ORDONANȚA CURȚII (Camera a noua)
10 februarie 2015(*)
„Trimitere preliminară – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Legislație națională potrivit căreia este necesară o autorizație prealabilă pentru organizarea unei adunări publice – Lipsa punerii în aplicare a dreptului Uniunii – Necompetență vădită a Curții”
În cauza C‑305/14,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunalul Satu Mare (România), prin decizia din 7 martie 2014, primită de Curte la 25 iunie 2014, în procedura
Sergiu Lucian Băbășan
împotriva
Inspectoratului Județean de Poliție Satu Mare,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din doamna K. Jürimäe, președinte de cameră, și domnii J. Malenovský și M. Safjan (raportor), judecători,
avocat general: domnul N. Jääskinen,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 11 alineatul (1) și a articolului 12 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) coroborate cu articolul 6 alineatul (1) TUE.
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Băbășan, pe de o parte, și Inspectoratul Județean de Poliție Satu Mare, pe de altă parte, cu privire la o amendă contravențională aplicată persoanei interesate pentru motivul că a organizat o adunare publică fără a avea autorizația necesară.
Dreptul român
3        Articolul 1 al doilea paragraf din Legea nr. 60 din 23 septembrie 1991 privind organizarea și desfășurarea adunărilor publice (denumită în continuare „Legea nr. 60/1991”) prevede:
„Adunările publice […] ce urmează să se desfășoare în piețe, pe căile publice ori în alte locuri în aer liber […] se pot organiza numai după declararea prealabilă prevăzută de prezenta lege.”
4        Potrivit articolului 12 primul paragraf din Legea nr. 60/1991:
„Organizatorii adunărilor publice sunt obligați:
a)      să înregistreze declarațiile de desfășurare a adunărilor publice la unitățile de jandarmi competente teritorial, cu cel puțin 48 de ore înainte;
[…]”
5        Articolul 26 primul paragraf litera a) din legea menționată prevede:
„Constituie contravenții următoarele fapte […]:
a)      organizarea și desfășurarea de adunări publice nedeclarate, neînregistrate sau interzise;
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
6        Din decizia de trimitere reiese că, la data faptelor din litigiul principal, domnul Băbășan era în campanie electorală în calitate de candidat la alegerile pentru Camera Deputaților din România.
7        Domnului Băbășan i s‑a aplicat de către Inspectoratul Județean de Poliție Satu Mare o amendă contravențională pentru motivul că organizase, fără să fi obținut o autorizație în acest sens, o adunare publică la Satu Mare (România), la 6 decembrie 2012.
8        Domnul Băbășan a formulat o acțiune la Judecătoria Satu Mare împotriva deciziei prin care i s‑a aplicat această amendă.
9        Întrucât instanța amintită a respins acțiunea sa prin hotărârea din 5 septembrie 2013, domnul Băbășan a formulat un recurs împotriva acesteia la Tribunalul Satu Mare.
10      Ultima instanță amintită are îndoieli cu privire la compatibilitatea cu libertățile de exprimare, de întrunire pașnică și de asociere, garantate la articolul 11 alineatul (1) și la articolul 12 alineatul (1) din cartă, a cerinței prevăzute de reglementarea română, potrivit căreia, pentru organizarea de adunări în cursul unei campanii electorale, este necesară o autorizație prealabilă.
11      În aceste condiții, Tribunalul Satu Mare a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dispozițiile articolului 6 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană raportat la articolul 11 alineatul (1) și articolul 12 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale se aplică direct și pe teritoriul României cu privire la cetățeni ai Uniunii sau nu?
2)      Dispozițiile articolului 6 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană raportat la articolul 11 alineatul (1) și articolul 12 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale trebuie interpretate în sensul că îngăduie constrângerea cetățenilor Uniunii la conformarea cu stipulații legale din dreptul domestic al statelor membre, precum normele imperative ale Legii române [nr.] 60/1991 […]?”
Cu privire la competența Curții
12      Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să stabilească dacă o reglementare națională în temeiul căreia este necesară o autorizație prealabilă pentru organizarea unei adunări publice și care prevede că organizarea și desfășurarea unei astfel de adunări nedeclarate și neînregistrate constituie o contravenție este contrară articolului 11 alineatul (1) și articolului 12 alineatul (1) din cartă.
13      În această privință, trebuie amintit că articolul 51 alineatul (1) din cartă prevede că dispozițiile sale se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Articolul 6 alineatul (1) TUE, asemenea articolului 51 alineatul (2) din cartă, precizează că dispozițiile acesteia din urmă nu extind în niciun fel competențele Uniunii Europene astfel cum sunt definite în tratate (a se vedea Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 23, precum și Ordonanța Balázs și Papp, C‑45/14, EU:C:2014:2021, punctul 20, și Ordonanța Kárász, C‑199/14, EU:C:2014:2243, punctul 14).
14      În speță, litigiul principal are ca obiect dispozițiile unei legi române privind organizarea adunărilor publice, aplicate într‑un context care nu prezintă nicio legătură cu dreptul Uniunii.
15      Decizia de trimitere nu cuprinde niciun element care să permită să se considere că litigiul menționat privește interpretarea sau aplicarea unei alte norme a dreptului Uniunii decât cele care sunt prevăzute în cartă.
16      Or, trebuie amintit în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, atunci când o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, Curtea nu este competentă să o examineze, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe (a se vedea Hotărârea Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, punctul 22, și Ordonanța Kárász, EU:C:2014:2243, punctul 16).
17      În aceste condiții, trebuie să se constate că, în temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, aceasta din urmă este în mod vădit necompetentă să răspundă la întrebările adresate de Tribunalul Satu Mare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
18      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) dispune:
Curtea de Justiție a Uniunii Europene este vădit necompetentă să răspundă la întrebările adresate de Tribunalul Satu Mare (România) prin decizia din 7 martie 2014.
Semnături
* Limba de procedură: româna.