62006CC0319
ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 13. septembrī (
1
)
Lieta C-319/06
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Luksemburgas Lielhercogisti
“Valsts pienākumu neizpilde — Darba ņēmēju norīkošana darbā — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Direktīva 96/71/EK — Sabiedriskās kārtības noteikumi — Iknedēļas atpūta — Pienākums pēc valsts iestāžu pieprasījuma iesniegt ar norīkošanu darbā saistītos dokumentus — Pienākums visu kontrolei nepieciešamo dokumentu glabāšanai norīkot Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi”
Satura rādītājs
I — Ievads
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
B — Valsts tiesiskais regulējums
III — Pirmstiesas procedūra
IV — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
V — Galvenie lietas dalībnieku argumenti
A — Par pirmo iebildumu: Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punkta kļūdaina transponēšana
— Rakstiska darba līguma vai tamlīdzīga dokumenta Direktīvas 91/533/EEK izpratnē nepieciešamība (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1. apakšpunkts)
— Automātiska darba samaksas pielāgošana sadzīves izmaksu izmaiņām (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkts)
— Nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumu ievērošana (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 8. apakšpunkts)
— Darba koplīgumu ievērošana (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunkts)
B — Par otro iebildumu: Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta nepilnīga transponēšana
C — Par trešo iebildumu: nepietiekami skaidri kontroles pasākumi
D — Par ceturto iebildumu: “ad hoc” pārstāvja nepieciešamība
VI — Juridiskais vērtējums
A — Ievada piezīmes
1) Direktīvas 96/71 likumdošanas mērķis
2) Juridiskā vērtējuma pamats
B — Prasības pamatu vērtējums
Par pirmo iebildumu
1) Sabiedriskās kārtības jēdziens Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktā
2) 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1., 2., 8. un 11. apakšpunkta noteikumi
— Rakstiska darba līguma vai tamlīdzīga dokumenta Direktīvas 91/533 izpratnē nepieciešamība
— Automātiska darba samaksas pielāgošana sadzīves izmaksu izmaiņām
— Nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumu ievērošana
— Darba koplīgumu ievērošana
Par otro iebildumu
Par trešo iebildumu
Par ceturto iebildumu
VII — Par tiesāšanās izdevumiem
VIII — Secinājumi
I — Ievads
1.
Šīs lietas pamatā ir Eiropas Kopienu Komisijas saskaņā ar EKL 226. pantu celtā prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ar kuru tā lūdz Tiesu atzīt, ka Luksemburgas Lielhercogiste to nosacījumu dēļ, ko tā piemēro citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmumam, kas norīko darba ņēmējus sniegt pakalpojumus Luksemburgā, nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (
2
) (turpmāk tekstā — “Direktīva 96/71”) 3. panta 1. un 10. punktā, kā arī EKL 49. un 50. pantā.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
2.
Saskaņā ar EKL 49. panta pirmo daļu Kopienā ir aizliegti pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi dalībvalstu pilsoņiem, kuri reģistrēti kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
3.
EKL 50. panta pirmajā daļā pakalpojumi ir definēti kā pakalpojumi, ko parasti sniedz par atlīdzību, ciktāl uz tiem cita starpā neattiecas noteikumi par kapitāla brīvu apriti un personu brīvu pārvietošanos. Atbilstoši 50. panta pēdējai daļai persona, kura sniedz pakalpojumus, var uz laiku veikt darbības valstī, kur sniedz pakalpojumus, saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus šī valsts izvirza pati saviem pilsoņiem.
4.
Direktīvas 96/71 3. panta ar nosaukumu “Darba noteikumi un nosacījumi” 1. un 10. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai neatkarīgi no tiesību akta, ko piemēro darba attiecībām, 1. panta 1. punktā minētie uzņēmumi nodrošinātu to teritorijā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba noteikumus, kas attiecas uz šādiem jautājumiem, kurus tajā dalībvalstī, kurā darbu veic, nosaka
—
ar normatīviem vai administratīviem aktiem un/vai
—
ar kolektīviem līgumiem vai šķīrējtiesas nolēmumiem, kas ir pasludināti par vispārēji piemērojamiem 8. punkta nozīmē, ciktāl tie attiecas uz pielikumā minētajām darbībām:
a)
maksimālo darba un minimālo atpūtas laiku;
b)
minimālo apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu;
c)
minimālajām algas likmēm, to skaitā likmes par virsstundām; šo apakšpunktu nepiemēro darba pensiju papildu sistēmām;
d)
darba ņēmēju izīrēšanas nosacījumiem, jo īpaši darba ņēmēju piegādi, ko veic pagaidu darbavietas;
e)
veselības aizsardzību, drošību un higiēnu darbā;
f)
aizsardzības pasākumiem attiecībā uz grūtnieču vai sieviešu pēcdzemdību periodā, bērnu un jauniešu darba noteikumiem;
g)
vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm un citus diskrimināciju izslēdzošus noteikumus.
Šīs direktīvas 1. punkta c) apakšpunktā minēto minimālās algas likmes jēdzienu definē valsts tiesību aktos un/vai tās dalībvalsts praksē, kurā darba ņēmējs ir norīkots darbā.
[..]
10.   Šī direktīva, pamatojoties uz vienlīdzīgu attieksmi, nekavē dalībvalstis saskaņā ar Līgumu piemērot valstu uzņēmumiem un citu valstu uzņēmumiem
—
darba noteikumus un nosacījumus jautājumos, kas nav minēti 1. punkta pirmajā daļā, attiecībā uz sabiedriskās kārtības noteikumiem,
—
darba noteikumus un nosacījumus, kas noteikti kolektīvajos līgumos vai šķīrējtiesas nolēmumos 8. punkta nozīmē un attiecas uz darbībām, kuras nav minētas pielikumā.”
5.
Sakarā ar Direktīvas pieņemšanu tika izdots paziņojums (10. paziņojums), saskaņā ar kuru vārdi “sabiedriskās kārtības noteikumi”“ir jāsaprot kā saistošie noteikumi, no kuriem nedrīkst novirzīties un kas to veida un mērķa dēļ atbilst obligātām sabiedrības interešu prasībām. Šie noteikumi it īpaši var ietvert piespiedu darba aizliegumu vai kompetento iestāžu līdzdalību darba tiesiskā regulējuma ievērošanas pārraudzībā” (
3
).
B — Valsts tiesiskais regulējums
6.
Luksemburgas 2002. gada 20. decembra Likuma par Direktīvas 96/71 transponēšanu un darba tiesību piemērošanas kontroli (turpmāk tekstā — “2002. gada 20. decembra likums”) (
4
) 1. pantā paredzēts:
“1.   Valsts tiesību imperatīvām normām, it īpaši saistībā ar nolīgumu un līgumu normām atbilstoši 1986. gada 27. marta likumam, ar ko apstiprina 1980. gada 19. jūnija Romas Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, pieskaitāmi — un kā tādi ir spēkā attiecībā uz visiem darba ņēmējiem, kuri veic darbu Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā, ieskaitot tos [darba ņēmējus], kuri tikai uz laiku ir norīkoti darbam Luksemburgā, neskatoties uz šīs norīkošanas termiņu un mērķi: visi noteikumi likumos, noteikumos un administratīvajos aktos, kā arī visi noteikumi, kas izriet no vispārēji spēkā esošajiem koplīgumiem vai šķīrējtiesas nolēmumiem ar līdzīgu piemērošanas jomu kā saistošu koplīgumu gadījumā un kas attiecas uz šādām jomām:
1)
rakstisks darba līgums vai dokuments, kas sastādīts saskaņā ar spēkā esošiem noteikumiem, kas pamatoti ar Padomes 1991. gada 14. oktobra Direktīvu 91/533/EEK par darba devēja pienākumu informēt darbiniekus par darba līguma vai darba attiecību nosacījumiem;
2)
sociālā minimālā alga un automātiska darba samaksas pielāgošana sadzīves izmaksu izmaiņām;
3)
darba laiks un iknedēļas atpūtas laiks;
4)
apmaksātais atvaļinājums;
5)
uzņēmuma brīvdienas;
6)
valsts svētku dienas;
7)
pagaidu darbs un darba spēka izīrēšana;
8)
nepilna laika darbs un noteikta laika darba līgumi;
9)
aizsargājoši noteikumi, kas attiecas uz bērnu un jauniešu, grūtnieču vai sieviešu pēcdzemdību periodā darba nosacījumiem;
10)
diskriminācijas aizliegums;
11)
darba koplīgumi;
12)
piespiedu bezdarbība, kas izriet no tiesību aktiem par laika apstākļu vai tehnisku iemeslu izraisītu bezdarbu;
13)
darbs bez darba atļaujas vai nelegāls darbs, ieskaitot noteikumus par darba atļauju darba ņēmējiem no valstīm, kas nav Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstis;
14)
darba ņēmēju drošība un veselība darba vietā kopumā un detalizētāk — profesionālās Negadījumu apdrošināšanas asociācijas [Association d’assurance contre les accidents] noteikumi par negadījumu novēršanu saskaņā ar Sociālās apdrošināšanas nolikuma 154. pantu, kā arī drošības un veselības aizsardzības noteikumu obligātais minimums, kas tika iestrādāts Lielhercogistes noteikumos pēc Valsts Padomes atzinuma obligātas uzklausīšanas, piekrītot deputātu palātas priekšsēdētāju konferencei un pamatojoties uz 1994. gada 17. jūnija Likuma par drošību un veselības aizsardzību darba vietā 14. pantu.
2.   Šī panta 1. punkta noteikumi ir spēkā attiecībā uz visiem darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti jebkurā uzņēmumā, neskatoties uz to pilsonību un uz šī uzņēmuma reģistrācijas valsti, kā arī juridisko vai faktisko adresi.”
7.
Tā paša likuma 2. pantā noteikts:
“1.   Šī likuma 1. panta noteikumi turklāt ir spēkā attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas saistībā ar starptautisku pakalpojumu sniegšanu norīko darba ņēmējus darbā Luksemburgas Lielhercogistē, izņemot tirdzniecības flotes kuģu personālu.
2.   Ar “norīkošanu” augstāk minētā 1. panta izpratnē ir saprotamas šādas darbības, ko attiecīgie uzņēmumi veic, ja starp uzņēmumu, kas veic norīkošanu, un norīkotajiem darba ņēmējiem norīkošanas laikā pastāv darba attiecības:
1)
darba ņēmēja norīkošana darbā Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā, pat uz īsu vai iepriekš noteiktu termiņu, šī panta 1. punktā minētā uzņēmuma vārdā vai tā vadībā saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp uzņēmumu, kas veic norīkošanu, un Luksemburgā reģistrētu vai darbojošos pakalpojumu saņēmēju;
2)
darba ņēmēja norīkošana darbā Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā, pat uz īsu vai iepriekš noteiktu termiņu, uzņēmuma, kas veic norīkošanu, filiālē vai uzņēmumā, kas pieder tam pašam koncernam, kam pieder uzņēmums, kas veic norīkošanu;
3)
neskarot 1994. gada 19. maija Likuma par darba spēka izīrēšanas un pagaidu darbā nodarbināto noteikumiem piemērošanu, pagaidu darba vieta norīko darba ņēmēju darbā, pat uz īsu vai iepriekš noteiktu termiņu, vai pagaidu darba ietvaros izīrē to uzņēmumam, kurš ir reģistrēts vai darbojas Luksemburgas Lielhercogistē.
3.   Darbā norīkots darba ņēmējs ir jebkurš darba ņēmējs, kurš parasti ir nodarbināts ārvalstīs un ierobežotu laika periodu veic darbu Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā.
4.   Jēdziens “darba attiecības” tiek definēts atbilstoši Luksemburgas tiesību normām.”
8.
2002. gada 20. decembra likuma 7. pants ir izteikts šādi:
“1.   Šī likuma piemērošanas izpratnē uzņēmumam — pat ja tas ir reģistrēts ārpus Luksemburgas Lielhercogistes teritorijas vai parasti darbojas ārpus Luksemburgas Lielhercogistes —, kura viens vai vairāki darba ņēmēji, ieskaitot tos [darba ņēmējus], kuri atbilstoši šī likuma 1. un 2. pantam ir norīkoti veikt pagaidu darbu Luksemburgā, veic darbu Luksemburgā, pirms darba uzsākšanas pēc pieprasījuma un visīsākajā laikā Valsts darba inspekcijai ir jāsniedz pārbaudēm obligāti nepieciešamā informācija, tostarp:
—
darba ņēmēju vārds, uzvārds, dzimšanas vieta un datums, ģimenes stāvoklis, pilsonība un profesija;
—
darba ņēmēju precīza profesionālā kvalifikācija;
—
statuss, kādā viņi uzņēmumā ir pieņemti darbā, un amats, kādu tie parasti ieņem;
—
darba ņēmēju dzīvesvieta un, vajadzības gadījumā, parastā uzturēšanās vieta;
—
vajadzības gadījumā — uzturēšanās un darba atļaujas;
—
informācija par darba vietu(-ām) Luksemburgā un darba ilgumu;
—
E 101 veidlapas kopija vai, vajadzības gadījumā, konkrētas norādes par sociālās apdrošināšanas organizācijām, kurās darba ņēmēji to uzturēšanās laikā Luksemburgas Lielhercogistē ir apdrošināti;
—
rakstiskā darba līguma kopija vai dokumenta, kas izsniegts saskaņā ar spēkā esošiem, ar Padomes 1991. gada 14. oktobra Direktīvu 91/533/EEK par darba devēja pienākumu informēt darbiniekus par darba līguma vai darba attiecību nosacījumiem pamatotiem noteikumiem, kopija.
2.   Minētā panta piemērošanu konkrētāk var noteikt vēlāk pieņemti Lielhercogistes noteikumi.”
9.
Šī likuma 8. pantā noteikts:
“Katram uzņēmumam, kas reģistrēts un kura mītne atrodas ārvalstīs vai kam nav pastāvīgas pārstāvniecības Luksemburgā nodokļu tiesību aktu izpratnē, un kura viens vai vairāki darba ņēmēji Luksemburgā jebkādā statusā veic darbu, ir pienākums Luksemburgā dzīvojošam ad hoc pārstāvim iesniegt glabāšanai pārbaudēm nepieciešamos dokumentus, kas ir vajadzīgi šim uzņēmumam ar minēto likumu un it īpaši tā 7. pantu uzlikto pienākumu pārbaudei. Šie dokumenti pēc pieprasījuma un visīsākajā laikā jāiesniedz Valsts darba inspekcijā. Vēl pirms algota darba uzsākšanas Valsts darba inspekcija ierakstītā vēstulē ar uzņēmuma vai šī panta iepriekšējā daļā minētā ad hoc pārstāvja parakstu par saņemšanu ir jāinformē par konkrētu vietu, kur glabāšanai iesniegti [pārbaudēm] nepieciešamie dokumenti.”
III — Pirmstiesas procedūra
10.
Komisija savā 2004. gada 1. aprīļa brīdinājuma vēstulē Luksemburgas valdībai norādīja uz nepilnībām, transponējot Direktīvu 96/71 2002. gada 20. decembra likumā. Ņemot vērā iespējamos Direktīvas 96/71, kā arī EKL 49. un 50. panta pārkāpumus, Komisija izteica šādus iebildumus:
—
2002. gada 20. decembra likums piespiež uzņēmumus, kas reģistrēti citā dalībvalstī un norīko darba ņēmējus sniegt pakalpojumus Luksemburgā, ievērot darba noteikumus un nosacījumus, kas ir daudz plašāki par tiem, kas noteikti Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktā;
—
Direktīva 96/71 ir nepilnīgi transponēta 2002. gada 20. decembra likumā, jo valsts tiesību normas jēdzienā “minimālais atpūtas laiks” iekļauj vienīgi iknedēļas atpūtas laiku, bet neiekļauj pārējos atpūtas laikposmus, kā, piemēram, ikdienas atpūtu vai pārtraukumus;
—
2002. gada 20. decembra likuma 7. pants, uzliekot uzņēmumam, kura darbinieks veic pastāvīgu vai pagaidu darbu Luksemburgā, pienākumu “pirms darba sākuma”“pēc vienkārša pieprasījuma” un “visīsākajā iespējamā laikā”Inspection du travail et des mines darīt pieejamu būtisku informāciju, kas nepieciešama pārbaudei, neievieš nepieciešamo skaidrību, lai garantētu tiesisko drošību;
—
2002. gada 20. decembra Likuma 8. pants ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, jo tas uzliek uzņēmumiem pienākumu norīkot Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi, kura pienākums ir uzglabāt minēto uzņēmumu pienākumu izpildes pārbaudei nepieciešamos dokumentus.
11.
Savā 2004. gada 30. augusta atbildes vēstulē Luksemburgas valdība uzsvēra, ka tiesību normas par darba noteikumu un nosacījumu piemērošanu, pret kurām iebilst Komisija, ir sabiedriskās kārtības noteikumi Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta izpratnē.
12.
Attiecībā uz otro iebildumu Luksemburgas valdība atzina nepilnīgas Direktīvas 96/71 transponēšanas faktu.
13.
Kas attiecas uz trešo un ceturto Komisijas iebildumu, tad Luksemburgas valdība uzskata, ka 2002. gada 20. decembra likuma 7. pants ir saderīgs ar Kopienu tiesībām, jo pienākums norīkot Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi, kura uzdevums ir uzglabāt attiecīgo uzņēmumu pienākumu izpildes pārbaudei nepieciešamos dokumentus, nav ne iepriekšējas paziņošanas pienākums, ne arī diskriminējoša prasība. Šī norma daudz lielākā mērā ir pasākums, bez kura kompetentās valsts iestādes nevarētu veikt savas kontroles funkcijas.
14.
Komisija uzskatīja šādu atbildi par neapmierinošu un tādēļ nolēma 2005. gada 18. oktobrī nosūtīt Luksemburgas valdībai argumentētu atzinumu, kurā Komisija Luksemburgas Lielhercogistei pārmeta, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktā, kā arī EKL 49. un 50. pantā, jo tā
—
esot atzinusi, ka 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1., 2., 8. un 11. apakšpunkts ir imperatīvas tiesību normas, kas attiecas uz “valsts sabiedrisko kārtību”;
—
šī likuma 1. panta 1. punkta 3. apakšpunktā esot nepilnīgi transponējusi Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta normas;
—
šī likuma 7. panta 1. punktā esot noteikusi nosacījumus, kas nav pietiekami skaidri formulēti, lai varētu nodrošināt tiesisko drošību;
—
šī likuma 8. pantā esot paredzējusi pārbaudei nepieciešamo dokumentu uzglabāšanu pie Luksemburgā dzīvojoša ad hoc pārstāvja.
15.
Komisija turklāt pieprasīja Luksemburgas Lielhercogistei divu mēnešu laikā pēc argumentēta atzinuma saņemšanas veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu tajā minētās prasības.
16.
2005. gada 22. decembra vēstulē Luksemburgas valdība lūdza pagarināt šo termiņu, lai tā varētu izklāstīt savu nostāju. Tomēr atbilde uz Komisijas argumentēto atzinumu netika sniegta. Tādēļ Komisija cēla prasību Tiesā.
IV — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
17.
Komisija savā prasības pieteikumā, kas Tiesas kancelejā saņemts 2006. gada 20. jūlijā, lūdz
—
atzīt, ka Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktā un EKL 49. un 50. pantā, jo tā
1)
ir atzinusi, ka 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1., 2., 8. un 11. apakšpunkts ir imperatīvas tiesību normas, kas attiecas uz “valsts sabiedrisko kārtību”;
2)
šī likuma 1. panta 1. punkta 3. apakšpunktā ir nepilnīgi transponējusi Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta normas;
3)
šī likuma 7. panta 1. punktā ir noteikusi nosacījumus, kas nav pietiekami skaidri formulēti, lai varētu nodrošināt tiesisko drošību;
4)
šī likuma 8. pantā ir paredzējusi pārbaudei nepieciešamo dokumentu uzglabāšanu pie Luksemburgā dzīvojoša ad hoc pārstāvja.
—
piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.
Luksemburgas valdība savā 2006. gada 5. oktobrī Tiesas kancelejā saņemtajā iebildumu rakstā lūdz [Tiesu] noraidīt prasību kā nepamatotu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19.
Lietas rakstveida daļa ir noslēgta ar 2006. gada 10. novembrī iesniegto Komisijas repliku un 2007. gada 12. janvārī iesniegto Luksemburgas valdības atbildi uz repliku. Tiesas sēde nav notikusi.
V — Galvenie lietas dalībnieku argumenti
20.
Komisija savu prasību balsta uz četriem iebildumiem pret transponēšanas noteikumiem Luksemburgā.
A — Par pirmo iebildumu: Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punkta kļūdaina transponēšana
21.
Komisija pārmet Luksemburgas Lielhercogistei, ka tā ir kļūdaini transponējusi Direktīvu 96/71, turklāt Komisija savā pirmajā pārmetumā ceļ iebildumus pret četriem 2002. gada 20. decembra likuma noteikumiem. Komisija uzskata, ka Luksemburga, nepareizi pasludinot vairākas valsts normas par sabiedriskās kārtības noteikumiem, uzliek uzņēmumiem, kas norīko darbam Luksemburgā darba ņēmējus, pienākumus, kas ir daudz plašāki, nekā ir noteikts Direktīvā 96/71. Pēc Komisijas uzskatiem, transponēšana balstās uz pārāk plašu Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta jēdziena “sabiedriskās kārtības noteikumi” interpretāciju. Šādas normas būtu jāpieskaņo [Komisijas] 10. paziņojumam par Direktīvu 96/71, kurā precizēts šis jēdziens.
— Rakstiska darba līguma vai tamlīdzīga dokumenta Direktīvas 91/533/EEK izpratnē nepieciešamība (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1. apakšpunkts)
22.
Šis pārmetums vispirms attiecas uz likumā noteikto pienākumu norīkot [darbā] tikai darba ņēmējus, kuriem ar uzņēmumu ir noslēgts rakstisks darba līgums vai kurus ar to saista attiecīgs dokuments Direktīvas 91/533 izpratnē. Komisija uzskata, ka [darba ņēmēju] norīkošanas [darbā] gadījumā Direktīvā 91/533 noteikto pienākumu ievērošanas kontrole ir jāveic vienīgi kompetentajām iestādēm [uzņēmuma] reģistrācijas valstī, kurai jātransponē direktīva, nevis uzņemošajā valstī.
— Automātiska darba samaksas pielāgošana sadzīves izmaksu izmaiņām (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkts)
23.
Komisija uzskata, ka Luksemburgas tiesību akti, pieprasot automātisku darba samaksas piemērošanu sadzīves izmaksu izmaiņām, ir pretrunā Direktīvai 96/71, kurā paredzēta tikai norīkotājas valsts noteikta minimālā algas likme.
— Nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumu ievērošana (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 8. apakšpunkts)
24.
Pēc Komisijas uzskatiem, saskaņā ar Direktīvu 96/71 uzņemošajai valstij nav tiesību uzņēmumiem, kuri norīko darba ņēmējus darbā šajā valstī, likt ievērot savus tiesību aktus nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu jomā.
— Darba koplīgumu ievērošana (2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunkts)
25.
Komisija pauž uzskatu, ka darba koplīgumi neatkarīgi no to materiālā satura nevarētu būt “valsts sabiedriskās kārtības” administratīvie noteikumi.
26.
Luksemburgas valdība lielākoties norāda uz savu 2004. gada 30. augusta atbildes vēstulē pausto izklāstu, saskaņā ar kuru 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta noteikumi ir sabiedriskās kārtības noteikumi, jo tie kalpo darba ņēmēju aizsardzībai. Lai arī Luksemburgas valdība Komisijas atsaukšanos uz 10. paziņojumu par Direktīvu 96/71 principā uzskata par atbilstošu, tā atgādina, ka minētais paziņojums neesot ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un tādēļ to nedrīkstētu izmantot kā palīglīdzekli, transponējot direktīvu. Katrā ziņā Luksemburgas valdība uzskata, ka 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta noteikumi ir pamatoti ar vispārējo interešu obligātajām prasībām. Visbeidzot, lai pamatotu savu viedokli, Luksemburgas valdība norāda uz likumdošanas procedūru, kas radīja Komisijas priekšlikumu Direktīvai par pakalpojumiem vienotajā tirgū (
5
).
B — Par otro iebildumu: Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta nepilnīga transponēšana
27.
Luksemburgas valdība atzīst Direktīvas 96/71 nepilnīgas transponēšanas faktu un norāda uz 2006. gada 19. maija grozījumiem likumā.
28.
Komisija apgalvo, ka tā nav saņēmusi nekādu informāciju par to.
C — Par trešo iebildumu: nepietiekami skaidri kontroles pasākumi
29.
Pēc Komisijas uzskatiem, 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkts nav pietiekami skaidri formulēts, lai uzņēmumiem, kas vēlas norīkot darba ņēmējus darbā Luksemburgā, tiktu garantēta nepieciešamā tiesiskā drošība. Šie noteikumi ir nepamatots pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tie palielina uzņēmuma risku pārkāpt likumu. Katrā ziņā pienākums pirms darbības uzsākšanas pēc pieprasījuma un visīsākajā iespējamā laikā Valsts darba inspekcijai darīt pieejamu būtisku informāciju, kas obligāti nepieciešama pārbaudēm, līdzinās iepriekšējas paziņošanas pienākumam, kas nav savienojams ar EKL 49. pantu.
30.
Luksemburgas valdība uzskata, ka likuma teksts ir pietiekami skaidrs. Katrā ziņā 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkta formulējums nav saistīts ar iepriekšējas paziņošanas pienākumu.
D — Par ceturto iebildumu: “ad hoc” pārstāvja nepieciešamība
31.
Komisija uzskata, ka 2002. gada 20. decembra likuma 8. pantā noteiktais pienākums norīkot Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi, kura pienākums ir uzglabāt minēto uzņēmumu pienākumu izpildes pārbaudei nepieciešamos dokumentus laika posmā arī pēc pakalpojumu sniegšanas, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Šis pienākums ir lieks, ne tikai raugoties uz Direktīvas 96/71 4. pantā paredzēto sadarbību informācijas jomā, bet rada arī attiecīgajam uzņēmumam izdevumus.
32.
Turpretim Luksemburgas valdība pauž uzskatu, ka sadarbības sistēma informācijas jomā, uz kuru norāda Komisija, neatļauj kompetentajām administratīvajām iestādēm pietiekami efektīvi veikt kontroli. Starp citu, 2002. gada 20. decembra likumā noteikta juridiskā forma pārstāvja funkciju veikšanai nav noteikta. Turklāt attiecīgie dokumenti ir jānoglabā pie pārstāvja tikai darba sākšanas dienā, neņemot vērā norīkošanas brīdi.
VI — Juridiskais vērtējums
A — Ievada piezīmes
1) Direktīvas 96/71 likumdošanas mērķis
33.
Direktīva 96/71 regulē noteiktus imperatīvos darba noteikumus un nosacījumus, ko uzņemošā valsts piemēro [darbā] norīkotiem darba ņēmējiem. Nosakot šos obligāti nepieciešamos minimālos darba noteikumus un nosacījumus, ir jāīsteno trīs atšķirīgi mērķi: konkurences kropļošanas novēršana, norīkoto darba ņēmēju tiesību ievērošana un tādu šķēršļu un neskaidrību likvidēšana, kas kavē pakalpojumu sniegšanas brīvību.
34.
Komisijas un Padomes pārdomu sākumpunkts bija EKL 49. pantā noteiktā pakalpojumu sniegšanas brīvība, kuras ietvaros arvien vairāk uzņēmumu īslaicīgi norīko darbiniekus darbā ārvalstīs, lai veiktu darbus dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā šos darbiniekus nodarbina parasti. Kopienu likumdevējs uzskatīja, ka šādas brīvas pakalpojumu sniegšanas veicināšanai vajadzīgi godīgas konkurences apstākļi un pasākumi, kas nodrošina darba ņēmēju tiesību ievērošanu (
6
). Dalībvalstīs atšķirīgo darba noteikumu satura dēļ var rasties situācija, kad norīkotajiem darba ņēmējiem tiek maksāta mazāka darba samaksa un piemēroti citi darba noteikumi nekā uzņemošās valsts [darba ņēmējiem]. Tas ietekmē godīgu konkurenci starp uzņēmumiem, kā arī ārvalstu un valsts uzņēmumu nediskriminācijas pamatprincipu, kas, raugoties no sociālo jautājumu aspekta, nav pieņemami. Piemērojot uzņemošās valsts darba tiesību “stingro kodolu” arī ārvalstu uzņēmumiem, tiek novērsta šāda konkurences kropļošana.
35.
Turklāt jāatrisina problēmas par darba attiecībām piemērojamiem likumiem, kuri radās līdz ar darba attiecību internacionalizāciju (
7
). Direktīva 96/71, nosakot, kuriem valsts noteikumiem darba ņēmēju norīkošanas jomā jābūt imperatīviem [noteikumiem] Romas Konvencijas par līgumsaistībām piemērojamiem tiesību aktiem (turpmāk tekstā — “Romas Konvencija”) 7. panta izpratnē, vēlējās padarīt piemērojamos darba noteikumus paredzamākus un līdz ar to palielināt tiesisko drošību (
8
).
2) Juridiskā vērtējuma pamats
36.
Kas attiecas uz materiāli tiesisko pamatu, kā gaismā Tiesa tika aicināta izvērtēt strīdīgo Luksemburgas tiesību aktu saderību ar Kopienu tiesībām, es vēlos norādīt, ka Direktīva 96/71 tikai daļēji harmonizē darba ņēmēju norīkošanas jomu (
9
). Šī direktīva vispirms ir jāuzskata par Kopienas darba tiesību kolīziju normu, kas attiecas uz norīkoto darba ņēmēju darba attiecību detaļām un noteikumiem (
10
). Direktīvas 96/71 regulējošais mērķis turpretim neattiecas uz ieceļošanu un uzturēšanos uzņemošās valsts teritorijā (
11
), līdz ar to pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi pārrobežu darba ņēmēju norīkošanas ietvaros principā ir jāizvērtē atbilstoši EK līguma noteikumiem, it īpaši EKL 49. pantam.
37.
Lai varētu veikt tiesas pārbaudi par valsts pasākumu atbilstību Kopienu tiesību normām saskaņā ar EKL 226. pantu celtas prasības par valsts pienākumu neizpildi ietvaros, ir atsevišķi jāpārbauda, vai konstatētais pārkāpums skar tikai Direktīvu 96/71 vai daudz lielākā mērā tieši EKL 49. pantu. Ja valsts regulējums par starptautiskajiem darba pakalpojumiem pārkāpj direktīvas noteikumus, tad Līguma piemērošana tiek izslēgta, lai arī, pārkāpjot direktīvu, galu galā tiek pārkāpts arī tās tiesiskais pamats — Līgums. Bet, ja Līgums tiek pārkāpts tieši, neskarot to īstenojošās direktīvas īpašos noteikumus, tad ir iespējama vienīgi atsauce uz pašu Līgumu (
12
).
38.
Raugoties uz procesuālo sadalījumu attiecībā uz pierādījumu sniegšanas pienākumu, ir jānorāda, ka prasības par valsts pienākumu neizpildi ietvaros saskaņā ar EKL 226. pantu Komisijai ir jāpierāda apgalvotā valsts pienākumu neizpilde. Turklāt Komisijai ir jāsniedz Tiesai vajadzīgie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai pastāv šī pienākumu neizpilde, un tā nevar pamatoties uz pieņēmumiem (
13
). Atbildētājas dalībvalsts pienākums ir ar faktiem pamatoti un skaidri aizstāvēt sevi pret [Komisijas] iesniegtajiem datiem un no tiem izrietošiem secinājumiem (
14
).
B — Prasības pamatu vērtējums
Par pirmo iebildumu
39.
Ja Komisija ceļ iebildumus par Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punkta kļūdainu interpretāciju, tad prioritāri šī iebilduma priekšmets ir sekundāro tiesību normu pārkāpums.
1) Sabiedriskās kārtības jēdziens Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktā
40.
Luksemburgas valdība pauž uzskatu, ka, pasludinot visus 2002. gada 20. decembra 1. panta 1. punktā minēto jomu noteikumus par valsts tiesību normu imperatīviem noteikumiem, tā ir izmantojusi Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktā noteiktās pilnvaras. Šī norma ļauj dalībvalstīm izvērst nosacījumu klāstu arī uz citiem darba noteikumiem un nosacījumiem, ja papildu noteikumi ir sabiedriskās kārtības noteikumi (
15
). Direktīva atļauj attiecināt vispārīgi spēkā esošos darba noteikumus un nosacījumus, kas noteikti koplīgumos vai šķīrējtiesas nolēmumos, arī uz citām jomām, ne tikai uz pielikumā minēto celtniecību.
41.
Tomēr dalībvalstis nevar neierobežoti izmantot šīs tiesības, jo tām īpaši jāņem vērā pamatbrīvības, kā arī direktīvas mērķis (
16
). Tas izriet gan no tā, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība, uz kuras īstenošanu ir skaidri vērsts Direktīvas 96/71 piektais apsvērums, ir primārāka, gan arī no pamatbrīvību izņēmumu noteikumu ierobežojošās interpretācijas pamatprincipa (
17
). Šo pamatprincipu Tiesa saistībā ar sabiedriskās kārtības [noteikumu] izņēmumiem jau vairakkārt ir skaidri uzsvērusi (
18
).
42.
Sabiedriskās kārtības jēdziens ir patstāvīgs Kopienu tiesību jēdziens, kas nosaka arī Kopienu pamatbrīvību piemērošanas jomu un tādēļ ir definējams autonomi, nevis saistībā ar vienu vai vairākām valsts tiesību sistēmām (
19
). Kā tāds tas ir pakļauts arī Tiesas interpretācijai tā, ka dalībvalstīm nav atļauts vienpusēji, bez Kopienu institūciju pārbaudes noteikt tā piemērošanas apjomu (
20
). Tas tomēr neizslēdz, ka īpašos apstākļos ir attaisnojama atsaukšanās uz sabiedriskās kārtības jēdzienu tā, ka dalībvalstīm noteiktos apstākļos Līgumā noteikto robežu ietvaros tiek piešķirta izvērtēšanas brīvība (
21
).
43.
Neskatoties uz šiem kopīgajiem pamatprincipiem, sabiedriskās kārtības jēdzienam tā sistemātiskā stāvokļa Kopienu tiesību sistēmā un attiecīgās normas funkcijas dēļ tomēr var būt atšķirīga nozīme (
22
). Šajā gadījumā sabiedriskās kārtības jēdziens tādā formā kā Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktā ir izņēmuma klauzula, jo Direktīvas 96/71 3. panta 1. punktā garantēto minimālo obligāto noteikumu paplašināšanu tā atļauj tikai noteiktos apstākļos.
44.
Attiecībā uz konkrētiem priekšnosacījumiem, lai izmantotu šo atļauju, sabiedriskās kārtības jēdziens Padomes un Komisijas 10. paziņojumā par Direktīvas 96/71 pieņemšanu tika precizēts tādā veidā, ka ar to “ir jāsaprot saistošie noteikumi, no kuriem nedrīkst novirzīties un kuri pēc to veida un mērķa atbilst obligātām sabiedrības interešu prasībām”.
45.
Pēc manām domām, nekas nerunā pret to, lai Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktu varētu interpretēt šī paziņojuma garā. Tiesa attiecībā uz to, vai ir pieņemams atvasināto tiesību interpretācijai izmantot sēžu protokolos iekļautos Padomes paziņojumus, ir izklāstījusi, ka tas nav pieņemams tikai tādā gadījumā, ja paziņojuma saturam nav nekādas saistības ar strīdīgajiem noteikumiem un līdz ar to tam nav nekādas tiesiskās nozīmes (
23
). Šeit ir jāsecina, ka 10. paziņojums nav pretrunā sabiedriskās kārtības jēdzienam, bet gan daudz lielākā mērā palīdz izprast izņēmuma klauzulas saturu. Norādot uz “obligātajām sabiedrības interešu prasībām”, šis paziņojums atbilst arī Tiesas izstrādātajai, arī uz darba ņēmēju pārrobežu norīkošanas gadījumiem attiecināmai judikatūrai par pamatbrīvību imanentajiem šķēršļiem. Pretēji Luksemburgas valdības izklāstam trūkstoša 10. paziņojuma publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nemazina tā tiesisko nozīmību, it īpaši tādēļ, ka Luksemburgas valdībai kā vienas no Padomē pārstāvētās dalībvalsts likumīgai pārstāvei ir jāatzīst, ka tā noteikti zināja par interpretējošiem paziņojumiem, kurus šī institūcija ir izdevusi likumdošanas ietvaros (
24
). No tā izriet, ka ir pieļaujams 10. paziņojumu izmantot kā interpretācijas palīglīdzekli.
46.
Pamatojoties uz izklāstītajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka dalībvalstis nedrīkst pieprasīt citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniegšanas uzņēmumam ievērot visus savā valstī saistošos darba tiesību noteikumus (
25
). Pēc iespējas plašākas pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanas interesēs ir jāpiekrīt Komisijai, ka par [imperatīvi ievērojamām valsts saistošām] darba tiesībām var uzskatīt tikai tos likumiski noteiktos darba noteikumus un nosacījumus, kas ir būtiski dalībvalstu tiesību sistēmai (
26
). Vai apstrīdētie noteikumi atbilst šim kritērijam, ir jāpārbauda atsevišķi.
2) 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1., 2., 8. un 11. apakšpunkta noteikumi
— Rakstiska darba līguma vai tamlīdzīga dokumenta Direktīvas 91/533 izpratnē nepieciešamība
47.
Kas attiecas uz 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1. apakšpunkta noteikumos minēto rakstiska darba līguma vai tamlīdzīga dokumenta Direktīvas 91/533 izpratnē nepieciešamību, ir jāpiekrīt Komisijas izklāstam, ka uzņemošās valsts kompetencē nav kontrolēt Direktīvas 91/533 noteikumu ievērošanu.
48.
Direktīva 91/533 kalpo visu to darba attiecību formu noteikumu harmonizēšanai, ko dažas dalībvalstis, raugoties uz darba attiecību veidu skaita palielināšanos, ir pieņēmušas, lai nodrošinātu darbiniekiem labāku aizsardzību pret iespējamiem viņu tiesību pārkāpumiem un lai radītu lielāku darba attiecību pārskatāmību (
27
). Tas attiecas arī uz lietas dalībnieku minēto pierādījumu par darba devēja pienākuma izpildi atbilstoši Direktīvas 2. panta 1. punktam saistībā ar 3. panta 1. punktu, rakstiski informēt darba ņēmēju par darba līguma vai darba attiecību būtiskiem punktiem, kā arī par tā norīkošanas darbam ārvalstīs nosacījumiem atbilstoši Direktīvas 91/533 4. panta 1. punktam. Darba devējs ir izpildījis savu [pierādīšanas] pienākumu, ja dokumenti ar nepieciešamo informāciju ir sagatavoti un nodoti darba ņēmējam pirms tā aizceļošanas (
28
).
49.
Saskaņā ar tās pēdējo apsvērumu “dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai vienmēr garantētu šajā direktīvā prasītos rezultātus, dalībvalstīm jāpieņem vajadzīgie normatīvie un administratīvie akti, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, vai jānodrošina, ka rūpniecības nozares darba ņēmēji un darba devēji vienojas par vajadzīgajiem noteikumiem”. Kā tas izriet jau no teksta, dalībvalstu transponēšanas pienākums ir daudz plašāks par vienkāršu likumdošanas darbību un tām ir jānodrošina šo noteikumu īstenošana, ieskaitot to ievērošanas kontrole. Tas pats pienākums attiecas arī uz attiecīgo dalībvalsti darba ņēmēju norīkošanas gadījumos, turklāt atbilstoši Direktīvas 91/533 4. panta 1. punktam ir jānodrošina, ka darba ņēmējs līdz aizbraukšanai saņem papildu informācija par tā norīkošanas noteikumiem. Ja nosūtošā valsts jau ir izmantojusi savas kontroles pilnvaras, tad, ņemot vērā no Direktīvas 91/533 izrietošo saskaņošanu, vairs nav vietas iespējamai uzņemošās valsts kompetencei.
50.
Šādas kompetences pastāvēšanu nevar atvasināt arī no Direktīvas 91/533. Tāpat to nevar pamatot arī ar to, ka Luksemburga iepriekš minēto informācijas sniegšanas pienākuma ievērošanu ir noteikusi par sabiedriskās kārtības aizsardzības noteikumu. Šāda prasība, kā tā paredzēta 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, neatbilst Direktīvas 96/71 3. panta 1. punktā noteiktajam Kopienu darba noteikumu un nosacījumu kodolam. Ir jārespektē likumdevēja lēmums neiekļaut Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta katalogā informēšanas pienākumu atbilstoši Direktīvai 91/533 (
29
).
51.
Turklāt kā nebūtisks šī prasījuma apskatam ir jānoraida Luksemburgas valdības izklāsts attiecībā uz likumdošanas procesu, kas radīja Direktīvas 2006/123 pieņemšanu. Strīdīgajam Luksemburgas 2002. gada 20. decembra likumam nav nekādas materiālas vai hronoloģiskas saistības ar Direktīvu 2006/123. Šis likums daudz lielākā mērā transponē Direktīvu 96/71.
— Automātiska darba samaksas pielāgošana sadzīves izmaksu izmaiņām
52.
Attiecībā uz 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunktā paredzēto automātisko “darba samaksas” piemērošanu sadzīves izmaksu izmaiņām Luksemburgas valdība pauž uzskatu, ka tā kalpo darba ņēmēju aizsardzībai un sociālā miera nodrošināšanai Luksemburgā. Tā izklāsta, ka šāda automātiska piemērošana netieši ir paredzēta Direktīvas 96/71 3. panta 1. punktā.
53.
Tomēr Komisijas pārmetums nav vērsts pret šī mehānisma automātisko raksturu, bet gan pret neapstrīdēto faktu, ka saskaņā ar Luksemburgas tiesībām notiek vispārēja “darba samaksas” piemērošana, kas aptver gan reālās algas, gan minimālās algas likmes. Jau savā 2004. gada 30. augusta vēstulē Luksemburgas valdība norāda, ka saskaņā ar Luksemburgas tiesībām arī minimālās algas likme ir pakļauta vispārējam piemērošanas mehānismam. Pēc Komisijas domām, tas neatbilst Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumiem, jo attiecas tikai un vienīgi uz “minimālās algas likmēm”.
54.
Ir jāpiekrīt Komisijai, ka Luksemburgas transponēšanas likuma teksts atšķiras no Direktīvas 96/71. Apskatot jautājumu, vai valsts tiesību norma ir pretrunā Kopienu tiesībām, ir jāņem vērā interpretācija, kādu šai [valsts] tiesību normai sniedz valsts tiesas (
30
). Tomēr 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkta teksts nav ne pārprotams, ne arī pieļauj Kopienu tiesībām neatbilstošu interpretāciju. Ciktāl 2002. gada 20. decembra likums pēc objektīvas mērauklas ir interpretējams tā, ka notiek automātiska darba samaksas vispārīga piemērošana sadzīves izmaksu izmaiņām, kas vienlaicīgi nāk par labu arī minimālās algas likmēm, 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkts izpilda Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasības. Tiktāl Komisijas uzskats ir jānoraida kā nepamatots.
— Nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumu ievērošana
55.
2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 8. apakšpunktā minētā nepieciešamība ievērot nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumus ir sastopama nevis kādā no Direktīvas 96/71 3. panta 1. punktā uzskaitītajām kategorijām, bet gan pārsniedz Kopienu darba noteikumu un nosacījumu kodolu. Tā kā šī norma balstās uz Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktā noteiktajām pilnvarām, tad tā ir jāpārbauda, balstoties uz sabiedriskās kārtības jēdzienu 10. paziņojuma izpratnē, kura saturs būtībā atspoguļo Tiesas judikatūru attiecībā uz EKL 49. pantu (
31
).
56.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. pantā paredzēta ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršana attiecībā uz citā dalībvalstī reģistrētu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšana, kaut arī tas ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojuma sniedzēja pakalpojumus, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (
32
). Saskaņā ar šo definīciju ir pietiekami, ka Luksemburgas nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumi ir daudz stingrāki nekā nosūtītājvalsts noteikumi un līdz ar to padara ārvalstu uzņēmumiem pakalpojumu sniegšanu Luksemburgā mazāk pievilcīgu, lai tos definētu kā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu EKL 49. panta izpratnē.
57.
Tiesa tālāk secināja, ka pakalpojumu sniegšanas brīvību kā Līguma pamatprincipu var ierobežot tikai ar tādu tiesisko regulējumu, kas ir pamatots ar neatliekamām vispārējām interesēm un ir piemērojams visām personām vai uzņēmumiem, kuri veic darbību uzņemošajā dalībvalstī, ja vien šīs intereses neaizsargā noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts dalībvalstī, kur tas veic uzņēmējdarbību (
33
).
58.
Pēc Luksemburgas vadības uzskatiem, 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 8. apakšpunktā noteikta darba ņēmēju nediskriminācija un vienāds atalgojums, līdz ar to šis apakšpunkts kalpo Kopienu tiesību leģitīmajam mērķim — darba ņēmēju aizsardzībai. Kā paskaidro Luksemburgas valdība, šo noteikumu mērķis ir aizsargāt darba ņēmēju tiesības, kas Kopienu tiesību aktos tiek garantētas jau ar Direktīvu 97/81/EK (
34
) un Direktīvu 99/70/EK (
35
). Turklāt tā transponē tikai pamatprincipus, kas sakņojas Kopienas sabiedriskajā kārtībā.
59.
Es nevaru pievienoties šādam tiesību normu traktējumam. Fakts, ka Kopienu likumdevējs nav iekļāvis Direktīvas 96/71 3. panta 1. punktā minēto direktīvu noteikumu priekšmetu, proti, nepilna darba laika un noteikta darba laika līgumu noteikumus, nozīmē, ka šī Eiropas darba tiesību joma nepieder Kopienu sabiedriskajai kārtībai. Turklāt šeit ir runa par noteikumiem, kuri, kā to Luksemburgas valdība pati atzīst, Kopienas līmenī ir jau Direktīvas 97/81 un Direktīvas 99/70 priekšmets, un tādēļ tie ir jātransponē visām dalībvalstīm (
36
). Līdz ar to šajās direktīvās pārstāvētās intereses tiek aizsargātas jau ar tiesību aktiem, kuriem pakalpojumu veicējs ir pakļauts tajā dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts. Atbilstoši tam Luksemburgas valdība nevar atsaukties uz neatliekamām vispārējām interesēm, lai pasludinātu strīdīgos valsts tiesību aktus par noteikumiem sabiedriskās kārtības jomā.
— Darba koplīgumu ievērošana
60.
Saistībā ar 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunktā ietverto norādi uz “valsts tiesību aktu imperatīvajiem noteikumiem darba koplīgumos”, pirmkārt, rodas jautājums par šo noteikumu savienojamību ar Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktu. Komisija apšauba šo noteikumu atbilstošu transponēšanu un būtībā pārmet Luksemburgai, ka tā vēlējās vienu tiesību aktu kategoriju neatkarīgi no to tiesiskās dabas un materiālā satura, pārkāpjot Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktā noteikto atļauju, pasludināt par imperatīviem valsts tiesību noteikumiem.
61.
Komisija ceļ iebildumus pret šo noteikumu diviem aspektiem, kas jāapskata atsevišķi. Vispirms ir jāpiekrīt Komisijai, ka jēdziena “darba koplīgumi” nozīme 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta ievada teikumā un šī punkta 11. apakšpunktā ir atšķirīga. Kamēr pirmajā gadījumā runa ir par “vispārēji piemērojamiem darba koplīgumiem”, tikmēr 11. apakšpunkts ir vispārēja atsauce uz “darba koplīgumiem”. Pēdējā gadījumā runa var būt tikai par tādiem koplīgumiem, kas netika pasludināti par vispārēji piemērojamiem. Uz šādiem darba koplīgumiem nevar attiecināt Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta otro ievilkumu tā viennozīmīgā teksta dēļ, kurā ir runa tikai par “vispārēji piemērojamiem darba koplīgumiem”, tā rezultātā šādus darba koplīgumus nevar uzskatīt par piederīgiem Kopienu darba noteikumu un nosacījumu kodolam (
37
).
62.
Otrs aspekts attiecas uz noteiktas tiesību aktu kategorijas pasludināšanu par sabiedriskās kārtības noteikumiem neatkarīgi no to tiesiskās dabas un materiālā satura. Lai varētu spriest, vai kāds noteikts darba koplīguma punkts ir uzskatāms par imperatīvu 10. paziņojuma izpratnē, pēc manām domām, attiecīgai dalībvalstij precīzi jādara zināmi darba koplīgumu noteikumi (
38
). Turpretī vienkāršai atsaucei uz “darba koplīgumiem”2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunktā piemīt nepilnīgas normas, kas nesniedz minimāli nepieciešamo noteiktību un skaidrību, raksturs. Noteiktība un skaidrība ir noteikti nepieciešama, jo nav izslēgts, ka var pastāvēt apstākļi, kuros darba koplīgumu piemērošana norīkotiem darba ņēmējiem var būt pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai (
39
). Tādēļ vienmēr ir jāpārbauda katrs atsevišķs gadījums, vai, objektīvi skatoties, strīdīgie noteikumi garantē norīkoto darba ņēmēju aizsardzību un vai tie attiecīgiem darba ņēmējiem patiešām rada priekšrocības, kas būtiski palielina viņu sociālo aizsardzību. Vienkārša atsauce uz “darba koplīgumiem” liedz Tiesai veikt sīkāku pārbaudi.
63.
Raugoties no procesuālā viedokļa, Luksemburga nav izpildījusi savu pienākumu pamatoti un pilnā apmērā sevi aizstāvēt pret minētajiem punktiem, jo Luksemburga savā atbildes rakstā norāda uz darba koplīgumiem, ko tā pievienojusi 2004. gada 30. augusta atbildes vēstulei (
40
). Kā to Komisija pareizi piemin, šajā Luksemburgas atbildē runa ir par Lielhercogistes noteikumiem par darba koplīgumiem, kas pasludināti par vispārēji piemērojamiem 1. panta 1. punkta ievada teikuma izpratnē, un nevis par pārējiem strīdīgajiem “darba koplīgumiem”, uz kuriem attiecas 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunkts.
64.
Tātad 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 11. apakšpunkts neatbilst Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktam.
Par otro iebildumu
65.
Komisija savā brīdinājuma vēstulē Luksemburgas valdībai norādīja, ka Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka citās dalībvalstīs reģistrēti uzņēmumi ievēro maksimālo darba un minimālo atpūtas laiku. Komisija norāda uz to, ka 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 3. apakšpunkts minimālās atpūtas ziņā aprobežojas tikai ar iknedēļas atpūtu. Jēdziens “minimālais atpūtas laiks” aptver ne tikai iknedēļas atpūtu, bet arī citus atpūtas laikposmus, kā ikdienas atpūtu un pārtraukumus, kas paredzēti arī Direktīvas 2003/88/EK (
41
) 3. un 4. pantā.
66.
Jau 2004. gada 30. augusta atbildes vēstulē Luksemburgas valdība atzina nepilnīgu Direktīvas 96/71 transponēšanas faktu (
42
).
67.
Līdz ar to Luksemburgas valdība savus pienākumus izpildīja tikai pēc divu mēnešu termiņa beigām, ko Komisija tai bija noteikusi 2005. gada 12. oktobra argumentētajā atzinumā. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tas, vai pastāv pienākumu neizpilde, ir jāvērtē, ņemot vērā stāvokli dalībvalstī, kāds pastāvēja argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (
43
). Tā kā Luksemburgas valdība neapstrīd novēlotas transponēšanas faktu, tad jau šī iemesla dēļ vien šis iebildums ir pamatots.
Par trešo iebildumu
68.
Turpretī Komisijas iebildums attiecībā uz nepamatotu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, saskaņā ar 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punktu uzliekot ārvalstīs reģistrētam uzņēmuma pienākumu “pirms darba uzsākšanas pēc pieprasījuma un visīsākajā laikā Valsts darba inspekcijai sniegt pārbaudēm obligāti nepieciešamo informāciju”, attiecas nevis uz Direktīvas 96/71 transponēšanu, bet gan nepastarpināti uz EKL 49. pantu.
69.
Kā jau iepriekš tika izklāstīts, EKL 49. pantā paredzēta ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršana attiecībā uz citā dalībvalstī reģistrētu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkādu ierobežojumu atcelšana (
44
). Saskaņā ar nostiprinājušos judikatūru uzņemošās dalībvalsts tiesību aktu attiecināšana uz pakalpojumu sniedzējiem ir piemērota, lai liegtu, kavētu vai padarītu mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanu, un līdz ar to ir uzskatāma par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ciktāl tā rada papildu izmaksas un papildu administratīvo un ekonomisko slogu (
45
).
70.
2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkta mērķis ir darba ņēmēju norīkošanas ietvaros nodrošināt Luksemburgas Valsts darba inspekcijai iespēju kontrolēt norīkoto darba ņēmēju identitāti un uzturēšanās likumību. Tā pakļauj ārpus Luksemburgas Lielhercogistes teritorijas reģistrētus uzņēmumus obligāti sagaidāmai administratīvai procedūrai, kas paredz, ka pirms darbības uzsākšanas jāiesniedz dokumenti par norīkoto darba ņēmēju sociālo, darba un uzturēšanās statusu, tādējādi šī norma katrā ziņā attiecīgajiem uzņēmumiem prasa administratīvu formalitāšu kārtošanu, kas ir piemērots veids, lai padarītu darba ņēmēju norīkošanu darbam Luksemburgā mazāk pievilcīgu nekā norīkošanu valsts ietvaros. Saskaņā ar jau minēto judikatūras plašo definīciju jau šis apstāklis vien ir pietiekams, lai apstiprinātu šī tiesību akta ierobežojošo raksturu (
46
).
71.
Ir jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi dalībvalstu tiesības pārbaudīt valsts un Kopienu tiesību normu ievērošanu pakalpojumu sniegšanas jomā. Turklāt tā ir atzinusi par pamatotiem pārbaudes pasākumus, kas nepieciešami, lai pārbaudītu to prasību ievērošanu, kas pamatotas ar vispārējas nozīmes interesēm (
47
). Luksemburgas valdība 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkta noteikumus pamato gan ar darba ņēmēju aizsardzību, gan arī nepieciešamību veikt pārbaudes ar mērķi, novērst ļaunprātīgu izmantošanu un nelegālas starpvalstu darbības. Saskaņā ar judikatūru gan darba ņēmēju sociālā aizsardzība, gan ļaunprātīgas izmantošanas novēršana ir likumīgi mērķi (
48
).
72.
Tomēr Tiesa ir spriedusi arī, ka valsts uzraudzības iestādēm, veicot šīs pārbaudes, ir jāievēro Kopienu tiesībās noteiktās robežas un tās nedrīkst padarīt pakalpojumu sniegšanas brīvību nereālu (
49
). It īpaši šīm pārbaudēm ir jābūt piemērotām, lai garantētu ar tām nosprausto mērķu sasniegšanu, un tās nedrīkst pārsniegt šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (
50
).
73.
Luksemburgas noteikumiem galvenokārt raksturīgs likumā noteiktais uzņēmēju pienākums vēl “pirms darba sākšanas” Valsts darba inspekcijai iesniegt nepieciešamos dokumentus, no kā varētu secināt, ka tas vajadzīgs ar Kopienu tiesībām principā nesavienojamai ļaunprātīgas izmantošanas kontrolei. Turpretim Luksemburgas valdība uzskata, ka apstāklis, ka uzņēmējiem dokumentu iesniegšanas pienākums ir jāpilda tikai “pēc pieprasījuma”, mīkstina šo likumā noteikto pienākumu. Līdz ar to pašiem pēc savas iniciatīvas sniegt informāciju kompetentajām iestādēm nav uzņēmēju pienākums.
74.
Es uzskatu, ka tomēr pastāv pieturas punkti pieņēmumam, ka Luksemburgas tiesību norma ir veidota visnotaļ līdzīgi noteikumiem, kuros paredzēta iepriekšēja ļaunprātīgas izmantošanas kontrole. Proti, 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkts ir jālasa saistībā ar 1974. gada 4. aprīļa Likuma par Valsts darba inspekcijas reorganizāciju (
51
) (turpmāk tekstā — “1974. gada 4. aprīļa likums”) 13.–17. pantu, saskaņā ar kuriem Valsts darba inspekcijai ir tiesības uzņēmumu paziņošanas pienākuma pārkāpuma gadījumos pieņemt tūlītēji izpildāmu lēmumu par Luksemburgas teritorijā norīkoto darba ņēmēju darba pārtraukšanu. Valsts darba inspekcija var atļaut atsākt darbu tikai tad, kad ir iesniegti visi nepieciešamie dokumenti (
52
), turklāt par šī rīkojuma pārkāpumiem saskaņā ar 1974. gada 4. aprīļa likuma 28. pantu soda ar brīvības atņemšanu un naudas sodu. Taču ja, pirmkārt, lai atsāktu darbu, ir nepieciešama “atļauja” un, otrkārt, paziņošanas pienākuma pārkāpums tiek sodīts ar administratīvo pārkāpumu tiesību un krimināltiesību līdzekļiem, tad 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punktu var saprast tikai tā, ka pastāv aizliegums sniegt pakalpojumus Luksemburgā, šim darbam norīkojot darba ņēmējus, ja iepriekš nav saņemta atļauja [šo pakalpojumu sniegšanai] (
53
).
75.
Situāciju nopietnāku padara arī tas, ka šo noteikumu formulējums neatbilst tiesiskās drošības un skaidrības prasībām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm, lai garantētu Kopienu tiesību piemērošanu pilnā apjomā, ir jāsaskaņo ne tikai valsts tiesības ar Kopienu tiesībām, bet jārada arī tik noteikta, skaidra un caurskatāma situācija, ka katrs indivīds var uzzināt ar savām tiesībām pilnā apjomā un atsaukties uz tām valsts tiesās (
54
). Šis pamatprincips ir it īpaši jāievēro, ja dalībvalstu tiesības uzliek indivīdiem pienākumus un pārkāpumu gadījumā paredz sankcijas.
76.
Ir jāsecina, ka pārprotamais šo noteikumu teksts atļaujas piešķiršanas kompetenci lielā mērā nodod administrācijas rokās un turklāt nepieņemamā veidā palielina uzņēmumiem risku, ka tie tiks pakļauti administratīvajām vai kriminālajām sankcijām. Valsts darba inspekcija attiecībā uz pierādījumiem, ko Komisija iesniedza Tiesai, 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punktu acīmredzami interpretē strikti, pieprasot pilnīgu visu dokumentu iesniegšanu pirms darba sākšanas (
55
), un tas nesaskan ar Luksemburgas valdības izklāstu, ka ir pietiekami iesniegt dokumentus darba uzsākšanas dienā, īsi pirms darba sākšanas. Grūtības ar 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punkta praktisku īstenošanu varētu izraisīt apstāklis, ka paziņošanas pienākums un ar to saistītais administratīvais process sākas tikai pēc Valsts darba inspekcijas “pieprasījuma” saņemšanas, turklāt paliek neskaidrs, kāda loma ir uzņēmumam pirms šī procesa un vai tas nepieciešamības gadījumā var pats lūgt izdarīt šādu “pieprasījumu”. Tā kā, neesot šādam “pieprasījumam”, uzņēmums nevar īstenot pakalpojumu sniegšanas brīvību tā, lai tas netiktu pakļauts administratīvām vai kriminālām sankcijām, šis ierobežojums ir uzskatāms par pilnīgu aizliegumu, kas, raugoties uz iespēju piemērot ne tik radikālus līdzekļus, nav nepieciešams, lai garantētu darba ņēmēju aizsardzību.
77.
Nobeigumā es uzskatu par nepieciešamu šajā sakarā norādīt uz to, ka nesen Tiesa spriedumā lietā Komisija/Luksemburga (
56
) attiecībā uz kādas atļaujas, kas bija jāsaņem, lai uzsāktu kādu darbu, neatbilstību un mazāk striktu pasākumu piemērošanu secināja: “Pakalpojumus sniedzošā uzņēmuma pienākums iepriekš informēt valsts iestādes par viena vai vairāku norīkotu darba ņēmēju esamību, par paredzamo to uzturēšanās laiku un pakalpojumu sniegšanu, kas pamato norīkošanu, ir tikpat efektīvs un mazāk ierobežojošs līdzeklis kā minētā prasība. Tas ļautu šīm iestādēm norīkojuma laikā kontrolēt Luksemburgas tiesiskā regulējuma sociālajā sfērā ievērošanu, ņemot vērā pienākumus, kuriem uzņēmums jau ir pakļauts saskaņā ar tā izcelsmes dalībvalstī piemērojamiem sociālo tiesību noteikumiem.” Pastāvot šiem apstākļiem, atbilstošāk būtu, ja uzņemošās dalībvalsts iejaukšanās aprobežotos tikai ar to, ka tiktu pārbaudīta pieprasītā informācija, ko sniedz pakalpojumu sniedzējs, kad tas uzsāk savu darbību uzņemošajā dalībvalstī, un veiktas represīvās darbības, ja tas kļūtu nepieciešams (
57
). Luksemburgas valdība 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punktā, faktiski ieviešot nepieciešamību saņemt atļauju, ir pārsniegusi to, ko Tiesa uzskata par samērīgu.
78.
No tā visa izriet, ka šie noteikumi ir iepriekšēja ļaunprātīgas rīcības kontrole, kas nav savienojama ar EKL 49. pantu. Līdz ar to šis iebildums ir pamatots.
Par ceturto iebildumu
79.
2002. gada 20. decembra likuma 8. pantā minētais pienākums nosaukt Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi kā papildu administratīva prasība, kas ir piemērota, lai apgrūtinātu citās dalībvalstīs reģistrētiem uzņēmumiem norīkot darba ņēmējus, ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu EKL 49. panta izpratnē (
58
). Tādēļ ir jāpārbauda, vai ierobežojumi pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas izriet no šiem valsts noteikumiem, ir pamatoti ar vispārējo interešu mērķi un, ja tā, vai tie ir nepieciešami, lai efektīvi un ar piemērotiem līdzekļiem sasniegtu šo mērķi.
80.
Luksemburgas valdība atsaucas uz darba ņēmēju aizsardzību, ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu, kā arī efektīvas kontroles nepieciešamību. Kā jau iepriekš izklāstīts, gan darba ņēmēju sociālā aizsardzība, gan ļaunprātīgas izmantošanas novēršana ir likumīgi mērķi (
59
), kamēr pārbaužu veikšana, lai īstenotu valsts aizsargājošos noteikumus, tiek uzskatīta par saderīgu ar Kopienu tiesībām, ja, veicot pārbaudes, tiek ievērotas Kopienu tiesību noteiktās robežas (
60
).
81.
Vispirms ir jānorāda uz to, ka dalībvalsts pakalpojumu sniegšanu savā teritorijā nedrīkst pakļaut prasībai ievērot visus uzņēmuma dibināšanas nosacījumus, ja šādi tiktu apdraudēts to Līguma noteikumu iedarbīgums, kuru mērķis ir nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību (
61
).
82.
Atbilstoši tam Tiesa spriedumā lietā Komisija/Itālija (
62
) uzskatīja, ka prasība pagaidu personāla nodrošināšanas uzņēmumiem, kas vēlas Itālijā reģistrētiem uzņēmumiem nodrošināt darbaspēku, reģistrēt savu uzņēmumu Itālijā vai atvērt šajā valstī uzņēmuma filiāli, nav savienojama ar pakalpojumu sniegšanas brīvību, jo tā padara neiespējamu citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmumam sniegt pakalpojumus Itālijā.
83.
Luksemburgas valdība būtībā uzskata, ka 2002. gada 20. decembra likuma 8. pantā nekas nenorāda uz strīdīgā ad hoc pārstāvja konkrētām pazīmēm. Netiek prasīts, ka šim pārstāvim ir jābūt fiziskai vai juridiskai personai, kā arī nav noteikts, ka šim pārstāvim jābūt peļņu gūstošai organizācijai. Svarīgi ir vienīgi tas, ka Valsts darba inspekcijai ir zināms tās personas vārds, pie kuras ir noglabāti nepieciešamie dokumenti. Piemēram, būvniecības nozarē ad hoc pārstāvis šo noteikumu izpratnē var būt vai nu ģenerāluzņēmējs, vai priekšstrādnieks vai būvvalde.
84.
Pret to ir jāiebilst, jo šāda interpretācija nekādā gadījumā neizriet no 2002. gada 20. decembra likuma 8. panta. Šī interpretācija ir pat pretrunā likumā noteiktajam. No šī panta teksta viennozīmīgi izriet, ka strīdīgajam ad hoc pārstāvim ir “jādzīvo” Luksemburgā, tātad tā “dzīvesvietai”, proti, “pastāvīgās uzturēšanās vietai” jābūt šajā valstī. Kā to pareizi norāda Komisija, šī fakta priekšnoteikums ir “pastāvīgā dzīvesvieta” vai katrā ziņā uzturēšanās, kuras ilgums pārsniedz pakalpojumu sniegšanas ilgumu. No tā izriet, ka 2002. gada 20. decembra likuma 8. panta prasības nepieļauj nepieciešamos dokumentus noglabāt, piemēram, pie kāda no norīkotajiem darba ņēmējiem.
85.
Šāds rezultāts man nešķiet savienojams ar Tiesas judikatūru. Proti, spriedumā apvienotajās lietās Arblade u.c. (
63
) Tiesa secināja, ka pienākumu turēt gatavībā un glabāt noteiktus dokumentus kādas uzņemošajā dalībvalstī dzīvojošas fiziskas personas, kura šos dokumentus glabā kā darba devēja pilnvarota persona vai noteikts uzraugs arī tad, kad darba devējs ir pārtraucis šajā valstī nodarbināt darba ņēmējus, dzīvesvietā var uzskatīt par pieļaujamu tikai tajā gadījumā, ja šīs valsts kompetentās iestādes nevarētu efektīvi veikt savus uzraudzības pasākumus, ja nepastāvētu šāda veida pienākums.
86.
No vienas puses, ir jāpiekrīt Luksemburgas valdībai, ka kontroles veikšana uz vietas valstī ir absolūti nepieciešama, lai nodrošinātu dalībvalstu aizsargājošo noteikumu ievērošanu. Tomēr, no otras puses, Luksemburgas valdībai ir jāaizrāda, ka tā nav pietiekamā apjomā izklāstījusi vai pierādījusi, ka Luksemburgas kompetentās iestādes nevar efektīvi veikt savus uzraudzības pienākumus, ja [uzņēmums] nenozīmē Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi. Lai pamatotu tādu būtisku pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu kāds ir šajā lietā, nav pietiekami bez sīka pamatojuma izteikt kritiskas šaubas vai tikai vienkāršus apsvērumus attiecībā uz Direktīvas 96/71 4. pantā paredzētās dalībvalstu sadarbības un informācijas apmaiņas sistēmas efektivitāti (
64
). Luksemburgas Lielhercogistei tāpat kā visām pārējām dalībvalstīm ir pienākums piedalīties minētās administratīvās palīdzības sistēmā, lai pārraudzītu attiecīgo darba noteikumu un nosacījumu ievērošanu. Tiktāl Luksemburgas valdība nav pildījusi tās procesuālo pierādījumu sniegšanas pienākumu.
87.
Turklāt ar darba ņēmēju sociālo aizsardzību saistīto noteikumu ievērošanas kontroli var nodrošināt arī ar daudz mazāk ierobežojošiem pasākumiem. Pamatā ir jāņem vērā, ka, lai izpildītu šo uzraudzības uzdevumu, ir pietiekami nozīmēt kādu no norīkotajiem darba ņēmējiem, piemēram, priekšstrādnieku, kurš ievēro ārvalstu uzņēmuma saistības ar Valsts darba inspekciju un nepieciešamības gadījumā noglabā nepieciešamos dokumentus vai nu būvlaukumā, vai viegli pieejamā un skaidri noteiktā vietā uzņemošās dalībvalsts teritorijā (
65
). Kā pakalpojumu sniegšanas brīvību mazāk ierobežojošs pasākums, lai nodrošinātu darba ņēmēju sociālo drošību, tas atbilstu arī samērīguma pamatprincipam.
88.
Es no tā secinu, ka 2002. gada 20. decembra likuma 8. panta prasības nav samērīgas un pārkāpj EKL 49. pantu. Līdz ar to arī ceturtais iebildums ir pamatots.
VII — Par tiesāšanās izdevumiem
89.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā Luksemburgas Lielhercogistes prasījumi lielākoties nav pamatoti, tad ir jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VIII — Secinājumi
90.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai
—
atzīt, ka Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 96/71 3. panta 1. un 10. punktā un EKL 49. un 50. pantā, jo tā:
1)
ir atzinusi, ka 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 1., 8. un 11. apakšpunkts ir imperatīvas tiesību normas, kas attiecas uz “valsts sabiedrisko kārtību”;
2)
šī likuma 1. panta 1. punkta 3. apakšpunktā ir nepilnīgi transponējusi Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta normas;
3)
šī likuma 7. panta 1. punktā ir noteikusi nosacījumus, kas nav pietiekami skaidri formulēti, lai varētu nodrošināt tiesisko drošību;
4)
šī likuma 8. pantā ir paredzējusi pārbaudei nepieciešamo dokumentu uzglabāšanu pie Luksemburgā dzīvojoša ad hoc pārstāvja;
—
prasību pārējā daļā noraidīt kā nepamatotu;
—
piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	OV 1997, L 18, 1. lpp.
(
3
)	10. paziņojums nav publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. Tomēr tā saturs ir atspoguļots 2003. gada 25. jūlija Komisijas paziņojumā Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, COM(2003) 458, galīgā redakcija, 13. lpp.
(
4
)	2002. gada 20. decembra Likums par Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā transponēšanu un darba tiesību piemērošanas kontroli (2002. gada 31. decembraMémorial A — Nr. 154, 3722. lpp.).
(
5
)	2006. gada 4. aprīļa grozījumi priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par pakalpojumiem ES vienotajā tirgū, COM(2006) 160, galīgā redakcija.
(
6
)	Skat. 5. apsvērumu.
(
7
)	Skat. 6. apsvērumu.
(
8
)	Direktīvas 96/71 7.–11. apsvērumā tiek aplūkotas attiecības ar Romas Konvenciju, kuras 6. pants attiecas uz individuālajiem darba līgumiem. Saskaņā ar šo pantu noteicošie ir — vienalga, vai tas būtu kritērijs piemērojamo tiesību izvēlei vai likums, kas regulē līguma statusu — “tās valsts tiesību akti, kurā darbinieks parasti veic savu līguma izpildes darbu, pat gadījumā, ja viņš uz laiku ir nodarbināts citā valstī” (Romas Konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkts). Direktīvā 96/71 šie noteikumi modificēti tādā izpratnē, ka attiecībā uz direktīvā minētajiem darba noteikumiem un nosacījumiem noteicošās ir tās valsts tiesības, kurā tiek veikts darbs, ja vien atbilstoši Romas konvencijas 6. pantam noteiktajā līguma statusu regulējošajā likumā nav paredzēti izdevīgāki nosacījumi. Saskaņā ar Jayme, E. un Kohler, C. “Europäisches Kollisionsrecht 1997 — Vergemeinschaftung durch “Säulenwechsel””, Praxis des internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 17. gadagājums, Nr. 6, 1997, 400. lpp., norīkošanas direktīvu var uzskatīt par “imperatīvo tiesību normu” konkretizāciju Romas Konvencijas 7. panta izpratnē, jo direktīvas desmitais apsvērums skaidri norāda uz to.
(
9
)	Skat. ģenerāladvokāta Ležē [Léger] 2006. gada 23. februāra secinājumus lietā C-168/04 Komisija/Austrija (2006. gada 21. septembra spriedums, Krājums, I-9041. lpp., 28. punkts). Darba ņēmēju norīkošanas joma vēl nav harmonizēta. Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EEK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV L 376, 36. lpp.) astoņdesmit sestajā apsvērumā ir skaidri noteikts, ka šī direktīva neattiecas uz šo jomu. Komisijas priekšlikums attiecībā uz birokrātisko šķēršļu likvidēšanu un dalībvalstu pienākumu sadarboties, norīkojot darba ņēmējus, proti, norīkojot [darbā] trešo valstu pilsoņus, pēc Eiropas Parlamenta un Padomes lūguma tika svītrots no iepriekšējā direktīvas projekta. Attiecībā uz šo skat. 2006. gada 4. aprīļa grozīto priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai COM(2006) 160, galīgā redakcija, 15. un 16. lpp.
(
10
)	Schmidt, M. Das Arbeitrecht der Europäischen Gemeinschaft, Bādenbādene, 2001, 254. un 259. lpp., atbalsta viedokli, ka norīkošanas direktīva neharmonizē darba noteikumus, bet tikai ierobežo kolīziju tiesību izvēles brīvību. Däubler, W. “Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1997, 614. lpp., norāda uz to, ka Direktīva 96/71 it īpaši balstās uz EK līguma 57. panta 2. punktu (pēc grozījumiem EKL 47. panta 2. punkts) un EK līguma 66. pantu (pēc grozījumiem — 55. pants). EK līguma 66. pants norāda uz [piemērojamo pasākumu] veidošanas un ierobežošanas iespējām darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā un liek tos attiecīgi piemērot pakalpojumu sniegšanas jomā. Saskaņā ar EK līguma 57. panta 2. punktu Padome dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanai var izdot direktīvas, lai tādā veidā atvieglotu pamatbrīvību (darba ņēmēju brīva pārvietošanās, proti, pakalpojumu sniegšanas brīvība) piemērošanu. Ņemot vērā [direktīvas] priekšmetu, tas ir panākts. Direktīva koordinē darba tiesiskos priekšnoteikumus, kādi jāievēro pakalpojumu sniedzējiem. Forgó, K. “Aktuelles zur Entsenderichtlinie”, ecolex 1996, 818. lpp., skaidro, ka ar Direktīvu 96/71 tikšot likvidētas dažādo kolīziju normu radītās atšķirības. Tomēr arī pēc Direktīvas 96/71 stāšanās spēkā netiks likvidētas atšķirīgo valsts darba tiesību radītās atšķirības, jo direktīvā nav paredzēta satura saskaņošana. Borgmann, B. “Kollisionsrechtliche Aspekte des Arbeitnehmer-Entsendegesetzes”, Praxis des internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 1996, 319. lpp., saskata Direktīvā 96/71 starptautisku imperatīvo normu koordinēšanu darba tiesību jomā. Savu 2007. gada 23. maija secinājumu pašreiz Tiesā izskatāmajā lietā C-341/05 Laval un Partneri 58. punktā ģenerāladvokāts Mengoci [Mengozzi] izskaidro, ka Direktīvas 96/71 mērķis ir koordinēt dalībvalstu tiesību normu kolīzijas noteikumus, lai noteiktu valsts tiesības, kas ir piemērojamas pārrobežu pakalpojumu sniegšanai situācijā, kad darba ņēmējus uz laiku norīko darbā Kopienā, nesaskaņojot nedz dalībvalstu materiālo tiesību normas attiecībā uz darba tiesībām un darba noteikumiem un nosacījumiem, it īpaši saistībā ar algas likmēm, nedz tiesības veikt kolektīvu rīcību.
(
11
)	Skat. ģenerāladvokāta Hēlhuda [Geelhoed] 2005. gada 15. septembra secinājumus lietā C-244/04 Komisija/Vācija (2006. gada 19. janvāra spriedums, Krājums, I-885. lpp., 6. punkts).
(
12
)	Šajā izpratnē skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] 2006. gada 14. decembra secinājumus lietā C-490/04 Komisija/Vācija (2007. gada 18. jūlija spriedums, Krājums, I-6095. lpp.), kā arī secinājumu lietā Laval un Partneri (iepriekš minēti 10. zemsvītras piezīmē) 144.–163. punktu.
(
13
)	2005. gada 12. maija spriedums lietā C-287/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I-3761. lpp., 27. punkts), 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-341/02 Komisija/Vācija (Krājums, I-2733. lpp., 35. punkts), 2001. gada 29. maija spriedums lietā C-263/99 Komisija/Itālija (Recueil, I-4195. lpp., 27. punkts), 2001. gada 8. marta spriedums lietā C-68/99 Komisija/Vācija (Recueil, I-1865. lpp., 38. punkts), 1997. gada 23. oktobra spriedums lietā C-159/94 Komisija/Francija (Recueil, I-5815. lpp., 102. punkts) un 1982. gada 25. maija spriedums lietā 96/81 Komisija/Nīderlande (Recueil, 1791. lpp., 6. punkts).
(
14
)	1988. gada 22. septembra spriedums lietā 272/86 Komisija/Grieķija (Recueil, 4875. lpp., 21. punkts).
(
15
)	Debašu laikā Padomē pret atvērto sarakstu īpaši iebilda Apvienotā Karaliste, Īrija un Portugāle, jo šāds saraksts ir pretrunā direktīvas mērķim radīt skaidrību un palielināt tiesisko drošību (Agence Europe, 43. gadagājums, Nr. 6449, 1995. gada 27./28. marts).
(
16
)	Tā uzskata arī Fuchs, M. un Marhold, F. Europäisches Arbeitsrecht, 2. izdevums, Vīne, 2006, 322. lpp. Borgmann, B. “Kollisionsrechtliche Aspekte des Arbeitnehmer-Entsendegesetzes”, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 316. lpp., uzskata, ka dalībvalstis var mazināt nevēlamu konkurenci ar uzņēmumiem no valstīm ar zemākām darba izmaksām, “saasinot” to starptautiski imperatīvās normas. Kaut gan te esot jāņem vērā arī Kopienu tiesībās noteiktais. Görres, S. “Grenzüberschreitende Arbeitnehmerentsendung in de EU”, Vīne/Grāca, 2003, 122. lpp., uzskata, ka Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta piemērošanas priekšnoteikums ir tāds, ka strīdīgajiem dalībvalstu darba noteikumiem un nosacījumiem ir jābūt sabiedriskās kārtības noteikumiem, kas nav pretrunā EK līguma noteikumiem. Līdz ar to šie autori atzīst, ka, piemērojot Direktīvas 96/71 3. panta 10. punktu, ir jāievēro noteikti priekšnosacījumi, pie kuriem nepieciešamības gadījumā pieder gan pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošana, gan arī precīzs likumdevēja mērķis. Pēc ģenerāladvokāta Mengoci uzskatiem, ko viņš pauž savu 2007. gada 23. maija secinājumu lietā C-341/05 Laval un Partneri 212. punktā, apstāklis, ka valsts tiesību normas pieder sabiedriskās kārtības noteikumu vai imperatīvo tiesību normu kategorijai, vēl neatbrīvo dalībvalstis, kā tas izriet no Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta un judikatūras par EKL 49. pantu, no pienākuma ievērot Līguma noteikumus.
(
17
)	Saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības un darba ņēmēju pārvietošanās brīvības ierobežojumiem skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Horabo Kolomera 2006. gada 16. maija secinājumus apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 Placanica, Palazzese un Sorrichio (2007. gada 6. marta spriedums, Krājums, I-1891. lpp., 143. punkts). Georgiadis, N. Derogation clauses: the protection of national interests in EC law, Brisele, 2006, 72. lpp., norāda uz to, ka visas izņēmumu klauzulas, it īpaši sabiedriskās kārtības izņēmums, pamatā ir pakārtotas ierobežojošās interpretācijas pamatprincipam. Wichmann, J. Dienstleistungsfreiheit und grenzüberschreitende Entsendung von Arbeitnehmern, Frankfurte pie Mainas, 1998, 104. un 105. lpp., uzskata, ka pret plašu interpretāciju var minēt sistēmiskus apsvērumus. Jo jau no šīs klauzulas kā līgumiskas izņēmuma normas izriet, ka ordre public klauzula esot jāinterpretē šauri. Tādēļ norādes uz sabiedrisko kārtību priekšnoteikums ir tāds, ka tiekot skartas būtiskas dalībvalsts suverēnās intereses.
(
18
)	Tiesa vienmēr ir uzsvērusi, ka sabiedriskās kārtības izņēmums kā atkāpe no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa tāpat kā visi izņēmumi no Līguma pamatprincipiem ir jāsaprot šauri un ka dalībvalstis tā piemērojamības apjomu nevar noteikt vienpusēji. Skat. 1975. gada 26. februāra spriedumu lietā 67/74 Bonsignore (Recueil, 297. lpp., 6. punkts), 1975. gada 28. oktobra spriedumu lietā 36/75 Rutili (Recueil, 1219. lpp., 27. punkts), 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Bouchereau (Recueil, 1999. lpp., 33. punkts), 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C-348/96 Calfa (Recueil, I-11. lpp., 23. punkts), 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-482/01 un C-493/01 Orfanopoulos un Oliveri (Recueil, I-5257. lpp., 64. un 65. punkts), 2006. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-503/03 Komisija/Spānija (Krājums, I-1097. lpp., 45. punkts), 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C-441/02 Komisija/Vācija (Krājums, I-3449. lpp., 34. punkts) un 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-50/06 Komisija/Nīderlande (Krājums, I-4383. lpp., 42. punkts).
(
19
)	1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C-296/95 EMU Tabac (Recueil, I-1605. lpp., 30. punkts) un 1982. gada 23. marta spriedums lietā 53/81 (Recueil, 1035. lpp., 10.–12. punkts).
(
20
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts iestādes atsaukšanās uz sabiedriskās kārtības jēdzienu katrā ziņā nozīmē, ka papildus sabiedriskiem traucējumiem, ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv reāls un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar sabiedrības pamatintereses (skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā Rutili, 28. punkts, lietā Bouchereau, 35. punkts, apvienotajās lietās Orfanopoulos un Oliveri, 66. punkts, lietā Komisija/Spānija, 46. punkts, lietā Komisija/Vācija, 35. punkts, un lietā Komisija/Nīderlande, 43. punkts).
(
21
)	Skat. 1974. gada 14. decembra spriedumu lietā 41/74 Van Duyn (Recueil, 1337. lpp., 18. un 19. punkts).
(
22
)	Šis jēdziens atrodams lielā skaitā Kopienu tiesību normu, no kurām primāro tiesību līmenī it īpaši EKL 30. pants, 39. panta 3. punkts, 46. pants, 55. pants un 58. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir ieguvuši nozīmi kā tā saucamie “pamatbrīvību ierobežojumi”, kas ar noteiktiem priekšnoteikumiem pieļauj primārajās tiesībās garantētās preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvas aprites ierobežojumus. Turklāt sabiedriskās kārtības jēdziens sekundārajās tiesībās tiek piemērots vai nu kā izņēmuma klauzula, vai arī kā interpretējošas un precizējošas sekundārās tiesības (attiecībā uz šo skat. Schneider, H. Die öffentliche Ordnung als Schranke der Grundfreiheiten im EG-Vertrag, Bādenbādene, 1998, 53. lpp.).
(
23
)	1988. gada 23. februāra spriedums lietā 429/85 Komisija/Itālija (Recueil, 843. lpp., 9. punkts), 1991. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-292/89 Antonissen (Recueil, I-745. lpp., 18. punkts), 1997. gada 29. maija spriedums lietā C-329/95 VAG Sverige (Recueil, I-2675. lpp., 23. punkts) un 1998. gada 3. decembra spriedums lietā C-368/96 Generics (UK) u.c. (Recueil, I-7967. lpp., 25.–28. punkts).
(
24
)	Iebildums pret 10. paziņojumā pausto viedokli, lai gan tā saturs bija zināms Padomei kā institūcijai un līdz ar to arī Luksemburgas valdībai, ir pretrunā tiesību pamatprincipam “venire contra factum proprium nemini licet”, saskaņā ar kuru neviens nedrīkst rīkoties pretrunā sevis paveiktajam.
(
25
)	Skat. it īpaši 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C-164/99 Portugaia Construções (Recueil, I-787. lpp., 17. punkts) un 2001. gada 15. marta spriedumu lietā C-165/98 Mazzoleni (Recueil, I-2189. lpp., 23. punkts), kuros Tiesa paskaidroja, ka pakalpojumu sniegšanu savā teritorijā dalībvalsts nedrīkst pakļaut prasībai ievērot visus uzņēmuma dibināšanas nosacījumus, ja šādi tiktu apdraudēta to Līguma noteikumu efektivitāte, kuru mērķis ir nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību.
(
26
)	Wolfsgruber, C. Die grenzüberschreitende Entsendung von Arbeitnehmern, Vīne, 2001, 42. lpp., nemin 10. paziņojumu. Tomēr autore uzskata, ka Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta sabiedriskās kārtības jēdziens ir jāinterpretē ciešā saistībā ar Tiesas judikatūru attiecībā uz EKL 46. panta 1. punktu. Saskaņā ar to uzņemošās valsts darba noteikumu un nosacījumu paplašināšana ir iespējama tikai ar priekšnosacījumu, ka “pastāv reāls un pietiekami liels sabiedrības pamatinterešu apdraudējums”. Däubler, W. “Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht”, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 615. lpp., norāda uz to, ka nekādā gadījumā uz pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm nevar piemērot visus uz valsts uzņēmumiem spēkā esošos darba tarifu noteikumus. Daudz lielākā mērā runa ir par minimālo algu un minimālo atvaļinājumu, tāpēc kvalificēta strādnieka lielākai algai, parastajām piemaksām, uzņēmuma maksātajai pensijai utt. nav nekādas nozīmes. No tā var secināt, ka, lai gan Direktīvā 96/71 noteikts minimālo noteikumu klāsts, taču vienlaicīgi, pēc iespējas, mēģināts arī novērst uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem balstītus pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.
(
27
)	Vienlaicīgi Direktīva 91/533 kalpo Darba ņēmēju sociālo pamattiesību hartas 9. punkta transponēšanai, saskaņā ar kuru Eiropas Kopienā katra darba ņēmēja nodarbinātības noteikumi ir jāatrunā tiesību aktos, koplīgumā vai darba līgumā atbilstoši kārtībai, kādu piemēro katrā valstī.
(
28
)	Darba devējam atbilstoši Direktīvas 91/533 2. panta 1. punktam saistībā ar Direktīvas 3. panta 1. punktu ir pienākums ne vēlāk kā divus mēnešus pēc darba uzsākšanas rakstiski informēt darba ņēmēju par būtiskiem darba līguma vai darba attiecību punktiem. Attiecībā uz pienākumu sniegt informāciju Direktīvas 91/533 2. panta 2. punktā ir noteikts minimālās informācijas apjoms. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 91/533 4. panta 1. punktu darba devējam ir jāsniedz rakstiska informācija darbiniekam, kuram jāstrādā citā valstī vai valstīs, kuras nav dalībvalstis un kuru likumi un/vai prakse reglamentē darba līgumu vai darba attiecības, par i) nodarbinātības ilgumu ārzemēs, ii) valūtu, kādā izmaksās atlīdzību, iii) ja vajadzīgs, naudas pabalstu vai pabalstu natūrā par nosūtīšanu darbā uz ārzemēm un, ja vajadzīgs, nosacījumiem, kas reglamentē darbinieka repatriāciju, turklāt arī šajos gadījumos informācija par valūtu, kādā izmaksā atlīdzību, kā arī par pabalstiem par nosūtīšanu darbā ārzemēs var sniegt kā norādi uz normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem. Šie dokumenti ir jānodod darba ņēmējam pirms tā aizceļošanas. Attiecībā uz šo skat. arī Fuchs, M. un Marhold, F. Europäisches Arbeitsrecht, iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē, 79. un nākamās lpp.
(
29
)	Attiecībā uz tiesiskajām attiecībām starp Direktīvu 96/71 un Direktīvu 2006/123 skat. izklāstu 9. zemsvītras piezīmē.
(
30
)	Lenarts, K., Arts, D. un Maselis, I. Procedural Law of the European Union, 2. izdevums, Londona, 2006, 5-056. punkts, 162. lpp., norāda uz to, ka valsts likumu, noteikumu vai administratīvo noteikumu piemērošanas apjoms ir jāvērtē valsts tiesu sniegtas interpretācijas gaismā. Ja valsts noteikumi pieļauj dažādas interpretācijas — vienu, kas neatbilst Kopienu tiesībām un vienu, kas atbilst Kopienu tiesībām — tad Komisijai ir jāpierāda, ka valsts tiesas attiecīgo noteikumu ir interpretējušas neatbilstoši Kopienu tiesībām. Šajā lietā 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkta teksts tomēr ir nepārprotams un nepieļauj cita veida interpretāciju, kas izraisītu Direktīvas 91/533 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu.
(
31
)	Skat. 45. punktu.
(
32
)	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C-76/90 Säger (Recueil, I-4221. lpp., 12. punkts), 1994. gada 9. augusta spriedums lietā C-43/93 Vander Elst (Recueil, I-3803. lpp., 14. punkts), 1996. gada 28. marta spriedums lietā C-272/94 Guiot (Recueil, I-1905. lpp., 10. punkts), 1996. gada 12. decembra spriedums lietā C-3/95 Reisebüro Broede (Recueil, I-6511. lpp., 25. punkts), 1997. gada 9. jūlija spriedums lietā C-222/95 Parodi (Recueil, I-3899. lpp., 18. punkts), iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Portugaia Construções, 16. punkts, un 2006. gada 19. janvāra spriedums lietā C-244/04 Komisija/Vācija (Krājums, I-885. lpp., 30. punkts).
(
33
)	2001. gada 25. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-49/98, C-50/98, no C-52/98 līdz C-54/98 un no C-68/98 līdz C-71/98 Finalarte u.c. (Recueil, I-7831. lpp., 31. punkts) un 1999. gada 23. novembra spriedums apvienotajās lietās C-369/96 un C-376/96 Arblade u.c. (Recueil, I-8453. lpp., 34. punkts).
(
34
)	Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.). Direktīva garantē darba ņēmējiem, kurus skar jaunās, elastīgās darba formas, tādu pašu attieksmi, kādu bauda pilna darba laika darba ņēmēji un darba ņēmēji ar beztermiņa darba līgumiem. Ir jāatvieglo iespēja veikt nepilna darba laika darbu; darba devējiem tiek sniegti ieteikumi, kā tie varētu ņemt vērā darba ņēmēju vēlmes attiecībā uz elastīgām darba formām.
(
35
)	Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīva 99/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.). Direktīva ietver darba uz noteiktu laiku obligātos minimālos noteikumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju nediskrimināciju un lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, izmantojot tiesiski pārmantojamus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus un darba attiecības. Direktīvā dalībvalstis ir aicinātas noteikt sankcijas par šo obligāto minimālo noteikumu pārkāpšanu. Tālāk tajā paredzētas īpašas klauzulas, lai ierobežotu administratīvās izmaksas, kas varētu rasties maziem un vidējiem uzņēmumiem, piemērojot šos jaunos noteikumus.
(
36
)	Vispārējās starpnozaru organizācijas, proti, Eiropas profesionālo un darba devēju apvienību savienība (UNICE), Uzņēmumu ar valsts kapitālu daļu Eiropas centrs (CEEP) un Eiropas arodbiedrību konfederācija (EAK), 1997. gada 6. jūnijā noslēdza Pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu un 1999. gada 18. martā Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, kas attiecīgi jāīsteno ar Direktīvām 97/81 un 99/70. Kā tas izriet no Direktīvas 97/81 četrpadsmitā apsvēruma un attiecīgi no Direktīvas 99/70 sešpadsmitā apsvēruma, direktīva Līguma 249. panta izpratnē tika uzskatīta par piemērotāko [pamatnolīguma īstenošanas] tiesību aktu, jo tādējādi direktīva ir saistoša dalībvalstīm attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet atstāj dalībvalstu iestāžu ziņā direktīvas īstenošanas formu un metožu izvēli.
(
37
)	Neveicot precīzu tiesisko izvērtējumu, pamatojoties uz Direktīvu 96/71, Däubler, W. “Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht”, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 615. lpp., un Borgmann, B. “Entsendung drittstaatsangehöriger Arbeitnehmer durch EU-Unternehmen nach Deutschland”, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik, 1993, 122. lpp., pārstāv viedokli, ka ne visus kolektīvos darba nosacījumus, kas ir spēkā attiecībā uz valsts uzņēmumiem, var piemērot pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm. Borgmann, B. valsts ne vispārējā veidā piemērojamo kolektīvo darba līgumu obligātā attiecināšanā uz ārvalstu darba līgumiem saskata pat atklātu ārvalstu uzņēmumu diskrimināciju.
(
38
)	Tas izriet jau no vispārējā dalībvalsts pienākuma transponēt kādā direktīvā noteikto tā, lai tas atbilstu skaidrības un tiesiskās noteiktības prasībām, ko vēlas panākt direktīva (skat. 1983. gada 1. marta spriedumu lietā 300/81 Komisija/Itālija, Recueil, 449. lpp., 10. punkts, un 1986. gada 2. decembra spriedumu lietā 239/85 Komisija/Beļģija, Recueil, 3645. lpp., 7. punkts).
(
39
)	To Tiesa secināja iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā lietā Portugaia Construções (28. un 29. punkts) par valsts noteikumu par minimālo samaksu pakalpojumu sniedzējiem piemērošanu. Tādēļ valsts iestādēm, proti, tiesām, ir jāpārbauda, vai, objektīvi aplūkojot strīdīgos noteikumus, tie garantē norīkoto darba ņēmēju aizsardzību un vai tie attiecīgajam darba ņēmējam patiešām rada priekšrocības, kas būtiski palielina viņu sociālo aizsardzību. Tādā veidā Tiesa skaidri norādīja uz to, ka tādi šķietami labvēlīgākie valsts darba noteikumu un nosacījumu tiesību akti kā noteikumi par minimālo samaksu [ne vienmēr] vispārīgi spēj sniegt norīkotajiem darba ņēmējiem priekšrocības. Pēc manām domām, tas pats attiecas arī uz kolektīviem darba līgumiem. Līdzīgi [izsakās] arī ģenerāladvokāts Mengoci savu secinājumu lietā Laval un Partneri (iepriekš minēti 16. zemsvītras piezīmē) 237. punktā, norādot uz spriedumu lietā Portugaia Construções.
(
40
)	Runa ir par “Convention collective de travail pour le métier de plafonneur-façadier” (Lielhercogistes 1996. gada 31. janvāra noteikumi — Mémorial A — Nr. 14), “Convention collective de travail pour les métiers d’installateur sanitaire et d’installateur de chauffage et de climatisation” (Lielhercogistes 1996. gada 23. septembra noteikumi, Mémorial A — Nr. 72), “Contrat collectif pour le bâtiment” (Lielhercogistes 1997. gada 18. februāra noteikumi, Mémorial A — Nr. 14).
(
41
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.).
(
42
)	Luksemburgas valdība atbildes vēstulē norādīja uz sagatavoto likuma grozījumu, ar kuru 2002. gada 20. decembra likuma 1. panta 1. punkta 3. apakšpunktā būtu iekļauta norāde uz ikdienas atpūtas laiku un pārtraukumiem. Saskaņā ar atbildi uz iebildumu rakstu grozījumi veikti ar 2006. gada 19. maija Likuma par Direktīvu 2003/88 un 96/71 transponēšanu 4. pantu (Loi du 19 mai 2006 1] transposant la directive 2003/88/CE du Parlement européen et du Conseil du 4 novembre 2003 concernant certains aspects de l’aménagement du temps de travail; 2] modifiant la loi modifiée du 7 juin 1937 ayant pour objet la réforme de la loi du 31 octobre 1919 portant règlement légal du louage de services des employés privés; 3] modifiant la loi modifiée du 9 décembre 1970 portant réduction et réglementation de la durée de travail des ouvriers occupés dans les secteurs public et privé de l’économie; 4] modifiant la loi modifiée du 17 juin 1994 concernant les services de santé au travail; 5] modifiant la loi du 20 décembre 2002 portant 1. transposition de la directive 96/71/CE du Parlement européen et du Conseil du 16 décembre 1996 concernant le détachement de travailleurs effectué dans le cadre d’une prestation de service; 2. réglementation du contrôle de l’application du droit du travail [2006. gada 31. maijaMémorial A — Nr. 97, 1806. lpp.]).
(
43
)	2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C-119/04 Komisija/Itālija (Krājums, I-6885. lpp., 27. un 28. punkts), 2002. gada 7. marta spriedums lietā C-29/01 Komisija/Spānija (Recueil, I-2503. lpp., 11. punkts), 2001. gada 15. marta spriedums lietā C-147/00 Komisija/Francija (Recueil, I-2387. lpp., 26. punkts), 2001. gada 21. jūnija spriedums lietā C-119/00 Komisija/Luksemburga (Recueil, I-4795. lpp., 14. punkts), 2000. gada 30. novembra spriedums lietā C-384/99 Komisija/Beļģija (Recueil, I-10633. lpp., 16. punkts), 1997. gada 3. jūlija spriedums lietā C-60/96 Komisija/Francija (Recueil, I-3827. lpp., 15. punkts), 1996. gada 17. septembra spriedums lietā C-289/94 Komisija/Itālija (Recueil, I-4405. lpp., 20. punkts) un 1996. gada 12. decembra spriedums lietā C-302/95 Komisija/Itālija (Recueil, I-6765. lpp., 13. punkts).
(
44
)	Iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietā Säger (12. punkts), lietā Vander Elst (14. punkts), lietā Guiot (10. punkts), lietā Reisebüro Broede (25. punkts), lietā Parodi (18. punkts), iepriekš 39. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Portugaia Construções (16. punkts) un iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Vācija (30. punkts).
(
45
)	Iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā apvienotajās lietās Arblade u.c. (50. punkts) Tiesai bija jālemj par kāda valsts tiesību akta saderību ar Kopienu tiesībām, kas uzlika par pienākumu darba devējam, kas Līguma izpratnē darbojas kā pakalpojumu sniedzējs, papildus jau viņa veiktajām iemaksām tās dalībvalsts fondos, kurā viņš bija reģistrēts, veikt darba devēju iemaksas arī uzņemošās dalībvalsts fondos. Tiesa šajā faktā saskatīja pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, jo šāds pienākums citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmumam uzliek papildu administratīvās un ekonomiskās izmaksas un apgrūtinājumu tā, ka šie uzņēmumi salīdzinājumā ar uzņemošajā dalībvalstī reģistrētiem darba devējiem, raugoties no konkurences viedokļa, neatradās vienlīdzīgā situācijā un tas varēja šos uzņēmumus atturēt no pakalpojumu sniegšanas uzņemošajā dalībvalstī. Skat. arī iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Finalarte u.c. (30. punkts), kas savukārt atsaucas uz iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Mazzoleni (24. punkts). Šajā spriedumā Tiesa konstatēja, ka valsts noteikumu par minimālo darba samaksu piemērošana pakalpojumu sniedzējiem, kas reģistrēti kādā ar uzņemošo dalībvalsti robežojošā reģionā, rada nesamērīgi lielas papildu administratīvās izmaksas, ja darba ņēmēju, kuri tiek norīkoti darbam uzņemošajā valstī tikai uz [konkrētām] stundām, atalgojums ir jāaprēķina atsevišķi.
(
46
)	Skat. iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Finalarte u.c. (36. punkts) un 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-445/03 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-10191. lpp., 41. punkts), kuros Tiesa noteica, ka nepieciešamība ievērot administratīvās formalitātes ir pietiekams pamats, lai pieņemtu, ka ir notikusi pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošana. Savos 2004. gada 15. jūlija secinājumos lietā C-445/03 Komisija/Luksemburga (2004. gada 21. oktobra spriedums, Krājums, I-10191. lpp., 17. punkts) ģenerāladvokāts Ruiss-Harabo Kolomers norāda uz to, ka pakalpojumu sniedzēji, kas vēlas īstenot savas tiesības sniegt pakalpojumus jebkuras dalībvalsts teritorijā, veicot sava personāla norīkošanu pat tad, ja tas sastāv no trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi uzturas Kopienu teritorijā, ir pakļauti dažādām neērtībām. Viena no tām ir saistīta ar pienākumu saņemt darba atļauju, kuras piešķiršana ir atkarīga ne tikai no iestāžu rīcības brīvības, bet ir arī sarežģīta un saistīta ar administratīvām formalitātēm, kas var būt laikietilpīgas, sarežģītas vai dārgas. Otra neērtība ir saistīta ar pārbaudēm, ko veic papildus uzņēmuma dibināšanas valstī veiktajām, ja tās savstarpēji nedublējas. Bieži vien šīs formalitātes liek atteikties no pakalpojumu sniegšanas vai ir iemesls kavējumiem, kas rada zaudējumus. Ņemot vērā šos faktus, arī turpmāk ir jābalstās uz šo judikatūru.
(
47
)	2006. gada 21. septembra spriedums lietā C-168/04 Komisija/Austrija (Krājums, I-9041. lpp., 43. punkts), iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Vācija (36. punkts) un iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Arblade u.c. (38. punkts).
(
48
)	Attiecībā uz Tiesas judikatūru par darba ņēmēju sociālo aizsardzību skat. 1981. gada 17. decembra spriedumu lietā 279/80 Webb (Recueil, 3305. lpp., 19. punkts), 1982. gada 3. februāra spriedumu apvienotajās lietās 62/81 un 63/81 Seco (Recueil, 223. lpp., 10. punkts), 1990. gada 27. marta spriedumu lietā C-113/89 Rush Portuguesa (Recueil, I-1417. lpp., 18. punkts), iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā Vander Elst (25. punkts) un lietā Guiot (16. punkts), iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus apvienotajās lietās Arblade u.c. (36. punkts) un apvienotajās lietās Finalarte u.c. (40. un 45. punkts), 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-60/03 Wolff & Müller (Krājums, I-9553. lpp., 35. punkts) un iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija (47. punkts), kā arī iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto ģenerāladvokāta Mengoci secinājumu lietā Laval un Partneri 249. punktu. Attiecībā uz judikatūru par ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu skat. iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija (56. punkts). Tas, ka Kopienu tiesības nevēlas aizsargāt ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu, izriet no 1996. gada 2. maija sprieduma lietā C-206/94 Paletta II (Recueil, I-2357. lpp., 28. punkts), kurā Tiesa secināja, ka Kopienu tiesības darba devējam neaizliedz iesniegt valsts tiesā pierādījumus, balstoties uz kuriem valsts tiesa, iespējams, var secināt, ka darba ņēmējs ļaunprātīgi vai krāpnieciski ir informējis par atbilstoši Regulas Nr. 574/72 18. pantam konstatētu darba nespēju, lai gan nemaz nav bijis slims.
(
49
)	Iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Austrija (43. punkts) un iepriekš 48. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Rush Portuguesa (17. punkts).
(
50
)	Iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Arblade u.c. (35. punkts), iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Mazzoleni (26. punkts) un 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C-60/03 Wolff & Müller (Krājums, I-9553. lpp., 34. punkts). Teyssié, B. Droit européen du travail, 2. izdevums, Parīze, 2003, 158. un 159. lpp., uzskata, ka nepieciešamība ievērot kādu administratīvo formalitāti esot pamatota tikai tad, ja tā kalpo attiecīgā darba ņēmēja interesēm. Darba ņēmēju sociālā aizsardzība kā likumīgs pamatojums nedrīkstētu būt aizbildināšanās nolūkā radīt tiesību normas, kas kavē pakalpojumu sniegšanas brīvību.
(
51
)	Saskaņā ar 2002. gada 20. decembra likuma 11. pantu “Valsts darba inspekcijas un Muitas pārvaldes pienākums ir uzraudzīt šī Likuma normu piemērošanu šo iestāžu kompetences ietvaros”. Attiecībā uz Valsts darba inspekcijas kompetenci noteicošs ir 1974. gada 4. aprīļa Likums par Valsts darba inspekcijas reorganizāciju (Mémorial A — Nr. 27, 485. lpp.).
(
52
)	Skat. provizoriski izpildāmo Valsts darba inspekcijas 2004. gada 29. aprīļa lēmumu, adresētu kādam konkrētam uzņēmumam, kurā inspekcija aizliedz sniegt pakalpojumus nereģistrētiem darba ņēmējiem (“ordonnance exécutoire par provision: cessation de prestations de travail détachées non-déclarées”), kopija pievienota prasības pieteikuma A-5 pielikumā.
(
53
)	Likumdevējs aizliedz noteiktas darbības (vai noteiktus nodomus) nevis tādēļ, ka tās vispār nedrīkstētu veikt, bet gan tādēļ, ka vispirms kompetentajām iestādēm būtu jāpārbauda, vai tās katrā atsevišķa gadījumā nepārkāpj noteiktus materiāli tiesiskos tiesību aktus. Ja šīs pārbaudes rezultāts ir pozitīvs un izrādās, ka šī darbība atbilst materiālajām tiesībām, tad atļauja tiek piešķirta. Tātad aizliegums jau no paša sākuma ir pakļauts nosacījumam, ka atļauja ir jāizsniedz, ja atļaujas izsniegšanas procedūrā netiek konstatēti nekādi likumos noteikti atteikuma iemesli. Tādēļ “atļaujas” gadījumā ir runa arī par “aizliegumu strādāt, nesaņemot atļauju” (skat. Maurer, H. Allgemeines Verwaltungsrecht, 15. izdevums, Minhene, 2004, 51. punkts, 218. lpp.). Pastāvot šādam aizliegumam strādāt, nesaņemot atļauju, ir nešaubīgi redzams Luksemburgas tiesību aktu ierobežojošais raksturs 2002. gada 20. decembra likuma 7. panta 1. punktā. Attiecībā uz darba ņēmēju, kas ir trešās valsts pilsoņi, norīkošanu darbā, ko veic Kopienā reģistrēts pakalpojumu sniedzošs uzņēmums, Tiesa jau ir atzinusi, ka valsts tiesiskais regulējums, kas pakļauj citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma pakalpojumu sniegšanu savas valsts teritorijā administratīvas atļaujas saņemšanai, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē. Skat. iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija (40. punkts), iepriekš 46. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Luksemburga (24. punkts) un iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Vander Elst (15. punkts).
(
54
)	Šajā izpratnē saistībā ar direktīvām skat. 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C-360/87 Komisija/Itālija (Recueil, I-791. lpp., 12. punkts) un 1995. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-220/94 Komisija/Luksemburga (Recueil, I-1589. lpp., 10. punkts). Tālāk skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-162/99 Komisija/Itālija (Recueil, I-541. lpp., 22.–25. punkts) un 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C-478/01 Komisija/Luksemburga (Recueil, I-2351. lpp., 20. punkts).
(
55
)	Provizoriski izpildāmā Valsts darba inspekcijas 2004. gada 29. aprīļa lēmumā, kas adresēts kādam konkrētam uzņēmumam, kurā inspekcija aizliedz sniegt pakalpojumus nereģistrētiem darba ņēmējiem (“ordonnance exécutoire par provision: cessation de prestations de travail détachées non-déclarées”), kura kopija pievienota prasības pieteikuma A-5. pielikumā, Valsts darba inspekcija norāda, ka dokumenti par norīkotā darba ņēmēja sociālo un darba tiesību statusu ir jāiesniedz pirms pārrobežu pakalpojumu sniegšanas, turklāt vārds “antérieurement” tiek rakstīts ar lieliem burtiem, lai, iespējams, pamācītu nelikumīgi rīkojošos uzņēmumus.
(
56
)	Iepriekš 46. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Luksemburga, 31. punkts.
(
57
)	Šajā izpratnē arī ģenerāladvokāts Hēlhuds savos 2005. gada 15. septembra secinājumos lietā C-244/04 Komisija/Vācija (iepriekš minēti 11. zemsvītras piezīmē, 28. punkts) attiecībā uz kādu Vācijas noteikumu, saskaņā ar kuru tika piemērota iepriekšēja atļaujas izsniegšanas procedūra citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja darba ņēmēju — trešo valstu pilsoņu norīkošanai darbā pakalpojumu sniegšanai Vācijas teritorijā. Ģenerāladvokāts uzskata, ka iepriekšējs kontroles pasākums nav samērīgs, jo uzņēmumiem, kuri neievēro valsts tiesību aktus attiecībā uz darba ņēmēju aizsardzību, ir jāuzņemas atbildība par norīkošanu darbā, kas veikta prettiesiskos apstākļos, un tos var saukt pie atbildības. Iepriekšēja pārbaude nevar tikt pamatota ar nepieciešamību nodrošināt, lai šī norīkošana darbā tiktu veikta tiesiskā veidā.
(
58
)	To Luksemburgas valdība implicīti atzina savas atbildes uz Komisijas brīdinājuma vēstuli 5. lpp. Šajā atbildē Luksemburgas valdība atzīst ārvalstu uzņēmumiem uzlikto īpašo slogu, ko rada nepieciešamība noteikt Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi.
(
59
)	Skat. 71. punktu.
(
60
)	Skat. 72. punktu.
(
61
)	Skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Säger (13. punkts), kā arī iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Mazzoleni (23. punkts).
(
62
)	2002. gada 7. februāra spriedums lietā C-279/00 Komisija/Itālija (Recueil, I-1425. lpp., 17. un 18. punkts).
(
63
)	Iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Arblade u.c. (76. punkts) un 1986. gada 4. decembra spriedums lietā 205/84 Komisija/Vācija (Recueil, 3755. lpp., 54. punkts).
(
64
)	Iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā apvienotajās lietās Arblade u.c. (79. punkts) Tiesa secināja, ka “dalībvalstu sadarbības vai informācijas apmaiņas sistēma Direktīvas 96/71 4. panta izpratnē [padarītu] lieku dokumentu uzglabāšanu uzņemošajā dalībvalstī pēc tam, kad darba devējs šajā valstī vairs nenodarbina darba ņēmējus”. Saskaņā ar šo noteikumu dalībvalstīm ir pienākums izveidot institūcijas, kas nodrošinātu ciešu dalībvalstu sadarbību darba noteikumu un nosacījumu jomā. Tādā veidā katras dalībvalsts tiesām ir jārada iespēja uzzināt par darba nosacījumiem attiecīgajā darba vietā citā dalībvalstī. Kā šādas institūcijas galvenokārt ir domāti sakaru biroji vai citas administratīvās palīdzības iestādes. Īpaši nozīmīga ir direktīvā paredzētā to iestāžu sadarbība, kas ir atbildīgas par attiecīgo darba noteikumu un nosacījumu uzraudzību. Šī sadarbība it īpaši ir saistīta ar atbildēm uz citu dalībvalsts kompetento iestāžu pieprasījumiem, kas attiecas uz i) informāciju par darbaspēka starptautisku izīrēšanu, ii) informāciju par acīmredzamiem pārkāpumiem un iii) informāciju par iespējamām nelikumīgām starptautiskām darbībām. Savstarpējā palīdzība tiek sniegta bez maksas (attiecībā uz šo skat. Forgó, K. “Aktuelles zur Entsenderichtlinie”, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 817. lpp.).
(
65
)	Skat. iepriekš 33. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Arblade u.c. (65. un 74. punkts), kas attiecas uz darba ņēmēju sociālo aizsardzību celtniecības nozarē.