62021CJ0501
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
15 iunie 2023 (
*1
)
„Recurs – Acțiune în anulare – Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice – Decizia (UE) 2020/135 – Resortisanți ai Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord – Consecințe ale acestui acord asupra statutului de cetățean al Uniunii Europene și a drepturilor aferente acestui statut pentru resortisanții respectivi – Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE – Calitate procesuală activă – Condiții – Interesul de a exercita acțiunea”
În cauza C‑501/21 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 13 august 2021,
(
1
)Harry Shindler, cu domiciliul în San Benedetto del Tronto (Italia),
Christopher David Randolph, cu domiciliul în Ballinlassa Belcarra Castlebar (Irlanda),
Douglas Edward Watson, cu domiciliul în Beaumont (Franța),
Michael Charles Strawson, cu domiciliul în Serralongue (Franța),
Hilary Elizabeth Walker, cu domiciliul în Cadix (Spania),
Sarah Caroline Griffiths, cu domiciliul în Claviers (Franța),
James Graham Cherrill, cu domiciliul în Sainte‑Colombe‑de‑Duras (Franța),
Anita Ruddell Tuttell, cu domiciliul în Fontaine‑l’Étalon (Franța),
Joséphine French, cu domiciliul în Oupia (Franța),
William John Tobbin, cu domiciliul în Vannes (Franța),
reprezentați de J. Fouchet, avocat,
recurenți,
cealaltă parte din procedură fiind:
Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de domnul M. Bauer, J. Ciantar și R. Meyer, în calitate de agenți,
pârât în primă instanță,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul M. Safjan, președinte de cameră, domnii N. Jääskinen (raportor) și M. Gavalec, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, domnii Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, doamnele Hilary Elizabeth Walker și Sarah Caroline Griffiths, domnul James Graham Cherrill, doamnele Anita Ruddell Tuttell și Joséphine French, precum și domnul William John Tobbin solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 8 iunie 2021, Shindler și alții/Consiliul (T‑198/20, denumită în continuare „ordonanța atacată”, EU:T:2021:348), prin care acesta a respins ca inadmisibilă acțiunea lor având ca obiect anularea, în tot sau în parte, pe de o parte, a Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 7, denumit în continuare „Acordul de retragere”) și, pe de altă parte, a Deciziei (UE) 2020/135 a Consiliului din 30 ianuarie 2020 referitoare la încheierea Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 1, denumită în continuare „decizia în litigiu”) (denumite în continuare, împreună, „actele în litigiu”).
Istoricul cauzei și actele în litigiu
2
Recurenții sunt resortisanți ai Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord care au reședința în Irlanda, în Spania, în Franța și în Italia.
3
La 23 iunie 2016, cetățenii Regatului Unit s‑au pronunțat prin referendum în favoarea retragerii țării lor din Uniunea Europeană.
4
La 29 martie 2017, Regatul Unit a notificat Consiliului European intenția sa de a se retrage din Uniune în aplicarea articolului 50 alineatul (2) TUE.
5
La 24 ianuarie 2020, reprezentanții Uniunii și ai Regatului Unit au semnat Acordul de retragere.
6
La 30 ianuarie 2020, Consiliul Uniunii Europene a adoptat decizia în litigiu. În temeiul articolului 1 din această decizie, s‑a aprobat Acordul de retragere în numele Uniunii și al Comunității Europene a Energiei Atomice.
7
La 31 ianuarie 2020, Regatul Unit s‑a retras din Uniune și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice. La 1 februarie 2020, Acordul de retragere a intrat în vigoare.
Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
8
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 30 martie 2020, reclamanții au introdus o acțiune în anularea, în tot sau în parte, a actelor în litigiu.
9
La 21 aprilie 2020, reclamanții au depus un memoriu prin care au solicitat Tribunalului să adreseze Curții întrebări preliminare. La 28 aprilie 2020, președintele Tribunalului a decis să nu includă acest memoriu în dosar.
10
Prin înscris separat depus la grefa Tribunalului la 14 iulie 2020, Consiliul a ridicat o excepție de inadmisibilitate a acțiunii.
11
La 21 august 2020, reclamanții și‑au prezentat observațiile cu privire la această excepție de inadmisibilitate.
12
Prin Ordonanța din 5 noiembrie 2020, Tribunalul a unit excepția de inadmisibilitate cu fondul și a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
13
La 18 ianuarie 2021, Consiliul a depus un memoriu în apărare. La 11 februarie 2021, președintele Camerei a zecea extinse a decis să nu notifice acest memoriu în apărare reclamanților.
14
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 19 ianuarie 2021, reclamanții au solicitat suspendarea procedurii referitoare la examinarea acțiunii. Prin scrisoarea depusă la grefă la 8 februarie 2021, Consiliul și‑a prezentat observațiile cu privire la această cerere de suspendare. Prin Decizia din 10 februarie 2021, președintele Camerei a zecea extinse a Tribunalului a respins cererea de suspendare menționată.
15
Prin ordonanța atacată, Tribunalul a considerat, în primul rând, la punctele 19-21 din aceasta, că, deși a decis anterior să unească excepția de inadmisibilitate invocată de Consiliu cu fondul, era suficient de informat prin înscrisurile din dosar pentru a se pronunța prin ordonanță, în conformitate cu articolul 130 din Regulamentul său de procedură.
16
În al doilea rând, în ceea ce privește obiectul acțiunii, după ce a amintit, la punctele 22-28 din ordonanța atacată, că, atunci când este sesizată cu o acțiune îndreptată împotriva unui acord internațional încheiat de Uniune, instanța Uniunii recalifică această acțiune ca fiind îndreptată împotriva deciziei de aprobare a încheierii acestui acord internațional, Tribunalul a recalificat acțiunea introdusă de reclamanți ca fiind îndreptată numai împotriva deciziei în litigiu.
17
În al treilea rând, în ceea ce privește temeinicia excepției de inadmisibilitate ridicate de Consiliu, Tribunalul a apreciat că reclamanții nu îndeplineau niciuna dintre condițiile prevăzute pentru a avea calitate procesuală activă, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
18
În această privință, Tribunalul a subliniat la punctul 32 din ordonanța atacată că, în vederea aprecierii calității procesuale active a reclamanților, era necesar să se țină seama nu numai de decizia în litigiu, ci și de natura și de conținutul Acordului de retragere.
19
În acest context, Tribunalul a constatat, primo, la punctul 33 din ordonanța atacată, că reclamanții nu erau destinatari nici ai deciziei în litigiu, nici ai Acordului de retragere și, așadar, nu dispuneau de un drept la acțiune în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf prima teză TFUE.
20
Secundo, în ceea ce privește calitatea procesuală activă a reclamanților în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua teză TFUE, în special condiția potrivit căreia reclamantul trebuie să fie vizat în mod individual, Tribunalul a amintit, la punctul 49 din ordonanța atacată, că reclamanților le revenea sarcina de a demonstra că, în măsura în care decizia în litigiu i‑ar fi privat de statutul de cetățean al Uniunii și de drepturile aferente acestui statut, această decizie îi afecta în considerarea anumitor calități care le sunt specifice sau a unei situații de fapt care îi caracterizează în raport cu orice altă persoană și, ca urmare a acestui fapt, îi individualizează într‑un mod analog celui în care ar fi individualizați destinatarii unei astfel de decizii.
21
Tribunalul a considerat, la punctul 57 din ordonanța atacată, că decizia în litigiu nu îi privea individual pe reclamanți și că, prin urmare, aceștia nu aveau calitate procesuală activă în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua teză TFUE, fără a fi necesar să se examineze dacă aceștia erau vizați în mod direct de această decizie.
22
Tertio, în ceea ce privește calitatea procesuală activă a reclamanților în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a treia teză TFUE, Tribunalul a arătat, la punctele 62-64 din ordonanța atacată, că decizia în litigiu era un „act fără caracter legislativ cu aplicabilitate generală”.
23
Tribunalul a apreciat, la punctele 80 și 81 din ordonanța atacată, că noțiunea de „act normativ”, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf a treia teză TFUE, trebuie interpretată în sensul că nu include deciziile de aprobare a încheierii unui acord internațional, cum ar fi decizia în litigiu, care privește aprobarea încheierii unui acord de stabilire a condițiilor de retragere a unui stat membru din Uniune.
24
În aceste condiții, Tribunalul a considerat, la punctele 82 și 83 din ordonanța atacată, că reclamanții nu aveau calitate procesuală activă în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a treia teză TFUE, că excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu trebuia admisă și că, prin urmare, acțiunea trebuia respinsă ca inadmisibilă.
Procedura în fața Curții și concluziile părților în recurs
25
Prin înscrisul depus la grefa Curții la 13 august 2021, recurenții au formulat recurs împotriva ordonanței atacate.
26
Prin recursul formulat, recurenții solicită Curții:
–
anularea ordonanței atacate;
–
anularea în totalitate a actelor în litigiu;
–
cu titlu subsidiar, anularea în parte a actelor în litigiu în măsura în care fac distincție între cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit începând de la 1 februarie 2020 și în special a celui de al șaselea considerent al preambulului și a articolelor 9, 10 și 127 din Acordul de retragere, și
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, „inclusiv onorariul avocatului”.
27
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.
28
Prin înscrisurile depuse la grefa Curții la 6 și la 9 ianuarie 2023, părțile au răspuns la întrebarea cu solicitare de răspuns scris adresată de Curte, în temeiul articolului 61 din Regulamentul de procedură, privind eventualele consecințe care trebuie deduse din Hotărârea din 9 iunie 2022, Préfet du Gers și Institut national de la statistique et des études économiques (C‑673/20, EU:C:2022:449), referitor la aprecierea admisibilității acțiunii introduse în fața Tribunalului.
29
Prin înscrisul depus la grefa Curții la 1 martie 2023, reprezentantul recurenților a informat Curtea cu privire la decesul domnului Shindler, survenit la 20 februarie 2023, fără precizări cu privire la preluarea procedurii de către avânzii‑cauză ai acestuia.
Cu privire la recurs
30
În susținerea recursului formulat, recurenții invocă în esență două motive, întemeiate, primul, pe nelegalitatea procedurii din fața Tribunalului, iar al doilea, pe erori de drept în aprecierea admisibilității acțiunii.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
31
Prin intermediul primului motiv de recurs, recurenții susțin că Tribunalul a încălcat articolul 130 din Regulamentul său de procedură, precum și principiul procesului echitabil.
32
În această privință, recurenții susțin, în primul rând, că acest articol are drept obiectiv să permită părților să inițieze o dezbatere cu privire la ansamblul motivelor propuse Tribunalului și, în acest scop, să se conformeze noilor termene care le sunt stabilite. Recurenții reproșează astfel Tribunalului, pe de o parte, că a stabilit, în temeiul articolului menționat, un termen pentru ca Consiliul să își prezinte apărarea pe fond, fără a le acorda ulterior un nou termen pentru a‑și putea prezenta observațiile atât cu privire la excepția de inadmisibilitate ridicată de această instituție, cât și cu privire la memoriul în apărare depus de aceasta din urmă.
33
Pe de altă parte, recurenții contestă refuzul Tribunalului de a le comunica acest memoriu în apărare și respingerea acțiunii lor în ordonanța atacată, fără a organiza o ședință și fără a furniza vreo informație cu privire la derularea procedurii în urma conexării cauzei cu fondul.
34
Recurenții deduc din acestea că au fost „induși în eroare” cu privire la desfășurarea procedurii în fața Tribunalului și că părțile din procedură nu au fost plasate la același nivel, recurenții susținând că nu au avut posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere. Tribunalul ar fi încălcat astfel principiul egalității armelor, care este un corolar al noțiunii înseși de proces echitabil, garantat în special la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
35
Pe de altă parte, recurenții susțin că Tribunalul s‑ar fi pronunțat cu încălcarea articolului 64 din Regulamentul său de procedură, în măsura în care, potrivit textului acestui articol, trebuie să ia „în considerare doar actele de procedură și înscrisurile și mijloacele materiale de probă de care reprezentanții părților au putut lua cunoștință și asupra cărora și‑au putut exprima punctul de vedere”. O astfel de neregularitate a procedurii ar fi confirmată, potrivit recurenților, de faptul că Tribunalul a comunicat reclamantului memoriul în apărare depus de Consiliu în cauza T‑231/20, Price/Consiliul.
36
În al doilea rând, recurenții susțin că la 19 ianuarie 2021 au solicitat suspendarea procedurii în temeiul articolului 69 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, pentru ca acesta să se pronunțe, „după ascultarea părților”, în temeiul articolului 54 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. Cu toate acestea, părțile nu ar fi fost nicidecum ascultate cu privire la această cerere de suspendare.
37
În al treilea rând, recurenții susțin că Tribunalul a statuat fără a se pronunța cu privire la cererea Consiliului de sesizare a Curții în considerarea „identității problemelor de fond ridicate de reclamanți” și a celor care fac obiectul cererilor de decizie preliminară formulate de tribunal judiciaire de Perpignan (Tribunalul judiciar din Perpignan, Franța) și de tribunal judiciaire d’Auch (Tribunalul judiciar din Auch, Franța) în temeiul articolului 267 TFUE.
38
Consiliul susține că primul motiv de recurs va fi în mod clar respins.
Aprecierea Curții
39
În primul rând, în ceea ce privește afirmațiile prin care recurenții reproșează Tribunalului încălcarea articolelor 64 și 130 din Regulamentul său de procedură, trebuie amintit că nicio dispoziție din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu poate fi interpretată în sensul că faptul că Tribunalul a decis, în temeiul articolului 130 alineatul (7) din acesta, să rezerve aprecierea cu privire la o excepție de inadmisibilitate pentru hotărârea prin care se finalizează judecata înseamnă să fie lipsit de posibilitatea de a respinge acțiunea ca inadmisibilă prin ordonanță motivată, fără parcurgerea fazei orale a procedurii. Astfel, din articolul 130 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului reiese, dimpotrivă, că în cazul unei excepții de inadmisibilitate sau de necompetență, Tribunalul poate decide deschiderea fazei orale a procedurii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 februarie 2008, Tokai Europe/Comisia, C‑262/07 P, nepublicată, EU:C:2008:95, punctele 26 și 27).
40
Rezultă că Tribunalul nu a săvârșit nicio neregularitate de procedură prin faptul că a decis, mai întâi, să unească cu fondul excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu în temeiul articolului 130 alineatul (7) din Regulamentul de procedură al acestuia și, ulterior, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
41
Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 10 din ordonanța atacată reiese că, la 21 august 2020, recurenții au depus la grefa Tribunalului observații cu privire la această excepție de inadmisibilitate. În consecință, este suficient să se constate că, întrucât recurenții au putut să își prezinte observațiile cu privire la excepția de inadmisibilitate menționată, iar Tribunalul s‑a limitat să statueze prin ordonanță motivată fără a soluționa chestiuni de fond, principiul contradictorialității și, prin urmare, dreptul la apărare al recurenților au fost respectate.
42
În plus, trebuie să se constate că, întrucât Tribunalul nu s‑a pronunțat cu privire la fondul cauzei în ordonanța atacată, acesta nu a încălcat nici articolul 64 din Regulamentul său de procedură, în măsura în care este evident că Tribunalul nu a luat în considerare memoriul în apărare depus de Consiliu. Aceste considerații nu pot fi repuse în discuție, contrar susținerilor recurenților, prin faptul că, în cadrul unei alte proceduri, Tribunalul i‑a comunicat recurentului memoriul în apărare depus de Consiliu.
43
În al doilea rând, în ceea ce privește afirmațiile prin care recurenții reproșează Tribunalului că nu a ascultat părțile cu privire la cererea lor de suspendare a procedurii, formulată în temeiul articolului 54 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 69 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, din cuprinsul punctului 16 din ordonanța atacată reiese că, la 19 ianuarie și, respectiv, la 8 februarie 2021, recurenții au depus o cerere de suspendare a procedurii, iar Consiliul și‑a prezentat observațiile cu privire la această cerere de suspendare, președintele Camerei a zecea extinse a Tribunalului respingând, printr‑o decizie din 10 februarie 2021, respectiva cerere de suspendare. În consecință, aceste afirmații nu pot fi primite și trebuie înlăturate.
44
În al treilea rând, în ceea ce privește afirmațiile prin care recurenții reproșează Tribunalului că a statuat fără a se pronunța cu privire la cererea Consiliului de a sesiza Curtea ca urmare a „caracterului identic al chestiunilor de fond ridicate de reclamanți” și a celor care fac obiectul cererilor de decizie preliminară formulate de tribunal judiciaire de Perpignan (Tribunalul judiciar din Perpignan) și de tribunal judiciaire d’Auch (Tribunalul judiciar din Auch) în temeiul articolului 267 TFUE, din dosarul cauzei aflate pe rolul Tribunalului nu reiese că ar fi fost formulată o astfel de cerere de către Consiliu. Prin urmare, și aceste afirmații trebuie înlăturate.
45
Având în vedere considerațiile care precedă, primul motiv de recurs trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
46
Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit erori de drept în aprecierea calității lor procesuale active în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua și a treia teză TFUE. Acest motiv de recurs este împărțit în două aspecte.
47
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv de recurs, recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că decizia în litigiu nu poate fi calificată drept „act normativ” în sensul articolului 263 al patrulea paragraf a treia teză TFUE.
48
Recurenții amintesc că, în Hotărârea din 3 octombrie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punctul 60), Curtea a declarat că criteriul „actului normativ” are ca finalitate să permită persoanelor fizice și juridice formularea, în condiții mai puțin stricte, a unei acțiuni în anulare împotriva actelor cu aplicabilitate generală, cu excepția actelor legislative. Or, Tribunalul ar fi adăugat, la punctele 61 și 62, precum și la punctele 67-81 din ordonanța atacată, o „altă condiție”, care nu ar reieși din jurisprudența rezultată din această hotărâre.
49
În această privință, recurenții reproșează Tribunalului faptul că a considerat, în ordonanța atacată, că Acordul de retragere este un acord internațional. Ei susțin că Regatul Unit mai era încă stat membru al Uniunii la data la care a fost semnat acest acord și că acesta din urmă trebuie, așadar, să fie considerat un „act intern” al Uniunii.
50
Natura Acordului de retragere ar fi confirmată, potrivit recurenților, pe de o parte, de însuși obiectul acestui acord, care ar fi, după cum reiese din al șaselea considerent al preambulului acestuia, de a regla situațiile create de dreptul Uniunii și, pe de altă parte, de dispozițiile acordului menționat care reflectă o limitare a suveranității Regatului Unit, cum ar fi articolul 6 din acesta, care prevede că dreptul Uniunii continuă să se aplice atunci când Acordul de retragere face trimitere la acesta, și articolul 4 din acesta, care prevede că, în caz de litigiu, autoritățile judiciare și administrative ale Regatului Unit trebuie să țină seama în mod corespunzător de jurisprudența relevantă a Curții pronunțată după încheierea perioadei prevăzute la articolul 126 din acest acord, denumită „perioadă de tranziție”.
51
Pe de altă parte, recurenții contestă analiza efectuată de Tribunal în ordonanța atacată privind „actele normative” și în special pe cea referitoare la aspectul dacă deciziile de aprobare a încheierii unui acord internațional pot fi considerate astfel de acte. În special, recurenții reproșează Tribunalului că a omis să ia în considerare articolul 275 TFUE. Întrucât acest articol prevede că anumite acorduri internaționale sau anumite acte sunt excluse din competența Curții de Justiție a Uniunii Europene, problema ar fi, așadar, aceea de a se stabili în speță „dacă Acordul de retragere este un act care intră sub incidența politicii externe sau de securitate comună sau dacă este adoptat în temeiul unor dispoziții referitoare la această politică”. Or, potrivit recurenților, nici decizia de aprobare a încheierii unui acord internațional, nici semnarea acestui acord nu țin de politica externă sau de securitate comună, iar actele în litigiu nu pot fi așadar excluse din competența Curții.
52
În plus, recurenții contestă aprecierea Tribunalului cu privire la supremația acordurilor internaționale încheiate de Uniune față de celelalte acte cu aplicabilitate generală. Ei susțin, în această privință, că competența Curții se exercită asupra tuturor actelor instituțiilor Uniunii, indiferent dacă sunt sau nu legislative, și că acordurile internaționale sunt, în consecință, acte normative care intră sub incidența articolului 263 TFUE.
53
Or, recurenții susțin că actele în litigiu sunt acte normative care nu presupun măsuri de executare și ale căror efecte, precum pierderea statutului de cetățean al Uniunii și a drepturilor aferente acestui statut, nu depind de existența unor astfel de măsuri. Ei apreciază că au calitate procesuală activă pentru a ataca aceste acte în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a treia teză TFUE.
54
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs, recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea calității lor procesuale active în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua teză TFUE, pentru motivul că specificitatea situației lor ar demonstra că actele în litigiu îi privesc în mod individual.
55
Recurenții susțin, în această privință, că „au fost privați de posibilitatea de a se opune în mod democratic pierderii cetățeniei lor europene”, deși ar fi „vizați în mod direct și individual” de decizia în litigiu.
56
În această privință, recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 51 din ordonanța atacată atunci când a considerat că decizia în litigiu îi afectează „ca urmare a calității lor obiective de resortisanți ai Regatului Unit”. Recurenții amintesc că acțiunea lor viza anularea actelor în litigiu „în măsura în care ei nu păstr[au] cetățenia europeană și atributele acesteia”, urmărea să demonstreze că cetățenii Regatului Unit care aveau reședința în Uniune formau un „grup de persoane specifice”, astfel încât „omiterea lor” îi afectează mai mult decât pe orice altă persoană. Astfel, condiția potrivit căreia reclamantul trebuie să fie vizat în mod individual ar trebui apreciată în raport cu efectele deciziei în litigiu asupra recurenților, iar nu numai în raport cu obiectul acesteia.
57
Pe de altă parte, recurenții contestă aprecierile Tribunalului care figurează la punctul 52 din ordonanța atacată, potrivit cărora împrejurările pe care le‑au invocat nu ar permite să se considere că fac parte dintr‑un „cerc restrâns de persoane”, în sensul jurisprudenței citate la punctul 41 din această ordonanță.
58
Recurenții susțin, în această privință, că aspectul dacă este îndeplinită condiția potrivit căreia reclamantul trebuie să fie vizat în mod individual trebuia să fie apreciat și în funcție de efectele combinate ale actelor în litigiu. În opinia acestora, actele normative pot afecta un număr mare de persoane, însă această condiție poate fi apreciată cu adevărat numai ținând seama de modul în care ele afectează situațiile individuale ale acestora. Astfel, recurenții ar face parte dintr‑un „cerc restrâns de persoane”, în măsura în care ar fi potențiali alegători din Regatul Unit la alegerile locale din Franța, iar printre aceștia ar figura consilieri municipali britanici aleși deja în Franța, persoane cu reședința în Franța și persoane care nu au putut solicita dubla cetățenie spaniolă și a Regatului Unit. Pe de altă parte, pierderea statutului de cetățean al Uniunii și a drepturilor aferente acestui statut ar fi avut și alte consecințe speciale, precum scăderea nivelului lor de trai, care ar demonstra un interes care le conferă calitate procesuală activă.
59
Consiliul contestă afirmațiile recurenților și susține că Tribunalul a considerat în mod întemeiat că aceștia din urmă nu aveau calitate procesuală activă în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua și a treia teză TFUE.
Aprecierea Curții
60
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că Tribunalul a statuat că recurenții nu aveau dreptul de a exercita acțiunea întemeiată pe articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, considerând, la punctele 57 și, respectiv, 81 din ordonanța atacată, că decizia în litigiu nu îi privea în mod individual, în sensul celei de a doua teze a acestei dispoziții, și că această decizie nu putea fi calificată drept act normativ în sensul celei de a treia teze a dispoziției menționate. Din motive de economie a procedurii, Tribunalul a plecat de la premisa potrivit căreia „pierderea” sau „privarea” de statutul de cetățean al Uniunii și de drepturile aferente acestui statut ar fi o consecință a adoptării deciziei menționate.
61
Fără a fi necesar să se aprecieze dacă, prin faptul că s‑a pronunțat în acest mod, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, Curtea amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice împrejurare legată de admisibilitatea acțiunii în anulare formulate în fața Tribunalului poate constitui un motiv de ordine publică pe care Curtea, sesizată în cadrul unui recurs, este obligată să îl invoce din oficiu (Ordonanța din 5 septembrie 2013, ClientEarth/Consiliul, C‑573/11 P, nepublicată, EU:C:2013:564, punctul 20, și Ordonanța din 4 februarie 2021, Pilatus Bank/BCE, C‑701/19 P, nepublicată, EU:C:2021:99, punctul 23).
62
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în primul rând, admisibilitatea unei acțiuni introduse de o persoană fizică sau juridică împotriva unui act al cărui destinatar nu este această persoană, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, este supusă condiției de a‑i fi recunoscută calitatea procesuală activă, care există în două ipoteze. Pe de o parte, o astfel de acțiune poate fi formulată cu condiția ca acest act să o privească direct și individual. Pe de altă parte, o astfel de persoană poate introduce o acțiune împotriva unui act normativ care nu presupune măsuri de executare dacă acesta o privește direct (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 19 decembrie 2013, Telefónica/Comisia, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punctul 19, precum și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 59).
63
În al doilea rând, o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care aceasta din urmă are un interes să obțină anularea actului atacat. Un astfel de interes presupune ca anularea acestui act să poată avea, în sine, consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o. Interesul de a exercita acțiunea constituie astfel condiția esențială și primordială a oricărei acțiuni în justiție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 1995, Rendo și alții/Comisia, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, punctul 13, precum și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctele 55 și 58). În schimb, interesul de a exercita acțiunea lipsește atunci când admiterea unei acțiuni nu ar fi, în orice caz, de natură să îi dea reclamantului câștig de cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2011, Evropaïki Dynamiki/BCE, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, punctul 49, precum și Hotărârea din 23 noiembrie 2017, Bionorica și Diapharm/Comisia, C‑596/15 P și C‑597/15 P, EU:C:2017:886, punctul 85).
64
În al treilea rând, interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă constituie condiții de admisibilitate distincte pe care o persoană fizică sau juridică trebuie să le îndeplinească cumulativ pentru a formula o acțiune în anulare admisibilă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE (Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 62, precum și jurisprudența citată).
65
Având în vedere împrejurările speței și fără a fi necesar să se aprecieze dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat astfel cum a procedat la punctele 45-57, 61, 62 și 67-81 din ordonanța atacată, Curtea apreciază că trebuie să ridice din oficiu problema existenței unui interes al recurenților de a exercita acțiunea.
66
În această privință, trebuie amintit că articolul 50 alineatul (1) TUE prevede că orice stat membru poate hotărî, în conformitate cu normele sale constituționale, să se retragă din Uniune. Decizia de retragere ține exclusiv de voința statului membru în cauză, cu respectarea normelor sale constituționale, și depinde, așadar, exclusiv de alegerea sa suverană (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman și alții, C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 50, precum și Hotărârea din 9 iunie 2022, Préfet du Gers și Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punctul 53).
67
Pe de altă parte, întrucât deținerea cetățeniei unui stat membru constituie, în conformitate cu articolul 9 TUE și cu articolul 20 alineatul (1) TFUE, o condiție indispensabilă pentru ca o persoană să poată dobândi și păstra statutul de cetățean al Uniunii și să beneficieze de toate drepturile aferente acestuia, pierderea acestei cetățenii determină, așadar, pentru persoana în cauză, pierderea acestui statut și a acestor drepturi (Hotărârea din 9 iunie 2022, Préfet du Gers și Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punctul 57).
68
Astfel, pentru recurenți, pierderea statutului de cetățean al Uniunii și, pe cale de consecință, pierderea drepturilor aferente acestui statut este o consecință automată exclusiv a deciziei luate în mod suveran de Regatul Unit de a se retrage din Uniune, în temeiul articolului 50 alineatul (1) TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2022, Préfet du Gers și Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punctul 59), iar nu a Acordului de retragere sau a deciziei în litigiu.
69
Rezultă că acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă, întrucât este îndreptată împotriva actelor în litigiu pentru motivul că acestea din urmă ar fi determinat pierderea de către recurenți a statutului de cetățean al Uniunii și a drepturilor aferente acestui statut, în condițiile în care această pierdere rezultă exclusiv din decizia luată în mod suveran de Regatul Unit de a se retrage din Uniune, în temeiul articolului 50 alineatul (1) TUE.
70
Astfel, o anulare a deciziei în litigiu nu poate aduce un beneficiu recurenților care să poată justifica un interes de a exercita acțiunea, întrucât această pierdere nu ar fi, indiferent de situație, repusă în discuție prin această anulare.
71
Întrucât recurenții nu prezintă un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu, nu este necesar să se examineze argumentația lor întemeiată pe o apreciere eronată a calității lor procesuale active în raport cu articolul 263 al patrulea paragraf a doua și a treia teză TFUE. Astfel, o eventuală eroare de drept nu ar avea incidență asupra soluționării litigiului și nu ar afecta dispozitivul ordonanței atacate în măsura în care acțiunea respectivă a fost respinsă ca inadmisibilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 martie 2022, Wagenknecht/Comisia, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, punctul 43 și jurisprudența citată).
72
Rezultă că, pentru motivele enunțate la punctele 69 și 70 din prezenta hotărâre, Tribunalul a concluzionat, la punctul 83 din ordonanța atacată, fără a săvârși o eroare de drept, că acțiunea trebuia respinsă ca inadmisibilă.
73
Al doilea motiv de recurs trebuie, așadar, înlăturat.
74
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, se respinge recursul.
Cu privire la cheltuielile de judecată
75
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
76
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
77
Întrucât recurenții au căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligați să suporte și cheltuielile de judecată efectuate de Consiliu, conform concluziilor acestuia din urmă.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Îi obligă pe domnii Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, pe doamnele Hilary Elizabeth Walker și Sarah Caroline Griffiths, pe domnul James Graham Cherrill, pe doamnele Anita Ruddell Tuttell și Joséphine French și pe domnul William John Tobbin la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
1
)	Ținând seama de punctul 29 ulterior (decesul domnului Shindler, survenit la 20 februarie 2023 și lipsa unei mențiuni cu privire la preluarea procedurii de către avânzii-cauză ai acestuia), propunem să se elimine mențiunea privind acest recurent din paginile introductive și din cuprinsul punctului 2 al dispozitivului, precum și să se modifice în consecință denumirea obișnuită a cauzei.