainoastaan EY 88 artiklan 2 kohdasta johtuvat menettelylliset oikeudet. Asetuksen N:o 659/1999 15 artiklassa viitataan tuensaajaan, mutta viittaus on ainoastaan keino määrittää vanhentumisajan alkamisajankohta eli ”päivä, jona sääntöjenvastainen tuki on myönnetty tuensaajalle”.
21. Tuensaajan on lisäksi varmistettava, että sille myönnetystä tuesta on ilmoitettu komissiolle. Jos ilmoitusta ei ole tehty eikä tukea ole hyväksytty, oikeusvarmuutta ei komission mukaan ole.
Valituksenalainen tuomio
22. Scott nosti 30.11.2000 Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin se koski kysymyksessä olevan tuen takaisin perimistä.
23. Se väitti muun muassa, että komissio oli rikkonut asetuksen N:o 659/1999 15 artiklaa katsoessaan, että tässä artiklassa tarkoitettu vanhentumisaika oli keskeytynyt 17.1.1997 päivätyllä tietopyynnöllä eli pyynnöllä, josta Scottille ei ilmoitettu.
24. Komissio vahvisti riidanalaisessa päätöksessä omaksumansa näkökannan, mutta esitti vaihtoehtoisen väitteen siitä, että vanhentumisaika ei ollut sovellettavissa, koska päätös muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehtiin 20.5.1998 eli ennen asetuksen N:o 659/1999 voimaantuloa.
25. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi 10.4.2003 tuomion, jossa käsiteltiin ainoastaan asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan rikkomista.
26. Se tutki tuomion 51–54 kohdassa kyseisen säännöksen sovellettavuutta ja huomautti, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että yleensä menettelysääntöjä voidaan soveltaa kaikkiin niihin asioihin, jotka ovat vireillä näiden sääntöjen voimaan tullessa, että 15 artiklassa ei ole mitään ajallista soveltamisalaa koskevia siirtymäsäännöksiä ja että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio oli katsonut, että asetus N:o 659/1999 oli sovellettavissa.
27. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi tuomion 56 ja 57 kohdassa siihen, että vaikka asetusta ei sovellettukaan, kun kysymyksessä oleva tuki myönnettiin 31.8.1987, minkä vuoksi 15 artiklan mukainen vanhentumisaika ei voinut tuolloin alkaa kulua, tuota ajankohtaa on kuitenkin pidettävä vanhentumisajan alkamishetkenä, kun 15 artiklaa sovelletaan 12.7.2000 olemassa olleisiin tosiseikkoihin. Koska näin on, tämän vanhentumisajan kuluessa sattuneita tapahtumia on niin ikään arvioitava saman asetuksen perusteella.
28. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tuomion 58–62 kohdassa seuraavaa:
”58 Kantajan väitteestä, jonka mukaan komission tammikuun ja elokuun 1997 välisenä aikana toteuttamilla toimenpiteillä ei voi olla asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan mukaista vanhentumisajan keskeyttävää vaikutusta, koska kantaja ei tuolloin ollut tietoinen näistä toimenpiteistä, on huomattava, että 15 artiklalla luotiin tuen takaisinperintää koskeva yhtenäinen vanhentumisaika, jota sovelletaan samalla tavalla kyseiseen jäsenvaltioon ja kolmansiin osapuoliin nähden.
59 Tältä osin on ensinnäkin muistettava, että EY 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely käydään pääosin komission ja kyseisen jäsenvaltion välillä. Niillä, joita asia koskee, kuten tuensaajalla, on oikeus saada asiasta tieto ja tilaisuus esittää omat perustelunsa (ks. vastaavasti asia 323/82, Intermills v. komissio, tuomio 14.11.1984, Kok. 1984, s. 3809, 16 ja 17 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ne, joita asia koskee, toimivat pääasiallisesti komission tiedonlähteenä EY 88 artiklan 2 kohdan nojalla aloitetussa hallinnollisessa menettelyssä (asia T-266/94, Skibsvaerftsforeningen ym. v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok. 1996, s. II-1399, 266 kohta ja yhdistetyt asiat T-371/94 ja T-394/94, British Airways ym. ja British Midland Airways v. komissio, tuomio 25.6.1998, Kok. 1998, s. II-2405, 59 kohta). Komissiolla ei siis ole velvollisuutta ilmoittaa niille, joita asia mahdollisesti koskee, mukaan luettuna tuensaaja, toimenpiteistä, joihin se ryhtyy sääntöjenvastaisen valtiontuen suhteen, ennen hallinnollisen menettelyn aloittamista.
60 Tästä seuraa, että pelkästään siitä, että kantaja ei ollut tietoinen komission Ranskan viranomaisille 17.1.1997 lähtien osoittamista tietopyynnöistä (ks. edellä 6 kohta), ei seuraa, että noilla tietopyynnöillä ei olisi oikeusvaikutusta suhteessa kantajaan. Tämän seurauksena komission ennen hallinnollisen menettelyn aloittamista 17.1.1997 lähettämä kirje, jossa Ranskan viranomaisilta pyydettiin lisätietoja, merkitsee asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan mukaan toimenpidettä, jolla keskeytetään kymmenen vuoden vanhentumisaika, joka on alkanut kulua nyt esillä olevassa tapauksessa 31.8.1987, ennen sen umpeutumista, huolimatta siitä, että kantaja ei tuolloin ollut tietoinen kyseisestä kirjeenvaihdosta.
61 Seuraavaksi on syytä muistuttaa siitä, ettei nyt kyseessä olevaa tukea ollut ilmoitettu komissiolle. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuensaajalle voi syntyä perusteltu luottamus tuen lainmukaisuuteen ainoastaan, jos tuki on myönnetty EY 88 artiklan määräysten mukaisesti, ellei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista (asia C-5/89, komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990, Kok. 1990, s. I-3437, Kok. Ep. X, s. 521, 17 kohta ja asia C-169/95, Espanja v. komissio, tuomio 14.1.1997, Kok. 1997, s. I-135, 48 kohta). Huolellisen taloudellisen toimijan on normaalisti kyettävä varmistumaan, että kyseistä menettelyä on noudatettu.
62 Lopuksi on huomautettava, että ennen 16.4.1999 yhteisön lainsäätäjä ei ollut säätänyt mitään vanhentumisaikaa komission toimenpiteille ilmoittamatta jätettyjä valtiontukia koskevissa asioissa. Näin ollen kantaja ei voi ennen tätä ajankohtaa vedota perusteltuun luottamukseen tai oikeusvarmuuteen vuonna 1987 myönnetyn ilmoittamatta jätetyn tuen vanhentumisen osalta. Täten edellä 50–57 kohdassa esitetyllä asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan tulkinnalla ja tämän artiklan soveltamisella komission 17.1.1997 toteuttamaan toimenpiteeseen ei loukata kantajan oikeusvarmuutta tai perusteltua luottamusta, joka olisi voinut syntyä kyseessä olevan tuen myöntämistä seuraavien kymmenen vuoden aikana.”
29. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen siltä osin kuin siinä väitettiin, että asetuksen N:o 659/1999 15 artiklaa oli rikottu, ja jatkoi asian käsittelyä muilta osin – toisin sanoen siltä osin kuin asia koskee muuta niin ikään riidanalaisessa päätöksessä käsiteltyä tukea sekä muita väitettyjä perusteita päätöksen kumoamiselle. Asian käsittelyä lykättiin 6.2.2004 tässä valitusasiassa annettavan tuomion julistamiseen asti.
Valitusperusteet
30. Scott vaatii valituksessaan, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä edellytetään kysymyksessä olevan tuen takaisin perimistä ja velvoittaa komission korvaamaan sekä muutoksenhausta että ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet kulut. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen ja toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on joka tapauksessa jättänyt käsittelemättä useita seikkoja.
31. Perustavanlaatuinen erimielisyys on havaittavissa siinä, että Scottin väittämän mukaan vanhentumisajalla pyritään turvaamaan tuensaajien oikeudellinen asema, ja komissio väittää, että sekä asetuksen N:o 659/1999 sanamuoto että konteksti osoittavat, että menettelyllä, jota se koskee, pyritään sääntelemään komission ja jäsenvaltioiden välisiä suhteita eikä millään tavoin suojaamaan tuensaajia.
32. Erityisemmin Scott, joka tosin myöntää, että valitus koskee yhtä ainoata riitakysymystä (voiko vanhentumisajan keskeyttää toimi, josta tuensaaja ei ole tietoinen), esittää joukon väitteitä, jotka on ryhmitelty kuuden otsikon alle. Väitteet voidaan lyhyesti esittää seuraavasti.
33. Scott väittää ensiksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen soveltaessaan asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan uusia säännöksiä aivan kuin niitä koskisi aiempi hallinnollisten menettelyjen kulkua koskeva oikeuskäytäntö ja että se teki erityisesti virheen pitäessään tuensaajia pelkkinä tietolähteinä jättäen huomioon ottamatta sen, että 15 artiklalla oli nimenomaan tarkoitus ottaa käyttöön vanhentumisaika, joka varmistaisi tuensaajalle oikeusvarmuuden.
34. Komissio vastaa, että tässä väitteessä ei yksilöidä mitään täsmällistä oikeudellista virhettä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin joka tapauksessa tukeutui tulkinnassaan itse asetukseen ja otti aivan oikein huomioon olemassa olevan oikeuskäytännön. Mikään 15 artiklassa tai muuallakaan asetuksessa N:o 659/1999 tai valtiontukia koskevissa säännöissä yleensä ei koske seuraamusten määräämistä yrityksille tai niiden oikeuksien suojaamista. Valituksenalainen tuomio ei myöskään koske tuensaajia ”pelkkinä” tietolähteinä, vaan siinä toistettiin olemassa olevaa ja edelleen relevanttia oikeuskäytäntöä, jonka mukaan niillä on ”pääasiallisesti” tämä rooli.
35. Scott väittää toiseksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli väärässä katsoessaan, että toimi, johon komissio aikoo tuen suhteen ryhtyä ennen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen ilmoituksen julkaisemista ja joka ei ole tuensaajan tiedossa, voi keskeyttää vanhentumisajan tuensaajaan nähden, sillä komissiolla ei ole mitään velvollisuutta antaa tuensaajalle tietoa toimesta.
36. Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei johtanut valituksenalaisen tuomion 60 kohtaan sisältyvää päätelmänsä, jonka mukaan tuensaajalle tuntematon tapahtuma saattoi keskeyttää vanhentumisajan, pelkästään 59 kohdan viimeisestä virkkeestä, jossa viitattiin siihen, että komissiolla ei ole velvollisuutta ilmoittaa tuensaajalle vaatimuksestaan, vaan myös kaikesta ainakin koko tähän kohtaan sisältyvästä valtiontukijärjestelmää koskevasta tarkastelusta.
37. Kolmanneksi Scott väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli väärässä katsoessaan, että 15 artiklalla luotiin yksi ainoa vanhentumisaika, joka oli sovellettavissa samalla tavoin kysymyksessä olevaan jäsenvaltioon ja kolmansiin osapuoliin, tai ainakin katsoessaan, että tämä periaate merkitsi, että jäsenvaltion
–
eikä siis tuensaajan – tietoisuus oli ratkaiseva tässä suhteessa.
38. Komissio toteaa, että on yksi ainoa vanhentumisaika, joka keskeytyy kaikkien asianomaisten osapuolten osalta samaan aikaan. Kaikki komission asetuksessa N:o 659/1999 tarkoitetut toimet osoitetaan jäsenvaltiolle, minkä vuoksi tällaiset toimet keskeyttävät vanhentumisajan kaikkien osalta.
39. Scott väittää neljänneksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti virheellisesti relevanttina sitä, että Scottilla ei voinut olla perusteltua luottamusta sen suhteen, että tuki olisi alun perin myönnetty laillisesti; 15 artiklan tarkoitus on pikemminkin juuri taata oikeusvarmuus 10 vuoden kuluttua tapauksissa, joissa tuki on myönnetty lainvastaisesti.
40. Komission näkemys on, että vaikka viittaus perusteltuun luottamukseen ei olisikaan relevantti, sen olemassaolo ei ole peruste valituksenalaisen tuomion kumoamiseksi. Oikeusvarmuutta ei voida missään tapauksessa saavuttaa ennen kuin sääntö, jossa siitä säädetään, on annettu ja saatettu voimaan.
41. Scott valittaa viidenneksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tarkastellut sen esittämää 15 artiklan sanamuotoa koskevaa väitettä. Kyseisessä 15 artiklassa viitataan ”jäsenvaltion komission pyynnöstä toteuttamiin toimiin” vanhentumisajan keskeyttävinä toimina. Tämä viittaus voidaan ymmärtää vain, jos komission pyyntö itsessään ei keskeytä vanhentumisaikaa.
42. Komissio perustelee kyseistä viittausta esimerkiksi sillä, että on mahdollista, että yksi ainoa pyyntö sen taholta johtaa joukkoon jäsenvaltion toimia, jotka koskevat erilaisia itsenäisiä tukia, jotka on myönnetty tiettynä ajanjaksona täytäntöönpannun tukijärjestelmän nojalla.
43. Scott väittää kuudenneksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti virheellisesti relevanttina sitä, että Scottilla ei voinut olla oikeusvarmuutta ennen kuin vanhentumisaikaa koskeva sääntö tuli voimaan 16.4.1999. Sen mukaan tällainen lähestymistapa on ristiriidassa sen toteamuksen kanssa, että asetusta N:o 659/1999 sovellettiin tosiseikkoihin sellaisina kuin niitä käsiteltiin riidanalaisessa päätöksessä.
44. Komissio huomauttaa jälleen, että oikeusvarmuutta ei voi syntyä ennen sen säännön voimaantuloa, jolla siitä säädetään.
Asian arviointi
Alustavat huomautukset
45. Komissio omaksui riidanalaisessa päätöksessä sen lähestymistavan, että asetuksen N:o 659/1999 15 artiklassa tarkoitettua vanhentumisaikaa oli sovellettava asian olosuhteisiin.
46. Scott ei ole riitauttanut tätä ilmeisistä syistä. Komissio lievensi kantaansa ensimmäisessä oikeusasteessa esittämässään puolustuksessa hieman, mutta ei asettanut kyseenalaiseksi 15 artiklan sovellettavuutta tilanteeseen, jossa 10 vuoden ajanjakso tuen myöntämisestä oli kulunut ennen kuin asetus tuli voimaan.
47. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli tätä kysymystä kaikesta huolimatta ennen kuin se tutki väitteet, jotka koskivat vanhentumisajan keskeytymistä. Jos vanhentumisaika ei olisi ollut sovellettavissa, olisi tietenkin turhaa tarkastella, oliko se keskeytetty vai ei. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti, että vanhentumisaika oli sovellettavissa, ja teki sitten tässä valituksessa riitautetut päätelmät.
48. Voidaan pohtia, oliko tämä itse asiassa oikea lähestymistapa. Vaikka se, että yleensä menettelysääntöjä voidaan soveltaa kaikkiin niihin asioihin, jotka ovat vireillä näiden sääntöjen voimaan tullessa, on epäilyksettä oikea yleinen väittämä, syntyy merkittäviä käsitteellisiä ja käytännöllisiä vaikeuksia – kuten suuresta osasta käsiteltävänä olevan asian argumentaatiota selvästi ilmenee – arvioitaessa menneitä tapahtumia sellaisten sääntöjen perusteella, joita ei ollut olemassa tapahtumien sattuessa; tämä pitää erityisesti paikkansa, kun esiin nousee kysymyksiä oikeusvarmuudesta, joka on kysymyksessä olevan vanhentumisajan kannalta keskeistä.
49. Asetuksen 15 artiklan sovellettavuus asian olosuhteisiin ei kuitenkaan ole tämän valituksen kohteena. Tämän vuoksi rajoitan tarkasteluni vain niihin valituksenalaisen tuomion osiin, jotka on riitautettu.
Valituksen kohde
50. Kuten molemmat asianosaiset myöntävät, tässä asiassa on vain yksi riitakysymys ja sen eri puolia koskevia eri argumentteja. Kun kysymyksessä on valitus, on ehkä parasta muotoilla tuo kysymys hieman tiukemmin kuin Scott on tehnyt eli seuraavasti:
Oliko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oikeassa, kun se päätteli, että vanhentumisajan voi keskeyttää komission jäsenvaltiolle esittämä, kysymyksessä olevaa tukea koskeva tietopyyntö, vaikka kyseisen tuen saaja ei tiennyt tästä pyynnöstä, ja olivatko tämän päätelmän taustalla olevat perustelut oikeat?
51. Tähän kysymykseen nähden Scott on eri mieltä useista valituksenalaisen tuomion 58–62 kohtaan sisältyvistä seikoista. Sen väitteet on ryhmitelty kuuden otsikon alle, jotka eivät noudata kyseisten kohtien järjestystä vaan sisältävät useita ristiviittauksia. Katson, että on yksinkertaisinta tarkastella niitä valituksenalaisessa tuomiossa käytetyssä järjestyksessä.
Yksi vanhentumisaika
52. Ensimmäinen Scottin riitauttama seikka on tuomion 58 kohtaan sisältyvä lausuma, jonka mukaan ”15 artiklalla luotiin tuen takaisinperintää koskeva yhtenäinen vanhentumisaika, jota sovelletaan samalla tavalla kyseiseen jäsenvaltioon ja kolmansiin osapuoliin nähden”.
53. Scott siteeraa sen väitteensä tueksi, jonka mukaan ”yhteisön oikeudessa tunnustetaan, että sellaisiin osapuoliin nähden, joilla on eri intressit, voidaan soveltaa eri vanhentumisaikoja”, julkisasiamies Gandin asiassa ACF Chemiefarma vastaan komissio(12) antamaa ratkaisuehdotusta. Siinä julkisasimies toteaa – sen ehdotuksensa yhteydessä, että tulisi olla olemassa jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä tunnustetusta yleisestä periaatteesta johdettu vanhentumisaika, joka koskisi komission valtaa määrätä sakkoja menneistä kilpailusääntöjen rikkomisista –, että ”vanhentumisaika voidaan keskeyttää niinä eri ajankohtina, jolloin kullekin yritykselle tutkinnan ollessa meneillään annettiin lupa”.
54. Mielestäni tätä näkökantaa ei kuitenkaan voida pitää autoritatiivisena yhteisön oikeutta koskevana lausumana sillä tavoin kuin Scott väittää. Vaikka en millään tavoin arvostele julkisasiamies Gandin päättelyä, huomauttaisin, että yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan kyseisessä asiassa hyväksynyt hänen vanhentumisaikaa koskevaa ehdotustaan ja että hän itse totesi, että hänen näkemyksensä eri aikaisesta keskeytymisestä eri yritysten osalta johtaisi siihen valitettavaan ja erikoiseen seuraukseen, että yhden käsiteltävänä olevan rikkomisen osalta sakon määrääminen olisi vanhentunut kahden kysymyksessä olevan yrityksen osalta mutta ei kolmannen osalta, ja jatkoi seuraavasti: ”Koska yhteisöjen tuomioistuimella kuitenkin on täysi harkintavalta, sillä on epäilemättä myös valta vahvistaa kullekin yritykselle määrättävä sakko sen syyllisyyden mukaan ja jättää huomiotta täysin sattumanvarainen poikkeavuus.” Hän ei myöskään itse asiassa antanut tälle poikkeavuudelle minkäänlaista merkitystä, koska hän esitti kiinteämääräistä sakon alennusta kaikille kolmelle yritykselle. Lopuksi on pidettävä mielessä, että yhtäältä kilpailuoikeudellisiin rikkomisiin ja sakkoihin ja toisaalta valtiontuen takaisinperimiseen voidaan soveltaa erilaisia näkökohtia.
55. Kilpailusääntöjen rikkomisen osalta vanhentumisaika otettiin itse asiassa tämän jälkeen käyttöön asetuksella N:o 2988/74,(13) ja Scott vetoaa lisäksi tämän asetuksen 2 ja 3 artiklaan, joissa säädetään seuraavaa:
”2 artikla
Menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan keskeytyminen
1. Kaikki komission taikka jäsenvaltion komission pyynnöstä suorittamat toimenpiteet rikkomuksen esitutkinnan tai rikkomukseen liittyvän menettelyn toimittamiseksi keskeyttävät menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan. Vanhentumisaika keskeytyy päivänä, jona toimenpide annetaan tiedoksi ainakin yhdelle rikkomukseen osalliselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle.
Toimenpiteitä, jotka keskeyttävät vanhentumisajan kulumisen, ovat erityisesti:
a) komission taikka jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen komission pyynnöstä esittämä tietojensaantipyyntö taikka komission päätös, jolla se vaatii pyydettyjen tietojen antamista;
b) kirjallinen valtuutus, jonka komissio taikka jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen komission pyynnöstä antaa virkamiehilleen tutkimuksien suorittamista varten, taikka komission päätös, jolla tutkimus määrätään suoritettavaksi;
c) komission menettelyn aloittaminen;
d) komissiolla olevien vastaväitteiden antaminen tiedoksi.
2. Vanhentumisaika keskeytyy suhteessa kaikkiin rikkomukseen osallisiin yrityksiin tai yritysten yhteenliittymiin.
3. Vanhentumisaika alkaa kulua uudelleen kustakin keskeytymisestä. Vanhentumisaika päättyy kuitenkin viimeistään sinä päivänä, jona pituudeltaan kahta vanhentumisaikaa vastaava määräaika on kulunut komission määräämättä sakkoa tai seuraamusmaksua; tämä määräaika pitenee ajalla, joksi vanhentuminen pysähtyy 3 artiklan mukaan.
3 artikla
Menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan pysähtyminen
Menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa.”
56. Scott väittää asetuksen 2 artiklan 1 kohdan ja 2 artiklan 2 kohdan erityisestä viittauksesta yhteen ainoaan vanhentumisaikaan, jonka keskeytyksiä sovelletaan samalla tavoin kaikkiin kysymyksessä oleviin yrityksiin, että tällaisen viittauksen puuttumisen muutoin hyvin samalla tavalla muotoillusta asetuksen N:o 659/1999 15 artiklasta täytyy merkitä, että viimeksi mainitussa säännöksessä keskeytyksiä voidaan soveltaa eri tavoin eri osapuoliin.
57. Olen kuitenkin sitä mieltä, että Scott ei voi johtaa haluamaansa päätelmää näistä sanamuodon eroavaisuuksista. Kun vanhentumisaika on otettu käyttöön oikeusvarmuuden tarkoituksessa – mitä voidaan monella tavoin pitää perustellun luottamuksen subjektiivisemman käsitteen objektiivisena vastineena – on toki aina oltava lähtökohtainen olettama siitä, että vanhentumisaika toimii samalla tavoin kaikkiin nähden.
Se, että tällainen olettama tehdään nimenomaisesti yhdessä tapauksessa, ei voi poistaa sitä muissa tapauksissa, joissa se säilyy implisiittisenä. Lisäksi jos tällaisia vastakohtaispäätelmään perustuvia väitteitä voitaisiin pätevästi johtaa asetuksen N:o 2988/74 kanssa tehtävästä vertailusta, asetuksen N:o 659/1999 vanhentumisaikaa ei voitaisi soveltaa kysymyksessä olevaan tukeen lainkaan, koska viimeksi mainittuun asetukseen ei sisälly nimenomaista säännöstä, joka olisi verrattavissa asetuksen N:o 2988/74 7 artiklaan, jossa säädetään, että ”tätä asetusta sovelletaan myös ennen sen voimaantuloa tehtyihin rikkomuksiin”.
58. On olemassa hyvin painavia prosessuaaliseen logiikkaan perustuvia syitä, jotka sulkevat pois sen mahdollisuuden, että vanhentumisaika keskeytyisi jäsenvaltioon nähden mutta jatkuisi loppuun asti tuensaajan nähden. On absurdia ajatella, että komissio voisi sitten yhteisön oikeuden alaan kuuluvana asiana vaatia tuen takaisinperimistä, kun samaan aikaan jäsenvaltio ei voisi noudattaa tätä vaatimusta – mikään muu lopputulos ei näytä mahdolliselta tällaisen olettaman perusteella.
59. En tämän vuoksi näe mitään syytä poiketa 15 artiklan sanamuodosta tai lisätä siihen jotakin – kyseisessä säännöksessä viitataan yksinomaan vanhentumisaikaan yksikkömuodossa –
tai vähentää sen oikeusvarmuuden astetta, johon tällä säännöksellä pyritään, kuten väistämättä tapahtuisi, jos vanhentumisaika voisi päättyä eri aikaan eri asianosaisten osalta. Mikään Scottin tältä osin esittämissä väitteissä, 15 artiklan sanamuodossa tai asetuksen N:o 659/1999 tavoitteissa ei herätä epäilystä valituksenalaisen tuomion 58 kohtaan sisältyvästä lausumasta, jonka mukaan on olemassa yksi ainoa vanhentumisaika, jota sovelletaan samalla tavoin kaikkiin osapuoliin.
60. Scott väittää pääasiallisesti – ja näin on riippumatta siitä, onko olemassa yksi ainoa vanhentumisaika vai erilliset ajat – että tuensaajaan nähden, ja näin ollen myös tilanteessa, jossa jäsenvaltioon nähden on olemassa yksi ainoa vanhentumisaika, vanhentumisaikaa ei voi keskeyttää tapahtuma, jota ei ole saatettu tuensaajan tietoon. Näin ollen Scott riitauttaa valituksenalaisen tuomion 59 ja 60 kohdassa esitetyn päinvastaisen päätelmän ja esittää tältä osin joukon väitteitä.
Vanhan oikeuskäytännön soveltaminen uuteen lainsäädäntöön
61. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi tuomionsa 59 kohdassa vuotta 1999 edeltäneeseen oikeuskäytäntöön. Scott väittää, että asetuksella N:o 659/1999 käyttöön otettu järjestelmä on useassa suhteessa, erityisesti vanhentumisajan käyttöönoton osalta, uusi ja sitä ei tule tulkita aiempaa käytäntöä koskevan oikeuskäytännön valossa.
62. Scott viittaa tältä osin minun asiassa Itävalta vastaan komissio(14) esittämääni ratkaisuehdotukseen. Kyseisessä asiassa menettely saatettiin päätökseen ennen asetuksen n:o 659/1999 voimaantuloa, ja se koski tämän vuoksi ainoastaan aiemmin voimassa ollutta oikeustilaa. Totesin siinä, että ” – – asetuksella käyttöön otetulla uudella sääntelyllä luodaan jossain määrin uusi ja erilainen tasapaino yhteisön, jäsenvaltioiden ja muiden osapuolten, joita asia koskee, intressien välille”.
63. Tämä on tosin totta, mutta en tehnyt siitä päätelmää, että aiempi oikeuskäytäntö ei olisi ollut enää relevanttia, vaan päättelin, että siltä osin kuin asetuksella N:o 659/1999 otettiin käyttöön uusi sääntö, siihen ei voitu tukeutua aiemman käytännön valaisemiseksi ja että olisi uskaliasta ottaa jokin sen yksittäisistä säännöksistä erikseen tarkasteluun ja väittää, että se olisi koonnos aiemmin vallinneesta oikeustilasta.
64. Tosiasiallisesti on selvää, että asetuksessa N:o 659/1999 ei säädetä täysin uudesta valtiontuen valvontajärjestelmästä, vaan siinä pääosin koonnetaan ja selvennetään sitovan lainsäädännön muodossa jo olemassa ollut järjestelmä. Tältä osin aiempi oikeuskäytäntö luonnollisesti säilyy merkityksellisenä. Vaikka jo olemassa olleeseen järjestelmään sisällytetään uudistuksia, tähän oikeuskäytäntöön voidaan myös oikeutetusti viitata juuri sen vuoksi, että uudistuksia on tulkittava siinä kontekstissa, johon ne on sisällytetty.
65. Oikeuskäytäntö, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi tuomionsa 59 kohdassa, koskee EY 88 artiklan 2 kohdan tulkintaa. Vaikka perustamissopimuksen määräyksen soveltamista koskeva myöhempi lainsäädäntö saattaa joissakin olosuhteissa korvata tätä määräystä koskevan oikeuskäytännön tai tehdä sen merkityksettömäksi, lähtökohtaisen olettaman on oltava, että se ei tee näin, ellei voida nimenomaisesti osoittaa, että se on tehnyt juuri näin.
66. Näkemykseni mukaan Scott ei ole osoittanut, että asetus N:o 659/1999 sisältäisi niin paljon uudistuksia, että se syrjäyttäisi oikeuskäytännön, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi, tai päätelmät, joita se teki tästä oikeuskäytännöstä. Tarkastelen Scottin väitteitä vuorollaan jäljempänä.
Tuensaajan suojaaminen
67. Scottin keskeisen väitteen mukaan asetus N:o 659/1999 tai ainakin monet sen säännökset ja erityisesti 15 artiklassa tarkoitettu vanhentumisaika on laadittu tuensaajan suojaamiseksi; tämä on huomattava muutos painotuksessa ja edellyttää tulkintalähestymistavan muutosta.
68. Mielestäni asetuksen tekstin lukemisesta ei löydy tukea tälle väitteelle. On itse asiassa silmiinpistävää, että tekstissä käsitellään täysin sopusoinnussa sen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa, ensisijaisesti menettelyä komission ja jäsenvaltioiden välisenä asiana.
69. Asetuksen 1 artiklan h alakohdassa määritellään asianomainen osapuoli siten, että sillä tarkoitetaan ”jäsenvaltiota, henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin tuen myöntäminen voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia yrityksiä ja alan järjestöjä”. Tuensaaja on yksi asianomaisista osapuolista ja sitä ei ole erotettu erityisen tarkastelun kohteeksi.
70. Asianomaisten osapuolten oikeuksiin viitataan johdanto-osan 8, 9 ja 21 perustelukappaleessa, mutta vain liittyen huomautusten esittämiseen muodollisen
menettelyn kuluessa ja tiedon saamiseen tämän menettelyn mukaisesti tehdyistä päätöksistä (21 perustelukappaleessa tosin todetaan erityisesti seuraavaa: ”noudattaen kuitenkin periaatetta, jonka mukaan valtion myöntämiä tukia koskevat päätökset osoitetaan asianomaiselle jäsenvaltiolle”). Vanhentumisaikaa koskevassa 14 perustelukappaleessa viitataan yksinkertaisesti oikeusvarmuuteen. Johdanto-osan 16 perustelukappaleessa todetaan, että ”on tarpeen määritellä kaikki ne mahdollisuudet, joita kolmansilla osapuolilla on etujensa puolustamiseksi valtiontukea koskevissa menettelyissä”, mikä viittaa siihen, että säännökset tulevat sisältämään tyhjentävän sääntelyn niistä olosuhteista, joissa tällaiset edut tulee ottaa huomioon.(15)
71. Itse noissa säännöksissä asianomaiset osapuolet mainitaan ensimmäisen kerran 6 artiklassa (muodollinen tutkintamenettely) oikeutettuina esittämään huomautuksensa – kun muodollinen tutkintamenettely on aloitettu – ja pyytämään, että niiden henkilöllisyyttä ei ilmaista asianomaiselle jäsenvaltiolle – tämä mahdollisuus ei selvästikään koske tuensaajaa.
72. Asetuksen johdanto-osassa tai säännöksissä ei missään viitata muiden osapuolten kuin asianomaisen jäsenvaltion asemaan alustavassa vaiheessa ennen muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista. Käsiteltävänä olevassa asiassa on kysymys juuri tästä vaiheesta.
73. Muutoin ainoastaan 20 artikla sääntelee asianomaisten osapuolten oikeuksia. Siinä säädetään seuraavaa:
”1. Asianomaiset osapuolet voivat 6 artiklan mukaisesti tehdä huomautuksia muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevasta komission päätöksestä. Asianomaisille osapuolille, jotka ovat tehneet tällaisia huomautuksia, ja kaikille yksittäisen tuen saajille toimitetaan jäljennös komission 7 artiklan mukaisesti tekemästä päätöksestä.
2. Asianomaiset osapuolet voivat toimittaa komissiolle tietoja oletetuista sääntöjenvastaisista tuista ja tuen väärinkäytöstä. Jos komissio katsoo, että sillä ei saamiensa tietojen perusteella ole riittävää syytä ottaa kantaa asiaan, se ilmoittaa tästä asianomaiselle osapuolelle. Jos komissio tekee päätöksen asiassa, jota toimitetut tiedot koskevat, se toimittaa jäljennöksen päätöksestä asianomaiselle osapuolelle.
3. Asianomaiset osapuolet voivat pyynnöstään saada jäljennöksen 4 artiklan, 7 artiklan, 10 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan mukaisista päätöksistä.”
74. En löydä tästä mitään, mikä osoittaisi systemaattista pyrkimystä tuensaajien etujen suojaamisen. Itse asiassa juuri se seikka, että asianomaisten osapuolten, joiden joukossa tuensaajille ei myönnetä mitään erityistä kohtelua, oikeuksia käsitellään näin rajallisesti yhden ainoan artiklan sisällä, on merkityksellistä, kun sitä verrataan kaikkialla muussa asetustekstissä oleviin viittauksiin komission ja jäsenvaltioiden velvollisuuksiin ja näiden kahden välisiin suhteisiin ja yhteydenpitoon. Sama malli on lisäksi yhtä selvä EY 88 artiklan sanamuodon perusteella.
75. Kaikki muut asetukseen sisältyvät viittaukset tuensaajaan ovat puhtaasti tosiseikkoihin perustuvia ilman mitään viittauksia minkäänlaiseen tuensaajan suojaamiseen.
76. Näin on erityisesti 15 artiklan osalta, jossa tuensaajaan viitataan vain vanhentumisajan alkamisajankohdan määrittelemisen tarkoituksessa. Muutoin tämän säännöksen sanamuoto on neutraali, mitä voidaan odottaakin määräykseltä, jolla pyritään takaamaan oikeusvarmuus kaikille.
77. Scott väittää kuitenkin, että vanhentumisajan tarkoituksen on oltava tuensaajan edun suojaaminen, koska pohjimmiltaan tämä on ainoa etu, joka tarvitsee suojaa sen jälkeen, kun kymmenen vuotta tuen myöntämisestä on kulunut, ja ainoa etu, joka itse asiassa hyötyy vanhentumisajan päättymisestä. Tuen takaisinperiminen kymmenen vuotta sen myöntämisen jälkeen ei tapahdu yleensä tuen myöntäneen jäsenvaltion vahingoksi, mutta se tapahtuu aina tuensaajan vahingoksi.
78. Kuitenkin täysin riippumatta siitä, että takaisin periminen myös kymmenen vuoden jälkeen voi hyvinkin olla jäsenvaltion – joka ei ole odottanut mitään takaisin perimistä mutta joka ei todennäköisesti halua nähdä tukemansa yrityksen, talouden sektorin tai maantieteellisen alueen joutuvan vaaraan – etujen vastaista, ja täysin riippumatta siitä, että kilpailijan tai muun asianomaisen osapuolen intressi tuen takaisinperimiseen voi olla aivan yhtä suuri kuin tuensaajan intressi sen pitämiseen, tämä väite perustuu siihen minun käsitykseni mukaan virheelliseen olettamaan, että vanhentumisajan tarkoituksena täytyy olla jonkin osapuolen etujen suojaaminen.
79. Päinvastoin, kuten asetuksesta ilmenee ja kuten Scott itse on korostanut muualla lausumissaan, tarkoituksena on oikeusvarmuuden luominen. Tämä tarkoitus on neutraali ja objektiivinen, ei puolueellinen ja subjektiivinen.
80. Vanhentumisajan – yhden ja ainoan – kuluminen umpeen ei muuta ainoastaan tuensaajan ja jäsenvaltion oikeudellista asemaa, vaan myös komission ja muiden asianomaisten osapuolten, jotka on laajasti mutta ei tyhjentävästi määritelty asetuksen N:o 659/1999(16) 1 artiklan h alakohdassa. Asianomaisen jäsenvaltion ja tuensaajan lisäksi myös komissio, muut jäsenvaltiot, kilpailijat ja paikalliset tai alueelliset viranomaiset, jotka ovat hyötyneet tuen myöntämisestä tai joihin se on vaikuttanut haitallisesti, voivat olla varmoja siitä, että tuen on siitä lähtien katsottava olevan voimassa olevaa tukea.
81. Scottin väitettä, jonka mukaan keskeyttävästä toimenpiteestä on ilmoitettava tuensaajalle, jotta sillä olisi vaikutusta, on tarkasteltava tässä valossa.
82. Määräaikojen ja vanhentumisaikojen luonteeseen kuuluu, että ne vaikuttavat suoraan tai epäsuorasti useiden osapuolten oikeudelliseen asemaan. Niiden tapahtumien täsmällistä ajankohtaa, jotka aloittavat ajan kulumisen tai keskeyttävät sen, ei välttämättä automaattisesti ja välittömästi saateta niiden kaikkien tietoon. Välttämätöntä sen sijaan on, että tällaisen tapahtuman on oltava helposti todettavissa ja objektiivisesti todistettavissa.
83. Vaikka komission jäsenvaltiolle tekemän tietopyynnön kaltainen tapahtuma onkin aluksi ehkä vain näiden osapuolten tiedossa, muu osapuoli, jota asia koskee, voi kuitenkin todeta sen tiedustelemalla asiaa – riippuen osapuolen halusta vaiteliaisuuteen – joko komissiolta tai jäsenvaltiolta. Sen olemassaolo voidaan näyttää toteen myös objektiivisesti, ainakin jos se on tehty kirjallisesti. (Jos sitä ei voida näyttää toteen objektiivisesti, siihen ei tietenkään voida lainkaan vedota.)
84. On totta, että käsiteltävänä olevassa asiassa minkään osapuolen ei voitu olettaa tiedustelevan vanhentumisajan mahdollista keskeytymistä asianomaisena ajankohtana, koska asetus, jolla vanhentumisaika otettiin käyttöön ja jossa säädettiin keskeyttävistä tapahtumista, annettiin vasta noin kaksi vuotta myöhemmin. Tämä erikoisuus, joka on väistämätön seuraus siitä, että vanhentumisaikaa sovelletaan tapahtumiin, jotka sattuivat ennen sen voimaantuloa, ei kuitenkaan voi vaikuttaa siihen, millä tavoin asetusta on tulkittava.(17)
”… tai jäsenvaltion komission pyynnöstä”
85. Scott esitti myös olennaisen väitteen, joka perustuu 15 artiklan nimenomaiseen sanamuotoon. Kuten muistetaan, tässä artiklassa säädetään, että ”sääntöjenvastaista tukea koskevat komission toimet tai jäsenvaltion komission pyynnöstä toteuttamat toimet keskeyttävät vanhentumisajan”. Scott päättelee, että jos jäsenvaltion komission pyynnöstä toteuttaman toimen on keskeytettävä vanhentumisaika, on oletettava, että yksin tämä pyyntö ei voi tätä tehdä.
86. Kysymyksessä oleva sanamuoto tukisi varmasti Scottin väitettä, jos olemassa olisi muita samaan suuntaan viittaavia seikkoja. Kuten olen todennut, en usko, että tällaisia on. Ilman näitä seikkojakin kyseisen sanamuodon ottaminen asetukseen on hämmentävää syistä, joita Scott korostaa.
87. Yksi selitys, vaikkakaan ei kaikkein tyydyttävin, voisi olla, että lakia säädettäessä on oltu huolimattomia. Komissio huomauttaa, että alkuperäinen ehdotus neuvoston asetukseksi(18) ei sisältänyt säännöstä vanhentumisajasta ja että 15 artiklan lisäsi asetukseen neuvosto. Se huomauttaa myös, että asetuksen N:o 659/1999 15 artikla muistuttaa silmiinpistävästi asetuksen N:o 2988/74 2 ja 3 artiklaa.(19) Voidaan arvella, että kysymyksessä oleva sanamuoto on saatettu kopioida asetuksesta toiseen ilman, että on kiinnitetty täyttä huomiota menettelyllisiin eroihin yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen ja valtiontukisääntöjen välillä. Kilpailuasioissa komissio voi olla vuorovaikutuksessa suoraan yritysten kanssa tai jäsenvaltioiden välityksin, joten kysymyksessä oleva sanamuoto vaikuttaa asianmukaiselta; valtiontuen osalta komission ainoa keskustelukumppani on jäsenvaltio.
88. Voidaan kuitenkin myös löytää muita selityksiä, jotka antavat virkkeelle jotakin, tosin ehkä rajoitettua, käytännön merkitystä.
89. Komissio huomauttaa esimerkiksi, että se voi tehdä jäsenvaltiolle yleisen pyynnön tietyin aikavälein kenties kansallista tasoa alemmalla tasolla myönnettyä tukea koskevan järjestelmän lakkauttamisesta. Tällainen pyyntö keskeyttäisi vanhentumisajan jo maksetun tuen osalta, mutta ei myöhemmin myönnettävän tuen osalta, ennen kuin järjestelmä voitaisiin tosiasiallisesti lakkauttaa. Viimeksi mainitun suhteen jäsenvaltion komission pyynnöstä tapahtuva toiminta olisi keskeyttävä tapahtuma.
90. Saattaisi myös tulla esiin tilanne, jossa komission pyyntö on sellaisessa muodossa, esimerkiksi puhelimitse esitettynä, että sitä ei voida riittävällä tavalla näyttää toteen, jotta siihen voitaisiin vedota oikeudellisesti, mutta jäsenvaltio kuitenkin noudattaa sitä.
Tällöin jäsenvaltion toiminta keskeyttäisi vanhentumisajan.
91. Lopuksi voidaan palauttaa mieleen, että 15 artiklassa säädetään, että vanhentumisaika alkaa uudelleen kunkin keskeytyksen jälkeen. Tämä sisältää selvästi ajatuksen siitä, että vanhentumisaika voidaan keskeyttää toistuvasti, ja mahdollisuus siitä, että jäsenvaltio voisi suorittaa yhden tai useampia keskeyttäviä toimia alkuperäisen keskeyttävän toimen jälkeen, vaikuttaa täysin järkevältä tässä yhteydessä.
92. Näin ollen katson, että Scottin 15 artiklan sanamuotoa koskeva väite ei voi kumota valituksenalaisen tuomion 60 kohtaan sisältyvää päätelmää, vaikka olisi ollut parempi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi käsitellyt tuota väitettä, jota se piti riittävän relevanttina esittääkseen siitä yhteenvedon valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa.
Tuensaajan rooli tietolähteenä ja komission tiedonantovelvollisuus tuensaajalle
93. Kaksi valituksenalaisen tuomion 59 kohtaan sisältyvää seikkaa, jotka Scott riitauttaa, voidaan lopuksi käsitellä hyvin lyhyesti.
94. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että ”ne, joita asia koskee, toimivat pääasiallisesti komission tiedonlähteenä EY 88 artiklan 2 kohdan nojalla aloitetussa hallinnollisessa menettelyssä” ja että ”komissiolla ei siis ole velvollisuutta ilmoittaa niille, joita asia mahdollisesti koskee, mukaan luettuna tuensaaja, toimenpiteistä, joihin se ryhtyy sääntöjenvastaisen valtiontuen suhteen, ennen hallinnollisen menettelyn aloittamista”.
95. Scott ei näytä riitauttavan noiden toteamuksien sisältöä mutta väittää, että ne eivät tue 60 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan sillä, että Scott ei ollut tietoinen komission tietopyynnöistä, ei seuraa, että noilla tietopyynnöillä ei olisi oikeusvaikutusta suhteessa Scottiin.
96. Pidän selvänä valituksenalaisen tuomion asianomaisten kohtien lukemisen perusteella, että 60 kohdassa esitetty päätelmä perustuu kaikkiin 58 ja 59 kohdan lähtökohtiin. Kaksi tärkeintä näistä lähtökohdista ovat, että on olemassa yksi ainoa vanhentumisaika, jota sovelletaan samalla tavoin kaikkiin osapuoliin, ja että valtiontukia koskeva tutkinta- ja valvontamenettely käydään pääasiassa komission ja asianomaisten jäsenvaltioiden välillä. Olen esittänyt, minkä vuoksi mielestäni noiden lähtökohtien osalta ei voida esittää mitään epäilyksiä. Kaksi muuta Scottin arvostelemaa toteamusta ovat täysin yhdenmukaisia tämän päätelmän kanssa ja ovat omiaan vahvistamaan sitä, vaikka ne eivät olekaan itsessään riittäviä sen osoittamiseksi.
Valituksenalaisen tuomion 58–60 kohtaa koskeva päätelmä
97. Tämän vuoksi päädyn siihen, että valituksenalaisen tuomion 58–60 kohtaan sisältyvät perustelut ovat asianmukaiset ja riittävät johtaakseen siihen yhtä asianmukaiseen päätelmään, että komission jäsenvaltiolle esittämä tietopyyntö voi keskeyttää vanhentumisajan ja että keskeyttäminen on oikeudellisesti tehokas suhteessa kaikkiin osapuoliin, vaikka asianomainen tuensaaja ei olisi tietoinen pyynnöstä.
98. Käsitykseni mukaan tämä riittää sen päätelmän tekemiseen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä ja että valitus tulisi hylätä. Valituksenalaisen tuomion 61 ja 62 kohdan osalta on kuitenkin esitetty joitakin vielä käsittelemättömiä väitteitä, joita voidaan tarkastella lyhyesti.
Perusteltu luottamus
99. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa 61 kohdassa, että koska kysymyksessä olevasta tuesta ei ollut ilmoitettu, Scottilla ei voinut olla perusteltua luottamusta siihen, että tuki olisi myönnetty asianmukaisesti, ja että huolellisen taloudellisen toimijan on varmistettava, että asianmukaista menettelyä on noudatettu.
100. Scott väittää, että jos perustellun luottamuksen puuttuminen sen suhteen, että tuki oli asianmukaisesti myönnetty, sulkee pois vanhentumisaikaan turvautumisen, vanhentumisaikaan ei voida turvautua käytännöllisesti katsoen koskaan, sillä sitä sovelletaan välttämättä vain niissä tilanteissa, joissa tuesta ei ole ilmoitettu ja joissa tuensaajalla ei voi olla perusteltua luottamusta lainmukaisuuden osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tämän vuoksi virheellisesti, että tällaisen luottamuksen olemassaololla tai puuttumisella olisi merkitystä 15 artiklan soveltamisen kannalta.
101. Yhdyn laajalti Scottin näkemykseen. Viittaus perusteltuun luottamukseen on tässä yhteydessä epäonnistunut, koska sen oikeuskäytännön mukaan, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa, sen olemassaoloa ei voida asettaa kyseenalaiseksi.
102.
Kuten komissio huomauttaa, viittauksen mukanaolo ei kuitenkaan merkitse, että tuomio pitäisi kumota, ellei se ole välttämätön osa niitä perusteluja, joiden nojalla saavutetaan oikeudellinen päätelmä, ja kuten olen edellä tehnyt selväksi, katson, että tämä päätelmä saavutettiin itsenäisesti ja riittävin perustein 60 kohdassa.
103. Scottin mainitsema viittaus perusteltuun luottamukseen on näin ollen tässä yhteydessä merkityksetön valituksenalaisen tuomion kannalta. Samalla lailla se on merkityksetön myös itse valituksen kannalta.
104. Huomauttaisin kuitenkin, että muistutus siitä, että huolellisen taloudellisen toimijan tulisi varmistaa, että asianmukaista menettelyä on noudatettu, ei ole merkityksetön yleisenä huomautuksena 15 artiklan yhteydessä, erityisesti siinä valossa, että Scottin huolena oli tuensaajan tietoisuus vanhentumisajan keskeyttävästä tapahtumasta.
Oikeusvarmuus ennen vanhentumisajan käyttöönottoa
105. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, että kantaja ei voi ennen asetuksen N:o 659/1999 voimaantuloa vedota perusteltuun luottamukseen tai oikeusvarmuuteen vuonna 1987 myönnetyn ilmoittamatta jätetyn tuen vanhentumisen osalta ja että se toteamus, että komission pyyntö keskeytti vanhentumisajan, ei voinut loukata tällaista varmuutta.
106. Scott katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti virheellisesti tätä seikkaa merkityksellisenä ja että tämä toteamus on ristiriidassa sen aiemman päätelmän kanssa, jonka mukaan tätä asetusta oli sovellettava tosiseikkoihin sellaisina kuin ne olivat 12 .7.2000 eli ajankohtana, jolloin riidanalainen päätös tehtiin ja jonka mukaan päivämäärää 31.8.1987 oli pidettävä vanhentumisajan kulumisen alkamisajankohtana.
107. Olen samaa mieltä siitä, että tuomion 62 kohdan toteamus, siltä osin kuin se koskee oikeusvarmuutta,(20) ei ole välttämätön askel perusteltaessa 60 kohdassa esitettyä päätelmää – mikä itse asiassa on ymmärrettävissä siitäkin, että se sijoittuu kyseisen päätelmän jälkeen. Se ei kuitenkaan ole yleisenä kommenttina merkityksetön, koska jos se, että komission pyyntö keskeytti vanhentumisajan, olisi loukannut oikeusvarmuutta, olisi erilainen tarkastelu saattanut olla tarpeen.
108. Lisäksi siltä osin kuin kysymys on oikeusvarmuudesta, katson, että kyseisen lausuman tarkoitus on yksinkertaisesti korostaa sitä, että käsiteltävänä olevan asian epätavallisissa olosuhteissa oikeusvarmuus vanhentumisajan vaikutusten osalta tuli esiin vasta 16.4.1999, kun asetus N:o 659/1999 tuli voimaan. Tämä on täysin yhdenmukaista aiemman, vanhentumisajan sovellettavuutta koskevan päätelmän kanssa. Koska Scottille oli ilmoitettu vanhentumisajan keskeyttävästä toimenpiteestä ennen kuin oikeusvarmuus tuolloin syntyi, ei edes se, että Scott olisi ollut oikeassa tuensaajan tiedontarpeen osalta, olisi tukenut sen väitettä näissä olosuhteissa. Itse asiassa voidaan lyhyesti todeta, että 16.4.1999 syntynyt oikeusvarmuus sisälsi varmuuden siitä, että vanhentumisaika oli keskeytynyt 17.1.1997.
109. Näin ollen valituksenalaisen tuomion 61 ja 62 kohdassa tai Scottin näitä kohtia koskevissa lausumissa ei ole mitään, mikä antaisi aihetta tuomion kumoamiseen.
Asian palauttaminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen – oikeudenkäyntikulut
110. Jos valituksenalainen tuomio kumotaan, yhteisöjen tuomioistuin voi perussääntönsä 61 artiklan mukaisesti itse ratkaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetun kanteen lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
111. Käsiteltävänä olevassa asiassa valituksenalaisen tuomion tarkoituksena ei ole olla lopullinen ratkaisu, vaan siinä käsitellään vain yhtä riitakysymystä. Asian käsittelyä muilta osin jatkettiin ja on sittemmin lykätty tässä valitusasiassa annettavaan ratkaisuun asti.
Tämä lähestymistapa – joka saattaa vaikuttaa yllättävältä, koska Scottin valituksen hyväksyminen merkitsisi uutta ja jokseenkin myöhästynyttä ratkaisematta jääneiden kysymysten tutkimista – merkitsee, että yhteisöjen tuomioistuin ei voi ratkaista asiaa lopullisesti.
112. Työjärjestyksen 122 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 69 artiklan 5 kohdassa määrätään, että jollei oikeudenkäyntikulujen korvaamista vaadita, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
113. Käsiteltävänä olevassa asiassa katson, että valitus on perusteeton. Koska komissio ei kuitenkaan ole vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista, kunkin asianosaisen on vastattava omista kuluistaan.
Loppuhuomautukset – käytännön näkökohtia
114. Käsiteltävänä olevassa asiassa monet seikat saavat melko omituisen luonteen, kun otetaan huomioon, että kysymys on siitä, onko oikeusvarmuuden kannalta merkitystä sillä, tietääkö tuensaaja toimesta, jonka komissio on toteuttanut ja jonka katsotaan keskeyttäneen vanhentumisajan, kun tämän vanhentumisajan käyttöönottamisesta säädettiin lainsäädännössä vasta sen jälkeen, kun kaikki asian kannalta merkitykselliset ajankohdat olivat jo menneet.
115. Näissä olosuhteissa on vaikea myöntää, että mikään tapahtuma tai tietoisuus tästä tapahtumasta voisi saada aikaan minkäänlaista oikeusvarmuutta ennen 16.4.1999, jolloin vanhentumisaika otettiin käyttöön.
116. Olen ehdottanut,(21) että asianmukainen näkökanta olisi saattanut olla se, että vanhentumisaikaa ei voitu soveltaa lainkaan käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa – tämä lähestymistapa olisi itse asiassa johtanut samaan tulokseen kuin päätelmä siitä, että Scott ei voinut turvautua sen umpeen kulumiseen, koska se oli keskeytetty.
117. Nyt kun asian kannalta merkityksellisten menettelyllisten sääntöjen olemassaolo on tiedossa, tietoisuudella komission toiminnasta on kuitenkin huomattava käytännön merkitys sellaisen tuen saajalle, josta ei ole ilmoitettu, vaikka se ei olisikaan, kuten olen tarkastelussani todennut, oikeudellisesti relevanttia.
118. Tässä suhteessa minusta vaikuttaa siltä, että täysin asetuksen N:o 659/1999 sisältämistä säännöistä riippumatta komission on hyvän hallintotavan mukaisesti ilmoitettava tuensaajille kaikista toimistaan, jotka saattavat keskeyttää vanhentumisajan, erityisesti jos vanhentumisaika on päättymäisillään ja on olemassa mahdollisuus siitä, että tuensaaja ei muutoin saa tietoa näistä toimista ennen sen umpeen kulumista.
119. Ilmoitus voisi olla yksinkertaisesti lyhyt Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistava tiedonanto. Komission asiamies esitti istunnossa lukuisia syitä, joiden vuoksi hänen mukaansa tällainen menettely ei olisi niin käytännöllinen kuin miltä ensi silmäyksellä näyttää. En ole vakuuttunut siitä, että vaikeudet olisivat niin suuria kuin millaisiksi hän ne kuvasi. Lyhyt tiedonanto virallisessa lehdessä olisi yksinkertainen ja käytännöllinen askel, jolla vältettäisiin sen kaltaiset ongelmat, joihin Scott kiinnittää huomiota.
Ratkaisuehdotus
120. Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen valossa katson, että yhteisöjen tuomioistuimen tulisi hylätä valitus ja palauttaa asia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen niiden kysymysten ratkaisemista varten, joita se ei käsitellyt tuomiossaan, ja että asianosaisten on vastattava omista valituksesta aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)
–	Asia T-366/00, Scott v. komissio, tuomio 10.4.2003 (Kok. 2003, s. II-1763).
(3)
– 	EYVL 22.3.1999, L 93, s. 1.
(4)
–	Ks. erityisesti johdanto-osan toinen ja kolmas perustelukappale.
(5)
–	Sic. Tämä epäonnistunut muotoilu on esitetty paremmin ranskankielisessä versiossa: ”Les pouvoirs de la Commission en matière de récupération de l’aide”, jonka kanssa useat kieliversiot ovat sopusoinnussa. Aivan ilmeisesti on tuen myöntäneen jäsenvaltion tehtävä periä se takaisin ja komission valta rajoittuu tästä takaisin perimisestä määräämiseen.
(6)
–	Ks. yhdistetyt asiat T-126/96 ja T-127/96, Breda Fucine ja EFIM, tuomio 15.9.1998 (Kok. 1998, s. II-3437, 67–69 kohta).
(7)
–	Johdanto-osan 14 perustelukappale.
(8)
–	EYVL 1998, C 301, s. 4.
(9)
–	Ranskan Scott Paper SA Kimberly-Clarkille myöntämästä tuesta (EYVL 2002, L 12, s. 1).
(10)
–	Ks. päätöksen 219–224 perustelukappale.
(11)
–	Tämä on ilmeisesti virhe; kirje on päivätty 17.1.
(12)
–	Asia 41/69, tuomio 15.7.1970 (Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455). Ratkaisuehdotus liittyi myös asiaan 44/69, Buchler v. komissio, tuomio 15.7.1970 (Kok. 1970, s. 733) ja asiaan 45/69, Mannheim v. komissio, tuomio 15.7.1970 (Kok. 1970, s. 769).
(13)
–	Vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26 päivänä marraskuuta 1974 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s. 1).
(14)
–	Asia C-99/98, tuomio 15.2.2001 (Kok. 2001, s. I-1101, 27 ja 28 kohta).
(15)
–	Sanan ”in” käyttö virkkeessä ”possibilities in which third parties have to defend their interests” englanniksi ei näytä vastaavan useimpia muita kieliversioita, joissa viitataan kolmansien osapuolten mahdollisuuksiin etujensa puolustamisessa.
(16)
–	Ks. edellä 69 kohta.
(17)
–	Ks. tarkemmin jäljempänä loppuhuomautukseni 114 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
(18)
–	Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (KOM(98) 73 lopullinen, EYVL 1998, C 116, s. 13).
(19)
–	Ks. edellä 55 kohta.
(20)
–	Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi siis perusteltuun luottamukseen tässä suhteessa, mutta Scott rajoittaa vastalauseensa oikeusvarmuutta koskevaan viittaukseen. Arviointini soveltuisi kuitenkin soveltuvin osin perusteltua luottamusta koskevaan toteamukseen.
(21)
–	Edellä 45 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.