61981C0256
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. F. MANCINI
FREMSAT DEN 23. MARTS 1983 (
1
)
Høje Domstol.
1.
Den sag, Domstolen her skal tage stilling til, drejer sig om et erstatningssøgsmål mod Rådet og Kommissionen anlagt af en virksomhed, som forarbejder korn; virksomheden har anlagt sagen, fordi den ikke har fået udbetalt produktionsrestitutioner for majsgritz i næsten tre måneder af 1977. Sagen er en blandt mange, som alle har haft samme sagsgenstand. I samme forbindelse skal jeg nævne, at Domstolen allerede har fastslået Fællesskabets ansvar uden for kontraktsforhold og i flere domme fastlagt visse synspunkter i den forbindelse (jfr. følgende domme med samme indhold: af 4. 10. 1979 i sag 238/78, Ireks-Arkady mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, s. 2955, de forenede sager 241, 242 og 245-250/78, DGV mil. mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, s. 3017, de forenede sager 261 og 262/78, Interquell Stärke-Chemie mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, s. 3045, de forenede sager 64 og 113/76, 167 og 239/78, 27, 28 og 45/79, Dumortier mil. mod Rådet, Sml. 1979, s. 3091; af domme, jeg senere vil henvise til, kan f.eks. nævnes dommen af 27. 1. 1982 i de forenede sager 256, 257, 265, 267/80 og 5/81, Birra Wiihrer mil. mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1982, s. 85, med hensyn til spørgsmålet om forældelse; dommen af 19. 5. 1982 i de forenede sager 64 og 113/76, 167 og 239/78, 27, 28 og 45/79, Dumortier mil. mod Rådet, Sml. 1982, s. 1733, vedrørende det tidspunkt, der skal lægges til grund ved fastsættelsen af erstatningens størrelse).
I den foreliggende sag er der enighed om, at Fællesskabet har tilsidesat lighedsprincippet og således begået en ulovlig handling ved i 1978 at ophæve de produktionsrestitutioner for gritz, der var fastsat i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967. Tilsvarende anerkendes det, at de virksomheder, der lider tab som følge af en sådan retsstridighed, har krav på erstatning svarende til alle de ikke modtagne restitutioner. Det skal derefter bevises, om der faktisk er lidt et tab og i bekræftende fald af hvilken art, under hensyntagen til to momenter: producenternes mulighed for at overvælte de højere omkostninger på deres kunder og de særlige kendetegn for de gryn, som det sagsøgende selskab har fremstillet. Det skal ligeledes fastlægges, hvilket tidspunkt der skal lægges til grund ved omregningen af de regningsenheder, som restitutionsbeløbet er udtrykt i, til pund sterling, som er den valuta, betalingen skal foretages i. Endelig skal fastlægges, efter hvilken sats og fra hvilket tidspunkt renterne skal beregnes.
2.
De faktiske omstændigheder kan sammenfattes således. Pauls Agriculture Limited er et engelsk selskab med hjemsted i Ipswich i Det forenede Kongerige. Fra begyndelsen af dette århundrede har virksomheden produceret majsgritz bestemt til bryggeriindustrien. Ved skrivelse af 3. juli 1981 til Rådet for De europæiske Fællesskaber krævede virksomheden udbetalt produktionsrestitutioner for 6857 tons gritz, som virksomhedenhavde fremstillet i perioden 1. august til 18. oktober 1977. Det krævede beløb androg 59039 regningsenheder, hvilket stort set svarede til 32874 UKL (jfr. den oversigt, der var vedlagt nævnte skrivelse, og som findes som bilag til stævningen). Rådet afviste imidlertid kravet ved skrivelse af 17. juli 1981, idet Rådet anførte, at kravet var fremsat for sent, nemlig mere end fem år efter offentliggørelsen i Tidende af den forordning, hvorved restitutionerne for gritz blev ophævet. Rådet bemærkede desuden, at den produktion, for hvilken virksomheden krævede restitutioner, blev påbegyndt, efter at restitutionerne var ophævet, hvilket som bekendt skete i marts 1975. Også af den grund kunne sagsøgeren efter Rådets opfattelse ikke gøre noget krav gældende.
Herefter anlagde virksomheden sag ved Domstolen mod Rådet og Kommissionen. Stævningen blev indgivet til Domstolens justitskontor den 21. september 1981. Sagsøgeren nedlagde følgende påstande:
a)
principalt, at Rådets afgørelse i skrivelse af 17. juli 1981 blev kendt ugyldig, og at Fællesskabet tilpligtedes at betale sagsøgeren 32874,65 UKL med renter, i form af produktionsrestitutioner;
b)
subsidiært, at Rådet og/eller Kommissionen tilpligtedes at betale sagsøgeren det pågældende beløb med renter i erstatning;
c)
at de sagsøgte institutioner i begge tilfælde tilpligtedes at betale sagens omkostninger.
3.
Under den mundtlige forhandling frafaldt sagsøgerens advokat udtrykkeligt den første af nævnte påstande, altså den principale påstand. Hovedspørgsmålet i nærværende sag indskrænker sig herefter til påstanden under b), nemlig spørgsmålet om erstatning for sagsøgerens tab som følge af den manglende udbetaling af restitutionerne.
I dette mere begrænsede perspektiv har Rådet og Kommissionen anerkendt, at Pauls Agriculture Limited på linje med enhver anden virksomhed, som fremstiller gritz bestemt til bryggeriindustrien, har lidt et tab som følge af bestemmelserne i Rådets forordning nr. 665/75 af 4. marts 1975. Begge institutioner har imidlertid bestridt virksomhedens erstatningskrav, idet de har fremført argumenter, der hænger sammen med nærværende sags særlige aspekter. Jeg skal behandle argumenterne hver for sig, idet jeg vil begynde med de to indsigelser, der blev behandlet indgående, men ikke helt i detaljer, i stævningen og i svarskriftet.
4.
Jeg tænker navnlig på det argument, der drejer sig om erstatningskravets forældelse. I den forbindelse skal jeg minde om, at i henhold til artikel 43, første punktum, i protokollen vedrørende statutten for Det europæiske Fællesskabs Domstol »[forældes] krav mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktsforhold, ... fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt«.
Rådet fremførte ganske vist nævnte indsigelse i dets skrivelse af 17. juli 1981, dvs. inden sagen blev anlagt. Det er imidlertid også rigtigt, at Rådet og Kommissionen i deres respektive svarskrifter erkendte, at indsigelsen ikke var berettiget, idet de anerkendte, at tidsrummet mellem den dato eller rettere de datoer, med hensyn til hvilke restitutionerne burde have været udbetalt (august til oktober 1977) og sagens anlæg (21. 9. 1981), er mindre end fem år. Der er ingen tvivl om, at fristen for forældelse af erstatningskravet begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor restitutionen kan kræves udbetalt. Dette blev fastslået i dommen af 27. januar 1982 i de forenede sager 256, 257, 265, 267/80 og 5/81, Birra Wührer mil. mod Rådet og Kommissionen, jfr. ovenfor.
Som jeg har nævnt, er der endnu en indsigelse, som også blev fremført, før sagen blev anlagt, og som jeg skal gennemgå med det samme. Rådet hævdede i sin skrivelse, at Pauls Agriculture Limited havde påbegyndt produktionen af gritz bestemt til bryggeriindustrien, efter at forordningen af 4. marts 1975 var trådt i kraft. Det tab, virksomheden hævder at have lidt, var således ikke en følge af, at restitutionerne blev ophævet ved forordningen, og følgelig skal der ikke betales erstatning. Ifølge Rådet støttes denne opfattelse af dommen af 4. oktober i de forenede sager 241, 242 og 245-250/78, DGV mil. med Rådet og Kommissionen, som jeg allerede har omtalt, navnlig dommens præmis 19.
Efter min opfattelse er argumentet imidlertid ikke overbevisende, idet Pauls Agriculture Limited — hvilket parterne er enige om — har fremstillet majsgritz bestemt til bryggeriindustrien fra begyndelsen af dette århundrede. Den omstændighed, at virksomhedens erstatningskrav kun vedrører tre måneder af 1977, altså en periode, som ligger efter at restitutionerne blev ophævet, kan let forklares: som følge af overgangsforanstaltningerne i tiltrædelsesakten var engelske virksomheder kun berettiget til at oppebære restitutioner for gritz og lignende produkter fra den 1. august 1977. Stillet over for dette ubestridelige faktum har Kommissionen desuden udtrykkeligt anerkendt, at den pågældende indsigelse ikke er begrundet (jfr. Kommissionens svarskrift af 15. 3. 1982, s. 3,4. afsnit).
5.
Jeg skal herefter gå over til de indsigelser vedrørende realiteten, som de sagsøgte har fremført i deres skriftlige indlæg. Den første indsigelse vedrører spørgsmålet om den såkaldte »overvælt-ning« på kunderne af de højere omkostninger, virksomhederne stilles overfor ved ophævelsen af de fællesskabsrestitutioner, de har ret til. Rådet og Kommissionen har for det første påberåbt sig det almindelige ansvarsprincip, som ikke kan bestrides, nemlig reglen om, at der kun skal betales erstatning for faktisk lidte tab. De sagsøgte har på grundlag heraf fastholdt, at i nærværende sag må den sagsøgende virksomhed bevise, at den ikke overvæltede tabet som følge af den manglende udbetaling af restitutionerne på de priser, virksomhedens egne kunder skulle betale. Hvis en sådan overvæltning faktisk havde fundet sted, ville kunderne og ikke producenten have båret tabet. Med andre ord: kun ved at dokumentere, at en overvæltning ikke har fundet sted, kan sagsøgeren bevise, at der er tale om et faktisk tab, og at sagsøgeren derfor også er berettiget til en passende erstatning.
Lad mig med det samme sige, at jeg ikke er enig i dette ræsonnement. En overvæltning har været knyttet til teorien compensatio lucri cum damno, eller kan opfattes som en loyalitetspligt, hvorefter skadelidte har pligt til at formindske sit tab og derved forhindre, at skadevolder lider alvorligere tab. Hvad enten man er enig i den ene eller den anden opfattelse, er der for mig at se kun en mulig konklusion: den opfattelse, at tab kan overvæltes, og de principper, der gælder for ansvar uden for kontraktsforhold, kan i almindelighed ikke forenes.
Med hensyn til det første spørgsmål er jeg fuldt ud af samme opfattelse som generaladvokat Capotorti i hans forslag til afgørelse af 12. september 1979 i sag 238/78, Ireks-Arkady mod Kommissionen og Rådet. Efter hans opfattelse kunne en faktisk overvæltning af tabet ophæve eller nedsætte det erstatningspligtige tab, »såfremt princippet om tabets formindskelse med en eventuel fordel hidrørende fra samme retsstridige adfærd« kunne anvendes. Men princippet kan ikke anvendes (eller det blev i det mindste ikke anvendt i Ireks-Arkadysagen, som i øvrigt fuldt ud svarer til denne sag), fordi »den fordel, som hævdes at være knyttet til prisforhøjelsen [kan] ikke anses for hidrørende fra ophævelsen af produktionsrestitutionen, idet den ... er resultatet af producenternes autonome beslutning. Tabets afkortning med fortjenesten forudsætter med andre ord, at de begge er en umiddelbar og automatisk følge af den retsstridige adfærd, og afskaffelsen af fællesskabsstøtten har ikke ... umiddelbart givet skadelidte nogen fordele« (jfr. Smi. 1979, s. 2976 og følgende, navnlig s. 3005).
Det giver ikke bedre resultater at »søge tilflugt til generelle klausuler«, således som J. W. Hedemann ville have sagt. Redelighed, loyalitet og solidaritet mellem private og offentlige instanser er ædle begreber, som ikke er uden juridisk tilsnit, selv uden for det kontraktlige område. For denne sag har de dog kun en ganske ringe retlig og forklarende betydning. Overvæltning forstået som en pligt til at søge at undgå, at den, der har udført den retsstridige handling, påføres mere alvorlige følger, støder på uovervindelige begrænsinger i kraft af virkningerne af den frie konkurrence. Ved fastsættelsen af priserne tager virksomhederne ikke og kan heller ikke alene tage hensyn til egne omkostninger og den fortjeneste, de ønsker; deres adfærd er påvirket af markedet som sådan. Hvis prisen ud fra markedssituationen kan fastsættes på et vist niveau, uden at dette har betydning for omsætningens størrelse, vil virksomheden fastsætte prisen således og ikke anderledes, uanset om den ønsker det, og uanset om den har modtaget fællesskabsstøtte.
Men dette er ikke det hele. De begrebsmæssige problemer, som teorien om overvæltning støder på, kan vel overvindes. Men selv i så fald deler jeg ikke den opfattelse, som Rådet og Kommissionen har gjort sig til talsmænd for, og hvorefter bevisbyrden for, at tabet ikke en blevet overvæltet på priserne, påhviler skadelidte. Til støtte for deres opfattelse har institutionerne påberåbt sig Domstolens praksis, ganske vist rent generelt. Men henvisningen holder ikke. Blandt de mange domme, hvor Domstolen her beskæftiget sig med problemet overvæltning, er der ikke en eneste, som direkte eller indirekte løser spørgsmålet om bevisbyrden. Derimod kan der fremføres vægtige argumenter imod nævnte opfattelse, først og fremmest den velkendte og almindelige regel om bevisbyrdens fordeling. Jeg kan udtrykke den således: den, som gør et krav gældende, må bevise de omstændigheder, kravet støttes på, og den, som bestrider kravet, må bevise de omstændigheder, der gør kravet helt eller delvis uberettiget.
Men i den foreliggende sag er overvæltningen helt klart en omstændighed, som udelukker erstatningspligten: den er nemlig en omstændighed, som er indtrådt i forbindelse med den ulovlige handling, som har bevirket, at der er erstatningspligt, og dens virkning ligger i at eliminere denne forpligtelse eller at begrænse dens omfang. Bevisbyrden for den pågældende omstændighed kan herefter ikke påhvile Pauls Agriculture Limited. Alt hvad virksomheden skal bevise, ud over at modparten har handlet retsstridigt, og at der er årsagssammenhæng mellem adfærden og tabet, er, at den har lidt et økonomisk tab. Det er rettere sagt tilstrækkeligt, at virksomheden beviser, at den i en given periode har fremstillet en vis mængde gritz bestemt til bryggeriindustrien. Hvis Fællesskabet derimod ønsker sig fritaget for erstatningspligten, skal det bevise, at det har udbetalt restitutionerne, eller, såfremt argumentet om overvæltning anses for gyldigt, dokumentere, at de højere omkostninger er blevet overvæltet.
Under den mundtlige forhandling gentog de sagsøgte institutioner, at bevisbyrden for, at tabet var overvæltet, i princippet påhviler skadelidte, men anerkendte, at der i den foreliggende sag ikke var sket overvæltning. Den indsigelse, jeg har behandlet, synes derfor i det mindste på dette punkt ikke at være begrundet.
6.
Men de sagsøgte institutioner har påberåbt sig endnu et argument, støttet på en fortolkning af Rådets forordning nr. 2727/75 af 29. oktober 1975 og Kommissionens forordning nr. 1570/78 af 4. juli 1978. Førstnævnte forordning vedrører den fælles markedsordning for korn, og sidstnævnte forordning indeholder gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2742/75, som vedrører produktionsrestitutioner for stivelsesholdige varer.
Artikel 1 i forordning nr. 1570/78 angiver hvilke karakteristika grove og fine majsgryn skal have, for at de kan udbetales restitutioner: de skal bl.a. være af en vis størrelse. Men ifølge de sagsøgte er dette ikke tilstrækkeligt. I deres svarskrift har de nemlig bemærket, at ifølge den supplerende bestemmelse til 11.02 A i den fælles toldtarif »[anses] som ’grove og fine gryn’ ... varer, der er fremstillet ved formaling af korn, og som opfylder følgende betingelser: a) for varer af majs skal mindst 95 vægtprocent af varen kunne passere gennem en sigte af natursilke eller kemofibre med en maskestørrelse på 2 mm«. Ud over at de grove og fine gryn skal være større end en vis minimumsstørrelse, må de ikke overstige en bestemt maksimumsstørrelse, ligesom bevisbyrden for, at den gritz, sagsøgeren fremstillede i perioden 1. august til 18. oktober 1977, ikke oversteg nævnte maksimumsgrænse, ifølge de sagsøgte påhviler sagsøgeren.
Efter min opfattelse er et sådant argument uden værdi. Dette anerkendte de sagsøgte i øvrigt under den mundtlige forhandling, idet de erkendte, at også gritzgryn på mere end 2 mm anvendes i Det forenede Kongerige til fremstilling af øl, og at den manglende ydelse af restitutioner for et sådant produkt ikke i mindre grad var en tilsidessættelse af princippet om ligebehandling end den manglende betaling af restitutioner for mindre gritzgryn. Begge produkter er nemlig substitutionsprodukter for majsstivelse, som anvendes i bryggeriindustrien, hvorfor det ikke er berettiget at yde restitutioner for mindre gryn og ikke for større. I og med en sådan anerkendelse tiltrådte de sagsøgte med andre ord de principper, Domstolen fastslog i dommen af 19. oktober 1977 i de forenede sager 177/76 og 16/77, Ruckdeschel mod Hauptzollamt Hamburg St. Annen (Sml. 1977, s. 1753) og de forenede sager 124/76 og 20/77, Moulins Pont-à-Mousson mod Office Interprofessionnel des Céréales (Smi. 1977, s. 1795).
Herefter er det for mig at se uden interesse at tage stilling til, hvorvidt Rådets forordning nr. 1127/78 af 30. maj 1978 (suppleret ved gennemførelsesforordningen nr. 1570/78 af 4. 7. 1978), som genindførte restitutionerne for majsgritz med virkning fra den 19. oktober 1977 (altså fra den dato, hvor de nævnte domme blev afsagt), også omfatter grove og fine majsgryn på mere end 2 mm. Virkningen af nævnte bestemmelser indtrådte således først efter den periode (august til oktober 1977), som nærværende sag drejer sig om. Jeg vil derfor undlade at beskæftige mig med de argumenter, som blev fremført af Rådet og Kommissionen under den mundtlige forhandling, vedrørende fortolkningen af forordning nr. 1570/78, og vedrørende kompetencen til at udstede foranstaltninger med henblik på udtrykkeligt at fremhæve, at de restitutioner (som blev genindført i 1978) også finder anvendelse for gritz, der overstiger maksimumsstørrelsen.
7.
Jeg vil herefter gå over til det tidspunkt, der skal lægges til grund ved fastsættelsen af den kurs, der skal gælde ved omregningen fra regningsenheder til engelske pund. Som bekendt er restitutionerne normalt fastsat i europæiske regningsenheder; da den sagsøgende virksomhed imidlertid er beliggende i Det forenede Kongerige, skal betalingerne — og således også erstatningen — foretages i engelsk valuta.
Under den mundtlige forhandling krævede Pauls Agriculture Limited, at tabet skulle beregnes på grundlag af den kurs, der var gældende, da dommen blev afsagt, og navnlig, at der skulle beregnes morarenter fra samme dato. Heroverfor gjorde de sagsøgte institutioner gældende, at det afgørende tidspunkt måtte være det tidspunkt, hvor det økonomiske tab opstod, rettere sagt tidspunktet for de handelstransaktioner, for hvilke der skulle udbetales restitutioner; men endnu engang ændrede de sagsøgte mening under den mundtlige forhandling, idet de anerkendte, at det måtte være passende at anvende den kurs, der var gældende den dag, hvor den dom, som fastslog Fællesskabets ansvar, blev afsagt. Dette svarer desuden til Domstolens praksis. Ī dommen af 19. maj 1982, Dumortier mil. mod Rådet, jfr. ovenfor, fastslog Domstolen, at restitutionerne kun er grundlaget for beregningen af det beløb, der skal betales i erstatning, og at erstatningen skal beregnes under hensyntagen til situationen på det tidspunkt, da den afgørelse blev afsagt, der statuerede erstatningspligt (jfr. navnlig dommens præmisser 10, 11 og 12).
Jeg kan ikke se nogen grund til ikke også i denne sag at følge ovennævnte synspunkt, navnlig i betragtning af, at parterne, som jeg nævnte, er blevet enige på dette punkt.
8.
Jeg går herefter over til spørgsmålet om renter. I replikken af 25. maj 1982 nedlagde sagsøgeren påstand om, at de sagsøgte institutioner tilpligtedes at betale sagsøgeren renter af det beløb, der var tilkendt som erstatning, med virkning fra det tidspunkt, da sagsøgeren kunne have oppebåret restitutionerne. Pauls Agriculture Limited har tilføjet, at renterne har beregnes efter den sats, der sædvanligvis gælder i handelsforhold på det sted, hvor firmaet drev virksomhed i de måneder, da restitutionerne ikke blev udbetalt.
Der er således tale om to forskellige problemer: det første vedrører det tidspunkt, fra hvilket der skal betales renter, og det andet rentesatsens størrelse. Til støtte for, at renterne beregnes fra det tidspunkt, tabene opstod, har sagsøgeren i det væsentlige fremført to argumenter. Først og fremmest har sagsøgeren hævdet, at en sådan løsning er gældende ret i medlemsstaterne. Denne påstand er imidlertid ikke korrekt. I medlemsstaternes retsordener er der nemlig ikke noget generelt princip, der bestemmer, at renter skal beregnes fra den dato, hvor skaden gøres op. Tværtimod findes der de mest forskelligartede ordninger. Som generaladvokat Capotorti bemærkede i sit forslag til afgørelse af 27. april 1982 i de forenede sager Dumortier m.fl. mod Rådet (jfr. ovenfor) »[afgør domstolene] efter visse retssystemer ... efter et frit skøn, om der skal tilkendes rente, og fra hvilken dato renten skal begynde at løbe ... [mens] der i andre lande gælder det, at renten løber fra det tidspunkt, hvor kravet fremsættes over for debitor ... eller fra datoen for rettens afgørelse« (jfr.Smi. 1982, s. 1752, navnlig s. 1756).
Sagsøgeren har videre anført, at kun såfremt renterne begynder at løbe fra tidspunktet for skaden, sikres skadelidte en virkelig restitutio in integrum. Men for mig at se er dette argument heller ikke overbevisende. I dommen i Dumortier-sagen udtalte Domstolen, at fuld erstatning svarer til, at tabet fastsættes på det tidspunkt, da erstatningspligten statueres, og fastslog følgelig, at der skulle beregnes renter fra samme dato. Hvis det tiltrædes, at erstatningen for et tab er ensbetydende med en genskabelse af skadelidtes formue, idet den dato lægges til grund, hvor retten fastsætter erstatningen, må det være rigtigt at vælge den opfattelse, hvorefter renterne løber fra den pågældende dato. Domstolens praksis støtter dette synspunkt: jeg skal endnu engang henvise til dommen i Dumortier-sagen af 19. maj 1982.
Tilbage står spørgsmålet om rentesatsen. Efter sagsøgerens opfattelse bør den svare til den sats, der sædvanligvis gælder i handelsforhold; ifølge institutionerne bør den fastsættes til 6 % p.a., svarende til Domstolens praksis. Efter min opfattelse bør det sidste synspunkt foretrækkes: for det første fordi der nødvendigvis må tages hensyn til princippet om ligebehandling, og for det andet fordi Domstolens faste praksis peger i samme retning. At åbne mulighed for lige så mange forskellige satser (som desuden varierer fra tidspunkt til tidspunkt), som der er medlemsstater, på basis af kreditorernes geografiske situation, indebærer en risiko for forskelsbehandling. Og det er min opfattelse, at Domstolen har valgt en ensartet rentesats på 6 %, netop for at undgå en sådan risiko (jfr. dommen af 4. 10. 1979 i de forenede sager 261 og 262/78, Interquell Stärke-Chemie mod Rådet og Kommissionen, jfr. ovenfor, dommens præmisser 22 og 23, og af 19. 5. 1982 i sagen Dumortier mil., jfr. ovenfor). I den foreliggende sag er der desuden ikke fremført nogen omstændigheder, som kan føre til en fravigelse af nævnte praksis.
9.
På baggrund af alle ovennævnte betragtninger vil jeg foreslå, at Domstolen afsiger følgende mellemafgørelse i den sag, der er anlagt den 21. september 1981 af selskabet Pauls Agriculture Limited mod Rådet og Kommissionen :
a)
Det europæiske økonomiske Fællesskab er ansvarlig for de tab, sagsøgeren har lidt som følge af tilsidesættelsen af lighedsprincippet, nærmere bestemt som følge af den ulige behandling af producenterne af majsstivelse i kraft af den — som det blev fastslået i dommene af 19. oktober 1977 i de forenede sager 117/76 og 16/77 samt 124/76 og 20/77 — ulovlige ophævelse af produktionsrestitutionerne for gritz;
b)
Det europæiske økonomiske Fællesskab tilpligtes følgelig at betale sagsøgeren en erstatning svarende til de restitutioner, der ikke blev udbetalt i perioden 1. august — 18. oktober 1977 for majs anvendt til fremstilling af grove og fine gryn (gritz) bestemt til bryggeriindustrien, idet erstatningen fastsættes på grundlag af det antal regningsenheder pr. ton, der i samme periode udbetaltes som restitutioner for produktionen af majs anvendt til fabrikation af stivelse;
c)
det skyldige beløb, udtrykt i regningsenheder (nu ECU), omregnes til engelske pund efter den omregningskurs, der er gældende på det tidspunkt, dommen afsiges;
d)
af de pågældende beløb svares renter 6 % fra datoen for nærværende dom;
e)
der ydes parterne en frist på tre måneder til at nå til enighed om erstatningsbeløbet og meddele dette til Domstolen;
f)
Det europæiske økonomiske Fællesskab betaler sagens omkostninger, eftersom det har tabt sagen.
(
1
) – Oversal fra italiensk.