62008CC0419_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Istoricul cauzei, hotărârea atacată, procedura și concluziile părților
1. Prin recursul formulat, Trubowest Handel GmbH și domnul Makarov solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene Trubowest Handel și Makarov/Consiliul și Comisia(2), prin care a respins cererea de despăgubire întemeiată pe articolul 288 al doilea paragraf CE pentru repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a adoptării Regulamentului (CE) nr. 2320/97 al Consiliului din 17 noiembrie 1997 de instituire a unor taxe antidumping definitive la importul anumitor tuburi și țevi obținute fără sudură, din fier sau din oțel nealiat, originare din Ungaria, Polonia, Rusia, Republica Cehă, România și din Republica Slovacă, de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 1189/93 al Consiliului și de finalizare a procedurii referitoare la importurile originare din Republica Croația(3) (denumit în continuare „regulamentul definitiv”). Acest regulament nu mai este aplicabil cu începere de la 21 iulie 2004, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1322/2004 al Consiliului(4) .
2. În perioada ianuarie-octombrie 1999, societatea de drept german Trubowest Handel GmbH (denumită în continuare „Trubowest”) a importat în Comunitatea Europeană tuburi și țevi obținute fără sudură, originare din Rusia. Această societate, al cărei administrator este domnul Makarov, este succesoarea societății Truboimpex Handel GmbH (denumită în continuare „Truboimpex”), al cărei administrator era de asemenea domnul Makarov.
3. În luna octombrie 1999, Amtsgericht Kleve (Tribunalul Cantonal din Kleve) (Germania) a emis un mandat de arestare împotriva domnului Makarov, pentru motivul că era suspectat în mod considerabil că a furnizat autorităților fiscale date inexacte și incomplete privind importante fapte fiscale care i‑au permis să eludeze într‑o largă măsură taxele la import. În special, în mandatul de arestare s‑a arătat că tuburile și țevile originare din Rusia importate de Truboimpex și Trubowest făcuseră obiectul unor declarații false în vederea eludării dispozițiilor din regulamentul definitiv.
4. În executarea acestui mandat de arestare, domnul Makarov a fost arestat în perioada 27 octombrie-12 noiembrie 1999, apoi, ca urmare a eliberării sale, a făcut obiectul unor măsuri de restrângere a libertății sale de circulație.
5. La sfârșitul lunii octombrie 1999, autoritățile vamale germane au notificat Trubowest și domnului Makarov înștiințări de recuperare ulterioară pentru plata taxelor antidumping aferente importurilor efectuate de Truboimpex și Trubowest în perioada decembrie 1997-octombrie 1999. În esență, autoritățile vamale germane au considerat că, în mod greșit, importurile recurenților nu fuseseră clasificate la codurile din nomenclatura comunitară privind tuburile și țevile obținute fără sudură care făceau obiectul regulamentului definitiv.
6. În opinia autorităților vamale germane, Truboimpex și Trubowest datorau, cu titlu de taxe antidumping neplătite, 1 575 181,86 euro și, respectiv, 729 538,78 euro, mai precis un cuantum total de 2 304 720,64 euro. În plus, domnul Makarov, în calitate de administrator al Trubowest, era răspunzător pentru plata cuantumului total al sumelor datorate de cele două societăți.
7. În luna noiembrie 1999, recurenții au contestat, în conformitate cu articolul 243 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (denumit în continuare „CVC”)(5) și a dreptului național aplicabil, înștiințările de recuperare ulterioară a taxelor antidumping emise împotriva acestora.
8. Ulterior respingerii de către Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Financiar din Düsseldorf) a cererii de suspendare a înștiințărilor de recuperare ulterioară, recurenții au depus concluzii la Hauptzollamt Duisburg (Biroul vamal principal din Duisburg) în termenii cărora au susținut, în esență, că autoritățile vamale germane au considerat în mod greșit că importurile acestora făceau parte din domeniul de aplicare al regulamentului definitiv.
9. La 14 noiembrie 2002, procedura penală declanșată împotriva domnului Makarov a fost suspendată de Landgericht Kleve (Tribunalul Regional din Kleve) în așteptarea finalizării procedurii fiscale îndreptate împotriva sa.
10. La 16 iulie 2004 Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1322/2004, care a prevăzut că regulamentul definitiv nu mai era aplicabil cu începere de la 21 iulie 2004.
11. La 15 decembrie 2004, recurenții au încheiat o tranzacție cu Hauptzollamt Duisburg prin care a fost stins litigiul cu autoritățile vamale germane.
12. Potrivit acestei tranzacții, s‑a prevăzut, în primul rând, că deciziile de impunere și declarațiile privind răspunderea pentru taxele antidumping în cuantum de 2 304 734,45 euro fuseseră achitate prin plata unei sume totale de 460 000 euro, în al doilea rând, că semnarea tranzacției determina încetarea imediată a tuturor măsurilor de executare inițiate împotriva Trubowest și a domnului Makarov și, în al treilea rând, că aceștia renunțau să invoce noi pretenții împotriva administrației vamale, de exemplu în vederea obținerii de despăgubiri pentru faptele menționate în comun în tranzacție, și să inițieze alte acțiuni jurisdicționale împotriva administrației vamale, în afara pretențiilor de această natură împotriva terților, în special acțiunea în despăgubire împotriva Comisiei Comunităților Europene și Consiliului Uniunii Europene, în temeiul articolului 288 CE. De asemenea, textul tranzacției menționa, în esență, că prezentarea comună a situației de fapt nu rezolva diferendul dintre părți asupra problemei de a încadra sau de a nu încadra categoriile de tuburi în regulamentul definitiv.
13. În luna mai 2005, urmărirea penală împotriva domnului Makarov a încetat, cu condiția plății de către acesta a unei amenzi de 18 000 euro.
14. În acțiunea în despăgubire depusă la Tribunal, recurenții au solicitat repararea de către Comunitate a prejudiciilor suferite ca urmare a adoptării măsurilor antidumping definitive instituite prin regulamentul definitiv, prin acordarea a:
– 118 058,46 euro pentru Trubowest cu titlu de despăgubiri, majorate cu dobânzi moratorii aplicate acestei sume, la rata anuală de 8 %; această sumă ar corespunde cuantumului plătit efectiv de Trubowest ca urmare a diferitelor înștiințări de recuperare a taxelor antidumping, adoptate de autoritățile vamale germane împotriva recurenților și ar constitui un beneficiu nerealizat de Trubowest;
– 397 916,91 euro pentru domnul Makarov cu titlu de despăgubiri, majorate cu dobânzi moratorii aplicate acestei sume, la rata anuală de 8 %; această sumă ar corespunde, în privința sumei de 277 939,37 euro, cuantumului total al sumelor pe care domnul Makarov le‑a plătit efectiv ca urmare a diferitelor înștiințări de plată a taxelor antidumping, în privința sumei de 63 448,54 euro ca urmare a salariilor care nu au fost plătite de Trubowest domnului Makarov cu începere de la 27 octombrie 1999 și, în privința sumei de 56 529 de euro, cheltuielilor avocațiale efectuate pe baza procedurilor în contradictoriu cu autoritățile vamale germane;
– 128 000 de euro pentru Trubowest, cu titlu de beneficiu nerealizat în perioada 2000-2004, majorată cu dobânzi moratorii aplicate la această sumă, la o rată anuală de 8 % sau, în subsidiar, o sumă acordată Trubowest cu titlu de despăgubiri, ce urmează a fi convenită între părți ca urmare a unei hotărâri interlocutorii a Tribunalului;
– 150 000 de euro pentru domnul Makarov pentru repararea prejudiciului moral pe care l‑ar fi suferit, majorate cu dobânzi moratorii aplicate la această sumă, la o rată anuală de 8 %.
15. În hotărârea pronunțată, Tribunalul, în primul rând, și‑a declinat competența de a se pronunța asupra cererilor în despăgubire formulate de recurenți referitoare la sumele de 118 058,46 euro și 277 939,37 euro solicitate de Trubowest și de domnul Makarov cu titlu de rambursare a taxelor antidumping plătite, precum și la suma de 56 529 de euro aferentă cheltuielilor avocațiale efectuate de domnul Makarov în cadrul procedurii în fața autorităților vamale germane. Cu privire la primele două sume, Tribunalul a considerat, în esență, că asemenea cereri erau de competența exclusivă a instanțelor naționale, în conformitate cu procedurile instituite de CVC (punctele 42-74 din hotărârea atacată). Cu privire la a treia sumă, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că solicitarea rambursării cheltuielilor avocațiale solicitată era accesorie litigiului principal dintre recurenți și autoritățile vamale germane și era de competența exclusivă a instanțelor naționale. În opinia Tribunalului, cererea având ca obiect această sumă nu era, așadar, de competența instanțelor comunitare (punctele 77-81 din hotărârea atacată). Prin urmare, Tribunalul a declarat toate aceste cereri ca fiind inadmisibile (punctele 73, 74 și 82 din hotărârea atacată).
16. În al doilea rând, limitându‑se să examineze condiția angajării răspunderii extracontractuale a Comunității referitoare la existența unei legături de cauzalitate directe între nelegalitatea criticată și prejudiciul pretins suferit, Tribunalul a considerat că, în ceea ce privește cererile în despăgubire privind beneficiul nerealizat al Trubowest, evaluat la 128 000 de euro, și pierderea salariului de către domnul Makarov, evaluată la 63 448,54 euro, precum și cererea în despăgubire a prejudiciului moral suferit de domnul Makarov, evaluat la 150 000 de euro, prejudiciile invocate nu rezultau într‑un mod suficient de direct din nelegalitatea criticată.
17. Mai precis, pe de o parte, având în vedere ipoteza în care regulamentul definitiv nu s‑ar aplica importurilor efectuate de recurenți, iar aceștia nu ar fi săvârșit, așadar, erori în clasificarea importurilor, Tribunalul a considerat că, în această situație, răspunderea extracontractuală a Comunității nu ar putea fi angajată în măsura în care prejudiciile invocate ar fi imputabile exclusiv autorităților vamale și penale germane, iar nu comportamentului pretins culpabil al Consiliului și al Comisiei (punctele 108-115 din hotărârea atacată).
18. Pe de altă parte, examinând ipoteza în care regulamentul definitiv se aplica importurilor recurenților și că, prin urmare, aceștia nu au clasificat în mod corect importurile, Tribunalul a statuat că se impunea, așadar, să se constate că, în această situație, cauza determinantă a prejudiciilor invocate ar fi propriul comportament al recurenților (punctele 116-121 din hotărârea atacată). În orice ipoteză, chiar dacă s‑ar presupune că un comportament culpabil al Consiliului și al Comisiei poate fi considerat că a contribuit la realizarea prejudiciilor invocate, legătura de cauzalitate ar fi fost întreruptă, în opinia Tribunalului, de lipsa de diligență rezonabilă a recurenților pentru evitarea realizării acestor daune, care nu ar fi solicitat informațiile tarifare obligatorii, prevăzute la articolul 12 din CVC (punctele 122-133 din hotărârea atacată).
19. Prin urmare, în esență, Tribunalul a respins acțiunea în despăgubire ca fiind în parte inadmisibilă și în parte neîntemeiată.
20. În aceste condiții, prin actul depus la grefa Curții la 23 septembrie 2008, recurenții au introdus prezentul recurs prin care solicită Curții anularea hotărârii atacate, admiterea cererilor în despăgubire a prejudiciilor, formulate în prima instanță, sau, în subsidiar, trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare și obligarea Consiliului și Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri.
21. În memoriile în răspuns formulate, Consiliul și Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.
22. Pledoariile recurenților, ale Consiliului și ale Comisiei au fost ascultate în ședința din 16 septembrie 2009.
II – Analiza juridică
A – Observații introductive
23. În susținerea recursului, recurenții invocă două motive. Primul motiv este întemeiat pe erori de drept care ar fi fost săvârșite de Tribunal în cadrul interpretării și aplicării condițiilor de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept a Tribunalului pentru faptul că și‑ar fi declinat competența în privința cererilor de rambursare a taxelor antidumping plătite de recurenți și în privința cererilor accesorii.
24. În mod similar Consiliului și Comisiei, considerăm că este necesară inversarea ordinii de examinare a celor două motive de recurs invocate. Astfel, în măsura în care s‑a referit la competența Tribunalului de a se pronunța cu privire la anumite cereri în despăgubire, al doilea motiv de recurs trebuie în mod obligatoriu examinat înaintea primului motiv, care critică aprecierile de fond efectuate de Tribunal. În plus, Tribunalul nu a recurs la examinarea condiției referitoare la legătura de cauzalitate directă dintre nelegalitatea criticată și prejudiciile invocate de recurenți decât în ceea ce privește cererile pe care le‑a considerat admisibile. Or, în măsura în care al doilea motiv ar fi respins, astfel cum propunem în dezvoltările ulterioare, examinarea primului motiv s‑ar limita, așadar, numai la cererile în despăgubire pe care însuși Tribunalul le‑a considerat admisibile.
B – Cu privire la al doilea motiv de recurs, întemeiat pe o eroare de drept în privința necompetenței Tribunalului de a se pronunța asupra cererilor de rambursare a taxelor antidumping plătite de recurenți și asupra cererilor accesorii
1. Argumentele părților
25. În primul rând, recurenții susțin că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin declinarea competenței de a repara prejudiciul care subzistă în urma tranzacției încheiate cu autoritățile vamale germane. Abordarea Tribunalului ar avea ca efect lipsirea recurenților de despăgubire ca urmare a încheierii unei tranzacții, a cărei posibilitate este prevăzută de dreptul național. Or, în opinia recurenților, în mod similar situației în care, din moment ce în temeiul dreptului național nu este prevăzută nicio cale de atac, se permite introducerea unei acțiuni în despăgubire în fața instanței comunitare în cazurile în care căile de atac naționale au fost exercitate ori epuizate, această instanță este deopotrivă competentă să judece acțiuni în despăgubire care implică răspunderea Comunității. Recurenții nu pot fi sancționați prin exercitarea dreptului de a încheia o tranzacție și lipsiți de o protecție jurisdicțională efectivă. În opinia acestora, făcând trimitere la Hotărârea Krohn Import‑Export/Comisia(6), chiar în ceea ce privește simple cereri de rambursare a taxelor antidumping, acțiunile introduse la instanțele comunitare sunt admisibile din momentul în care au fost exercitate căile de atac naționale, iar comportamentul culpabil este imputabil instituțiilor comunitare.
26. În al doilea rând, recurenții critică Tribunalul pentru faptul că a den aturat elementele de fapt și de probă, statuând, la punctul 68 din hotărârea atacată, că aceștia nu au furnizat nici cea mai mică dovadă pentru susținerea afirmațiilor potrivit cărora, pe de o parte, Comunitatea și autoritățile ruse și, pe de altă parte, urmărirea penală declanșată împotriva domnului Makarov avuseseră un rol important în decizia de încheiere a tranzacției cu autoritățile vamale germane.
27. Consiliul și Comisia propun respingerea acestui motiv de recurs. Aceste instituții consideră mai întâi că, după cum Tribunalul a statuat în mod întemeiat, întrucât taxele antidumping au fost percepute de autoritățile vamale naționale, numai instanțele naționale au competența să dispună restituirea taxelor percepute fără a fi datorate pe baza dispozițiilor comunitare. Competența instanțelor comunitare nu acoperă decât eventualul prejudiciu care depășește simpla rambursare a taxelor percepute în mod nelegal. În definitiv, în opinia Comisiei, argumentele recurenților nu ar contrazice aprecierile Tribunalului.
28. Consiliul adaugă că tranzacția încheiată cu autoritățile vamale germane nu poate determina competența instanței comunitare sub pretextul că această tranzacție nu ar fi eliminat pretinsul prejudiciu care ar fi generat de plata taxelor antidumping și de cheltuielile avocațiale. Astfel, tranzacția nu ar fi schimbat în niciun mod situația recurenților în termeni de posibilitate de a solicita rambursarea taxelor antidumping plătite și a cheltuielilor de judecată efectuate, cu titlu de despăgubiri prevăzute la articolul 288 CE. Recurenții nu puteau să solicite aceste despăgubiri înaintea tranzacției și nu pot să procedeze în acest fel nici după încheierea tranzacției. În opinia Consiliului, tranzacția încheiată ar avea doar efectul (normal) de a finaliza căile de atac naționale de care recurenții dispuneau pentru a recupera taxele plătite.
29. În continuare, Consiliul și Comisia resping interpretarea Hotărârii Krohn Import‑Export/Comisia, citată anterior, care pare a fi dată de recurenți. Astfel, pe de o parte, în opinia Consiliului, această hotărâre nu ar răspunde la problema a ceea ce se poate despăgubi în cazul unei acțiuni introduse în temeiul articolului 288 CE și, pe de altă parte, în opinia Comisiei, din această hotărâre nu se poate deduce că ar fi suficientă exercitarea căilor de atac naționale pentru existența competenței instanței comunitare.
30. În sfârșit, cu privire la pretinsa denaturare a situației de fapt și a elementelor de probă, care ar fi fost săvârșită de Tribunal, aceasta ar fi ori inadmisibilă, întrucât în special recursul nu menționează conținutul juridic al acestei denaturări, ori inoperantă, deoarece Tribunalul nu are competența să judece cererea referitoare la taxele antidumping plătite. În orice caz, Consiliul și Comisia consideră că pretinsa denaturare este nefondată, deoarece înscrisurile depuse de recurenți la Tribunal nu demonstrează că aceștia au suferit presiuni pentru a încheia tranzacția cu autoritățile vamale germane sau că nu aveau altă opțiune decât să încheie această tranzacție.
2. Apreciere
31. Cu titlu introductiv, trebuie arătat de la bun început că, în recursul formulat, recurenții nu contestă calificarea reținută la punctele 47 și 80 din hotărârea atacată, potrivit căreia cererile în despăgubire considerate inadmisibile de Tribunal trebuiau analizate, pe de o parte, în calitate de cereri de rambursare a taxelor antidumping pe care le plătiseră la autoritățile vamale germane și, pe de altă parte, în calitate de cerere de rambursare a cheltuielilor avocațiale efectuate la nivel național, accesorii cererilor menționate.
32. În această privință, întrucât recurenții nu argumentează în mod adecvat negarea caracterului accesoriu al cheltuielilor avocațiale efectuate în cadrul litigiului național privind rambursarea taxelor antidumping, examinarea celui de al doilea motiv de recurs poate fi, așadar, limitat la aprecierile Tribunalului referitoare la necompetența acestuia de a se pronunța asupra cererii de rambursare a taxelor antidumping și, prin urmare, potrivit hotărârii atacate, asupra inadmisibilității acesteia.
33. În continuare, recurenții nu contestă nici aplicabilitatea dispozițiilor din CVC, în special a celor care reglementează „[r]ambursarea și remiterea drepturilor”, precum și „dreptul de a introduce o acțiune” privind cererile de rambursare a taxelor antidumping plătite, astfel cum s‑a constatat la punctul 42 din hotărârea atacată. În definitiv, trebuie arătat că aplicabilitatea acestor dispoziții din CVC, îndeosebi a articolelor 236 și 243 din CVC, în cazul cererilor de rambursare a taxelor antidumping plătite de un importator, rezultă deja din Hotărârea Ikea Wholesale(7) .
34. Or, astfel cum a arătat deja în mod întemeiat Tribunalul la punctul 43 din hotărârea atacată, dreptul comunitar secundar, în speță CVC, a prevăzut în mod expres care este calea legală aflată la dispoziția unui debitor al unor taxe la import care consideră că a fost în mod nelegal obligat la plata acestor taxe de către autoritățile vamale, cu alte cuvinte această cale este exercitată la nivel național, în conformitate cu procedura de introducere a unei acțiuni stabilită în statul membru în cauză, potrivit principiilor exprimate la articolele 243-246 din CVC.
35. Prin urmare, astfel cum rezultă deopotrivă din jurisprudență, atunci când o cerere în despăgubire este asimilată unei acțiuni în restituirea unei sume plătite fără a fi datorată autorităților naționale în cadrul aplicării dreptului comunitar sau pe seama Comunității, persoana interesată are obligația să sesizeze instanțele naționale competente pentru ca acestea să aibă posibilitatea să se pronunțe asupra temeiniciei unei asemenea acțiuni(8) .
36. În acest context, în cazul în care un particular se consideră lezat prin aplicarea unui act normativ comunitar pe care îl apreciază ca fiind nelegal, acesta are posibilitatea, atunci când aplicarea actului este conferită autorităților naționale, la momentul acestei aplicări, de a contesta validitatea actului în fața unei instanțe naționale în cadrul unui litigiu împotriva autorității naționale. Această instanță poate sau chiar este ținută, în condițiile prevăzute la articolul 234 CE, să adreseze Curții o întrebare referitoare la validitatea actului comunitar în cauză(9) .
37. Fără a pune la îndoială temeinicia acestei jurisprudențe, astfel cum a fost de asemenea amintită, în esență, de Tribunal la punctele 43, 44 și 57 din hotărârea atacată, recurenții critică în principal Tribunalul pentru a se fi considerat necompetent în privința acțiunii în despăgubire formulate de aceștia, referitoare la plata taxelor antidumping, deși căile de atac naționale ar fi fost exercitate (și epuizate), fără însă să obțină despăgubirea integrală a prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare al comportamentului nelegal al Comunității.
38. Cu alte cuvinte, se pare că recurenții susțin că, în măsura în care tranzacția pe care au încheiat‑o cu autoritățile vamale germane, care ar fi avut ca efect epuizarea căilor de atac interne, ar fi lăsat totuși să subziste în sarcina lor o parte a pretinsului prejudiciu suferit din cauza plății nedatorate a taxelor antidumping (de ordinul a circa 460 000 euro), aceștia ar avea dreptul să solicite instanțelor comunitare rambursarea acestei sume care decurge din comportamentul culpabil imputabil instituțiilor comunitare, deoarece aceste instanțe ar trebui să își acționeze competența subsidiară într‑o asemenea situație.
39. Desigur, este adevărat că în Hotărârea Kampffmeyer și alții/Comisia(10), Curtea a supus examinarea unei acțiuni în despăgubire, care părea a fi asimilată unei cereri de rambursare a sumelor plătite fără a fi datorate autorităților naționale însărcinate cu aplicarea unei reglementări comunitare, epuizării prealabile a căilor de atac de drept intern, pentru a verifica dacă prejudiciul invocat nu putea fi în primul rând reparat pe calea acestei rambursări(11) .
40. În hotărârea atacată, Tribunalul își întemeiază raționamentul nu atât pe epuizarea căilor de atac interne, prealabilă sesizării sale de către recurenți, cât pe competența exclusivă a instanțelor naționale de a se pronunța asupra cererilor de restituire a taxelor antidumping plătite fără a fi datorate, astfel cum atestă în special punctele 48 și 71 din hotărârea atacată.
41. Această abordare își găsește deopotrivă susținerea în jurisprudența Curții, în special în Hotărârile Roquette frères/Comisia(12) și Vreugdenhil/Comisia(13), această din urmă hotărâre fiind citată de altfel de numeroase ori în cuprinsul hotărârii atacate.
42. Deși condiția referitoare la epuizarea căilor de atac naționale constituie o condiție care supune admisibilitatea
acțiunii în despăgubire în fața instanței comunitare, hotărârea atacată, într‑un mod mai tranșant, a respins în parte acțiunea în despăgubire formulată de recurenți pe baza unui raționament întemeiat pe necompetența
Tribunalului de a soluționa o acțiune în despăgubire asimilată unei acțiuni având ca obiect restituirea taxelor antidumping plătite fără a fi datorate. După cum s‑a arătat deja, Tribunalul a desăvârșit însă acest raționament, bazat pe necompetența sa, statuând, la punctele 73, 74 și 82 din hotărârea atacată, că acțiunea este „inadmisibilă” în măsura în care prin aceasta se solicită restituirea taxelor antidumping plătite fără a fi datorate.
43. În general, această abordare ar putea apărea excesiv de rigidă deoarece implică, după cum se arată la punctul 71 din hotărârea atacată, că Tribunalul ar ține să nege propria competență de a se pronunța asupra unei acțiuni în despăgubire care este asimilată unei cereri de restituire a taxelor antidumping plătite fără a fi datorate, „chiar dacă se presupune să această culpă invocată de reclamanți este imputabilă Comunității”.
44. De asemenea, aceasta pare să sugereze că Tribunalul și‑ar declina competența inclusiv în cazurile în care căile de atac interne au fost epuizate, iar solicitantul nu a obținut în fața instanțelor naționale, pentru un motiv oarecare, repararea integrală a prejudiciului suferit, cauzat de o plată a taxelor, chiar dacă s‑ar susține că acest prejudiciu ar rezulta dintr‑un comportament culpabil al instituțiilor comunitare. De altfel, aceasta este critica formulată de recurenți, care nu este lipsită de o anumită pertinență dacă se amintește că, în Hotărârea Vreugdenhil/Comisia, citată anterior, Curtea a verificat în acea cauză în ce măsură întreprinderea respectivă obținuse în mod efectiv în fața instanțelor naționale rambursarea integrală a sumelor nedatorate, percepute de autoritățile naționale(14), sugerând, prin urmare, că ar fi fost posibilă recunoașterea propriei competențe de către Curte pentru a se pronunța asupra cererii de despăgubire în cazul în care Vreugdenhil nu obținuse repararea integrală în fața instanțelor naționale.
45. Deși din anumite fragmente ale raționamentului din hotărârea atacată ar putea plana o îndoială asupra consecințelor pe care Tribunalul le‑ar deduce într‑o situație apropiată împrejurărilor descrise la punctul precedent, cu toate acestea, în speță, argumentele recurenților nu par a fi admise deoarece Tribunalul putea constata inadmisibilitatea cererii de restituire a taxelor antidumping plătite fără a fi datorate.
46. În primul rând, argumentele recurenților se întemeiază pe o critică inadmisibilă în etapa recursului privind aprecierea situației de fapt efectuată de Tribunal, potrivit căreia încheierea tranzacției dintre recurenți și autoritățile vamale germane determinase finalizarea acțiunilor inițiate la nivel național fără ca, în plus, recurenții să invoce un caz de denaturare a elementelor de probă de către Tribunal cu privire la acest aspect(15) .
47. În al doilea rând, considerăm că nu este posibil ca Tribunalul să fie criticat pentru faptul de a nu fi constatat că, prin tranzacția în cauză, recurenții epuizaseră căile de atac interne în sensul jurisprudenței Curții.
48. Astfel, în sensul acestei jurisprudențe, epuizarea căilor de atac interne are în vedere epuizarea „mijloacelor atât administrative, cât și judiciare care fac parte din dreptul național aplicabil”(16) în vederea obținerii rambursării sumelor plătite fără a fi datorate. Or, întrucât la punctul 56 din hotărârea atacată Tribunalul a apreciat în mod suveran că, prin tranzacția în cauză, recurenții renunțaseră la posibilitatea ca instanțele naționale să se pronunțe asupra cererilor de rambursare a taxelor antidumping plătite, recurenții nu pot, așadar, să susțină în mod întemeiat că ar fi îndeplinit condiția epuizării tuturor mijloacelor administrative și judiciare care fac parte din dreptul național aplicabil, în sensul jurisprudenței Curții.
49. În al treilea rând, în mod contrar susținerilor recurenților, încheierea tranzacției cu autoritățile vamale germane nu este nicidecum comparabilă cu situația în care dreptul național nu prevede nicio cale de atac națională deoarece tocmai această tranzacție a determinat încetarea căilor de atac naționale prevăzute de CVC care au ca obiect restituirea taxelor antidumping plătite fără a fi datorate.
50. În această privință, recurenții nu pot să invoce în mod întemeiat Hotărârea Krohn Import‑Export/Comisia, citată anterior, deoarece, având în vedere situația de fapt aflată la originea acelei cauze, Curtea nu a aplicat condiția epuizării căilor de atac naționale, prealabilă admisibilității acțiunii în despăgubire introdusă la instanța comunitară, pentru motivul că asemenea căi de atac nu puteau determina repararea prejudiciului invocat(17) . Or, în speță, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a statuat, la punctele 64-67 din hotărârea atacată, că aceste căi de atac naționale prevăzute de CVC erau adecvate pentru a asigura în mod eficient rambursarea taxelor antidumping solicitată de recurenți.
51. În al patrulea rând, considerăm că pretinsa denaturare a situației de fapt și a elementelor de probă examinate la punctul 68 din hotărârea atacată trebuie de asemenea să fie înlăturată.
52. Amintim că, la punctul 68 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul recurenților potrivit căruia, prin încheierea tranzacției cu autoritățile vamale germane, nu ar fi încetat de bunăvoie exercitarea căilor de atac naționale, ci ar fi fost constrânși prin presiunea exercitată de autoritățile comunitare sau ruse, după cum urmează:
„[…]. Se impune mai întâi constatarea, în această privință, că reclamanții nu aduc nicio dovadă în susținerea afirmației potrivit căreia au fost supuși unei presiuni din partea autorităților comunitare sau ruse pentru a încheia tranzacția sau că presiunile la care ar fi fost supuși erau de așa natură, încât au fost constrânși să încheie tranzacția. Astfel, în susținerea propriilor afirmații, reclamanții furnizează numai corespondența dintre autoritățile ruse, comunitare și germane care privesc, în esență, probleme referitoare la clasificarea importurilor de tuburi și de țevi, fără însă a reieși că reclamanții au fost constrânși de aceste autorități, indiferent prin ce modalitate, să înceteze procedurile naționale declanșate. În continuare, trebuie arătat că, în orice ipoteză, reclamanții par să se contrazică cu privire la acest aspect, de vreme ce s‑ar părea că invocă faptul că au încercat ei înșiși să încheie tranzacția pentru a‑și minimiza prejudiciile. Astfel, îndeosebi cu privire la acest aspect, reclamanții menționează că «[Trubowest] a ajuns în final să își atenueze pierderea ca urmare a tranzacției deoarece, în loc să plătească toate sumele rezultate din somațiile fiscale emise ca urmare a neplății taxelor, a acceptat să plătească un cuantum mai mic, deși destul de substanțial». În sfârșit, se impune constatarea că reclamanții nu dovedesc faptul că procedura penală îndreptată împotriva domnului Makarov nu le‑ar fi lăsat altă opțiune decât aceea de a încheia tranzacția sau că această procedură penală era vădit abuzivă.”
53. Deși, potrivit unei jurisprudențe constante, denaturarea elementelor de probă prezentate în primă instanță aparține controlului Curții care se pronunță în cadrul unui recurs, trebuie amintit că o asemenea denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor(18) și că cel care o invocă are obligația să o demonstreze(19) . În plus, din articolul 225 CE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că o cerere de recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod specific această cerere(20) .
54. Or, considerăm că recursul formulat nu îndeplinește aceste condiții. În special, recursul nu menționează care dintre elementele de probă determinate prezentate de recurenți ar fi fost denaturat de Tribunal și care le‑ar susține afirmația. Pe de altă parte, limitându‑se la a face trimitere, fără a mai oferi explicații, la anexele replicii depuse la Tribunal, recurenții solicită, î n realitate, o nouă apreciere de către Curte a conținutului acestor anexe, competență care nu îi revine în cadrul recursului.
55. În orice situație, întrucât din conținutul acestor anexe rezultă că autoritățile comunitare și ruse au fost informate de litigiul dintre recurenți și autoritățile vamale germane referitor la clasificarea importurilor de tuburi și țevi, nu demonstrează nicidecum că Tribunalul a denaturat elementele de probă, statuând că aceste elemente nu dovedeau nicidecum faptul că recurenții fuseseră constrânși, indiferent de modalitate, să înceteze procedurile naționale declanșate prin încheierea tranzacției în cauză.
56. În plus, astfel cum a arătat în mod întemeiat Consiliul în cuprinsul memoriului în răspuns la recurs, trebuie respinsă și afirmația recurenților referitoare la pretinsa denaturare a elementelor de probă privind influența avută de desfășurarea urmăririi penale împotriva domnului Makarov asupra încheierii tranzacției cu autoritățile vamale germane. Astfel, anexa 7 la recurs, care conține o decizie de suspendare a urmăririi penale, pronunțată de Langericht Kleve în luna septembrie 2002, respectiv la doi ani înainte de această tranzacție, nu demonstrează că Tribunalul a denaturat elementele de probă atunci când a concluzionat că recurenții nu furnizaseră elementele necesare care să dovedească faptul că procedura penală nu îi conferea domnului Makarov o altă opțiune decât aceea de a încheia această tranzacție.
57. Având în vedere toate aceste considerații, propunem respingerea celui de al doilea motiv de recurs.
C – Cu privire la primul motiv de recurs, întemeiat pe erori de drept în privința interpretării și aplicării condițiilor de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității
58. Acest motiv de recurs cuprinde două aspecte. Primul aspect este întemeiat pe o interpretare greșită a condițiilor de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității. Al doilea aspect este întemeiat pe o aplicare greșită a condiției referitoare la existența unei legături de cauzalitate directe între pretinsa nelegalitate a regulamentului definitiv și prejudiciul invocat.
1. Cu privire la primul aspect al primului motiv de recurs, întemeiat pe o interpretare greșită a condițiilor de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității
a) Argumentele părților
59. În recursul formulat, recurenții susțin că hotărârea atacată ar fi viciată de o eroare de drept întrucât Tribunalul nu ar fi apreciat comportamentul ilicit imputat, în prealabil examinării legăturii de cauzalitate. În cadrul ședinței, recurenții au formulat puțin diferit această critică, susținând că, atunci când instanța comunitară examinează existența unei legături de cauzalitate ori întreruperea acestei legături, nu poate omite identificarea contextului juridic în care se înscrie această legătură, în special comportamentul culpabil la care se raportează.
60. Consiliul și Comisia consideră că, potrivit jurisprudenței, Tribunalul nu avea obligația să se pronunțe asupra tuturor condițiilor de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității în cazul în care una dintre acestea ar fi lipsit. Nu ar exista niciun principiu care să oblige Tribunalul să se pronunțe asupra nelegalității criticate înainte de a examina existența unei legături de cauzalitate între această nelegalitate și prejudiciul invocat.
b) Apreciere
61. Având în vedere jurisprudența Curții, argumentele recurenților în susținerea primului aspect al primului motiv nu pot fi admise.
62. Trebuie amintit că angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității presupune reunirea a trei condiții, și anume nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor, realitatea prejudiciului invocat și existența unei legături de cauzalitate între comportament și prejudiciul invocat(21) .
63. Potrivit unei jurisprudențe constante, aceste trei condiții trebuie îndeplinite cumulativ, ceea ce justifică faptul că în cazul în care una dintre aceste condiții lipsește, acțiunea în despăgubire trebuie respinsă, fără a fi necesară examinarea celorlalte condiții(22) .
64. Pe de altă parte, astfel cum recurenții admit la punctul 5 din recurs, instanța comunitară nu are obligația să examineze condițiile de angajare a răspunderii unei instituții într‑o ordine determinată(23) .
65. Această apreciere se aplică, desigur, examinării condiției referitoare la legătura de cauzalitate dintre comportamentul pretins nelegal și prejudiciul invocat.
66. În această privință, trebuie arătat că, de altfel, Curtea a confirmat deja abordarea Tribunalului potrivit căreia nu există obligația pentru instanță de a examina cu prioritate existența unei vinovății în sarcina instituției, dacă prima instanță consideră că una dintre celelalte două condiții lipsește în cauza cu care este învestită(24) .
67. În speță, din momentul în care Tribunalul a considerat că nu era îndeplinită condiția referitoare la legătura de cauzalitate dintre comportamentul culpabil invocat și prejudiciul pretins a fi suferit, acesta nu avea obligația să se pronunțe asupra existenței unei vinovății în sarcina instituțiilor în cadrul adoptării regulamentului definitiv sau asupra realității prejudiciului pretins a fi suferit de recurenți. Prin urmare, Tribunalul se putea limita în mod întemeiat să aprecieze condiția referitoare la existența unei legături de cauzalitate, presupunând, numai în scopul acestei aprecieri, că celelalte două condiții erau îndeplinite astfel cum erau invocate de recurenți, după cum rezultă în special din cuprinsul punctelor 98, 107 și 121 din hotărârea atacată.
68. Adăugăm faptul că recurenții nu au explicat care ar fi fost efectul examinării de către Tribunal a comportamentului culpabil imputat, atât asupra aprecierii condiției referitoare la legătura de cauzalitate, efectuată în hotărârea atacată, cât și asupra dispozitivului celei din urmă.
69. Desigur, numai în măsura în care Curtea trebuia să constate că hotărârea atacată ar trebui anulată, în sensul că a stabilit lipsa unei legături de cauzalitate între comportamentul nelegal și prejudiciu, invocate de recurenți, ar trebui să se considere că Tribunalul în mod greșit nu s‑a pronunțat, cel puțin, asupra uneia dintre celelalte două condiții de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității. Cu toate acestea, pentru motivele expuse în cadrul examinării celui de al doilea aspect al prezentului motiv de recurs, în opinia noastră Curtea nu poate ajunge la o asemenea concluzie.
70. Prin urmare, considerăm că se impune respingerea primului aspect al primului motiv de recurs.
2. Cu privire la al doilea aspect al primului motiv de recurs, întemeiat pe o aplicare greșită a condiției referitoare la existența unei legături de cauzalitate directe între pretinsa nelegalitate a regulamentului definitiv și prejudiciul invocat
a) Argumentele părților
71. Recurenții subliniază mai întâi că tocmai existența unei legături directe cauză‑efect între nelegalitatea imputată și prejudiciul a cărui reparare se solicită reprezintă criteriul adecvat pentru a se stabili dacă este îndeplinită condiția referitoare la legătura de cauzalitate. În această privință, recurenții consideră că, la punctul 112 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat în mod greșit că aceștia s‑au întemeiat pe o concepție a legăturii de cauzalitate diferită de cea care prevalează în dreptul comunitar. Dimpotrivă, recurenții ar fi susținut în fața Tribunalului că, în lipsa adoptării regulamentului definitiv ilicit, nu ar fi suferit un prejudiciu deoarece taxele antidumping nelegale nu ar fi fost plătite. Recurenții consideră însă că Tribunalul ar fi aplicat un criteriu de cauzalitate exagerat de strict, întemeiat pe un prejudiciu exclusiv și direct, care ar fi contrar propriei jurisprudențe, în speță punctul 81 din Hotărârea Tribunalului FIAMM și FIAMM Technologies/Consiliul și Comisia(25) .
72. În continuare, cu privire la constatarea Tribunalului referitoare la lipsa unei legături de cauzalitate suficient de directe în speță, recurenții critică Tribunalul că a pornit de la două ipoteze fără ca acestea să fie demonstrate și pertinente, și anume faptul că regulamentul definitiv privea sau nu privea produsele importate de recurenți și în ce măsură aceștia au săvârșit sau nu au săvârșit o eroare în clasificarea propriilor importuri, în loc să verifice dacă, în lipsa comportamentului nelegal a Comunității, s‑ar fi suferit un prejudiciu. În această privință, recurenții reiterează afirmația potrivit căreia Tribunalul nu putea să se abțină să se pronunțe asupra existenței unui comportament culpabil al instituțiilor comunitare.
73. Cu privire la prima ipoteză examinată de Tribunal, și anume cea potrivit căreia regulamentul definitiv nu privea importurile, iar recurenții nu săvârșiseră o eroare în clasificarea propriilor importuri, recurenții susțin că Tribunalul s‑ar fi declarat în esență necompetent întrucât prejudiciul suferit fusese cauzat de autoritățile vamale germane, ipoteză care ar contrazice Ordonanța Tribunalului Sinara Handel/Consiliul și Comisia(26), pronunțată în legătură cu același comportament culpabil invocat. Mai mult, recurenții evidențiază că au solicitat nu repararea prejudiciului suferit ca urmare a unei pretinse erori în clasificarea propriilor importuri de către autoritățile vamale germane, ci repararea prejudiciului cauzat prin instituirea taxelor antidumping nelegale de regulamentul definitiv. În plus, Tribunalul ar fi denaturat argumentele recurenților cu privire la marja de apreciere a autorităților vamale germane înainte ca, la punctele 114 și 115 din hotărârea atacată, să concluzioneze că, în esență, nu era competent să se pronunțe asupra unui prejudiciu cauzat de măsuri naționale.
74. Cu privire la a doua ipoteză avută în vedere de Tribunal, recurenții consideră că Tribunalul a statuat în mod greșit că legătura de cauzalitate fusese întreruptă prin comportamentul lor insuficient de diligent în sensul că nu au solicitat informațiile tarifare obligatorii, fără a stabili însă în prealabil existența unei legături de cauzalitate. Recurenții susțin și faptul că, în situația în care regulamentul definitiv ar privi propriile importuri, ar fi subzistat obligația lor de a plăti taxele antidumping instituite nelegal și ar fi continuat să sufere un prejudiciu, cel puțin din punctul de vedere al beneficiului nerealizat al Trubowest, al neplății salariului domnului Makarov și al măsurilor de executare luate de autoritățile vamale germane în vederea recuperării taxelor datorate în temeiul regulamentului definitiv, autorități vamale care erau obligate să perceapă aceste taxe. Chiar dacă se presupune că recurenții au solicitat informațiile tarifare obligatorii, aceștia susțin că, în pofida tuturor acestor împrejurări, ar fi suferit un prejudiciu în sensul că exista încă obligația ca taxele să fie plătite.
75. În sfârșit, recurenții critică Tribunalul întrucât s‑a contrazis în sensul că ar fi statuat, la punctul 121 din hotărârea atacată, că aceștia ar fi manifestat diligență, deși, la punctul 133 din această hotărâre, le‑a imputat o lipsă de diligență rezonabilă.
76. În timp ce, cu titlu introductiv, Consiliul ridică problema, având în vedere în special caracterul neordonat al argumentării recurenților, dacă acest aspect identifică suficient de clar o eroare de drept care a viciat raționamentul Tribunalului, Comisia consideră că esența criticilor formulate de recurenți constă în contestarea situației de fapt apreciate în prima instanță, cu excepția afirmației potrivit căreia Tribunalul ar fi aplicat un criteriu exagerat de strict al legăturii de cauzalitate.
77. Pe de altă parte, Comisia adaugă că, deși atât timp cât în raționamentul Tribunalului există o eroare de drept care privește ipoteza în care importurile recurenților făceau parte din domeniul de aplicare al regulamentului definitiv, aceasta ar fi fost săvârșită în favoarea recurenților. Astfel, în opinia Comisiei, era de‑a dreptul inutil ca Tribunalul să ajungă să aibă în vedere această ipoteză, care echivala cu admiterea faptului că putea fi îndeplinită una dintre condițiile de angajare a răspunderii în temeiul articolului 288 CE, deși recurenții nu făcuseră nici un efort, ci dimpotrivă, pentru a stabili în primă instanță că importurile acestora făceau parte din domeniul de aplicare al regulamentului definitiv. Or, în opinia Comisiei, numai în această ipoteză putea eventual fi angajată răspunderea Comunității în temeiul articolului 288 CE, în măsura în care recurenții ar fi demonstrat că au suferit un prejudiciu ca urmare a unei aplicări corecte a regulamentului definitiv de către autoritățile vamale germane.
78. În orice caz, Consiliul și Comisia consideră că argumentele recurenților sunt nefondate.
79. Mai întâi, Comisia amintește că, în mod contrar celor sugerate de recurenți, Tribunalul nu și‑a declinat niciodată competența privind categoriile de prejudicii, diferite de cele care priveau plata taxelor antidumping. În această privință, atât Consiliul, cât și Comisia susțin că invocarea Ordonanței Tribunalului Sinara Handel/Consiliul și Comisia, citată anterior, este deplasată, deoarece prejudiciile invocate în acea cauză priveau îndeosebi plata taxelor antidumping, iar nu alte tipuri de prejudicii, precum cele examinate pe fond în hotărârea atacată.
80. În continuare, Consiliul respinge teza avansată de recurenți potrivit căreia o legătură de cauzalitate suficientă este demonstrată dacă recurenții nu ar fi suferit prejudiciul în lipsa actului nelegal criticat. O asemenea concepție privind legătura de cauzalitate ar fi contrară jurisprudenței citate în hotărârea atacată. Pe de altă parte, în opinia Comisiei, Tribunalul nu ar fi aplicat nicidecum un criteriu exagerat de strict al legăturii de cauzalitate, iar abordarea sa ar fi pe deplin coerentă cu cea adoptată în Hotărârea FIAMM și FIAMM Technologies/Consiliul și Comisia, citată anterior.
81. În sfârșit, Consiliul și Comisia consideră că, în cadrul evaluării legăturii de cauzalitate, Tribunalul a analizat în mod întemeiat cele două ipoteze factuale menționate anterior, având în vedere echivocul întreținut asupra acestui aspect de înșiși recurenții. În opinia Consiliului și a Comisiei, criticile recurenților în această privință se limitează la a contesta aprecierea situației de fapt și nu demonstrează că analiza cauzalității efectuate de Tribunal este greșită din punct de vedere juridic.
82. Cu privire la criticile formulate de recurenți referitoare la examinarea primei ipoteze de către Tribunal, Consiliul și Comisia consideră că recurenții nu și‑au dovedit în niciun mod afirmațiile.
83. Cu privire la criticile formulate împotriva analizei efectuate de Tribunal în cadrul celei de a doua ipoteze, Consiliul și Comisia amintesc faptul că, în mod contrar interpretărilor propuse de recurenți, examinarea Tribunalului s‑a limitat la categoriile de prejudicii diferite cele referitoare la plata taxelor antidumping. În plus, în opinia Consiliului, recurenții nu demonstrează că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că faptul că recurenții nu au acționat cu diligență întrerupsese legătura (eventuală) dintre regulamentul definitiv și categoriile de prejudicii, altele decât plata taxelor antidumping. În această privință, Consiliul adaugă că între punctele 121 și 133 din hotărârea atacată nu ar exista vreo contradicție privind motivarea, întrucât în cuprinsul primului punct s‑a constatat numai că recurenții ar fi făcut dovada unei diligențe speciale. Pe de altă parte, în opinia Comisiei, rezultă cu claritate că, în măsura în care Tribunalul a considerat că legătura de cauzalitate a fost întreruptă de lipsa diligenței recurenților, acesta a presupus în prealabil că acest comportament contribuise la prejudiciul invocat. În definitiv, în opinia Comisiei, această situație se datorează numai faptului că recurenții nu au obținut de la bun început informațiile tarifare obligatorii, că situația evoluat în acest mod și că au fost suferite prejudicii, situație și prejudicii care nu rezultă, așadar, în mod direct din adoptarea regulamentului definitiv, astfel cum a statuat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 116 din hotărârea atacată.
b) Apreciere
i) Cu privire la admisibilitate
84. În mod contrar susținerilor Consiliului și ale Comisiei, nu considerăm că prezentul aspect al primului motiv de recurs este în totalitate sau în esență inadmisibil.
85. Cu privire la acest aspect, trebuie precizat că, deja, Curtea a declarat că, în materia răspunderii extracontractuale a Comunității, problema existenței unei legături de cauzalitate între faptul generator și prejudiciu, condiție a angajării acestei răspunderi, constituia o chestiune de drept, altfel spus o chestiune referitoare la calificarea juridică a situației de fapt de către judecătorul de primă instanță, care este, prin urmare, supusă controlului Curții în cadrul recursului.(27) .
86. Or, nu observăm cum o asemenea soluție nu s‑ar aplica situației inverse, și anume cea prin care, în cadrul recursului, recurenții critică Tribunalul că a exclus
existența unei legături de cauzalitate între comportamentul culpabil și prejudiciu, invocate având în vedere situația de fapt din speță prezentată în fața acestuia. Astfel, această operațiune este întotdeauna o operațiune de calificare a situației de fapt care, prin urmare, trebuie deopotrivă supusă controlului Curții atunci când se pronunță în cadrul recursului.
87. Cu toate acestea, având în vedere confuzia întreținută cu privire la acest aspect de recurenți în cuprinsul recursului, în care se evocă în mai multe rânduri prejudiciul care ar fi fost cauzat de plata taxelor antidumping pretins nelegale, trebuie să se precizeze că, în lumina răspunsului dat la al doilea motiv de recurs, examinarea prezentului aspect al primului motiv de recurs nu se poate extinde la cele două categorii de prejudicii declarate – în mod întemeiat în opinia noastră – inadmisibile de către Tribunal.
88. Astfel, considerăm că al doilea aspect al primului motiv este admisibil în măsura în care critică Tribunalul întrucât a exclus o legătură de cauzalitate între comportamentul culpabil imputat instituțiilor comunitare și, pe de o parte, prejudiciile materiale constând în beneficiul nerealizat al Trubowest și o pierdere de salariu a domnului Makarov și, pe de altă parte, prejudiciul moral suferit de cel din urmă.
ii) Cu privire la fond
89. Potrivit jurisprudenței, legătura de cauzalitate cerută pentru angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE este constituită din momentul în care prejudiciul este consecința directă a actului culpabil în cauză(28) .
90. Tribunalul avea, așadar, obligația, astfel cum a procedat în mod efectiv în hotărârea atacată și fără ca aceasta să fi fost de altfel contestată de recurenți, să cerceteze dacă actul nelegal invocat în speță se afla în mod direct la originea prejudiciului invocat pentru a stabili existența unei legături directe cauză‑efect între comportamentul imputat Comunității și prejudiciul invocat(29) .
91. De asemenea, la punctele 100 și 101 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în mod întemeiat că, în cadrul examinării legăturii de cauzalitate care trebuie să existe între comportamentul imputat Comunității și prejudiciul invocat de persoana vătămată, trebuie să se verifice dacă aceasta din urmă, cu riscul de a trebui să suporte ea însăși prejudiciul, a făcut dovada unei diligențe rezonabile pentru evitarea prejudiciului sau limitarea întinderii acestuia(30), ceea ce implică faptul că, deși comportamentul incriminat a contribuit la realizarea prejudiciului invocat, legătura de cauzalitate poate fi întreruptă de un comportament neglijent al persoanei vătămate care poate, așadar, să constituie cauza determinantă a acestui prejudiciu.
92. Fără a repune în discuție aceste premise, recurenții critică mai întâi Tribunalul întrucât a pornit de la două ipoteze lipsite de pertinență în vederea examinării caracterului suficient de direct al legăturii de cauzalitate dintre comportamentul imputat și categoriile de prejudicii invocate.
93. În această privință, este evident că, pentru a efectua controlul referitor la existența unei legături de cauzalitate suficient de directe, Tribunalul a verificat, pe de o parte, dacă o asemenea legătură putea fi dedusă în ipoteza în care regulamentul definitiv nu privea importurile recurenților și, așadar, în situația în care recurenții nu ar fi săvârșit o eroare în clasificarea propriilor importuri. În această ipoteză, la punctele 108-115 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus că prejudiciile invocate erau imputabile exclusiv autorităților vamale germane în măsura în care ar fi supus aceste importuri la taxe antidumping, deși acestea nu făceau parte din domeniul de aplicare al regulamentului definitiv. Prin urmare, Tribunalul a concluzionat că într‑o asemenea ipoteză nu poate fi angajată răspunderea Comunității.
94. La punctele 116-133 din hotărârea atacată Tribunalul a examinat ipoteza inversă, și anume cea în care regulamentul definitiv privea importurile recurenților, însă aceștia nu le‑ar fi clasificat în mod corect. Această examinare a determinat Tribunalul să concluzioneze în sensul că nici în această situație nu poate fi angajată răspunderea Comunității, în măsura în care cauza determinantă a prejudiciului invocat decurgea din propriul comportament al recurenților.
95. În general, nu ni se pare nicidecum eronată abordarea Tribunalului constând în examinarea a două ipoteze factuale, în loc să determine care ipoteză dintre cele două se demonstrează a fi corectă, având în vedere îndeosebi împrejurările prezentei cauze.
96. Desigur, este evident preferabil ca, în calitate de instanță de fond, Tribunalul să poată efectua toate constatările factuale care îi permit să soluționeze litigiul cu care este sesizat. De asemenea, este adevărat că, întemeindu‑și raționamentul, precum în speță, pe două ipoteze diametral opuse, una dintre acestea este fără îndoială eronată.
97. Cu toate acestea, Tribunalul nu poate fi criticat pentru că se întemeiază pe asemenea ipoteze factuale, în special atunci când acestea acoperă toate situațiile care pot fi avute în vedere într‑o cauză determinată și că examinarea lor alternativă conduce la aceeași soluție. Pe de altă parte, abordarea instanței de fond, constând în faptul de a se întemeia pe două ipoteze, în loc să procedeze la o constatare a situației de fapt, pare deopotrivă a fi singurul demers posibil atunci când, precum în speță, situația de fapt în discuție, și anume problema dacă importurile recurenților făcuseră obiectul unei clasificări tarifare corecte, este supusă unor controverse, astfel cum se arată la punctele 105 și 106 din hotărârea atacată – fără ca, în definitiv, aceste controverse să fie eliminate în cadrul ședinței la Curte –, și atunci când această problemă ține în primul rând de aprecierea autorităților vamale naționale, în conformitate cu dispozițiile din CVC, astfel cum acestea au fost amintite la punctul 124 din hotărârea atacată. În plus, considerăm că abordarea adoptată în hotărârea atacată participă deopotrivă la buna administrare a justiției, constând în a se răspunde, în modul cel mai exhaustiv posibil, la argumentele recurenților prezentate în primă instanță.
98. Așa fiind, nu considerăm că lipsa pertinenței ipotezelor factuale pe baza cărora Tribunalul și‑a întemeiat aprecierile, invocată de recurenți, poate fi primită. Astfel, analiza celor două ipoteze permitea tocmai aprecierea dacă prejudiciul invocat era direct imputabil instituțiilor comunitare prin adoptarea, pretins nelegală, a regulamentului definitiv.
99. În opinia noastră, pertinența acestor ipoteze reiese cu claritate dacă se are în vedere că unul dintre prejudiciile materiale invocate de recurenți constă în lipsa beneficiului nerealizat al Trubowest, ce rezultă din decizia sa de a întrerupe importurile în Comunitate a mărfurilor în cauză cu începere de la 27 octombrie 1999, ca urmare a aplicării unor taxe antidumping. Astfel, pentru a verifica dacă aplicarea unor taxe antidumping prin regulamentul definitiv era cauza directă a beneficiului nerealizat al Trubowest, potrivit criteriului reținut de jurisprudență, era în întregime corect ca Tribunalul să aibă în vedere, în lipsa propriei constatări și aprecieri a situației de fapt, atât ipoteza factuală potrivit căreia, având în vedere clasificarea lor tarifară, importurile recurenților intrau foarte bine în domeniul de aplicare al regulamentului definitiv, cât și situația inversă.
100. Astfel, în primul rând, în măsura în care importurile recurenților nu erau vizate
de regulamentul definitiv, din punct de vedere juridic era corect, după cum, de altfel, Tribunalul a statuat deja la punctele 108-110 din hotărârea atacată, să se constate că recurenții nu puteau imputa beneficiul nerealizat invocat adoptării, pretins nelegale, a regulamentului definitiv de către instituțiile comunitare, deoarece adoptarea acestui regulament nu putea avea nicio influență asupra acestor importuri.
101. În această privință, cu privire în special la prima ipoteză examinată de Tribunal, împrejurarea că recurenții l‑au criticat și pentru faptul că s‑a întemeiat „pe un criteriu de cauzalitate exagerat de strict, bazat pe un prejudiciu exclusiv și direct” este lipsită de temei. Dimpotrivă, Tribunalul a amintit în mod corect, în special la punctul 113 din hotărârea atacată, că jurisprudența Curții excludea angajarea răspunderii Comunității pentru prejudicii care își aveau cauza directă în comportamentul pretins culpabil al unui terț, altfel spus, în speță, autoritățile vamale germane.
102. Considerăm că argumentele suplimentare invocate de recurenți sunt vădit inoperante deoarece se limitează la a critica aprecieri de‑a dreptul secundare față de concluzia principală dedusă din analiza primei ipoteze avute în vedere de Tribunal, potrivit căreia recurenții nu puteau să impute categoriile de prejudicii invocate unui pretins comportament culpabil din partea Comunității. În plus, această apreciere se extinde îndeosebi la referințele repetate ale părților în recurs în cadrul Ordonanței Tribunalului Sinara Handel/Consiliul și Comisia, citată anterior, drept criteriu de examinare a validității dispozitivului hotărârii atacate, Curtea fiind sesizată numai cu recursul formulat împotriva acestei hotărâri și nefiind legată de acea ordonanță.
103. În al doilea rând, dacă importurile în cauză trebuiau să intre în domeniul de aplicare al regulamentului definitiv, ipoteză examinată la punctele 116-133 din hotărârea atacată, în această împrejurare, Tribunalul avea obligația să verifice dacă beneficiul nerealizat al Trubowest – precum și celelalte două categorii de prejudicii –, care putea decurge din adoptarea pretins nelegală a regulamentului definitiv, nu putea fi în principal imputabilă unei alte cauze.
104. Or, conform jurisprudenței Curții, astfel cum a fost amintită la punctele 100 și 101 din hotărârea atacată, acesta este tocmai controlul efectuat de Tribunal în cadrul celei de a doua ipoteze examinate, control pe care l‑a încheiat cu constatarea că cele două categorii de prejudiciu material și prejudiciul moral invocate își găsesc în principal originea în comportamentul neglijent sau insuficient de diligent al recurenților.
105. În această privință, apreciem că recurenții critică în mod greșit Tribunalul pentru faptul de a fi constatat, în special la punctul 122 din hotărârea atacată, întreruperea legăturii de cauzalitate fără să fi stabilit în prealabil existența unei asemenea legături. Astfel, reiese cu claritate din punctul menționat din hotărâre că, în vederea aprecierii existenței legăturii de cauzalitate, Tribunalul a examinat situația pretinsului comportament culpabil al Consiliului și al Comisiei care putea să fi contribuit la producerea prejudiciilor invocate, pentru a concluziona în sensul că, având în vedere situația din speță, recurenții nu au făcut nicidecum dovada unei diligențe rezonabile pentru a evita sau pentru a limita aceste prejudicii, împrejurare care, potrivit jurisprudenței, permite înlăturarea existenței unei legături de cauzalitate suficient de directe între prejudiciu și comportamentul culpabil al Comunității, care au fost invocate.
106. Prin urmare, examinarea detaliată efectuată de Tribunal la punctele 122 și 132 din hotărârea atacată, privind întreruperea legăturii de cauzalitate ca urmare a comportamentului insuficient de diligent al recurenților, în sensul că aceștia nu au continuat procedura specifică prevăzută de CVC astfel încât să le asigure securitatea juridică cu privire la exactitatea clasificării tarifare a propriilor importuri, este întemeiată în mod corect pe premisa prealabilă că acest comportament culpabil a contribuit la producerea categoriilor de prejudicii invocate.
107. Pe de altă parte, recurenții fac trimitere în mod eronat, în cadrul criticilor pe fondul aprecierilor Tribunalului, la plata pretins nelegală a taxelor antidumping deoarece aceste aprecieri nu se raportează la acest prejudiciu.
108. În sfârșit, considerăm că, prin faptul de a susține o motivare contradictorie între punctele 121 și 133 din hotărârea atacată, recurenții recurg la o interpretare greșită a acestor puncte. Astfel, niciun fragment din cuprinsul punctului 121 din hotărârea atacată nu pare a fi recunoscut o diligență specifică a recurenților. Întrucât în acest punct s‑a arătat că, chiar dacă se presupune existența unui comportament culpabil din partea instituțiilor comunitare, acest comportament nu poate fi cauza determinantă a prejudiciilor invocate, „având în vedere diligența de care au făcut dovadă reclamanții”, apreciem că Tribunalul s‑a referit la nivelul de diligență al recurenților fără a aprecia în mod concret diligența exactă de care au făcut dovadă, aceasta din urmă fiind apreciată în cadrul punctului 122 din hotărârea atacată, al cărui text a fost reluat, cu titlu de concluzie intermediară, la punctul 133 din această hotărâre.
109. Pentru toate aceste motive considerăm că se impune respingerea celui de al doilea aspect al primului motiv de recurs, precum și, în consecință, a acestui motiv.
110. Așadar, apreciem că s‑ar impune respingerea recursului.
III – Cu privire la cheltuielile de judecată
111. În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Conform articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul și Comisia au solicitat obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată, iar aceștia din urmă trebuind, în opinia noastră, să cadă în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.
IV – Concluzie
112. În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să hotărască următoarele:
„1) Respinge recursul.
2) Obligă Trubowest Handel GmbH și pe Victor Makarov la plata cheltuielilor de judecată.”
(1) .
(2)
–	Hotărârea din 9 iulie 2008 (T‑429/04, denumită în continuare „hotărârea atacată”).
(3)
–	JO L 322, p. 1.
(4)
–	Regulamentul din 16 iulie 2004 de modificare a regulamentului definitiv (JO L 246, p. 10).
(5)
–	JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58.
(6)
–	Hotărârea din 26 februarie 1986 (175/84, Rec., p. 753).
(7)
–	Hotărârea din 27 septembrie 2007 (C‑351/04, Rep., p. I‑7723, punctele 66 și 67).
(8)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 mai 1976, Roquette frères/Comisia (26/74, Rec., p. 677, punctul 11), Hotărârea din 30 mai 1989, Roquette frères/Comisia (20/88, Rec., p. 1553, punctul 14), Hotărârea din 13 martie 1992, Vreugdenhil/Comisia (C‑282/90, Rec., p. I‑1937, punctul 12), precum și Hotărârea Ikea Wholesale, citată anterior (punctul 68). A se vedea de asemenea, cu privire la o acțiune în despăgubire care este asimilată unei cereri de rambursare a unor taxe, Hotărârea din 25 octombrie 1972, Haegeman/Comisia (96/71, Rec., p. 1005, punctele 9-11).
(9)
–	A se vedea Hotărârea din 5 decembrie 1979, Amylum și Tunnel Refineries/Consiliul și Comisia (116/77 și 124/77, Rec., p. 3497, punctul 14), precum și Hotărârea din 12 aprilie 1984, Unifrex/Comisia și Consiliul (281/82, Rec., p. 1969, punctul 11). A se vedea de asemenea Hotărârea din 26 noiembrie 1975, Société des grands moulins des Antilles/Comisia (99/74, Rec., p. 1531, punctul 23), precum și Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul și Comisia (T‑167/94, Rec., p. II‑2589, punctul 35).
(10)
–	Hotărârea din 14 iulie 1967 (5/66, 7/66 și 13/66-24/66, Rec., p. 317).
(11)
–	Hotărârea Kampffmeyer și alții/Comisia, citată anterior (p. 341).
(12)
–	Hotărârea din 30 mai 1989, citată anterior (punctul 14).
(13)
–	Hotărâre citată anterior (punctul 14).
(14)
–	Idem
(punctul 14).
(15)
–	Potrivit unei jurisprudențe constante, în etapa recursului, constatarea situației de fapt nu constituie, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă care i‑au fost prezentate, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții. A se vedea în această privință în special Hotărârea din 23 aprilie 2009, AEPI/Comisia (C‑425/07 P, Rep., p. I‑3205, punctul 44 și jurisprudența citată).
(16)
–	Hotărârea Kampffmeyer/Comisia, citată anterior (p. 341).
(17)
–	Hotărârea Krohn Import‑Export/Comisia, citată anterior (punctele 28 și 29).
(18)
–	A se vedea în special Hotărârea din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia (C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctul 108), precum și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Moser Baer India/Consiliul (C‑535/06 P, Rep., p. I‑7051, punctul 33 și jurisprudența citată).
(19)
–	A se vedea în special Hotărârea din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia (C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 200), precum și Ordonanța din 11 noiembrie 2003, Martinez/Parlamentul European (C‑488/01 P, Rec., p. I‑13355, punctul 54).
(20)
–	A se vedea în special Hotărârea din 6 martie 2003, Interporc/Comisia (C‑41/00 P, Rec., p. I‑2125, punctul 15), Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia (C‑68/05 P, Rec., p. I‑10367, punctul 54), și Hotărârea din 21 februarie 2008, Comisia/Girardot (C‑348/06 P, Rep., p. I‑833, punctul 88).
(21)
–	A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții, (C‑136/92 P, Rec., p. I‑1981, punctul 42), Hotărârea din 9 septembrie 1999, Lucaccioni/Comisia (C‑257/98 P, Rec., p. I‑5251, punctul 11), Hotărârea du 9 septembrie 2008, FIAMM și FIAMM Technologies/Consiliul și Comisia (C‑120/06 P și C‑121/06 P, Rep., p. I‑6513, punctul 106), precum și Hotărârea din 30 aprilie 2009, CAS Succhi di Frutta/Comisia (C‑497/06 P, punctul 39).
(22)
–	A se vedea de asemenea Hotărârea din 15 septembrie 1994, KYDEP/Consiliul și Comisia (C‑146/91, Rec., p. I‑4199, punctul 81), precum și Hotărârile citate anterior Lucaccioni/Comisia (punctul 14), FIAMM și FIAMM Technologies/Consiliul și Comisia (punctul 166) și CAS Succhi di Frutta/Comisia (punctul 40).
(23)
–	Hotărârea Lucaccioni/Comisia, citată anterior (punctul 13).
(24)
–	A se vedea Hotărârea Lucaccioni/Comisia, citată anterior (punctele 12, 15 și 16), precum și Ordonanța din 12 aprilie 2005, DLD Trading Company Import‑Export/Consiliul (C‑80/04 P, punctul 50), care a confirmat că Tribunalul putea în mod întemeiat să considere că legătura de cauzalitate directă dintre comportamentul imputat instituției și prejudiciul invocat de reclamantă nu era stabilită fără a se statua în prealabil asupra pretinsei nelegalități a acestui comportament sau a realității prejudiciului invocat.
(25)
–	Hotărârea din 14 decembrie 2005 (T‑69/00, Rec., p. II‑5393).
(26)
–	Ordonanța din 5 februarie 2007 (T‑91/05, Rep., p. II‑245).
(27)
–	Hotărârea din 16 iulie 2009, Comisia/Schneider Electric (C‑440/07 P, Rep., p. I‑6413, punctele 192 și 193).
(28)
–	A se vedea în special Hotărârea din 4 octombrie 1979, Dumortier și alții Consiliul (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 și 45/79, Rec., p. 3091, punctul 21), Hotărârea din du 28 iunie 2007, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑331/05 P, Rep., p. I‑5475, punctul 23), și Hotărârea CAS Succhi di Frutta/Comisia, citată anterior (punctul 59).
(29)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea CAS Succhi di Frutta/Comisia, citată anterior (punctul 60 și jurisprudența citată).
(30)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 1992, Mulder și alții/Consiliul și Comisia (C‑104/89 și C‑37/90, Rec., p. I‑3061, punctul 33), Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame (C‑46/93 și C‑48/93, Rec., p. I‑1029, punctele 84 și 85), și Hotărârea din 16 martie 2000, Parlamentul European/Bieber (C‑284/98 P, Rec., p. I‑1527, punctul 57).