DOMSTOLENS KENDELSE (Afdelingen for Bevilling af Appel)
18. november 2025 (*)
» Appel – EU-varemærker – bevilling af appel – artikel 170b i Domstolens procesreglement – anmodning, der godtgør, at et spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling – appellen admitteres «
I sag C-411/25 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 20. juni 2025,
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved D. Gája, D. Hanf og D. Stoyanova-Valchanova, som befuldmægtigede,
appellant,
De andre parter i appelsagen:
Versiontech Inc., Brooklyn (De Forenede Stater),
sagsøger i første instans,
Verizon Trademark Services LLC, Washington DC (De Forenede Stater),
intervenient i første instans,
har
Domstolen (Afdelingen for Bevilling af Appel),
sammensat af Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz, og dommerne M. Gavalec og Z. Csehi (refererende dommer),
justitssekretær: A. Calot Escobar,
efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokat A. Rantos,
afsagt følgende
Kendelse
1        Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 30. april 2025, Versiontech mod EUIPO – Verizon Trademark Services (VersionTech) (T-242/24, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2025:422), hvorved Retten annullerede afgørelsen truffet den 6. marts 2024 af Første Appelkammer ved EUIPO (sag R 31/2023-1) (herefter »den omtvistede afgørelse«) vedrørende en ugyldighedssag mellem Verizon Trademark Services LLC og Versiontech Inc.
Anmodningen om bevilling af appel
2        I henhold til artikel 58a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er behandlingen af en appel, der iværksættes til prøvelse af Rettens afgørelser vedrørende en afgørelse truffet af en uafhængig appelinstans i EUIPO, betinget af en forudgående bevilling fra Domstolen.
3        Det følger af statuttens artikel 58a, stk. 3, at appellen admitteres helt eller delvis i overensstemmelse med den i procesreglementet fastsatte fremgangsmåde, når den rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
4        I henhold til procesreglementets artikel 170a, stk. 1, skal appellanten i de situationer, der er omhandlet i statuttens artikel 58a, stk. 1, som bilag til sit appelskrift vedlægge en anmodning om bevilling af appellen, hvori den pågældende redegør for det vigtige spørgsmål, som appellen rejser for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og som indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for, at Domstolen kan påkende denne anmodning.
5        Det følger af procesreglementets artikel 170b, stk. 1 og 3, at Domstolen træffer afgørelse om anmodningen om bevilling af appel hurtigst muligt og ved begrundet kendelse.
Appellantens argumentation
6        Til støtte for anmodningen om bevilling af appel har EUIPO gjort gældende, at dets eneste appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 72, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1), sammenholdt med artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1), rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.
7        I første række har EUIPO gjort gældende, at Retten begik en fejl i den appellerede doms præmis 69 ved at fastslå, at betingelserne for udøvelsen af dens beføjelse til at omgøre appelkammerets afgørelse i henhold til artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001 var opfyldt. I denne henseende har EUIPO kritiseret Retten for at have fundet, at appelkammeret havde taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt der forelå en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 mellem de omtvistede varemærker, selv om appelkammeret, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 22 og 60, udelukkende havde undersøgt dette spørgsmål i forhold til opfattelsen hos den tysktalende del af den relevante kundekreds i EU uden at foretage en faktisk eller retlig bedømmelse af dette spørgsmål for den ikketysktalende del af kundekredsen.
8        I anden række udøvede Retten ifølge EUIPO derfor i den appellerede doms præmis 70 sin beføjelse til at omgøre en afgørelse i strid med artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001. Da der ikke var fastslået nogen faktiske eller retlige omstændigheder for så vidt angår risikoen for forveksling for den ikketysktalende del af den relevante kundekreds, kunne Retten nemlig ikke fastslå, at appelkammeret var forpligtet til at konstatere, at der ikke forelå en risiko for forveksling mellem de omhandlede varemærker i EU.
9        I denne henseende har EUIPO præciseret, at selv om tilstedeværelsen af en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 gyldigt kunne baseres udelukkende på opfattelsen hos den tysktalende kundekreds som en ikke ubetydelig del af den relevante kundekreds, gjaldt det samme imidlertid ikke for så vidt angår Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 64 med hensyn til den manglende risiko for forveksling, eftersom en sådan bedømmelse forudsætter, at en sådan risiko udelukkes for hele den relevante kundekreds i EU. EUIPO har i denne forbindelse henvist til Domstolens dom af 18. september 2008, Armacell mod KHIM (C-514/06 P, EU:C:2008:511, præmis 54-57), samt til Rettens dom af 25. oktober 2023, Quantic Dream mod EUIPO – Quentia (Q) (T-458/21, EU:T:2023:671, præmis 73). EUIPO er af den opfattelse, at den omstændighed, at der blev givet afslag på ugyldighedsbegæringen vedrørende varemærket Versiontech, uden at det var blevet fastslået, at det var godtgjort, at en risiko for forveksling mellem dette varemærke og det ældre EU-varemærke VERIZON var udelukket på hele sidstnævntes beskyttelsesområde, fratager det ældre varemærke den beskyttelse, der følger af forordning nr. 207/2009.
10      EUIPO har tilføjet, at selv om Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 64 skal forstås således, at Retten implicit, men nødvendigvis ligeledes tog hensyn til opfattelsen hos den ikketysktalende del af den relevante kundekreds, fører omgørelsen af den omtvistede afgørelse ved den appellerede dom til, at afgørelsen erstattes på grundlag af en faktisk og retlig bedømmelse af risikoen for forveksling mellem de omtvistede varemærker for den ikketysktalende del af den relevante kundekreds, skønt appelkammeret endnu ikke havde foretaget en sådan bedømmelse.
11      Henset til disse forhold har EUIPO gjort gældende, at omgørelsesbeføjelsen hverken kan føre til, at Retten for første gang vurderer faktiske omstændigheder eller beviser, som appelkammeret endnu ikke har undersøgt (jf. bl.a. dom af 23.1.2025, EUIPO mod Neoperl, C-93/23 P, EU:C:2025:33, præmis 70), eller, a fortiori, omgør en afgørelse fra appelkammeret, der ikke indeholder en undersøgelse af sådanne kendsgerninger eller beviser, såsom dem, der i det foreliggende tilfælde vedrører opfattelsen af de omtvistede varemærker hos den relevante ikketysktalende kundekreds i EU.
12      I øvrigt har EUIPO anført, at den appellerede dom krænker en af kontorets retligt beskyttede interesser, eftersom Retten ved at omgøre den omtvistede afgørelse endeligt tilsidesætter og fratager appelkammeret udøvelsen af dets eksklusive og specifikke beføjelse til at foretage en fornyet prøvelse af annullationsafdelingens afgørelse for så vidt angår sidstnævntes konstatering af, at der foreligger en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker for den ikketysktalende del af den relevante kundekreds. EUIPO har desuden gjort gældende, at denne dom ligeledes krænker den effektive og særlige domstolsbeskyttelse, som varemærkeretten giver intervenienten i første instans, eftersom omgørelsen af den omtvistede afgørelse fratager denne part en sådan uafhængig undersøgelse foretaget af appelkammeret.
13      Hvad angår betydningen af det spørgsmål, som EUIPO har rejst i sin appel, som omhandlet i artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, har EUIPO indledningsvis bemærket, at Domstolen i kendelse af 11. juli 2023, EUIPO mod Neoperl (C-93/23 P, EU:C:2023:601, præmis 24-38), fandt, at fastlæggelsen af omfanget af og betingelserne for udøvelsen af Rettens omgørelsesbeføjelse i henhold til artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001 udgør et spørgsmål, der er mere vidtrækkende end den appellerede dom og i sidste ende appellen, for så vidt som den rejser »et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling«.
14      I denne henseende har EUIPO for det første anført, at appellen rejser et horisontalt spørgsmål af processuel karakter, der vedrører alle de sager, hvor afgørelser truffet af EUIPO’s appelkamre på varemærke- og designområdet er genstand for Rettens legalitetskontrol.
15      For det andet er det nævnte spørgsmål ifølge EUIPO af forfatningsmæssig karakter. Retten er nemlig ved udøvelsen af de beføjelser, der er tildelt den i medfør af artikel 13, stk. 2, TEU, retligt forpligtet til at handle inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den ved artikel 263 TEUF og artikel 72 i forordning 2017/1001.
16      For det tredje er EUIPO af den opfattelse, at det rejste spørgsmål vedrører de uafhængige appelkamres specifikke rolle i det fuldstændige og effektive system med flere niveauer til retsbeskyttelse mod EUIPO’s afgørelser.
17      For det fjerde har EUIPO anført, at det nævnte spørgsmål har en strukturel betydning for den særlige ordning for retsbeskyttelse mod kontorets afgørelser. Den omstændighed, at Retten overskred sin omgørelsesbeføjelse, tilsidesætter nemlig den oprindelige enekompetence for appelkamrene ved EUIPO på området for prøvelse af kontorets afgørelser. Desuden begrænser denne omstændighed retsbeskyttelsen af de personer, som er berørt af EUIPO’s afgørelser, ved at fratage dem en specifik instans til fornyet behandling.
18      For det femte er EUIPO af den opfattelse, at Rettens tilgang i den appellerede dom skaber en risiko for retsusikkerhed, for så vidt som denne dom blev afsagt på trods af Domstolens nylige og udtrykkelige præcisering i præmis 70 og 71 i dom af 23. januar 2025, EUIPO mod Neoperl (C-93/23 P, EU:C:2025:33). Domstolen fastslog nemlig, at den omgørelsesbeføjelse, der er fastsat i artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001, ikke kan føre Retten til, uden åbenbart at tilsidesætte den bindende institutionelle ramme, som denne beføjelse indgår i, for første gang at vurdere faktiske omstændigheder eller beviser, som appelkammeret endnu ikke har undersøgt.
19      For det sjette har EUIPO gjort gældende, at det rejste spørgsmål er vigtigt for så vidt angår retsbeskyttelsen mod afgørelser fra andre EU-agenturer, for hvilke EU-lovgiver som omhandlet i artikel 263, stk. 5, TEUF ufravigeligt har fastsat en specifik, fuldstændig og forudgående prøvelse ved en uafhængig appelinstans.
Domstolens bemærkninger
20      Det skal indledningsvis bemærkes, at det påhviler appellanten at godtgøre, at de spørgsmål, der er rejst i appellen, er vigtige for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 20, og af 29.4.2025, SC mod Eulex Kosovo, C-881/24 P, EU:C:2025:313, præmis 14).
21      Desuden fremgår det af artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, sammenholdt med procesreglementets artikel 170a, stk. 1, og artikel 170b, stk. 4, at en anmodning om bevilling af appel skal indeholde alle de oplysninger, som gør det muligt for Domstolen at træffe afgørelse om bevilling af appel og, hvis appellen admitteres delvis, at fastslå de appelanbringender eller de dele af appellen, som svarskriftet skal være rettet mod. Henset til, at ordningen med forudgående bevilling af appellerne som omhandlet i denne statuts artikel 58a har til formål at begrænse Domstolens prøvelse til spørgsmål, der har betydning for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, skal kun de anbringender, der rejser sådanne spørgsmål, og som er godtgjort af appellanten, således behandles af Domstolen i forbindelse med appellen (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 21, og af 29.4.2025, SC mod Eulex Kosovo, C-881/24 P, EU:C:2025:313, præmis 15).
22      En anmodning om bevilling af appel skal således under alle omstændigheder klart og præcist angive de anbringender, som appellen er baseret på, identificere det retlige spørgsmål, der er rejst ved hvert enkelt anbringende, med den samme klarhed og præcisere, hvorvidt dette spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og specifikt redegøre for grundene til, at det pågældende spørgsmål er vigtigt i forhold til det påberåbte kriterium. Navnlig hvad angår appelanbringenderne skal anmodningen om bevilling af appel omfatte en præcisering af den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, der er blevet tilsidesat i den appellerede dom eller kendelse, en kortfattet redegørelse for, hvori den retlige fejl, som Retten angiveligt har begået, består, og en angivelse af, i hvilket omfang denne fejl har påvirket resultatet af den appellerede dom eller kendelse. Når den retlige fejl, der påberåbes, følger af en tilsidesættelse af retspraksis, skal det i anmodningen om bevilling af appel angives kortfattet, men klart og præcist, for det første hvor den hævdede tilsidesættelse findes ved angivelse af såvel de præmisser i den appellerede dom eller kendelse, som appellanten anfægter, som de præmisser i Domstolens eller Rettens afgørelse, der er blevet tilsidesat, og for det andet de konkrete grunde til, at en sådan tilsidesættelse rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 22, og af 29.4.2025, SC mod Eulex Kosovo, C-881/22 P, EU:C:2025:313, præmis 16).
23      I overensstemmelse med princippet om, at bevisbyrden påhviler ophavsmanden til en anmodning om bevilling af appel, skal appellanten godtgøre, at appellen uafhængigt af de retlige spørgsmål, som den pågældende påberåber sig i sin appel, rejser et eller flere vigtige spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, der er mere vidtrækkende end den appellerede dom og i sidste ende appellen (jf. bl.a. kendelse af 30.1.2023, bonnanwalt mod EUIPO, C-580/22 P, EU:C:2023:126, præmis 15, og af 29.4.2025, SC mod Eulex Kosovo, C-881/24 P, EU:C:2025:313, præmis 17).
24      Dette indebærer i sig selv, at eksistensen af sådanne spørgsmål og betydningen heraf skal godtgøres ved angivelse af konkrete oplysninger, der vedrører det pågældende tilfælde, og ikke blot generelle argumenter (kendelse af 30.1.2023, bonnanwalt mod EUIPO, C-580/22 P, EU:C:2023:126, præmis 16, og af 29.4.2025, SC mod Eulex Kosovo, C-881/24 P, EU:C:2025:313, præmis 18).
25      I den foreliggende sag skal det i første række bemærkes, at anmodningen om bevilling af appel præcist og klart angiver det eneste anbringende, som er fremsat i forbindelse med appellen, vedrørende en tilsidesættelse af artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001, sammenholdt med artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
26      EUIPO har i sin anmodning om bevilling af appel navnlig identificeret såvel de præmisser i den appellerede dom, som det anfægter, som de EU-retlige bestemmelser, der angiveligt er tilsidesat, samt den retlige fejl, der angiveligt er begået af Retten.
27      Som anført i nærværende kendelses præmis 7 har EUIPO nemlig foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 69 vurderede, at betingelserne for udøvelsen af dens beføjelse til at omgøre den omtvistede afgørelse i henhold til artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001 var opfyldt, idet Retten fandt, at appelkammeret i den omtvistede afgørelse havde taget stilling til, om der forelå en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 mellem de omtvistede varemærker, selv om appelkammeret, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 22 og 60, udelukkende havde undersøgt dette spørgsmål i forhold til opfattelsen hos den tysktalende del af den relevante kundekreds i EU uden at foretage en faktisk eller retlig bedømmelse af spørgsmålet for den ikketysktalende del af kundekredsen.
28      Desuden har EUIPO, således som det er anført i nærværende kendelses præmis 8-11, foreholdt Retten, at den følgelig i den appellerede doms præmis 70 ændrede den omtvistede afgørelse i strid med artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001.
29      I denne henseende har EUIPO anført, at eftersom de berørte parter ikke havde godtgjort alle faktiske og retlige omstændigheder for så vidt angår risikoen for forveksling for den ikketysktalende del af den relevante kundekreds i EU, kunne Retten ikke fastslå, at appelkammeret var forpligtet til at konstatere, at der ikke forelå en risiko for forveksling mellem de omhandlede varemærker.
30      EUIPO har endvidere under henvisning til Domstolens dom af 18. september 2008, Armacell mod KHIM (C-514/06 P, EU:C:2008:511, præmis 54-57), påpeget, at selv om en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 gyldigt kunne baseres udelukkende på opfattelsen hos den tysktalende kundekreds som en ikke ubetydelig del af den relevante kundekreds i EU, gjaldt det samme imidlertid ikke for så vidt angår Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 64 med hensyn til den manglende risiko for forveksling, idet en sådan bedømmelse forudsætter, at en sådan risiko udelukkes for hele den relevante kundekreds i EU.
31      I anden række har EUIPO identificeret det spørgsmål, der er rejst med kontorets eneste anbringende, som i det væsentlige består i at fastlægge omfanget og betingelserne for udøvelsen af den omgørelsesbeføjelse, der er tildelt Retten ved artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001, og har med rette gjort gældende, at spørgsmålet ud over den foreliggende sag vedrører fastlæggelsen af kompetencen og intensiteten af den prøvelse, som Unionens retsinstanser udøver.
32      I tredje række har EUIPO i øvrigt i tilstrækkelig grad anført konkrete grunde til, at det mener, at det retlige spørgsmål, der er rejst med appellen, er vigtigt for såvel EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng som for dens udvikling.
33      EUIPO har nemlig for det første fremhævet den horisontale karakter af det processuelle spørgsmål, der består i at afgøre, om Retten overskred sin beføjelse til at omgøre appelkammerets afgørelser i henhold til artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001, samt afgøre relevansen af dette spørgsmål for alle de sager, der vedrører Unionens retsinstansers legalitetskontrol af en afgørelse fra appelkammeret angående registrering af EU-varemærker eller ‑design.
34      For det andet har EUIPO med rette anført, at spørgsmålet om tildeling af kompetencer udgør et vigtigt spørgsmål af forfatningsmæssig karakter, for så vidt som Retten er forpligtet til at handle inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den.
35      For det tredje har EUIPO præciseret, at spørgsmålet om betingelserne for og omfanget af den omgørelsesbeføjelse, der er tildelt Retten, har en særlig betydning, i det omfang den omstændighed, at Retten overskrider denne beføjelse, har betydning for appelkamrenes enekompetence, for retsbeskyttelsen af de personer, der er berørt af EUIPO’s afgørelser, og generelt for den effektive domstolsbeskyttelse.
36      I denne henseende har EUIPO anført, at Rettens tilgang i den appellerede dom medfører en risiko for retsusikkerhed, eftersom den tilsidesætter Domstolens praksis vedrørende dette spørgsmål, således som denne praksis fremgår af præmis 70 og 71 i dom af 23. januar 2025, EUIPO mod Neoperl (C-93/23 P, EU:C:2025:33).
37      For det fjerde har EUIPO fremhævet, at spørgsmålet om omfanget af og betingelserne for den omgørelsesbeføjelse, der er tildelt Retten, udgør et vigtigt spørgsmål, for så vidt som det ikke er begrænset til den intellektuelle ejendomsret, men ligeledes kan vedrøre afgørelser fra andre EU-agenturer, der er underlagt Unionens retsinstansers legalitetskontrol.
38      Henset til de forhold, som EUIPO har redegjort for, påviser den foreliggende anmodning om bevilling af appel i tilstrækkelig grad, at appellen rejser vigtige spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.
39      I lyset af ovenstående betragtninger skal appellen admitteres.
Sagsomkostninger
40      Det fremgår af procesreglementets artikel 170b, stk. 4, at når appellen admitteres helt eller delvis i henhold til de kriterier, der er anført i artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, fortsætter sagen i overensstemmelse med dette reglements artikel 171-190a.
41      I henhold til procesreglementets artikel 137, som finder anvendelse på appelproceduren i henhold til samme reglements artikel 184, stk. 1, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den dom eller kendelse, hvormed sagens behandling ved Domstolen afsluttes.
42      Eftersom anmodningen om bevilling af appel admitteres, skal afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (Afdelingen for Bevilling af Appel):
1)      Appellen admitteres.
2)      Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Underskrifter
*      Processprog: engelsk.