61990CC0294_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I denne sag har sagsoegerne, British Aerospace og Rover Group, nedlagt paastand for Domstolen om, at en af Kommissionen vedtaget beslutning af 27. juni 1990 - som rettet til Det Forenede Kongeriges regering og som indeholdt i en skrivelse af 17. juli 1990 (1) - annulleres, i det omfang Det Forenede Kongerige derved paalaegges at tilbagesoege et beloeb paa 44,4 mio. UKL hos de to sagsoegende virksomheder.
Sagens faktiske omstaendigheder
2. Ved beslutning 89/58/EOEF af 13. juli 1988 (2) havde Kommissionen godkendt en stoetteforanstaltning, som den britiske regering paataenkte at traeffe, og som bestod i et kapitalindskud paa 469 mio. UKL til afskrivning af gaeldsposter i Rover-koncernen (herefter benaevnt "Rover"), som paa davaerende tidspunkt led store tab. Kapitalindskuddet fandt sted i forbindelse med, at British Aerospace overtog Rover. Den britiske regering havde anmeldt, at den paataenkte at foretage et kapitalindskud paa 800 mio. UKL, men Kommissionen fandt kun en del af stoettebeloebet foreneligt med faellesmarkedet. Endvidere blev Kommissionens godkendelse givet paa en raekke betingelser, som jeg dog kun skal omtale i det foelgende i det omfang, de er relevante for den foreliggende sag.
For det foerste blev godkendelsen givet paa den betingelse, at den britiske regering ikke aendrede de paataenkte vilkaar for salget af Rover, saaledes som disse var anmeldt til Kommissionen. Disse vilkaar var bl.a.:
- at British Aerospace skulle betale en koebesum paa 150 mio. UKL
- at British Aerospace skulle afholde alle fremtidige strukturomlaegningsomkostninger
- at British Aerospace ikke ville udnytte mere end 500 mio. UKL af sine nuvaerende skattefordele paa 1 600 mio. UKL i form af underskudsmodregning, og at disse fordele fortsat skulle tilfalde Rover, og
- at British Aerospace ikke kunne videresaelge Rover' s hovedafdelinger i de kommende fem aar uden at paadrage sig en boede paa op til 650 mio. UKL.
Disse vilkaar skulle gaelde bortset fra den af de britiske myndigheder finansierede gaeldsafskrivning, der samtidig skulle begraenses til 469 mio. UKL (3).
For det andet blev godkendelsen givet paa den betingelse, at den britiske regering indtil 1992 afstod fra at yde Rover yderligere stoette i form af kapitalindskud eller andre former for stoette, bortset fra en regionalstoette paa hoejst 78 mio. UKL til Rover' s planlagte investeringer (4).
Med hensyn til den resterende del af det paataenkte (og anmeldte) kapitalindskud (dvs. 331 mio. UKL) naaede Kommissionen i beslutning 89/58 frem til, at denne del udgjorde en statsstoette, som var uforenelig med faellesmarkedet, jf. EOEF-Traktatens artikel 92, og derfor ikke maatte ydes (5).
3. Ved skrivelse af 2. september 1988 meddelte de britiske myndigheder Kommissionen, at de havde efterkommet beslutning 89/58, og de informerede Kommissionen om, hvilke foranstaltninger de havde truffet med henblik herpaa. Den 21. november 1989 blev der imidlertid offentliggjort en rapport fra Comptroller and Auditor General (lederen af den britiske rigsrevision, "National Audit Office" (NAO) ), og som bilag dertil fandtes et hemmeligt memorandum fra NAO, hvoraf det fremgik, at den britiske regering havde givet British Aerospace supplerende finansielle indroemmelser i forbindelse med Kommissionens beslutning om kun at godkende det anmeldte kapitalindskud (til gaeldsafskrivning) paa 800 mio. UKL for en dels vedkommende, nemlig 469 mio. UKL. Disse supplerende indroemmelser repraesenterede ifoelge rapporten og memorandummet en anslaaet vaerdi af 38 mio. UKL. Efter anmodning fra Kommissionen fik denne af de britiske myndigheder udleveret NAO' s rapport, det hemmelige memorandum og senere ogsaa salgskontrakten og en raekke dokumenter i forbindelse dermed.
Efter en gennemgang af disse dokumenter og efter droeftelser med det britiske Industri- og Handelsministerium, "Department of Trade and Industry" (DTI), fandt Kommissionen, at DTI og British Aerospace i anledning af beslutning 89/58 rent faktisk havde aftalt, at de britiske myndigheder skulle give British Aerospace et antal supplerende finansielle indroemmelser i forbindelse med overtagelsen af Rover. Ogsaa her skal jeg noejes med at omtale de punkter, der har betydning for den foreliggende sag:
- For det foerste fremgik det af de dokumenter, Kommissionen havde faaet udleveret, at de britiske myndigheder havde betalt 9,5 mio. UKL til British Aerospace til daekning af en del af British Aerospace' s omkostninger paa 13,6 mio. UKL ved erhvervelse af minoritetsinteresser i Rover (6). Efter Kommissionens opfattelse var beloebet blevet fastsat til 9,5 mio UKL for ikke at overskride en taerskel paa 10 mio. UKL, som ville have kraevet parlamentarisk godkendelse i henhold til Industrial Development Act 1982.
- For det andet fremgik det af dokumenterne, at den britiske regering havde betalt 1,5 mio. UKL til Rover til daekning af omkostninger til juridisk og oekonomisk raadgivning, som Rover skulle have paadraget sig i forbindelse med salget.
- For det tredje fremgik det af dokumenterne, at British Aerospace' s betaling af koebsprisen paa 150 mio. UKL for Rover blev udsat fra den 12. august 1988 til den 30. marts 1990. Dette blev erkendt af de britiske myndigheder, som anslog, at udsaettelsen resulterede i en nettofordel paa 22 mio. UKL for British Aerospace. Dette beloeb naaede man frem til ved fra bruttofordelen paa 33,4 mio. UKL at traekke et beloeb paa 11,4 mio. UKL ud fra den betragtning, at den finansielle belastning, som optagelse af et laan paa 150 mio. UKL ville medfoere, ville have reduceret British Aerospace' s overskud med 33,4 mio. UKL, og at selskabets skattetilsvar dermed ville vaere blevet nedsat (ud fra en selskabsskattesats paa 35%). Kommissionen har imidlertid ikke kunnet tilslutte sig denne beregningsmetode, idet den foelger den faste praksis at kraeve ulovlig stoette tilbagebetalt uden hensyn til de skattemaessige konsekvenser. Efter Kommissionens opfattelse udgjorde den yderligere finansielle indroemmelse saaledes 33,4 mio. UKL.
4. Efter en naermere gennemgang af de naevnte dokumenter og oplysninger og efter yderligere forhandlinger med den britiske regering sendte Kommissionen den 17. juli 1990 den i denne sag omhandlede skrivelse til den britiske regering. I skrivelsen, der blev offentliggjort som en meddelelse i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (7), hedder det: "Da beslutning 89/58 af 13. juli 1988 ikke er efterkommet, har Kommissionen sendt foelgende skrivelse til Det Forenede Kongeriges regering" (8). I skrivelsens afsnit I gennemgaas de betingelser, der var knyttet til godkendelsesbeslutningen (89/58), der gives en redegoerelse for de dokumenter og supplerende oplysninger, Kommissionen modtog fra den 21. november 1989, og der gives endelig en oversigt over de finansielle og ikke-finansielle indroemmelser til British Aerospace. I skrivelsens afsnit II hedder det, at Kommissionen med hensyn til de supplerende finansielle indroemmelser har draget de "konklusioner", at de maa anses som en stoette i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1' s forstand, en stoette der oven i koebet blev ydet ulovligt, fordi den - ifoelge Kommissionen - enten ikke indgik i de salgsbetingelser, der blev anmeldt for Kommissionen i forbindelse med den procedure, der gik forud for udstedelsen af beslutning 89/58, og med andre ord var i strid med den foerste af de allerede omtalte betingelser, som blev opstillet i beslutningen (at salgsbetingelserne ikke maatte aendres), eller var i strid med den tredje betingelse ifoelge beslutningen (at der ikke maatte ydes yderligere stoette til Rover) (9). I skrivelsens afsnit IV hedder det bl.a.:
"Paa grundlag af ovenstaaende oplysninger har Kommissionen truffet foelgende beslutninger:
a) Den supplerende stoette paa 44,4 mio. UKL, der blev ydet i forbindelse med salget af Rover-koncernen til British Aerospace, betragtes som en ulovlig stoette, der blev betalt i strid med beslutning 89/58/EOEF, og de britiske myndigheder skal derfor kraeve stoetten tilbagebetalt fra modtagerne (dvs. betalingen af 9,5 mio. UKL til daekning af koebsomkostninger i forbindelse med minoritetsaktieposter og fordelen paa 33,4 mio. UKL, som opstaar ved, at betalingen af salgsprisen blev udskudt) samt 1,5 mio. UKL fra Rover-koncernen (som den fik til daekning af eksterne raadgivningsomkostninger i forbindelse med salget).
...
De britiske myndigheder underretter inden én maaned fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, som de har truffet for at efterkomme den.
Hvis de britiske myndigheder ikke giver svar eller ikke giver et tilfredsstillende svar, ser Kommissionen sig noedsaget til at indbringe sagen for De Europaeiske Faellesskabers Domstol."
Det Forenede Kongerige besluttede at efterkomme de krav, der blev stillet i skrivelsen. Det fremgaar saaledes af oplysninger, som blev givet af sagsoegerne i retsmoedet, at den britiske regering har anlagt sag ved High Court i London med paastand om tilbagebetaling af de naevnte beloeb.
Parternes anbringender og argumenter
5. British Aerospace og Rover har nedlagt paastand om annullation af skrivelsen. De goer gaeldende, at skrivelsen maa betragtes som en beslutning i EOEF-Traktatens artikel 189' s forstand, og at skrivelsen er ugyldig, fordi den er behaeftet med vaesentlige formelle mangler. Sagsoegerne goer naermere gaeldende, at Kommissionen ikke gav dem adgang til at fremsaette deres bemaerkninger, foer den udstedte beslutningen. De goer endvidere gaeldende, at betingelserne for at kraeve de til British Aerospace betalte beloeb tilbagebetalt ikke er opfyldt, og at Kommissionen med urette har kvalificeret betalingerne som en stoette, der er uforenelig med faellesmarkedet.
6. Kommissionen har ikke bestridt, at den omtvistede skrivelse maa betragtes som en "beslutning", og at beslutningen beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt, saaledes at sagen kan antages til realitetsbehandling. Samtidig fremgaar det imidlertid af Kommissionens svarskrift, at den ikke betragter skrivelsen som en fuldgyldig beslutning i EOEF-Traktatens artikel 189' s forstand. Kommissionen goer saaledes gaeldende, at skrivelsen/beslutningen ikke kan betragtes som en selvstaendig retsakt, da dens tilblivelse fuldstaendig beror paa beslutning 89/58 (10), og den i retlig forstand vil kunne karakteriseres som en simpel forlaengelse af beslutning 89/58. Den medfoerer saaledes ingen nye retsfoelger, og den indebaerer blot en gennemfoerelse af beslutning 89/58 (11).
At Kommissionen i det konkrete tilfaelde havde befoejelse til at vedtage en saadan "gennemfoerelsesbeslutning" fremgaar efter Kommissionens opfattelse af, at den kunne have valgt at indstaevne Det Forenede Kongerige direkte for Domstolen i medfoer af artikel 93, stk. 2, andet afsnit, som foelge af den manglende efterkommelse af beslutning 89/58. I stedet valgte Kommissionen dog at give Det Forenede Kongerige en sidste chance for at efterkomme forpligtelserne ved at angive, paa hvilken maade og i hvilket omfang Det Forenede Kongerige efter Kommissionens opfattelse havde undladt at efterkomme beslutning 89/58. Med henblik herpaa udpegede og vaerdiansatte Kommissionen i skrivelsen/beslutningen de stoetteforanstaltninger, den britiske regering havde truffet i strid med beslutning 89/58, og for disse foranstaltningers vedkommende paalagde Kommissionen en pligt til tilbagesoegning fra modtagerne (12).
Naar skrivelsen/beslutningen maa opfattes paa denne maade, bestod der efter Kommissionens opfattelse ingen forpligtelse til at hoere sagsoegerne, foer der blev udstedt en beslutning. Retten til at blive hoert bestod allerede (og var blevet respekteret) i forbindelse med den procedure, der foerte til udstedelsen af beslutning 89/58. De yderligere finansielle indroemmelser, skrivelsen/beslutningen drejer sig om, var for det foerste allerede paataenkt og forhandlet mellem paa den ene side Det Forenede Kongerige og paa den anden side British Aerospace og Rover, foer Kommissionen vedtog beslutning 89/58, og de var oven i koebet ikke anmeldt til Kommissionen. For det andet var de uloeseligt knyttet til vilkaarene for salget af Rover til British Aerospace. Derfor kunne vurderingen af indroemmelserne foerst ske i forbindelse med efterkommelsen og haandhaevelsen af beslutning 89/58. Efter Kommissionens opfattelse er skrivelsen/beslutningen saaledes kun en foranstaltning til gennemfoerelse eller haandhaevelse af beslutning 89/58, og Kommissionen var dermed ikke forpligtet til paa ny at hoere sagsoegerne.
Kommissionens befoejelse til at udstede "gennemfoerelsesbeslutninger"
7. Af det foregaaende - og af parternes argumentation - fremgaar, at hovedproblemet i den foreliggende sag bestaar i at fastlaegge, hvilke retsmidler Kommissionen raader over i tilfaelde, hvor en medlemsstat ikke opfylder de betingelser, Kommissionen har knyttet til en beslutning (om godkendelse af en stoetteforanstaltning), som Kommissionen tidligere har rettet til medlemsstaten. Naermere bestemt opstaar der spoergsmaal om, hvorvidt Kommissionen - i tilfaelde hvor betingelserne ikke overholdes, men der gives supplerende finansielle indroemmelser - har befoejelse til, uden at hoere parterne, at traeffe en "gennemfoerelsesbeslutning" paa grundlag af sin tidligere beslutning, dvs. en beslutning hvori det fastslaas, at betingelserne ikke er overholdt, og at de supplerende indroemmelser betragtes som givet i strid med faellesmarkedet, og hvori der gives paalaeg om tilbagesoegning. For sagsoegernes vedkommende er retten til at blive hoert i denne sammenhaeng dermed sagens egentlige problem.
8. Ifoelge den ordning, der er indfoert ved Traktatens artikel 92 og 93, har Kommissionen efter min opfattelse fire forskellige muligheder for at reagere paa en manglende efterkommelse af en tidligere udstedt statsstoettebeslutning (hvortil der er knyttet betingelser, eller hvorved den paataenkte stoette ikke godkendes).
For det foerste kan den, som den udtrykkeligt har adgang til i henhold til Traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit - som en fravigelse af Traktatens artikel 169 og 170 - indbringe sagen direkte for Domstolen (dvs. uden aabningsskrivelse og uden begrundet udtalelse til medlemsstaten) paa grund af den manglende efterlevelse af beslutningen.
Saafremt Kommissionen oensker det, kan den, forud for sagsanlaegget ved Domstolen, uformelt give medlemsstaten en "sidste chance" for at afhjaelpe de af Kommissionen konstaterede overtraedelser af den tidligere udstedte beslutning (13). En saadan "sidste advarsel" er kun en paamindelse og kan naturligvis ikke betragtes som en beslutning i artikel 189' s forstand. Den er, sagt med andre ord, ikke bindende for den medlemsstat, den er rettet til, og hvis der blev anlagt sag ved Domstolen med paastand om annullation af en saadan "sidste advarsel", ville sagen ikke kunne tages under realitetspaakendelse (14).
Det allersidste afsnit i skrivelsen/beslutningen (jf. ovenfor i punkt 4) og den omstaendighed, at skrivelsen blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, afdeling C, synes at kunne tyde paa, at skrivelsen rent faktisk maa betragtes som en saadan advarsel, og at den sagt med andre ord ikke kan goeres til genstand for en judiciel efterproevelse. Heroverfor staar imidlertid, at den i skrivelsen/beslutningen anvendte sprogbrug ikke lader nogen tvivl tilbage om, at der er tale om et dokument af bindende karakter eller i det mindste et dokument, der indeholdt et paabud. I skrivelsens/beslutningens afsnit IV hedder det saaledes, at Kommissionen har "truffet [foelgende] beslutninger" (i den autentiske engelske version benyttes ordet "decided", og det kan tilfoejes, at skrivelsen introduceres ved hjaelp af ordet "decision", dvs. en af Kommissionen truffet beslutning, jf. EFT 1991 C 21, s. 2, i den engelske versions indledende afsnit), og at de britiske myndigheder "skal ... kraeve" stoetten tilbagebetalt fra modtagerne (jf. det engelske udtryk "are required"). Ogsaa med hensyn til de oevrige led i Kommissionens beslutning anvendes paa engelsk det paabydende udtryk "shall". Endelig lader det andetsidste afsnit i skrivelsen/beslutningen kun ringe tvivl tilbage om dokumentets egentlige karakter, idet det hedder, at de britiske myndigheder inden én maaned fra meddelelsen af "denne beslutning" underretter Kommissionen om de foranstaltninger, som de har truffet for at efterkomme den (ogsaa her bemaerkes, at man i den engelske version har benyttet ordet "Decision" med stort begyndelsesbogstav).
At skrivelsen/beslutningen rent faktisk maa betragtes som en beslutning (der har retsvirkninger og er bindende for den britiske regering) fremgaar endelig af, at Kommissionen ikke har paastaaet den af British Aerospace og Rover anlagte sag afvist, men tvaertimod har udtalt, at den ikke har bemaerkninger til sagsoegernes argumentation om, at de beroeres umiddelbart og individuelt af de forpligtelser, der er paalagt den britiske regering (15). I det foelgende vil jeg da ogsaa laegge til grund, at skrivelsen maa betragtes som bindende for den medlemsstat, den er rettet til, og at den med andre ord indeholder en beslutning. Kommissionen har saaledes ikke gjort brug af den foerste mulighed, idet den straks har rettet en beslutning og ikke en uforbindende "sidste advarsel" til Det Forenede Kongerige.
9. Den anden mulighed, Kommissionen har, er, at den traeffer foreloebige forholdsregler som dem, der er beskrevet i Boussac-sagen (16). Naar en medlemsstat - som i det foreliggende tilfaelde - undlader at efterkomme en beslutning, hvori en statsstoette godkendes paa betingelse af, at der ikke gives yderligere finansielle indroemmelser, og naar der saa senere alligevel gives saadanne indroemmelser, kan Kommissionen traeffe en beslutning, hvori den straks kraever udbetalingerne suspenderet og kraever alle oplysninger, der er noedvendige for at kunne bedoemme udbetalingernes lovlighed, fremlagt. Denne suspension af udbetalingerne skal give Kommissionen mulighed for at bedoemme, om stoetten er forenelig med faellesmarkedet (17). Saafremt medlemsstaten ikke efterkommer paabuddet om at indstille stoettebetalingen og om at fremlaegge dokumentation, har Kommissionen ret til at bedoemme spoergsmaalet, om de supplerende indroemmelser er forenelige med EOEF-Traktatens artikel 92, ud fra de oplysninger, den raader over (dvs. den tredje mulighed, jf. i det foelgende), eller direkte at indbringe sagen for Domstolen (dvs. den allerede omtalte foerste mulighed) (18).
I denne sag har Kommissionen ikke gjort brug af den her omtalte mulighed, og den kunne heller ikke goere det, idet den foerst fik kendskab til stoettebetalingen, da denne allerede var gennemfoert, og et paalaeg om suspension af betalingen med andre ord ikke ville have haft nogen betydning.
10. Den tredje mulighed bestaar i, at Kommissionen indleder en ny procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, med hensyn til de nye stoettebetalinger, den er blevet opmaerksom paa, og at den eventuelt fastslaar, at betalingerne udgoer en stoetteforanstaltning, der er uforenelig med faellesmarkedet. Denne sidstnaevnte vurdering kan foretages, og Kommissionen har ret til at foretage den, under hensyn til den tidligere udstedte beslutning (19). I en for nylig afsagt dom i sag C-261/89 (20) har Domstolen saaledes antaget, at Kommissionen kan erklaere en stoetteforanstaltning uforenelig med faellesmarkedet under hensyn til, at foranstaltningen er i strid med en tidligere udstedt beslutning, hvori stoetten blev godkendt paa betingelse af, at der ikke blev ydet supplerende stoette i et naermere bestemt tidsrum. I dommen stoettes resultatet paa, for det foerste, at Kommissionen under en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, er forpligtet til at tage alle relevante oplysninger i betragtning, herunder den retlige og oekonomiske situation, den allerede har taget stilling til i en tidligere beslutning, og for det andet, at undersoegelsesproceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, giver mulighed for at bedoemme enhver ny faktisk omstaendighed, som kan aendre den vurdering, der er anlagt i den tidligere beslutning (21). Det forekommer at vaere vaesentligt i denne dom, at den "genbrug" af en vurdering, som er foretaget i en tidligere beslutning, kun kan tillades under en ny procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, hvilket indebaerer, at alle "interesserede parter" gives en frist til "at fremsaette deres bemaerkninger" (22), og at Kommissionen skal tage alle bemaerkninger, der maatte vaere fremsat, i betragtning.
I den foreliggende sag har Kommissionen heller ikke gjort brug af denne mulighed. I den omtvistede beslutning har Kommissionen ganske vist foretaget en vurdering af de supplerende finansielle indroemmelser paa grundlag af beslutning 89/58, men den har selv fremhaevet (jf. ovenfor i punkt 6), at den her omtvistede beslutning ikke kom i stand paa grundlag af en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, men derimod kun var en "forlaengelse" af beslutning 89/58 eller en gennemfoerelsesbeslutning dertil. Under disse forhold gav den ikke de interesserede parter (dvs. British Aerospace og Rover) en frist til at fremsaette deres bemaerkninger.
11. Efter min opfattelse har Kommissionen ogsaa en fjerde mulighed. Naar Kommissionen, som det synes at forholde sig i dette tilfaelde, naar frem til, at den ikke har kunnet traeffe sin tidligere stoettebeslutning med fuldt kendskab til alle relevante faktiske omstaendigheder - fordi medlemsstaten uden dens viden har udbetalt et beloeb i ikke-anmeldt stoette ud over den til Kommissionen anmeldte stoette (f.eks. for at afvaerge foelgerne af, at en del af den anmeldte stoette er blevet erklaeret uforenelig med faellesmarkedet) - kan den traekke sin tidligere meddelte (delvise eller betingede) godkendelse af den anmeldte stoette tilbage ud fra princippet "frans omnia corrumpit". Den godkendelse, der tidligere er givet, har i saa fald vaeret udslag af en vildfarelse, som er fremkaldt ved, at medlemsstaten har tilbageholdt oplysninger. Derefter kan Kommissionen paa ny foretage en undersoegelse af den tidligere anmeldte stoette ud fra de nye oplysninger, der er kommet frem, og paa grundlag af denne undersoegelse vil den eventuelt kunne naa frem til, at en del af den tidligere godkendte stoette (eller endog hele stoettebeloebet) er uforeneligt med faellesmarkedet og skal tilbagesoeges. Denne "fornyede" undersoegelse skal naturligvis finde sted inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, saaledes at den paagaeldende medlemsstat og alle andre interesserede parter faar lejlighed til at goere deres synspunkter gaeldende med hensyn til konsekvenserne af den ikke-anmeldte stoette for den tidligere givne godkendelse af den anmeldte stoette. Undersoegelsen vil munde ud i en ny beslutning, hvori Kommissionen tager stilling til saavel den tidligere godkendte stoette som de ikke-anmeldte stoetteudbetalinger, og hvori den eventuelt stiller krav om tilbagesoegning af alle (tidligere godkendte eller senere opdagede) stoetteforanstaltninger, som findes uforenelige med faellesmarkedet paa baggrund af de nye oplysninger, der er kommet frem.
I det konkrete tilfaelde har Kommissionen heller ikke gjort brug af denne fjerde mulighed. Den stiller intetsteds i skrivelsen/beslutningen eller i sine processkrifter for Domstolen i udsigt, at den vil traekke den tidligere givne godkendelse tilbage og ivaerksaette en ny procedure i henhold til artikel 93, stk. 2. Tvaertimod naar den i skrivelsens/beslutningens afsnit II, punkt B - i forbindelse med vurderingen af den pris, British Aerospace i sin tid betalte for Rover, og ud fra de supplerende oplysninger, der senere er kommet frem - til den konklusion, at ogsaa selv om den under forberedelsen af beslutning 89/58 havde haft disse oplysninger, ville den ikke vaere naaet til et andet resultat end i beslutning 89/58, nemlig at "koebsprisen rent faktisk afspejler [Rover' s] nettomarkedsvaerdi" (23).
12. Efter min opfattelse giver de her skitserede muligheder, enten hver for sig eller i sammenhaeng, Kommissionen hensigtsmaessige befoejelser til at soerge for, at dens beslutninger vedroerende stoetteforanstaltninger efterleves. Ikke desto mindre har Kommissionen valgt en anden fremgangsmaade med fremsendelsen af skrivelsen/beslutningen i denne sag. Som allerede naevnt har den truffet en "gennemfoerelsesbeslutning" paa grundlag af beslutning 89/58, og den har i denne gennemfoerelsesbeslutning fastslaaet, at den britiske regering har tilsidesat beslutning 89/58 ved at give en raekke supplerende finansielle indroemmelser, og paabudt den britiske regering at afhjaelpe tilsidesaettelsen ved at tilbagesoege beloebene hos modtagerne. Jeg mener imidlertid ikke, at Kommissionen, efter den ordning, man har villet indfoere ved EOEF-Traktatens artikel 92 og 93, har faaet tillagt kompetence til at traeffe en saadan beslutning. Den kompetence til at udstede beslutninger, Kommissionen har i henhold til artikel 93, tager sigte paa en vurdering af, om nationale stoetteforanstaltninger er forenelige med faellesmarkedet. Den kan derimod ikke benyttes, naar der kun er tale om at fastslaa, at en tidligere truffet beslutning ikke er efterkommet, og Kommissionen har navnlig ikke kompetence til - naar den foerst i en beslutning har taget stilling til, om en stoetteforanstaltning er forenelig med faellesmarkedet - i en ny beslutning at fastslaa, at den tidligere udstedte ikke er efterkommet (i det konkrete tilfaelde fordi medlemsstaten har givet supplerende finansielle indroemmelser). I et saadant tilfaelde skal den, som det ogsaa fremgaar af artikel 93, stk. 2, andet afsnit, forelaegge spoergsmaalet, om beslutningen er efterkommet, for Domstolen (24).
Dette forhindrer imidlertid ikke Kommissionen i, saafremt den oensker det, at traeffe en ny beslutning med hensyn til supplerende finansielle fordele, der er givet i strid med en tidligere beslutning, og i denne nye beslutning at tage stilling til, om de supplerende indroemmelser er forenelige med faellesmarkedet. Det forhindrer heller ikke (jf. den i punkt 10 naevnte dom i sag C-261/89), at der i den nye beslutning tages stilling til de supplerende indroemmelsers forenelighed med faellesmarkedet paa grundlag af den tidligere udstedte beslutning. Men naar der traeffes en saadan ny beslutning skal Kommissionens vurdering - ogsaa i det sidst omtalte tilfaelde, jf. Domstolens praecisering heraf i den i punkt 10 naevnte dom i sag C-261/89 - imidlertid ske i henhold til den i artikel 93, stk. 2, foreskrevne procedure, dvs. efter underretning og hoering af de interesserede parter. I den foreliggende sag er dette imidlertid ikke sket, og dette er uomtvistet mellem sagens parter.
Jeg er da ogsaa helt uenig med Kommissionen, naar den vil afvise en anvendelse af denne procedure som et unoedvendigt formkrav. Den nye undersoegelsesprocedure og frem for alt hoeringen af alle de interesserede parter skal nemlig give Kommissionen mulighed for at tage hensyn til alle relevante aendringer i de faktiske forhold, som er sket siden udstedelsen af den tidligere beslutning. Den foreliggende sag er i oevrigt et eksempel herpaa, idet sagsoegerne har opregnet fire punkter, som ikke blev behandlet i beslutning 89/58, men som Kommissionen tog stilling til i den nye beslutning, uden at sagsoegerne fik lejlighed til at fremsaette deres bemaerkninger derom. Der var naermere tale om (i) kvalifikationen af de senere opdagede, supplerende finansielle indroemmelser til British Aerospace og Rover som "statsstoette" (efter sagsoegernes opfattelse var transaktionerne i overensstemmelse med normal forretningspraksis), (ii) vaerdiansaettelsen af den fordel, British Aerospace opnaaede som foelge af udsaettelsen med betalingen af koebesummen (jf. ovenfor i punkt 3), (iii) kvalifikationen af den godtgoerelse paa 1,5 mio. UKL, som Rover modtog til daekning af udgifterne til juridisk og oekonomisk raadgivning (ogsaa denne godtgoerelse var efter sagsoegernes opfattelse i overensstemmelse med normal forretningspraksis), og (iv) beregningen af vaerdien af de minoritetsaktieposter i Rover, som British Aerospace senere erhvervede. Som det vil fremgaa af min efterfoelgende, subsidiaere stillingtagen til parternes argumentation i forbindelse med disse punkter, vanskeliggoeres undersoegelsen af specielt det andet punkt af, at parterne ikke blev hoert, foer Kommissionen traf beslutning herom.
13. Paa grundlag af det anfoerte naar jeg saaledes frem til det resultat, at Kommissionen har handlet i strid med det i Traktatens artikel 4 opstillede princip om, at hver institution handler inden for rammerne af de befoejelser, som er tillagt den ved Traktaten, ved at laegge til grund, at Traktaten giver den en selvstaendig befoejelse til at traeffe beslutninger med henblik paa, uden en forudgaaende procedure, men i en "gennemfoerelsesbeslutning", at fastslaa, at en medlemsstat ikke har efterkommet en tidligere udstedt stoettebeslutning, og i gennemfoerelsesbeslutningen at paalaegge medlemsstaten et kraeve betalinger, der er sket i strid med den tidligere beslutning, tilbagebetalt af dem, der har modtaget dem.
Subsidiaert: sagsoegernes oevrige anbringender
14. For det tilfaelde, at Domstolen ikke kan tilslutte sig mit principale synspunkt, skal jeg kort behandle de oevrige anbringender, sagsoegerne har fremfoert. Jeg vil saaledes her laegge til grund, at Kommissionen rent faktisk har kompetence til at traeffe "gennemfoerelsesbeslutninger", hvori det fastslaas, at en tidligere udstedt beslutning vedroerende statsstoette ikke er efterkommet, og hvori der drages de noedvendige konsekvenser heraf (bl.a. at ulovligt tilkendt stoette skal tilbagesoeges). Jeg vil endvidere laegge til grund - saaledes som jeg ogsaa har gjort det under behandlingen af mit principale synspunkt - at Kommissionen i sin senere udstedte beslutning kan foretage en bedoemmelse af, om en senere ydet stoette er forenelig med faellesmarkedet, paa grundlag af sin foerst udstedte beslutning.
Rent konkret skal jeg med hensyn til de tre punkter, sagsoegerne har fremfoert i deres anbringender (dvs. de 9,5 mio. UKL i overtagelsesomkostninger, som British Aerospace fik godtgjort, de 1,5 mio. UKL, som blev betalt til Rover til daekning af raadgivningsomkostninger, samt den fordel, British Aerospace opnaaede ved, at betalingen af koebesummen for Rover blev udsat i 20 maaneder), undersoege, om det i den anfaegtede beslutning med rette er blevet fastslaaet (i) at de maa betragtes som stoetteforanstaltninger i Traktatens artikel 92' s forstand, (ii) at de er uforenelige med faellesmarkedet og kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne, og (iii) skal kraeves tilbagebetalt af modtagerne.
15. Allerfoerst skal jeg behandle spoergsmaalet, om der kan siges at foreligge en statsstoette. Jeg mener - i modsaetning til hvad sagsoegerne har gjort gaeldende - at Kommissionen med rette har fundet, at de i denne sag omhandlede fordele maa betragtes som "stoetteforanstaltninger", jf. Traktatens artikel 92.
Med hensyn til overtagelsesomkostningerne paa 9,5 mio UKL har sagsoegerne gjort gaeldende, at en hovedaktionaer kan have interesse i at overtage de resterende kapitalandele, der indehaves af minoritetsaktionaerer, og at det beloeb paa 13,6 mio. UKL, som British Aerospace betalte i denne forbindelse, udgjorde en rimelig pris, dels ud fra samfundsmaessige retfaerdighedsbetragtninger og dels af public relationshensyn (jf. fodnote 6). Sagsoegerne har endvidere anfoert, at den godtgoerelse, den britiske regering betalte til British Aerospace, i hvert fald ikke kan betragtes som en fordel for British Aerospace, da dette selskab straks viderebetalte beloebet til minoritetsaktionaererne.
Denne argumentation er bestemt ikke overbevisende. Sagsoegerne benaegter ikke, at forpligtelsen til at indloese minoritetsaktionaererne paahvilede British Aerospace, og at ogsaa beslutningen om at betale et vederlag paa 13,6 mio. UKL i stedet for 300 000 UKL blev truffet af British Aerospace, som i oevrigt derved gjorde et fordelagtigt indtryk hos investorerne i almindelighed. Naar forholdet opfattes paa denne maade, maa det beloeb paa 9,5 mio. UKL, som den britiske regering udbetalte, utvivlsomt betragtes som statsstoette, da beloebet blev betalt til daekning af en udgift, som British Aerospace ellers maatte have afholdt. Ogsaa selv om British Aerospace fuldt ud brugte beloebet til at betale de resterende aktionaerer en overpris, skete dette ifoelge en beslutning, der blev truffet af selskabet selv og til dettes egen fordel. Naar sagsoegerne endvidere har gjort gaeldende, at betalingen af den naevnte overpris fandt sted ifoelge en (ikke til Kommissionen anmeldt) kontraktmaessig forpligtelse, som British Aerospace skulle have paataget sig over for den britiske regering i forbindelse med erhvervelsen af Rover, kan man hertil kun svare, for det foerste, at godkendelsen af den britiske regerings kapitalindskud i beslutning 89/58 blev givet paa den udtrykkelige betingelse, at de anmeldte salgsbetingelser ikke blev aendret, og for det andet, at en indloesning af minoritetsaktionaererne i Rover til overpris ikke var et led i de anmeldte salgsbetingelser.
I forbindelse med det beloeb paa 1,5 mio. UKL, som blev betalt til Rover til daekning af raadgivningsomkostninger, har sagsoegerne gjort gaeldende, at der, i modsaetning til hvad Kommissionen har haevdet, ikke er tale om omkostninger i forbindelse med salget af Rover til British Aerospace, men om omkostninger i forbindelse med gennemfoerelsen af den britiske regerings politiske maalsaetning om at privatisere Rover. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at daekningen af disse omkostninger, naar de ses i denne sammenhaeng, var en fuldstaendig rimelig udgift for den britiske regering, og at British Aerospace derved i hvert fald kun fik godtgoerelse for allerede paadragne udgifter. Af de grunde, jeg allerede har naevnt, mener jeg ikke, at disse argumenter er relevante, idet det jo staar fast, at det beloeb, den britiske regering betalte, normalt skulle have vaeret betalt af British Aerospace og/eller Rover. Dermed staar det ogsaa fast, at betalingen havde karakter af en stoetteforanstaltning.
Ogsaa med hensyn til udsaettelsen med betalingen af koebesummen i 20 maaneder kan jeg tilslutte mig Kommissionens opfattelse af, at dette udgoer en stoetteforanstaltning til fordel for British Aerospace. Udsaettelsen er i strid med betingelsen i beslutning 89/58 om, at British Aerospace umiddelbart efter kapitalindskuddet skulle betale 150 mio. UKL til den britiske stat i vederlag for overtagelsen af statens aktiepost i Rover (25). Sagsoegernes eneste argument i denne forbindelse er, at der var en reel forretningsmaessig begrundelse for udsaettelsen, idet British Aerospace i modsat fald skulle have optaget laan til betaling af koebesummen, uden at selskabet ville have vaeret i stand til at finansiere rentebetalingen for laanet af indtjent overskud paa Rover. Dette kan imidlertid ikke aendre ved, at betalingsudsaettelsen blev givet uden renteberegning, og at den dermed maa betragtes som en stoetteforanstaltning til fordel for British Aerospace. En privat saelger vil nemlig kun acceptere en saadan udsaettelse, naar koeberen forpligter sig til at svare rente af koebesummen i den tid, betalingen udsaettes. Stoetteforanstaltningen bestaar med andre ord i, at der ikke har skullet svares rente for udsaettelsen med betalingen.
16. Det andet spoergsmaal, som jeg skal undersoege, er, om Kommissionen med rette har fundet, at de tre stoetteforanstaltninger for det foerste maa betragtes som uforenelige med faellesmarkedet og for det andet kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne_.
Som allerede naevnt laegger jeg her til grund, at Kommissionen har ret til at bedoemme senere opdagede stoetteforanstaltningers forenelighed med faellesmarkedet paa grundlag af en tidligere udstedt beslutning. Det samme gaelder da efter min opfattelse med hensyn til bedoemmelsen af, om en stoetteforanstaltning kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Det konkrete spoergsmaal er herefter, om beslutning 89/58 var et fyldestgoerende grundlag for den bedoemmelse, Kommissionen foretog i den anfaegtede beslutning med hensyn til, om stoetteforanstaltningerne var forenelige med faellesmarkedet. Jeg mener, at svaret herpaa maa vaere bekraeftende. For hver af de tre stoetteforanstaltninger udtales det i skrivelsen/beslutningen, at den er i strid med den foerste betingelse (forbuddet mod at aendre de paataenkte salgsbetingelser, saaledes som disse var blevet meddelt Kommissionen) og/eller med den tredje betingelse (forbuddet mod at yde yderligere stoette i form af kapitalindskud eller andre former for stoetteydelse paa eget initiativ til Rover) i beslutning 89/58. Sagsoegeren har i realiteten intet anfoert herimod, og de har heller ikke paaberaabt sig forhold (jf. den i punkt 10 naevnte dom i sag C-261/89), hvoraf det skulle fremgaa, at den faktiske situation har aendret sig paa en saadan maade efter udstedelsen af beslutning 89/58, at den i beslutningen foretagne bedoemmelse ikke laengere skulle vaere gaeldende for de her omhandlede stoetteforanstaltninger.
17. Det tredje og sidste spoergsmaal er, om Kommissionen ved udstedelsen af den anfaegtede beslutning havde befoejelse til at paabyde tilbagesoegning af den stoette, som den under henvisning til beslutning 89/58 havde fundet i strid med faellesmarkedet. Principielt maa svaret paa dette spoergsmaal vaere bekraeftende, naar man - som det er tilfaeldet i denne del af mit forslag til afgoerelse - forudsaetter, at Kommissionen har kompetence til at traeffe "gennemfoerelsesbeslutninger", hvori det kan fastslaas, at en tidligere udstedt beslutning ikke er efterkommet, og hvori der kan drages konsekvenser af den manglende efterkommelse af beslutningen (herunder ogsaa tilbagebetaling af den ulovligt udbetalte stoette).
Sagsoegernes argumentation om, at der ikke er angivet en begrundelse specielt med hensyn til kravet om, at stoetten skal tilbagesoeges hos British Aerospace, maa da ogsaa forkastes. Det fremgaar saaledes af beslutning 89/58 - som den anfaegtede beslutning er udstedt til gennemfoerelse af - at indroemmelserne til British Aerospace ikke maatte vaere givet (hvilket umiddelbart begrunder et krav om tilbagesoegning).
18. Herefter mangler jeg at tage stilling til tre argumenter, som sagsoegerne har fremfoert paa konkrete punkter. Det foerste gaar ud paa, at det beloeb, der skal tilbagesoeges hos British Aerospace i forbindelse med udsaettelsen med betalingen af koebesummen, er forkert beregnet (jf. ovenfor i punkt 3, sidste tankestreg, samt afsnit III.D i retsmoederapporten). Der er saaledes ikke tale om det principielle spoergsmaal om, hvorvidt det var muligt at kraeve beloebet tilbagesoegt, men om opgoerelsen af stoerrelsen af det beloeb, Kommissionen kunne kraeve tilbagesoegt.
Sagsoegerne har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen skulle have taget hensyn til, at en stor del af British Aerospace' s omsaetning maa henregnes til virksomhed uden for faellesmarkedet eller paa markeder, der ikke har nogen sammenhaeng med Rover' s marked, saaledes at denne del af virksomheden heller ikke kunne paavirke konkurrencen. Kommissionen skulle med andre ord kun have betragtet en del af den opnaaede fordel som konkurrencefordrejende.
Dette argument finder jeg ikke overbevisende. Det laa nemlig klart, at den stoette, den britiske regering ydede i forbindelse med British Aerospace' s overtagelse af Rover, skulle anvendes inden for rammerne af Rover' s virksomhed. Den omstaendighed, at en del af British Aerospace' s omsaetning hidroerer fra markeder uden for Faellesskabet eller fra markeder, hvor Rover ikke driver virksomhed, er ikke i sig selv tilstraekkelig til, at (en del af) stoetten maa betragtes som forenelig med faellesmarkedet, idet British Aerospace ikke har godtgjort, at (en del af) den tilkendte stoette rent faktisk blev anvendt paa de naevnte markeder.
19. Sagsoegerne har for det andet gjort gaeldende, at Kommissionen ved beregningen af den fordel, der opstod som foelge af betalingsudsaettelsen, tog udgangspunkt i en alt for hoej rentesats (som den britiske regering havde fremfoert). Sagsoegerne har anfoert, at fordelen ved at opnaa en udsaettelse med betalingen bestod i, at British Aerospace, hvis udsaettelsen ikke var blevet givet, ville have vaeret noedt til paa koebstidspunktet at optage laan til betaling af koebesummen. Under henvisning til en erklaering fra en forretningsbank har sagsoegerne gjort gaeldende, at British Aerospace i august 1988 kunne have optaget et langfristet laan til en rente paa 10,97% p.a., og beregnet ud fra denne rentesats vil de sparede rentebetalinger ikke beloebe sig til 33, 4 mio. UKL, men til 26,8 mio. UKL.
Heroverfor har Kommissionen anfoert, at den ud fra den af den britiske regering fremfoerte beregning (som stoettedes paa den gennemsnitlige rentefod paa markedet for laan over 20 maaneder) antog, at den af British Aerospace foreslaaede lavere rentesats, som British Aerospace angiveligt kunne have opnaaet ved at optage et langfristet laan i juli 1988, ikke var en passende rentesats. Betalingsudsaettelsen udgjorde nemlig kun 20 maaneder, og en sammenligning med langfristet finansiering var ikke relevant. Endvidere er det Kommissionens faste praksis at beregne stoetteelementer paa generelt grundlag, dvs. ikke specifikt ud fra den individuelle virksomhed, der modtager stoetten.
Rent principielt er jeg enig med sagsoegerne, naar de over for denne argumentation fra Kommissionens side anfoerer, at udgangspunktet i EOEF-Traktatens artikel 92 og 93 er, at en virksomhed, som har modtaget ulovlig statsstoette, kun kan forpligtes til at tilbagebetale den stoette, virksomheden reelt har modtaget. Men jeg mener ikke, at sagsoegerne heraf kan udlede, at den fordel, British Aerospace i det konkrete tilfaelde modtog, er lig med den rente, selskabet skulle have betalt for det fordelagtige langfristede laan, en virksomhed som British Aerospace kunne have opnaaet paa kapitalmarkedet i august 1988. Dette forekommer mig ikke at vaere den rigtige loesning. En betalingsudsaettelse maa nemlig betragtes som et udlaan af koebesummen, som saelgeren (den britiske regering) indroemmer koeberen (British Aerospace). Den fordel, British Aerospace opnaaede som foelge af en udsaettelse uden renteberegning, er med andre ord lig med den (mora)rente, selskabet under normale forretningsforhold skulle have betalt til den britiske regering som modydelse for en udsaettelse med betalingen i 20 maaneder, og denne rente vil normalt mindst svare til det rentebeloeb, den britiske regering kunne have opnaaet ved at placere koebesummen i udsaettelsesperioden til den gennemsnitlige rente paa markedet i august 1988. Dette foerer til det resultat, at den af Kommissionen valgte rentefod er den rigtige.
20. Sagsoegerne har for det tredje gjort gaeldende, at Kommissionen med urette har set bort fra de skattemaessige konsekvenser af betalingsudsaettelsen. Kommissionens synspunkt i denne forbindelse har jeg allerede omtalt ovenfor i punkt 3, tredje tankestreg. I denne sag har sagsoegerne anfaegtet synspunktet, men efter min opfattelse med urette. Det ville vaere urimeligt at paalaegge Kommissionen en forpligtelse til - i alle tilfaelde hvor den bliver opmaerksom paa en "stoetteforanstaltning i form af sparede udgifter" (til skat, rente etc.) - at beregne de skattemaessige konsekvenser af den opnaaede fordel i henhold til national ret. Hvad naermere angaar det foreliggende tilfaelde kunne Kommissionen med rimelighed gaa ud fra, at British Aerospace' s og/eller Rover' s tilbagebetaling af 33,4 mio. UKL, naar den urigtigt udbetalte stoette tilbagesoeges, vil indebaere en adgang til et skattefradrag (paa lige fod med renteudgifter af samme stoerrelse), saaledes at "nettoomkostningen" ved tilbagebetalingen (svarende til nettovaerdien af fordelen) kun udgoer 22 mio. UKL. Der var hermed ingen grund til at tage adgangen til at fradrage de sparede renteudgifter i betragtning ved beregningen af stoettebeloebet.
Forslag til afgoerelse
21. Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen, at den i skrivelsen af 17. juli 1990 indeholdte kommissionsbeslutning annulleres paa grund af inkompetence og vaesentlige formelle mangler, for saa vidt som det ved beslutningen paalaegges Det Forenede Kongerige at kraeve et beloeb paa 44,4 UKL tilbagebetalt af sagsoegerne. Endvidere foreslaar jeg, at Kommissionen paalaegges at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) - Jf. EFT 1991 C 21, s. 2, der indeholder en offentliggoerelse af Kommissionens meddelelse i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, til andre medlemsstater og interesserede parter om den britiske regerings stoette til Rover-koncernen, der fremstiller motorkoeretoejer .
(2) - Kommissionens beslutning om den britiske regerings stoette til Rover-koncernen, der fremstiller motorkoeretoejer (EFT 1989 L 25, s. 92).
(3) - Jf. artikel 1 i beslutning 89/58.
(4) - Sammesteds.
(5) - Jf. artikel 2 i beslutning 89/58.
(6) - Ud over den andel af Rover, som British Aerospace erhvervede fra de britiske myndigheder, fandtes der minoritetsinteresser (paa 0,2% af Rover' s kapital) hos private aktionaerer. Det er ubestridt, at British Aerospace efter gaeldende lovgivning kunne have erhvervet disse kapitalinteresser for ca. 300 000 UKL, i hvert fald - som sagsoegerne har anfoert - hvis man havde indtaget a coldly commercial attitude (jf. staevningen, s. 12). I stedet besluttede British Aerospace at betale de resterende aktionaerer en godtgoerelse paa 13,6 mio. UKL, hvoraf 10,7 mio. UKL blev betalt kontant og resten i form af aktier. Denne overpris - og den britiske regerings bidrag dertil - var ifoelge British Aerospace og Rover berettiget ud fra samfundsmaessige retfaerdighedsbetragtninger og (specielt for British Aerospace' s vedkommende) ud fra et public relations-synspunkt.
(7) - Jf. naermere i fodnote 1.
(8) - Jf. indledningen til meddelelsen.
(9) - Endvidere fandt Kommissionen, at der ogsaa var sket en tilsidesaettelse af beslutning 89/58 bl.a. ved en nedsaettelse af den boede, der skulle betales i forbindelse med et eventuelt videresalg, og ved at de britiske myndigheder havde forsikret British Aerospace om en positiv vurdering af British Aerospace' s [fremtidige] stoetteansoegninger vedroerende andre aktiviteter end aktiviteterne under Rover-koncernen . Disse forhold falder imidlertid ikke ind under genstanden for den foreliggende sag, da sagsoegerne kun har nedlagt paastand om annullation af skrivelsen i det omfang, de britiske myndigheder derved paalaegges at tilbagesoege de ovenfor naevnte, allerede tilkendte supplerende fordele.
(10) - Jf. svarskriftet, s. 4.
(11) - Jf. duplikken, s. 8 og 10.
(12) - Jf. duplikken, s. 6 og 8.
(13) - Dette var tilfaeldet i den sag, der omhandles i EFT 1991 C 11, s. 7, hvori Kommissionen gav udtryk for, at Frankrig ikke havde opfyldt betingelserne i en tidligere udstedt beslutning.
(14) - Jf. dom af 11.11.1981 (sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639), hvorved en sag med paastand om annullation af en meddelelse om klagepunkter i en konkurrenceprocedure blev afvist med den begrundelse, at en saadan meddelelse kun er en forberedende retsakt og ikke indebaerer en forpligtelse for den paagaeldende virksomhed til at aendre sin adfaerd.
(15) - Jf. Kommissionens svarskrift, s. 1, punkt 2.
(16) - Dom af 14.2.1990 (sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, saerlig praemis 9-24).
(17) - Jf. Boussac-dommen, praemis 21. Jeg skal senere behandle spoergsmaalet om, hvorvidt denne vurdering kan ske paa grundlag af den tidligere trufne, men tilsidesatte kommissionsbeslutning (se punkt 10 i det foelgende).
(18) - Jf. Boussac-dommen, praemis 22 og 23.
(19) - Jeg gaar her ud fra, at den tidligere udstedte beslutning ikke er indbragt for Domstolen inden udloebet af fristen herfor, dvs. at beslutningen er blevet endelig.
(20) - Dom af 3.10.1991, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4437.
(21) - Praemis 20-23.
(22) - Jf. ordlyden af artikel 93, stk. 2, foerste afsnit. Kommissionen giver altid meddelelse om ivaerksaettelsen af en ny procedure i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. I Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken (nr. 171) har Kommissionen endvidere udtalt, at den i forbindelse med denne meddelelse vil give betydelig flere oplysninger, end det hidtil har vaeret tilfaeldet, for derved at tilskynde interesserede tredjeparter til at intervenere i proceduren.
(23) - EFT 1989 L 25, s. 95.
(24) - Jf. ogsaa praemis 23 i dommen i Boussac-sagen (jf. fodnote 9), hvori Domstolen har antaget, at Kommissionen i tilfaelde, hvor en medlemsstat i strid med en kommissionsbeslutning fortsaetter udbetalingen af en ikke-anmeldt stoette, kan indbringe sagen mod medlemsstaten direkte for Domstolen. Hertil skal jeg for egen regning tilfoeje, at Kommissionen derimod ikke selv har kompetence til at fastslaa, at beslutningen er tilsidesat.
(25) - Jf. salgsbetingelserne som gengivet i afsnit II i beslutning 89/58. I retsmoedet har sagsoegerne gjort opmaerksom paa, at det ikke i beslutningens dispositive del naevnes udtrykkeligt, at prisen skal betales straks. Dette kan sagsoegerne ikke efter min opfattelse paaberaabe sig, da betalingsvilkaaret fremgaar af beslutningens begrundelse, og umiddelbar betaling i oevrigt er den almindelige regel, medmindre andet fremgaar af kontrakten.