HOTĂRÂREA CURȚIIdin 22 mai 1990(*)„Calitatea procesuală activă a Parlamentului European în cadrul unei acțiuni în anulare”În cauza C‑70/88_Parlamentul European,
reprezentat de domnii Francesco Pasetti Bombardella și Jorge Campinos,
jurisconsulți, asistați de domnii Christian Pennera și Johann Schoo,
membri ai Serviciului juridic, în calitate de agenți, cu domiciliul ales
la Secretariatul general al Parlamentului European, Kirchberg_reclamant_împotrivaConsiliului Comunităților Europene,
reprezentat de domnul Raffaello Fornasier, director general al
Serviciului juridic, și de domnul Bernhard Schloh, consilier juridic, în
calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Jörg
Käser, director al Direcției juridice din cadrul Băncii Europene de
Investiții, 100, boulevard Konrad Adenauer_pârât_susținut deRegatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord,
reprezentat de doamna J. Gensmantel, din cadrul Treasury Solicitor's
Department, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg, la
sediul Ambasadei Regatului Unit, 14, boulevard Roosevelt, și deComisia Comunităților Europene,
reprezentată de domnii Michel Van Ackere‑Pietri, consilier juridic, și
Jürgen Grünwald, membru al Serviciului juridic, în calitate de agenți,
cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Georgios Kremlis, membru al
Serviciului juridic, Centre Wagner, Kirchberg_intervenienți_având
ca obiect, în stadiul actual al procedurii, admisibilitatea unei
acțiuni introduse în temeiul articolului 173 din Tratatul CEE și al
articolului 146 din Tratatul CEEA și vizând anularea Regulamentului
(Euratom) nr. 3954/87 al Consiliului din 22 decembrie 1987 de
stabilire a nivelurilor maxime permise de contaminare radioactivă a
produselor alimentare și a furajelor după un accident nuclear sau altă
situație de urgență radiologică (JO L 371, p. 11, Ediție
specială, 15/vol. 1, p. 260)_CURTEA_compusă
din domnul O. Due, președinte, Sir Gordon Slynn, domnii C. N.
Kakouris, F. A. Schockweiler și M. Zuleeg, președinți de cameră,
G. F. Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida și
G. C. Rodríguez Iglesias, judecători_avocat general: domnul W. Van Gerven_grefier: doamna D. Louterman, administrator principal_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea pledoariilor părților în ședința din 5 octombrie 1989, în
cursul căreia Parlamentul European a fost reprezentat de domnii
Francesco Pasetti Bombardella, Christian Pennera și Johann Schoo,
asistați de Michel Waelbroeck, avocat în cadrul Baroului din Bruxelles,
Consiliul, de domnii Raffaello Fornasier și Bernhard Schloch și Comisia,
de domnul Jean‑Louis Dewost, director general al Serviciului juridic,
asistat de doamna Denise Sorasio, consilier juridic, în calitate de
agenți_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 noiembrie 1989_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererea introductivă depusă la grefa Curții la 4 martie 1988,
Parlamentul European a solicitat, în temeiul articolului 146 din
Tratatul CEEA și al articolului 173 din Tratatul CEE, anularea
Regulamentului (Euratom) nr. 3954/87 al Consiliului din 22
decembrie 1987 de stabilire a nivelurilor maxime permise de contaminare
radioactivă a produselor alimentare și a furajelor după un accident
nuclear sau altă situație de urgență radiologică (JO L 371,
p. 11, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 260). 2        Acest
regulament, care se întemeiază pe articolul 31 din Tratatul CEEA,
definește procedura care trebuie urmată pentru stabilirea nivelurilor
maxime permise de contaminare radioactivă a produselor alimentare și a
furajelor care pot fi comercializate după un accident nuclear sau în
orice altă situație de urgență radiologică care riscă să determine sau
care a determinat o contaminare radioactivă importantă a acestor produse
și furaje. Produsele alimentare sau furajele a căror contaminare
depășește nivelurile maxime permise, stabilite printr‑un act adoptat
conform dispozițiilor regulamentului atacat, nu pot fi comercializate.3        În
cursul procedurii de elaborare a regulamentului atacat, Parlamentul
European, consultat de Consiliu în conformitate cu articolul 31 din
Tratatul CEEA, și‑a exprimat dezacordul cu privire la temeiul juridic
reținut de Comisie și a solicitat acesteia să îi prezinte o nouă
propunere întemeiată pe articolul 100a din Tratatul CEE. Întrucât
Comisia nu a dat curs acestei cereri, Consiliul a adoptat Regulamentul
nr. 3954/87 pe baza articolului 31 din Tratatul CEEA. În
consecință, Parlamentul a introdus prezenta acțiune în anulare împotriva
acestui regulament.4        Consiliul
a invocat excepția de inadmisibilitate în temeiul articolului 91
alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții și
a solicitat Curții să se pronunțe asupra acestei excepții fără a intra
în dezbaterea fondului.5        În
susținerea acestei excepții, Consiliul a invocat, în cadrul procedurii
scrise, într‑un moment în care Hotărârea din 27 septembrie 1988,
Parlamentul European/Consiliul, „Comitologie” (302/87, Rec.,
p. 5615), nu fusese încă pronunțată, argumente analoage celor pe
care le dezvoltase în susținerea excepției de inadmisibilitate în cauza
302/87. În ședința care a avut loc la 5 octombrie 1989, Consiliul a
arătat că problema calității procesuale active a Parlamentului European
în cadrul unei acțiuni în anulare fusese tranșată cu claritate de către
Curte în Hotărârea din 27 septembrie 1988 și, prin urmare, prezenta
acțiune ar fi inadmisibilă.6        Parlamentul
European a solicitat respingerea excepției. A arătat că prezenta cauză
implica un element nou în raport cu cauza 302/87. Pentru a justifica
refuzul său de a recunoaște Parlamentului European calitatea procesuală
activă în cadrul unei acțiuni în anulare, Curtea ar fi pus, într‑adevăr,
în evidență faptul că este de competența Comisiei, în temeiul
articolului 155 din Tratatul CEE, să protejeze prerogativele
Parlamentului European și să introducă în acest scop acțiunile în
anulare care s‑ar dovedi necesare. Or, prezenta cauză ar demonstra că
Comisia nu se poate achita de această responsabilitate, în măsura în
care și‑a fondat propunerea pe un alt temei juridic decât cel considerat
adecvat de către Parlamentul European. În consecință, acesta nu ar
putea conta pe Comisie pentru a‑și apăra prerogativele printr‑o acțiune
în anulare.7        Parlamentul
European a adăugat că adoptarea de către Consiliu a actului atacat nu
putea fi considerată un refuz implicit de a acționa care ar deschide
Parlamentului European calea acțiunii în constatarea abținerii de a
acționa. Pe de altă parte, apărarea prerogativelor sale prin acțiuni ale
particularilor ar fi cu totul aleatorie și, prin urmare, lipsită de
eficacitate.8        Ar
exista, în consecință, un vid juridic pe care Curtea ar trebui să îl
acopere recunoscând Parlamentului European calitatea procesuală activă
în cadrul unei acțiuni în anulare, însă numai în măsura necesară pentru
apărarea propriilor prerogative.9        Prin
Ordonanța din 13 iulie 1988, a fost admisă intervenția Comisiei
Comunităților Europene în susținerea concluziilor pârâtului. Cu ocazia
ședinței, Comisia a solicitat Curții să respingă excepția de
inadmisibilitate ridicată de Consiliu, precum și respingerea pe fond a
acțiunii. Pe de altă parte, prin Ordonanța din 18 ianuarie 1989, a fost
admisă intervenția Regatului Unit în susținerea pârâtului. Regatul Unit
nu a solicitat să se constate admisibilitatea acțiunii.10      Pentru
o mai amplă expunere a situație de fapt din cauză, a desfășurării
procedurii, precum și a motivelor și argumentelor părților, se face
trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente ale dosarului nu sunt
reluate în continuare decât în măsura în care sunt necesare
raționamentului Curții.11      Cu
titlu preliminar, trebuie observat că, întrucât actul atacat era
întemeiat pe o dispoziție a Tratatului CEEA, admisibilitatea acțiunii în
anularea acestui act trebuie să fie apreciată în considerarea acestui
tratat.12      Astfel
cum rezultă din Hotărârea din 27 septembrie 1988, citată anterior,
Parlamentul European nu are dreptul de a intenta o acțiune în anulare în
temeiul dispozițiilor articolului 173 din Tratatul CEE sau al
prevederilor articolului 146 din Tratatul CEEA al căror conținut este
identic.13      Într‑adevăr,
pe de o parte, Parlamentul European nu este menționat, în primul
paragraf al articolului 173 sau al articolului 146, printre instituțiile
care pot, împreună cu statele membre, să exercite acțiunea în anulare
împotriva oricărui act al unei alte instituții.14      Pe
de altă parte, nefiind persoană juridică, Parlamentul European nu poate
sesiza Curtea în temeiul celui de al doilea paragraf al acelorași
articole, al căror sistem ar fi, în orice caz, neadaptat unei acțiuni în
anulare din partea sa.15      În
aceeași hotărâre din 27 septembrie 1988, după ce a indicat motivele
pentru care Parlamentul European nu avea calitatea pentru a o sesiza în
temeiul articolului 173 din Tratatul CEE, Curtea a amintit că, pentru a
garanta respectarea prerogativelor Parlamentului European, existau
diferite căi legale. Astfel cum se subliniază în această hotărâre, nu
numai că Parlamentul European are dreptul de a intenta o acțiune în
constatarea abținerii de a acționa, ci, în plus, tratatele oferă
mijloace pentru a supune cenzurii Curții actele Consiliului sau ale
Comisiei adoptate cu nerespectarea prerogativelor Parlamentului
European.16      Circumstanțele
și dezbaterile referitoare la prezenta cauză au evidențiat totuși că
aceste diferite căi de drept prevăzute de Tratatul CEEA, precum și de
Tratatul CEE, oricât ar fi de utile și de variate, se pot dovedi
ineficace sau nesigure.17      În
primul rând, o acțiune în constatarea abținerii de a acționa nu poate
servi la contestarea temeiului juridic al unui act deja adoptat.18      În
al doilea rând, o trimitere preliminară în aprecierea validității unui
astfel de act sau sesizarea Curții de către state sau de către
particulari în scopul anulării acestui act rămân simple eventualități pe
a căror realizare Parlamentul European nu poate conta.19      În
sfârșit, dacă incumbă Comisiei sarcina să vegheze la respectarea
prerogativelor Parlamentului European, această misiune nu poate merge
până la a o constrânge să adopte poziția Parlamentului European și să
introducă o acțiune în anulare pe care, din punctul ei de vedere, ar
considera‑o nefondată.20      Rezultă
din ceea ce precedă că existența acestor diferite căi legale nu este
suficientă pentru a garanta, în toate circumstanțele, cenzurarea unui
act al Consiliului sau al Comisiei care nu ar respecta prerogativele
Parlamentului European.21      Or,
aceste prerogative reprezintă unul dintre elementele echilibrului
instituțional creat de tratate. Acestea au creat, într‑adevăr, un sistem
de repartizare a competențelor între diferitele instituții ale
Comunității care atribuie fiecăreia propria misiune în cadrul structurii
instituționale a Comunității și în realizarea sarcinilor încredințate
acesteia.22      Respectarea
echilibrului instituțional presupune ca fiecare instituție să își
exercite competențele cu respectarea competențelor celorlalte
instituții. Aceasta impune de asemenea ca orice nerespectare a acestei
reguli, dacă are loc, să poată fi sancționată.23      Curtea,
însărcinată, în temeiul tratatelor, să vegheze la respectarea dreptului
în interpretarea și în aplicarea acestora, trebuie astfel să poată
asigura menținerea echilibrului instituțional și, în consecință,
controlul jurisdicțional al respectării prerogativelor Parlamentului
European, atunci când este sesizată în acest scop de acesta din urmă,
prin intermediul unei căi legale adaptate obiectivului pe care acesta îl
urmărește.24      În
exercitarea acestei misiuni, Curtea nu poate, desigur, să considere
Parlamentul European printre instituțiile care pot formula o acțiune în
temeiul articolului 173 din Tratatul CEE sau al articolului 146 din
Tratatul CEEA fără a fi obligate să justifice interesul de a exercita
acțiunea.25      Curții
îi incumbă totuși misiunea de a asigura deplina aplicare a
dispozițiilor tratatelor referitoare la echilibrul instituțional și de a
face astfel încât, precum în cazul celorlalte instituții, să nu se
poată aduce atingere prerogativelor Parlamentului European fără ca
acesta să aibă la îndemână o acțiune jurisdicțională, printre cele
prevăzute de tratate, care să poată fi exercitată într‑o manieră sigură
și eficace.26      Absența,
din tratate, a unei dispoziții care să prevadă dreptul la acțiunea în
anulare în favoarea Parlamentului European poate constitui o lacună
procedurală, dar nu poate să prevaleze față de interesul fundamental
legat de menținerea și respectarea echilibrului instituțional definit de
tratatele de instituire a Comunităților Europene.27      În
consecință, Parlamentul European are calitatea de a sesiza Curtea cu o
acțiune în anulare îndreptată împotriva unui act al Consiliului sau al
Comisiei, cu condiția ca această acțiune să aibă ca obiect doar apărarea
prerogativelor sale și să fie întemeiată doar pe motive deduse din
încălcarea acestora. Cu această rezervă, acțiunea în anulare a
Parlamentului European este supusă regulilor prevăzute de tratate pentru
acțiunea în anulare formulată de alte instituții.28      Printre
prerogativele conferite Parlamentului European figurează, în cazurile
prevăzute de tratate, participarea sa la procesul de elaborare a actelor
normative, în special participarea la procedura de cooperare prevăzută
de Tratatul CEE.29      În
speță, Parlamentul European susține că regulamentul atacat se
întemeiază pe articolul 31 din Tratatul CEEA, care prevede doar
consultarea Parlamentului European, deși ar fi trebuit să se întemeieze
pe articolul 100a din Tratatul CEE, care impune aplicarea procedurii de
cooperare cu Parlamentul European.30      Parlamentul
European deduce din aceasta că alegerea de către Consiliu a temeiului
juridic al regulamentului atacat ar fi condus la o nerespectare a
prerogativelor sale, lipsindu‑l de posibilitatea, pe care o oferă
procedura de cooperare, de a participa mai intens și mai activ la
elaborarea actului decât în cadrul unei proceduri de consultare.31      Având
în vedere că Parlamentul European invocă o atingere adusă
prerogativelor sale care decurge din alegerea temeiului juridic al
actului atacat, rezultă din tot ceea ce precedă că prezenta acțiune este
admisibilă. Excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu trebuie,
prin urmare, să fie respinsă și procedura trebuie continuată pentru
examinarea pe fond a cauzei. Cu privire la cheltuielile de judecată32      Se impune a soluționa odată cu fondul cererea privind cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, Curtea declară și hotărăște:1)      Respinge excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu.2)      Procedura va continua în vederea soluționării fondului.3)      Cererea privind cheltuielile de judecată se va soluționa odată cu fondul.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleeg Mancini Joliet Moitinho de Almeida Rodríguez IglesiasPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 22 mai 1990.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: franceza.