62021CC0660
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 26 януари 2023 година (
1
)
Дело C‑660/21
Procureur de la République
Наказателно производство
срещу
K.B,
F.S.
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Районен наказателен съд Вилфранш-сюр-Сон, Франция)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Член 82, параграф 2 ДФЕС — Принципи на взаимно доверие и на взаимно признаване — Право на информация в наказателното производство — Право на уведомяване за правото да се запази мълчание — Директива 2012/13/ЕС — Членове 3 и 4 — Право на защита — Ефективна съдебна защита — Национална съдебна практика, която забранява на наказателния съд служебно да провери дали са нарушени процесуални права, изведени от правото на ЕС — Процесуална автономия на държавите членки — Принципи на равностойност и на ефективност“
1.
„Единни в многообразието“ — такъв е девизът на Европейския съюз (
2
), а това е и предизвикателството, пред което той е изправен при изграждането си, доколкото балансът между тези два полюса може да бъде труден за намиране. Такъв е случаят в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, която традиционно се отнася до националния суверенитет, и по-конкретно в областта на наказателния процес, която правилно се счита за „една от областите на наказателното право, най-дълбоко вкоренени в правните традиции или правната култура на държавите, или дори в техните културни традиции или култура изобщо“ (
3
).
2.
Настоящото дело засяга именно деликатната тема за задачата на наказателния съд в съдебната фаза, като Съдът трябва да отговори на следния въпрос: длъжен ли е съдът служебно да обсъди процесуално нарушение, изведено от нарушение на правото на наказателно преследваното лице да бъде уведомено за правото му да запази мълчание?
Правна уредба
Правото на Съюза
3.
От значение за настоящото дело са член 82, параграф 2 ДФЕС, член 3, член 4 и член 8, параграф 2 от Директива 2012/13/ЕС (
4
), член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Френското право
4.
Член 63‑1 от Code de procédure pénale (Наказателно-процесуалния кодекс, наричан по-нататък „CPP“) предвижда:
„Задържаното лице се информира незабавно от служител на съдебната полиция или, под надзора на последния, от агент на съдебната полиция на език, който то разбира, при необходимост чрез формуляра, предвиден в тринадесети параграф:
1° за наложената му мярка полицейско задържане, както и за продължителността на мярката и евентуалното ѝ удължаване;
2° за предполагаемата правна квалификация, дата и място на престъплението, за което е заподозряно, че е извършило или се е опитало да извърши, както и за основанията за полицейското му задържане, изброени в точки 1°—6° от член 62‑2;
3° за обстоятелството, че има:
–
правото да поиска да бъде осведомен негов близък и работодателят му, както и, ако е с чуждо гражданство, консулските служби на държавата, чийто гражданин е, и при необходимост да осъществи връзка с тези лица съгласно член 63‑2,
–
правото да бъде прегледано от лекар съгласно член 63‑3,
–
правото на адвокатска помощ в съответствие с членове 63‑3-1—63‑4-3,
–
ако е необходимо — правото на съдействие от устен преводач,
–
правото да се запознае с документите, посочени в член 63‑4-1, във възможно най-кратък срок и най-късно преди евентуалното удължаване на срока на полицейското задържане,
–
правото да представи пред прокурора или, когато е приложимо, пред съдията по мерките за неотклонение, когато същият се произнася по евентуалното удължаване на задържането под стража, становище с цел тази мярка да бъде прекратена. Ако не бъде доведено пред магистрат, лицето може да изрази устно становище в протокол за изслушване, който се предоставя на магистрата, преди той да вземе решение по въпроса за удължаването на срока на мярката,
–
правото по време на разпитите, след снемане на самоличността му, да прави изявления, да отговаря на зададените му въпроси или да запази мълчание.
Ако е с увреден слух и не може да чете и пише, лицето трябва да бъде подпомагано от жестомимичен преводач или от друго квалифицирано лице, което владее език или метод, позволяващ му да общува с него. Може да се прибегне и до техническо устройство, което прави възможна комуникацията с лице с увреден слух.
Ако не разбира френски език, лицето трябва да бъде информирано за правата си от устен преводач, при необходимост след като му бъде връчен формуляр за незабавното му информиране.
Информирането, осъществено по реда на този член, се отразява в протокола от полицейското задържане и се подписва от задържаното лице. Евентуалният му отказ да подпише, също се отбелязва.
В изпълнение на член 803‑6 документът, в който са изложени тези права, се връчва на лицето при информирането му за неговото задържан“.
5.
Член 385, първа алинея от CPP гласи:
„Наказателният съд има правомощието да обявява недействителността на производствата, образувани пред него, освен когато е сезиран от съдия-следователя или от следственото отделение“.
[…]“.
6.
Съгласно член 802 от този кодекс:
„При нарушение на предвидените в закона формални изисквания, съставляващо предпоставка за обявяване на недействителност, или при неспазване на съществените процесуални правила, всеки съд, включително Cour de cassation (Касационния съд), който е сезиран с искане за отмяна или който установи служебно такава нередовност, може да обяви нeдействителността само ако същата накърнява интересите на страната, за която се отнася“.
Фактите по спора, главните производства и преюдициалният въпрос
7.
Вечерта на 22 март 2021 г. помощник-служители на съдебната полиция забелязват на служебен паркинг подозрителното присъствие на две лица, които се опитвали да се скрият от погледа им. Помощник-служителите забелязват, че резервоарът на камион, намиращ се на този паркинг, е отворен и че наблизо има бидони. В 22,25 ч. в рамките на разследване за кражба на гориво, образувано на местопрестъплението, те арестуват двамата заподозрени — K.B. и F.S., на които са поставени белезници, за се предотврати всякакъв опит да избягат.
8.
След като разпитват K.B. и F.S., помощник-служителите на съдебната полиция уведомяват служител на съдебната полиция, който разпорежда незабавното довеждане на двете лица с цел задържането им.
9.
Тези помощник-служители на съдебната полиция след това повикват друг полицейски служител, който пристига на мястото в 22,40 ч. и претърсва автомобила на К.B. и F.S. Този служител също им задава въпроси, на които те са отговорили. При претърсването на автомобила са намерени уличаващи предмети като тапи, фуния и електрическа помпа.
10.
В 22,50 ч. прокурорът е уведомен за задържането на F.S. и К.B., които са уведомени за правата си съответно в 23,00 ч. и 23,06 ч.
11.
Запитващата юрисдикция, пред която е образувано делото на K.B. и F.S. за кражба на гориво, извършена от няколко лица, установява, че действия по разследване са извършени и самоуличаващи изявления са събрани, преди K.B. и F.S. да бъдат уведомени за правата им, предвидени в членове 3 и 4 от Директива 2012/13. С оглед на късното задържане, уведомяване на прокурора и уведомяване за правата, и по-специално за правото да се запази мълчание, действията по претърсване на автомобила, задържане на заподозрените и всички произтичащи от това действия следва по правило да бъдат обявени за невалидни.
12.
В тази насока запитващата юрисдикция посочва, че съгласно съдебната практика на Cour de cassation, France (Касационен съд), освен ако са налице непреодолими обстоятелства, всяко забавяне както при уведомяването на задържаните лица за техните права, така и при уведомяването на прокурора представлява основание за отмяна на мярката за задържане на тези лица.
13.
Тя посочва, че Cour de cassation (Касационен съд) обаче е постановил също така, че наказателните съдилища нямат право да обсъждат служебно възражения за недействителност на процесуалните действия, с изключение на липсата на компетентност, тъй като обвиняемият, който има право да бъде подпомаган от адвокат, когато се явява или е представляван пред наказателния съд, може да изложи такова възражение за недействителност, като обвиняемият има същата възможност и в рамките на въззивното производство, ако не се е явил или не е бил представляван на първа инстанция (
5
).
14.
При изслушването на K.B. и F.S. обаче техните защитници не повдигат възражение за недействителност на процесуалните действия.
15.
Според запитващата юрисдикция от тази практика на Cour de cassation (Касационен съд) следва, че не наказателният съдия осигурява предимството и ефективността на правото на Съюза за страната в процеса, а нейният адвокат. Ето защо според нея в случаите на леки престъпления и/или на страни в процеса, които не са подпомагани от адвокат, съдията няма да може да гарантира ефективността на правото на Съюза, като констатира, когато е необходимо, служебно, че то е било нарушено.
16.
В това отношение запитващата юрисдикция се позовава на практиката на Съда, съгласно която при липсата на правила на Съюза в дадена област, както в настоящия случай, въз основа на принципа на процесуална автономия вътрешният правен ред на всяка държава членка трябва да уреди процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата на страните в процеса, при условие обаче че те не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни вътрешноправни положения (принцип на равностойност), и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност). В решение от 14 декември 1995 г., Peterbroeck (
6
) Съдът постановява, че правото на Общността не допуска прилагането на национална процесуалноправна норма, която забранява на националния съд, сезиран в рамките на неговата компетентност, да преценява служебно съвместимостта на даден акт на вътрешното право с разпоредба на Съюза, когато последната не е била посочена от правния субект в рамките на определен срок.
17.
Освен това запитващата юрисдикция цитира практиката на Съда в областта на защитата на потребителите, с която Съдът прави извод, че националният съд е длъжен да разгледа служебно нарушението на Директива 93/13/ЕИО (
7
), доколкото такова разглеждане позволява да бъдат постигнати предвидените в тази директива резултати. Според нея тази съдебна практика признава статута на националния съд като орган на държава членка, както и съответстващото му задължение да участва пълноправно в процеса по транспониране на директивите в особен контекст, характеризиращ се с по-слабото положение на една от страните в производството. Тя смята, че тази логика относно потребителя би могла напълно да се пренесе към подсъдимия по наказателни дела, тъй като последният не е непременно подпомаган от адвокат, за да защити правата си.
18.
Запитващата юрисдикция подчертава, че ако Съдът приеме, че забраната за служебно установяване на нарушение на национална разпоредба, предназначена за транспониране на директива, противоречи на правото на Съюза, националният съд би могъл да осигури ефективността на това право, дори когато страната няма адвокат или когато адвокатът не е установил нарушение на правото на Съюза. В случая запитващата юрисдикция посочва, че ако може да повдигне служебно въпроса за късното уведомяване относно правото на мълчание, тя ще може да обяви за невалидни действията, които са от решаващо значение за установяване на вината на обвиняемите, а именно претърсването на автомобила и направените самоуличаващи изявления, както и полицейското задържане и произтичащите от него действия.
19.
При тези обстоятелства Tribunal Correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Районен наказателен съд Вилфранш-сюр-Сон, Франция) решава да спре производството и да отправи следния въпрос към Съда:
„Трябва ли член 3 (право на информация относно правата) и член 4 (декларация за правата при арест) от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент [и на Съвета] от 22 май 2012 г., член 7 (право на лицата да запазят мълчание) от [Директива 2016/343/ЕС], във връзка с член 48 (презумпция за невиновност и право на защита) от Хартата на основните права на Европейския съюз, да се тълкуват в смисъл, че не допускат наложената на националния съд забрана да разглежда служебно нарушение на правото на защита, гарантирано от посочените директиви, и по-специално забраната да разглежда служебно, с оглед на отмяната на производството, непредоставянето на информация за правото да се запази мълчание при ареста или късното предоставяне на информация за правото да се запази мълчание?“.
Производството пред Съда
20.
Обвиняемите в главното производство, френското и ирландското правителство, както и Европейската комисия представят писмени и устни становища по време на заседанието от 20 септември 2022 г.
Анализ
21.
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 3 и 4 от Директива 2012/13 и член 7 от Директива 2016/343 (
8
), тълкувани в светлината на член 48 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат съдебна практика, която забранява на наказателния съд, компетентен да прецени виновността на наказателно преследваното лице, служебно, с цел обявяване на недействителност на процесуалните действия (
9
), да обсъди въпроса за нарушаването на правото на лицето да бъде уведомено за правото му да запази мълчание.
По приложимостта на Директива 2012/13
22.
В заседанието бе повдигнат въпросът за приложимостта на Директива 2012/13 с оглед на текста на член 2, параграф 1 от нея, съгласно който тя се прилага „от момента, в който лицето бъде уведомено от компетентните органи на държава членка, че е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление“. Тази формулировка можела да изключи прилагането ratione temporis на посочената директива във всяка ситуация, предхождаща официалното съобщаване на тази информация.
23.
Следва да се припомни, че съгласно член 1 от Директива 2012/13 тя има за предмет установяването на минимални правила относно правата на заподозрените и обвиняемите в наказателното производство, и по-специално правото да бъдат информирани за правата им. Приложното поле на тази директива е определено в член 2 от нея. Съгласно член 3 от тази директива „[д]ържавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите се предоставя незабавно информация относно […] процесуални права […] с цел да се позволи ефективното им упражняване“.
24.
Както се посочва в съображение 19 от Директива 2012/13, с правото на информация относно правата се цели да се осигури справедливостта на наказателното производство и да се гарантира ефективността на правото на защита още от първите етапи на това производство. Всъщност, видно от точка 24 от предложението за директива на Комисията от 20 юли 2010 г. (COM(2010) 392 final), въз основа на което е приета Директива 2012/13, рискът от изтръгване на самопризнания е най-голям в периода непосредствено след задържането, така че „е особено важно заподозряното или обвиненото лице да бъде информирано относно своите права своевременно, т.е. незабавно след задържането [му], и по най-ефикасния начин“. В съображение 19 от Директива 2012/13 също така се подчертава, че правото на съответното лице да бъде информирано за правата си, трябва да се прилага „не по-късно от първия разпит на заподозряното лице или обвиняемия в рамките на производството от полицията“, като съгласно съображение 22 от тези директива в случай на арест или задържане на засегнатото лице трябва „незабавно“ да се предостави писмена декларация с информация относно приложимите процесуални права (
10
).
25.
От изложеното следва, че лицата, заподозрени в извършването на престъпление, трябва да бъдат уведомени за правата им при първа възможност щом подозренията срещу тях дадат основание на компетентните органи, извън хипотезите на неотложност, да ограничат свободата им посредством мерки на принуда, и най-късно преди първия им разпит от полицията в рамките на производството (
11
). Тъй като съобщаването на правата трябва да се извърши на ранен етап от производството, за да бъде ефективно, Съдът е постановил, че компетентните органи на държава членка могат да информират съответните лица, че са заподозрени или обвинени в извършване на престъпление, чрез официално уведомление или „по друг начин“ или „независимо по какъв начин“, като начинът, по който тази информация достига до тях, е без значение (
12
).
26.
Освен това е важно да се подчертае, че съгласно съображение 14 от Директива 2012/13 последната се основава на правата, установени в Хартата, и по-специално в членове 6, 47 и 48 от нея, като развива членове 5 и 6 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), както е тълкувана от Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), и че понятието „обвинение“ в тази директива се използва за описание на същото понятие като термина „обвинение“, използван в член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. В тази насока има „обвинение от наказателноправна гледна точка“, когато дадено лице е официално обвинено от компетентните органи или когато действията, извършени от тях поради подозренията срещу него, имат значително отражение върху неговото положение. Така например лицето, арестувано по подозрение, че е извършило престъпление, може да се смята за „обвинено в престъпление“ и да претендира защита по член 6 от ЕКПЧ (
13
). По-специално, всеки „обвиняем“ по смисъла на този член има право да бъде информиран за правото си да запази мълчание (
14
).
27.
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че вечерта на 22 март 2021 г. вниманието на полицейските служители е било привлечено от присъствието на две лица на служебен паркинг, занимаващи се с някаква дейност около камион с отворен резервоар и бидони в близост и опитващи се да се скрият от полицията, като това е довело до тяхното задържане и поставяне на белезници. Чрез тези недвусмислени принудителни действия последните са били уведомени, че са заподозрени в извършването на престъпление, в този случай кражба на гориво, което определя прилагането на Директива 2012/13. Ето защо в съответствие с член 3, параграф 1, буква д) от Директива 2012/13 двете засегнати лица са имали право да бъдат информирани незабавно за своите права, включително за правото да запазят мълчание.
28.
Накрая, тълкуването на член 2, параграф 1 от Директива 2012/13, посочено в точка 22 от настоящото заключение, би означавало късното и следователно нередовно уведомяване за правата, предвидени в тази директива, да се превърне в основание за нейното неприлагане, което е логически и правно неприемливо.
По обхвата на преюдициалното запитване
29.
Струва ми се необходимо, на първо място, да се разгледа въпросът за точния смисъл на преюдициалното запитване с оглед на неговата формулировка. От нея става ясно, че запитващата юрисдикция, изглежда, ограничава запитването си единствено до проблема за несъвместимостта с правото на Съюза на националната съдебна практика, забраняваща служебно разглеждане, в противоречие с желанието на тази юрисдикция да може да упражнява такава компетентност. В този смисъл преюдициалният въпрос, с който е сезиран Съдът, не би се отнасял до наличието на евентуално задължение за служебно разглеждане, наложено на националния съд от правото на Съюза при обстоятелствата по главното производство.
30.
Това тълкуване на преюдициалния въпрос ми се струва спорно, доколкото в акта за преюдициално запитване националният съд изрично цитира практиката на Съда, от която следва, че националният съд е „длъжен“ да провери служебно дали е налице нарушение на правото на Съюза в областта на защитата на потребителите от неравноправни клаузи. Ясно е, че според тази юрисдикция горепосочената съдебна практика трябва да намери приложение в главното производство с оглед на приравняването на обвиняемите на потребители, предвид общата им позиция на по-слаба страна в съответните производства. В тази насока е показателно да се отбележи, че както обвиняемите в главното производство, ирландското и френското правителство, така и Комисията са включили в становищата си отговори относно наличието на произтичащо от правото на Съюза задължение за служебно разглеждане — въпрос, който всъщност ми се струва трудно да се отдели от предмета на преюдициалното запитване.
31.
На второ място, следва да се отбележи, че правото на Съюза предвижда в два отделни правни акта правото на заподозрените или обвиняемите да запазят мълчание, а именно Директива 2012/13 и Директива 2016/343. В членове 3 и 4 първият от тях предвижда съществуването на правото на информиране и на правото на запазване на мълчание, докато вторият закрепва в член 7 последното като материално право наред с правото на недопускане на самоуличаване, като и двете са посочени като аспекти на презумпцията за невиновност. Съгласно съображения 26 и 27 от Директива 2016/343 правото на запазване на мълчание и правото на недопускане на самоуличаване се прилагат по отношение на въпроси, свързани с престъплението, за което е повдигнато обвинение, и предполагат, че компетентните органи не следва да принуждават заподозрените или обвиняемите да предоставят информация, ако тези лица не желаят да го
направят, като второто съображение препраща към тълкуването, дадено от ЕСПЧ (
15
).
32.
Запитващата юрисдикция счита, че правото да не се свидетелства против себе си, е свързано преди всичко със зачитане на волята на обвиняемия да запази мълчание и предполага, че в наказателното дело обвинението се стреми да обоснове обвинението си, без да прибягва до доказателства, получени чрез принуда или натиск, при незачитане на волята на обвиняемия. Основанието за съществуването на тези права е по-специално да се защити обвиняемият от неправомерна принуда от страна на властите, като така се избегнат съдебни грешки и се постигнат целите на член 6 от ЕКПЧ (
16
). Следователно член 7 от Директива 2016/343 и член 6 от ЕКПЧ имат общо разбиране за посочените права, а именно защита в хода на разпита срещу получаване на доказателства чрез принуда въпреки предварително изразеното желание на заподозрения да запази мълчание.
33.
Отбелязвам, че с оглед на фактите по главното производство, както са изложени в акта за преюдициално запитване, не се обсъжда пряко същността на правото да се запази мълчание, предвидено в член 7 от Директива 2016/343, посочено в преюдициалния въпрос и описано по-горе. Повдигнатият в настоящото дело проблем е, че уведомяването на заподозрените за правото им да запазят мълчание е направено със закъснение в нарушение на членове 3 и 4 от Директива 2012/13, транспонирани в националното право, които предвиждат, че такава информация трябва да се предоставя незабавно. При тези обстоятелства член 7 от Директива 2016/343 не изглежда релевантен за целите на отговора, който Съдът трябва да даде по това дело.
34.
Освен това от акта за преюдициално запитване личи, че главното производство се отнася до наличието на ефективен способ за защита, като предвидения в член 8, параграф 2 от Директива 2012/13, съгласно който „заподозрените лица или обвиняемите, или техните адвокати имат правото да оспорят, в съответствие с процедурите в националното право, евентуалния пропуск или отказ на компетентните органи да им предоставят информацията в съответствие с настоящата директива“.
35.
Ето защо се налага изводът (
17
), от една страна, че главното производство се отнася по-конкретно до членове 3 и 4 от Директива 2012/13 и член 8, параграф 2 от нея и от друга, че тези разпоредби конкретизират основните права на справедлив съдебен процес и на защита, закрепени по-специално в член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата, и трябва да се тълкуват във връзка с тях (
18
). В тази насока от разясненията относно Хартата, които съгласно член 6, параграф 1, трета алинея ДЕС и член 52, параграф 7 от Хартата трябва да се вземат предвид при тълкуването ѝ, следва, че в правото на Съюза членове 47 и 48 от Хартата осигуряват защитата, предоставена с членове 6 и 13 от ЕКПЧ (
19
). Следователно Съдът трябва да гарантира, че даденото от него тълкуване на тези членове от Хартата осигурява равнище на защита, което съответства на гарантираното от членове 6 и 13 от ЕКПЧ, както са тълкувани от ЕСПЧ (
20
).
36.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 3 и 4 от Директива 2012/13 и член 8, параграф 2 от нея, тълкувани в светлината на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат тълкуване на национална разпоредба, което е пречка съдът в съдебната фаза на процеса, без да е провеждано производство по разследване (
21
), служебно да установи нарушение на правото на обвиняемия да бъде информиран за правото си да запази мълчание, което представлява основание за недействителност на процесуалните действия, и ако е така, дали правото на Съюза предоставя на националния съд възможност или му възлага задължение да установи служебно такова нарушение.
37.
Според мен за отговора на този въпрос при тълкуването на разпоредбите на Директива 2012/13 трябва да се отчитат и ограниченията, присъщи на правното основание, на което тя е приета.
По правното основание на Директива 2012/13
38.
На първо място, следва да се припомни, че съгласно член 67 ДФЕС „Съюзът представлява пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което се зачитат основните права и различните правни системи и традиции на държавите членки“. Член 82, параграф 2 ДФЕС, който се намира в глава 4 („Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси“) от дял V на трета част от ДФЕС, предвижда, че „[д]околкото това е необходимо за улесняване на взаимното признаване на присъдите и съдебните решения, както и на полицейското и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси с трансгранично измерение, Европейският парламент и Съветът, като приемат директиви в съответствие с обикновената законодателна процедура, могат да установят минимални правила. Тези минимални правила отчитат различията между правните традиции и системи на държавите членки“.
39.
Член 82, параграф 2, буква б) ДФЕС, който представлява правното основание на Директива 2012/13, позволява единствено установяването на минимални правила в областта на „правата на лицата“ в наказателното производство, поради което тази директива не може да съдържа нито разпоредби, определящи юрисдикцията, която е компетентна да разглежда твърдените нарушения на признатите там материални права, нито естеството и обхвата на съдебния контрол, когато липсва предоставена компетентност на законодателя на Съюза по тези въпроси (
22
).
40.
Следователно Директива 2012/13 допринася за създаването на минимална хармонизация на наказателните производства в Съюза и не може да се тълкува като пълен и изчерпателен акт. Както е посочено в съображение 40 от нея, тя оставя на държавите членки свободата да разширят правата, установени в тази директива, с цел да осигурят по-висока степен на защита и в ситуации, които не се уреждат изрично от нея, като равнището на защита никога не следва да бъде под стандартите, определени в ЕКПЧ, съгласно тълкуването им в практиката на ЕСПЧ (
23
).
41.
Както правилно подчертава Комисията, горепосочените разпоредби на първичното право целят да запазят особеностите на националните наказателни производства и предполагат ограничаване на намесата на правото на Съюза в правилата, уреждащи тези производства, което ми се струва трудно съвместимо с тълкуване на Директива 2012/13 от страна на Съда в смисъл, че е възможно или дори задължително националният съд да разгледа служебно в съдебната фаза на процеса, без да е проведено подготвително разследване, нарушението на признатите от Директивата процесуални права.
42.
На второ място, следва да се припомни, че правото на Съюза почива на основополагащото схващане, че всяка държава членка споделя с всички останали държави членки и признава, че те споделят с нея редица общи ценности, на които се основава Съюзът, както се уточнява в член 2 ДЕС. Това схващане предполага и обосновава съществуването на взаимно доверие между държавите членки относно признаването на тези ценности и следователно относно зачитането на правото на Съюза, което ги прилага. Както принципът на взаимно доверие между държавите членки, така и принципът на взаимно признаване, който се опира на взаимното доверие между тях, имат основно значение за правото на Съюза, тъй като позволяват създаването и поддържането на пространство без вътрешни граници (
24
).
43.
В тази насока от съображения 3, 4, 10 и 14 от Директива 2012/13 се установява, че целта ѝ е чрез създаване на общи минимални правила относно правото на информация в наказателното производство да доведе до увеличаване на взаимното доверие между държавите членки в наказателноправните им системи, за да се улесни признаването на решенията по наказателноправни въпроси. Както се посочва в съображение 4 от Директива 2012/13, „[в]заимното признаване на решения по наказателноправни въпроси може да функционира ефективно единствено в дух на доверие, при който не само съдебните органи, а всички участници в наказателния процес приемат решенията на съдебните органи на другите държави членки като равностойни на своите, което предполага не само доверие в адекватността на правилата на другите държави членки, но и доверие, че тези правила се прилагат правилно“.
44.
Следва да се добави, че принципът на взаимно доверие между държавите членки изисква всяка от тях, по-специално по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, да приеме, освен при изключителни обстоятелства, че всички останали държави членки зачитат правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права. Затова, когато прилагат правото на Съюза, в съответствие с него от държавите членки може да се изисква да презумират зачитането на основните права от останалите държави членки, поради което те нямат възможност не само да изискват от друга държава членка по-високо ниво на национална защита на основните права от осигуряваното от правото на Съюза, но и, освен в изключителни случаи, да проверяват дали тази друга държава членка действително е зачела в конкретния случай основните гарантирани от Съюза права (
25
).
45.
Тази съдебна практика отразява една презумпция за взаимно доверие в националните системи за защита на основните права, която може да бъде оборена само в изключително ограничени хипотези, като например при „извънредни обстоятелства“. Тази съдебна практика намира приложение спрямо всички актове на вторичното право относно изпълнението на наказателни присъди, а именно Рамково решение 2002/584/ПВР (
26
), Рамково решение 2008/909/ПВР (
27
) и Рамково решение 2008/675/ПВР (
28
).
46.
Освен запазването на специфичните особености на националните правни системи и презумпцията за равностойност на последните при защитата на основните права, поставената от запитващата юрисдикция правна проблематика трябва да се разгледа и с оглед на принципа на процесуална автономия на държавите членки, който е ограничен от необходимостта да се спазват изискванията, произтичащи от принципите на равностойност и ефективност (
29
).
По ограничената процесуална автономия на държавите членки
47.
Безспорно е, че правата на KB и FS по член 3, параграф 1, буква д) и член 4, параграф 2 от Директива 2012/13 са били нарушени в главното наказателно производство. Задължението, възложено с тези разпоредби на националните власти, да информират заподозрените лица и обвиняемите за правото им да запазят мълчание, е от съществено значение за ефективното гарантиране на тези права и съответно за спазването на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата. Всъщност, без да има тази информация, съответното лице не може да знае за съществуването и обхвата на въпросните права, нито да изисква тяхното спазване, поради което и не може да упражни в пълна степен правото си на защита и да получи справедлив процес (
30
). Важно е обаче да се припомни, че в настоящия случай двете задържани лица всъщност са били уведомени за правата си, но със закъснение, което води до извода за нарушение на тези права, предвид че закъснението не е оправдано от непреодолимо обстоятелство (
31
).
48.
Досежно последиците от това нарушение, от становището на френското правителство е видно, че националното право прави разграничение между абсолютни основания за недействителност, които се отнасят до организацията, състава и компетентността на съдилищата, и относителни основания за недействителност, установени в интерес на страните. Последните подлежат на санкция само ако бъде доказано увреждане на интересите на лицето, което се позовава на тях, с изключение на някои особено важни гаранции, като правото да се запази мълчание, чието нарушаване задължително се счита за увреждащо, и не могат да бъдат обсъдени служебно от съда. Това правило произтича от тълкуването от Cour de cassation (Касационен съд) на член 385, първа алинея от CPP.
49.
В тази насока следва да се припомни, че член 8, параграф 2 от Директива 2012/13 задължава държавите членки да гарантират, че съобразно процедурите в националното право заподозрените лица или обвиняемите или техните адвокати имат право да оспорят евентуалния пропуск или отказ на компетентните органи да им предоставят информацията в съответствие с тази директива. Така законодателят на Съюза е оставил на държавите членки да определят естеството и конкретните условия на способите за защита, с които разполагат засегнатите лица, както и последиците, произтичащи от нарушаването на предвидените в Директива 2012/13 права.
50.
Съгласно постоянната практика на Съда, когато съответната материя не е уредена в правото на Съюза, принципът на процесуална автономия на държавите членки предполага във вътрешния правен ред на всяка държава членка да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза. В това отношение съгласно принципа на лоялно сътрудничество, понастоящем закрепен в член 4, параграф 3 ДЕС, процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, не трябва да бъдат по-неблагоприятни от тези, които уреждат аналогични вътрешноправни производства (принцип на равностойност), и не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност). Тези изисквания за равностойност и ефективност изразяват общото задължение на държавите членки да гарантират съдебната защита на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, включително правото на защита (
32
).
По принципа на равностойност
51.
Що се отнася до принципа на равностойност, нищо от предоставените на Съда материали не сочи, че този принцип изначално не би бил спазен при прилагането на член 385, първа алинея от CPP в случай на нарушение на правата, произтичащи от Директива 2012/13. Всъщност този член, така както е тълкуван в оспорената съдебна практика, урежда условията, при които пред tribunal correctionnel (първоинстанционен наказателен съд) може да се твърди недействителност на процесуалните действия, независимо дали тази недействителност следва от нарушение на индивидуално право, което се основава на разпоредби на националното право или на разпоредби на правото на Съюза (
33
).
По принципа на ефективност
52.
Досежно принципа на ефективност е уместно да се припомни, че правото на Съюза не принуждава държавите членки да въвеждат различни от установените във вътрешното право правни средства за защита, освен ако все пак от структурата на съответния национален правен ред личи, че няма никакво средство за защита пред съд, което да позволява дори и инцидентно да се гарантира спазването на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, или че единствената възможност правните субекти да получат достъп до съд, е да бъдат принудени да нарушат правото (
34
).
53.
От практиката на Съда следва също, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали дадена национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени на частноправните субекти от правния ред на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. От тази гледна точка следва да се вземат под внимание, ако е необходимо, принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като принципа на гарантиране на правото на защита, принципа на правна сигурност и правилното протичане на производството (
35
).
54.
Съгласно тази съдебна практика преценката дали е спазен принципът на ефективност, изисква не анализ на всички съществуващи в дадена държава членка правни способи за защита, а съобразен с контекста анализ на разпоредбата, за която се твърди, че накърнява този принцип, което може да включва разглеждане на други процесуални разпоредби, които са приложими в рамките на правия способ за защита, чиято ефективност е поставена под съмнение, или на правния способ за защита със същия предмет като последния (
36
). Ето защо Съдът счита, че постановените съдебни решения са резултат само от преценки във всеки отделен случай, които отчитат характерния за всяко дело фактически и правен контекст, и тези решения не могат да се пренасят автоматично в сфери, различни от тези, в които са били издадени (
37
).
55.
Струва ми се важно да се подчертае трудността на подобна преценка с оглед на начина на сезиране на Съда, в случая преюдициалното запитване. Всъщност в този контекст, за да се разгледа приложимата национална правна уредба, следва приоритетно да се изходи от акта за преюдициално запитване, пропуските в който, ако има такива, както в настоящия случай, са допълнени от писмените становища на заинтересованите страни, както и евентуално от разискванията в съдебното заседание. В настоящия случай съобразяването с контекста, струва ми се, налага включването на няколко разпоредби от националното право.
56.
Що се отнася, на първо място, до ролята на прокуратурата във Франция, френското правителство изтъква, че съгласно релевантните разпоредби на CPP (
38
) нейната задача е да съчетае защитата на обществените интереси, като преследва нарушенията на наказателния закон, и зачитането на индивидуалните свободи, опазвайки правата на подсъдимите в хода на цялото производство. Макар да е вярно, че тълкуването на съответните разпоредби от Директива 2012/13 не предполага, строго погледнато, преценка на понятието „съдебен орган“, важно е все пак да се подчертае силно противоречивият характер на подобна квалификация по отношение на френската прокуратура.
57.
Сезиран да се произнесе относно способността на прокуратурата да контролира надлежно мерките за полицейско задържане по смисъла на член 5, параграф 3 от ЕКПЧ, съгласно който „всеки арестуван или лишен от свобода […] трябва своевременно да бъде изправен пред съдия или пред длъжностно лице, упълномощено от закона да изпълнява съдебни функции […]“, Cour de cassation (Касационен съд), като изхожда от практиката на ЕСПЧ (
39
), постановява, че прокуратурата, която не дава гаранции за независимост и безпристрастност и е страна по обвинението, не е съдебен орган по смисъла на горепосочения член (
40
). Обратно, Conseil constitutionnel (Конституционен съвет, Франция) винаги е смятал, че съдебната власт, която гарантира зачитането на индивидуалните свободи, включва както съдиите, така и прокурорите и че контролът от страна на прокурора през първите 48 часа от полицейското задържане не противоречи на Конституцията (
41
). В допълнение, макар Съдът да признава, че френската прокуратура е съдебен орган, това е само в конкретния контекст на издаване на европейска заповед за арест по смисъла на член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584. Съдът постановява, че членовете на прокуратурата, които във Франция са магистрати, действат независимо при упражняването на функциите, свързани с издаването на такава заповед (
42
).
58.
Извън правния релативизъм, що се отнася до определението за съдебен орган, включително в рамките на една и съща държава, и свързаната с него констатация за обективна трудност при разбирането на националната правна система, в този контекст ми се струва трудно да се приеме, че превантивният контрол, извършван от френската прокуратура, какъвто в случая липсва, може сам по себе си да осигури ефективността на гарантираната с Директива 2012/13 защита.
59.
На второ място, от писмените и устните становища на френското правителство става ясно, че правото на адвокат е гарантирано по време на цялото наказателно производство (
43
), което впрочем не се оспорва по настоящото дело, и това право е улеснено от разпоредбите за правна помощ, които позволяват на лицата без средства за издръжка или с ниски доходи да получат от държавата пълно или частично поемане на разходите по производството, включително възнагражденията на адвокат и разходите за служебен адвокат, при което адвокат, назначен от председателя на адвокатската колегия или от председателя на съда, оказва съдействие на подсъдим в рамките на наказателно производство било по искане на подсъдимия, тъй като той няма адвокат или не е имал време да избере такъв, било защото производството изисква участието на адвокат, а подсъдимият няма такъв.
60.
Що се отнася до ролята на адвоката, отбелязвам, че в края на всеки разговор със задържаното лице и на всеки разпит или очна ставка, на които е присъствал, адвокатът може да представи писмени бележки, които се прилагат към преписката по производството, и да ги изпрати на прокурора, докато трае полицейското задържане. Всъщност адвокатът може по-специално да се запознае с протокола, в който е отразено уведомяването за полицейското задържане и свързаните с него права, което му позволява да провери спазването им, включително във времеви аспект (
44
).
61.
При разглеждането на делото по същество (
45
) участието на адвокат е задължително при някои производства, като например производствата, в които се разпорежда незабавно явяване и в много кратък срок след инкриминираните деяния се постановява присъда при предварително признаване на вината, пред Cour d'Assises (Апелативен наказателен съд, Франция), който се произнася по тежки престъпления, както и при всички наказателни производства, отнасящи се до непълнолетни лица. Когато участието на адвокат не е задължително, обвиняемият може по своя инициатива да бъде подпомаган или представляван от избран от него адвокат или да поиска служебен адвокат, ако е необходимо и в самия ден на съдебното заседание. Следва да се припомни, че ако възражението за недействителност на процесуалните действия не е било направено на първа инстанция от неявил се или непредставен подсъдим, той има същото право при въззивно обжалване.
62.
На трето място, важно е да се подчертае, че уводният член на CPP съдържа алинея, съгласно която по наказателни дела не може да бъде постановена осъдителна присъда срещу лице само въз основа на изявления, които то е направило, без да е имало възможност да разговаря с адвокат и да бъде подпомагано от такъв. Освен това и преди всичко, в резултат от закон от 22 декември 2021 г., влязъл в сила на 31 декември същата година, гореспоменатият член е допълнен с нова алинея, съгласно която: „[в] случаите на извършени престъпления или простъпки всеки заподозрян или подсъдим се уведомява за правото на запазване на мълчание относно деянията, за които му е повдигнато обвинение, преди изобщо да се съберат негови показания или той да бъде разпитан, включително с цел получаване на информация за личността му или за налагане на мярка за неотклонение, при първото му явяваме пред следствена служба, магистрат, съд или друго лице или служба, оправомощени от съдебния орган. Не може да бъде постановена присъда само въз основа на изявления, направени, без лицето да е било уведомено за това право“.
63.
Тези разпоредби са от основно значение, тъй като позволяват автоматично да се отстрани нарушението на правото на заподозрените или на обвиняемите да бъдат информирани за правата си съгласно Директива 2012/13, по-специално що се отнася до правото на подпомагане от адвокат и правото да запазят мълчание, като „неутрализират“ изявленията на засегнатите лица, придобити неправомерно във фазата на разследването, за целите на преценката на тяхната наказателна отговорност.
64.
На четвърто място, макар да е безспорно, че съдебният състав няма правомощието служебно да установява недействителността на протоколите, които не са надлежно изготвени, той трябва да направи извод въз основа на констатираната нередовност, че те нямат доказателствена сила. Така, посоченият в съдебното заседание член 429 от CPP предвижда, че протоколът или докладът има доказателствена стойност само ако е формално редовен, ако авторът му е действал при изпълнение на служебните си задължения си и по въпрос в обхвата на неговата компетентност (
46
). Неправомерните действия нямат никаква доказателствена сила. Ето защо запитващата юрисдикция би следвало да отхвърли нередовните процесуални документи, като отрече доказателствената им стойност, отчитайки, че отхвърлянето на доказателствената сила на даден протокол не води до неговата отмяна. Тази юрисдикция би могла евентуално да освободи въз основа на вътрешното си убеждение двамата обвиняеми в зависимост от преценката на валидните материали по делото. Налага се изводът, че тази разпоредба позволява да се изключат данни и доказателства, получени в нарушение на разпоредбите на правото на Съюза, в случая на членове 3 и 4 от Директива 2012/13. Следователно съществува средство за отстраняване на установената незаконосъобразност (
47
).
65.
Ето защо се оказва, че съществуващите във френската правна система процесуални правила гарантират ефективността на правото на Съюза и че забраната запитващата юрисдикция служебно да разглежда възражение за недействителност на процесуалните действия, основано на късното уведомяване на двамата обвиняеми за правото им да запазят мълчание, което представлява относително основание за недействителност, не нарушава принципа на ефективност, доколкото тази разпоредба сама по себе си не прави практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, които заподозрените лица или обвиняемите черпят от член 3, параграф 1, буква д) и член 4, параграф 2 от Директива 2012/13 във връзка с член 8, параграф 2 от същата директива.
66.
Този извод не може да бъде поставен под съмнение с оглед на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата. В тази насока е достатъчно да се отбележи, че когато в съответната област на правото на Съюза правните субекти разполагат със способ за съдебна защита, който позволява да се гарантира спазването на правата им съгласно правото на Съюза, какъвто изглежда случаят във френския правен ред, то дадена норма на националното право, която възпрепятства съда служебно да разгледа възражение за недействителност на процесуалните действия на основание нарушение на разпоредби, защитаващи частния интерес на тези лица, не може да се счита за ограничение по смисъла на член 52, параграф 1 от Хартата на правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, нито на правото на защита, гарантирани съответно от член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата (
48
).
67.
Така предложеното тълкуване на правото на Съюза ми се струва съвместимо с практиката на Съда и на ЕСПЧ по въпроса за служебното разглеждане.
По европейската съдебна практика относно служебното разглеждане
По практиката на Съда
68.
По граждански и административни дела Съдът е приел, че правото на Съюза, и по-специално принципът на ефективност, поначало не задължава националните юрисдикции служебно да обсъждат твърдения за нарушение на разпоредби на това право, независимо от значението им за европейския правен ред, когато разглеждането на съответното твърдение би наложило те да излязат извън определените от страните рамки на спора, като се позоват на факти и обстоятелства, различни от тези, на които страната, която има интерес от прилагането на посочените разпоредби, основава искането си. Това ограничение на правомощията на националния съд се обосновава с принципа, че производството се образува по почин на страните и следователно когато националното процесуално право предоставя на съответната страна реална възможност да посочи основание, изведено от правото на Съюза, националният съд би могъл да действа служебно само в изключителни случаи, когато общественият интерес изисква намесата му (
49
).
69.
Съдът е посочил също (
50
), че тази съдебна практика не може да се постави под въпрос от практиката по посочените в акта за преюдициално запитване решения от 14 декември 1995 г., Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437) и от 27 юни 2000 г., Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), която се характеризира със специфичните за съответното дело обстоятелства, довели до лишаване на жалбоподателя в главното производство от възможността да изтъкне надлежно несъвместимостта на национална разпоредба с правото на Съюза, и е обоснована от необходимостта да се осигури предвидената в Директива 93/13 ефективна защита на потребителя (
51
).
70.
Безспорно е, че материята на неравноправните клаузи е била вратата към развитието на служебните функции на националния съд в областта на потребителското право, на който е предоставено правото, а след това е възложено и задължението да разглежда служебно неравноправността на дадена договорна клауза (
52
). Съгласно постоянната практика на Съда въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на преговорните си възможности, така и на степента си на информираност, като това положение води до приемането от негова страна на предварително установените от продавача или доставчика условия, без да може да повлияе на съдържанието им. Отчитайки това положение на по-слаба страна, член 6, параграф 1 от посочената директива предвижда, че неравноправните клаузи не са обвързващи за потребителя. Става въпрос за императивна разпоредба, с която се цели замяната на формалното равновесие, което договорът установява между правата и задълженията на съдоговорителите, с действително равновесие, което може да възстанови равенството между тях (
53
).
71.
В тази насока, когато разполага с необходимите за целта данни от фактическа и правна страна, националният съд е длъжен служебно да прецени дали договорните клаузи, попадащи в приложното поле на Директива 93/13, са неравноправни и така да компенсира неравнопоставеността, съществуваща между потребителя и продавача или доставчика. Освен това Директива 93/13 задължава държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договорите, сключени между потребители и продавачи или доставчици, както следва от член 7, параграф 1 във връзка със съображение 24 от тази директива. Като отчита изискванията на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 — нормативна конструкция без еквивалент в Директива 2012/13, Съдът очертава начина, по който националният съд трябва да осигури защитата на правата, които потребителите черпят от тази директива, като същевременно уточнява, че защитата на потребителя не е абсолютна (
54
). Така, Съдът уточнява, че спазването на принципа на ефективност не може да стига дотам, че да изисква националната юрисдикция не само да компенсира даден процесуален пропуск на потребител, който не познава правата си, но и да компенсира изцяло пълната пасивност на съответния потребител (
55
).
72.
Запитващата юрисдикция счита, че е възможно горепосочената съдебна практика да се приложи към главното производство, като в частност се позовава на общото положение на по-слаба страна на потребителите (
56
) и на подсъдимите — подход, който според мен не може да бъде възприет. Следва да се припомни, че главното производство попада в областта на наказателното право — област, която няма връзка с договорните задължения и в която както законодателят, така и съдът трябва да осигурят съвместяване на предотвратяването на нарушенията на обществения ред, преследването на извършителите на престъпления и тяхното наказване, от една страна, и основните права на обвиняемия, от друга, като същевременно следят производството да се провежда в разумен срок. Освен това при упражняването на своите репресивни правомощия държавата цели да защити не само интересите на пострадалите от престъпления, но и по-общите интереси на обществото, формиращи обществения интерес в широк смисъл.
73.
В този контекст следва да се подчертае, че след приемането на Рамково решение 2002/584 съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси постепенно се обогатява с други правни актове, чието координирано прилагане има за цел да засили доверието на държавите членки към националните им правни системи, за да се осигури признаването и изпълнението в Съюза на съдебните решения по наказателни дела, така че да се избегне всякаква безнаказаност на извършителите на престъпните деяния (
57
), като същевременно се гарантира справедливостта на наказателното производство. Директива 2012/13, видно от съображения 11, 12 и 14 от нея, е част от този набор от правни инструменти, конкретизиращи пътната карта, която е приета от Съвета през 2009 г. и е насочена към укрепване на правата на заподозрените или обвиняемите лица през целия ход на производството (
58
). Кумулативният ефект на тези актове, добавени към разпоредбите на Хартата, на ЕКПЧ и на практиката на ЕСПЧ, както и към националните режими, предоставя ефективна и разширена защита на заинтересованите лица, чийто статут следователно не е сходен, включително от гледна точка на степен на информираност, с този на потребителя в договорните му отношения с продавач или доставчик (
59
). При тези обстоятелства ми се струва изключена всякаква форма на пренасяне към настоящото дело на разрешението, приложено към член 6 от Директива 93/13, за приравняване на европейския стандарт към вътрешните императивни норми.
74.
Накрая, на този етап е необходимо да се посочи неотдавнашната практика на Съда относно ролята на съдията в рамките, от една страна, на наказателно производство, основано на данни или доказателства, получени в разрез с произтичащите от Директива 2002/58/ЕО (
60
) изисквания, и от друга страна, на производство за контрол върху произтичащите от правото на Съюза условия за законност на задържането на граждани на трети страни.
75.
На първо място, Съдът е приел, че член 15, параграф 1 от Директива 2002/58, тълкуван в светлината на принципа на ефективност, изисква националният наказателен съд да не взема предвид данни и доказателства, получени чрез несъвместимо с правото на Съюза общо и неизбирателно запазване на данни за трафик и на данни за местонахождение, в рамките на наказателно производство, образувано срещу заподозрени в престъпни деяния лица, ако тези лица не са в състояние да обсъдят ефективно тези данни и доказателства от област, в която са необходими специални познания, каквито съдът няма, и които данни и доказателства могат да повлияят съществено на преценката на фактите (
61
). Макар в случая да става въпрос за принципа на ефективност, прилаган в наказателно производство, както в главното производство, предмет на последното не са доказателства от област, в която са необходими специални познания, каквито съдът няма, чиято допустимост би създала риск за зачитането на принципа на състезателност и следователно на правото на справедлив съдебен процес.
76.
На второ място, Съдът е постановил, че член 15, параграфи 2 и 3 от Директива 2008/115/ЕО (
62
), член 9, параграфи 3 и 5 от Директива 2013/33 (
63
) и член 28, параграф 4 от Регламент (ЕС) № 604/2013 (
64
) във връзка с членове 6 и 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че в рамките на извършвания от него контрол дали са спазени произтичащите от правото на Съюза условия за законност на задържането на гражданин на трета страна, съдебният орган трябва въз основа на известните му по делото обстоятелства, така както са допълнени или изяснени в състезателното производство пред него, служебно да установява евентуалното неспазване на непосочените от съответното лице условия за законност (
65
).
77.
Това разрешение ми се струва продиктувано от особен нормативен контекст, който дълбоко се различава от този по настоящото дело. Съдът най-напред уточнява, че макар задържането на гражданин на трета страна да представлява тежка намеса в правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, целта на такава мярка по смисъла на Директива 2008/115, Директива 2013/33 и Регламент № 604/2013 не е преследване или наказване на престъпления. На следващо място, Съдът отбелязва преди всичко, че законодателят на Съюза не просто е установил общи материалноправни норми относно условията на задържане, а е въвел и общи процесуалноправни норми, които да гарантират, че във всяка държава членка съществува режим, позволяващ на компетентния съдебен орган евентуално след служебна проверка да освободи съответното лице веднага щом се окаже, че задържането му не е или вече не е законно (
66
). Съдът подчертава факта, че разпореденото от административен орган задържане подлежи на съдебен контрол било служебно, било по искане на засегнатото лице, докато по отношение на продължаването на действието на мярката компетентният орган е длъжен да извърши посочения контрол служебно, дори заинтересованото лице да не е направило такова искане. В нормативен контекст, характеризиращ се с наличието на служебно сезиране на съда, когато се окаже, че условията за законност на задържането не са или вече не са изпълнени, което може да се отрази в производство без участието на задържаното лице, теоретично е трудно да се стигне до разрешение, различно от това, съдът служебно да провери дали е налице неспазване на условие за законосъобразност на задържането, „непосочено от съответното лице“.
78.
Именно с оглед на тази строга рамка на мярката за задържане, припомнена по-горе, Съдът се отклонява от обичайната си практика относно липсата a priori на задължение за служебно разглеждане в административното производство, в което се прилага диспозитивното начало, и относно прилагането на принципа на ефективност (
67
). В настоящия случай обаче от процесуална гледна точка такава рамка, очертана от правото на Съюза, очевидно липсва, което според мен не допуска каквато и да било форма на пренасяне на възприетото решение в областта на съдебния контрол на задържането.
По практиката на ЕСПЧ
79.
Когато разглежда оплакване, изведено от член 6 от ЕКПЧ, ЕСПЧ трябва по същество да прецени дали наказателното производство като цяло е справедливо в зависимост от конкретните обстоятелства по всяко дело. Ето защо спазването на изискванията за справедлив процес се преценява във всеки отделен случай през призмата на провеждането на цялото производство, а не въз основа на изолираното разглеждане на един или друг момент или събитие, макар да не може да се изключи възможността определен елемент да е до такава степен решаващ, че да позволява справедливостта на процеса да се прецени още на ранен етап (
68
). Предвид естеството на правото да не се свидетелства срещу себе си и на правото да се запази мълчание, тази юрисдикция счита, че по принцип не може да има оправдание за липсата на съобщаване на тези права на заподозрения. Ако обаче последният не е бил уведомен за тях, съдът трябва да провери дали въпреки този пропуск производството е било справедливо като цяло (
69
).
80.
Тази цялостна преценка може да включва проверка на ефективността на правната помощ, правото на която е гарантирано в член 6, параграф 3, буква с) от ЕКПЧ. ЕСПЧ счита, че предвид независимостта на адвокатурата от държавата провеждането на защитата по същество е задача на обвиняемия и на неговия адвокат, независимо дали последният е назначен служебно, или му се заплаща от клиента. Ако обаче бездействието на служебния адвокат се окаже очевидно или по друг начин е в достатъчна степен сведено до знанието на органите, последните трябва да вземат мерки, за да се уверят, че обвиняемият действително се ползва от правото на правна помощ. Държавата обаче не може да носи отговорност за всяко неизпълнение от страна на адвокат, определен за целите на правната помощ (
70
).
81.
Така отговорността на държавата може да бъде ангажирана, когато адвокатът изобщо не действа от името на обвиняемия (
71
) или не спази формално изискване, необходимо за упражняването на правото на иск, без това да може да се приравни на неправилно поведение или просто на пропуск в аргументацията, които не могат да породят тази отговорност, като в рамките на съвкупност от обстоятелства ЕСПЧ е отчитал и факта, че жалбоподателят е чужденец, който не знае езика на производството и срещу когото са били повдигнати обвинения, които са могли да доведат до тежка присъда лишаване от свобода. В последния случай ЕСПЧ е счел, че националният съд е можел служебно да покани адвоката да допълни или коригира своята жалба, вместо този съд да я обяви за недопустима (
72
).
82.
Освен че ролята на ЕСПЧ е да разреши споровете, с които е сезиран, а не да се произнася абстрактно, нито да уеднаквява различните правни системи с оглед на особените обстоятелства по всяко дело (
73
), отбелязвам, че горепосочените случаи, при които е възприет ограничителен подход, се различават от обстоятелствата по главното производство. В тази насока е важно да се подчертае, че правото на информация относно собствените процесуални права и правото да се запази мълчание са лични права, с които носителите им разполагат свободно, и само обвиняемите и съветниците им определят защитната стратегия, която може да включва непозоваването на нарушение на тези права по лични съображения на заинтересованите лица (
74
). Само по себе си това положение няма как непременно да се приравни на „явно бездействие“, което да налага положителни мерки от страна на компетентния съд (
75
). В съдебното заседание съдът не следва да замества страните при избора на защитните им стратегии.
Междинно заключение
83.
С оглед на изложеното дотук предлагам на Съда да постанови, че членове 3 и 4 от Директива 2012/13, както и член 8, параграф 2 от Директива 2012/13, тълкувани в светлината на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата и на принципите на равностойност и ефективност, допускат тълкуване на национална разпоредба, което е пречка за съда в съдебната фаза на процеса, без да е предшествана от подготвително разследване, служебно да провери дали е нарушено правото на обвиняемия да бъде информиран за правото си да запази мълчание.
84.
Прегледът на националните законодателства (
76
), струва ми се, не следва да доведе до различно тълкуване. Далеч без да отразява класическата summa divisio между обвинителната система и следствената система, предполагащи съответно пасивна или активна роля на съда, съпоставянето на различните национални правни системи подчертава взаимното проникване на тези два модела, както и разнообразието и сложността на наказателните производства, основани на съчетания от норми, които правят сравнителния анализ деликатен и дори относителен. Независимо дали предвиждат механизми за санкциониране, понякога автоматично, на нарушаването на правото на информация чрез правилата за допустимост на доказателствата или за недействителност на нередовни процесуални действия, националните системи могат да определят с различна степен на строгост ролята на обвиняемия и съответно на съдията при прилагането на тези механизми.
85.
Всички взети под внимание национални правни системи обаче признават системата на свобода на доказването, препращаща и към свободата на съдията при преценката на доказателствата, и макар да е възможно да следват различни процесуални пътища, тези правни системи споделят една и съща грижа или цел, а именно да не придават ефект на процесуални действия, които са нередовни поради нарушение на правото на информация, и по-специално на правото да се запази мълчание. Както правилно се посочва в „Проучвателна записка“ 22/006, при липсата на формално отстраняване на доказателство от съда, извършените в рамките на събирането на това доказателство процесуални нарушения винаги могат да бъдат отчетени в решението по съществото на спора, що се отнася до доказателствената стойност на това доказателство, както бе отбелязано в предходните точки от настоящото заключение относно френския правен ред.
86.
Следователно необходимо и дори уместно ли е Съдът да приеме решение, признаващо възможността и дори налагащо задължение за съдията за служебна проверка, последиците от което за фината структура на националните производства, изразяващи търсенето на така трудния за намиране баланс между необходимостта от наказване на престъпленията и правата на обвиняемите на справедлив съдебен процес (
77
), както и за националните съдебни органи (
78
), понастоящем е невъзможно да бъдат измерени? Освен това прилагането от съдията на служебна проверка е мислимо само при строго спазване на принципа на състезателност, което може да доведе до удължаване на производството (
79
).
87.
Подобно разрешение не ми се струва необходимо, за да се засили легитимността на взаимното доверие, което взаимното признаване предполага. Безспорно е, че правото на Съюза е претърпяло значително развитие в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси до степен, в която вече може да се говори за значителна обща уредба или правно наследство, което е позволило националните правни системи да бъдат приведени в съответствие помежду си в посока повишаване на защитата на процесуалните права на заподозрените лица или обвиняемите, както и за реален напредък в интеграцията на тези системи в рамките на Съюза. В този смисъл е важно да се подчертае, от една страна, подобно на френското правителство, че проблемът в случая не е в контекста на псевдоконкуренция между държавите да се намери националната система, която най-добре защитава тези права (
80
), и от друга страна, както посочва правната доктрина, че не съществува субективно право да се ползва системата, която най-добре защитава индивидуалните права (
81
).
88.
Тъй като става въпрос за проблем, изразяващ особеностите на националните правни системи, които авторите на Договорите са се ангажирали да запазят (
82
), както и за тълкуването на директива, която буквално оставя на заподозрените или обвиняемите лица или на техните адвокати грижата да поискат санкционирането на нарушенията на съдържащите се в нея права, струва ми се, че Съдът трябва да бъде предпазлив и загрижен доколко приемлив за националните правни системи ще бъде неговият отговор (
83
). Според френския философ и писател от епохата на Просвещението Монтескьо „понякога е необходимо да се променят някои закони. Но това се случва рядко; и когато се случи, трябва да се докосва само с трепереща ръка“ (
84
). В настоящия случай, и приложена към съдебната практика, тази максима при всички случаи би трябвало да доведе до отхвърляне на разрешение, което предвижда задължение за служебна проверка, което допълнително би утежнило задачите на националните съдилища, изправени пред едновременно прилагане на нормите от вътрешния правен ред, на първичното и вторичното право на Съюза, сред които Хартата, както и на международни договорни норми, сред които ЕКПЧ, и работещи в институционални условия, характеризиращи се със силни различия (
85
) и носещи риск от ангажиране на отговорността им, що се отнася до задължението за осигуряване на законност. Това е така, защото — кратко напомняне за незаобиколимия човешки компонент на съдебния процес — съдията може да допуска също толкова грешки, колкото и останалите участници в наказателния процес, които не трябва да бъдат освободени от своята отговорност.
Заключение
89.
В светлината на изложените дотук съображения предлагам на Съда да отговори на Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Франция), както следва:
„Членове 3 и 4 и член 8, параграф 2 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство, разглеждани в светлината на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз и на принципите на равностойност и на ефективност,
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
допускат тълкуване на национална разпоредба, което е пречка за съда в съдебната фаза на процеса, без да е предшествана от подготвително разследване, служебно да провери дали е нарушено правото на обвиняемия да бъде информиран за правото си да запази мълчание, стига националните процесуални норми да гарантират, от една страна, правото на заподозрените лица или на обвиняемите на достъп до адвокат преди и по време на съдебната фаза на процеса и от друга, че неправомерността на процесуалните действия или на доказателствата, извършени или събрани в нарушение на това право, се отчита чрез механизмите за обявяване на последните за недействителни или недопустими, или при преценката на доказателствената им сила“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Декларация № 52, включена в Договора от Лисабон, подписан от 16 от 27‑те държави членки.
(
3
)	Weyembergh, A. L'harmonisation des procédures pénales au sein de l'union européenne. — Archives de politique criminelle, No 26, ed. Pédone, 2004 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004‑1-page-37.htm).
(
4
)	Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1).
(
5
)	Cour de cassation (Касационен съд), 6 февруари 2018 г., жалба № 17‑82826.
(
6
)	C‑312/93, EU:C:1995:437.
(
7
)	Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(
8
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (OB L 65, 2016 г., стр. 1)
(
9
)	Изразът „обявяване на недействителност на процесуалните действия“ може да е объркващ, тъй като съгласно постоянната практика на Cour de cassation обхватът на недействителността, който е въпрос на преценка на съдията, се определя от критерия за акта, който е бил необходима основа. С други думи, недействителността обхваща само актовете, за които отмененият акт или документ е „необходима основа“ (вж. по-специално решение от 15 октомври 2003 г., жалба № 03‑82.683).
(
10
)	Решение от 19 септември 2019 г., Районна прокуратура Лом (C‑467/18, EU:C:2019:765, т. 51 и 52).
(
11
)	Решение от 19 септември 2019 г., Районна прокуратура Лом (C‑467/18, EU:C:2019:765, т. 53).
(
12
)	Вж. по аналогия решение от 12 март 2020 г., VW (Право на достъп до адвокат в случай на неявяване) (C‑659/18, EU:C:2020:201, т. 24—26) относно член 2, параграф 1 от Директива 2013/48/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане (ОВ L 294, 2013 г., стр. 1), който определя приложното поле на последната по почти идентичен начин с този на член 2, параграф 1 от Директива 2012/13 (решение от 19 септември 2019 г., Районна прокуратура Лом (C‑467/18, EU:C:2019:765, т. 38).
(
13
)	Решение от 23 ноември 2021 г., IS (Незаконосъобразност на акта за преюдициално запитване) (C‑564/19, EU:C:2021:949, т. 121).
(
14
)	ЕСПЧ, 13 септември 2016 г., Ibrahim and Others v. the United Kingdom (EC:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 272).
(
15
)	Въпреки че не са изрично споменати в член 6 ЕКПЧ, правото да се запази мълчание и правото да се не свидетелства срещу себе си са общопризнати международни стандарти, които стоят в основата на понятието „справедлив процес“ съгласно същата разпоредба. Тъй като ЕКПЧ има за цел да гарантира права, които не са теоретични и илюзорни, а конкретни и действителни, ЕСПЧ счита, че на правото да не се свидетелства срещу себе си, правото да се запази мълчание и правото на правна помощ е присъщо, че всеки „обвиняем“ по смисъла на член 6 има право да бъде информиран за тези права (ЕСПЧ, 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединено кралство (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 266 и 272).
(
16
)	ЕСПЧ, 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединено кралство (EC:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 266).
(
17
)	Припомням, че в рамките на предвиденото в член 267 ДФЕС производство за сътрудничество фактът, че запитващата юрисдикция формално е ограничила въпроса си до тълкуването на определена разпоредба от правото на Съюза, не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на това право, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила или не в споменатите въпроси. В това отношение Съдът трябва да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, и по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които се нуждаят от тълкуване предвид предмета на спора в главното производство (вж. в този смисъл решение от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 37).
(
18
)	Вж. в този смисъл решение от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 42).
(
19
)	Решение от 13 септември 2018 г., UBS Europe и др. (C‑358/16, EU:C:2018:715, т. 50).
(
20
)	Решение от 23 ноември 2021 г., IS (Незаконосъобразност на акта за преюдициално запитване) (C‑564/19, EU:C:2021:949, т. 101).
(
21
)	Струва ми се, че това уточнение е необходимо, за да се характеризира главното производство, което е уредено в член 385, първа алинея от CPP.
(
22
)	Интересно е да се отбележи, че въз основа на член 82, параграф 2 ДФЕС законодателят може също така да приеме минимални правила относно допустимостта на доказателствата между държавите членки (буква а), относно правата на жертвите на престъпления (буква в) и относно специфични аспекти на наказателното производство, различни от посочените в букви а)—в) от тази разпоредба, при условие че въпросните аспекти са били предварително определени с решение, прието с единодушие от Съвета след одобрение от Европейския парламент. Заслужава да се подчертаят условията за приемането на този трети вид правила. Същото се отнася и за член 82, параграф 3 ДФЕС относно възможността член на Съвета да се противопостави на проект на директива, който според него би засегнал основни аспекти на неговата наказателноправна система.
(
23
)	Вж. в този смисъл решение от 13 юни 2019 г., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, т. 36 и 54) и по аналогия решение от 19 септември 2018 г., Милев (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, т. 47).
(
24
)	Решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 35 и 36).
(
25
)	Становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 191 и 192).
(
26
)	Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24), наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“. В решение от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебната система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586) Съдът признава възможността изпълняващият съдебен орган да прекрати процедурата по предаване в контекста на твърдяно нарушение на основното право на съответното лице на справедлив съдебен процес въз основа на двустепенен контрол, а именно установяването, въз основа на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни относно функционирането на съдебната система в издаващата държава членка, наличието на системни или поне общи недостатъци, водещи до реален риск от нарушаване на основното съдържание на това право, и ако това е така, проверка in concreto на наличието на сериозни и потвърдени основания да се смята, че съответното лице ще бъде изложено на такъв риск, ако бъде предадено на тази държава. Много голямата строгост на този контрол показва значението и силата на принципа на взаимно признаване, с който се цели осъдителните присъди да бъдат изпълнени така, както са постановени.
(
27
)	Рамково решение на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 327, 2008 г., стр. 27). Основанието за неизпълнение на европейската заповед за арест, възприето в решение от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебната система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), би представлявало mutatis mutandis основание за отказ за предаване по реда на Рамково решение 2008/909.
(
28
)	Рамково решение на Съвета от 24 юли 2008 година за вземане предвид на присъди в държавите — членки на Европейския съюз, в хода на новообразувани наказателни производства (ОВ L 220, 2008 г., стр. 32). Вж. решение от 5 юли 2018 г., Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 37 и 38).
(
29
)	Прилагането на тези два принципа е посочено в точка 19 от акта за преюдициално запитване.
(
30
)	Вж. по аналогия решение от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 78).
(
31
)	Вж. точка 8 от акта за преюдициално запитване.
(
32
)	Вж. в този смисъл решения от 18 март 2010 г., Alassini и други (от C‑317/08 до C‑320/08, EU:C:2010:146, т. 49), от 27 юни 2013 г., Агроконсултинг‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, т. 35 и 36) и от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 75).
(
33
)	Вж. в този смисъл решение от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 76). Важно е да се подчертае, че императивните национални норми относно организацията, състава и компетентността на съдилищата, чието неспазване трябва да се проверява служебно от съда, очевидно нямат предмет, подобен на този на разглежданите разпоредби от правото на Съюза (вж. решения от 7 юни 2007 г., Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 29 и 30) и от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175).
(
34
)	Решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 62).
(
35
)	Решения от 14 декември 1995 г., Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, т. 14), от 7 юни 2007 г., Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 33) и от 11 септември 2019 г., Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, т. 42).
(
36
)	Решение от 28 юни 2022 г., Комисия/Испания (Нарушение на правото на Съюза от законодателя) (C‑278/20, EU:C:2022:503, т. 59 и 60).
(
37
)	Вж. в този смисъл решение от 21 ноември 2002 г., Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, т. 37).
(
38
)	Съгласно член 31 от CCP прокуратурата упражнява функциите по повдигане и поддържане на обвинението и отстоява прилагането на закона при спазване на обвързващия я принцип на безпристрастност. В качеството си на ръководител на съдебната полиция, в съответствие с член 39‑3 от CCP прокурорът отговаря за контрола на законността на средствата, използвани от разследващите, и следи разследванията да бъдат насочени към установяване на истината и да се провеждат по начин, който е едновременно уличаващ и оневиняващ, като се зачитат правата на жертвата, жалбоподателя и заподозрения.
(
39
)	ЕСПЧ, решения от 29 март 2010 г., Медведиев и др. с/у Франция, CE:ECHR:2010:0329JUD000339403, и 23 ноември 2010 г., Moulin с/у Франция (CE:ECHR:2010:1123JUD003710406).
(
40
)	Решения на Cour de cassation от 15 декември 2010 г. (жалба № 10‑83.674) и от 18 януари 2011 г. (жалба № 10‑84.980).
(
41
)	Conseil constitutionnel, 30 юли 2010 г., QPC № 2010‑14/22.
(
42
)	Решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Procureurs de Lyon et de Tours) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 52—58).
(
43
)	В решение от 26 юни 2007 г., Ordre des barreaux francophones et germanophone и др. (C‑305/05, EU:C:2007:383, т. 31) Съдът припомня, че съгласно практиката на ЕСПЧ понятието „справедлив съдебен процес“ по член 6 от ЕКПЧ се състои от различни елементи, сред които са по-специално правото на защита, принципът на равни процесуални възможности, правото на достъп до съд, както и правото на достъп до адвокат както по граждански, така и по наказателни дела
(
44
)	Вж. членове 63‑4‑3 и 64‑4‑3 от CPP.
(
45
)	Следва да се отбележи, че в случай на наказателно преследване с призовка по член 390‑1 от CPP, какъвто е случаят с въпросните двама подсъдими, член 388‑4 от CPP гласи, че адвокатите на страните могат да се запознаят с материалите по делото в деловодството на съда веднага след издаването на призовката или най-късно два месеца след връчването на призовката и че по тяхно искане страните или техният адвокат могат да получат копие от материалите по делото.
(
46
)	Вж. Murbach-Vibert, M. et Payen, H. Relevé d'office des nullités et office du juge pénal. AJ Pénal, Lyon, 2018, р. 403. Протоколите, отнасящи се до действия като изслушване или претърсване на превозно средство, са равносилни на обикновени сведения по принцип и следователно са само едно доказателство сред останалите по преписката, без по-голяма стойност. Така те са оставени на свободната преценка на съда и страните могат свободно да ги оспорят в рамките на обсъждане при условията на състезателност пред компетентния да се произнесе съд.
(
47
)	Както ще стане ясно по-нататък при сравнителния анализ на правните системи на държавите членки, тази разпоредба от френското право е част от познатите на тези различни държави механизми, които позволяват да се отчете незаконността на извършените процесуални действия или на получените доказателства в нарушение на процесуалните права на заподозрените лица или на обвиняемите чрез механизми на недействителност или недопустимост и/или при преценката на доказателствената сила на тези действия или доказателства.
(
48
)	Вж. в този смисъл решения от 21 декември 2021 г., Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 57) и от 7 юли 2022 г., F. Hoffmann-La Roche и други (C‑261/21, EU:C:2022:534, т. 57).
(
49
)	Вж. в този смисъл решения от 7 юни 2007 г., Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 41) и от 26 април 2017 г., Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, т. 32 и 33). В заключението си по дело Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:3, относно жалба срещу решение за забрана за пребиваване, достигнала до фазата на касационното производство, генералeн адвокат Mengozzi приема, че запитващата юрисдикция не е поставила пред Съда въпрос относно обхвата на принципа на ефективност, защото „фактът, че действащият като последна инстанция административен съд не може да разгледа служебно или трябва да отхвърли като недопустимо основание, изведено от нарушение на правото на изслушване, повдигнато за първи път в производството пред него, изобщо не означава, че според вътрешните правни норми не е възможно или е изключително трудно позоваването на нарушението на такова право пред националните юрисдикции. С оглед на принципа на ефективност това, което според практиката на Съда има значение, е страните да са имали истинска възможност да повдигнат пред националната юрисдикция основание, което се основава на правото на Съюза […] С други думи, този принцип не изисква от националния съд да замести липсата или пропуска на страните, при положение че те са имали истинска възможност, на основание на вътрешните процесуални норми, да се позоват на основание, изведено от нарушение на правото на Съюза. Тъй като в случая сигурно е така, след като жалбоподателят по делото в главното производство е бил представляван от адвокат още от подаването на жалбата до първата инстанция, прилагането на принципа на ефективност не налага запитващата юрисдикция да разглежда служебно основание, изведено от нарушение на правото на изслушване, независимо от значението на това право за правния ред на Съюза“. Отбелязвам, че в решение от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, т. 28), Съдът изрично следва това заключение, като посочва, че „в главното производство се поставя въпросът, свързан не с принципа на ефективност, а само с принципа на равностойност“.
(
50
)	Решение от 7 юни 2007 г., Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 39 и 40).
(
51
)	Правното основание на тази директива е предишният член 100а от Договора за създаване на Европейската икономическа общност, който предвижда приемането на мерки за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки, които имат за предмет създаването и функционирането на вътрешния пазар.
(
52
)	Cour de cassation. Contentieux des clauses abusives: illustration d’un dialogue des juges. — Recueil annuel des études, La Documentation française, 2022.
(
53
)	Решения от 11 март 2020 г., Lintner (C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 23) и от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 51 и 52). Съдът е постановил, че предвид естеството и значението на обществения интерес, на който се основава гарантираната от Директива 93/13 защита, член 6 от нея трябва да се приеме за разпоредба, равностойна на националните норми, които имат ранг на императивни норми във вътрешния правопорядък, който позволява на националния съд да преценява служебно неравноправността на договорна клауза (решение от 30 май 2013 г., Asbeek Brusse и de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, т. 44—46).
(
54
)	Вж. в този смисъл решение от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 53—55 и 58).
(
55
)	Решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 41), от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 60) и от 30 юни 2022 г., Профи Кредит България (Служебно прихващане в случай на неравноправна клауза) (C‑170/21, EU:C:2022:518, т. 48).
(
56
)	От практиката на Съда следва, че признатите на националния съд правомощия са счетени за необходими за осигуряването на ефективна защита на потребителя, по-специално с оглед на непренебрежимия риск той да не познава правата си или да среща затруднения при упражняването им. Съдът приема, че при спорове, чиято стойност често е ниска, адвокатските възнаграждения могат да бъдат по-високи от засегнатия интерес, което — наред с невъзможността да се поиска правна помощ — може да разубеди потребителя да се защитава срещу прилагането на неравноправна клауза.
(
57
)	Решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Procureurs de Lyon et de Tours) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 43).
(
58
)	Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство (ОВ L 280, 2010 г., стр. 1), Директива 2013/48 и Директива (ЕС) 2016/343 и Директива (ЕС) 2016/1919 на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2016 година относно правната помощ за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство и за искани за предаване лица в рамките на производството по европейска заповед за арест (ОВ L 297, 2016 г., стр. 1).
(
59
)	Отбелязвам, че според ЕСПЧ на етапа на разследването обвиняемият често се намира в особено уязвимо положение и че в повечето случаи тази уязвимост може да бъде адекватно компенсирана само с помощта на адвокат (решения на ЕСПЧ от 27 ноември 2008 г., Salduz с/у Турция (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 52 и 54) и от 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединено кралство (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 253), като се има предвид, че достъпът до последния е гарантиран от Директива 2013/48 и от националното право.
(
60
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (ОВ L 201, 2002 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 63), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 11) (наричана по-нататък „Директива 2002/58“).
(
61
)	Решения от 6 октомври 2020 г., La Quadrature du Net и др. (C‑511/18, C‑512/18 и C‑520/18, EU:C:2020:791, т. 226—228) и от 2 март 2021 г., Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (C‑746/18, EU:C:2021:152, т. 44).
(
62
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98).
(
63
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 96).
(
64
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).
(
65
)	Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid и X (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 94).
(
66
)	Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid и X (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 83 и 85).
(
67
)	Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid и X (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 74, 86 и 94).
(
68
)	ЕСПЧ подчертава, че твърдението за нарушение на етапа на разследването в наказателното производство на правата, изрично или имплицитно посочени в член 6 от ЕКПЧ, обикновено се материализира в съдебната фаза, с разискванията относно приемането на събраните доказателства, и че макар поначало да не е длъжен да се произнася по допустимостта на определени доказателства, ЕСПЧ трябва да провери дали производството, включително начинът, по който са събрани доказателствата, е било справедливо като цяло. За тази цел ЕСПЧ отчита различни фактори, и по-специално правния режим, уреждащ досъдебното производство и допустимостта на доказателствата по време на съдебната фаза, както и дали този режим е спазен, дали жалбоподателят може да оспори автентичността на събраните доказателства и да възрази срещу представянето им, начина на използване на доказателствата, и по-специално дали те са неразделна или важна част от уличаващите материали, на които се основава присъдата, както и силата на останалите материали по преписката и наличието във вътрешното право и практика на други гаранции (ЕСПЧ, 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединеното кралство (EC:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 254 и 274).
(
69
)	ЕСПЧ, 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединеното кралство (EC:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 250, 251 и 273)
(
70
)	ЕСПЧ, решения от 19 декември 1989 г., Kamasinski с/у Австрия (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 65), 24 ноември 1993 г., Imbrioscia с/у Швейцария, CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, § 41) и от 26 юли 2011 г., Huseyn и др. с/у Азербайджан (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, § 180).
(
71
)	ЕСПЧ, 13 май 1980 г., Artico с/у Италия, CE:ECHR:1980:0513JUD000669474, § 33 и 36.
(
72
)	ЕСПЧ, решение от 10 октомври 2002 г., Czekalla с/у Португалия (CE:ECHR:2002:1010JUD003883097, § 65, 66, 68 и 71). В решение от 20 януари 2009 г., Güveç с/у Турция (EC:ECHR:2009:0120JUD007033701, § 131) ЕСПЧ прилага по изключение практиката си относно ефективността на правната помощ в случай, в който последната е предоставена от частен адвокат, но при напълно различни от настоящия случай обстоятелства. Като отчита младостта на жалбоподателя (15 години), тежестта на престъпленията, за които е обвинен (по-специално дейности, водещи до разделяне на територията на страната, за които е предвидено смъртно наказание), явно противоречиви твърдения, отправени срещу него от полицията и от свидетел на обвинението, обстоятелството, че е бил явно зле представляван от своя адвокат (който не се е явил на няколко съдебни заседания), и многобройните отсъствия на жалбоподателя в съдебните заседания, ЕСПЧ стига до извода, че съдът е трябвало да действа своевременно, за да осигури на жалбоподателя ефективно процесуално представителство.
(
73
)	ЕСПЧ, решение от 9 ноември 2018 г., Beuze с/у Белгия (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 148).
(
74
)	Възможно е в тази насока да се изтъкне нередовно процесуално действие, което обаче предполага, че подсъдимият е невинен, или такова, което при всички положения е недостатъчно, за да докаже невиновността с оглед на останалите валидни доказателства по делото, или ситуацията на обвиняем, който вече е обезщетил пострадалия преди съдебното заседание и желае да признае наказателната си отговорност в хода на същото.
(
75
)	Този извод се налага независимо от неуточнения в акта за преюдициално запитване статут на правните съветници на двамата обвиняеми — адвокати, назначени за целите на правната помощ или заплатени от тези обвиняеми. В съдебното заседание подсъдимите по главното производство многократно се позовават на решение на ЕСПЧ от 7 октомври 2008 г., Bogumil с/у Португалия (CE:ECHR:2008:1007JUD003522803, § 46—50), отнасящо се до лице, подпомагано от младши адвокат, а впоследствие и служебен адвокат, който участва в производството само за да поиска да бъде освободен от функциите си и следователно заместен от нов служебен адвокат, който е назначен в деня на съдебното заседание и който е могъл да проучи преписката малко повече от пет часа — период, считан за твърде кратък за сериозно дело, което може да доведе до тежка присъда. При тези обстоятелства, които нямат никаква връзка с настоящото дело, ЕСПЧ приема, че националният съд е можел по собствена инициатива да отложи устните състезания.
(
76
)	Вж. Проучвателна записка 22/006 относно ролята на наказателния съд в случай на нарушаване на правото на обвиняемия да бъде информиран за своите процесуални права, изготвена в контекста на това дело по искане на Съда от дирекция „Изследвания и документация“ на Съда. Следва да се вземе предвид само съответстващата на делото по главното производство част от тази записка относно съдебната фаза, която не е предшествана от подготвително разследване. Освен факта, че този документ се отнася само до правните системи на 19 държави членки, съдържанието му отразява обективната трудност при възприемането на националните правни системи с оглед на разграничаването на процесуалните правила и съдебната организация, на свързаните с тях национални законови разпоредби и съдебна практика, които са понякога противоречиви, както и на коментарите в доктрината.
(
77
)	В това отношение споделям изцяло становището на ЕСПЧ, че наказателното производство по принцип предполага сложно взаимодействие между различни аспекти на наказателното производство (решение на ЕСПЧ от 13 септември 2016 г., Ibrahim и др. с/у Обединено кралство (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 274).
(
78
)	Препращам към становището на ирландското правителство за влиянието на служебната проверка върху една наказателна система, характерно за която е, че голяма част от делата се разглеждат в рамките на опростени производства относно признаване на вина, което е довело до организация с малък брой съдии в сравнение с броя на адвокатите.
(
79
)	Освен необходимия въпрос за органа за наказателно преследване, следва да се постави въпросът и за жертвите на престъплението, на които държавите членки са длъжни, съобразно Директива 2012/29/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година за установяване на минимални стандарти за правата, подкрепата и защитата на жертвите на престъпления и за замяна на Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета (ОВ L 315, 2012 г., стр. 57), да гарантират възможността за участие в наказателното производство, и по-специално да бъдат изслушани в хода на производството, както и да представят доказателства. Така, мислима е и хипотезата на неприсъстващо пострадало лице, евентуално пребиваващо в държава членка, различна от тази, в която е извършено и преследвано престъплението, което писмено е поискало обезщетение от предполагаемия извършител на престъплението. Зачитането на състезателното начало би трябвало да доведе до отлагане на съдебния процес и до последващо обсъждане на съдбата на обвиняемия с цел да се гарантира присъствието му на новата дата и до евентуалното му задържане в очакване на съдебния процес, въпреки че с оглед на съдебното си минало това лице все още може да отговаря на условията за отлагане на изпълнението на наказание лишаване от свобода.
(
80
)	Трябва ли да се приеме, че забраната за служебна проверка прави френското право по-слабо закрилящо от друг правен ред, който я предвижда, но не включва установената в горепосоченото право норма, съгласно която обвинените лица или техните адвокати трябва да имат последната дума в наказателния процес?
(
81
)	Weyembergh, A. L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne. — Archives de politique criminelle, No 26, ed. Pédone, 2004, p. 60 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004‑1-page-37.htm). Отбелязвам, че с оглед на принципите на взаимно доверие и взаимно признаване в решение от 26 февруари 2013 г., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 55—64) Съдът приема, че автоматичното предаване на задочно осъдено лице, за което е издадена европейска заповед за арест, се налага дори когато изпълняващата държава членка е развила в конституционния си ред по-строго схващане за правото на справедлив съдебен процес.
(
82
)	Отговорът, който Съдът трябва да даде, трябва да включва и член 51, параграф 2 от Хартата, съгласно който тази харта не разширява приложното поле на правото на Съюза извън компетенциите на Съюза, „не създава никакви нови компетенции или задачи за Съюза и не променя компетенциите и задачите, определени в Договорите“. Ето защо тълкуването на относимите разпоредби на Директива 2012/13 в светлината на членове 47 и 48 от Хартата не може да води до прекомерна намеса в националните процесуални права.
(
83
)	Отбелязвам, че макар многократно да е бил приканван за това в заключения на генерални адвокати, доколкото ми е известно, Съдът не е квалифицирал твърдението за нарушение на правото на защита като императивен въпрос и следователно като такъв, който може или трябва да бъде служебно обсъден от съда на Съюза. Освен това в решение от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175) той не извежда от основополагащия характер на общия принцип на зачитане на правото на защита в правото на Съюза, че той трябва да бъде приравнен на националните императивни норми, които поначало предполагат служебното обсъждане от съда в хипотезата на тяхното нарушаване, което има същото значение в националното право.
(
84
)	Персийски писма, писмо 79.
(
85
)	Вж. Доклад на Европейската комисия от 2022 г. относно ефективността на правосъдието (https://www.coe.int/fr/web/cepej/cepej-work/evaluation-of-judicial-systems).