62008CC0462
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 29. oktobrī (
1
)
Lieta C-462/08
Ümit Bekleyen
pret
Land Berlin
“EEK un Turcijas Asociācijas līgums — Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa — Darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu uzņemošajā dalībvalstī, kurā viņš ir ieguvis profesionālo izglītību — Profesionālās izglītības uzsākšana pēc tam, kad vecāki pavisam pametuši šo dalībvalsti”
I — Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts ar 2008. gada 6. oktobra lēmumu, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg [Berlīnes-Brandenburgas Augstākā tiesa] (Vācija) lūdz Asociācijas padomes (
2
) Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi (turpmāk tekstā — “Lēmums Nr. 1/80”) (
3
) 7. panta otrās daļas interpretāciju. Jautājums radies tiesvedībā, kuru uzsāka Umita Beklejena [Ümit Bekleyen], Turcijas pilsone, par Land Berlin [Berlīnes federālās zemes] lēmumu, ar kuru viņai atteikts izsniegt uzturēšanās atļauju saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu.
2.
Šajā tiesvedībā Tiesai ir iespēja izskaidrot šajā tiesību normā paredzēto darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna tiesību raksturu, kā arī precizēt šo tiesību iegūšanas nosacījumus.
II — Atbilstošās tiesību normas
3.
Lēmums Nr. 1/80 ir pieņemts, piemērojot Asociācijas līguma Papildprotokola (
4
) 36. pantu. Šajā pantā ir paredzēts, ka pakāpeniski tiek realizēta darba ņēmēju brīva pārvietošanās starp Kopienu un Turciju atbilstoši Asociācijas līguma 12. pantā noteiktajiem principiem, saskaņā ar kuriem līgumslēdzējas puses vienojas ievērot Eiropas Kopienu dibināšanas līguma 48., 49. un 50. panta normas.
4.
Lēmuma Nr. 1/80 II nodaļas ar nosaukumu “Sociālie jautājumi” 1. iedaļā ir ietverti dažādi“jautājumi saistībā ar darba ņēmēju nodarbinātību un brīvu pārvietošanos”, tostarp par Turcijas pilsoņu pieeju kādas dalībvalsts darba tirgum. Divi noteikumi it īpaši piešķir viņiem šādas tiesības, gan atrodoties darba ņēmēja, kurš ir likumīgi nodarbināts darba tirgū, statusā (6. pants), gan arī atrodoties darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļu, kas atbilst šādiem nosacījumiem, statusā (7. pants).
5.
Lēmuma Nr. 1/80 6. pants, kas paredz Turcijas pilsoņa tiesības uz pieeju darba tirgum progresīvā veidā, atkarībā no likumīgas nodarbinātības ilguma paredz:
“1.   Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam, kas ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:
—
pēc viena likumīgi nostrādāta darba gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja viņam ir brīva darba vieta;
—
pēc trīs likumīgi nostrādātiem darba gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalstu darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
—
pēc četriem likumīgi nostrādātiem darba gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.
2.   Ikgadējos atvaļinājumus un prombūtni sakarā ar grūtniecību un dzemdībām, nelaimes gadījumu darbā vai īslaicīgu slimību pielīdzina likumīgai nodarbinātībai. Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ, ko neieskaita likumīgas nodarbinātības laikā, neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības periodā.
[..]”
6.
Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā ir paredzēts nodalījums, no vienas puses, starp ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju pievienoties darba ņēmējam uzņemošajā dalībvalstī un kuri tajā likumīgi dzīvojuši kādu noteiktu laika periodu (pirmā daļa), un, no otras puses, šāda darba ņēmēja bērniem, kuri attiecīgajā dalībvalstī ieguvuši profesionālo izglītību (otrā daļa). 7. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
—
ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
—
ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt jebkuru darba piedāvājumu.”
III — Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
7.
Beklejena, kura dzimusi 1975. gadā Berlīnē, līdz 14 gadu vecumam ar savu ģimeni dzīvoja Vācijas teritorijā. Viņas vecāki, Turcijas pilsoņi, kopš 1971. gada abi bija darba ņēmēji Vācijas Federatīvajā Republikā. 1989. gadā Beklejena ar savu ģimeni atgriezās Turcijā, kur pabeidza skolu un studēja ainavu arhitektūru.
8.
1999. gada janvārī ar Land Berlin atļauju Beklejena bez savas ģimenes atgriezās Vācijas Federatīvajā Republikā, lai turpinātu tajā savas studijas. 1999. gada martā viņa saņēma uzturēšanās atļauju, kas tika vairākkārt pagarināta, pēdējoreiz kā uzturēšanās atļauja līdz 2005. gada 31. decembrim. 2005. gada vasarā Beklejena pabeidza savas studijas Berlīnes Tehniskajā universitātē un ieguva ainavu arhitektes inženieres diplomu.
9.
2005. gada 19. decembrī Beklejena lūdza izsniegt viņai uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz Vācijas Federatīvajā Republikā pabeigtajām studijām augstskolā un atsaucoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu. Land Berlin ar lēmumu šo lūgumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti nosacījumi, kas nepieciešami, lai rastos uzturēšanās tiesības saskaņā ar Asociācijas līgumu. Atbildētāja pamata lietā apgalvo, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā ir paredzēta sakarība laika ziņā starp vecāku un bērnu uzturēšanos, un šis nosacījums šajā gadījumā neesot izpildīts. Šīs Lēmuma Nr. 1/80 normas redakcija un mērķis nosaka, ka, lai iegūtu darba atļauju un uzturēšanās tiesības, vismaz vienam no vecākiem ir jādzīvo uzņemošajā dalībvalstī brīdī, kad bērns uzsāk profesionālo izglītību.
10.
2007. gada maijā Beklejena saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu saņēma terminētu uzturēšanās atļauju līdz 2009. gada 13. maijam, ņemot vērā faktu, ka viņa bija nodarbināta Vācijas uzņēmumā.
11.
Ar 2006. gada jūlijā sākotnēji celto prasību sakarā ar bezdarbību, kas vēlāk tika pārveidota par prasību, kas vērsta pret 2006. gada 21. septembra lēmumu, Beklejena lūdza atzīt viņas uzturēšanās tiesības atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajai daļai.
12.
Verwaltungsgericht Berlin [Berlīnes Administratīvā tiesa] ar 2007. gada 9. augusta spriedumu šo prasību noraidīja. Šī tiesa norādīja, ka prasība katrā ziņā ir pieņemama, jo, lai gan Beklejenai ir piešķirtas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, viņai ir interese celt šo prasību. Patiesībā, ja tiktu atzītas viņas tiesības atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu, viņai būtu tiesības uz brīvu pieeju darba tirgum Vācijas Federatīvajā Republikā. Tomēr prasība tika atzīta par nepamatotu, jo Beklejenas ilgstošā uzturēšanās Turcijā tika uzskatīta par tiesību uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā noteikto priekšrocību zaudēšanu.
13.
Līdz ar to Beklejena iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
14.
Uzskatot, ka šajos apstākļos strīda risinājumam ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Lēmuma Nr. 1/80 [..] 7. panta otrā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tiesības uz pieeju darba tirgum un ar to saistītās uzturēšanās tiesības pēc profesionālās izglītības iegūšanas uzņemošajā valstī pastāv arī tad, ja uzņemošajā valstī dzimis bērns, kurš ar savu ģimeni bija atgriezies kopīgajā dzimtenē, sasniedzis pilngadību, viens pats atgriežas uzņemošajā dalībvalstī, lai iegūtu profesionālo izglītību, un tas notiek brīdī, kad apritējuši desmit gadi kopš viņa vecāki — Turcijas pilsoņi, kuri agrāk šajā dalībvalstī bija strādājuši, šo valsti ir pametuši?”
IV — Analīze
15.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tiesības uz pieeju darba tirgum un ar to saistītās uzturēšanās tiesības, kuras pēc profesionālās izglītības iegūšanas uzņemošajā dalībvalstī iegūst darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērns, attiecas arī uz gadījumu, kad attiecīgā bērna vecāki ir pavisam pametuši mītnes dalībvalsti, pirms viņu bērns ir ieradies attiecīgajā teritorijā un uzsācis profesionālo izglītību.
16.
Lai sekmīgi varētu atbildēt uz uzdoto jautājumu, vispirms jāatgādina judikatūra, kas saistīta ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu.
17.
Pirmkārt, ir jāteic, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka šai normai ir tieša iedarbība dalībvalstīs, līdz ar to Turcijas pilsoņi, kas atbilst šīs normas piemērošanas nosacījumiem, var tieši atsaukties uz tiesībām, kuras šī norma tiem piešķir (
5
).
18.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka tiesības, ko Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa piešķir darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam attiecībā uz darbu attiecīgajā dalībvalstī, obligāti paredz no tām izrietošu attiecīgās personas uzturēšanās tiesību esamību, jo pretējā gadījumā tiesības uz pieeju darba tirgum un faktisku algota darba veikšanu zaudētu jebkādu iedarbību (
6
).
19.
Treškārt, ir jāteic, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu nevar interpretēt tādējādi, ka tā regulē vienīgi darba ņēmēja Turcijas pilsoņa, kurš ir likumīgi nodarbināts vai ticis nodarbināts uzņemošās dalībvalsts darba tirgū, nepilngadīga bērna situāciju, bet tā tāpat ir piemērojama arī šāda darba ņēmēja pilngadīga bērna situācijai (
7
).
20.
Judikatūras attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretāciju ietvaros nozīmīgu vietu ieņem iepriekš minētais spriedums lietā Akman, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas savā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu.
21.
Gadījumā, kas apskatīts šajā spriedumā, Akmanam [Akman] 1980. gadā tika atļauts iebraukt Vācijas Federatīvajā Republikā, kurā viņa tēvs bija likumīgi nodarbināts, lai tur studētu inženierzinātnes. Pēc sekmīgas studiju pabeigšanas 1993. gadā Akmans pieprasīja beztermiņa uzturēšanās atļauju. Šāda atļauja viņam netika piešķirta, jo viņa tēvs 1986. gadā bija atgriezies Turcijā.
22.
Tiesa savā spriedumā lietā Akman apstiprināja, ka saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu uzņemošajā dalībvalstī, kas tajā paredzētas darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam, ir atkarīgas no divu nosacījumu izpildes, proti, pirmkārt, ka attiecīgā darba ņēmēja bērns ir ieguvis profesionālo izglītību attiecīgajā dalībvalstī un, otrkārt, ka viens no šī bērna vecākiem ir likumīgi nostrādājis šajā dalībvalstī vismaz trīs gadus (
8
).
23.
Uzskatot, ka pirmais nosacījums attiecībā uz profesionālās izglītības iegūšanu ir izpildīts, Tiesa šajā lietā pievērsās otrā nosacījuma saistībā ar vecāku nodarbinātību trīs gadu garumā izpētei.
24.
Attiecībā uz otro nosacījumu Tiesa nolēma, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu nevar interpretēt tādējādi, ka bērna tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu ir pakļautas nosacījumam par to, vai kāds no vecākiem dzīvo attiecīgajā dalībvalstī brīdī, kad bērns gatavojas sākt strādāt pēc profesionālās izglītības iegūšanas (
9
). Pamatojot šo apgalvojumu, Tiesa uzsvēra, ka vismaz trīs gadus dalībvalstī nodarbināta migrējoša Turcijas pilsoņa bērns, kurš legāli dzīvo iepriekš minētās valsts teritorijā, kurš tajā pabeidzis studijas un turpmāk redz iespēju strādāt šajā valstī, kopš šī brīža vairs nav uzskatāms par atkarīgu no kāda no viņa vecāku klātbūtnes, jo, piekļūstot darba tirgum, attiecīgais bērns vairs neatrodas savu vecāku apgādībā, bet ir pats spējīgs apmierināt savas vajadzības (
10
).
25.
Līdz ar to Tiesa ir secinājusi, ka saistībā ar šīs tiesību normas jēgu un mērķi, kā arī kontekstu, kurā tā ietilpst, otrais nosacījums, kas paredzēts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā, jāsaprot tādā veidā, ka tajā tiek tikai prasīts, lai kāds no vecākiem ir likumīgi strādājis algotu darbu uzņemošajā dalībvalstī vismaz trīs gadus jebkurā brīdī pirms laika, kad bērns ir pabeidzis profesionālo izglītību (
11
).
26.
Saistībā ar pašreizējo lietu jāteic, ka Tiesai uzdotā iesniedzējtiesas jautājuma būtība ir noskaidrot, vai šī judikatūra, kas nostiprināta iepriekš minētajā spriedumā lietā Akman, ir piemērojama arī situācijā, kad darba ņēmējs Turcijas pilsonis, kurš iepriekš bijis nodarbināts, brīdī, kad viņa bērns tajā uzsāk profesionālo izglītību, vairs nedzīvo attiecīgajā dalībvalstī jau desmit gadus.
27.
No šī aspekta, lai iesniedzējtiesai varētu sniegt lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu, man šķiet, svarīgi konstatēt apstākļus, kas var palīdzēt atšķirt pamata lietā pastāvošo faktisko situāciju no situācijas, kas redzama iepriekš minētajā spriedumā lietā Akman.
28.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka brīdī, kad Akmans, kuram tika atļauts iebraukt Vācijas Federatīvajā Republikā, lai pievienotos savam tēvam, uzsāka savas studijas, viņa tēvs vēl bija Turcijas darba ņēmējs saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta 1. punktu [pirmo daļu], jo šajā laikā viņš vēl bija likumīgi nodarbināts šīs dalībvalsts darba tirgū. Tikai tajā brīdī, kad Akmans pabeidza profesionālo izglītību un plānoja brīvi piekļūt darbam, vēloties izmantot savas tiesības, kuras tam pienācās saskaņā ar minētā lēmuma 7. panta otro daļu, viņa tēvs vairs nebija nodarbināts uzņemošās dalībvalsts darba tirgū.
29.
Tomēr šajā lietā Beklejenas vecāki nebija nodarbināti un arī nedzīvoja Vācijas Federatīvajā Republikā ne brīdī, kad viņa uzsāka profesionālo izglītību, ne arī brīdī, kad viņa pabeidza savas studijas augstskolā.
30.
Tas, kas tiesiskā līmenī atšķir šo lietu no iepriekš minētās lietas Akman, ir cieši saistīts ar šo faktisko apstākli.
31.
Ir jāatgādina, kā jau minēju šo secinājumu 22. punktā, ka iepriekš minētajā lietā Akman Tiesa ir apstiprinājusi, ka saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu mītnes dalībvalstī, kas minētajā lēmumā paredzētas darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam, ir atkarīgas no divu nosacījumu izpildes, proti, pirmkārt, ka attiecīgā darba ņēmēja bērns ir ieguvis profesionālo izglītību attiecīgajā dalībvalstī un, otrkārt, ka viens no šī bērna vecākiem ir likumīgi nostrādājis šajā dalībvalstī vismaz trīs gadus.
32.
Šajā sakarā vispirms ir lietderīgi piebilst saistībā ar Tiesas veikto minētā lēmuma 7. panta otrās daļas interpretāciju iepriekš minētajā lietā Akman attiecībā uz diviem nosacījumiem, kuriem jāatbilst Turcijas pilsonim, kurš vēlas izmantot tiesības uz darbu, saskaņā ar šo tiesību normu.
33.
Manuprāt, svarīgi uzsvērt, ka runa ir nevis par diviem, bet trīs kumulatīviem nosacījumiem, kuriem jābūt izpildītiem, lai varētu izmantot tiesības uz brīvu pieeju darbam, pamatojoties uz Lēmuma 1/80 7. panta otro daļu. Attiecīgajai personai 1) mītnes dalībvalstī jābūt ieguvušai profesionālo izglītību, 2) jāpierāda, ka viens no viņas vecākiem “attiecīgajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus” un 3) jābūt darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam (
12
).
34.
Šajā gadījumā pirmais nosacījums neapšaubāmi ir izpildīts, jo Beklejena mītnes dalībvalstī ir pabeigusi studijas universitātē un ieguvusi ainavu arhitektes inženieres diplomu.
35.
Lietas dalībnieki neapstrīd arī otrā nosacījuma, kas paredzēts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā, izpildi šajā lietā, jo abi Beklejenas vecāki, kuri ir Turcijas pilsoņi, bija legāli nodarbināti Vācijas Federatīvajā Republikā vairāk nekā trīs gadus.
36.
Tātad tas ir trešais nosacījums attiecībā uz darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna statusu, kas ir šī strīda pamatā.
37.
Identificējot šo apstākli kā tādu, kas atšķir šo lietu no iepriekš minētā sprieduma lietā Akman, ir iespējams labāk noteikt lietas priekšmetu. Patiesībā, valsts tiesa jautā, vai ir nepieciešama vienlaicīga saikne starp darba ņēmēja Turcijas pilsoņa statusa esamību saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80 un brīdi, kurā bērns uzsāk un turpina profesionālo izglītību, lai iegūtu tiesības, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas.
38.
Dānijas un Nīderlandes valdības uzskata, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa nav piemērojama darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam gadījumā, ja tas uzsācis savas studijas mītnes dalībvalstī tikai brīdī, kad abi viņa vecāki jau ir ilgstoši pametuši šīs valsts teritoriju. Šīs valdības apgalvo, ka minētā lēmuma 7. panta otrajā daļā tiesības uz brīvu pieeju darba tirgum un no tām izrietošās uzturēšanās tiesības ir pakļautas nosacījumam, ka jābūt sakarībai starp laika periodu, kurā vecāki uzturējušies un strādājuši minētajā dalībvalstī, un bērna iespēju iegūt pieeju darbam pēc šajā valstī iegūtās profesionālās izglītības.
39.
No šādas pieejas, kas uzsver arī trešā nosacījuma saistībā ar “darba ņēmēja Turcijas pilsoņa, bērna” statusu nozīmi, var secināt, ka vienam no Turcijas pilsoņa vecākiem jābūt darba ņēmēja Turcijas pilsoņa statusam saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80 brīdī, kad attiecīgais bērns uzsāk studijas, kā arī šo studiju laikā, lai šis bērns pēc profesionālās izglītības iegūšanas varētu izmantot tiesības uz brīvu pieeju darbam mītnes dalībvalsts darba tirgū.
40.
Attiecībā uz “darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna” statusu Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas izpratnē — statuss, kuram jāatbilst Turcijas pilsonim, lai tas iegūtu tiesības uz brīvu pieeju darbam pēc profesionālās izglītības iegūšanas, — jāteic, ka šajā daļā, pretēji tam, kas nepārprotami noteikts šī paša lēmuma 6. pantā un 7. panta pirmajā daļā, nav paredzēta prasība darba ņēmējam Turcijas pilsonim, kura bērns plāno izmantot uzturēšanās tiesības, legāli piederēt kādas dalībvalsts darba tirgum, kas ir papildu nosacījums, kas ietverts abās šajās normās.
41.
Jautājums, kas rodas 7. panta otrās daļas redakcijas specifikas dēļ, liek noskaidrot, vai tā ir Kopienu likumdevēja griba vairākkārt atkārtot jēdzienu darba ņēmējs Turcijas pilsonis, kas jau ietverts abās pārējās normās — 6. pantā un 7. panta pirmajā daļā, vai arī runa ir par vēlmi nošķirt šīs normas piemērošanas nosacījumus no tiem, kas attiecas uz pārējo divu normu piemērošanu.
42.
Lai noskaidrotu, kāda ir šīs normas redakcijas nozīme šajā gadījumā, jāsāk ar apsvērumiem, kas izriet no Eiropas Kopienu Tiesas spriedumiem lietā Bozkurt (
13
) un lietā Tetik (
14
). Pirmajā no minētajām lietām Tiesa izvērtēja Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punktā paredzētos nosacījumus, kurā daži prombūtnes periodi tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai un saskaņā ar kuru “ikgadējos atvaļinājumus un prombūtni sakarā ar grūtniecību un dzemdībām, nelaimes gadījumu darbā vai īslaicīgu slimību pielīdzina likumīgai nodarbinātībai. Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ, ko neieskaita likumīgas nodarbinātības laikā, neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības periodā”. Tiesai tika lūgts precizēt, vai, pamatojoties uz šo normu, tāds darba ņēmējs Turcijas pilsonis, kā Bozkurts [Bozkurt] varēja saglabāt savas tiesības atrasties mītnes dalībvalsts teritorijā pēc tam, kad viņš bija kļuvis par nelaimes gadījuma darbā upuri, kas izraisīja pastāvīgu darba nespēju.
43.
Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā Lēmuma Nr. 1/80 mērķi, kas ir nostiprināt to darba ņēmēju Turcijas pilsoņu situāciju, kuri jau ir nodarbināti, uzturēšanās tiesībām jāizriet no darba ņēmēja nodarbinātības tādā veidā, ka gadījumā, ja nodarbinātība tiek pārtraukta, uzturēšanās tiesības var pastāvēt tikai tādā gadījumā, ja šis pārtraukums ir bijis ierobežots laikā. Tiesa nolēma, ka šī interpretācija ir saderīga ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta formulējumu, kas attiecas tikai uz īslaicīgu prombūtni, principā neskarot darba ņēmēja turpmāko dalību aktīvajā dzīvē. Savukārt ilglaicīgas darba nespējas gadījumā darba ņēmējs vairs nemaz nav pieejams darba tirgū un nepastāv nekāda objektīvi pamatota interese, lai garantētu viņam tiesības uz pieeju darba tirgum un no tām izrietošās uzturēšanās tiesības (
15
).
44.
Saskaņā ar Tiesas viedokli Lēmuma Nr. 1/80 6. pants “neattiecas uz Turcijas pilsoņa situāciju, kurš ir pavisam pametis kādas dalībvalsts darba tirgu”  (
16
). Tiesa no tā secināja, ka “tādas specifiskas normas, kas atzīst tādu darba ņēmēju Turcijas pilsoņu tiesības uzturēties dalībvalsts teritorijā, kuri iepriekš tajā strādājuši, neesamības dēļ Turcijas pilsoņa uzturēšanās tiesības [..] tiek zaudētas, ja attiecīgais darba ņēmējs ir kļuvis par pilnīgas vai pastāvīgas darba nespējas upuri”  (
17
).
45.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā Tetik Tiesa, apstiprinot to, ko tā atzinusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bozkurt, precizēja, ka “darba ņēmējam Turcijas pilsonim, kurš ir bijis legāli nodarbināts dalībvalsts teritorijā vairāk nekā četrus gadus, kurš pēc brīvas gribas nolemj pamest savu darbu, lai tajā pašā dalībvalstī meklētu citu nodarbošanos, un kurš nespēj tūlīt iesaistīties citās darba attiecībās, ir uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī uz saprātīgu termiņu, lai tajā meklētu jaunu algotu darbu, ja vien viņš turpina piederēt attiecīgās dalībvalsts darba tirgum, izpildot, nepieciešamības gadījumā, šajā dalībvalstī spēkā esošos noteikumus, piemēram, reģistrējoties kā darba meklētājs un vēršoties nodarbinātības dienestos”  (
18
).
46.
Ņemot vērā šos divus spriedumus, Dānijas un Nīderlandes valdības ierosina Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas formulējuma specifiku izprast tās pirmajā nozīmē — no tām abām, kas minētas šo secinājumu 41. punktā, proti, ka tā ir Kopienu likumdevēja griba vairākkārt atkārtot jēdzienu darba ņēmējs Turcijas pilsonis, kas lietots šī panta pirmajā daļā.
47.
Līdz ar to, pēc viņu domām: a) jāņem vērā fakts, ka Beklejenas vecāki, kuri pametuši Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju un tajā nedzīvo jau desmit gadus, ir pavisam pametuši mītnes dalībvalsts darba tirgu, b) jāsecina, ka brīdī un laika posmos, kad Beklejena uzsāka, studēja un ieguva profesionālo izglītību Vācijas Federatīvajā Republikā, viņiem vairs nebija darba ņēmēja Turcijas pilsoņa statusa, lai varētu tikt piemērota Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa, un c) jāatrisina iesniedzējtiesas uzdotais jautājums, nolemjot, ka persona, kura atrodas tādā situācijā kā Beklejena, pēc profesionālās izglītības iegūšanas nevar iegūt tiesības uz brīvu pieeju darbam un tādēļ nevar atsaukties uz tiesībām saistībā ar darbu un uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz minētā lēmuma 7. panta otro daļu.
48.
Šāds Tiesai piedāvātais jautājuma risinājums ir pretrunā trīs apsvērumiem, kas saistīti ar a) Asociācijas līguma un Lēmuma Nr. 1/80 izvirzītajiem mērķiem, b) atšķirību starp Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas saturu attiecībā pret šī panta pirmo daļu un c) Papildprotokola 59. panta ietekmi uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretāciju.
A — Asociācijas līguma un Lēmuma Nr. 1/80 mērķi
49.
Kā Tiesa ir skaidri norādījusi, a) Asociācijas līguma 12. pantā ir precizēts, ka šī līguma “mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu ilgtermiņa un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomikas attiecību stiprināšanu, ieskaitot darbaspēka jomu, pakāpeniski īstenojot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos”  (
19
), un b) šis mērķis jāīsteno “cik vien tas iespējams” ar transponēšanas palīdzību, piemērojot Asociācijas līguma noteikumus un principus, kas reglamentē darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (
20
), un “lai uzlabotu turku tautas dzīves līmeni un veicinātu Turcijas Republikas vēlāku pievienošanos Kopienai (Līguma preambulas ceturtais apsvērums un 28. pants)” (
21
).
50.
Interpretējot Lēmumu Nr. 1/80, kas saskaņā ar tā preambulas pirmo un otro apsvērumu tika pieņemts, ņemot vērā “asociācijas īpašības, kas raksturo Kopienu un Turcijas Republiku” un kas realizē [līguma] normas [..] attiecībā uz jauno darba ņēmēju apmaiņu, noteikti jāvadās no minētā Asociācijas līguma mērķa.
51.
Paturot prātā, ka attiecīgās interpretējamās lēmuma normas, proti, 6. pants un 7. panta pirmā un otrā daļa, tādējādi atrodas tādā kontekstā, kad Kopiena turpina pakāpeniski realizēt darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, it īpaši rūpējoties par jauno Turcijas darba ņēmēju pielaišanu Kopienas darba tirgum, tās ir jāinterpretē, nodalot vispārējo mērķi, kas tām kopīgs, un katras atsevišķo specifisko uzdevumu.
52.
Vispārējais mērķis, kas kopīgs visām trim normām, atrodams apstāklī, ka to nolūks ir veicināt pakāpenisku darba ņēmēju Turcijas pilsoņu brīvu pārvietošanās īstenošanu starp visām Kopienas dalībvalstīm un Turciju.
53.
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta uzdevums ir precizēt veidu, kādā īstenojama pakāpeniska darba ņēmēju Turcijas pilsoņu integrācija Kopienas dalībvalsts darba tirgū.
54.
Minētā lēmuma 7. panta pirmā un otrā daļa ir saglabājusi sistēmas, kurai tās ir piederīgas, vispārējo ietekmi, paredzot viņu ģimenes locekļiem pieeju mītnes dalībvalsts darba tirgum. Šis vispārējais mērķis, kas kopīgs abām divām daļām, ir apstiprināts iepriekš minētajā spriedumā lietā Derin, saskaņā ar kuru Lēmuma Nr. 1/80 7. panta mērķis “ir pakāpeniski nostiprināt šo Turcijas darba ņēmēju ģimenes locekļu stāvokli attiecīgajā dalībvalstī, tiem ļaujot pēc noteikta laika dzīvot neatkarīgi”  (
22
).
55.
Šāda atļauja darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļiem piekļūt mītnes dalībvalsts darba tirgum rada tādas tiesības, kas ļauj pieņemt — ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalstu darba ņēmējiem — jebkuru darba piedāvājumu, ja viņi tajā likumīgi nodzīvojuši vismaz trīs gadus, gadījumā, ja runa ir par ģimenes locekļiem (7. panta pirmās daļas pirmais ievilkums); kas ļauj brīvi piekļūt jebkuram algotam darbam pēc viņu izvēles, ja viņi tajā likumīgi nodzīvojuši vismaz piecus gadus (pirmās daļas otrais ievilkums); un gadījumā, ja runa ir par bērnu (un ne tikai par ģimenes locekli), iespēju tiem pieņemt mītnes dalībvalstī jebkuru darba piedāvājumu ar nosacījumu, ka viens no viņa vecākiem ir likumīgi nostrādājis tajā vismaz trīs gadus un ka šis bērns šajā dalībvalstī ir ieguvis profesionālo izglītību (7. panta otrā daļa).
56.
Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas specifiskais mērķis ir īstenot darba ņēmēju Turcijas pilsoņu integrēšanu mītnes dalībvalsts darba tirgū, apmierinot viņu interesi par ģimenes locekļu pievienošanos tiem pienācīgā veidā pēc tam, kad tie izteikuši vēlmi piekļūt darba tirgum. Šis ir iemesls, kāpēc viņu ģimenes locekļu tiesības ir pakļautas nosacījumam, ka šiem darba ņēmējiem jābūt un jāturpina būt piederīgiem mītnes dalībvalsts legālajam darba tirgum.
57.
Kā Tiesa to ir apstiprinājusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Kadiman (
23
), šīs normas pirmās daļas mērķis a) ir “atbalstīt dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša Turcijas darba ņēmēja darba attiecības un uzturēšanos tādējādi, ka viņam šajā valstī ir garantēta viņa ģimenes saišu uzturēšana”  (
24
), b) piešķirt viņu ģimenes locekļiem tiesības pēc noteikta laika strādāt šajā valstī, “lai nostiprinātu ilglaicīgu emigrējušā darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļu iekļaušanu mītnes dalībvalstī” (
25
), un c) “radīt labvēlīgākus nosacījumus, lai ģimene varētu apvienoties mītnes dalībvalstī, ļaujot vispirms ģimenes locekļiem atrasties blakus emigrējušajam darba ņēmējam un tādējādi turpmāk nostiprinot viņu stāvokli ar tiesībām, kas viņam nodrošina piekļuvi šīs valsts darba tirgum”  (
26
).
58.
Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas mērķis turpretim nav radīt labvēlīgākus ģimenes apvienošanās mītnes dalībvalstī nosacījumus (
27
), bet gan sekmēt darba ņēmēju Turcijas pilsoņu bērnu pieeju mītnes dalībvalsts darba tirgum pēc profesionālās izglītības iegūšanas, lai pakāpeniski īstenotu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (
28
). Šī iemesla dēļ šīs daļas piemērošana nav cieši saistīta ar mērķi integrēt bērna, kas ir Turcijas pilsonis, vecākus mītnes dalībvalstī, un šī norma nepieprasa viņu piederību šīs dalībvalsts darba tirgum brīdī, kad šis bērns plāno pieņemt darba piedāvājumu.
59.
Turklāt Dānijas un Nīderlandes valdību piedāvātā interpretācija, kas atzīst vecāku faktisku atrašanos mītnes dalībvalsts teritorijā un vecāku piederību šīs valsts legālajam darba tirgum, atņemtu jebkādu Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas lietderīgo iedarbību, jo šī norma tādā veidā neieviestu neko jaunu attiecībā pret pirmo daļu, kas plašāk skar “ģimenes locekļu” apvienošanās jautājumu.
60.
Līdz ar to, tā kā Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa īpaši netiecas sasniegt ģimenes apvienošanās mērķi, to nevajadzētu lasīt kā normu, kas ietver nosacījumu par vecāku uzturēšanos un nodarbinātību un attiecīgi vecāku un bērna kopīgu dzīvesvietu brīdī, kad bērns uzsāk un turpina profesionālo izglītību.
B — Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas un šī panta pirmās daļas saturiskā atšķirība
61.
Saistībā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai un otrajai daļai raksturīgajiem atšķirīgajiem uzdevumiem pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā rada darba ņēmēja Turcijas pilsoņa, kurš ir piederīgs dalībvalsts legālajam darba tirgum, ģimenes locekļu, kuri ir saņēmuši atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam, tiesības, kuras izriet no šī darba ņēmēja tiesībām; savukārt otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā gadījumā, ja tiek izpildīti tajā paredzētie nosacījumi, viņa bērniem rada pašiem savas tiesības.
62.
Šādu tiesību, kas pienākas darba ņēmēju Turcijas pilsoņu bērniem attiecībā uz brīvu pieeju Kopienas dalībvalsts darba tirgum, konfigurāciju kā paša (personīgās) tiesības un nevis atvasinātās tiesības neatspēko tas fakts, kā es jau minēju šo secinājumu 32. un nākamajos punktos, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā šīs tiesības ir paredzētas tieši “darba ņēmēju Turcijas pilsoņu bērniem [..], ar nosacījumu, ka viens no vecākiem ir bijis legāli nodarbināts attiecīgajā dalībvalstī vismaz trīs gadus”.
63.
Šis apstāklis, bez šaubām, norāda, ka darba ņēmēju Turcijas pilsoņu bērna tiesību brīvi piekļūt mītnes dalībvalsts darba tirgum izcelsme meklējama faktā, kas saistīts ar vecāku nodarbinātību pagātnē. Tomēr minētā lēmuma 7. panta otrajai daļai raksturīgais uzdevums tiek īstenots tā, ka šis fakts netiek ņemts vērā tādā nozīmē, lai tiktu saglabāts viena no viņa vecākiem darba ņēmēja Turcijas pilsoņa statuss laikā, kad viņa bērns studē, saistībā ar šī panta piemērošanas nosacījumiem. Šis apstāklis kopā ar attiecīgā bērna saņemto diplomu par profesionālo izglītību ir uzskatāms par faktu, kas jāņem vērā, lai konstatētu šī bērna minimālo integrēšanās pakāpi mītnes dalībvalsts sabiedrībā. Lai nodrošinātu šāda līmeņa integrēšanos, Lēmums Nr. 1/80 saskaņā ar Asociācijas līguma mērķi, kas minēts šo secinājumu 49. un 50. punktā, paredz nepieciešamību bērnam piešķirt privileģētu statusu attiecībā pret citiem trešo valstu pilsoņiem un citiem šīs pašas ģimenes locekļiem.
64.
Acīmredzami tieši saistībā ar darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna statusu, kas tiek uzskatīts par nozīmīgu vēsturisku elementu, kam ir socioloģiska nozīme, iepriekš minētā sprieduma lietā Akman 30. punktā Tiesa ir uzsvērusi faktu, ka minētā lēmuma 7. panta otrajā daļā darbības vārds “nostrādājis” tiek lietots pagātnē — pretēji tagadnes formai, kas tiek lietota šī paša panta pirmajā daļā (
29
) — nosakot, ka šīs tiesības ir atkarīgas no “nosacījuma, ka viens no viņa vecākiem ir bijis legāli nodarbināts attiecīgajā dalībvalstī vismaz trīs gadus”. Tiesa tādējādi ir uzsvērusi šī fakta nozīmi, norādot, ka šāds formulējums “ir uzskatāms par norādi, ka šai prasībai [..] jābūt izpildītai jebkurā laikā pirms brīža, kad bērns ir pabeidzis profesionālo izglītību”  (
30
).
65.
Kā jau minēju šo secinājumu 61. punktā, Lēmums Nr. 1/80 atzīst bērna personīgās tiesības uz pieeju Kopienas dalībvalsts darba tirgum, ne tikai pamatojoties uz faktu, ka viņš ir darba ņēmēja, kurš legāli strādājis algotu darbu vismaz trīs gadus kādā dalībvalstī, bērns, bet arī uz to, ka attiecīgais bērns ir ieguvis profesionālo izglītību šajā pašā valstī.
66.
Ar šo divu nosacījumu palīdzību Lēmums Nr. 1/80 ievieš “darba ņēmēju Turcijas pilsoņu brīvas pārvietošanās pakāpeniskas īstenošanas” principu, kam seko arī Asociācijas līgums. No vienas puses, Lēmums Nr. 1/80 nepielīdzina Turcijas pilsoņu bērnus Kopienas darba ņēmējiem, jo tas paredz viņu pieeju tikai tās dalībvalsts darba tirgum, kurā viens no viņu vecākiem ir bijis legāli nodarbināts vismaz trīs gadus; no otras puses, tas viņiem atļauj piekļūt šim darba tirgum tikai tad, ja tie ir spējīgi integrēties šīs dalībvalsts sabiedrībā atbilstošā līmenī, par ko liecina diploms par profesionālās izglītības iegūšanu.
67.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ja vien, piemērojot Papildprotokola 59. pantu, netiek nonākts pie atšķirīga secinājuma, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērns, kurš bijis legāli nodarbināts mītnes dalībvalstī vismaz trīs gadus un kurš šajā dalībvalstī ir ieguvis profesionālo izglītību, var pieprasīt tiesības uz brīvu pieeju darba tirgum šajā pašā dalībvalstī, kā arī ar tām saistītās uzturēšanās tiesības, lai gan viņa vecāki šo dalībvalsti pavisam pametuši pirms brīža, kurā šis bērns ieradies attiecīgās dalībvalsts teritorijā un uzsācis profesionālo izglītību.
C-
Papildprotokola 59. panta ietekme uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretāciju
68.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai iepriekšējā punktā sniegtā interpretācija ir saderīga ar Papildprotokola 59. pantu, saskaņā ar kuru “Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar EK līgumu”. Līdz ar to ir jāveic salīdzinājums, lai noskaidrotu, vai iepriekšējā punktā izklāstītā problēmas risinājuma dēļ, tādā gadījumā, kā šajā lietā, darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērns neiegūs labvēlīgāku attieksmi salīdzinājumā ar Kopienu darba ņēmēja bērnu. Šāds salīdzinājums vēl vairāk nepieciešams tādēļ, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli Eiropas Savienības pilsoņa bērnam netiktu saglabātas tiesības, kas radušās no iepriekšējās uzturēšanās mītnes dalībvalstī, gadījumā, ja bērns tajā atgriežas viens, lai tajā uzsāktu profesionālo izglītību, pēc tam, kad kopā ar saviem vecākiem mītnes valsti ir pametis.
69.
Lai lietderīgi veiktu minēto salīdzinājumu, ir svarīgi norādīt uz diviem sākotnējiem apsvērumiem.
70.
Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Lēmumu Nr. 1/80 netiek apšaubīta dalībvalstu kompetence reglamentēt Turcijas pilsoņu ieceļošanu to teritorijā un viņu pirmā darba nosacījumus (
31
).
71.
Attiecībā uz darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļu situāciju Tiesa spriedumā lietā Ergat ir apstiprinājusi, ka, neraugoties uz Lēmuma Nr. 1/80 pieņemšanu, dalībvalstis saglabā savu kompetenci reglamentēt darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļa ieceļošanu tās teritorijā, kā arī viņa uzturēšanās nosacījumus sākotnējā trīs gadu perioda laikā, pirms viņš iegūst tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu (
32
).
72.
Šī dalībvalstu kompetence attiecas arī uz pilnvarām reglamentēt tāda darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļa atkārtotu iekārtošanos vai atkārtotu uzņemšanu, kurš jau iepriekš bija ieguvis Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā paredzētās tiesības, bet kurš šo tiesisko statusu ir zaudējis dēļ tā, ka šis darba ņēmējs uz ilgāku laiku un bez pamatota iemesla ir atstājis šīs dalībvalsts teritoriju. Līdz ar to Tiesa ir apstiprinājusi, ka attiecīgās dalībvalsts iestādēm ir tiesības gadījumā, ja darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes loceklis vēlas vēlāk apmesties minētajā valstī, pieprasīt, lai tas iesniedz jaunu lūgumu atļaujas saņemšanai vai nu pievienoties šim darba ņēmējam, ja šī persona no tā ir atkarīga, vai arī strādāt šajā pašā dalībvalstī saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu (
33
).
73.
Šajā sakarā ir jāprecizē, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretācija, kuru es piedāvāju šo secinājumu 67. punktā, neiejaucas dalībvalstu kompetencē pakļaut darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna, kurš kopā ar savu ģimeni pavisam pametis mītnes dalībvalsti, atkārtotu uzņemšanu nosacījumam iesniegt jaunu atļauju gadījumā, ja attiecīgais bērns vēlas turpināt studijas šajā dalībvalstī (
34
).
74.
Otrkārt, lai salīdzinātu darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna situāciju ar dalībvalsts pilsoņa bērna situāciju tādā gadījumā, kā tas redzams šajā pamata prāvā, jāņem vērā fakts, ka uzturēšanās tiesības Vācijas Federatīvajā Republikā, kas tika piešķirtas Beklejenai pēc viņas atgriešanās šajā dalībvalstī, lai tur iegūtu profesionālo izglītību, bija pamatotas ar valsts tiesībām, nevis ar Lēmumu Nr. 1/80.
75.
Saistībā ar šo faktu, lai veiktu šo salīdzinājumu, pretēji tam, ko Dānijas valdība uzsvērusi savos apsvērumos, kā arī iesniedzējtiesas viedoklim, jāņem vērā Beklejenas situācija brīdī, kad viņa pabeidza profesionālo izglītību un vēlējās piekļūt mītnes dalībvalsts darba tirgum, domājot atsaukties uz tiesībām, kas viņai izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas, un nevis brīdis, kad viņa ieradās šīs valsts teritorijā un uzsāka savas studijas universitātē. Šīs situācijas specifika meklējama apstāklī, ka viņas vecāki vairs nedzīvoja mītnes dalībvalsts teritorijā ne brīdī, kad viņa atgriezās šajā dalībvalstī, ne arī visu viņas studiju laiku; tātad viņas gadījums nav attiecināms uz ģimenes apvienošanos. Šajā gadījumā runa ir par pilngadīgu bērnu, kurš savu universitātes studiju noslēgumā atrodas neatkarīgas personas situācijā (
35
). Šīs tiesības, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80, ir attiecīgi jāsalīdzina ar tāda bērna tiesībām, kurš ir Eiropas Savienības pilsoņa bērns, kurš vēlas piekļūt kādas citas dalībvalsts darba tirgum brīdī, kad viņš beidzis šajā valstī profesionālo izglītību, viņa vecākiem neatrodoties attiecīgās dalībvalsts teritorijā (
36
).
76.
Šajā sakarā jāteic, ka Eiropas Savienības pilsoņa bērna situācija, pretēji iesniedzējtiesas viedoklim, netiek reglamentēta nedz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (turpmāk tekstā — “Direktīva 2004/38”) (
37
), 7. panta 1. punkta d) apakšpunktā, nedz arī šīs direktīvas 12. panta 1. punktā (
38
).
77.
Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta d) apakšpunktā uzturēšanās tiesības citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus ir paredzētas ģimenes locekļiem, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst darba ņēmēja statusam (saskaņā ar šī paša punkta a) apakšpunktu), vai viņam ir pietiekami iztikas līdzekļi (saskaņā ar šī paša punkta b) apakšpunktu), vai viņš iegūst profesionālo izglītību (šī paša punkta c) apakšpunkts).
78.
No šajā normā lietotajiem terminiem “pavada vai ieceļo kopā” izriet, ka, lai sasniegtu ģimenes apvienošanās mērķi, Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēta vismaz viena no attiecīgā bērna vecāka atrašanās mītnes dalībvalstī, lai minētais bērns tajā varētu iegūt uzturēšanās tiesības. Tomēr izpēte, kas veicama saskaņā ar Papildprotokola 59. pantu, ir jāīsteno, kā es to jau atzīmēju šo secinājumu 75. punktā, salīdzinot šajā lietā minētā Turcijas pilsoņa bērna situāciju ar tāda Eiropas Savienības pilsoņa bērna situāciju, kura vecāki vairs nedzīvo mītnes dalībvalsts teritorijā brīdī, kad bērns tajā vēlas izmantot tiesības brīvi piekļūt darba tirgum.
79.
Direktīvas 2004/38 12. panta 1. punktā savukārt paredzēta ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšana Eiropas Savienības pilsoņa nāves vai izceļošanas gadījumā. Līdz ar to ir jākonstatē, ka šī norma nav jāņem vērā, veicot salīdzināšanu saskaņā ar Papildprotokola 59. pantu, jo šī salīdzināšana ir jāveic attiecībā pret situāciju, kurā bērna vecāki vairs nedzīvo mītnes dalībvalstī brīdī, kad bērns tajā atgriezies, kā arī viņa uzturēšanās laikā.
80.
Attiecībā uz tādu Eiropas Savienības pilsoņa bērnu, kuram pašam ir šāda pilsonība, turpretim jāņem vērā EKL 18. un 39. pants, Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā arī Tiesas judikatūra saistībā ar EKL 39. pantu.
81.
Saskaņā ar EKL 18. panta 1. punktu “ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus”.
82.
EKL 39. panta 1. punktā savukārt noteikti darba ņēmēju brīvas pārvietošanās Kopienas teritorijā pamatprincipi, kamēr šī panta 2. punktā ir paredzēts, ka šī brīvība nozīmē, ka tiek likvidēta jebkāda dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem. Saskaņā ar šī paša panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu brīva darba ņēmēju pārvietošanās nozīmē tiesības pieņemt darba piedāvājumu, kā arī tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā.
83.
Turklāt Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka visiem Eiropas Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas mītnes dalībvalstī.
84.
Tiesas judikatūrā saistībā ar EKL 39. pantu visbeidzot ir izskaidrots, ka jēdzienam “darba ņēmējs” ir Kopienas nozīmes piemērojamība un tas nevar tikt interpretēts šauri (
39
); Tiesa ar secinājumiem, kas attiecināmi arī uz jēdziena “darba ņēmējs” Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē interpretāciju, ir precizējusi, ka šis jēdziens ietver ne tikai personu, kura pārvietojas uz citu dalībvalsti, lai pieņemtu darba piedāvājumu, bet arī tādu personu, kura to dara, lai meklētu tajā darbu (
40
).
85.
No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalsts pilsonis, Eiropas Savienības pilsoņa pilngadīgs bērns, kurš pabeidzis savas universitātes studijas kādā citā dalībvalstī, ne tikai iegūst autonomas tiesības uzturēties šīs mītnes dalībvalsts teritorijā, bet viņam ir arī tiesības brīvi piekļūt algotam darbam šīs pašas dalībvalsts darba tirgū. Saskaņā ar EKL 39. panta 3. punktu šīs tiesības var tikt ierobežotas tikai sabiedriskās kārtības, sabiedriskās drošības un sabiedrības veselības nolūkā.
86.
Turpretim attiecībā uz darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna tiesībām ir jākonstatē, ka Turcijas pilsoņiem, kuriem ir tiesības piekļūt darbam un uzturēšanās tiesības saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. pantu, atšķirībā no Eiropas Savienības pilsoņiem nav paredzētas tiesības brīvi pārvietoties Kopienas teritorijā, bet tie var atsaukties tikai uz noteiktām tiesībām vienīgi mītnes dalībvalsts teritorijā (
41
).
87.
Turklāt, kā jau minēju šo secinājumu 33. punktā, lai Turcijas pilsoņa bērns varētu iegūt tiesības uz brīvu pieeju darbam un ar to saistītās uzturēšanās tiesības saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otro daļu, viņam jāatbilst trim kumulatīviem nosacījumiem: 1) jābūt darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam; 2) jāpierāda, ka viens no viņa vecākiem “ir bijis likumīgi nodarbināts attiecīgajā dalībvalstī vismaz trīs gadus”, un 3) viņam ir jābūt ieguvušam profesionālo izglītību mītnes dalībvalstī.
88.
No tā var secināt, ka Turcijas pilsoņa bērnam atšķirībā no Eiropas Savienības pilsoņa bērna nav beznosacījuma tiesību piekļūt dalībvalsts darba tirgum un no tā izrietošās uzturēšanās tiesības, jo, lai iegūtu šīs tiesības, viņam jāatbilst vairākiem nosacījumiem. Turklāt attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā viņam piešķirto tiesību apjomu, kā tas jau konstatēts šo secinājumu iepriekšējos punktos, šīm tiesībām piemīt nozīmīgs trūkums (nepastāv brīva pārvietošanās Kopienā, ieceļošana dalībvalsts teritorijā pakļauta tās valsts tiesībām) salīdzinājumā ar tām tiesībām, kuras Kopienas pilsonim izriet no Līguma attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un atvasinātajiem tiesību aktiem, kas pieņemti, lai tās ieviestu.
89.
No tā izriet, ka piedāvātās tiesību, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas, interpretācijas dēļ darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērnam netiek radīts labvēlīgāks režīms salīdzinājumā ar to, ko Līgums paredz Eiropas Savienības pilsoņa bērnam.
90.
Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka tāda Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretācija, saskaņā ar kuru vismaz trīs gadus uzņemošajā dalībvalstī legāli nodarbinātā darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērns, kurš šajā dalībvalstī ir ieguvis profesionālo izglītību, var pieprasīt tiesības uz brīvu pieeju darba tirgum šajā pašā dalībvalstī, kā arī ar tām saistītās uzturēšanās tiesības, neraugoties uz faktu, ka viņa vecāki šo dalībvalsti pavisam pametuši pirms brīža, kurā šis bērns ieradies attiecīgās dalībvalsts teritorijā un uzsācis profesionālo izglītību, nav pretrunā Papildprotokola 59. pantam.
V — Secinājumi
91.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Asociācijas padomes, kas nodibināta ar līgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, 1980. gada 19. septembrī pieņemtā Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi 7. panta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka vismaz trīs gadus uzņemošajā dalībvalstī legāli nodarbinātā darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērns, kurš šajā dalībvalstī ir ieguvis profesionālo izglītību, var pieprasīt tiesības uz brīvu pieeju darba tirgum šajā pašā dalībvalstī, kā arī ar tām saistītās uzturēšanās tiesības, neraugoties uz faktu, ka viņa vecāki šo dalībvalsti pavisam pametuši pirms brīža, kurā šis bērns ieradies attiecīgās dalībvalsts teritorijā un uzsācis profesionālo izglītību.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Asociācijas padome tika nodibināta ar 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīto līgumu starp Turcijas Republiku, no vienas puses, un EEK dalībvalstīm, no otras puses. Šis līgums Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā — “Asociācijas līgums”).
(
3
)	1980. gada 19. septembra lēmums par asociācijas izveidi stājās spēkā . Tas nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī, bet ir atrodams Eiropas Savienības Publikāciju biroja krājumā: EEK un Turcijas Asociācijas līgums un protokoli un citi pamatlikumi, Brisele, 1992.
(
4
)	Parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē, lai noteiktu pārejas perioda nosacījumus, noteikumus un tempu, kas Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes Regulu Nr. 2760/72/EEK (OV L 293, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Papildprotokols”).
(
5
)	1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C-355/93 Eroglu (Recueil, I-5113. lpp., 17. punkts), spriedums lietā C-210/97 Akman (Recueil, I-7519. lpp., 23. punkts) un spriedums lietā C-502/04 Torun (Krājums, I-1563. lpp., 19. punkts).
(
6
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Eroglu, 20. un 23. punkts; Akman, 24. punkts, un Torun, 20. punkts.
(
7
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Torun, 27. un 28. punkts.
(
8
)	25. punkts.
(
9
)	44. punkts.
(
10
)	45. punkts.
(
11
)	47. punkts.
(
12
)	Jāteic, ka, lai arī iepriekš minētajā lietā Akman Tiesa īsumā izvērtēja, vai Akmanam bija darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna statuss, ko apstrīdēja Vācijas un Grieķijas valdības, Tiesa šo kritēriju neuzskatīja par nosacījumu, kas skaidri noteikts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā.
(
13
)	1995. gada 6. jūnija spriedums lietā C-434/93 (Recueil, I-1475. lpp.).
(
14
)	1997. gada 23. janvāra spriedums lietā C-171/95 (Recueil, I-329. lpp.).
(
15
)	Spriedums iepriekš minētajā lietā Bozkurt, 36. punkts.
(
16
)	Turpat, 39. punkts.
(
17
)	Turpat, 40. punkts.
(
18
)	Turpat, 48. punkts.
(
19
)	2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C-325/05 Derin (Krājums, I-6495. lpp., 3. punkts).
(
20
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bozkurt, 20. punkts.
(
21
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Derin, 3. punkts. Šajā ziņā skat. O’Leary, S., “Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC”, no: Festchrift für G. F. Mancini, 1998, 738. lpp.
(
22
)	71. punkts.
(
23
)	1997. gada 17. aprīļa spriedums lietā C-351/95 (Recueil, I-2133. lpp.).
(
24
)	34. punkts.
(
25
)	Turpat, 35. punkts.
(
26
)	Turpat, 36. punkts.
(
27
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Akman, 34. punkts.
(
28
)	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Akman, 38. punkts, un Torun, 23. punkts.
(
29
)	Šajā pirmajā daļā Lēmums Nr. 1/80 paredz nosacījumus, lai mītnes dalībvalsts darba tirgum varētu piekļūt darba ņēmēja Turcijas pilsoņa, kurš “ir piederīgs” šim tirgum, ģimenes loceklis.
(
30
)	Pamatojoties uz šo Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretāciju, kas ietverta iepriekš minētā sprieduma lietā Akman 30. punktā, Tiesa — minētā sprieduma 44. punktā — ir nonākusi pie apgalvojuma, ka otro daļu nevar interpretēt tādējādi, ka bērna tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu ir pakļautas nosacījumam saistībā ar viņa vecāku uzturēšanos attiecīgajā dalībvalstī brīdī, kad bērns tajā plāno piekļūt darbam pēc arodizglītības iegūšanas. Šis Tiesas apgalvojums ir ar šaurāku raksturu salīdzinājumā ar to, kas ietverts iepriekš minētā sprieduma lietā Akman 30. punktā, kas atkārtots iepriekš šajā manu secinājumu punktā, tādēļ, ka šajā lietā Tiesa noteica minētās normas daļas piemērojamo interpretāciju, lai sniegtu atbildi uz tai uzdoto prejudiciālo jautājumu.
(
31
)	Skat. it īpaši 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C-237/91 Kus (Recueil, I-6781. lpp., 25. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Kadiman, 31. punkts, un spriedumu lietā C-337/07 Altun (Krājums, I-10323. lpp., 48. punkts).
(
32
)	2000. gada 16. marta spriedums lietā C-329/97 (Recueil, I-1487. lpp., 42. punkts).
(
33
)	Iepriekš minētais spriedumu lietā Ergat, 49. punkts, un lietā Derin, 67. punkts.
(
34
)	Šajā sakarā Komisija savos rakstveida apsvērumos ir apgalvojusi, ka Beklejena nav zaudējusi savu tiesisko statusu, kurš iegūts saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, proti, atgriešanās brīdī viņai joprojām bija tiesības brīvi piekļūt jebkuram algotam darbam mītnes dalībvalstī, kā arī uzturēšanās tiesības. Komisija uzskata, ka, tā kā Beklejena, būdama nepilngadīga, nebija pametusi mītnes dalībvalsti pēc pašas gribas, bet tas notika viņas vecāku pieņemtā lēmuma dēļ, nevar pieņemt, ka viņa ir pametusi šo valsti “bez pamatota iemesla”. Tomēr, manuprāt, nedrīkst aizmirst, ka prejudiciālais jautājums attiecas tikai uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas interpretāciju un ka jautājums saistībā ar Beklejenas tiesībām, uz kurām viņa var atsaukties saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, netika izvirzīts ne valsts administratīvā procesa ietvaros, ne arī valsts tiesā, un prasītāja to pat nav minējusi savos apsvērumos. Tātad es nepētīšu jautājumu par to, vai Beklejena ir zaudējusi savu tiesisko statusu, ko tā, iespējams, ieguvusi, kā apgalvo Komisija, saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu dēļ tā, ka viņa bija pametusi Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju.
(
35
)	Iepriekš minētā sprieduma lietā Akman 45. punktā Tiesa ir apstiprinājusi šo neatkarību, kas raksturo brīdi, kurā tiek pabeigtas studijas universitātē, un saskaņā ar šo punktu “[..] tāda emigrējoša Turcijas pilsoņa, kurš vismaz trīs gadus bijis legāli nodarbināts dalībvalstī, bērns, kurš legāli uzturas iepriekš minētās valsts teritorijā un tajā ir ieguvis izglītību un turpmāk redz iespēju šajā valstī strādāt algotu darbu, šajā brīdī vairs nav uzskatāms par atkarīgu no kāda no viņa vecākiem, jo, piekļūstot darba tirgum, attiecīgā persona vairs nav viņu aizgādnībā, bet gan pati ir spējīga apmierināt savas vajadzības”.
(
36
)	Lai veiktu šo salīdzināšanu, es aplūkoju tikai daļu no iepriekš minētajā lietā Derin paustajiem argumentiem divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šajā lietā Tiesa ir salīdzinājusi darba ņēmēja Turcijas pilsoņa bērna tiesības, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas, un nevis tās, kas izriet no šī panta otrās daļas. Otrkārt, kaut arī Tiesa šī sprieduma 68. punktā ir atzinusi, ka “emigrējoša Turcijas darba ņēmēja bērna situāciju nevar lietderīgi salīdzināt ar dalībvalsts pilsoņa pēcnācēja situāciju dēļ ievērojamām atšķirībām, kas pastāv starp viņu tiesiskajām situācijām”, tomēr tas ir ticis apstiprināts, izvērtējot uzturēšanās tiesību, kas Turcijas pilsoņu ģimenes locekļiem pienākas saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, zaudēšanas iemeslu izsmeļošo raksturu. Līdz ar to uzskatu, ka argumenti, kas bija sprieduma lietā Derin pamatā, nav visi kopā piemērojami šīs pamata lietas situācijai.
(
37
)	OV L 158., 77. lpp., un kļūdas labojums — OV L 229, 35. lpp.
(
38
)	Es veikšu šo salīdzināšanu, ņemot vērā Direktīvas 2004/38 normas un nevis Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), kas grozīta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2434/92 (OV L 245, 1. lpp.), 11. panta normas. Regulas Nr. 1612/68 11. pants ir atcelts un aizstāts ar Direktīvu 2004/38, kuru saskaņā ar tās 40. pantu dalībvalstīm bija pienākums transponēt līdz . Lai arī prasītāja iesniedza lūgumu par uzturēšanās atļaujas izsniegšanu brīdī, kad Regulas Nr. 1612/68 11. pants vēl bija piemērojams, proti, , tomēr jāteic, ka šajā brīdī jaunā direktīva jau bija stājusies spēkā. Kaut arī, kad Land Berlin šo lūgumu noraidīja, Regulas Nr. 1612/68 11. pants jau bija atcelts un tikai Direktīva 2004/38 bija piemērojama, un tas tā bija arī visu tiesas procesa laiku. Līdz ar to man šķiet, ka ir lietderīgi šo salīdzināšanu veikt, pamatojoties uz Direktīvu 2004/38.
(
39
)	2004. gada 23. marta spriedums lietā C-138/02 Collins (Recueil, I-2703. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Šajā ziņā skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-85/96 Martínez Sala (Recueil, I-2691. lpp., 32. punkts), saskaņā ar kuru EKL 39. panta ietvaros “persona, kas faktiski meklē darbu, arī ir kvalificējama kā darba ņēmējs”.
(
41
)	Šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Tetik, 29. punkts, un lietā Derin, 66. punkts.