62023CC0397
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA
[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 13. februārī (
1
)
Lieta C‑397/23
FL
pret
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
piedaloties
Stadt Bielefeld
(Sozialgericht Detmold (Detmoldas Sociālo lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personu brīva pārvietošanās – Savienības pilsonis ar uzturēšanās tiesībām kā darba meklētājam – LESD 18. pants – Diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips – Direktīva 2004/38/EK – 24. pants – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Atkāpe sociālās palīdzības jomā – Piemērojamība –Uzturēšanās tiesību valstī piešķiršana, lai īstenotu aizgādību pār nepilngadīgu bērnu – Nošķiršana atkarībā no bērna pilsonības
I. Ievads
1.
Sozialgericht Detmold (Detmoldas Sociālo lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar strīdu starp FL un Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Bīlefeldes Nodarbinātības centrs, Vācija) (
2
), kas viņam atteicis Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzēto sociālās aizsardzības pamatpabalstu saņemšanu. Tā kā šāds lēmums ir pamatots ar atļauju, atbilstoši kurai FL likumīgi uzturas Vācijas teritorijā, tad, lai varētu saņemt šos pabalstus, FL apstrīd, ka viņam šajā tiesiskajā regulējumā paredzētās uzturēšanās tiesības, kas balstās uz aizgādības īstenošanu pār savu bērnu, nevar tikt atzītas tikai tādēļ, ka bērns nav vācietis.
2.
Atšķirībā no agrākiem iesniedzējtiesu nolēmumiem tādas sociālās palīdzības sniegšanas jomā, kādu ir vēlējies saņemt “mobils” Eiropas Savienības pilsonis (
3
), Tiesā tagad izskatāmais un līdz šim neatbildētais jautājums ir par nevienlīdzīgu attieksmi saistībā ar uzturēšanās tiesību valstī piešķiršanas nosacījumiem, nevis tās finansiālajām sekām salīdzinājumā ar valsts pilsoņiem.
3.
Tiesa tiek aicināta lemt par tāda tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, kas attiecas uz uzturēšanās tiesībām valstī un kas nav piemērojams “mobilam” Savienības pilsonim, pamatojoties uz to, ka viņa bērnam ir nevis uzņēmējas valsts, bet kādas citas valsts pilsonība, lai gan šo tiesību piešķiršanas nosacījumi ir šīs dalībvalsts kompetencē.
4.
Tādējādi pamatlietas apstākļi sniedz Tiesai iespēju precizēt Direktīvas 2004/38/EK (
4
) 24. panta, kas attiecas uz vienlīdzīgu attieksmi, piemērošanas jomas robežas, ņemot vērā tās neseno judikatūru, kas attiecas uz to “mobilo” Savienības pilsoņu situāciju, kuriem uzturēšanās tiesības ir piešķirtas saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, atbrīvojot viņus no nepieciešamības izpildīt šajā direktīvā paredzētos nosacījumus par līdzekļiem (
5
).
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
LESD 18. panta pirmajā daļā noteikts:
“Piemērojot Līgumus un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
6.
Direktīvas 2004/38 14. panta “Uzturēšanās tiesību saglabāšana” 2. un 4. punktā noteikts:
“2.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem.
[..]
4.   Atkāpjoties no 1. un 2. punkta un neskarot VI nodaļas noteikumus, Savienības pilsoņus vai viņu ģimenes locekļus nekādā gadījumā nedrīkst izraidīt, ja:
[..]
b)
Savienības pilsoņi ir ieceļojuši uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, lai meklētu darbu. Šādā gadījumā Savienības pilsoņus un viņu ģimenes locekļus nedrīkst izraidīt, kamēr Savienības pilsoņi var pierādīt, ka viņi turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas izredzes tikt pieņemtiem darbā.”
7.
Saskaņā ar šīs direktīvas 24. pantā “Vienlīdzīga attieksme” paredzēto:
“1.   Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. [..]
2.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laikā posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā [..] personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”
8.
Minētās direktīvas 37. pantā “Labvēlīgāki nosacījumi valstu tiesību aktos” noteikts:
“Šīs direktīvas noteikumi neskar dalībvalstu pieņemtos normatīvos un administratīvos aktus, kuru nosacījumi ir labvēlīgāki personām, uz ko attiecas šī direktīva.”
B.
Vācijas tiesības
1. Uzturēšanās jomā
9.
2004. gada 30. jūlijaGesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Likums par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā (
6
) (
7
); turpmāk tekstā – “AufenthG”) 28. panta “Ģimenes atkalapvienošanās ar Vācijas pilsoņiem” 1. punktā noteikts:
“Uzturēšanās atļauju piešķir:
1.
Vācijas pilsoņa laulātajam, kurš ir ārvalstnieks,
2.
Vācijas pilsoņa nepilngadīgam bērnam, kurš nav stājies laulībā,
3.
nepilngadīga bērna, kurš ir Vācijas pilsonis un kurš nav stājies laulībā, vecākam, lai īstenotu aizgādību,
ja Vācijas pilsoņa pastāvīgā dzīvesvieta ir federālajā teritorijā. [..]”
10.
2004. gada 30. jūlijaGesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Likums par Savienības pilsoņu vispārējo pārvietošanās brīvību (
8
) (
9
); turpmāk tekstā –“FreizügG/EU”) 11. panta 14. punktā paredzēts šādi:
“[AufenthG] piemēro arī tad, ja tas paredz labvēlīgāku tiesisko stāvokli nekā šis likums. [..]”
2. Sociālā atbalsta sniegšanas jomā
11.
Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitssuchende (Sociālā nodrošinājuma kodekss, II daļa, pamata sociālā aizsardzība darba meklētājiem (
10
) (
11
); turpmāk tekstā – “SGB II”) 7. panta “Pabalstu saņēmēji” 1. punktā noteikts:
“Pabalstus saskaņā ar šīs daļas noteikumiem piešķir personām, kuras:
1.
ir sasniegušas 15 gadu vecumu un vēl nav sasniegušas maksimālo 7.a pantā minēto vecumu,
2.
ir darbspējīgas,
3.
ir trūcīgas un
4.
pastāvīgi dzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā (darbspējīgi saņēmēji).
Ir izslēgti:
1.
ārvalstnieki pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā, kuriem Vācijas Federatīvajā Republikā nav ne darba ņēmēja, ne pašnodarbinātas personas statusa, ne arī tiesības brīvi pārvietoties [FreizügG/EU] 2. panta 3. punkta izpratnē, kā arī viņu ģimenes locekļi,
2.
ārvalstnieki,
a)
kuriem nav uzturēšanās tiesību,
b)
kuru uzturēšanās tiesību mērķis ir vienīgi meklēt darbu [..]
[..],
kā arī viņu ģimenes locekļi,
[..].
[..] Atkāpjoties no otrā teikuma 2. punkta, pabalstus saskaņā ar šo daļu piešķir ārvalstniekiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem, ja viņu pastāvīgā dzīvesvieta federālajā teritorijā ir bijusi vismaz piecus gadus [..].”
3. Sociālās palīdzības jomā
12.
Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe (Sociālā nodrošinājuma kodekss, XII daļa, sociālā palīdzība (
12
); turpmāk tekstā – “SGB XII”) 23. pantā “Sociālā palīdzība ārvalstniekiem” paredzēts:
“1)   Šajā daļā paredzētā palīdzība iztikai, palīdzība slimības gadījumā, palīdzība grūtniecības un bērna kopšanas gadījumā, kā arī palīdzība aprūpes pieejamības nodrošināšanai jāizmaksā ārvalstniekiem, kuri faktiski uzturas valsts teritorijā. Tas neskar ceturtās nodaļas noteikumus. Turklāt sociālo palīdzību var piešķirt, ja konkrētā gadījumā tas ir pamatoti. Pirmajā teikumā paredzētie ierobežojumi neattiecas uz ārvalstniekiem, kuriem ir pastāvīgās uzturēšanās atļauja vai uzturēšanās atļauja uz noteiktu laiku un kuri paredzami gatavojas pastāvīgi uzturēties federālajā teritorijā. Tas neskar noteikumus, saskaņā ar kuriem papildus pirmajā teikumā minētajiem pabalstiem ir vai būtu jāizmaksā citi sociālās palīdzības pabalsti.
[..]
3)   Ārvalstniekiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem pabalstus saskaņā ar 1. punktu vai ceturto nodaļu nepiešķir, ja:
1.
pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā viņi Vācijas Federatīvajā Republikā nav ne darba ņēmēji, ne pašnodarbinātas personas, ne arī viņiem ir tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar [FreizügG/EU] 2. panta 3. punktu,
2.
viņiem nav uzturēšanās tiesību vai ja viņu uzturēšanās tiesību vienīgais mērķis ir darba meklēšana,
[..].
4.
viņi valsts teritorijā ieceļojuši ar mērķi saņemt sociālo palīdzību.
[..]
[..] Atkāpjoties no pirmā teikuma 2. un 3. punkta, pabalstus saskaņā ar 1. punkta pirmo un otro teikumu piešķir ārvalstniekiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem, ja viņi federālajā teritorijā nodzīvojuši vismaz piecus gadus bez ievērojama pārtraukuma [..]”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
13.
Prasītājs pamatlietā FL, Polijas pilsonis, 2020. gada 30. maijā ieceļoja Vācijā no Nīderlandes, un viņu pavadīja viņa “faktiskā dzīvesbiedre” (
13
), kurai arī ir Polijas pilsonība. Viņa Nīderlandē bija dzīvojusi neilgu laiku, taču Vācijā bija uzturējusies kopš 2015. gada 30. augusta, kad bija ieceļojusi no Polijas.
14.
Viņu kopīgais bērns piedzima 2020. gada 27. novembrī Vācijā un arī ir Polijas pilsonis.
15.
FL, viņa dzīvesbiedre un viņu kopīgais bērns iesniedza pieteikumu Jobcenter Bielefeld sociālās aizsardzības pamatpabalstu saņemšanai saskaņā ar SGB II. Ar 2020. gada 3. un 21. decembra lēmumiem Jobcenter Bielefeld apmierināja FL dzīvesbiedres pieteikumu, sākot no 2020. gada 30. maija, bet attiecībā uz bērnu – no viņa piedzimšanas dienas. Savukārt ar 2021. gada 21. aprīļa lēmumu FL pieteikums tika noraidīts par laikposmu no 2020. gada 30. maija līdz 2021. gada 28. februārim, pamatojoties uz to, ka viņam bija uzturēšanās tiesības tikai darba meklēšanas nolūkā un ka viņam nebija nekādu citu uzturēšanās tiesību, kas viņam varētu dod tiesības uz pabalstu saņemšanu saskaņā ar SGB II.
16.
Ar 2021. gada 19. jūlija lēmumu Jobcenter Bielefeld FL sūdzību noraidīja kā nepamatotu būtībā ar tādu pašu pamatojumu. It īpaši Jobcenter Bielefeld atkārtoti norādīja, ka FL nevar pieprasīt uzturēšanās tiesības:
–
kas paredzētas valsts tiesībās, kā savas dzīvesbiedres, kura bauda pastāvīgās uzturēšanās tiesības, ģimenes loceklim vai tuvam cilvēkam,
–
kā aizgādību pār savu nepilngadīgo bērnu īstenojošs vecāks (
14
), pamatojoties uz to, ka bērnam nav Vācijas pilsonības,
–
kas izriet no 2020. gada 6. oktobra sprieduma Jobcenter Krefeld (
15
) un Regulas (ES) Nr. 492/2011 (
16
), jo FL bērns nav pakļauts pienākumam apmeklēt izglītības iestādi.
17.
Turklāt Jobcenter Bielefeld ieskatā, ņemot vērā Regulas (EK) Nr. 883/2004 (
17
) 4. pantu, AufenthG 28. pantu nav pamata interpretēt tādējādi, ka Savienības tiesības paģērētu, ka Savienības pilsoņa, kurš nav pakļauts pienākumam apmeklēt izglītības iestādi, neprecējies tēvs var iegūt uzturēšanās tiesības.
18.
Turklāt tas vien, ka neprecējies tēvs nesaņem nevienu sociālās aizsardzības pamatpabalstu saskaņā ar SGB II, neliedzot viņa dzīvesbiedrei efektīvi izmantot tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos.
19.
2021. gada 12. augustā FL šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Būtībā viņš uzskata, ka uzturēšanās tiesības izriet no AufenthG 28. panta 1. punkta pirmā teikuma 3. punkta, Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums) (
18
) 6. panta un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
19
) 8. panta. Viņš apgalvo, ka ģimenes atkalapvienošanās aizgādības īstenošanas nolūkā aprobežošana tikai ar situācijām, kad aizgādība tiek īstenota attiecībā uz “Vācijas pilsoni”, ir pretrunā Savienības tiesībām. Tas esot uzskatāms par pārmērīgu diskrimināciju, kā arī brīvas pārvietošanās ierobežojumu (
20
).
20.
Jobcenter Bielefeld un Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Bīlefeldes pilsētas Sociālo lietu pārvalde, Vācija) kā persona, kas iestājusies lietā, atbildot ir norādījuši, ka uzturēšanās tiesības nevar izrietēt no AufenthG 28. panta 1. punkta pirmā teikuma 3. punkta, kas saskaņā ar tā formulējumu ir piemērojams tikai “Vācijas pilsoņiem”, nevis “Savienības pilsoņiem”. Valsts imigrācijas un uzturēšanās tiesiskajā regulējumā esot raksturīgi veidot nošķīrumu starp “Vācijas pilsoņiem” un “ārvalstniekiem”. Šāds regulējums neesot pretrunā Savienības tiesībām.
21.
Iesniedzējtiesa atklāj, ka augstāko tiesu judikatūra atšķiras jautājumā par to, vai uzturēšanās atļaujas neizsniegšana Savienības pilsonim, kurš īsteno aizgādību pār federālajā teritorijā dzīvojošu nepilngadīgu bērnu, kam ir tiesības uz brīvu pārvietošanos un kas ir citas dalībvalsts pilsonis, ir uzskatāma par diskrimināciju.
22.
Šī tiesa arī precizē, ka Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija) 2019. gada 4. oktobra rīkojumā (
21
) ir atgādinājusi, ka augstāko sociālo lietu tiesu judikatūrā un tiesību doktrīnā pastāv atšķirīgi viedokļi par to, vai ar FreizügG/EU 11. panta 1. punkta vienpadsmito teikumu, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2020. gada 23. novembrim (
22
), skatot to kopsakarā ar AufenthG 28. panta 1. punkta pirmā teikuma 3. punktu un LESD 18. panta pirmo daļu, uzturēšanās tiesības var tikt piešķirtas vecākam, kurš īsteno aizgādību pār nepilngadīgu Savienības pilsoni, kam ir atļauts brīvi pārvietoties saskaņā ar FreizügG/EU 3. panta 1. punkta pirmo teikumu, jo viņš pavada otru vecāku.
23.
Tā kā šajā jautājumā nav augstākās tiesas nolēmuma, iesniedzējtiesas ieskatā tai jāvēršas Tiesā, lai tā varētu lemt par Vācijas tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, it īpaši LESD 18. pantu, 20. pantu un 21. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
23
) 33. panta 1. punktu, Regulu (EK) Nr. 987/2009 (
24
), kā arī Direktīvu 2004/38.
24.
Šādos apstākļos Sozialgericht Detmold (Detmoldas Sociālo lietu tiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Savienības tiesības jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzturēšanās atļauju saistībā ar nepilngadīga un šai valstij piederīga bērna, kas nav stājies laulībā, aizgādību bērna vecākam, kurš ir ārvalstnieks, piešķir vienīgi tad, ja bērna ierastā dzīvesvieta ir šīs valsts teritorijā un tādēļ šāds valsts tiesiskais regulējums rada situāciju, ka dalībvalsts Savienības pilsoņiem nav tiesību saņemt uzturēšanās atļauju saistībā ar aizgādību, ja nepilngadīgs Savienības pilsonis ir nevis šīs valsts, bet citas dalībvalsts pilsonis?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Eiropas Komisija, kas, tāpat kā Vācijas valdība, piedalījās 2024. gada 14. novembra tiesas sēdē, kuras laikā tās atbildēja arī uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, uz kuriem bija jāsniedz mutvārdu atbildes.
IV. Juridiskā analīze
26.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar Savienības tiesībām un it īpaši, ņemot vērā tās lūguma pamatojumu, ar LESD 18. pantu un Hartas 33. panta 1. punktu, kā arī Direktīvu 2004/38 ir saderīgs dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko uzturēšanās atļauju aizgādības īstenošanas nolūkā nevar piešķirt “mobilam” Savienības pilsonim, kurš ir vecāks neprecētam nepilngadīgam bērnam, kas nav tās uzņēmējas dalībvalsts pilsonis, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta.
27.
Uz šādu valsts tiesisko regulējumu, kas uzturēšanās tiesību jomā dalībvalstij ļauj pieņemt labvēlīgākus noteikumus nekā tie, kas paredzēti Savienības tiesībās (
25
), attiecas Direktīvas 2004/38 37. pants.
28.
Šis regulējums atbalsta ģimenes atkalapvienošanos, lai vecāks, kurš ir ārvalstnieks, varētu īstenot aizgādību pār savu bērnu, kas ir vācietis (
26
). Tā kā nav atrunas par bērniem, kuri ir arī Savienības pilsoņi, minētais regulējums rada diskrimināciju pilsonības dēļ, kas saskaņā ar Savienības tiesībām ir aizliegta. Šis vispārējais vienlīdzības princips ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem (
27
).
29.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas atgādināta sprieduma CG 62., 63. un 65. punktā (
28
):
–
ar LESD 20. panta 1. punktu ikvienai personai, kurai ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir piešķirts Savienības pilsoņa statuss. Šis statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas ļauj tiem, kuri to vidū ir līdzīgā situācijā, pieprasīt uz viņiem attiecināt tādu pašu tiesisko režīmu jomā, kurā ratione materiae ir piemērojams LESD, neatkarīgi no viņu pilsonības un neskarot šajā ziņā skaidri paredzētus izņēmumus;
–
ikviens Savienības pilsonis tātad var atsaukties uz LESD 18. pantā paredzēto diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegumu visos gadījumos, kuri ietilpst Savienības tiesību ratione materiae jomā. Šie gadījumi ietver ar LESD 20. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu un 21. pantu piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošanu (
29
), un
–
LESD 18. panta pirmo daļu var piemērot autonomi tikai Savienības tiesībās paredzētos gadījumos, attiecībā uz kuriem LESD nav paredzēts īpašs diskriminācijas aizliegums. Turklāt gan saskaņā ar LESD 20. pantā 2. punkta otrajā daļā, gan 21. pantā analoģiski noteikto Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā ir pakļautas Līgumos noteiktajiem ierobežojumiem un nosacījumiem, kā arī to īstenošanai paredzētajiem pasākumiem.
30.
Tāpat arī sprieduma CG 66. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka “nediskriminācijas [diskriminācijas aizlieguma] princips ir precizēts Direktīvas 2004/38 24. pantā attiecībā uz Savienības pilsoņiem, kuri īsteno savu brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā”.
31.
Šajā ziņā šā sprieduma 67. punktā Tiesa būtībā ir atgādinājusi, ka “mobili” Savienības pilsoņi (
30
) ietilpst Direktīvas 2004/38 piemērošanas jomā un bauda tajā paredzētās tiesības, un ir nospriedusi, ka jautājums par to, vai šie pilsoņi tiek diskriminēti pilsonības dēļ, jāizvērtē, ņemot vērā šīs direktīvas 24. pantu, nevis LESD 18. panta pirmo daļu.
32.
Atzīmēšu, ka šajā sprieduma CG argumentācijas posmā apstāklim, ka uzturēšanās tiesības ir paredzētas valsts tiesību normās, kas ir labvēlīgākas par Direktīvā 2004/38 paredzētajām tiesību normām, nav nozīmes, jo šajā gadījumā attiecīgajai personai bija uzturēšanās tiesības valstī un šīs direktīvas 24. panta 1. punkts vienlīdzīgas attieksmes principa izpausmi aprobežo ar Savienības pilsoņiem, kuri uzturas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā saskaņā ar minēto direktīvu (
31
).
33.
Līdz ar to, pirmšķietami raugoties, tā kā šajā gadījumā FL likumīgi uzturas Vācijas teritorijā kā darba meklētājs (
32
), šķiet saderīgi – to atbalsta arī Komisija – balstīties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu, lai atbildētu iesniedzējtiesai, ka valsts tiesiskais regulējums, kas paredz atšķirīgu attieksmi pret valsts pilsoņiem, ir pretrunā tajā izklāstītājam vienlīdzīgas attieksmes principam, būtībā pamatojoties uz to, ka šāds tiesiskais regulējums apdraud tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā efektīvu īstenošanu.
34.
Turklāt attiecībā uz FL bērnu jāprecizē – tas, ka viņš ir dzimis Vācijas teritorijā un ka viņš nav izmantojis tiesības brīvi pārvietoties, nekādi neietekmē viņa kā Savienības pilsoņa tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties īstenošanu (
33
).
35.
Tomēr neesmu pārliecināts, ka Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkts būtu piemērojams šajā lietā. Tāpēc, vispirms izklāstot savus iebildumus, norādīšu, kuri pamati manā ieskatā būtu jāpieņem.
A.
Par Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta piemērošanu
36.
Šāda pamata izvēle – kā to norāda Komisija –, kas ietver salīdzinājumu ar
valsts pilsoņiem, ir balstīta uz divām atšķirīgām attiecīgās diskriminācijas bērna pilsonības dēļ pieejām atkarībā no tā, vai uz to raugās no bērna vai no vecāka, kas ir ārvalstnieks, viedokļa.
37.
Aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma ietekmē bērns, kas nav vācietis, tiek tieši diskriminēts salīdzinājumā ar bērnu, kurš ir vācietis un var baudīt sava vecāka, kas ir ārvalstnieks, klātbūtni Vācijas teritorijā aizgādības īstenošanas nolūkos.
38.
Kas attiecas uz vecāku, kurš ir ārvalstnieks un kura bērns nav vācietis, jāsecina, ka viņš tiek tieši diskriminēts (
34
) bērna pilsonības dēļ, un tas viņam liedz īstenot aizgādību pār savu bērnu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā vecākam, kurš ir vācietis. Ciktāl šāda diskriminācija ir saistīta ar bērna pilsonību, to varētu kvalificēt kā diskrimināciju “asociācijas dēļ” (
35
) vai “rikošeta” (
36
) diskrimināciju, jo šie apzīmējumi tiek izmantoti līdzvērtīgi. Tie apzīmē situāciju, kurā persona, kas tiek diskriminēta tieši, pamatojoties uz kādu kritēriju (invaliditāti vai citu, kā, piemēram, pilsonību – tas šajā gadījumā nozīmē būt bērnam vācietim), neatbilst šim kritērijam, taču tieši minētais kritērijs ir apgalvotās mazāk labvēlīgās attieksmes iemesls. Tātad iesaistītas ir ar diskriminējošo kritēriju skartās personas tiesības, nevis attiecīgās personas pašas tiesības.
39.
Tomēr neatkarīgi no tā, vai runa ir par bērnu vai vecāku, nopietnas grūtības sagādā strīda priekšmets, kas ir uzturēšanās tiesību valstī piešķiršana (
37
).
40.
Atgādināšu, ka Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka, “ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai”.
41.
Ir tiesa, ka šajā lietā gan bērns, gan vecāks uzturas Vācijā saskaņā ar Direktīvu 2004/38. Turklāt, lai arī iesniedzējtiesai uzdotais jautājums attiecas uz uzturēšanās tiesību valstī piešķiršanas nosacījumiem, ar to tiek mēģināts atzīt tiesības uz sociālās aizsardzības pamatpabalstiem ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz valsts pilsoņiem.
42.
Manuprāt, šajā jautājumā jāvalda skaidrībai. Pamatlietā apspriestā vienlīdzīgā attieksme attiecas vienīgi uz uzturēšanās atļaujas piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz piekļuvi sociālās aizsardzības pamatpabalstiem. Ja šī atļauja reiz tiek saņemta, pabalsti tiek izmaksāti, nešķirojot tos pēc saņēmējiem (
38
).
43.
Taču Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā izklāstītais vienlīdzīgas attieksmes princips salīdzinājumā ar valsts pilsoņiem nevar novest pie uzturēšanās tiesību piešķiršanas, neatkarīgi no tā, vai tās būtu piešķiramas tieši tēvam vai netieši bērnam.
44.
Līdz šim brīdim 24. pants Tiesas judikatūrā ir ticis interpretēts sociālās palīdzības pabalstu pieteikumu gadījumos, kuros nevienlīdzīgā attieksme ir tikusi piesaukta salīdzinājumā ar tādā pašā ekonomiskajā situācijā esošiem valsts pilsoņiem piešķirtajām tiesībām (
39
). Tiesa ir spriedusi par vienlīdzīgas attieksmes ar valsts pilsoņiem principa piemērošanas nosacījumiem jautājumāpar uzturēšanās tiesību sekām (
40
). Šīs tiesības ir piešķiramas saskaņā ar Direktīvu 2004/38 (
41
), un, runājot par to sekām, tieši paredzēti ir tikai izņēmumi, kas raksturīgi atsevišķām personu kategorijām sociālās palīdzības sniegšanas jomā (
42
).
45.
Šajā lietā FL pieteikuma iesniegšana ir norisinājusies agrākā stadijā, proti, uzturēšanās tiesību saņemšanas stadijā.
46.
Šā iemesla dēļ uzskatu, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nevar kalpot tam, lai piešķirtu šādas uzturēšanās tiesības, pretēji Komisijas uzskatam, kas ir balstīts uz Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu, pamatojoties uz to, ka tajā nav paredzēta atkāpe no šā principa uzturēšanās tiesību jomā. Citiem vārdiem – uzturēšanās atļaujas saņemšana, kā to paredz aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, nevar būt minētā principa – ko Savienības pilsoņi bauda, pamatojoties uz uzturēšanās tiesībām, kuras viņiem ir piešķirtas saskaņā ar šo direktīvu, – sekas.
47.
No šīs tiesību normas formulējuma ir iespējams secināt vēl vienu argumentu. Tajā tieši ir paredzēts salīdzinājums ar valsts pilsoņiem. Šādas personas nevar pieprasīt sev uzturēšanās tiesības, jo tās ir beznosacījuma tiesības (
43
). Tātad Direktīvā 2004/38 izklāstītais vienlīdzīgas attieksmes princips uzturēšanās tiesību jomā nav piemērojams neatkarīgi no tā, vai tās ir reglamentētas labvēlīgākās valsts tiesību normās.
48.
Tomēr, kā to rosina Komisija, tā kā salīdzinājums ar valsts pilsoņiem ir veicams “atbilstīgi Līguma darbības jomai”, vai Direktīvas 2004/38 24. panta teleoloģiskai interpretācijai varētu būt dodama priekšroka (
44
)? Citiem vārdiem – lai gan vienlīdzīgā attieksme pret uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem netiek tieši skarta uzturēšanās tiesību jomā, tā varētu būt skarta citās Līguma darbības jomās, pamatojoties vienīgi uz attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi. Šajā ziņā Komisija, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu un raugoties no bērna viedokļa apgalvo, ka strīdīgais valsts tiesiskais regulējums apdraud saskaņā ar šo direktīvu bērnam Vācijas teritorijā piešķirto uzturēšanās tiesību lietderīgo iedarbību (
45
), jo viņš nevar baudīt ģimenes dzīvi tāpat kā bērns, kurš ir vācietis. Tā norāda, pirmkārt, ka Savienības tiesības un it īpaši Hartas 7. un 24. pants neaizsargā tikai ģimenes dzīvi un bērna tiesības uz labklājību un, otrkārt, ka mazgadīga bērna uzturēšanās tiesību lietderīgā iedarbība nozīmē, ka šim bērnam ir tiesības uz to, lai viņu pavadītu un aprūpētu persona, kura nodrošina viņa aizgādību (
46
).
49.
Ievietojot šos argumentus Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta kontekstā, tie tātad liek uzskatīt, ka aplūkotais tiesiskais regulējums, kas atvieglo aizgādības īstenošanu vācu bērnu vecākiem, kas ir ārvalstnieki, salīdzinājumā ar valsts pilsoņiem, kuri īsteno tādas pašas vecāku tiesības, ļauj šiem vecākiem attiecībās ar saviem bērniem pilnībā izmantot ar pārvietošanās un uzturēšanās brīvības īstenošanu saistītās tiesības, kas ietver vecāku tiesības dzīvot ģimenes dzīvi ar visām ar to saistītajām tiesībām viņu attiecībās ar saviem bērniem (
47
).
50.
Tāpat var norādīt, ka aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, kurš noteikts par labu vecākiem, kas ir ārvalstnieki, un kurā uzturēšanās atļauja ģimenes atkalapvienošanās nolūkā apvienota ar iespēju saņemt sociālās aizsardzības pamatpabalstus šim nolūkam, palīdz garantēt pārvietošanās brīvību un ģimenes dzīvi normālos un pienācīgos apstākļos (
48
).
51.
Tādējādi šīs tiesības, kas jāaizsargā neatkarīgi no pilsonības, pamato Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta piemērošanu, lai izvērtētu, vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Savienības tiesībām, kas pavērtu ceļu uzturēšanās tiesībām valsts teritorijā.
52.
Minētās tiesības tiešām ir svarīgas. Tomēr, raugoties no šī viedokļa, Direktīvas 2004/38 24. pantā konkretizētajam diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principam ar tā 2. punktā paredzētajiem izņēmumiem būtu sevišķi plašs tvērums, tādējādi riskējot nonākt pretrunā ar šīs direktīvas sistēmu.
53.
Šajā ziņā FL situācija ir konkrēts piemērs tam, cik svarīgi ir nedoties pa Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta piemērošanas jomas plašas interpretācijas ceļu. Atgādināšu, ka saskaņā ar šo direktīvu FL ir tiesības uzturēties Vācijas teritorijā, lai meklētu darbu, un tātad šajā nolūkā viņš var atsaukties uz minētās direktīvas 24. panta 1. punkta piemērošanu attiecībā uz kādām citām sekām, kas nav saistītas ar sociālās aizsardzības pamatpabalstiem, jo tos viņš nevar saņemt saskaņā ar šīs pašas direktīvas 24. panta 2. punktu.
54.
Turklāt, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtos procesuālos precizējumus (
49
), ir pilnīgi skaidrs, ka FL nevar iegūt uzturēšanās tiesības uz kādiem citiem Direktīvā 2004/38 paredzētajiem pamatiem, tostarp viņa ģimenes saitēm (
50
), un tātad pretendēt uz sociālās aizsardzības pamatpabalstiem, kas saistīti ar šīm saitēm.
55.
Līdz ar to, ja tiktu atzīts, ka FL, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu, var iegūt uzturēšanās tiesības, kas viņam ļauj dzīvot ģimenes dzīvi ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi ir paredzēti valsts pilsoņiem, tas manā ieskatā nozīmētu apšaubīt šajā direktīvā noteiktās robežas ģimenes un ekonomikas jomā (
51
) un tātad arī Savienības likumdevēja izvēlēto vispārējo līdzsvaru.
56.
Tas turklāt attaisno to, ka uz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ļauj piešķirt uzturēšanās atļauju Savienības pilsonim, kura situācija ietilpst Direktīvas 2004/38 piemērošanas jomā, neattiecina šīs direktīvas 24. panta 1. punktā konkretizēto diskriminācijas aizlieguma principu.
57.
Šādos apstākļos jāuzskata, ka spriedumā CG formulētais princips, saskaņā ar kuru tas, vai “mobilie” Savienības pilsoņi tiek diskriminēti pilsonības dēļ, jāizvērtē, raugoties nevis no LESD 18. panta pirmās daļas, bet gan no Direktīvas 2004/38 24. panta skatpunkta (
52
), jāattiecina tikai uz situācijām, kurās saskaņā ar šo direktīvu piešķirto uzturēšanās tiesību sekas tiek apskatītas salīdzinājumā ar valsts pilsoņiem, kas izslēdz labvēlīgākus valsts pasākumus uzturēšanās tiesību jomā.
58.
Ja veikt Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta interpretāciju nav iespējams, jāprecizē nosacījumi, kādos tātad ir piemērojams LESD 18. pants.
B.
Par LESD 18. panta piemērošanu
59.
Šāda tiesību pamata izvēle tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi uzturēšanās atļaujas saņemšanā izriet no slēdziena, ka attiecīgais tiesiskais regulējums attiecībā uz vecāku izraisa diskrimināciju starp “mobilajiem” Savienības pilsoņiem tā bērna pilsonības dēļ, kura aizgādību viņš īsteno. Tiesa jau ir nospriedusi, ka LESD 18. panta pirmā daļa attiecas uz situācijām, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā un kurās dalībvalsts pilsonis salīdzinājumā ar kādas citas dalībvalsts pilsoņiem ir pakļauts diskriminējošai attieksmei tikai viņa pilsonības dēļ (
53
).
60.
Saistībā ar bērnu uz vienlīdzīgu attieksmi ar bērnu, kas ir vācietis, ir iespējams atsaukties tādēļ, ka valsts tiesiskajā regulējumā viņa vecākam paredzētā uzturēšanās atļauja nodrošina viņa brīvas pārvietošanās un uzturēšanās Vācijas teritorijā, kas paredzēta LESD 20. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā un 21. pantā, efektivitāti. Šādu pretenziju var pamatot ar LESD 18. pantu, jo runa nav par uzturēšanās tiesību, kas piešķirtas atbilstoši Direktīvai 2004/38, sekām tās 24. panta izpratnē (
54
).
61.
Šādai FL un viņa bērna (
55
) situācijas analīzei, kaut arī viņi uzturas Vācijā saskaņā ar Direktīvu 2004/38, ir tā priekšrocība, ka tā atbilst tai sprieduma CG motīvu daļai, kurā Tiesa ir norādījusi, ka dalībvalstis neīsteno Direktīvu 2004/38, kad tās paredz uzturēšanās tiesības saskaņā ar labvēlīgāku regulējumu, nekā šajā direktīvā noteiktais (
56
).
62.
Tādējādi šāda analīze joprojām atbilst Tiesas judikatūrai attiecībā uz īpašajiem noteikumiem, kas veido izņēmumus no LESD 18. pantā izklāstītā principa, un uz tiesībām, kuras izriet no LESD 20. un 21. panta.
63.
Šajā ziņā tiesas sēdē Vācijas valdība apgalvoja, ka likumdevēja nolūks ir bijis konkretizēt tiesības atbilstoši Pamatlikuma 11. pantam, kas aizsargā ģimenes vienotību Vācijas teritorijā. Līdzīgi Komisija precizēja – tas, kas sākotnēji 1990. gadā bija tikai Vācijas pamattiesībās Vācijas pilsoņiem rezervētas tiesības, tagad ir kļuvis par Savienības pamattiesībām. Šīs iestādes ieskatā vecāka uzturēšanās pamatojums par labu bērnam, kurš ir vācietis un kuram bija jābūt aizsargātam, tagad jāattiecina uz visiem bērniem, kas likumīgi uzturas Vācijā, ar nosacījumu, ka viņi ir Savienības pilsoņi. Tādējādi tika panākta vienprātība par to, ka aplūkojamam valsts tiesiskajam regulējumam ir līdzvērtīgs pamats LESD 20. un 21. pantā nostiprinātajam.
64.
Tātad uzturēšanās atļaujas piešķiršanas nosacījumi, kas izraisa diskrimināciju “mobilo” Savienības pilsoņu vidū, ietilpst LESD 18. panta piemērošanas jomā, ja nav īpašu noteikumu, kas paredz diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa pielāgošanu šādā gadījumā. Tam, ka šis jautājums attiecas uz “mobilu” Savienības pilsoni, kura situāciju reglamentē Direktīva 2004/38, nav nozīmes.
65.
Šajā lietā valsts tiesiskais regulējums saduras ar šādu pamatprincipu, uzturēšanās atļauju jomā piešķirot labvēlīgāku attieksmi bērnu, kas ir vācieši, vecākiem.
66.
Turklāt, lai gan labvēlīgāku nosacījumu noteikšana par Savienības tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem šajā jomā ir dalībvalstu kompetencē, šīm pēdējām ir pienākums ievērot pienākumus, kādi tām izriet no Savienības tiesībām.
C.
Par atgādinājumu par dalībvalstu pilnvaru īstenošanas robežām
67.
Jāatgādina par spriedumā CG Tiesas nolemto attiecībā uz Hartas piemērošanu, proti, ka tad, ja dalībvalsts izdod kādu valsts tiesību normu par uzturēšanos ar labvēlīgākiem piemērošanas nosacījumiem nekā Direktīvā 2004/38 paredzētie, tā īsteno LESD noteikumus par Savienības pilsoņa, kurš ir izmantojis savu pārvietošanās brīvību dalībvalstu teritorijā, statusu, kas piešķirts ar LESD 21. panta 1. punktu. Līdz ar to saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu šai dalībvalstij ir pienākums ievērot tās noteikumus (
57
).
68.
Kā jau norādīju (
58
), situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, Hartas 7. pantā garantētās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kā arī tās 24. pantā garantētās bērna tiesības, it īpaši tiesības ņemt vērā bērna primārās intereses kā galveno apsvērumu visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, kā arī tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, ir pamattiesības (
59
).
69.
Sniedzamajā atbildē uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu manā ieskatā ir pietiekami konstatēt diskrimināciju pilsonības dēļ un nav jāprecizē, kādas citas no Hartas izrietošās pamattiesības konkrētajai dalībvalstij jāievēro, īstenojot savu kompetenci situācijās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Šajā ziņā nav nozīmes tam, vai tiešā diskriminācija ir vai nav diskriminācija asociācijas dēļ (
60
), jo katrā ziņā valsts tiesiskā regulējuma pamatojums ir neefektīvs, ņemot vērā minētos principus, kas nostiprināti un aizsargāti arī Savienības tiesībās (
61
).
70.
Līdz ar to ierosinu Tiesai sniegt atbildi tikai ar LESD 18. panta, skatot to kopā ar tā 20. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu un 21. panta 1. punktu, interpretāciju.
V. Secinājumi
71.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz Sozialgericht Detmold (Detmoldas Sociālo lietu tiesa, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
LESD 18. pants, skatot to kopā ar 20. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu un 21. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu uzņēmējas dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzturēšanās atļaujas piešķiršana aizgādības īstenošanas nolūkā ir paredzēta tikai “mobiliem” Savienības pilsoņiem, kuri ir vecāki nepilngadīgam neprecētam bērnam, kas ir tās uzņēmējas dalībvalsts pilsonis, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, un tiek atteikta, ja bērns ir citas dalībvalsts pilsonis.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Turpmāk tekstā – “Jobcenter Bielefeld”.
(
3
)	Runa ir par Savienības pilsoņiem, kas nav tās dalībvalsts pilsoņi, kuras teritorijā viņi dzīvo.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp., kā arī labojumi OV 2004, L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.).
(
5
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, turpmāk tekstā – “spriedums CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	BGB1. 2004 I, 1950. lpp.
(
7
)	2015. gada 27. jūlija likuma redakcijā (BGBl. 2015 I, 1386. lpp.).
(
8
)	BGB1. 2004 I, 1986. lpp.
(
9
)	2020. gada 12. novembra likuma redakcijā (BGBl. 2020 I, 2416. lpp.).
(
10
)	Kopš 2023. gada 1. janvāra II daļas nosaukumam ir pievienots termins “Bürgergeld” (“pilsonības ienākumi”).
(
11
)	2019. gada 30. novembra likuma redakcijā, kas bija spēkā līdz 2020. gada 31. decembrim (BGBl. 2019 I, 1948. lpp.).
(
12
)	2016. gada 22. decembra likuma redakcijā, kas bija spēkā līdz 2020. gada 31. decembrim (BGBl. 2016 I, 3155. lpp.).
(
13
)	Turpmāk tekstā – “dzīvesbiedre”. Šis termins lietots lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu bez jebkādas saistības ar jēdzieniem Direktīvā 2004/38. Šajā ziņā tas ir līdzvērtīgs “draudzenei” vai “faktiskajai dzīvesbiedrei”.
(
14
)	Saskaņā ar AufenthG 28. panta 1. punkta pirmā teikuma 3. punktu, aplūkojot to atsevišķi vai kopsakarā ar FreizügG/EU 11. panta 14. punkta pirmo teikumu.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.).
(
17
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.; labojums – OV 2004, L 200, 1. lpp.). Šajā pantā ar nosaukumu “Vienlīdzīga attieksme” ir noteikts, ka tad, “ja šajā regulā nav noteikts citādi, personām, uz ko attiecas šī regula, pienākas tādi paši pabalsti un ir tādi paši pienākumi kā tie, ko kādas dalībvalsts tiesību paredz akti tās piederīgajiem”.
(
18
)	Turpmāk tekstā – “Pamatlikums”. Šā panta mērķis citastarp ir nodrošināt laulībai un ģimenei īpašu aizsardzību, un tajā ir noteikti vecāku pienākumi attiecībā uz viņu bērnu aprūpi un izglītošanu. Turklāt tajā ir nostiprināts vienlīdzīgas attieksmes princips tiesībās pret bērniem, kas dzimuši ārpus laulības, un laulībā dzimušiem bērniem.
(
19
)	Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.
(
20
)	Ņemot vērā FL izvirzītos pamatus, iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka viņa pieteikums sociālās aizsardzības pamatpabalstiem nevar tikt attiecināts uz laikposmu, kas sākās 2020. gada 30. maijā, dienā, kad viņš ieradās Vācijā, lai tur meklētu darbu. Tā kā šis pieteikums ir pamatots ar aizgādības īstenošanu pār viņa dēlu, šim laikposmam būtu jāsākas šā bērna piedzimšanas dienā, tas ir, 2020. gada 27. novembrī. No tā izriet, ka pieprasīto sociālās aizsardzības pamatpabalstu saņemšanas ilgums ir trīs mēneši.
(
21
)	Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka ar šo nolēmumu var iepazīties, izmantojot šādu saiti: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html, 12. punkts.
(
22
)	Kopš 2020. gada 24. novembra šis pants ir kļuvis par 11. panta 14. punkta pirmo teikumu.
(
23
)	Turpmāk tekstā – “Harta”.
(
24
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2009, L 284, 1. lpp.).
(
25
)	Attiecībā uz gadījumu ar vecāku, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, skat. Tiesā pašlaik izskatāmo lietu Stadt Wuppertal (C‑130/24). Par citiem gadījumiem skat. arī spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Ziolkowski un Szeja (C‑424/10 un C‑425/10, EU:C:2011:866, 50. punkts), kā arī CG (82. punkts).
(
26
)	Tiesas sēdē Vācijas valdība precizēja, ka bērns, kas ir vācietis, var atkalapvienoties ar ģimeni saskaņā ar AufenthG 28. pantu, pamatojoties uz Pamatlikuma 11. pantu, kas attiecas uz vāciešu uzturēšanās tiesībām Vācijā. Skat. arī šo secinājumu 63. punktu.
(
27
)	Skat. spriedumus, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 97. punkts), un 2024. gada 19. novembris, Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 96. punkts).
(
28
)	Attiecībā uz 65. punktu skat. arī spriedumus, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 98. punkts), un 2024. gada 19. novembris, Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 97. punkts).
(
29
)	Skat. arī spriedumu CG (58. punkts).
(
30
)	Tajā precizēts, ka “saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktu šīs direktīvas piemērošanas jomā ietilpst un ar to piešķirto tiesību saņēmēji ir Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un viņu ģimenes locekļi atbilstīgi minētās direktīvas 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem (spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54. punkts un tajā minētā judikatūra)”.
(
31
)	Skat. spriedumu CG (83. punkts).
(
32
)	Skat. šo secinājumu 15. punktu.
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 42. punkts).
(
34
)	Šajā gadījumā runa ir par pilsonības kritēriju, nevis par neitrālu kritēriju, kas rada šādu diskrimināciju pilsonības dēļ.
(
35
)	Pēc analoģijas skat. šo formulējumu ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumos lietā Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, 4., 5. un 20. punkts, kā arī 5. zemsvītras piezīme).
(
36
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:170, 55. punkts).
(
37
)	Skat. šo secinājumu 19. punktu.
(
38
)	Kas attiecas uz tās ietekmi uz sociālās aizsardzības pamatpabalstiem, no SGB II 7. panta 1. punkta un SGB XII 23. panta formulējuma izriet, ka nav nozīmes, vai prasītājs ir valsts pilsonis un vai viņa uzturēšanās tiesības ir paredzētas Direktīvā 2004/38 vai attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā. Pēdējā minētajā gadījumā Vācijas tiesiskais regulējums par sociālās palīdzības sniegšanu ir labvēlīgs Savienības pilsoņiem, jo spriedumā CG Tiesa ir nospriedusi, ka personas, kurām nav uzturēšanās tiesību saskaņā ar Direktīvu 2004/38, nevar atsaukties uz šīs direktīvas 24. panta 1. punktā konkretizēto diskriminācijas aizlieguma principu (šajā nozīmē skat. šā sprieduma 80. un 83. punktu).
(
39
)	Skat. it īpaši spriedumu CG (77. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu CG (83. punkts un tajā minētā judikatūra par dalībvalstu brīvību precizēt uzturēšanās tiesību sekas, kas piešķirtas, pamatojoties tikai uz valsts tiesību aktiem).
(
41
)	No sprieduma CG izriet, ka Savienības pilsonis, kurš var kļūt par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai (80. punkts) vai kuram uzturēšanās tiesības ir piešķirtas saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, kas ir labvēlīgāks par Direktīvas 2004/38 noteikumiem (83. punkts) un ir piešķirtas bez nosacījumiem par līdzekļiem (81. punkts), nevar atsaukties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā konkretizēto diskriminācijas aizlieguma principu, lai saņemtu sociālās palīdzības pabalstus, kas tiek maksāti tādā pašā situācijā esošiem valsts pilsoņiem.
(
42
)	Skat. Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu.
(
43
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. novembris, Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, 37. punkts), un 2023. gada 22. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepilngadīga bērna, Nīderlandes pilsoņa, māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā) (C‑459/20, EU:C:2023:499, 41. punkts). Skat. arī Komisijas paziņojumu “Vadlīnijas par ES pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties” (OV C, C/2023/1392), it īpaši 6. lpp.
(
44
)	Salīdzinājumam sociālās palīdzības sniegšanas jomā skat. Lenārts, K. un Gutjeress‑Fonss, H., Eiropas Savienības Tiesas Interpretācijas metodes, Bruylant, Brisele, 2020, it īpaši 71. punkts (69.–71. lpp.), kā arī Lenaerts, K., “The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, 24. sēj., Nr. 4, ERA, Trīre, 2023, 589.–598. lpp., it īpaši 595. un 596. lpp.
(
45
)	Atgādinu, ka aplūkojamā gadījumā FL bērnam ir uzturēšanās tiesības, kas ir atvasinātas no viņa mātes uzturēšanās tiesībām. Tiesa ir nospriedusi, ka “LESD 20. pantam ir pretrunā tādi valsts pasākumi, tostarp lēmumi atteikt uzturēšanos Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuru rezultātā Savienības pilsoņiem tiek atņemta iespēja faktiski izmantot tiesības, kas piešķirtas saskaņā ar viņu statusu” (skat. spriedumu, 2017. gada 10. maijs, Chavez‑Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 61. punkts un tajā minētā judikatūra)).
(
46
)	Skat. arī FL argumentus pēc būtības, kas atgādināti šo secinājumu 19. punktā.
(
47
)	Skat. it īpaši spriedumu CG (90. punkts) un spriedumu, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon “Pancharevo” (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 47. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 59. un 65. punkts). Aplūkojamā gadījumā FL varētu norādīt, ka tikai ekonomisku iemeslu dēļ viņš tiek atturēts no palikšanas Vācijā, lai tur īstenotu aizgādību, jo viņam ir atļauts uzturēties Vācijā, lai tur meklētu darbu, nesaņemot sociālās aizsardzības pamatpabalstus. Līdzīgi varētu apgalvot, ka atkarībā no bērnu pilsonības un neatkarīgi no tā, vai viens no vecākiem ir Savienības pilsonis, attiecīgie bērni, kas ir Savienības pilsoņi, var vai nevar dzīvot Vācijas teritorijā kopā ar šo vecāku, kurš tajā likumīgi uzturas, gūstot labumu no šim vecākam izmaksātajiem sociālās aizsardzības pamatpabalstiem.
(
48
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu GC (89. un 91. punkts).
(
49
)	Skat. šo secinājumu 16.–19. punktu.
(
50
)	Izlasot FL pieteikuma noraidīšanas pamatojumu, jāsecina, ka FL prasības pieteikumā minētajā laikposmā dzīvoja Vācijā bez stabilām attiecībām ar sava bērna māti un bez faktiskas aizgādības pār bērnu. Šajā ziņā, ja joprojām pastāv neskaidrības par to, vai FL nekādos apstākļos nevar saņemt uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvu 2004/38, šīs neskaidrības jākliedē iesniedzējtiesai (skat. spriedumus, 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 52. punkts), un 2020. gada 6. oktobris, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 69. punkts)). Tādējādi nav nepieciešams FL situācijas analīzi, kā to rakstveida apsvērumos rosina Komisija, attiecināt uz Direktīvas 2004/38 3. pantu, kura 2. punktu Tiesa ir interpretējusi 2012. gada 5. septembra spriedumā Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Saistībā ar Direktīvā 2004/38 paredzēto nosacījumu atgādinājumu FL bērna situācijai līdzīgā situācijā skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 44.–47. punkts). Attiecībā uz šiem interpretācijas kritērijiem pēc analoģijas skat. arī spriedumu CG (81. punkts).
(
52
)	Skat. šo secinājumu 31. punktu.
(
53
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
54
)	Skat. šo secinājumu 57. punktu.
(
55
)	Viņa gadījumā ir piemērojams tikai LESD 20. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts. Skat. šo secinājumu 34. punktu.
(
56
)	Skat. spriedumu CG (82., 83. un 87. punkts).
(
57
)	Skat. spriedumu CG (84, 85., 86. un 88. punkts). Skat. arī Lenaerts, K., “The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, minēts iepriekš., it īpaši šo secinājumu 40. zemsvītras piezīme (596. lpp.), kurš uzskata, ka salīdzinājumā ar 2014. gada 11. novembra spriedumu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) un 2015. gada 15. septembra spriedumu Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) būtiska nianse ir pievienojusies 2021. gadā līdz ar spriedumu CG. Tiek atzīmēts, ka būtībā šajā spriedumā Tiesa nolēma, ka dalībvalsts “īsteno” Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu, ja tā šim pilsonim piešķir uzturēšanās tiesības, pat ja šīs tiesības neatbilst Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem. Tas izraisa noteiktu Hartā ietverto tiesību piemērošanu un tātad paģērē uzņēmējai dalībvalstij “mobilam” Savienības pilsonim piešķirt iztikas līdzekļus, kas nepieciešami cilvēka cieņai atbilstošai dzīvei.
(
58
)	Skat. šo secinājumu 48.–52. punktu.
(
59
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon “Pancharevo” (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 59. punkts). Attiecībā uz bērnu pamatlietā it īpaši varētu atsaukties uz Hartas 24. panta 3. punktu.
(
60
)	Skat. šo secinājumu 38. punktu.
(
61
)	Skat. šo secinājumu 63. punktu.