62023CJ0146
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
25 февруари 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Замразяване или намаляване на възнагражденията на лицата на национална публична длъжност — Мерки, насочени специално към съдиите — Член 2 ДЕС — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Задължения на държавите членки да установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Принцип на съдийската независимост — Компетентност на законодателната и изпълнителната власт на държавите членки да установяват правилата за определяне на възнаграждението на съдиите — Възможност да се дерогират тези правила — Условия“
По съединени дела C‑146/23 [Sąd Rejonowy w Białymstoku] и C‑374/23 [Adoreikė] (
i
),
с предмет две преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток, Полша) (C‑146/23) и от Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) (C‑374/23) с актове от 10 март и от 1 юни 2023 г., постъпили в Съда съответно на 10 март и 13 юни 2023 г., в рамките на производства по дела
XL
срещу
Sąd Rejonowy w Białymstoku (C‑146/23)
и
SR,
RB
срещу
Lietuvos Respublika (C‑374/23),
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, M. L. Arastey Sahún, N. Jääskinen, D. Gratsias и M. Gavalec (докладчик), председатели на състави, E. Regan, J. Passer, Z. Csehi и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: A. M. Collins,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 12 март 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за XL, лично от него,
–
за полското правителство, от B. Majczyna и S. Żyrek, в качеството на представители,
–
за литовското правителство, от K. Dieninis, S. Grigonis и V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от K. Herrmann, A. Steiblytė и P. Van Nuffel, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 юни 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 2 и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, както и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитванията са отправени в рамките на спорове, по дело C‑146/23, между съдия XL и Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток, Полша), а по дело C‑374/23, между двама съдии, SR и RB, от една страна, и Lietuvos Respublika (Република Литва), от друга страна, относно размера на възнаграждението им.
Правна уредба
Полското право
3
Член 178 от Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Конституция на Република Полша), касаещ съдийската независимост, гласи:
„1.   При изпълнение на служебните си задължения съдиите са независими и се подчиняват единствено на Конституцията и законите.
2.   На съдиите се осигуряват условия на труд и възнаграждение, достойно за тяхната функция и съответстващо на обхвата на техните задължения.
3.   Съдиите не могат да членуват в политическа партия или профсъюз, нито да извършват обществена дейност, несъвместима с принципа на независимост на съдилищата и съдиите“.
4
Ustawa — Prawo o ustroju sądów powszechnych (Закон за устройството на общите съдилища) от 27 юли 2001 г. (Dz. U., 2001 г., бр. 98, позиция 1070), в приложимата си към спора в главното производство по дело C‑146/23 редакция (наричан по-нататък „Законът за устройството на общите съдилища“) съдържа член 91, касаещ възнаграждението на съдиите, който гласи следното:
„[…]
1c.   При спазване на параграф 1d, основното годишно възнаграждение на съдиите се определя на база средното възнаграждение за второто тримесечие на предходната година, обнародвано в [Dziennik Urzędowy Rzeczypospolitej Polskiej „Monitor Polski“ (Официален вестник на Република Полша „Monitor Polski“)] от председателя на [Głównego Urzędu Statystycznego (Главно управление на статистиката, Полша)] съгласно член 20, точка 2 от [Ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych (Закон за пенсиите за старост и инвалидност от социалноосигурителния фонд) от 17 декември 1998 г. (Dz. U., 1998 г., бр. 162, позиция 1118)].
1d.   Ако размерът на средното възнаграждение, посочено в параграф 1с, е по-нисък от този на средното възнаграждение, обнародвано за второто тримесечие на предходната година, последният размер се приема като база за определяне на основното възнаграждение на съдиите.
2.   Възнаграждението на съдиите се определя по класове, като размерът му за всеки клас се изчислява чрез прилагането на коефициенти върху посочената в параграф 1c база за определяне на основното възнаграждение. Класовете на основното възнаграждение за отделните съдебни длъжности и коефициентите, използвани за определяне на размера на основното възнаграждение на съдиите в отделните класове, са посочени в приложението към този закон.
[…]
6.   Съдиите имат право на надбавка за изпълнение на задълженията във връзка с длъжността си.
7.   Освен това възнаграждението на съдиите варира в зависимост от надбавката за прослужено време, която, считано от шестата година прослужено време, възлиза на 5 % от основното възнаграждение и се увеличава с 1 % всяка година, докато достигне 20 % от основното възнаграждение.
[…]“.
5
Съгласно член 8 от Ustawa o szczególnych rozwiązaniach służących realizacji ustawy budżetowej na rok 2022 (Закон за приемане на специални разпоредби за изпълнението на Закона за бюджета за 2022 г.) от 17 декември 2021 г. (Dz. U., 2021 г., позиция 2445, наричан по-нататък „Законът за бюджета за 2022 г.“):
„1.   През 2022 г. базата за определяне на основното възнаграждение на съдиите, посочено в член 91, параграф 1c от [Закона за устройството на общите съдилища], е средното възнаграждение за второто тримесечие на 2020 г., обявено в съобщение на председателя на Главното управление на статистиката.
2.   Базата, посочена в параграф 1, се увеличава с 26 [полски злоти (PLN) (около 6 евро)].
3.   Посочването в отделни разпоредби на базата за определяне на основното възнаграждение на съдиите, установено в член 91, параграф 1c от [Закона за устройството на общите съдилища], означава, за 2022 г., средното възнаграждение за второто тримесечие на 2020 г., обявено в съобщение на председателя на Главното управление на статистиката, увеличено с 26 PLN.
4.   Посочването в отделни разпоредби на възнаграждението на съдиите означава, за 2022 г., възнаграждението, определено в съответствие с параграфи 1 и 2“.
6
Член 8 от Ustawa o szczególnych rozwiązaniach służących realizacji ustawy budżetowej na rok 2023 (Закон за приемане на специални разпоредби за изпълнението на Закона за бюджета за 2023 г.) от 1 декември 2022 г. (Dz. U., 2022 г., позиция 2666, наричан по-нататък „Законът за бюджета за 2023 г.“) гласи:
„1.   През 2023 г. базата за определяне на възнаграждението на съдиите, посочено в член 91, параграф 1c от [Закона за устройството на общите съдилища], е 5444,42 PLN (около 1274 евро).
2.   Посочването в отделни разпоредби на основното възнаграждение на съдиите, установено в член 91, параграф 1c от [Закона за устройството на общите съдилища], означава, за 2023 г., сумата от 5444,42 PLN“.
Литовското право
7
Член 3 от Lietuvos Respublikos teisėjų darbo apmokėjimo įstatymas (Закон на Република Литва за възнагражденията на съдиите) от 6 ноември 2008 г. (Žin., 2008 г., бр. 131-5022, наричан по-нататък „Законът за възнагражденията на съдиите“), в приложимата си към спора в главното производство редакция, е предвиждал, че възнаграждението на съдиите се определя на базата на основния размер на възнаграждението на лицата, заемащи политически длъжности в страната, съдиите, членовете на правителството, държавните служители и служителите на трудов договор в институциите, финансирани от държавата и общините, установен за дадена година от Парламента на Република Литва по предложение на правителството на тази държава членка. Този основен размер не е можел да бъде по-малък от основния размер за предходната година, освен при обявяване на изключителни обстоятелства. Той е трябвало да се определи, като се вземат предвид средногодишният процент на инфлация за предходната година, който се е изчислявал чрез националния индекс на потребителските цени, размерът на минималната месечна заплата и въздействието на други фактори, които влияят върху равнището и развитието на средната заплата в публичния сектор.
8
По силата на член 4, параграф 2 от Закона за възнагражденията на съдиите възнаграждението на съдиите от общите и специализираните съдилища се е състояло от основната заплата, надбавката за прослужено време в публичния сектор, надбавката за работа и дежурства в почивни и празнични дни и по заместване и накрая, надбавката за увеличаване на работната натовареност.
9
Възнаграждението на съдиите от apygardos teismai (окръжните съдилища, Литва) се е изчислявало, като основното възнаграждение се е умножавало по коефициент на заплатите, който съгласно дял II от приложението към този закон е бил 17,2 за тези съдии.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑146/23
10
На 4 декември 2003 г. XL е назначен за съдия в Sąd Rejonowy w Suwałkach (Районен съд Сувалки, Полша). От 3 април 2007 г. той изпълнява функциите си в Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток). Основното му възнаграждение се състои от база за определяне на основната заплата, която се умножава по коефициент 2,5 и се добавя по-специално надбавка за прослужено време, съответстваща на 20 % от основната заплата. Размерът на базата за определяне на основната му заплата е 5050,48 PLN (около 1181 евро) за 2022 г. и 5444,42 PLN (около 1274 евро) за 2023 г.
11
Така XL получава месечно възнаграждение в размер на 15151,44 PLN (около 3544 евро) от юли до ноември 2022 г., 15033,51 PLN (около 3517 евро) за декември 2022 г. и 16333,26 PLN (около 3821 евро) за януари 2023 г.
12
След като ръководителят му го уведомява, по негова молба, че ако възнаграждението му е било изчислено в съответствие с член 91, параграф 1c от Закона за устройството на общите съдилища, той е щял да получи 10000 PLN (около 2339 евро) повече от полученото от него възнаграждение за периода от 1 юли 2022 г. до 31 януари 2023 г., XL предявява иск срещу Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток) пред същия съд, който е запитващата юрисдикция, за изплащане на тази сума, включително законната лихва за забава.
13
Посочената юрисдикция припомня най-напред, че от решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 42—45), следва, че получаването от съдиите на заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, представлява присъща гаранция за независимостта на съдебната власт. Същата юрисдикция счита, че тази гаранция трябва да се спазва, включително когато измененията на националната правна уредба за определяне на възнаграждението на съдиите водят до влошаване на материалното им положение поради трайно намаляване на размера на възнаграждението им.
14
Запитващата юрисдикция подчертава по-нататък, че член 91, параграф 1c от Закона за устройството на общите съдилища предвижда, че основното възнаграждение на съдиите за дадена година се определя обективно на базата на средната заплата за второто тримесечие на предходната година, обявена от председателя на Главното управление на статистиката.
15
Тя добавя, че този механизъм за определяне на основното възнаграждение на съдиите обаче е бил променен наскоро, при това трикратно. Така за 2021 г. основното възнаграждение било определено спрямо средната заплата за второто тримесечие на годината „n — 2“, а именно тази за 2019 г., а не спрямо средната заплата за второто тримесечие на годината „n — 1“, а именно тази за 2020 г., което довело до „замразяване“ на индексирането на възнаграждението на съдиите. За 2022 г. била избрана средната заплата за второто тримесечие на 2020 г., заедно с увеличение от 26 PLN. Накрая, за 2023 г. възнаграждението на съдиите било изчислено на базата не на средната заплата за второто тримесечие на 2022 г., а на основен размер, определен от полския законодател.
16
Запитващата юрисдикция подчертава, че полското правителство е обосновало тези изменения с икономическото положение на Полша, причинено, за 2021 г., от пандемията от COVID‑19, а за 2023 г. — както от тази пандемия, така и от нахлуването на Руската федерация в Украйна. За 2022 г. обаче не била посочена никаква особена причина.
17
Освен това запитващата юрисдикция посочва, че първият председател на Sąd Najwyższy (Върховен съд, Полша), председателят на Naczelny Sąd Administracyjny (Върховен административен съд, Полша) и Krajowa Rada Sądownictwa (Национален съдебен съвет, Полша) са подали до Trybunał Konstytucyjny (Конституционен съд, Полша) три отделни искания за установяване на противоконституционност на член 8 от Закона за бюджета за 2023 г. В рамките на тези три искания по същество се поддържа, че този член нарушава гаранциите, които осигуряват на съдиите достойно за тяхната длъжност възнаграждение, принципа на съдийската независимост, както и принципа на защита на придобитите права и на доверието в държавата. Всъщност посоченият член предвиждал метод за определяне на основната заплата на съдиите, който бил в противоречие с правото им да получават определено въз основа на обективни и независими от всяко произволно решение на законодателя критерии и достойно за своята длъжност възнаграждение. Тъй като основният размер на възнаграждението на съдиите се определял всяка година от законодателя, възприетият модел за формиране на това възнаграждение бил до известна степен непредвидим. Освен това, макар „замразяването“ на заплатите да се считало за временно въведено, запазването му за 2023 г. доказвало намерението за постоянно намаляване на възнаграждението на съдиите в нарушение на член 178, параграф 2 от Конституцията на Република Полша. Накрая, всяка намеса във функционирането и организацията на съдебната власт можела да се осъществява само по изключение и трябвало да бъде резултат от съгласувани действия на законодателната и съдебната власт.
18
Запитващата юрисдикция, която в качеството си на работодател на XL счита, че няма право да остави без приложение спорните национални разпоредби, споделя доводите, изложени в предходната точка. В случая накърняването на независимостта на съдиите се изразявало в трайното „замразяване“, от три години, на индексирането на тяхното възнаграждение и фактическото изоставяне през 2023 г. на механизма за определяне на възнаграждението на съдиите въз основа на средната заплата за второто тримесечие на предходната година, предвиден в член 91, параграф 1c от Закона за устройството на общите съдилища. Запитващата юрисдикция счита, че това трайно, повтарящо се и значително изменение на възнаграждението на съдиите е необосновано с оглед на стабилното състояние на публичните финанси на Република Полша и цели да накара независимата и самостоятелна съдебна власт да действа произволно в зависимост от политически съображения, диктувани от изпълнителната и законодателната власт.
19
Подобно на XL, запитващата юрисдикция счита, че решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117), и от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel (C‑49/18, EU:C:2019:106), не са приложими към настоящото дело, доколкото в настоящия случай дерогацията от механизма за определяне на възнаграждението на съдиите е постоянна, а не временна, както в делата, по които са постановени тези решения, и се отнася главно до съдиите, какъвто не е случаят по тези дела.
20
При тези условия Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 2 [ДЕС], определящ ценностите, на които се основава [Европейският съюз], по отношение на зачитането на правовата държава, и член 19, параграф 1, втора алинея [ДЕС] във връзка с член 47 от [Хартата], по силата на който държавите членки гарантират ефективна съдебна защита, основана на правото на достъп до независим и безпристрастен съд, да се тълкуват в смисъл, че принципът на съдийската независимост не допуска национална правна уредба, която с цел ограничаване на бюджетните разходи се отклонява от механизма за определяне на възнаграждението на съдиите въз основа на обективни критерии, независими от произволна намеса на изпълнителната и законодателната власт, и която води до трайно намаляване на размера на възнаграждението на съдиите, като нарушава конституционните гаранции за осигуряване на възнаграждение на съдиите, достойно за функциите на съдия и съответстващо на обхвата на задълженията им, както и на правораздаване, осъществявано от независими съдилища и независими съдии?“.
21
В отговор на искане за информация от Съда, отнасящо се по-специално до евентуалното значение за преюдициалното запитване на решение на Trybunał Konstytucyjny (Конституционен съд) от 8 ноември 2023 г. (дело № K 1/23), с което е установено несъответствието на член 8 от Закона за бюджета за 2023 г. с член 178, параграф 2 от Конституцията на Република Полша, запитващата юрисдикция посочва, че поддържа това запитване, тъй като Trybunał Konstytucyjny (Конституционен съд) не е проверил дали посоченият член 8 е в съответствие с принципа на съдийската независимост, прогласен в параграф 1 от същия член 178. Освен това посоченото решение се отнасяло единствено до Закона за бюджета за 2023 г., докато спорът в главното производство предполагал да се определи и дали Законът за бюджета за 2022 г. спазва този принцип.
Дело C‑374/23
22
SR и RB, които са съдии във Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс, Литва), предявяват иск за отговорност срещу Република Литва пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва), който е запитващата юрисдикция, с цел получаване на обезщетение за вреди в размер на 74286,09 евро за SR и на 95620,17 евро за RB. Те твърдят, че определянето на възнаграждението им зависи от политическата воля на изпълнителната и законодателната власт и че то нарушава по-специално конституционния принцип на съдийската независимост.
23
SR и RB възразяват срещу липсата на правен механизъм, позволяващ на съд или съдия да принуди изпълнителната и законодателната власт да определят достойно възнаграждение, основано на национални икономически показатели и съответстващо на отговорностите на съдиите, както и на наложените им строги ограничения, по-специално що се отнася до упражняването на друга дейност.
24
От своя страна Република Литва твърди, че планирането на държавния бюджет, и по-специално на размера на възнаграждението на държавните служители и работещите по трудово правоотношение в публичния сектор, попада в обхвата на правомощията на правителството, предвидени в Конституцията на Република Литва. Освен това основният размер на възнагражденията на тези държавни служители и работещи по трудово правоотношение се определял ежегодно в зависимост от ресурсите и финансовите ограничения на държавата, така че последната не можела да увеличи този основен размер по-бързо, отколкото го е направила. Освен това от 2018 г. до 2023 г. посоченият основен размер се увеличавал редовно и имал пряко икономическо въздействие върху заплатите в частния сектор и върху средната заплата за страната, както и значително въздействие върху нарастването на средствата за заплати на съдилищата. Накрая, тази държава членка счита, че определянето на режима на възнагражденията на съдиите попада в обхвата на изключителните дискреционни конституционни правомощия на държавата и нейните институции.
25
Запитващата юрисдикция посочва, че по силата на прилагането на член 3 във връзка с приложението към Закона за възнагражденията на съдиите, възнаграждението на съдиите от apygardos teismai (окръжните съдилища) се изчислява, като основният размер, който е 181 евро за 2022 г. и 186 евро за 2023 г., се умножава по коефициент на заплатата 17,2, като този коефициент не е променян от 1 октомври 2013 г., освен за съдиите от apylinkės teismai (районните съдилища, Литва).
26
Без да се отчита надбавката за прослужено време, възнаграждението на съдиите от apygardos teismai (окръжните съдилища) било 2440,85 евро (бруто) за 2008 г. и 2362 евро (бруто) за 2021 г., предвид данъчната реформа, извършена през 2019 г. Така, макар да изглеждало, че възнагражденията на съдиите са се увеличили с около 8 % за 13 години, номиналното възнаграждение на съдиите всъщност намаляло с 3,2 % само поради тази данъчна реформа. Освен това запитващата юрисдикция посочва, че от края на 2021 г. възнаграждението на съдиите намалява, като се доближава до равнището на средната заплата за страната. Всъщност през първото тримесечие на 2022 г. средната месечна заплата в страната била 1729,90 евро, а тази на съдиите — 3113,20 евро. Освен това към съдиите се прилагали доста строги изисквания, изразяващи се по-специално във възприемане на безупречно поведение, упражняване на функциите за едно и също месечно възнаграждение, независимо от натовареността, и неизвършване на други дейности, с изключение на свързаните с преподаване и творчество.
27
Освен това запитващата юрисдикция посочва, че съгласно препоръките относно максималния размер на хонорарите за оказвана от адвокат или младши адвокат правна помощ по граждански дела, одобрени през 2004 г. от министъра на правосъдието на Република Литва и от председателя на Литовската адвокатска колегия, размерът на адвокатското възнаграждение е 179,9 евро на час, докато размерът на брутното почасово възнаграждение на съдия от apygardos teismas (окръжен съд, Литва) без надбавката за прослужено време е около 20 евро. Такава разлика представлявала дискриминация, противоречаща на принципа на равенство и на член 2 ДЕС, в ущърб на съдиите спрямо юристите, упражняващи сходни професии.
28
Запитващата юрисдикция отбелязва накрая, че от решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117), следва, че съдийската независимост предполага възнаграждението на националните съдии да се определя съгласно критерии, които не зависят от произволната намеса на изпълнителната и законодателната власт, и равнището на заплащане на съдиите да съответства на значимостта на изпълняваните от тях функции, което не било така в настоящия случай.
29
В този контекст посочената юрисдикция изтъква, че е длъжна да провери дали национален режим на възнагражденията на съдиите, който зависи пряко от политическата воля на законодателната и изпълнителната власт, съответства на правото на Съюза и гарантира ценностите, защитени с член 2 ДЕС, както и принципа на независимост на съдиите, закрепен в член 47 от Хартата.
30
При тези условия Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли ценностите на зачитане на демокрацията, правовата държава, правата на човека и справедливостта, закрепени в член 2 ДЕС, и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС да се тълкуват в смисъл, че предоставят на законодателната и изпълнителната власт на държавите членки неограничено и изключително право на преценка да определят с националните си законодателства възнагражденията на съдиите в размер, който зависи само от политическата воля на законодателната и изпълнителната власт?
2.
Трябва ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и отнасящият се по-специално до независимостта на съдиите член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че допускат държавите членки да приемат с националните си законодателства система за определяне на възнагражденията на съдиите, по силата на която възнагражденията на съдиите са в по-нисък размер от одобрения от държавата размер на възнагражденията или хонорарите на представителите на други юридически професии?“.
Производството пред Съда
31
С решение на Съда от 23 януари 2024 г. дела C‑146/23 и C‑374/23 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на постановяването на съдебното решение.
По компетентността на Съда и допустимостта на преюдициалното запитване по дело C‑374/23
32
В писменото си становище литовското правителство поддържа, на първо място, че Съдът не е компетентен да се произнесе по поставените от запитващата юрисдикция въпроси, тъй като правото на Съюза не уреждало нито размера на възнаграждението на националните съдии, нито правилата за определяне, изчисляване или плащане на това възнаграждение.
33
Все пак този довод всъщност е свързан с тълкуването на разпоредбите на първичното право на Съюза, посочени от запитващата юрисдикция във въпросите ѝ. Тълкуването на тези разпоредби обаче е очевидно от компетентността на Съда на основание член 267 ДФЕС. Всъщност, макар организацията на правораздаването в държавите членки да е от тяхната компетентност, това не означава, че при упражняването ѝ държавите членки не са длъжни да спазват задълженията си, които произтичат от правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 18 май 2021 г., AsociaţiaForumul Judecătorilor din România и др., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 и C‑397/19, EU:C:2021:393, т. 111, и от 9 януари 2024 г., G. и др. (Назначаване на съдии в общите съдилища в Полша), C‑181/21 и C‑269/21, EU:C:2024:1, т. 57 и 58), по-специално когато приемат правилата за определяне на възнаграждението на съдиите.
34
Освен това член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС следва да се прилага от материалноправна гледна точка за всеки съдия или национален съд, който може да се произнася по въпроси, които се отнасят до тълкуването или прилагането на правото на Съюза и които следователно спадат към области, обхванати от това право, по смисъла на тази разпоредба (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 36 и цитираната съдебна практика). Впрочем такъв е случаят по-специално с двамата ищци в главното производство по дело C‑374/23, в качеството им на съдии във Vilniaus apygardos teismas (Окръжен съд Вилнюс).
35
От това следва, че поставените по дело C‑374/23 въпроси са от компетентността на Съда.
36
На второ място, литовското правителство твърди, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като поставените въпроси нямат никаква връзка с фактите и с предмета на спора в главното производство и следователно исканото тълкуване не е необходимо за решаването на този спор. Така то подчертава, че в случая не се оспорва никаква национална мярка, специално насочена към намаляване на възнаграждението на съдиите, и че през разглеждания период възнагражденията на литовските съдии редовно се увеличават.
37
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС сътрудничество между Съда и националните юрисдикции само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, се ползват от презумпция за релевантност и щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Ето защо Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 18 май 2021 г., Asociația Forumul Judecătorilor din România и др., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 и C‑397/19, EU:C:2021:393, т. 115 и 116 и цитираната съдебна практика).
38
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че пред запитващата юрисдикция е висящ иск за отговорност срещу Република Литва, в рамките на който по същество се твърди, че дискреционните правомощия, с които разполагат законодателната и изпълнителната власт на тази държава членка при определяне на възнаграждението на съдиите, нарушават принципа на независимост на последните. В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи, за да се произнесе по този иск, дали правилата за определяне на това възнаграждение, както и неговият размер съответстват на този принцип, който произтича от член 2 и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и от член 47 от Хартата.
39
Следователно отговорът на поставените по дело C‑374/23 въпроси, които се отнасят до тълкуването на тези разпоредби, изглежда необходим, за да може запитващата юрисдикция да се произнесе по спора в главното производство.
40
От това следва, че преюдициалното запитване по дело C‑374/23 е допустимо.
По преюдициалните въпроси
41
В самото начало, доколкото вторият въпрос по дело C‑374/23 се отнася до тълкуването на член 47 от Хартата, следва да се подчертае, че признаването на право на ефективни правни средства за защита в конкретен случай предполага изтъкващото го лице да се позовава на права или свободи, гарантирани от правото на Съюза, или срещу него да е образувано наказателно дело, което да представлява хипотеза на прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 34 и цитираната съдебна практика).
42
От акта за преюдициално запитване обаче не следва, че SR и RB отговарят на едното или другото от тези условия.
43
Следователно съгласно член 51, параграф 1 от Хартата член 47 от нея сам по себе си не е приложим по дело C‑374/23. Все пак, тъй като член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС задължава всички държави членки да предвидят правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита по смисъла по-специално на член 47 от Хартата в областите, обхванати от правото на Съюза, последната разпоредба трябва надлежно да бъде взета предвид при тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС (решения от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 44 и 45, и от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 36 и 37).
44
След това уточнение въпросите, поставени по дела C‑146/23 и C‑374/23, които следва да се разгледат заедно, трябва да се разбират в смисъл, че целят по същество да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на съдийската независимост не допуска:
–
от една страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да определят по свое усмотрение в правната уредба на тази държава членка правилата за определяне на възнаграждението на съдиите,
–
от друга страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да дерогират правната уредба на тази държава членка, която установява обективно правилата за определяне на възнаграждението на съдиите, като решат да увеличат това възнаграждение по-слабо от предвиденото в тази правна уредба и дори да замразят или намалят размера на посоченото възнаграждение.
45
В това отношение нито член 2 ДЕС, нито член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, нито която и да е друга разпоредба от правото на Съюза задължава държавите членки да възприемат конкретен конституционен модел на отношенията и взаимодействието между различните власти в държавата, по-специално що се отнася до определянето и разграничаването на правомощията им. По силата на член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът зачита националната идентичност на държавите членки, присъща на техните основни политически и конституционни структури. При избора на съответния си конституционен модел обаче държавите членки са длъжни да спазват изискванията, които произтичат за тях от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 43 и цитираната съдебна практика).
46
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика, припомнена в точка 33 от настоящото решение, макар организацията на правосъдието в държавите членки да е от тяхната компетентност, при упражняването на тази компетентност те все пак са длъжни да спазват своите задължения по силата на правото на Съюза, и по-конкретно на член 2 и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС (вж. в този смисъл решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 38 и цитираната съдебна практика). Това важи по-специално когато те приемат правилата за определяне на възнаграждението на съдиите.
47
Член 19 ДЕС, който конкретизира правовата държава като ценност, утвърдена с член 2 ДЕС, възлага на националните юрисдикции и на Съда задачата да гарантират пълното прилагане на правото на Съюза във всички държави членки, както и съдебната защита на правата, които правните субекти черпят от посоченото право. За тази цел запазването на независимостта на тези органи е от първостепенно значение (вж. в този смисъл решение от 2 март 2021 г., A.B. и др. (Назначаване на съдиите във Върховния съд —Жалби), C‑824/18, EU:C:2021:153, т. 108 и 115 и цитираната съдебна практика).
48
Изискването за независимост на съдилищата, присъщо на правосъдната дейност, всъщност спада към същественото съдържание на основното право на ефективна съдебна защита и на справедлив съдебен процес, което има кардинално значение като гаранция за защитата на всички права, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за опазването на общите ценности на държавите членки, прогласени в член 2 ДЕС, и по-конкретно на ценността правова държава (решения от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 49, и от 29 юли 2024 г., Valančius, C‑119/23, EU:C:2024:653, т. 46).
49
Понятието за независимост на съдилищата предполага в частност, че съответният орган упражнява правораздавателните си функции напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и да било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, за да е защитен по този начин от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на членовете му при вземането на решение и да повлияят на съответните решения. Също както несменяемостта на членовете на съответния орган, фактът, че те получават заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, представлява присъща гаранция за независимостта на съдиите (решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 44 и 45, и от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 66).
50
По-конкретно, принципът на разделение на властите, характерен за функционирането на всяка правова държава, изисква да се гарантира независимостта на съдилищата спрямо законодателната и изпълнителната власт (решения от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд), C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 124, от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 54, и от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 42).
51
При това положение самият факт, че законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка участват в определянето на възнаграждението на съдиите, сам по себе си не може да създаде зависимост на съдиите по отношение на тези власти, нито да породи съмнения относно тяхната независимост или безпристрастност. Както подчертава Европейската комисия в писменото си становище, държавите членки разполагат с широка свобода на преценка при изготвянето на своя бюджет и правят избор между различните пера на бюджетните разходи. Тази широка свобода на преценка включва определянето на метода за изчисляване на тези разходи, и по-специално на възнаграждението на съдиите. Националните законодателни и изпълнителни органи действително са в най-добра позиция да вземат предвид специфичния социално-икономически контекст на държавата членка, в която трябва да се изготви този бюджет и да се гарантира независимостта на съдиите.
52
Все пак националните правила относно възнаграждението на съдиите не трябва да пораждат оправдани съмнения у правните субекти в неподатливостта на съответните съдии на влиянието на външни фактори и в неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси (вж. по аналогия решение от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 56 и 57).
53
За тази цел хартите, докладите и другите документи, изготвени от органите на Съвета на Европа или произтичащи от системата на Организацията на обединените нации, могат да предоставят релевантни насоки за тълкуването на правото на Съюза при наличието на национални разпоредби, приети в тази област.
54
Що се отнася, на първо място, до правилата за определяне на възнаграждението на съдиите, е важно, първо, в съответствие с принципа на правна сигурност, тези правила да са определени със закон, който може да предвижда участието на социалните партньори, по-специално на организациите, представляващи съответните съдии. В този контекст прозрачността на законодателната процедура допринася за гарантиране на независимостта на съдиите.
55
В това отношение в точка 11 от „Основни[те] принципи за независимостта на съдебната власт“, приети от Седмия конгрес на Организацията на обединените нации за предотвратяване на престъпността и отношението към правонарушителите, проведена в Милано от 26 август до 6 септември 1985 г., се предвижда, че подходящото възнаграждение на съдиите трябва да бъде „гарантирано със закон“. Също така Препоръка CM/Rec(2010)12 на Комитета на министрите на Съвета на Европа, озаглавена „Съдиите: независимост, ефективност и отговорности“, приета на 17 ноември 2010 г. (наричана по-нататък „препоръката на Комитета на министрите от 2010 г.“), гласи в точка 53, че „[п]ринципните правила на системата за възнаграждение на професионалните съдии следва да бъдат заложени със закон“.
56
Освен това принципът на съдийската независимост, разглеждан във връзка с принципа на правна сигурност, изисква правилата за определяне на възнаграждението на съдиите да са обективни, предвидими, стабилни и прозрачни, така че да се изключи всяка произволна намеса на законодателната и изпълнителната власт на съответната държава членка.
57
Второ, както бе посочено в точка 49 от настоящото съдебно решение, получаването от съдиите на възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, представлява присъща гаранция за тяхната независимост.
58
В това отношение от съдебната практика, установена с решение от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel (C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 70, 71 и 73), следва, че с оглед на социално-икономическите условия в съответната държава членка възнаграждението на съдиите трябва да бъде достатъчно високо, за да им предостави несъмнена икономическа независимост, която да ги защити от опасността евентуална външна намеса или натиск да застрашат неутралността на решенията, които трябва да вземат. Така това възнаграждение трябва да може да предпазва съдиите от риска от корупция.
59
В точка 54 от препоръката на Комитета на министрите от 2010 г. се посочва, че „[в]ъзнаграждението на съдиите следва да е съответстващо на тяхната професия и задължения, а също и достатъчно, за да ги защити от подстрекателства към повлияване върху решенията им“. В точка 57 от изложението на мотивите към тази препоръка се уточнява, че „[п]одходящото възнаграждение е ключов елемент в борбата с корупцията на съдиите и има за цел да ги предпази от възможни подстрекателства“.
60
В този смисъл възнаграждението на съдиите може да варира в зависимост от прослуженото време и естеството на възложените им функции. Във всеки случай, то трябва винаги да съответства на значимостта на функциите, които те изпълняват.
61
Преценката дали възнаграждението на съдиите е подходящо, предполага да се вземат предвид, освен обичайната основна заплата, и различните премии и надбавки, които те получават, по-специално за прослужено време или за възложените им функции, но и евентуалното освобождаване от социалноосигурителни вноски.
62
Освен това адекватността на възнаграждението на съдиите трябва да се преценява с оглед на икономическото, социалното и финансовото положение в съответната държава членка, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 49 от заключението си. От тази гледна точка е подходящо средното възнаграждение на съдиите да се сравни със средната заплата в посочената държава, както се подчертава по-специално в доклада за оценка на европейските съдебни системи, изготвен през 2020 г. от Европейската комисия за ефективност на правосъдието (CEPEJ) (стр. 68).
63
Освен това, както е видно от този доклад (стр. 67), за да се гарантира независимостта на съдиите и в по-общ план, качеството на правосъдието в правовата държава, „[п]олитиките в областта на правосъдието следва също да вземат предвид заплатите на други правни професии, за да направят съдийската професия привлекателна за висококвалифицирани практикуващи юристи“. От това обаче не може да се направи извод, че принципът на съдийската независимост не допуска възнаграждението на съдиите да се определи на равнище, което е под средното възнаграждение на други практикуващи юристи, по-специално на упражняващите свободна професия, каквито са адвокатите, тъй като те очевидно се намират в положение, различно от това на съдиите.
64
Трето, правилата за определяне на възнаграждението на съдиите трябва да подлежат на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на съответната държава членка.
65
На второ място, що се отнася до възможността законодателната и изпълнителната власт на държава членка да дерогират националната правна уредба, която закрепва обективно правилата за определяне на възнаграждението на съдиите, като решат да увеличат това възнаграждение по-слабо от предвиденото в тази правна уредба и дори да замразят или намалят размера на посоченото възнаграждение, приемането на такива мерки за дерогация също трябва да отговаря на определен брой изисквания.
66
Първо, мярка за дерогация като посочената в предходната точка, подобно на общите правила за определяне на възнаграждението на съдиите, което тя дерогира, трябва да бъде предвидена със закон. Освен това предвидените от тази мярка за дерогация правила за възнаграждение на съдиите трябва да са обективни, предвидими и прозрачни.
67
Второ, посочената мярка за дерогация трябва да бъде обоснована от цел от общ интерес, каквато е необходимостта да се премахне прекомерен бюджетен дефицит по смисъла на член 126, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 46, и от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 67).
68
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 60 от заключението си, възможността държава членка да изтъкне такава необходимост, не предполага започването срещу нея на процедура по реда на Протокол № 12 относно процедурата при прекомерен дефицит, приложен към Договора за ЕС и Договора за функционирането на ЕС.
69
Бюджетните съображения, обосновали приемането на мярка за дерогация от общата правна уредба на възнагражденията на съдиите, трябва да бъдат ясно изложени. В допълнение, освен ако не са налице надлежно обосновани изключителни обстоятелства, тези мерки не трябва да са специално насочени само към членовете на националните съдилища и трябва да се вписват в по-обща рамка за присъединяване на по-широк кръг лица на национална публична длъжност към набелязаните бюджетни усилия (вж. в този смисъл решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 49, и от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 67).
70
В това отношение в точка 54 от препоръката на Комитета на министрите от 2010 г. се предвижда, че „[с]ледва да бъдат въведени специално насочени към съдиите правни предписания, които да представляват гаранция срещу намаляване на възнаграждението им“. За разлика от това, както се уточнява в точка 57 от изложението на мотивите към тази препоръка, „[и]зискването да не се намалява възнаграждението специално на съдиите, допуска намаляване на възнаграждението в рамките на публични политики, насочени към общото намаляване на заплатите на служителите на публична длъжност“.
71
Така, когато държава членка приема мерки за бюджетни ограничения, които засягат нейните държавни служители и нейните служители в публичната администрация, тя може да реши в общество, чиято характеристика е солидарността, както се подчертава в член 2 ДЕС, да приложи тези мерки и по отношение на националните съдии.
72
Трето, в съответствие с принципа на пропорционалност, който е общ принцип на правото на Съюза (решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект), C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 31), мярка за дерогация като посочената в точка 65 от настоящото решение трябва да може да гарантира постигането на набелязаната цел от общ интерес, да се свежда до строго необходимото за постигането на тази цел и да не е непропорционална спрямо посочената цел, което налага претегляне на значимостта ѝ и на тежестта на намесата в принципа на съдийската независимост.
73
Във връзка с това мярка от такова естество, макар да изглежда годна да осъществи посочената в точка 67 от настоящото решение цел от общ интерес, трябва все пак да остане изключителна и временна, доколкото не трябва да се прилага след необходимия срок за постигането на набелязаната законосъобразна цел, каквато е премахването на прекомерен бюджетен дефицит.
74
Освен това въздействието на посочената мярка върху възнаграждението на съдиите не трябва да бъде непропорционално спрямо преследваната цел.
75
Четвърто, запазването на независимостта на съдиите изисква, въпреки прилагането спрямо тях на мярка за бюджетно ограничение и дори тази мярка да е свързана с наличието на тежка икономическа, социална и финансова криза, възнаграждението на съдиите винаги да съответства на значимостта на изпълняваните от тях функции, за да останат защитени от външна намеса или натиск, които могат да застрашат независимостта им при вземането на решение и да повлияят на техните решения, съгласно припомнената в точка 49 от настоящото решение съдебна практика.
76
Пето, мярка за дерогация като посочената в точка 65 от настоящото решение трябва да подлежи на ефективен съдебен контрол при условията, споменати в точка 64 от настоящото решение.
77
Макар в рамките на производството по член 267 ДФЕС да не следва да прилага нормите на правото на Съюза към определен случай, Съдът може, за да даде полезен отговор на запитващите юрисдикции, да им даде насоки, които са изведени от преписките в главните производства и от представените пред него писмени становища, които да позволят на тези юрисдикции да се произнесат (вж. в този смисъл решения от 20 юни 1991 г., Newton, C‑356/89, EU:C:1991:265, т. 10, от 16 юли 2015 г., ЧЕЗ Разпределение България, C‑83/14, EU:C:2015:480, т. 71, и от 7 ноември 2024 г., Centro di Assistenza Doganale Mellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, т. 85).
78
По дело C‑146/23 запитващата юрисдикция следва да провери дали, както поддържа полското правителство пред Съда, мерките за дерогация от член 91, параграф 1c от Закона за устройството на общите съдилища, които са били приложими през 2022 г. и 2023 г., отговарят на цел от общ интерес, състояща се в преразпределяне на бюджетни средства в контекст, който се характеризира с пандемията от COVID‑19, агресията на Руската федерация срещу Украйна и произтичащото от това безпрецедентно увеличение на цените на енергията.
79
Като се има предвид, че член 8 от Закона за бюджета за 2022 г. и член 8 от Закона за бюджета за 2023 г. се отнасят специално до възнаграждението на съдиите и прокурорите, трябва да се приеме, че такива мерки на пръв поглед могат да засегнат принципа на съдийската независимост. Все пак предвид съображенията, изложени в точки 69 и 70 от настоящото решение, и с оглед на обстоятелствата, изтъкнати от полското правителство пред Съда, не може да се изключи, че тези мерки, макар да са специално насочени към съдиите, са част от по-широки реформи, засягащи възнагражденията и на други категории държавни служители или служители в публичната администрация, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери. По-специално, съобразно тези обстоятелства, посочените мерки всъщност биха могли да целят по-късно прилагане спрямо съдиите на мерки за бюджетни ограничения, наложени и на други категории държавни служители или служители в публичната администрация през предходните години.
80
Освен това изглежда, като запитващата юрисдикция следва да провери това, че всяка от двете национални разпоредби, посочени в предходната точка, се е прилагала само в продължение на една година. Така разглежданите в главното производство мерки за определяне на заплатите, изглежда, имат изключителен и временен характер, което сякаш се потвърждава от факта, че механизмът за изчисляване на възнагражденията, предвиден в член 91 от Закона за устройството на общите съдилища, не е отменен и се прилага отново през 2024 г., както отбелязват полското правителство и Комисията в заседанието пред Съда.
81
Освен това от материалите по делото, с които разполага Съдът, е видно, като това отново следва да се провери от запитващата юрисдикция, че тези мерки не са довели до лишаване на XL от правото му да получава възнаграждение, което, предвид икономическия, социалния и финансовия контекст в съответната държава членка и средната заплата в нея, съответства на значимостта на изпълняваните от него функции. Всъщност, макар да са могли да доведат до загуба на покупателна способност на XL, според съдържащите се в преписката данни тези мерки не изглежда да са намалили размера на възнаграждението му, което е било замразено през 2021 г. и се е увеличило с 4,37 % през 2022 г. и с 7,8 % през 2023 г. Освен това полското правителство и Комисията подчертават, че като се включат различните надбавки, както и освобождаването от социалноосигурителни вноски, което ползват полските съдии и което представлява икономия от близо 14 % от брутното възнаграждение, през този период тяхното възнаграждение е останало три пъти повече от средната заплата в Полша.
82
Накрая, преюдициалното запитване на Sąd Rejonowy w Białymstoku (Районен съд Бялисток) по дело C‑146/23 е достатъчно, за да се удостовери възможността за ефективен съдебен контрол върху разглежданите в главното производство мерки за определяне на заплатите.
83
В този смисъл и без да се засягат проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, не изглежда член 8 от Закона за бюджета за 2022 г. и член 8 от Закона за бюджета за 2023 г. да са в нарушение на изискванията, произтичащи от принципа на съдийската независимост, който следва от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС.
84
Що се отнася до дело C‑374/23, от една страна, от предоставените от запитващата юрисдикция данни е видно, че определянето на възнаграждението на съдиите от apygardos teismai (окръжните съдилища) почива на правно основание, а именно член 3 от Закона за възнагражденията на съдиите, който предвижда, че основният размер на това възнаграждение се определя всяка година от законодателната и изпълнителната власт на равнище, което не може да бъде по-ниско от това за предходната година, и че той трябва да отчита редица обективни критерии, като годишния процент на инфлацията за предходната година, който се основава на националния индекс на потребителските цени, размера на минималната месечна заплата и въздействието на други фактори, които влияят върху равнището и развитието на средната заплата в публичния сектор. От друга страна, с оглед на тези обстоятелства и без да се засяга проверката, която запитващата юрисдикция следва да извърши, тези правила изглеждат обективни, предвидими, стабилни и прозрачни.
85
Дори да се предположи, че запитващата юрисдикция цели да постави под въпрос адекватността на полученото от SR и RB възнаграждение, в точка 62 от настоящото решение бе отбелязано, че адекватността на възнаграждението на съдиите трябва да се преценява, като се вземат предвид икономическото, социалното и финансовото положение в съответната държава членка и като се сравни средното възнаграждение на съдиите със средната заплата в посочената държава.
86
Както обаче е видно от доклада за оценка на европейските съдебни системи, изготвен през 2022 г. от CEPEJ (стр. 80), през 2020 г. средното брутно възнаграждение на литовските съдии в началото на кариерата им съответства на 2,1 пъти средната брутна заплата в Литва и на 2,9 пъти тази средна брутна заплата за съдиите от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд на Литва).
87
Несъмнено запитващата юрисдикция посочва и извършена през 2019 г. данъчна реформа, която е довела до намаляване на номиналното възнаграждение на тези съдии. При липсата обаче на каквито и да било данни за тази реформа в акта за преюдициално запитване, посочването на прилагането ѝ по отношение на съдиите само по себе си не е достатъчно, за да се стигне до извода, че е налице засягане на принципа на съдийската независимост.
88
Следователно и без да се засягат проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, по дело C‑374/23 не изглежда, че правилата за определяне на възнаграждението, получавано от SR и RB през разглеждания в главното производство период, са нарушили този принцип.
89
Накрая, преюдициалното запитване, отправено от Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс) по това дело, е достатъчно, за да се удостовери възможността за ефективен съдебен контрол върху разглежданите в главното производство мерки за определяне на заплатите по посоченото дело.
90
С оглед на всички гореизложени съображения на поставените по дела C‑146/23 и C‑374/23 въпроси следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на съдийската независимост допуска:
–
от една страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да определят възнаграждението на съдиите, ако това определяне не е упражняване на произволна власт, а се основава на правила, които:
–
са предвидени в закон,
–
са обективни, предвидими, стабилни и прозрачни,
–
осигуряват на съдиите възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, като се имат предвид икономическото, социалното и финансовото положение на съответната държава членка и средната заплата в тази държава членка, и
–
подлежат на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на посочената държава членка,
–
от друга страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да дерогират националната правна уредба, която установява обективно правилата за определяне на възнаграждението на съдиите, като решат да увеличат това възнаграждение по-слабо от предвиденото в тази правна уредба и дори да замразят или намалят размера на посоченото възнаграждение, ако подобна мярка за дерогация не е упражняване на произволна власт, а:
–
е предвидена в закон,
–
определя обективни, предвидими и прозрачни правила за възнаграждение,
–
е обоснована от цел от общ интерес, набелязана в рамките на мерки, които, освен ако не са налице надлежно обосновани изключителни обстоятелства, не са специално насочени към съдиите, а засягат по-общо възнагражденията и на други категории държавни служители или служители в публичната администрация,
–
е необходима и строго пропорционална за постигането на тази цел, което предполага тя да остане изключителна и временна и да не засяга съответствието на възнаграждението на съдиите на значимостта на изпълняваните от тях функции, и
–
може да подлежи на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на съответната държава членка.
По съдебните разноски
91
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващите юрисдикции, последните следва да се произнесат по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на съдийската независимост допуска:
–
от една страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да определят възнаграждението на съдиите, ако това определяне не е упражняване на произволна власт, а се основава на правила, които:
–
са предвидени в закон,
–
са обективни, предвидими, стабилни и прозрачни,
–
осигуряват на съдиите възнаграждение, съответстващо на значимостта на упражняваните от тях функции, като се имат предвид икономическото, социалното и финансовото положение на съответната държава членка и средната заплата в тази държава членка, и
–
подлежат на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на посочената държава членка,
–
от друга страна, законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка да дерогират националната правна уредба, която установява обективно правилата за определяне на възнаграждението на съдиите, като решат да увеличат това възнаграждение по-слабо от предвиденото в тази правна уредба и дори да замразят или намалят размера на посоченото възнаграждение, ако подобна мярка за дерогация не е упражняване на произволна власт, а:
–
е предвидена в закон,
–
определя обективни, предвидими и прозрачни правила за възнаграждение,
–
е обоснована от цел от общ интерес, набелязана в рамките на мерки, които, освен ако не са налице надлежно обосновани изключителни обстоятелства, не са специално насочени към съдиите, а засягат по-общо възнаграждението и на други категории държавни служители или служители в публичната администрация,
–
е необходима и строго пропорционална за постигането на тази цел, което предполага тя да остане изключителна и временна и да не засяга съответствието на възнаграждението на съдиите на значимостта на изпълняваните от тях функции, и
–
може да подлежи на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на съответната държава членка.
Подписи
(
*1
)	Езици на производството: полски и литовски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.