62023CJ0544_RES
Cauza C‑544/23
T.T. și BAJI Trans, s. r. o.
împotriva
Národný inšpektorát práce
(cerere de decizie preliminară formulată de Najvyšší správny súd Slovenskej republiky)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 1 august 2025
„Trimitere preliminară – Regulamentele (CEE) nr. 3821/85 și (UE) nr. 165/2014 – Obligația de inspecție periodică a tahografelor – Derogare – Articolul 49 alineatul (1) ultima teză și articolul 51 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Principiul retroactivității legii penale mai favorabile – Sancțiuni administrative de natură penală – Recurs în casație – Lege nouă intrată în vigoare ulterior hotărârii atacate cu recurs – Noțiunea de «condamnare definitivă»”
Drepturi fundamentale – Carta drepturilor fundamentale – Domeniu de aplicare – Punere în aplicare a dreptului Uniunii – Reglementare națională care are un element de legătură cu dreptul Uniunii – Reglementare care sancționează încălcarea dispozițiilor dreptului Uniunii – Impunerea unei sancțiuni administrative pentru încălcarea menționată – Adoptare a unor măsuri în cadrul unei puteri discreționare sau de apreciere care intră în domeniul de aplicare al regimului instituit printr‑un act de drept al Uniunii – Acte vizate care constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 51 alin. (1); Regulamentul nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 13 alin. (1), Regulamentul nr. 165/2014 al Parlamentului European și al Consiliului și Regulamentul 2020/1054 al Parlamentului European și al Consiliului; Regulamentul nr. 3821/85 al Consiliului)
(a se vedea punctele 50-58 și dispozitiv 1)
Drepturi fundamentale – Carta drepturilor fundamentale – Principiul legalității infracțiunilor și a pedepselor – Domeniu de aplicare – Criterii de apreciere a naturii penale a sancțiunii – Calificarea juridică a încălcării în dreptul intern, natura încălcării și gradul de severitate a sancțiunii impuse – Proceduri sau sancțiuni care nu sunt calificate drept penale în dreptul intern, dar care trebuie considerate ca atare în temeiul celorlalte două criterii – Includere – Apreciere a finalității represive a măsurii – Măsură care urmărește și o finalitate preventivă – Lipsa incidenței – Grad de severitate a sancțiunii impuse – Apreciere în raport cu pedeapsa maximă
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (1)]
(a se vedea punctele 63-79)
Drepturi fundamentale – Carta drepturilor fundamentale – Principiul legalității infracțiunilor și a pedepselor – Principiul aplicării retroactive a pedepsei mai ușoare – Aplicarea la o sancțiune administrativă de natură penală – Sancțiune în cauză impusă în temeiul unei norme modificate ulterior adoptării sancțiunii într‑un sens mai favorabil persoanei sancționate – Admisibilitate – Condiții
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (1)]
(a se vedea punctele 81-94 și dispozitiv 2)
Drepturi fundamentale – Carta drepturilor fundamentale – Principiul legalității infracțiunilor și a pedepselor – Principiul aplicării retroactive a pedepsei mai ușoare – Hotărâre judecătorească prin care s‑a respins acțiunea introdusă împotriva unei amenzi administrative de natură penală și care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii – Recurs în casație – Reglementare națională mai favorabilă persoanei condamnate intrată în vigoare după pronunțarea hotărârii atacate – Aplicare obligatorie de către instanța sesizată cu recursul – Decizie atacată considerată definitivă în dreptul național – Lipsa incidenței
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (1); Regulamentul 2020/1054 al Parlamentului European și al Consiliului]
(a se vedea punctele 96-114 și dispozitiv 3)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Najvyšší správny súd Slovenskej republiky (Curtea Administrativă Supremă a Republicii Slovace), Curtea, reunită în Marea Cameră, precizează domeniul de aplicare al principiului retroactivității legii penale mai favorabile (lex mitior), consacrat la articolul 49 alineatul (1) ultima teză din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), în contextul controlului jurisdicțional al unei sancțiuni administrative, în stadiul recursului în casație.
Printr‑o decizie administrativă adoptată în decembrie 2016, T.T. a fost găsit vinovat de săvârșirea unei încălcări constând în faptul că a circulat cu un vehicul destinat transportului de beton, deținut de BAJI Trans, dotat cu un tahograf (
1
) care nu a făcut obiectul unei inspecții periodice valabile. Pentru acest motiv, T.T. a fost obligat la plata unei amenzi de 200 de euro.
Întrucât contestația ierarhică a acestuia din urmă împotriva deciziei menționate a fost respinsă de Inspectoratul Național de Muncă, T.T. și BAJI Trans au sesizat Krajský súd v Bratislave (Curtea Regională din Bratislava, Slovacia) cu o acțiune împotriva acestor decizii.
Această instanță le‑a respins acțiunile formulate, apreciind printre altele că obligația de a utiliza un tahograf în vehiculele de transport rutier era prevăzută de Regulamentul nr. 3821/85 (
2
), precum și de reglementarea națională, fără a aduce atingere derogărilor prevăzute de Regulamentul nr. 561/2006 (
3
). Aceste derogări nu includeau însă vehiculele destinate transportului de beton.
Părțile au formulat apoi un recurs în casație împotriva acestei decizii, subliniind că Regulamentul nr. 561/2006 a fost modificat prin Regulamentul 2020/1054 (
4
). Consecința acestei modificări, care a survenit după introducerea recursului în casație, ar fi aceea că faptele săvârșite de T.T. nu ar mai fi nelegale, întrucât Republica Slovacia a decis să utilizeze posibilitatea care decurge din această modificare de a scuti vehiculele destinate transportului de beton de obligația de a fi dotate cu un tahograf.
Sesizată cu acest recurs, instanța de trimitere a decis să solicite Curții, în principal, să stabilească dacă principiul lex mitior trebuie aplicat de instanța de casație, care se pronunță în cadrul unei contestații privind o sancțiune administrativă, atunci când legea mai favorabilă a intrat în vigoare ulterior deciziei pronunțate de instanța administrativă de grad inferior care a statuat pe fond, care a dobândit caracter definitiv în temeiul dreptului național și care este atacată cu recurs în casație.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea arată că un stat membru pune în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, și că, prin urmare, aceasta din urmă își găsește aplicarea în cazul în care, pe de o parte, în conformitate cu Regulamentul privind aparatura de înregistrare (
5
) și cu Regulamentul nr. 165/2014 (
6
), aplică o sancțiune administrativă conducătorului unui vehicul pentru încălcarea de către acesta a unor obligații impuse prin regulamentele menționate. Pe de altă parte, aceasta este situația și în cazul în care utilizează ulterior posibilitatea care îi este recunoscută de acest din urmă regulament (
7
) de a scuti anumite vehicule de transport rutier de respectarea unor asemenea obligații.
Astfel, mai întâi, la data încălcării săvârșite de T.T., atât Regulamentul privind aparatura de înregistrare, cât și Regulamentul privind tahografele impuneau, fără posibilitate de derogare, prezența unui tahograf în vehicule cum este cel în discuție în litigiul principal, precum și inspecția periodică a acestui aparat. Pe de altă parte, cele două regulamente obligă statele membre să sancționeze încălcarea dispozițiilor acestora (
8
). Așadar, prin adoptarea unei reglementări naționale care impune obligația de a utiliza un tahograf în toate vehiculele de transport rutier și prin aplicarea unei amenzi administrative lui T.T. pentru nerespectarea obligațiilor de inspecție periodică a tahografului cu care trebuia să fie dotat vehiculul său, autoritățile slovace au pus în aplicare dreptul Uniunii.
Pe de altă parte, Curtea arată că litigiul principal privește mai precis posibilitatea de a‑l sancționa pe T.T. pentru săvârșirea încălcării în cauză înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului 2020/1054 chiar și atunci când, prin coroborarea acestui regulament cu reglementarea națională citată anterior, vehiculele de transport din beton gata de utilizare sunt scutite acum, în dreptul slovac, de obligația de a fi dotate cu un tahograf. Or, o astfel de modificare a reglementării naționale relevante, care este o măsură adoptată în cadrul unei puteri discreționare sau de apreciere ce face parte integrantă din regimul instituit printr‑un act de drept al Uniunii, constituie de asemenea o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă.
În al doilea rând, Curtea declară că articolul 49 alineatul (1) ultima teză din cartă este aplicabil unei sancțiuni administrative de natură penală impuse în temeiul unei norme care a fost modificată ulterior adoptării acestei sancțiuni într‑un mod care este mai favorabil persoanei sancționate, în măsura în care această modificare reflectă o schimbare de poziție cu privire la încadrarea penală a faptelor săvârșite de acea persoană sau cu privire la pedeapsa care trebuie aplicată.
Pentru a ajunge la această concluzie, Curtea amintește mai întâi că aplicarea acestei dispoziții presupune o succesiune de regimuri juridice în timp și reflectă o schimbare de poziție favorabilă autorului infracțiunii. Pe de altă parte, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat deja că articolul 7 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (
9
) nu garantează aplicarea retroactivă a unei modificări a reglementării favorabile autorului infracțiunii atunci când aceasta din urmă se explică numai printr‑o schimbare, survenită după săvârșirea acestei infracțiuni, a împrejurărilor de fapt și este, prin urmare, lipsită de pertinență pentru examinarea infracțiunii ca atare.
În speță, T.T. a fost sancționat pentru că a condus un vehicul pentru livrarea de beton gata de utilizare dotat cu un tahograf care nu a făcut obiectul unei inspecții periodice valabile.
Rezultă că normele de drept al Uniunii referitoare la obligația de a dota anumite vehicule cu un tahograf și de a asigura inspecția periodică a acestora au fost modificate, după încălcarea săvârșită de T.T., într‑un sens care îi putea fi favorabil dacă autoritățile slovace decideau, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul privind tahografele, să scutească acest tip de vehicule de obligația de a fi dotate cu un astfel de aparat. Or, legiuitorul slovac a decis să utilizeze posibilitatea prevăzută la această dispoziție (
10
). O asemenea suprimare în dreptul slovac a obligației ce revenea vehiculelor destinate transportului de beton gata de utilizare de a fi dotate cu un tahograf pare astfel să reflecte o schimbare de poziție a legiuitorului slovac în ceea ce privește voința de a reprima fapte precum cele reproșate lui T.T..
În sfârșit, întrucât articolul 49 din cartă conține aceleași garanții precum cele prevăzute la articolul 7 din CEDO, de care trebuie să se țină seama ca prag de protecție minimă, Curtea arată că cerințele de care articolul 49 alineatul (1) din cartă condiționează o eventuală aplicare a principiului retroactivității legii penale mai favorabile asigură, ținând seama de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, un nivel de protecție a acestui principiu care nu îl încalcă pe cel garantat la articolul 7 din CEDO, astfel cum a fost interpretat de curtea amintită.
În ultimul rând, Curtea precizează că, în temeiul articolului 49 alineatul (1) ultima teză din cartă, o instanță sesizată cu un recurs în casație împotriva unei hotărâri judecătorești prin care s‑a respins acțiunea introdusă împotriva unei amenzi administrative de natură penală și care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii este în principiu obligată să aplice persoanei condamnate o reglementare națională mai favorabilă, care a intrat în vigoare după pronunțarea hotărârii judecătorești, indiferent de calificarea unei astfel de decizii drept definitivă în dreptul național.
Cu privire la acest aspect, pe de o parte, Curtea amintește că regula retroactivității legii penale mai favorabile, cuprinsă la această dispoziție, are vocația de a se aplica atât timp cât nu a fost pronunțată nicio condamnare definitivă. Astfel, această regulă implică faptul că, începând de la data de la care s‑a considerat, în ordinea juridică în cauză, că nu mai era necesar să se pedepsească sau să se pedepsească atât de sever un anumit comportament, o asemenea schimbare de apreciere trebuie să se aplice imediat tuturor procedurilor penale care nu s‑au încheiat încă printr‑o condamnare definitivă. Această interpretare a articolului 49 alineatul (1) ultima teză din cartă nu încalcă nivelul de protecție asigurat de articolul 7 din CEDO.
Pe de altă parte, deși normele de procedură penală sunt de competența statelor membre în măsura în care Uniunea nu a legiferat în materie, aceste state sunt ținute totuși să respecte, în exercitarea competenței respective, obligațiile care le revin din dreptul Uniunii, inclusiv drepturile fundamentale consacrate de cartă. Prin urmare, deși aprecierea caracterului definitiv al condamnării trebuie efectuată pe baza dreptului statului membru în care a fost pronunțată, această noțiune trebuie să primească în întreaga Uniune, în scopul aplicării articolului 49 alineatul (1) ultima teză din cartă, o interpretare autonomă și uniformă, în măsura în care determină întinderea dreptului garantat de această dispoziție și, în consecință, întinderea obligațiilor care decurg din aceasta pentru statele membre.
Așadar, împrejurarea că o condamnare este considerată definitivă potrivit dreptului național nu este determinantă pentru aplicarea dispoziției menționate de către instanța sesizată cu o cale de atac împotriva deciziei prin care s‑a pronunțat această condamnare.
Astfel, Curtea apreciază că o condamnare nu poate fi considerată definitivă, în sensul articolului 49 alineatul (1) ultima teză din cartă, atunci când poate face obiectul unei căi de atac ordinare, și anume orice cale de atac care face parte din cursul normal al unui proces și care constituie în sine o evoluție a procedurii pe care o poate prevedea în mod rezonabil orice parte. Această situație se regăsește atunci când persoana condamnată sau autoritatea publică însărcinată cu urmărirea poate introduce, într‑un termen stabilit de lege și fără a trebui să facă dovada unor împrejurări excepționale, o cale de atac jurisdicțională pentru anularea sau modificarea condamnării sau a pedepsei aplicate.
În consecință, atunci când, pentru persoana condamnată sau autoritatea publică însărcinată cu urmărirea, există calea unui recurs în casație împotriva unei hotărâri judecătorești, într‑un termen stabilit de lege și fără a trebui să facă dovada unor împrejurări excepționale, această hotărâre nu are vocația de a rămâne definitivă, în vederea aplicării articolului 49 alineatul (1) ultima teză din cartă, decât dacă părțile au epuizat această cale de atac sau au lăsat să expire termenul pentru introducerea unui astfel de recurs fără să îl fi formulat.
Prin urmare, articolul 49 alineatul (1) ultima teză din cartă implică faptul că o instanță de casație este obligată, în principiu, să permită autorului unei infracțiuni care este sancționată în aplicarea dreptului Uniunii să beneficieze de o reglementare penală care îi este favorabilă chiar dacă această reglementare a intrat în vigoare după pronunțarea hotărârii judecătorești care face obiectul recursului în casație. Nu este de natură să modifice această concluzie împrejurarea că, în temeiul dreptului național, hotărârea care face obiectul recursului nu poate fi anulată decât dacă este afectată de un viciu de legalitate, iar instanța de casație este obligată să statueze având în vedere situația existentă la data pronunțării acelei hotărâri. Astfel, revine oricărei instanțe sarcina de a permite autorului unei infracțiuni să beneficieze de legea penală care îi este mai favorabilă atât timp cât condamnarea sa nu este definitivă.
În această din urmă privință, atunci când nu este posibil să se procedeze la o interpretare a unei dispoziții naționale care să fie conformă cu cerințele dreptului Uniunii, principiul supremației acestui drept impune ca instanța națională însărcinată cu aplicarea, în cadrul competenței sale, a dispozițiilor acestui drept să înlăture aplicarea oricărei dispoziții de drept național contrare dispozițiilor dreptului Uniunii care au efect direct. Or, articolul 49 alineatul (1) ultima teză din cartă este formulat în termeni clari și preciși și nu este însoțit de nicio condiție, astfel încât are efect direct. Prin urmare, în cazul în care instanța de trimitere ar constata că dreptul său intern nu îi permite să aplice garanțiile care decurg din această dispoziție în litigiul cu care este sesizată, ea ar fi obligată să asigure, în cadrul competențelor sale, protecția care decurge pentru justițiabili din dispoziția menționată și să garanteze efectul deplin al acesteia, lăsând neaplicată, dacă este necesar, orice dispoziție națională contrară.
(
1
)	Acest aparat, care înregistrează viteza, este utilizat în special pe automobile.
(
2
)	A se vedea articolul 3 din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier (JO 1985, L 370, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 234, denumit în continuare, „Regulamentul privind aparatura de înregistrare”).
(
3
)	Instanța de trimitere menționează articolele 3 și 13 din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului (JO 2006, L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214).
(
4
)	Regulamentul (UE) 2020/1054 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2020 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 561/2006 în ceea ce privește cerințele minime referitoare la duratele de conducere zilnice și săptămânale maxime, pauzele minime și perioadele de repaus zilnic și săptămânal și a Regulamentului (UE) nr. 165/2014 în ceea ce privește poziționarea prin intermediul tahografelor (JO 2020, L 249, p. 1).
(
5
)	Mai precis, este vorba despre articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier (JO 1985, L 370, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 234), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului și al Consiliului din 15 martie 2006 (JO 2006, L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214).
(
6
)	În temeiul articolului 41 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 165/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 februarie 2014 privind tahografele în transportul rutier, de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului privind aparatura de înregistrare în transportul rutier și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere (JO 2014, L 60, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul privind tahografele”).
(
7
)	Această posibilitate este prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din acest regulament, care privește categoriile de vehicule prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 561/2006, astfel cum a fost completat prin Regulamentul 2020/1054.
(
8
)	Această obligație reiese din articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul privind aparatura de înregistrare și din articolul 41 alineatul (1) din Regulamentul privind tahografele.
(
9
)	Convenție semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
(
10
)	Legiuitorul slovac a ales, într‑adevăr, să scutească, prin lege, toate categoriile de vehicule enumerate la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 561/2006 de obligația de a fi dotate cu un tahograf pentru aceleași motive cu cele reținute de legiuitorul Uniunii.