61999TO0237_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-237/99 R,
BP Nederland vof, Rotterdam (Nederlandene),
BP Direct vof, Alphen aan den Rijn (Nederlandene),
Actomat BV, Amsterdam (Nederlandene),
ved advokaterne M. van Empel og M. Smeets, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Harles, Arendt og Medernach, 8-10, rue Mathias Hardt,
sagsøgere,
støttet af
Kongeriget Nederlandene ved konsulent M.A. Fierstra, Udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, Bezuidenhoutsweg 67, Haag (Nederlandene),
intervenient,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent G. Rozet og H.M.H. Speyart, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsøgt,
angående en begæring om delvis udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning 1999/705/EF af 20. juli 1999 om Nederlandenes statsstøtte til fordel for 633 nederlandske tankstationer ved grænsen til Tyskland (EFT L 280, s. 87),
har
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
De relevante retsregler
1 I artikel 87, stk. 1, EF er der fastsat et forbud mod statsstøtte, som er uforenelig med fællesmarkedet. I øvrigt skal enhver påtænkt indførelse af nye eller ændring af eksisterende støtteforanstaltninger i henhold til artikel 88, stk. 3, EF meddeles Kommissionen, som foretager en undersøgelse med henblik på at fastslå, om de er forenelige med fællesmarkedet.
2 I Kommissionens meddelelse 96/C 68/06 af 6. marts 1996 om de minimis- støtteordninger (EFT C 68, s. 9, herefter »de minimis-meddelelsen«) har Kommissionen fastsat, at støtte under et bestemt tærskelbeløb må antages ikke at falde ind under artikel 87, stk. 1, EF, således at støtten ikke længere på forhånd skal anmeldes til Kommissionen i henhold til artikel 88, stk. 3, EF. Det maksimale samlede de minimis-støttebeløb er på 100 000 EUR over en periode på tre år, der begynder ved udbetalingen af den første de minimis-støtte. Beløbet er undergivet en antikumulationsregel, således at det omfatter al offentlig støtte, der ydes som de minimis-støtte til samme støttemodtager i denne periode.
Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
3 Den 1. juli 1997 blev de afgifter, som de nederlandske myndigheder opkræver på benzin, diesel og flydende gas, forhøjet.
4 I henhold til lov af 20. december 1996 om ændring af visse skattelove (Wet van 20 december 1996 tot wijziging van enkele belastingswetten c.a. (Staatsblad 1996, nr. 654)) vedtog den nederlandske finansminister den 21. juli 1997 en midlertidig støtteordning til fordel for tankstationer ved grænsen til Tyskland (Tijdelijke regeling subsidie tankstations grensstreek Duitsland (Staatscourant 1997, nr. 138), herefter »den midlertidige ordning«) med henblik på i videst muligt omfang at imødegå de bekymringer, som indehaverne af tankstationer ved grænsen til Tyskland havde som følge af denne forhøjelse. Ordningen trådte i kraft med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. juli 1997.
5 Det var fastsat i den midlertidige ordning, at 633 nederlandske tankstationer ved grænsen til Tyskland (herefter »grænsetankstationerne«) skulle have udbetalt en støtte, som blev beregnet på grundlag af den leverede mængde let olie og afstanden fra tankstationen til den nærmeste grænseovergang til Tyskland. Ifølge den ministerielle beslutning af 15. december 1997 (Staatscourant 1997, nr. 241), som ændrede den midlertidige ordning med virkning fra den 1. juli 1997, skulle tankstationer, som ligger mindre end ti km fra en grænseovergang, modtage 100 NLG (ca. 45 EUR) pr. 1 000 liter leveret let olie, mens tankstationer, som ligger mellem ti og 20 km fra grænsen, skulle modtage 50 NLG (ca. 23 EUR) for den samme mængde. Støtteordningen skulle løbe i tre år, dvs. fra den 1. juli 1997 til den 1. juli 2000, men der var fastsat et loft på 100 000 NLG pr. tankstation for hele ordningens løbetid. Det samlede støtte skulle beløbe sig til ca. 126 mio. NLG (ca. 52,7 mio. EUR).
6 Ved skrivelse af 14. august 1997, som blev registreret den 18. august 1997, meddelte Kongeriget Nederlandene Kommissionen, at det påtænkte at yde den pågældende støtte til grænsetankstationerne. De nederlandske myndigheder gjorde gældende, at der skulle sondres mellem tre kategorier af tankstationer: a) videreforhandlere/ejere (dealer-owned/dealer-operated »Do/Do«), hvor videreforhandleren samtidig er ejer af tankstationen, b) videreforhandlere/forpagtere (company-owned/dealer-operated »Co/Do«), hvor videreforhandleren forpagter tankstationen og er tilknyttet olieselskabet via en eksklusiv købsaftale, der er affattet i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler (EFT L 173, s. 5), og c) lønnede videreforhandlere (company-owned/company-operated »Co/Co«), hvor tankstationen drives af et olieselskab eller af datterselskaber af et olieselskab. De nederlandske myndigheder anførte, at den pågældende støtteforanstaltninger var i overensstemmelse med de minimis-reglen i meddelelse 96/C 68/06, eftersom loftet for støtten udgjorde 100 000 EUR pr. tankstation.
7 Efter proceduren i artikel 88 EF har Kommissionen undersøgt, om antikumulationsreglen i de minimis-meddelelsen er overholdt. Ifølge Kommissionen kunne den samme videreforhandler figurere flere gange på listen over støttemodtagere eller modtage støtte i flere omgange ved at opdele virksomheden i flere juridiske enheder. Desuden var der ved anvendelsen af dette loft ikke taget højde for, hvem der var den reelle støttemodtager, når de eksklusive købsaftaler indeholdt et priskontrolsystem (herefter »PKS«).
8 Som følge heraf vedtog Kommissionen den 20. juli 1999 beslutning 1999/705/EF om Nederlandenes statsstøtte til fordel for 633 nederlandske tankstationer ved grænsen til Tyskland (EFT L 280, s. 87, herefter »beslutningen«), hvori støtten til de fleste grænsetankstationer blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet.
9 For det første har Kommissionen i beslutningens artikel 1 bekræftet, at de minimis-reglen finder anvendelse på 183 grænsetankstationer. Derimod har Kommissionen i beslutningens artikel 2 fastslået, at den støtte, som er blevet tildelt 450 andre tankstationer, er uforenelig med fællesmarkedet. Disse tankstationer, hvoraf de nederlandske myndigheder har givet Kommissionen utilstrækkelige oplysninger om 250, er i bilaget til beslutningen opregnet og identificeret som »tankstationer, der har ansøgt om støtte«.
10 For så vidt angår de 250 tankstationer, for hvilke der ifølge Kommissionen mangler oplysninger, eller de forhåndenværende oplysninger er utilstrækkelige, har den i 65. betragtning til beslutningen anført, at det ikke kan udelukkes, at støtten har en mærkbar indvirkning på samhandelen og konkurrencen mellem medlemsstaterne, som omhandlet i de minimis-meddelelsen. Som følge heraf er den udbetalte støtte i beslutningens artikel 2, litra a), blevet erklæret uforenelig med fællesmarkedet.
11 Med hensyn til 200 tankstationer, som kunne modtage en kumuleret støtte, sondrer Kommissionen i beslutningens artikel 2, litra b) og c), mellem kategorien Co/Co og kategorien Do/Do.
12 For kategorien Co/Co følger kumuleringen ifølge beslutningens artikel 2, litra b), af, at et og samme olieselskab ejer og driver flere tankstationer. Der er her tale om »ægte Co/Co«. Til denne kategori henfører Kommissionen også de tilfælde, hvor en tankstationsindehaver har indgivet mere end én ansøgning om støtte og således optræder flere gange på listen over støttemodtagere, selv om der strengt taget ikke er tale om en Co/Co-tankstation. Kommissionen finder, at en sådan tankstation kan klassificeres som en »faktisk Co/Co«.
13 Ifølge Kommissionen henhører i alt 49 tankstationer under kategorien ægte eller faktiske Co/Co-tankstationer.
14 For så vidt angår Do/Do-tankstationerne har Kommissionen i 83. betragtning til beslutningen anført, at der er en risiko for, at olieselskabet kumulerer støtte, når der forekommer en PKS-klausul, dvs. i 71 tilfælde. Den tildelte støtte er derfor uforenelig med fællesmarkedet, jf. beslutningens artikel 2, litra c).
15 Kommissionen har i 84. og 85. betragtning til beslutningen bemærket, at formålet med en PKS-klausul i forbindelse med en eksklusiv købsaftale er at beskytte tankstationsindehaverens omsætning mod konkurrerende salg i direkte nærhed af tankstationen. I sådanne klausuler bestemmes det ofte, at olieselskabet overtager en del af udgifterne til den rabat, tankstationsindehaveren yder på pumpestedet, såfremt betingelserne på markedet gør en midlertidig eller varig tilpasning til denne rabat ønskelig eller nødvendig. Klausulerne forpligter dermed leverandøren til i det mindste at yde tankstationsindehaveren delvis kompensation for tab, som denne måtte have lidt som følge af ekstraordinære markedsforhold, herunder markedsforhold, som skyldes lovgivningsbetingede forpligtelser, som f.eks. afgiftsforhøjelser. Ved at yde denne støtte til tankstationsindehaverne giver den nederlandske regering ifølge Kommissionen helt eller delvis leverandøren kompensation for den forpligtelse, som denne har ifølge PKS-klausulen.
16 Med hensyn til Co/Do-tankstationerne har Kommissionen i 86. betragtning til beslutningen påberåbt sig en risiko for, at olieselskabet kumulerer støtte, når der i de eksklusive købsaftaler er fastsat en PKS-klausul eller en klausul, som garanterer forhandlerne en vis indtægt. Beslutningens artikel 2, litra d), erklærer den pågældende støtte uforenelig med fællesmarkedet i forhold til 80 tankstationer, som befinder sig i denne situation.
17 I beslutningens artikel 2, sidste punktum, har Kommissionen med hensyn til støtte, som er blevet tildelt Do/Do- og Co/Do-tankstationer, fastslået, at »de faktiske modtagere [er] de respektive olieselskaber, hvormed disse tankstationer har indgået købsaftaler«, og at det »af listen i bilaget fremgår ... hvilke olieselskaber det i hvert enkelt tilfælde drejer sig om«.
18 Beslutningens artikel 3 pålægger Kongeriget Nederlandene at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, som er blevet ydet de pågældende tankstationer, inklusive renter fra det tidspunkt, hvor den støtte, som skal tilbagebetales, blev udbetalt. Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med national lovgivning. Ifølge beslutningens artikel 4 skal Kongeriget Nederlandene underrette Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.
19 Sagsøgerne er tre nederlandske selskaber, som er aktive på det nederlandske marked for levering af let olie til tankstationer.
20 Den 11. oktober 1999 anlagde Kongeriget Nederlandene i henhold til artikel 230, stk. 2, EF sag ved Domstolen med påstand om annullation af beslutningens artikel 2 og 3. Sagen er registreret som sag C-382/99.
21 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. oktober 1999, registreret som sag T-237/99, anlagde sagsøgerne i henhold til artikel 230, stk. 4, EF sag med påstand om annullation af beslutningen. I øvrigt er der ved Retten anlagt 73 andre sager med samme søgsmålsgenstand.
22 Ved kendelse af 9. marts 2000 har formanden for Rettens Første Udvidede Afdeling i medfør af artikel 47, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen besluttet at udsætte sagsbehandlingen både i sag T-237/99 og i de øvrige sager, som er indbragt for Retten, indtil Domstolen har afsagt dom i sag C-382/99.
23 I mellemtiden har Kongeriget Nederlandene indledt proceduren for tilbagesøgning af den pågældende støtte hos de tankstationer, som er omfattet af beslutningens artikel 2, litra a). Actomat BV fik således den 15. august 2000 tilstillet en beslutning om tilbagetrækning og tilbagesøgning (intrekkings- en terugvorderingsbesluit) af den støtte, som er blevet udbetalt til de tankstationer, selskabet ejer.
24 Ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 26. september 2000 har sagsøgerne indgivet en begæring om udsættelse af gennemførelsen af beslutningen, indtil Retten har afsagt dom om sagens realitet.
25 Den 6. oktober 2000 fremsatte Kommissionen sine bemærkninger til begæringen om foreløbige forholdsregler.
26 Den 19. oktober 2000 fremsatte Kongeriget Nederlandene begæring om at måtte intervenere i sagen om foreløbige forholdsregler til støtte for sagsøgernes påstande. Ved afgørelse af 19. oktober 2000 opfordrede Rettens præsident parterne til at fremsætte deres eventuelle bemærkninger til begæringen.
27 Rettens præsident efterkom begæringen om intervention i retsmødet den 23. oktober 2000, og parterne, herunder intervenienten, afgav mundtlige indlæg.
Retlige bemærkninger
28 Inden der træffes afgørelse om nærværende begæring, bør dennes genstand defineres nærmere.
29 Sagsøgerne har begæret gennemførelsen af beslutningen udsat, indtil Retten har truffet afgørelse i hovedsagen.
30 Under retsmødet har sagsøgerne nærmere redegjort for deres interesse i at få beslutningens artikel 3 annulleret i forhold til dem. Det er således blevet oplyst, at de alle tre er medlemmer af BP-gruppen i Nederlandene, enten som datterselskab af BP Nederland BV eller som et joint venture mellem dette selskab og Mobil Oil BV. For så vidt angår BP-tankstationerne i Nederlandene er det ligeledes blevet oplyst, at Actomat ejer Co/Co-tankstationer, hvorimod selskaberne BP Nederland og BP Direct vof er leverandører til henholdsvis Do/Do- og Co/Do-tankstationer.
31 De har derfor anført, at deres begæring om foreløbige forholdsregler skal forstås således, at den alene har til formål at opnå udsættelse af gennemførelsen af beslutningen for så vidt angår tilbagesøgningen af den støtte, som er blevet udbetalt til tankstationer, som de ejer, eller med hvem de har indgået eksklusive købsaftaler, som indeholder en PKS-klausul.
32 I lyset af denne præcisering har Kommissionen meddelt, at den ikke længere bestrider sagsøgernes interesse i at begære udsættelse.
33 I medfør af artikel 242 EF og 243 EF, sammenholdt med artikel 4 i Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (EFT L 319, s. 1), som ændret ved Rådets afgørelse 93/350/Euratom, EKSF, EØF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21), kan Retten, hvis den skønner, at forholdene kræver det, udsætte gennemførelsen af den anfægtede retsakt eller foreskrive de nødvendige foreløbige forholdsregler.
34 Det bestemmes i procesreglementets artikel 104, stk. 2, at en begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 30, og af Rettens præsident den 28.6.2000, sag T-74/00 R, Artegodan mod Kommissionen, Sml. II, s. 2583, præmis 21).
Fumus boni juris
35 Sagsøgerne har henvist til forskellige anbringender, som er blevet fremført i hovedsagen, og som ifølge sagsøgerne godtgør, at betingelsen om fumus boni juris er opfyldt. Anbringenderne vedrører dels en tilsidesættelse af traktaten, som Kommissionen hævdes at have begået i forbindelse med beslutningen, idet den benytter begrebet faktiske eller reelle støttemodtagere og på grundlag af spekulative antagelser om risikoen for, at olieselskabet kumulerer støtte, fastslår, at der foreligger en støtte, som er forbudt, dels et åbenbart urigtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder, magtmisbrug, en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt tilsidesættelse af begrundelsespligten.
36 Kommissionen har ikke bestridt, at de fremsatte anbringender er vægtige, men finder ikke, at de skal tages til følge.
37 Da sagsøgernes anbringender, navnlig vedrørende den tilsidesættelse af fællesskabsretten, som består i Kommissionens anvendelse af begrebet reelle støttemodtagere og dens antagelser om risikoen for, at olieselskabet kumulerer støtte, ikke umiddelbart kan anses for at være åbenbart ubegrundede, og under hensyn til Kommissionens indstilling hertil, må det fastslås, at anbringenderne opfylder betingelsen om fumus boni juris.
Uopsættelighed
Parternes argumenter
38 Sagsøgerne har gjort gældende, at tilbagesøgningen af støtten sandsynligvis vil give anledning til en række retssager, som de nederlandske myndigheder og tankstationerne vil anlægge mod sagsøgerne, og omkostningerne hertil vil ikke kunne kræves tilbagebetalt, selv om beslutningen i sidste instans måtte blive annulleret. Sagsøgerne vil tillige lide et tab som følge af, at de ikke vil kunne tilbagesøge støtte, som skal tilbagebetales, hos hver eneste BP-grænsetankstation, idet visse af de pågældende tankstationer ikke længere vil være i besiddelse af den støtte, de har modtaget, eller vil være gået konkurs. I øvrigt vil deres forretningsmæssige relationer med disse tankstationer blive forstyrret.
39 Sagsøgerne har tilføjet, at for at bevare muligheden for en ny udbetaling af den støtte, som er blevet tilbagebetalt til de nederlandske myndigheder, såfremt beslutningen annulleres, vil varetagelsen af deres interesser med hensyn til tilbagebetalingen give anledning til adskillige sagsanlæg på nationalt plan.
40 Under retsmødet har sagsøgerne fremhævet, at såfremt gennemførelsen ikke udsættes, og beslutningen annulleres, er der ikke juridisk grundlag for at pålægge Kongeriget Nederlandene igen at udbetale den støtte, som forinden er blevet tilbagesøgt. Selv om sagsøgerne måtte opnå en ny udbetaling, vil Kongeriget Nederlandene ikke være forpligtet til at erstatte renter og øvrige omkostninger, som sagsøgerne vil skulle afholde i forbindelse med de søgsmål om tilbagebetaling, som denne medlemsstat vil anlægge.
41 Sagsøgerne har, støttet af Kongeriget Nederlandene, under retsmødet ligeledes fremhævet den pågældende støttes ganske særlige karakter og navnlig den omstændighed, at Kommissionen ikke har begrænset sin vurdering til kun at omfatte forholdet mellem de nederlandske myndigheder og de direkte modtagere af støtten, dvs. grænsetankstationerne, men derimod har krævet, at myndighederne tilbagesøger støtten hos andre selskaber. Dette er en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet. Dette aspekt er ikke kommet til udtryk i beslutningen, men begrunder i dette tilfælde en mere nuanceret bedømmelse af spørgsmålet om uopsættelighed.
42 Kongeriget Nederlandene har gjort gældende, at Kommissionen ikke har taget hensyn til de betydelige vanskeligheder, som er forbundet med beregningen af de beløb, hver enkelt støttemodtager skal tilbagebetale, og deres tilbagebetaling, idet den alene har baseret beslutningen på en retlig analyse af de forpligtelser, som følger af kontraktforholdet mellem olieselskaberne og tankstationerne.
43 Heraf følger ifølge sagsøgerne, støttet af Kongeriget Nederlandene, at betingelsen vedrørende uopsættelighed er opfyldt i dette tilfælde.
44 Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at de risikerer at lide et alvorligt og uopretteligt tab, såfremt den begærede udsættelse af gennemførelsen ikke foreskrives. Det er efter Kommissionens opfattelse lidet sandsynligt, at der vil blive anlagt en række sager om tilbagebetaling mod sagsøgerne, da de nederlandske myndigheder formentlig kun vil rette en enkelt eller et begrænset antal beslutninger om tilbagetrækning og tilbagesøgning af den støtte, der er udbetalt, til BP-tankstationer. Såfremt beslutningen måtte blive annulleret, vil en ny støtteudbetaling fra de nederlandske myndigheders side desuden ske til olieselskaberne, hos hvem støtten er blevet tilbagesøgt. Selskaberne vil derfor ikke være nødsaget til at tilbagesøge støtten hos hver enkelt tankstation.
45 I øvrigt har sagsøgerne ikke hævdet eller godtgjort, at der foreligger ganske særlige omstændigheder. Tilbagebetalingen af den pågældende støtte vil ikke kunne medføre, at BP-koncernen går konkurs.
46 I sit mundtlige indlæg har Kommissionen fremhævet, at den skade, sagsøgerne hævder, at de vil kunne lide, er hypotetisk og rent økonomisk.
47 Heraf slutter Kommissionen, at betingelsen vedrørende uopsættelighed ikke er opfyldt.
Rettens bemærkninger
48 Ifølge fast praksis skal spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig, vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 18.10.1991, sag C-231/91 R, Abertal m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5109, præmis 18).
49 Det påhviler den part, som gør en alvorlig og uoprettelig skade gældende, at føre bevis herfor (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12.10.2000, sag C-278/00 R, Grækenland mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 14). Tabets truende nærhed skal ikke være godtgjort med absolut vished. Det er derimod tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudseeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19.7.1995, sag C-149/95 P(R), Kommissionen mod Atlantic Container m.fl., Sml. I, s. 2165, præmis 38, og af Rettens præsident den 15.7.1998, sag T-73/98 R, Prayron-Rupel mod Kommissionen, Sml. II, s. 2769, præmis 38).
50 Et økonomisk tab kan ikke, bortset fra ganske usædvanlige tilfælde, betragtes som uopretteligt, da en økonomisk erstatning som hovedregel kan genoprette skadelidtes økonomiske situation, som den forelå, før skaden indtraf (jf. kendelsen i sagen Abertal m.fl. mod Kommissionen, præmis 24, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 20.7.2000, sag T-169/00 R, Esedra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2951, præmis 44). Det bemærkes tillige, at der ved vurderingen af sagsøgerens økonomiske situation kan tages hensyn til navnlig de forhold, der karakteriserer den koncern, som sagsøgeren er tilknyttet via sine aktionærer (jf. kendelse afsagt af Rettens præsident den 30.6.1999, sag T-13/99 R, Pfizer Animal Health mod Rådet, Sml. II, s. 1961, præmis 155).
51 Formålet med nærværende begæring er at få udsat gennemførelsen af beslutningen, for så vidt der heri er fastsat bestemmelse om, at den støtte, der er blevet udbetalt til de grænsetankstationer, som sagsøgerne ejer, eller som de kontraktligt er forbundet med, skal tilbagesøges.
52 Det bemærkes herved, at der i enhver kommissionsbeslutning, hvorefter der kræves tilbagesøgning af støtte, som er erklæret uforenelig med fællesmarkedet, ligger et indgreb i de rettigheder, som personer, der anses for modtagere af en sådan støtte, har. Et sådant indgreb kan ikke i sig selv udgøre en alvorlig og uoprettelig skade, uanset den konkrete bedømmelse i hvert enkelt tilfælde af, hvorvidt det påståede indgreb er alvorligt og uopretteligt (jf. kendelsen i sagen Grækenland mod Kommissionen, præmis 21).
53 Det bemærkes, at den skade, sagsøgerne hævder at kunne lide, er af rent økonomisk karakter, bortset fra den forstyrrelse af de forretningsmæssige relationer mellem sagsøgerne og BP-tankstationerne, som tilbagesøgningen af støtten kan indebære. De har i realiteten påberåbt sig fire former for økonomiske tab.
54 For det første er der ifølge sagsøgerne en risiko for, at de må afholde betydelige omkostninger, såfremt de skal forsvare sig i flere retssager, som de nederlandske myndigheder og tankstationerne måtte anlægge mod dem. For det andet er de i henhold til nederlandsk ret tvunget til at anlægge sag for at bevare muligheden for en ny udbetaling af den tilbagesøgte støtte, hvilket vil medføre yderligere omkostninger for sagsøgerne. For det tredje er det ikke sikkert, at Kongeriget Nederlandene vil tilbagebetale den tilbagesøgte støtte, hvis beslutningen bliver annulleret. I dette tilfælde ville sagsøgerne være nødsaget til at anlægge sag mod den nederlandske regering for at forsøge at få støtten tilbagebetalt. For det fjerde er forholdet det, at selv om den tilbagesøgte støtte måtte blive tilbagebetalt til dem, indebærer dette ikke nødvendigvis, at der tillige ydes godtgørelse for de negative følger for sagsøgernes likviditet.
55 Det må indledningsvis fastslås, at de af sagsøgerne fremførte omstændigheder langt fra giver holdepunkter for at antage, at tabets indtræden, som afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, er forudseeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed.
56 Det mest konkrete tab, som sagsøgerne vil kunne lide, vedrører den situation, hvor Kongeriget Nederlandene ikke udbetaler den tilbagesøgte støtte, uanset at beslutningen i hovedsagen er blevet annulleret. Den blotte mulighed for, at de nederlandske myndigheder træffer en sådan beslutning, hvilket forekommer hypotetisk, navnlig i betragtning af den sag, de har anlagt ved Domstolen (sag C-382/99), opfylder ikke kravene til uopsættelighed i henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 2.
57 For så vidt angår spørgsmålet om udgifter til eventuelle retssager bemærkes blot, at der foreløbig kun er truffet én beslutning om tilbagetrækning og tilbagesøgning af støtten, og at den alene vedrører Actomat, som ejer de i beslutningens artikel 2, litra b), omhandlede Co/Co-tankstationer, der drives under navnet BP, og som dermed er den direkte modtager af den støtte, som er blevet udbetalt til disse tankstationer. BP Nederland og BP Direct's omkostninger til varetagelse af deres interesser i de påståede utallige retssager, som de nederlandske myndigheders beslutninger om at tilbagesøge støtten til Co/Do- og Do/Do-tankstationer, der drives under navnet BP, vil kunne give anledning til, forbliver hypotetiske, i det mindste indtil myndighederne anlægger sag mod BP Nederland og BP Direct med påstand om tilbagebetaling. Denne konklusion gælder så meget desto mere med hensyn til de omkostninger, som sagsøgerne eventuelt må afholde, såfremt Kongeriget Nederlandene ikke vil tilbagebetale den tilbagesøgte støtte efter en annullation af beslutningen.
58 Under alle omstændigheder kan det af sagsøgerne påberåbte tab ikke anses for alvorligt og uopretteligt.
59 For det første er der intet til hinder for, at sagsøgerne i medfør af artikel 235 EF og 288 EF anlægger erstatningssøgsmål mod Kommissionen, hvis de har afholdt sådanne omkostninger, eller der ikke ydes godtgørelse for indgrebet i deres likviditet.
60 For det andet er intet i fællesskabsretten til hinder for, at den nederlandske regering igen udbetaler den pågældende støtte, såfremt beslutningen annulleres. Selv om regeringen ikke vil foretage en ny udbetaling eller foretager en sådan udbetaling uden at tage hensyn til det likviditetsmæssige underskud, sagsøgerne har haft, har de sagsøgende selskaber ikke fremlagt noget bevis for, at det heraf følgende økonomiske tab ville bringe deres eksistens i fare.
61 Det bemærkes tillige, at der ikke foreligger andre ganske særlige omstændigheder, som i den foreliggende sag kan begrunde den begærede udsættelse.
62 Argumentet om, at beslutningens kompleksitet og meget specielle karakter medfører en retsusikkerhed, for så vidt den bestemmer, at det ikke er de direkte modtagere, men de faktiske modtagere, der skal tilbagebetale støtten, hvilket ifølge sagsøgerne begrunder den begærede udsættelse af gennemførelsen, i det mindste i forhold til BP Nederland og BP Direct, kan ikke tiltrædes.
63 Beslutningens kompleksitet og særlige karakter skyldes strukturen på det pågældende marked, herunder de mange forskellige relationer mellem olieselskaberne og tankstationerne. Denne kompleksitet kan derfor ikke tilskrives beslutningen i sig selv.
64 Selv om Kommissionens antagelse, der danner grundlag for beslutningen, og hvorefter det er nødvendigt, at støtten tilbagesøges fra de virkelige modtagere, indeholder elementer, som ikke er kommet til udtryk, tilkommer det under alle omstændigheder ikke Retten at foregribe afgørelsen vedrørende sagens realitet på dette punkt. Heraf følger, at dette aspekt af beslutningen ikke er tilstrækkeligt til at udgøre en ganske særlig omstændighed, som i dette tilfælde kan begrunde en mere nuanceret bedømmelse af spørgsmålet om uopsættelighed.
65 I øvrigt kan den retsusikkerhed, som sagsøgerne har påberåbt sig, især for så vidt angår Do/Do- og Co/Do-tankstationer, ikke medføre en stor risiko for, at deres eksistens bringes i fare. Selv om de beløb, som skal tilbagesøges, endnu ikke er beregnet, og BP Nederland og BP Direct derfor vil kunne blive parter i adskillige sager vedrørende tilbagebetalingskrav, er der ikke for Retten ført bevis for, at et sådant tab, der er rent økonomisk, vil være alvorligt og uopretteligt.
66 Endelig må det med hensyn til påstanden om, at tilbagesøgningen af støtten vil medføre en forstyrrelse af de forretningsmæssige relationer mellem sagsøgerne og de Do/Do- og Co/Do-tankstationer, der drives under navnet BP, fastslås, at tabet på dette stadium er både hypotetisk og unøjagtigt.
67 Det følger af ovenstående, at sagsøgerne ikke findes at have godtgjort, at de vil lide et alvorligt og uopretteligt tab, såfremt den begærede udsættelse af gennemførelsen ikke foreskrives.
68 Begæringen om delvis udsættelse af gennemførelsen af beslutningen tages derfor ikke til følge.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTENS PRÆSIDENT
1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.