62024CJ0067
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
27. marts 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i civile sager – kompetence i sager om underholdspligt – forordning (EU) nr. 4/2009 – underholdsbidrag fastsat ved en retsafgørelse truffet af en ret i en tredjestat – bidragsberettigede, der er bosiddende i dette tredjeland, og som enten kun har dette tredjelands nationalitet eller denne nationalitet og en medlemsstats nationalitet – bidragspligtig, som er statsborger i denne medlemsstat og har sin sædvanlige bopæl i nævnte medlemsstat – anmodning om ændring af denne retsafgørelse indgivet af denne bidragspligtige ved en ret i samme medlemsstat – fastlæggelse af den ret, der har kompetence«
I sag C-67/24 [Amozov] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien) ved afgørelse af 16. januar 2024, indgået til Domstolen den 29. januar 2024, i sagen
R.K.
mod
K.Ch.,
D.K.,
E.K.,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, S. Rodin, og dommerne N. Piçarra og O. Spineanu-Matei (refererende dommer),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den portugisiske regering ved P. Barros da Costa, J. Ramos, V. Sequeira og M. Vara, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved E. Rousseva og W. Wils, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af 15. betragtning til og artikel 3 samt artikel 6-8 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side R.K. og på den anden side hans tidligere ægtefælle, K.Ch., og deres børn, D.K. og E.K., vedrørende en ændring af en retsafgørelse truffet af en ret i en tredjestat, der fastsætter underholdsbidragenes størrelse.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 9.-11. og 15.-17. betragtning til forordning nr. 4/2009:
»(9)
Bidragsberettigede bør have mulighed for i en medlemsstat let at få truffet en retsafgørelse, der automatisk bliver eksigibel i en anden medlemsstat uden nogen andre formaliteter.
(10)
For at nå dette mål er det hensigtsmæssigt at samle bestemmelserne om kompetence, lovvalg, anerkendelse og eksigibilitet, fuldbyrdelse, retshjælp og samarbejde mellem centralmyndigheder vedrørende underholdspligt i ét EF-instrument.
(11)
Forordningen bør finde anvendelse på alle underholdsbidrag, der følger af familieforhold, slægtskab, ægteskab eller svogerskab, for at sikre ens behandling af alle bidragsberettigede. I forbindelse med denne forordning bør begrebet »underholdspligt« undergives selvstændig fortolkning.
[...]
(15)
For at varetage de bidragsberettigedes interesser og af hensyn til retsplejen i Den Europæiske Union bør kompetencereglerne, som de følger af [Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1),] tilpasses. Det forhold, at sagsøger har sit sædvanlige opholdssted i et tredjeland, bør ikke længere udgøre en grund til at udelukke anvendelse af fællesskabskompetencereglerne, og der bør ikke længere kunne henvises til nationale kompetenceregler. Det bør derfor fastsættes i denne forordning, i hvilke tilfælde en medlemsstats ret kan udøve en subsidiær kompetence.
(16)
Navnlig med henblik på at afhjælpe situationer, hvor der ikke er adgang til domstolsprøvelse, bør der også i denne forordning åbnes mulighed for forum necessitatis, så retten i en medlemsstat i undtagelsestilfælde kan behandle en tvist, der er nært knyttet til et tredjeland. Et sådant undtagelsestilfælde kan foreligge, når det viser sig umuligt at føre sagen i det berørte tredjeland, f.eks. på grund af borgerkrig, eller når det ikke med rimelighed kan forventes af sagsøger, at denne anlægger eller fører en sag i dette land. Kompetence baseret på forum necessitatis bør imidlertid kun udøves, hvis tvisten har tilstrækkelig tilknytning til den medlemsstat, hvis ret behandler sagen, f.eks. en af parternes nationalitet.
(17)
En supplerende kompetenceregel bør fastsætte, at den bidragspligtige, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, kun kan anlægge sag for at få ændret en gældende retsafgørelse om underholdsbidrag eller opnå en ny retsafgørelse i den stat, hvor den bidragsberettigede havde sit sædvanlige opholdssted, da retsafgørelsen blev truffet, og hvor vedkommende fortsat har sit sædvanlige opholdssted. For at sikre sammenhæng mellem [konventionen om international inddrivelse af børnebidrag og andre former for underholdsbidrag, indgået i Haag den 23. november 2007 (herefter »Haagerkonventionen af 2007«),] og denne forordning bør denne regel også finde anvendelse på retsafgørelser truffet i et tredjeland, der er part i nævnte konvention, for så vidt konventionen er i kraft mellem det pågældende land og Fællesskabet og omfatter samme underholdspligt i det pågældende land og i Fællesskabet.«
4
Denne forordnings artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter i stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på underholdspligt, der udspringer af et familieforhold, slægtskab, ægteskab eller svogerskab.«
5
Forordningens artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemmer i stk. 1, nr. 1):
»I denne forordning forstås ved:
1)
»retsafgørelse«: en retsafgørelse vedrørende underholdspligt truffet af en ret i en medlemsstat [...]«
6
Samme forordnings artikel 3 med overskriften »Generelle bestemmelser« bestemmer:
»De myndigheder, der er kompetente med hensyn til underholdspligt i medlemsstaterne, er:
a)
retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, eller
b)
retten på det sted, hvor den bidragsberettigede har sin sædvanlige bopæl, eller
c)
den ret, der i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at påkende en sag vedrørende en persons retlige status, når anmodningen om underhold er accessorisk i forhold til denne sag, medmindre denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet, eller
d)
den ret, der i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at påkende en sag vedrørende forældreansvar, når anmodningen om underhold er accessorisk i forhold til denne sag, medmindre denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet.«
7
Artikel 4 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »Valg af værneting« fastsætter i stk. 1:
»Parterne kan aftale, at nedennævnte ret eller retter i en medlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede eller fremtidige tvister mellem dem vedrørende underholdspligt:
[...]«
8
Forordningens artikel 5 med overskriften »Kompetence baseret på sagsøgtes fremmøde« har følgende ordlyd:
»For så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne forordning, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte giver møde for at bestride rettens kompetence.«
9
Forordningens artikel 6 med overskriften »Subsidiær kompetence« fastsætter:
»Hvis ingen ret i en medlemsstat er kompetent i medfør af artikel 3-5, og ingen ret i en stat, der er part i [konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet i Lugano den 30. oktober 2007 (herefter »Luganokonventionen«), hvis indgåelse blev godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008 (EUT 2009, L 147),] er kompetent i medfør af denne konvention, er retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge parter har, kompetente.«
10
Samme forordnings artikel 7 med overskriften »Forum necessitatis« har følgende ordlyd:
»Hvis ingen ret i en medlemsstat er kompetent i medfør af artikel 3-6, kan et medlemsstats retter i undtagelsestilfælde påkende tvisten, hvis en sag ikke med rimelighed kan anlægges eller føres eller viser sig umulig at føre i et tredjeland, som tvisten er nært knyttet til.
Tvisten skal have en tilstrækkelig tilknytning til den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende.«
11
Artikel 8 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »Begrænsning af sagsanlæg« bestemmer:
»1.   Når en retsafgørelse er truffet i en medlemsstat eller en stat, som er kontraherende part i Haagerkonventionen af 2007, og den bidragsberettigede har sit sædvanlige opholdssted i denne stat, kan den bidragspligtige ikke anlægge sag med henblik på en ny eller ændret retsafgørelse i en anden medlemsstat, så længe den bidragsberettigede har sit sædvanlige opholdssted i den stat, hvor retsafgørelsen blev truffet.
2.   Stk. 1 finder ikke anvendelse:
a)
hvis parterne i overensstemmelse med artikel 4 har aftalt, at retterne i denne anden medlemsstat skal være kompetente
b)
hvis den bidragsberettigede anerkender, at retterne i denne anden medlemsstat er kompetente, jf. artikel 5
c)
hvis den kompetente myndighed i domsstaten, som er kontraherende part i Haagerkonventionen af 2007, ikke kan eller nægter at erklære sig kompetent til at ændre retsafgørelsen eller træffe en ny retsafgørelse, eller
d)
hvis den retsafgørelse, der er truffet i domsstaten, som er kontraherende part i Haagerkonventionen af 2007, ikke kan anerkendes eller erklæres for eksigibel i den medlemsstat, hvor der påtænkes anlagt sag med henblik på at få truffet en ny eller ændret retsafgørelse.«
Bulgarsk ret
12
Artikel 4, stk. 1, nr. 1 og 2, i Kodeks na mezjdunarodnoto tjastno pravo (lov om international privatret) fastsætter:
»(1)   Bulgarske retter og andre organer har international kompetence, når:
1.
sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, sit vedtægtsmæssige hjemsted eller stedet for sin faktiske ledelse i Republikken Bulgarien
2.
sagsøgeren er bulgarsk statsborger eller en juridisk person efter bulgarsk ret.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13
R.K., som har bulgarsk nationalitet, var gift med K.Ch., som har canadisk nationalitet. De har to børn, D.K. og E.K., der er canadiske og bulgarske statsborgere.
14
Ved en dom afsagt i 2017 traf den øverste domstol i provinsen Québec, afdelingen for familiesager, retskredsen Terrebonne (Canada), bestemmelse om opløsning af ægteskabet mellem R.K. og K.Ch. og traf afgørelse om forældreansvaret. Ved denne dom pålagde denne ret sagsøgeren i hovedsagen en pligt til – til hvert af disse to børn – at betale underholdsbidrag for et beløb af 613,75 canadiske dollars (CAD) (ca. 407 EUR) og til sin tidligere ægtefælle et underholdsbidrag for et beløb af 2727,50 CAD (ca. 1809 EUR).
15
Sagsøgeren i hovedsagen indbragte for Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien), som er den forelæggende ret, en anmodning om ændring af den således fastsatte underholdspligt med krav om en nedsættelse af størrelsen af det underholdsbidrag, der var tilkendt det ene af børnene, som stadig var mindreårigt, samt om ophør af underholdsbidrag fastsat til fordel for dennes tidligere ægtefælle og det andet barn, som var blevet myndigt. På tidspunktet for indgivelse af denne anmodning var sagsøgeren i hovedsagen bosiddende i Sofia (Bulgarien), og de sagsøgte i hovedsagen var bosat i Canada.
16
Til støtte for denne anmodning præciserede sagsøgeren i hovedsagen, at han havde indgivet konkursbegæring i Canada, idet han den 21. juni 2018 blev erklæret konkurs ved en gældssaneringserklæring udstedt af en godkendt insolvensbehandler, og at han i 2019 havde forladt Canada for at bosætte sig i Sofia. Han anførte ligeledes, at han siden slutningen af 2018 havde været arbejdsløs og hverken ejede løsøre eller fast ejendom.
17
Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) forkyndte som led i den gensidige retshjælp de pågældende retsdokumenter for de sagsøgte i hovedsagen på den adresse i Canada, der var oplyst i sagsakterne. Idet de sagsøgte i hovedsagen ikke var at træffe på denne adresse, blev de indkaldt ved opslag af en meddelelse på deres registrerede adresse i Bulgarien, og der blev udpeget en særligt befuldmægtiget for dem.
18
I svarskriftet indgivet af denne befuldmægtigede gjorde denne gældende, at de bulgarske retter ikke havde kompetence til at påkende den pågældende anmodning om ændring af underholdsbidrag, idet de sagsøgte i hovedsagen, som er de bidragsberettigede, ikke havde deres sædvanlige bopæl i Bulgarien.
19
Ved kendelse af 6. marts 2023 indstillede Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) sagen med den begrundelse, at de bulgarske retter savnede international kompetence. Denne ret fastslog, under henvisning til bl.a. 15. betragtning til forordning nr. 4/2009, at denne forordning har universel gyldighed, og at den finder anvendelse på forholdet med tredjestater såsom Canada.
20
Sagsøgeren i hovedsagen kærede denne kendelse til Sofijski gradski sad (byretten i Sofia, Bulgarien). Ved kendelse af 1. august 2023 ophævede denne ret den nævnte kendelse fra Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) og hjemviste sagen for denne med henblik på sagens fortsættelse.
21
Som begrundelse for denne afgørelse om ophævelse fastslog Sofijski gradski sad (byretten i Sofia) for det første, at de kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 4/2009, ikke finder anvendelse i forholdet med tredjestater. For det andet anførte denne ret, at 15. betragtning til denne forordning vedrører anmodninger fremsat af de bidragsberettigede og ikke anmodninger, der fremsættes af de bidragspligtige, og at denne betragtning ikke skal sammenholdes med forordningens artikel 3, som fastsætter de generelle kompetenceregler, men med samme forordnings artikel 6, som regulerer den subsidiære kompetence. For det tredje fandt den nævnte ret, at sagsøgeren i hovedsagens tidligere ægtefælle, som er canadisk statsborger, ikke var underlagt EU-retten. Samme ret anførte for det fjerde, at i mangel af en traktat om underholdspligt mellem Republikken Bulgarien og Canada er forholdet mellem parterne i hovedsagen ikke reguleret af international ret. Følgelig fastslog Sofijski gradski sad (byretten i Sofia), at de bulgarske retter havde kompetence, på grundlag af at sagsøgeren i hovedsagen havde bulgarsk nationalitet, i henhold til de nationale regler om international privatret.
22
Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) har anført ikke at være enig i den fortolkning, som Sofijski gradski sad (byretten i Sofia) anlagde, og har rejst tvivl om, hvorvidt bestemmelserne i forordning nr. 4/2009 ville blive tilsidesat, såfremt tvisten i hovedsagen måtte blive afgjort i overensstemmelse med sidstnævnte rets bindende konklusioner.
23
I denne henseende ønsker den forelæggende ret for det første oplyst, om det var med rette, at Sofijski gradski sad (byretten i Sofia) fastslog, at 15. betragtning til forordning nr. 4/2009 indebærer, at denne forordning ikke finder anvendelse på forhold mellem personer, der er bosiddende på en EU-medlemsstats område, og tredjelandsstatsborgere.
24
For det andet ønsker denne ret oplyst, om en anmodning om ændring af en retsafgørelse, som fastsætter underholdsbidragenes størrelse, og med krav om dels nedsættelse af disse underholdsbeløb, dels ophør af disse underholdsbidrag, er omfattet af begrebet »anmodning vedrørende underholdspligt«, som er et afgørende begreb for fastlæggelsen af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 4/2009. Den forelæggende ret har anført, at der i denne henseende kan foreligge tvivl på grund af formålet om beskyttelse af de bidragsberettigede, som er fremhævet i 9.-11. betragtning til denne forordning. Den ønsker ligeledes oplyst, om de kompetenceregler, der er fastsat i nævnte forordning, med undtagelse af kompetencereglen i forordningens artikel 8 – som den anser for ikke at finde anvendelse, idet Canada først blev part i Haagerkonventionen af 2007 fra den 1. februar 2024 – finder anvendelse på sådanne anmodninger om ændring.
25
Såfremt det måtte fastslås, at sådanne anmodninger henhører under de kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 4/2009, ønsker den forelæggende ret for det tredje oplyst, om den subsidiære kompetence, der er fastsat i denne forordnings artikel 6, finder anvendelse, når to af de sagsøgte i hovedsagen – ud over den nationalitet, som de har til fælles med sagsøgeren i hovedsagen – har en tredjestats nationalitet.
26
For det fjerde og sidste ønsker denne ret oplyst, om den kan erklære at have kompetence baseret på »forum necessitatis« i henhold til nævnte forordnings artikel 7.
27
På denne baggrund har Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal 15. betragtning til [forordning nr. 4/2009] fortolkes således, at denne ikke er til hinder for en national retspraksis, hvorefter retternes internationale kompetence til at påkende anmodninger vedrørende underholdsbidrag for personer, der har deres sædvanlige opholdssted i [en tredjestat] (her Canada), fastlægges i henhold til national lovgivning og ikke i henhold til forordningen?
2)
Skal artikel 3 og 8 i [forordning nr. 4/2009] fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national retspraksis, hvorefter begrebet »anmodning vedrørende underholdsbidrag« ikke omfatter en anmodning om nedsættelse af underholdsbidrag, og forordningens artikel 3-6 kun finder anvendelse på anmodninger om tildeling af underholdsbidrag?
3)
Skal artikel 6 i [forordning nr. 4/2009] fortolkes således, at begrebet »[den] nationalitet[,] begge parter har« også omfatter tilfælde, hvor en eller flere parter har dobbelt statsborgerskab, eller omfatter det kun tilfælde, hvor de har fuldstændig identiske nationaliteter?
4)
Skal artikel 7 i [forordning nr. 4/2009] fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for[,] at det lægges til grund, at der foreligger et »undtagelsestilfælde«, når den bidragspligtige indgiver en anmodning om nedsættelse af underholdsbidrag[,] og den bidragsberettigede har sit sædvanlige opholdssted i [en tredjestat] og ud over sit statsborgerskab ikke har nogen yderligere tilknytning til Unionen?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Indledende bemærkninger
28
Det fremgår af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra denne synsvinkel påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den. Den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til visse bestemmelser i EU-retten, er ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som er indbragt for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen af samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 4.10.2024, Herbaria Kräuterparadies, C-240/23, EU:C:2024:852, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
29
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, angår den tvivl, som den forelæggende ret har rejst, for det første det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 4/2009, for så vidt som denne ret med det første og det andet spørgsmål ønsker oplyst, om en anmodning om ændring af en retsafgørelse om underholdsbidrag – der tager sigte på dels at nedsætte underholdsbidragets størrelse, dels ophør af den pågældende bidragspligt, der indgives af den bidragspligtige over for de herfor bidragsberettigede, som har deres sædvanlige opholdssted i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007 – på samme måde som en anmodning om, at der træffes en sådan retsafgørelse, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning og henhører under de kompetenceregler, der er fastsat heri. Såfremt nævnte forordning måtte finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, har nævnte ret for det andet rejst tvivl om fortolkningen af visse af disse regler for at afgøre, om den har kompetence i henhold til samme forordning til at påkende en anmodning som den, der er omhandlet i hovedsagen.
30
Følgelig skal det første og det andet spørgsmål, der vedrører anvendelsesområdet for forordning nr. 4/2009, behandles samlet, og derefter behandles successivt det tredje og det fjerde spørgsmål, der angår de kompetenceregler, der er fastsat i denne forordnings artikel 6 og 7.
Det første og det andet spørgsmål
31
Med det første og det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med 15. betragtning til denne forordning, skal fortolkes således, at en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007, med krav om dels nedsættelse af størrelsen af et underholdsbidrag, dels ophør af den pågældende underholdspligt, der indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat, og som har sin sædvanlige bopæl på denne medlemsstats område, mod de bidragsberettigede, der har deres sædvanlige bopæl på denne tredjestats område, hvoraf én udelukkende er statsborger i denne tredjestat og de øvrige er statsborgere heri og i den pågældende medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
32
I henhold til artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4/2009 finder forordningen anvendelse på »underholdspligt«, der udspringer af et familieforhold, slægtskab, ægteskab eller svogerskab.
33
Det fremgår af 15. betragtning til denne forordning, at »[d]et forhold, at sagsøger har sit sædvanlige opholdssted i et tredjeland, [...] ikke [bør] udgøre en grund til at udelukke anvendelse af fællesskabskompetencereglerne«.
34
Det følger således af selve ordlyden af artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med 15. betragtning hertil, at de kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning, har et universelt anvendelsesområde, for så vidt som de fører til, at det fastslås, at en ret i et tredjeland har kompetence, og at den nævnte forordning finder anvendelse på »underholdspligt«, uden at der foretages nogen sondring mellem på den ene side anmodninger om tildeling af underholdsbidrag og anmodninger med henblik på at opnå en forhøjelse af underholdsbeløbet, der indgives af de bidragsberettigede, og på den anden side anmodninger om ændring af underholdspligten med krav om nedsættelse af sådanne underholdsbeløb eller om ophør af denne pligt, der indgives af de bidragspligtige.
35
En sådan fortolkning understøttes af den generelle opbygning af forordning nr. 4/2009.
36
Denne forordning fastsætter således i kapitel II, som har overskriften »Kompetence«, samtlige de regler, der finder anvendelse med henblik på at udpege den ret, der har kompetence til at påkende sager om underholdspligt, mens det i 15. betragtning til denne forordning præciseres, at der ikke længere bør kunne henvises til nationale kompetenceregler, idet de regler, der følger af forordningen, skal anses for udtømmende (jf. i denne retning dom af 5.9.2019, R (Kompetence i forbindelse med sager om forældreansvar og underholdspligt), C-468/18, EU:C:2019:666, præmis 42).
37
Hvad navnlig angår spørgsmålet om, hvorvidt en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007, der indgives af den pågældende bidragspligtige, henhører på samme måde som en anmodning om tildeling af underholdsbidrag under anvendelsesområdet for forordning nr. 4/2009 og følgelig kompetencereglerne i artikel 3-7 heri, skal det for det første bemærkes, og således som det fremgår af 11. betragtning til denne forordning, at begrebet »underholdspligt« udgør et selvstændigt EU-retligt begreb.
38
For det andet anvender forordning nr. 4/2009 systematisk udtrykket »underholdspligt«. Idet denne forordnings artikel 2, stk. 1, nr. 1), således eksempelvis definerer begrebet »retsafgørelse« som en retsafgørelse vedrørende »underholdspligt«, tager de generelle kompetenceregler, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 3, sigte på at fastsætte, hvilke retter der har kompetence med hensyn til »underholdspligt«, og i henhold til samme forordnings artikel 4 kan parterne vælge værneting til påkendelse af tvister vedrørende »underholdspligt«.
39
Selv om forordning nr. 4/2009 for det tredje sondrer mellem bidragsberettigede og bidragspligtige, forholder det sig ikke desto mindre således, at den ligeledes anvender begrebet »sagsøgte« uden at sondre mellem, om denne sagsøgte er den bidragsberettigede eller den bidragspligtige. 15. betragtning til denne forordning henviser således til »sagsø[gtes]« sædvanlige opholdssted i et tredjeland, og nævnte forordnings artikel 3, litra a), fastsætter reglen om kompetencen for retten på det sted, hvor »sagsøgte« har sin sædvanlige bopæl.
40
Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at samme forordnings artikel 3 giver den bidragsberettigede mulighed for, »når den pågældende optræder som sagsøger«, at anlægge sin sag ved at vælge mellem et andet kompetencegrundlag end det, der er fastsat i nævnte artikel 3, litra a) (jf. i denne retning dom af 5.9.2019, R (Kompetence i forbindelse med sager om forældreansvar og underholdspligt), C-468/18, EU:C:2019:666, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
41
En sag, hvis genstand er en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag, der indgives af den bidragspligtige, i forbindelse med hvilken den bidragsberettigede optræder som sagsøgte, udgør følgelig en sag »vedrørende underholdspligt« og henhører under anvendelsesområdet for forordning nr. 4/2009 på samme måde som en sag, hvis genstand er en anmodning om tildeling af underholdsbidrag indgivet af den bidragsberettigede.
42
Selv om artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 4/2009 omhandler den særlige situation med en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet i en medlemsstat eller i en stat, som er part i Haagerkonventionen af 2007, hvor den bidragsberettigede har sin sædvanlige bopæl, gør denne omstændighed det ikke muligt at fastslå, at en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en tredjestat, som ikke er part i denne konvention, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
43
I andre situationer end den, der er omhandlet i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, skal den ret, der har international kompetence til at påkende en sådan anmodning, derfor afgøres efter de kompetenceregler, der er fastsat i denne forordnings artikel 3-7.
44
En sådan fortolkning er i overensstemmelse med det formål om beskyttelse af de bidragsberettigede, der forfølges med forordning nr. 4/2009. I henhold til kompetencereglerne i denne forordnings artikel 3 vil kompetencen for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, til at påkende en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende en underholdspligt, der ikke er accessorisk i forhold til en sag vedrørende en persons retlige status eller forældreansvar, således blive afgjort efter kriteriet om den bidragsberettigedes sædvanlige bopæl enten i henhold til forordningens artikel 3, litra a), når den bidragsberettigede handler i egenskab af sagsøgte, eller i henhold til samme forordning artikel 3, litra b), når vedkommende handler i egenskab af sagsøger.
45
I den foreliggende sag skal det indledningsvis bemærkes, at på det tidspunkt, hvor den dom, der er nævnt i nærværende doms præmis 14, blev afsagt, var Canada ikke part i Haagerkonventionen af 2007. Det følger ikke desto mindre af ovenstående betragtninger, at selv om de betingelser, der er fastsat i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, ikke er opfyldt i hovedsagen, er anmodningen om ændring af underholdsbidrag, der er fastsat ved denne dom, omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning. Den forelæggende ret skal derfor efterprøve sin kompetence til at påkende en sådan anmodning ved successivt at tage stilling til, om betingelserne for anvendelse af forordningens artikel 3 og i så fald betingelserne for anvendelse af samme forordnings artikel 6 og 7 er opfyldt.
46
Hvad i øvrigt angår de kompetencegrundlag, der er fastsat i artikel 3 i forordning nr. 4/2009, skal det bemærkes, at denne artikel 3, litra c) og d), ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, idet denne anmodning om ændring ikke er accessorisk hverken i forhold til en sag vedrørende en persons retlige status eller en sag vedrørende forældreansvar. Den forelæggende ret synes heller ikke at kunne basere sin kompetence på nævnte artikel 3, litra a) og b). Denne sidstnævnte bestemmelse henviser nemlig til enten retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, eller retten på det sted, hvor den bidragsberettigede har sin sædvanlige bopæl, dvs. i den foreliggende sag i begge tilfælde Canada.
47
Henset til ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med 15. betragtning til denne forordning, skal fortolkes således, at en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag, der er truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007, med krav om dels nedsættelse af størrelsen af et underholdsbidrag, dels ophør af den pågældende underholdspligt, der indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat, og som har sin sædvanlige bopæl på denne medlemsstats område, mod de bidragsberettigede, der har deres sædvanlige bopæl på denne tredjestats område, hvoraf én udelukkende er statsborger i denne tredjestat og de øvrige er statsborgere heri og i den pågældende medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
Det tredje spørgsmål
48
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at reglen om subsidiær kompetence for retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge parter har, finder anvendelse, når de sagsøgte ud over at have nationalitet i den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, har en tredjestats nationalitet.
49
Artikel 6 i forordning nr. 4/2009 fastsætter en subsidiær kompetence til fordel for retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge parter har, hvis ingen ret i en medlemsstat er kompetent i medfør af denne forordnings artikel 3-5, og ingen ret i en stat, der er part i Luganokonventionen, er kompetent i medfør af denne konvention.
50
Det bemærkes i denne henseende, at denne artikel 6 ikke indeholder nogen henvisning til medlemsstaternes lovgivning med henblik på at definere den præcise rækkevidde af begrebet »nationalitet[,] begge parter har« og ikke sondrer imellem, om en person har én eller flere nationaliteter, idet det eneste krav for anvendelsen af det kompetencegrundlag, der er fastsat i nævnte artikel 6, er, at begge parter har samme nationalitet.
51
For så vidt som sagsøgeren i hovedsagen og dennes børn i det foreliggende tilfælde alle har den samme nationalitet, dvs. bulgarsk nationalitet, kan dette tilknytningsmoment danne grundlag for en kompetence for den forelæggende ret, for hvilken der er indbragt de anmodninger, der er omhandlet i hovedsagen i forhold til disse børn, i henhold til artikel 6 i forordning nr. 4/2009. Denne ret har derimod ikke kompetence til at påkende anmodningen vedrørende sagsøgeren i hovedsagens tidligere ægtefælle, idet denne sidstnævnte kun har canadisk nationalitet.
52
Henset til disse betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 6 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at reglen om subsidiær kompetence for retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge parter har, finder anvendelse, når de sagsøgte ud over at have nationalitet i den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, har en tredjestats nationalitet.
Det fjerde spørgsmål
53
Det bemærkes indledningsvis, at for så vidt som det fremgår af besvarelsen af det tredje spørgsmål, at den forelæggende ret vil kunne basere sin kompetence til at påkende de anmodninger, der er omhandlet i hovedsagen i forhold til sagsøgeren i hovedsagens børn, på artikel 6 i forordning nr. 4/2009, er den eneste anmodning, der skal behandles i forhold til denne forordnings artikel 7, den, der vedrører ophør af det underholdsbidrag, som er tilkendt sagsøgerens tidligere ægtefælle.
54
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret følgelig nærmere bestemt oplyst, om artikel 7 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at begrebet »undtagelsestilfælde« i denne artikels forstand, der giver en ret i en medlemsstat mulighed for at påkende en tvist i henhold til kompetencereglen forum necessitatis, som er fastsat i nævnte artikel, omfatter den situation, hvor en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007, med krav om ophør af de pågældende forpligtelser indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat og har sin sædvanlige bopæl på dennes område, mod den bidragsberettigede, som er statsborger i denne tredjestat og har sin sædvanlige bopæl på denne sidstnævntes område.
55
Artikel 7, første afsnit, i forordning nr. 4/2009 fastsætter, at hvis ingen ret i en medlemsstat er kompetent i medfør af denne forordnings artikel 3-6, kan en medlemsstats retter i undtagelsestilfælde påkende tvisten, hvis en sag ikke med rimelighed kan anlægges eller føres eller viser sig umulig at føre i et tredjeland, som tvisten er nært knyttet til. I medfør af andet afsnit i denne artikel 7 skal tvisten have en tilstrækkelig tilknytning til den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende.
56
Artikel 7 i forordning nr. 4/2009 opstiller således fire kumulative betingelser, der skal være opfyldt, for at en ret i en medlemsstat, ved hvilken der er anlagt en sag om underholdspligt, undtagelsesvis kan fastslå sin kompetence på grundlag af forum necessitatis. For det første skal den pågældende ret fastslå, at ingen ret i en medlemsstat har kompetence i medfør af artikel 3-6 i forordning nr. 4/2009. For det andet skal den tvist, der er indbragt for retten, være nært knyttet til et tredjeland. For det tredje skal den pågældende sag ikke med rimelighed kunne anlægges eller føres i dette tredjeland, eller vise sig umulig at føre dér. Endelig skal tvisten for det fjerde også have en tilstrækkelig tilknytning til den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 99).
57
Selv om det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om alle disse betingelser er opfyldt, således at den i givet fald kan basere sig på den kompetenceregel, der er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 4/2009, skal der for hver af disse betingelser, og henset til de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, foretages følgende præciseringer.
58
Hvad for det første angår den første betingelse, som er nævnt i nærværende doms præmis 56, skal det bemærkes, at det ikke er tilstrækkeligt, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, fastslår, at den ikke selv har kompetence i henhold til artikel 3-6 i forordning nr. 4/2009, men den skal ligeledes, navnlig når der er anlagt sag ved flere retter, sikre sig, at ingen ret i en medlemsstat har kompetence i medfør af disse artikler (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 101).
59
Hvad i den foreliggende sag angår anmodningen om ophør af det underholdsbidrag, som den tidligere ægtefælle til sagsøgeren i hovedsagen er blevet tilkendt, synes denne betingelse at være opfyldt, idet anvendelsen af denne forordnings artikel 3, litra a) og b), fører til, at det må fastslås, at de canadiske retter har kompetence, mens denne artikel 3, litra c) og d), samt forordningens artikel 4 og 5 ikke synes at finde anvendelse i hovedsagen. Tilsvarende finder samme forordnings artikel 6, for så vidt som sagsøgeren i hovedsagen og dennes tidligere ægtefælle ikke har fælles nationalitet, heller ikke anvendelse.
60
Hvad for det andet angår betingelsen om, at den tvist, der er blevet indbragt for retten, skal have en nær tilknytning til et tredjeland, synes denne betingelse ligeledes at være opfyldt i hovedsagen, idet den tidligere ægtefælle til sagsøgeren i hovedsagen, som er den bidragsberettigede i medfør af den afgørelse, hvis ændring der anmodes om, har sin sædvanlige bopæl i Canada og har canadisk nationalitet. Desuden er denne afgørelse blevet afsagt af en ret i dette tredjeland.
61
For det tredje er det, for at retten i en medlemsstat, hvor sagen er anlagt, i undtagelsestilfælde kan udøve sin kompetence i henhold til artikel 7 i forordning nr. 4/2009, også nødvendigt, at den pågældende sag ikke med rimelighed kan anlægges eller føres, eller viser sig umulig at føre, ved retterne i det pågældende tredjeland (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 106).
62
Selv om 16. betragtning til denne forordning i så henseende nævner borgerkrig som et eksempel på, at det kan vise sig umuligt at føre sagen i det pågældende tredjeland, hvilket illustrerer, at kompetencen på grundlag af forum necessitatis alene kan udøves i undtagelsestilfælde, må det bemærkes, at nævnte forordning ikke indeholder nogen angivelse af de omstændigheder, under hvilke retten i en medlemsstat, hvor en sag om underholdspligt er anlagt, kan finde, at sagen ikke med rimelighed kan anlægges eller føres ved retterne i det pågældende tredjeland. Det fremgår imidlertid af samme 16. betragtning, at det er »med henblik på at afhjælpe situationer, hvor der ikke er adgang til domstolsprøvelse«, at forum necessitatis er blevet indført, således at retten i en medlemsstat, ved hvilken sagen er anlagt, i undtagelsestilfælde kan behandle en tvist, der er nært knyttet til et tredjeland, »når det ikke med rimelighed kan forventes af sagsøger, at denne anlægger eller fører en sag« i dette tredjeland (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 107).
63
Med henblik på for det første at fastslå sin kompetence i henhold til artikel 7 i forordning nr. 4/2009 kan en ret i en medlemsstat således ikke kræve, at den, der begærer underholdsbidrag, godtgør, at denne forgæves har anlagt eller forsøgt at anlægge den omhandlede sag ved retterne i det pågældende tredjeland. Det er således tilstrækkeligt, at en ret i en medlemsstat, for hvilken sagen er anlagt, på baggrund af alle sagens faktiske og retlige omstændigheder er i stand til at sikre sig, at hindringerne i det pågældende tredjeland er af en sådan art, at det ville være urimeligt at kræve, at sagsøgeren skulle indbringe sit krav om underholdsbidrag ved dette tredjelands retter (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 108).
64
For så vidt som formålet med kompetencen baseret på forum necessitatis, som anført i 16. betragtning til forordning nr. 4/2009, »navnlig« er at afhjælpe situationer, hvor der ikke er adgang til domstolsprøvelse, er det for det andet principielt begrundet, at den ret i en medlemsstat, for hvilken sagen er anlagt, i undtagelsestilfælde og med forbehold af en detaljeret analyse af de processuelle betingelser i det pågældende tredjeland kan benytte sig af forum necessitatis, når adgangen til domstolsprøvelse i dette tredjeland retligt eller faktisk hindres, bl.a. ved at der gælder processuelle betingelser, som fører til forskelsbehandling eller er i strid med de grundlæggende garantier for en retfærdig rettergang (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 110).
65
I den foreliggende sag indeholder anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke nogen bedømmelse af den eventuelle umulighed, som sagsøgeren befinder sig i, af at anlægge sag i Canada. Selv om det påhviler den forelæggende ret at foretage denne bedømmelse i lyset af samtlige sagens omstændigheder, skal det bemærkes i lighed med det af Europa-Kommissionen anførte i dens skriftlige indlæg, at det ikke af de oplysninger, som Domstolen råder over, fremgår, at en sådan umulighed skulle være gjort gældende for så vidt angår Canada.
66
For det fjerde og sidste skal den pågældende tvist have »tilstrækkelig tilknytning« til den medlemsstat, hvis ret behandler sagen, idet en sådan tilknytning, således som det fremgår af 16. betragtning til forordning nr. 4/2009, kan bestå i en af parternes nationalitet (dom af 1.8.2022, MPA (Sædvanligt opholdssted – tredjeland), C-501/20, EU:C:2022:619, præmis 111). Dette synes at være tilfældet i den foreliggende sag, idet sagsøgeren i hovedsagen er bulgarsk statsborger.
67
Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 7 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at begrebet »undtagelsestilfælde« i denne artikels forstand, der giver en ret i en medlemsstat mulighed for at påkende en tvist i henhold til kompetencereglen forum necessitatis, som er fastsat i nævnte artikel, omfatter den situation, hvor en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i Haagerkonventionen af 2007, med krav om ophør af de pågældende forpligtelser indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat og har sin sædvanlige bopæl på dennes område, mod den bidragsberettigede, som er statsborger i denne tredjestat og har sin sædvanlige bopæl på denne sidstnævntes område, forudsat at en sådan anmodning ikke med rimelighed kan anlægges eller føres eller viser sig umulig at føre ved retterne i den pågældende tredjestat.
Sagsomkostninger
68
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
1)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt, sammenholdt med 15. betragtning til denne forordning,
skal fortolkes således, at
en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i konventionen om international inddrivelse af børnebidrag og andre former for underholdsbidrag, indgået i Haag den 23. november 2007, med krav om dels nedsættelse af størrelsen af et underholdsbidrag, dels ophør af den pågældende underholdspligt, der indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat, og som har sin sædvanlige bopæl på denne medlemsstats område, mod de bidragsberettigede, der har deres sædvanlige bopæl på denne tredjestats område, hvoraf én udelukkende er statsborger i denne tredjestat og de øvrige er statsborgere heri og i den pågældende medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
2)
Artikel 6 i forordning nr. 4/2009
skal fortolkes således, at
reglen om subsidiær kompetence for retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge parter har, finder anvendelse, når de sagsøgte ud over at have nationalitet i den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, har en tredjestats nationalitet.
3)
Artikel 7 i forordning nr. 4/2009
skal fortolkes således, at
begrebet »undtagelsestilfælde« i denne artikels forstand, der giver en ret i en medlemsstat mulighed for at påkende en tvist i henhold til kompetencereglen forum necessitatis, som er fastsat i nævnte artikel, omfatter den situation, hvor en anmodning om ændring af en retsafgørelse vedrørende underholdsbidrag truffet af en ret i en anden tredjestat end en stat, der er part i konventionen om international inddrivelse af børnebidrag og andre former for underholdsbidrag, indgået i Haag den 23. november 2007, med krav om ophør af de pågældende forpligtelser indgives ved en ret i en medlemsstat af den bidragspligtige, som er statsborger i denne medlemsstat og har sin sædvanlige bopæl på dennes område, mod den bidragsberettigede, som er statsborger i denne tredjestat og har sin sædvanlige bopæl på denne sidstnævntes område, forudsat at en sådan anmodning ikke med rimelighed kan anlægges eller føres eller viser sig umulig at føre ved retterne i den pågældende tredjestat.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.