62008CC0018
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 25 septembrie 2008 (
1
)
Cauza C-18/08
Foselev Sud-Ouest SARL
împotriva
Administration des douanes et droits indirects
„Taxa pe autovehicule — Directiva 1999/62/CE — Aplicare a taxelor la vehiculele grele de marfă pentru utilizarea anumitor infrastructuri — Articolul 6 alineatul (2) litera (b) — Decizie a Comisiei de aprobare a unei scutiri — Lipsa efectului direct”
I — Introducere
1.
Republica Franceză a intenționat să obțină scutirea anumitor vehicule grele de marfă de la taxa pe autovehicule [„taxe spéciale sur certains véhicules routiers”, denumită și „taxe à l’essieu” (taxa pe osie)]. Directiva 1999/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 iunie 1999 de aplicare a taxelor la vehiculele grele de marfă pentru utilizarea anumitor infrastructuri (
2
) armonizează această taxă. Conform directivei, aplicarea scutirii necesita acordul Comisiei, pe care aceasta l-a acordat și sub forma unei decizii adresate Republicii Franceze. Decretul francez care a introdus scutirea a fost adoptat doar după mai mult de un an.
2.
Problema în litigiu este dacă un contribuabil, întemeindu-se direct pe decizia Comisiei, are dreptul la scutirea de taxă anterior adoptării decretului. Această întrebare nu a fost analizată numai de tribunal d’instance de Bordeaux (Tribunalul de Primă Instanță din Bordeaux), care a adresat Curții prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Astfel, alte organe jurisdicționale de primă instanță, precum și Cour d’appel de Lyon (Curtea de Apel din Lyon) s-au pronunțat deja asupra acestei întrebări, dând totuși soluții diferite.
II — Cadrul juridic
3.
Articolul 6 alineatul (2) din Directiva 1999/62 prevede:
„Statele membre pot aplica tarife reduse sau scutiri pentru:
[…]
(b)
vehiculele care circulă doar ocazional pe drumurile publice ale statului membru unde s-a făcut înmatricularea și care sunt utilizate de către persoane fizice sau juridice a căror ocupație principală nu este transportul de mărfuri, cu condiția ca activitățile de transport desfășurate de aceste vehicule să nu provoace denaturări ale regulilor concurenței și sub rezerva acordului Comisiei. […]”
4.
După ce Republica Franceză a solicitat acordul Comisiei cu privire la scutirea anumitor vehicule, Comisia a adoptat la 20 iunie 2005 Decizia 2005/449/CE (
3
) care a fost publicată la în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Decizia prevede:
„Articolul 1
Conform articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62/CE, Comisia aprobă prin prezenta decizie scutirea, până la 31 decembrie 2009, de taxa pe vehiculele cu motor de 12 tone sau mai mult, utilizate exclusiv pentru transportul de echipamente instalate permanent și în cadrul unor lucrări publice și industriale în Franța:
1.
mașini de ridicat și aparate de manipulare cu autopropulsie (macarale fixate pe un șasiu rutier);
2.
pompe sau stații de pompare mobile fixate permanent pe un șasiu rutier;
3.
motocompresoare mobile fixate permanent pe un șasiu rutier;
4.
betoniere și pompe de beton fixate permanent pe un șasiu rutier (cu excepția betonierelor cu tambur pentru transportul betonului);
5.
generatoare mobile fixate permanent pe un șasiu rutier;
6.
bormașini mobile fixate permanent pe un șasiu rutier.
Articolul 2
Republica Franceză este destinatara prezentei decizii.”
5.
Prin Decretul nr. 2006-818 din 7 iulie 2006, care a fost publicat la în Journal officiel de la République française, statul francez a introdus scutirea de la taxa pe autovehicule până la pentru vehiculele menționate în Decizia 2005/449.
III — Situația de fapt, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare și procedura
6.
În acțiunea principală, Foselev Sud-Ouest SARL (denumită în continuare „Foselev”) solicită de la Administration des douanes et des droits indirects (Administrația Vămilor și Administrația Fiscală pentru Impozite Indirecte) rambursarea sumei de 1973,74 euro cu titlu de taxă pe autovehicule, precum și a dobânzilor și a costurilor pe care aceasta a trebuit să le plătească în mod nejustificat în perioada 20 iunie 2005-. Reclamanta consideră că dreptul la scutirea de taxă rezultă deja în mod direct din Decizia 2005/449 a Comisiei, astfel încât nu mai datorează taxa respectivă încă de la momentul adoptării deciziei menționate, iar nu de la intrarea în vigoare a decretului.
7.
Prin Hotărârea din 4 decembrie 2007, tribunal d’instance de Bordeaux, care a fost sesizat cu judecarea litigiului, a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 iunie 1999 de aplicare a taxelor la vehiculele grele de marfă pentru utilizarea anumitor infrastructuri prevede posibilitatea unui stat membru de a scuti [de taxa pe autovehicule] anumite categorii de vehicule. În acest cadru, autorizarea acordată Republicii Franceze de către Comisie prin Decizia din, în sensul scutirii de taxa pe autovehicule a anumitor categorii de vehicule este aplicabilă direct particularului sau, întrucât este vorba despre o decizie de autorizare adresată Republicii Franceze, aceasta necesită o măsură națională de transpunere?”
8.
Foselev, guvernele francez și italian, precum și Comisia Comunităților Europene au prezentat observații scrise în fața Curții. Nu a avut loc o ședință.
IV — Apreciere juridică
9.
Conform articolului 249 al patrulea paragraf CE, decizia este obligatorie în toate elementele sale pentru destinatarii pe care îi indică. Conform articolului 2, Decizia 2005/449 este adresată Republicii Franceze.
10.
Totuși, astfel cum s-a pronunțat deja Curtea, ar fi incompatibil cu efectul obligatoriu recunoscut deciziei prin articolul 249 CE să se excludă în principiu faptul ca obligația pe care aceasta o prevede să poată fi invocată de persoane vizate prin acea decizie (
4
). În consecință, o prevedere a unei decizii adresate unui stat membru poate fi invocată în raporturile cu acest stat membru atunci când dispoziția în cauză îi impune destinatarului său o obligație necondiționată și suficient de clară și de precisă (
5
).
11.
Spre deosebire de guvernele care au participat la procedură și de Comisie, Foselev consideră că Decizia 2005/449 impune Republicii Franceze obligația de a introduce scutirea menționată de aceasta.
12.
Problema dacă din decizie rezultă o obligație necondiționată și suficient de clară și de precisă de a scuti de taxă vehiculele indicate începând de la o anumită dată trebuie apreciată având în vedere textul și temeiul său juridic, și anume articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62.
13.
Textul Deciziei 2005/449 nu stabilește nicio astfel de obligație. Mai degrabă, articolul 1 din decizie se limitează la obținerea acordului Comisiei pentru măsurile solicitate de Franța. Într-adevăr, dispoziția permite scutirea doar până la 31 decembrie 2009. Totuși, aceasta nu stabilește nicio dată de la care să înceapă aplicarea scutirii. Așadar, și după adoptarea deciziei de aprobare, Republica Franceză era liberă să introducă scutirea aprobată la orice dată înainte de prin adoptarea decretului corespunzător sau să nu utilizeze deloc autorizarea.
14.
Articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62 acordă statelor membre posibilitatea de a scuti de taxă vehiculele menționate în dispoziție sau de a le supune unor tarife reduse ale taxei, după cum rezultă în mod clar din utilizarea cuvintelor „pot aplica”. În consecință, statele membre au puterea discreționară de a utiliza opțiunea pe care le-o acordă directiva.
15.
Condiția pentru aplicarea reglementărilor naționale de exceptare corespunzătoare este acordul Comisiei. Astfel cum a subliniat Comisia în mod corect în observațiile sale scrise, decizia acesteia de acordare a scutirii de taxă nu poate transforma puterea discreționară acordată de directivă statului membru în obligația de a introduce scutirea.
16.
Într-adevăr, Curtea a precizat în Hotărârea Hansa Fleisch Ernst Mundt că simplul fapt că o decizie permite statelor membre destinatare să deroge de la dispoziții clare și precise ale aceleiași decizii nu ar putea, ca atare, să lipsească aceste dispoziții de efect direct (
6
).
17.
Cu toate acestea, situația juridică în acea cauză nu este comparabilă cu situația prezentă. Decizia aplicabilă la momentul respectiv a stabilit o taxă forfetară pentru controalele sanitare ale cărnii, permițând însă statelor membre să aplice tarife derogatorii de la taxe, corespunzătoare costurilor reale ale controalelor. Spre deosebire de Decizia 2005/449, respectiva decizie a prevăzut, așadar, o obligație de a introduce anumite taxe. Desigur, acea decizie permitea statelor membre să stabilească taxe derogatorii de la taxele forfetare. Însă decizia a stabilit condiții și pentru elaborarea respectivelor derogări naționale. În această situație, Curtea a considerat necesar ca fiecare debitor al taxei să poată invoca direct decizia în fața unei instanțe naționale în scopul de a permite să se verifice dacă derogarea de la taxele forfetare este conformă cu cerințele deciziei (
7
).
18.
Constatările Curții din Hotărârea Hansa Fleisch Ernst Mundt nu pot fi, așadar, transpuse în prezenta cauză, întrucât nici Decizia 2005/449, nici Directiva 1999/62 pe care se întemeiază această decizie nu impun statelor membre obligația de a introduce scutirea de taxă a cărei respectare ar trebui să poată fi supusă unui control judiciar. În plus, în perioada pentru care Foselev solicită rambursarea taxei, nu exista încă nicio măsură națională de executare, a cărei dezvoltare ar fi necesitat un control judiciar privind conformitatea cu criteriile din decizia Comisiei.
19.
Ar fi putut fi stabilită o paralelă cu respectiva cauză Hansa Fleisch Ernst Mundt, în ipoteza în care Comisia ar fi aprobat ca Republica Franceză să aplice un tarif redus cu privire la anumite categorii de vehicule și dacă imediat după aceea ar fi fost aplicate tarife derogatorii de la taxă. Însă nu ne regăsim în această situație. În consecință, concluzia este că Decizia 2005/449 nu impune nicio obligație Republicii Franceze de a aplica scutirea de la o anumită dată.
20.
Trimiterea făcută de Foselev la articolul 254 alineatul (3) CE nu modifică nimic în această privință. În temeiul acestei dispoziții, deciziile sunt notificate destinatarilor și intră în vigoare prin această notificare. Cu toate acestea, doar dispoziția cuprinsă efectiv în decizia în discuție intră în vigoare.
21.
În consecință, notificarea Deciziei 2005/449 către Republica Franceză (sau eventual și publicarea acesteia în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (
8
)) are drept efect intrarea în vigoare a acordului privind aplicarea scutirii. Dacă legiuitorul francez ar fi adoptat decretul deja înainte de obținerea acordului și dacă ar fi supus aplicarea acestuia condiției suspensive privind aprobarea măsurii de către Comisie, astfel Foselev ar fi putut deja să se prevaleze de scutire de la intrarea în vigoare a deciziei (
9
). În acest caz, scutirea nu ar fi rezultat totuși direct din decizie, ci din decret. Însă legiuitorul național a ales o altă cale, care îi era de asemenea deschisă: acesta a așteptat acordul Comisiei și doar după aceea a adoptat decretul care a introdus scutirea în dreptul fiscal național. Faptul că între cele două documente a trecut mai mult de un an nu este relevant din punctul de vedere al dreptului comunitar.
V — Concluzie
22.
Având în vedere aceste considerații, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebarea preliminară adresată de tribunal d’instance de Bordeaux:
„Decizia 2005/449/CE a Comisiei din 20 iunie 2005, prin care Comisia a dat acordul Republicii Franceze cu privire la scutirea de taxa pe autovehicule a anumitor categorii de vehicule conform articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62/CE, nu acordă particularilor în mod direct niciun drept la scutire. Mai degrabă, dreptul la scutirea de taxă există doar când statul membru în discuție a adoptat o măsură națională corespunzătoare de aplicare.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	JO L 187, p. 42, Ediție specială, 07/vol. 7, p. 88.
(
3
)	Decizia 2005/449/CE a Comisiei din 20 iunie 2005 privind o cerere de scutire de taxa pe autovehicule introdusă de Franța în temeiul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 1999/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului de aplicare a taxelor la vehiculele grele de marfă pentru utilizarea anumitor infrastructuri (JO L 158, p. 23).
(
4
)	Hotărârea din 6 octombrie 1970, Grad (9/70, Rec., p. 825, punctul 5), și Hotărârea din, Hansa Fleisch Ernst Mundt (C-156/91, Rec., p. I-5567, punctul 12). A se vedea în detaliu, în ceea ce privește efectul direct al deciziilor, și Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate la în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Carp (C-80/06, Rec., p. I-4473, punctul 55 și următoarele).
(
5
)	Hotărârea Grad, citată anterior, punctul 9, și Hotărârea Hansa Fleisch Ernst Mundt, citată anterior, punctul 13.
(
6
)	Hotărârea Hansa Fleisch Ernst Mundt, citată anterior, punctul 15.
(
7
)	Hotărârea Hansa Fleisch Ernst Mundt, citată anterior, punctul 15, cu trimitere la Hotărârea din 4 decembrie 1974, van Duyn (41/74, Rec., p. 1337, punctul 7).
(
8
)	A se vedea, în ceea ce privește raportul dintre notificare și publicarea în Jurnalul Oficial, și punctul 82 din Concluziile noastre prezentate la 13 decembrie 2007 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala (C-413/06 P, Rep., p. I-4951).
(
9
)	Dacă s-ar urma opinia juridică a Foselev, legiuitorul francez ar fi trebuit fie să procedeze în acest mod, fie să acorde efect retroactiv scutirii, întrucât, altfel, ar fi existat în continuare o încălcare a „obligației” de introducere a scutirii în perioada cuprinsă între notificarea deciziei și adoptarea decretului.