61985CC0192_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Det er en lidt atypisk sag om koensdiskrimination, som har faaet Employment Appeal Tribunal, London, til at forelaegge Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal .
Appellanten i hovedsagen, som haevder at vaere genstand for forskelsbehandling med hensyn til koen fra arbejdsgiverens side, er denne gang en mand, G.*N . Newstead, som er 58 aar og har vaeret fastansat tjenestemand siden 1970; han er for tiden ansat i det britiske trafikministeriums presseafdeling .
Baggrunden for sagen er en reform af det nationale pensionssystem for tjenestemaend ( Principal Civil Service Pension Scheme 1974, herefter benaevnt "pensionsordningen "), der er indfoert i 1974, navnlig med hensyn til enkepensionsordningen . Der er tale om en pensionsordning, som er udarbejdet i medfoer af "Superannuation Act 1972", og som i sin aendrede affattelse er i overensstemmelse med "Social Security Pensions Act 1975 ".
Generaladvokat Warner har i sit forslag til afgoerelse i sag 69/80 ( dom af 11 . marts 1981, Worringham og Humphrey mod Lloyds Bank, Sml . s.*767, 798 og 799 ) meget noejagtigt gjort rede for, hvordan en saadan ordning fungerer . Der maa i det britiske system sondres mellem to elementer i pensionsordningen : et basiselement, som er ens for alle, og som finansieres af staten, og et indtaegtsbestemt element, som varierer i forhold til indtaegten, saaledes at saavel det bidrag, der betales af arbejdsgiveren og af loenmodtageren, som den ydelse, som betales ved fratraedelsen, fastsaettes i forhold til indtaegten . Under visse materielretlige betingelser - bl.a . med hensyn til reglerne om enkepensioner - eller formelle betingelser - godkendelse af et offentligt organ - kan der oprettes erhvervstilknyttede pensionsordninger til gennemfoerelse af det indtaegtsbestemte element, som saa udelades af ordningen efter loven . Derfor siger man, at disse ordninger er "contracted out" i den forstand, at de personer, der er tilsluttet ordningen, "ved aftale er udtraadt" af ordningen efter loven, for saa vidt angaar pensionens indtaegtsbestemte element . Den erhvervstilknyttede ordning traeder i saa fald delvis i stedet for ordningen efter loven . I dette tilfaelde betaler arbejdsgiveren og loenmodtageren nedsatte bidrag til basiselementet i den statslige ordning, er de eneste kilder til finansieringen af denne . I medfoer af "Social Security Pensions Act 1975" skal en erhvervstilknyttet ordning for at kunne betegnes som "contracted out" indeholde bestemmelser om enkepension, mens der ikke er paalagt en lignende forpligtelse med hensyn til enkemandspension .
Tidligere bestemte tjenestemaendene selv, om de ville betale bidrag til ordningen, og Newstead havde foretrukket ikke at tilslutte sig . Men i kraft af "pensionsordningen" er der siden den 1 . juni 1973 foretaget et obligatorisk fradrag i hans bruttoloen i form af et bidrag til enkepension svarende til 1,5% af bruttoloennen; dette gaelder for alle mandlige tjenestemaend uanset civilstand .
Derimod er kvindelige tjenestemaend - bortset fra saerlige tilfaelde, hvor der i oevrigt kun er tale om en mulighed for og ikke en forpligtelse til at betale bidrag - hverken forpligtet eller berettiget til at betale saadanne bidrag til en enkemandspension .
Ganske vist tilbagebetales de beloeb, der saaledes er fradraget i mandlige tjenestemaends loen, naar disse ikke er gift paa det tidspunkt, hvor de fratraeder, med renter 4%, ligesom der beregnes rentes rente paa grundlag af aarlige opgoerelser til de paagaeldende, naar de gaar paa pension, eller til deres arvinger i tilfaelde af doedsfald . Imidlertid mener Newstead, som erklaerer sig for "inkarneret ungkarl" og ikke har oenske om at indgaa aegteskab, at han er blevet frataget den umiddelbare nydelsesret til en del af sin loen, mens hans kvindelige kolleger, der befinder sig i samme situation, ikke er udsat for denne ulempe; han mener derfor, at han er offer for en forskelsbehandling paa grundlag af sit koen .
Det fik han faktisk medhold i ved det "Industrial Tribunal", som behandlede sagen i foerste instans, for de relevante nationale bestemmelser, "Equal Pay Act 1970" ( herefter benaevnt "EPA 1970 ") og "Sex Discrimination Act 1975" ( herefter benaevnt "SDA 1975 "). Det paagaeldende "Industrial Tribunal" fandt nemlig, at Newstead, for saa vidt angik den foerste af disse love, var blevet forfordelt rent loenmaessigt, og at der var tale om en forskelsbehandling paa grundlag af koen, for saa vidt angik den anden . Ikke desto mindre statuerede den nationale ret i foerste instans, at undtagelsesbestemmelserne i disse love vedroerende doedsfald eller pensionering fandt anvendelse (§ 6, stk . 1, litra A, i EPA 1970 og §6, stk . 4, i SDA 1975 ).
For den forelaeggende ret har appellanten i hovedsagen, Newstead, gjort gaeldende, at den forpligtelse, der er paalagt ham, er i strid med Traktatens artikel 119 og med et aller flere faellesskabsdirektiver .
Rettens spoergsmaal, der er formuleret efter aftale med parterne, kan sammenfattes saaledes :
- Naar der foretages et obligatorisk fradrag i bruttoloennen af den omtvistede type, der udelukkende gaelder for maend, foreligger der da en overtraedelse
- af artikel 119 alene eller sammenholdt med Raadets direktiv til gennemfoerelse heraf ( 75/117/EOEF af 10 . februar 1975 ) "om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder" ( EFT L*45 af 19.2.1975, s.*19 ),
- eller af direktiv 76/207/EOEF af 9 . februar 1976 "om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar" ( EFT L*39 af 14.2.1976, s.*40 )?
- Hvis spoergsmaalet besvares bekraeftende, under hvilke omstaendigheder er den oprindelige eller afledte faellesskabsret da umiddelbart anvendelig?
Det bemaerkes, at den forelaeggende ret i sit tredje spoergsmaal kun har naevnt direktiv 76/207, men at det klart fremgaar af forelaeggelseskendelsens grunde, at dens spoergsmaal tager sigte paa foelgende forhold : for det foerste de respektive anvendelsesomraader for artikel 119 og de direktiver, der skal gennemfoere princippet om ligebehandling, herunder Raadets direktiv 79/7 af 19 . december 1978 "om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring" ( EFT L*6 af 10.1.1979, s.*24 ), for det andet spoergsmaalet om, hvilke regler der finder anvendelse, naar der inden for dette omraade er visse felter, hvor princippet om ligebehandling endnu ikke er gennemfoert, saasom de erhvervstilknyttede socialsikringsordninger, for hvilke der siden den 5 . maj 1983 kun har foreligget et direktivforslag, som Kommissionen har forelagt Raadet ( EFT C*134 af 21.5.1983 ).
2 . Jeg skal foerst komme ind paa parternes indlaeg om den faellesskabsretlige regel, der eventuelt finder anvendelse . Newstead har anfoert, at det ikke bestrides af de indstaevnte i hovedsagen, det britiske Trafikministerium og Finansministerium, at han paa grund af sit koen behandles mindre gunstigt end en kvinde, der befinder sig i en lignande situation .
Newstead har foretaget en fortolkning af de ord, der anvendes i artikel 119, og af Domstolens praksis, og goer gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af denne bestemmelse sammenholdt med direktiv 75/117, fordi der i den engelske version af artikel 119 laegges vaegt paa, hvad en arbejdstager "modtager" (" receives "), og fordi den loen, han oppebaerer, er en anden end den, der udbetales til en kvindelig arbejdstager i en lignende situation . Der er tale om forskelsbehandling med hensyn til koen, for saa vidt angaar et loenelement og et loenvilkaar .
Artikel 119 ville ifoelge hans opfattelse miste en stor del af sit indhold, hvis man fulgte den fortolkning af dommen i sag i 69/80 ( Worringham, jfr . ovenfor ), som den nationale ret i foerste instans foreslog . Herefter skulle bruttoloennen laegges til grund ved bedoemmelsen af, om der var tale om loenforskelle, saaledes, at der kunne foretages fradrag eller indeholdelse i loennen, endnu foeren arbejdstageren "modtog" den .
Den omstaendighed, at der er tale om bidrag til en erhvervstilknyttet ordning, er ikke til hinder for, at artikel 119 eller direktiv 75/117 kan anvendes . Ligesom i sagerne Worringham ( foernaevnte sag 69/80 ) og Liefting mod Academisch Ziekenhuis bij de Universeit van Amsterdams ( sag 23/83, dom af 18 . september 1984, Sml . s.*3225 ) er der ikke tale om udbetalinger fra en erhvervstilknyttet pensionsordning . Artikel 119 angiver ingen undtagelser, for saa vidt angaar fradrag foretaget med henblik paa indbetalinger til en erhvervstilknyttet ordning .
Subsidiaert har appellanten i hovedsagen gjort gaeldende, at artiklerne 1, stk . 1, 2, stk . 1, og 5, stk . 1, i direktiv 76/207 er tilsidesat, da et arbejdsvilkaar medfoerer en forskelsbehandling af maend, idet de i modsaetning til deres kvindelige kolleger, som befinder sig i en lignende situation, ikke faar udbetalt 1,5% af deres loen med det samme .
Da der hverken er tale om udbetaling af ydelser fra en erhvervstilknyttet fond eller om socialsikringsydelser, er der ikke grund til at rejse spoergsmaalet om, paa hvilke betingelser direktiv 76/207 finder anvendelse i saadanne tilfaelde . Det har ingen betydning, hvortil det beloeb, der fradrages, indbetales - her en pensionsordning . Hvis man tog hensyn hertil, ville direktivets formaal ikke kunne opfyldes .
3 . Hverken Det Forenede Kongeriges regering eller Kommissionen deler dette synspunkt .
Det Forenede Kongeriges regering mener ikke, at der er ulighed med hensyn til loennen . Man kan kun sammenligne loennen paa grundlag af bruttoloennen, foer fradrag af enhver art - skatter, sociale bidrag, bidrag til pensionsordninger ..., - og fastsaettelsen af saadanne fradrag kan variere betydeligt efter den paagaeldende loenmodtagers personlige situation, herunder hans koen .
Loennen skal vaere den samme for samme arbejde; det fremgaar af Worringham-dommen ( praemisserne 12-15 ), at denne lighed ikke foreligger, naar nettoloennen er den samme, men bruttoloennen ikke er det . Det er ofte umuligt at opnaa lighed mellem brutto - og nettoloennen .
Sagen vedroerer indbetaling af bidrag, en betingelse for adgang til en pensionsordning . Det fremgaar bl.a . af sondringen i dommen i sag 19/81 ( Burton mod British Railways Board, dom af 16 . februar 1982, Sml . s.*555, praemis 8 ) mellem de ydelser, der oppebaeres i henhold til en pensionsordning, og betingelserne for adgang hertil, at bidragsbetaling ikke henhoerer under Traktatens artikel 119 og direktiv 75/117, men under direktiv 76/207 .
Hvis dette imidlertid skulle vise sig at vaere forkert, maa det praeciseres, om ydelser, der udbetales i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning, er "loen" i Traktatens artikel 119' s forstand, idet dette spoergsmaal endnu er behandlet udfoerligt og fuldstaendigt i retspraksis . De erhvervstilknyttede pensionsordninger henhoerer, dels fordi de sikrer en oekonomisk daekning, dels fordi de kan daekke andre risici ( doedsfald, sygdom, ulykke *...) under socialsikringen, for hvilken artiklerne 117 og 118 og ikke artikel 119 foreskriver et snaevert samarbejde mellem medlemsstaterne . Generaladvokat Warner fandt i sit allerede omtalte forslag til afgoerelse i Worringham-sagen, at et pensionssystem som det omhandlede, der er knyttet til den nationale socialsikringsordning, og hvor pensionen helt eller delvis traeder i stedet for den nationale socialsikringsordning, falder uden for artikel 119 og begrebet loen . Det fremgaar af den afledte ret, navnlig artikel 3, stk . 3, i direktiv 79/7 om socialsikring, som bestemmer :
"3.*Med henblik paa at sikre gennemfoerelsen af princippet om ligebehandling under de erhvervstilknyttede sikringsordninger vedtager Raadet paa forslag af Kommissionen bestemmelser, der praeciserer dennes indhold og udstraekning samt reglerne for dens gennemfoerelse",
samt af forslg til direktiv af 5 . maj 1983 om erhvervstilknyttede socialsikringsordninger, som ifoelge Det Forenede Kongeriges regering endnu ikke er blevet vedtaget, bl.a . paa grund af den fejlagtige henvisning til artikel 199 i de to foerste betragtninger .
Det Forenede Kongeriges regering fremhaever de saerlige aspekter i forbindelse med oprettelsen af pensionsfonde, bl.a . den forventede levealder - som er forskellig for maend og kvinder - og goer gaeldende, at man ikke ved simpelt hen at anvende artikel 119 kan anfaegte de oekonomiske dispositioner, der hidtil er truffet paa dette omraade .
De erhvervstilknyttede pensionsordninger henhoerer ifoelge deres natur under artiklerne 117 og 118, hvilket er bekraeftet i Domstolens praksis, hvorefter socialsikringsordninger, der er reguleret ved lov, er undtaget fra artikel 119' s anvendelsesomraade . Den omtvistede ordning, der traeder i stedet for den statslige, lovbestemte ordning, falder, som generaladvokat Warner udtalte i Worringham-sagen, ind under "den vide formulering i artikel 118" ( Sml . 1981, s.*806 ).
I forbindelse med det tredje spoergsmaal gennemgaar Det Forenede Kongeriges regering herefter direktiverne 76/207, 79/7 og direktivforslaget af 5 . maj 1983, og anfoerer, at fjerde betragtning og artikel 1, stk . 2, i direktiv 76/207 overlader gennemfoerelsen af princippet om ligebehandling med hensyn til socialsikring til senere retsakter . Artikel 5, stk . 1, i samme direktiv kan ifoelge regeringen ikke omfatte vilkaarene for en pensionsordning . Artikel 3, stk . 2 og 3, i direktiv 79/7, som er indfoert i medfoer af artikel 1, stk . 2, i direktiv 76/207, undtager baade erhvervstilknyttede sikringsordninger og bestemmelser om ydelser til efterladte fra sit anvendelsesomraade . Direktivforslaget af 5 . amj 1983, der omhandles i artikel 3, stk . 3, i direktiv 79/7, vedroerer netop erhvervstilknyttede sikringsordninger og bestemmelser om ydelser til efterladte fra sit anvendelsesomraade . Direktivforslaget af 5 . maj 1983, der omhandles i artikel 3, stk . 3, i direktiv 79/7, vedroerer netop erhvervstilknyttede sikringsordninger, hvori ydelserne "skal supplere ydelserne fra de lovbestemte socialsikringsordninger eller traede i stedet for disse, uanset om medlemsskabet af disse ordninger er obligatorisk eller ej ". Den omtvistede ordning falder ind under den anfoerte definition .
Desuden bestemmer forslagets artikel 9, stk . 1, at medlemsstaterne kan udsaette gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet, for saa vidt angaar pension til overlevende aegtefaelle . Den forskelsbehandling, Newstead har klaget over, er derfor ikke forbudt i henhold til faellesskabsretten .
4 . Kommissionen finder det noedvendigt at fastslaa, om der er tale om et spoergsmaal vedroerende loen eller arbejdsvilkaar . Fradrag af de omtvistede bidrag kan aldrig vaere til fordel for arbejdsgivere, for hvem udgifterne ved at ansaette en mand er de samme som ved at ansaette en kvinde til det samme arbejde . Foelgelig gribes der ikke ind i det oekonomiske formaal med artikel 119, som er at undgaa konkurrenceforvridninger mellem medlemsstater som foelge af, at princippet om lige loen ikke respekteres af alle stater .
Kommissionen har fremhaevet, at de beloeb, der fradrages i loennen, desuden ikke er tabt for den mandlige arbejdstager eller hans arvinger, hvilket styrker den opfattelse, at arbejdsgiveren ikke i noget tilfaelde kan drage fordel heraf, og at der ikke sker forskelsbehandling af mandlige og kvindelige tjenestemaend med hensyn til loennen .
Ifoelge Kommissionen kan man rejse det spoergsmaal, om der i det hele taget sker en forskelsbehandling af maend og kvinder . Der er snarere tale om en forskelsbehandling af gifte maend og ungkarle, om end man i dette tilfaelde ikke kan udelukke, at en ungkarl alligevel ender med at gifte sig, uanset hvad han tidligere har angivet som sin faste beslutning .
For at bedoemme, om princippet om lige loen er overholdt, er det ikke tilstraekkeligt at sammenligne bruttoloenningerne uden at goere det samme for nettoloenningernes vedkommende, idet visse fradrag - som i det foreliggende tilfaelde - i det mindste delvis beror paa en afgoerelse truffet af arbejdsgiveren . Imidlertid er der i virkeligheden ikke tale om ulighed med hensyn til en oekonomisk fordel ydet af arbejdsgiveren, men om en forskel i ansaettelsesvilkaar, der har oekonomiske konsekvenser . I Defrenne III-dommen ( sag 149/77, dom af 15 . juni 1978, Sml . s.*1365, praemis 21 ) har Domstolen fremhaevet, at den omstaendighed, at visse ansaettelsesvilkaar kan have oekonomisk betydning, ikke er tilstraekkelig grund til at lade dem vaere omfattet af artikel 119' s anvendelsesomraade .
Kommissionen er derfor af den opfattelse, at spoergsmaalet henhoerer under artikel 5, stk . 1, i direktiv 76/207 om "gennemfoerelse af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar ". Set ud fra denne synsvinkel indroemmer den, at det - selv om det i virkeligheden snarere er ugifte mandlige tjenestemaend, der behandles ulige i forhold til deres gifte kolleger - kan antages, at der ogsaa er tale om en forskelsbehandling mellem mandlige og kvindelige tjenestemaend : den mandlige tjenestemand, der er ungkarl, kan nemlig ikke bruge sin loen paa samme vilkaar som sin kvindelige kollega .
Fradraget i loennen kan imidlertid ikke ses isoleret fra baggrunden for det; det obligatoriske bidrag er berettiget derved, at der udbetales en ydelse fra en socialsikringsordning, og det ene kan ikke holdes adskilt fra det andet . Det maa derfor undersoeges, hvilke faellesskabsretlige bestemmelser der finder anvendelse paa en efterladtepension . Kommissionens gennemgang af artiklerne 1, stk . 2, i direktiv 76/207, 3, stk . 2 og 3, i direktiv 79/7 og 9 i direktivforslaget af 5 . maj 1983 faar den til ligesom Det Forenede Kongeriges regering at drage den konklusion, at der endnu ikke findes nogen EF-retsakt, der foreskriver ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede socialsikringsordninger, og at det - selv om det foreliggende forslag skulle blive vedtaget - ikke noedvendigvis foelger heraf, at medlemsstaterne har forpligtelse til at sikre ligebehandling med hensyn til efterladtepensioner .
5 . Det, denne sag handler om, er endnu engang afgraensningen af anvendelsesomraadet for artikel 119 . Mens sagsoegeren mener, at den foranstaltning, der anfaegtes under hovedsagen, skal anses for et loenvilkaar, der er forskelligt alt efter koen, er Det Forenede Kongeriges regering af den opfattelse, at sagen vedroerer en betingelse for adgang til en erhvervstilknyttet ordning, og Kommissionen haevder, at der i det foreliggende tilfaelde er tale om et arbejdsvilkaar med oekonomiske konsekvenser i forbindelse med et spoergsmaal som social sikring . Det er derfor vigtigt at finde ud af, hvilken sammenhaeng det fortolkningsspoergsmaal, der er indbragt for Domstolen, rettelig indgaar i .
Newstead beklager sig over, at han ikke kan raade over en del af sin nettoloen paa samme vilkaar som sine kvindelige kolleger . Formaalet med hans soegsmaal er derfor at faa denne forskelsbehandling bragt til ophoer . Forskalsbehandlingen ville ophoere :
- enten hvis kvinderne ligesom maendene skulle betale et bidrag til en enkemandspension;
- eller hvis den forpligtelse til at betale bidrag, der paahviler ugifte mandlige tjenestemaend, blev afskaffet, en loesning som Newstead sikkert foretraekker .
Det fortolkningsspoergsmaal, der er indbragt for Domstolen, vedroerer en forpligtelse til at betale bidrag til en erhvervstilknyttet efterladtepensionsordning, en forpligtelse der med visse undtagelser kun paahviler maend, hvad enten de er gift eller ej . Det er denne forpligtelse, der ligger bag den forholdsregel, som Newstead betegner som forskelsbehandling, og som kun er en foelge heraf .
I sag 19/81 ( Burton, som er naevnt ovenfor ) gjorde sagsoegeren gaeldende, at han blev behandlet mindre gunstigt end en kvindelig arbejdstager, for saa vidt som han i en alder af 58 aar ikke kunne faa udbetalt en godtgoerelse ved frivillig fratraeden, mens en kvinde paa samme alder kunne goere krav herpaa . Ud over virkningen soegte Domstolen efter aarsagen og fastslog, at de forelagte spoergsmaal ikke vedroerte godtgoerelsen som saadan, men faktisk spoergsmaalet om, hvorvidt aldersbetingelserne, der var forskellige alt efter arbejdstagernes koen og afgoerende for retten til at opnaa den omtvistede godtgoerelse, indebar en forskelsbehandling, der var forbudt i henhold til faellesskabsretten . AArsagen til forskelsbehandlingen laa i aldersbetingelserne, og den omstaendighed, at maend ikke kunne opnaa en godtgoerelse under samme betingelser som kvinderne, var kun en virkning heraf .
I den foreliggende sag er aarsagen den pligtmaessige bidragsbetaling, som kun er paalagt mandlige tjenestemaend, og virkningen er en forskel i den oejeblikkelige raadighed over en del af loennen i forhold til disses kvindelige kolleger .
Hvis man ligesom sagsoegeren noejedes med at se paa virkningen, maatte man rejse det spoergsmaal, om der virkelig var tale om en forskelsbehandling paa grundlag af koen . Ville der ikke snarere - som Kommissionen i oevrigt har anfoert - vaere tale om en forskelsbehandling bestaaende i, at den samme forpligtelse med urette blev paalagt alle maend uden hensyn til deres aegteskabelige stilling? Da der i princippet - med faa undtagelser - ikke findes nogen enkemandspension, kan det vaere betaenkeligt at goere gaeldende, at der udoeves en forskelsbehandling mellem maend og kvinder med hensyn til vederlag, eftersom maendene opnaar en fremtidig fordel, en oekonomisk sikring af deres aegtefaeller, som kvinderne ikke opnaar for deres aegtefaeller . Set ud fra synsvinkelen om det sociale fremskridt kan man endog goere gaeldende, at det saaledes i virkeligheden er kvinderne, der er genstand for forskelsbehandling i deres arbejde . Under retsmoedet har Newstead' s advokat desuden indroemmet, at sagsoegeren uden tvivl ville anse situationen for mindre uretfaerdig, hvis han havde vaeret gift, netop fordi hans hustru saa ville have kunnet goere krav paa, at pensionen blev overfoert til hende . Det fremgaar endvidere af det mundtlige indlaeg, at Newstead gerne ville bringes i samme situation som ugifte kvinder, saaledes at ugifte maend ligesom kvinderne blev fritaget for at betale bidrag . Der er for tiden forhandlinger i gang mellem regeringen og tjenestemaendenes fagforeninger med henblik paa at underkaste alle tjenestemaend det samme fradrag i loennen uanset koen og aegteskabelig stilling . Det er ikke det, Newstead oensker . I virkeligheden vil han ikke betale bidrag for en aegtefaelle, som han siger, at han aldrig vil faa, men - hvis jeg har forstaaet det rigtigt - vil han alligevel vaere mindre utilfreds, fordi ugifte kvinder, der som han har til hensigt at forblive ugifte, vil blive behandlet lige saa ugunstigt som han .
Et saadant krav kan ikke finde stoette i Traktatens artikler 117 og 119, og hvis spoergsmaalet var begraenset til dette aspekt, maatte svaret vaere, at ingen af de regler, der er henvist til, finder anvendelse .
Sagen rejser ikke desto mindre et reelt problem, nemlig - som jeg allerede har anfoert - i hvilket omfang princippet om ligebehandling finder anvendelse paa forpligtelsen til at betale bidrag til en efterladtepension, hvilket er det samme som at stille spoergsmaalet om, hvilken karakter en saadan forpligtelse har .
6 . Efter in opfattelse findes svaret simpelt hen i direktiv 79/7, som finder anvendelse paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod risikoen for sygdom, invaliditet, alderdom, arbejdsulykker og erhvervssygdomme samt arbejdsloeshed . Direktivets artikel 4 forbyder nemlig enhver forskelsbehandling paa grundlag af koen, navnlig under henvisning til aegteskabelig stilling og isaer for saa vidt angaar "bidragspligt og beregning af bidrag" ( min understregning ).
Men ifoelge direktivets artikel 3, stk . 2, finder det "ikke anvendelse paa bestemmelser om ydelser til efterladte", og stk . 3 i samme artikel overlader gennemfoerelsen af princippet om ligebehandling under de erhvervstilknyttede sikringsordninger til de bestemmelser, som Raadet skal vedtage paa forslag af Kommissionen . Som anfoert har Kommissionen forelagt Raadet et saadant forslag den 5 . marts 1983 . Det er blevet oplyst, at det kan vare laenge, foer det bliver vedtaget .
Forslagets artikel 2, stk . 1, lyder saaledes :
"1 . Ved erhvervstilknyttede sikringsordninger forstaas ordninger, der har til formaal at sikre loenmodtagere og selvstaendige erhvervsdrivende inden for en virksomhed eller en gruppe af virksomheder eller inden for en faglig eller tvaerfaglig branche, ydelser, der skal supplere ydelserne fra de lovbestemte socialsikringsordninger eller traede i stedet for disse, uanset om medlemsskabet af disse ordninger er obligatorisk eller ej ."
Den omtvistede efterladtepensionsordning falder ind under disse kriterier, da den delvis traeder i stedet for den lovbestemte ordning, for saa vidt angaar det indtaegtsbestemte element .
Forslagets artikel 5 forbyder ligesom artikel 4 i direktiv 79/7 enhver forskelsbehandling paa grundlag af koen, bl.a . under henvisnign til aegteskabelig stilling, isaer for saa vidt angaar "bidragspligt ".
Eet maa konkluderes : pligten til at betale bidrag til en socialsikringsordning, som efter sagsoegerens opfattelse paavirker hans loenvilkaar og derfor er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 1, stk . 1, i direktiv 75/117, falder ifoelge Raadets direktiv 79/7 og bestemmelserne i forslaget ikke ind under artikel 119 og direktivet til gennemfoerelse heraf, men falder i stedet ind under artiklerne 117 og 118, idet sidstnaevnte udtrykkeligt gaelder, for saa vidt angaar den sociale tryghed .
Generaladvokat Capotorti har i sit forslag til afgoerelse i sag 149/77 ( Defrenne III, der er omtalt ovenfor, Sml . 1978, s.*1365, 1382 ) fremhaevet, at loennen givetvis maa taelles blandt arbejdsvilkaarene, som generelt omhandles i artiklerne 117 og 118 . Saaledes kan disse artikler via arbejdsvilkaarene faa indflydelse paa reglerne om loen . Det gaelder isaer for spoergsmaal vedroerende socialsikring, og det er naeppe noedvendigt at henvise til den snaevre forbindelse mellem disse spoergsmaal og national politik paa socialsikringsomraadet .
Heraf foelger, at fradrag i loennen, der foretages i kraft af en forpligtelse til at betale bidrag til en socialsikringsordning, hoerer under arbejdsvilkaarene, for hvilke princippet om ligebehandling af maend og kvinder kun gaelder, naar dette er gennemfoert ved et raadsdirektiv . Selv om direktiv 76/207 vedroerer "arbejdsvilkaar, herunder afloenning" ( foerste betragtning ), har det ved henvisning til et direktiv, der skal vedtages af Raadet, undtaget de arbejdsvilkaar, som vedroerer socialsikring, fra sit anvendelsesomraade ( artikel 1, stk . 2 ), og direktiv 79/7 har siden til dels givet regler herfor .
Som foelge heraf hoerer en situation som den, der foreligger i naervaerende sag, ikke ind under anvendelsesomraadet for artikel 119, som "i modsaetning til bestemmelserne i artikel 117 og 118, som hovedsagelig er programerklaeringer ... kun vedroerer problemet om forskelsbehandling med hensyn til mandlige og kvindelige arbejdstageres loen (( og er )) en speciel regel, hvis anvendelse er undergivet praecise betingelser" ( praemis 19 i dommen i ovennaevnte sag Defrenne III ).
Artikel 119 "hviler paa den snaevre sammenhaeng mellem arbejdsydelse og loennens stoerrelse" ( praemis 21 i samme dom, min fremhaevelse ). Domstolen tillagde bestemmelsen direkte virkning paa dens saerlige omraade, men udtalte, at den "ikke (( kan )) fortolkes saa vidt *... at der gribes ind paa et omraade, som ved artiklerne 117 og 118 er forbeholdt de i artiklerne naevnte myndigheders bedoemmelse" ( praemis 23 ).
Det snaevre samarbejde mellem faellesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne, som artikel 118 omtaler, er maaske endnu mere noedvendigt med hensyn til socialsikring end paa andre omraader . Ganske vist letter de oekonomiske vanskeligheder i Faellesskabets medlemsstater ikke Raadets indsats for hurtigt at afskaffe forskelsbehandling paa grundlag af koen_for saa vidt angaar de erhvervstilknyttede pensionsordninger ( se i denne forbindelse Dr . Leo Crijns - "Les pensions de vieillesse et les problèmes y afférents dans les dix Etats membres de la Communauté européenne", i Droit social nr . 9-10, september-oktober 1984, s.*573 ). Kommissionen har officielt udtrykt sin store beklagelse herover ( jfr . EFT C*314 af 26.11.1984, s.*22, svar afgivet den 11 . oktober 1984 paa Kommissionens vegne af Ivor Richard paa et spoergsmaal stillet af en Europa-parlamentariker ). Selv om jeg mener, at denne forsinkelse faktisk er meget beklagelig, er jeg dog noedt til at fastslaa, at den omtvistede ordning frembyder de samme karakteristika som de erhvervstilknyttede ordninger, for hvilke princippet om ligebehandling endnu ikke er gennemfoert . Da der endvidere er tale om en forpligtelse til at betale bidrag til en efterladtepension, ville det direktiv, der er foreslaaet af Kommissionen i 1983, hvis det traadte i kraft i sin nuvaerende skikkelse, stadig indeholde en undtagelse for tolfaelde af den art, der nu foreligger for Domstolen . Selv om artikel 4, litra b ), udtrykkeligt foreskriver, at direktivet finder anvendelse paa "erhvervstilknyttede ordninger, som vedroerer *... ydelser til efterladte *... saafremt disse ydelser udbetales til loenmodtagere og derfor er ydelser, som disse modtager fra arbejdsgiveren som foelge af arbejdsforholdet", kan medlemsstaterne stadig udsaette gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet, for saa vidt angaar de paagaeldende pensioner (( artikel 9, stk . 1, litra b )), i forslaget til direktiv ), medmindre ligebehandlingsprincippet allerede er gennemfoert i de lovbestemte socialsikringsordninger .
Paa faellesskabsrettens nuvaerende stade er en medlemsstat derfor ikke forpligtet til at anvende princippet om ligebehandling af maend og kvinder paa en forpligtelse til at betale bidrag til en efterladtepension .
7 . Det maa imidlertid undersoeges, om en saadan konklusion er forenelig med Domstolens praksis, hvorefter et bidrag, som en arbejdstager skal betale til en socialsikringsordning, herunder en lovbestemt sikringsordning, kan betragtes som loen i artikel 119' s forstand .
Domstolen har statueres, at :
"... de beloeb, som de offentlige myndigheder skal fbetale som sociale sikringsbidrag for offentligt ansatte, og som indgaar i beregningen af tjenestemaendenes bruttoloen, (( maa )) anses for loen i den i artikel 119 forudsatte betydning, for saa vidt de direkte er afgoerende for beregningen af andre til loennen knyttede fordele" ( sag 23/83, Liefting mod Academisch Ziekenhuis bij Universiteit van Amsterdams, dom af 18 . september 1984, Sml . s.*3225, 3239 praemis 13 ).
Der er tale om en fortsaettelse af den praksis, der allerede er udviklet i sag 69/80 ( Worringham, som er omtalt ovenfor, praemisserne 14-17, Sml . 1981, s.*790 ).
I virkeligheden bliver problemet klart, naar man, som Domstolen gjorde i Defrenne III-dommen i overensstemmelse med generaladvokat Capotorti' s forslag til afgoerelse, henholder sig til den sondring, som maa foretages mellem de respektive anvendelsesomraader for Traktatens artikler 117 og 118 paa den ene side og artikel 119 paa den anden .
Artiklerne 117 og 118 er bestemmelser af generel raekkevidde, der fremhaever, at "det er noedvendigt at fremme en forbedring af arbejdernes leve - og arbejdsvilkaar for herigennem at muliggoere en udjaevning af disse vilkaar paa et stadigt stigende niveau" ( artikel 117, stk . 1 ), og som giver Kommissionen til "opgave at fremme et snaevert samarbejde mellem medlemsstaterne paa det sociale omraade", isaer for saa vidt angaar den sociale tryghed ( artikel 118, stk . 1 ).
Jeg har anfoert, at disse bestemmelser har karakter af programerklaeringer, og at det var noedvendigt at fastsaette afledte faellesskabsbestemmelser for at gennemfoere dem . Det var i den sammenhaeng, at Raadet vedtog direktiverne 76/207 og 79/7 . Vedtagelsen heraf er imidlertid ikke tilstraekkelig til at sikre en fuldstaendig gennemfoerelse af de to naevnte artikler .
Traktatens artikel 119 er derimod en bestemmelse af specifik raekkevidde og vedroerer gennemfoerelsen af "princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde" ( stk . 1 ). Dens mere begraensede anvendelsesomraade er omfattet af det mere generelle anvendelsesomraade for artiklerne 117 og 118 . Det i artikel 119 opstillede princips grundlaeggende karakter har foranlediget Domstolen til at statuere, at bestemmelsen finder direkte anvendelse paa "alle former for forskelsbehandling, som kan konstateres allerede ved hjaelp af de i artiklen opstillede kriterier, samme arbejde og lige loen, uden at der fra Faellesskabets eller medlemsstaternes side skal traeffes naermere foranstaltninger til fastlaeggelse af disse kriterier, saaledes at de kan anvendes" ( sag 12/81, Garland mod British Rail Engineering, dom af 9 . februar 1982, Sml . s.*359 ).
Paa denne generelle baggrund maa man se Domstolens afgoerelser, som der er blevet henvist til baade af den forelaeggende ret og for Domstolen af parterne i hovedsagen og intervenienterne .
Domstolens praksis viser, at der soeges en balance mellem :
- paa den ene side den grundlaeggende karakter af det princip, der er opstillet i artikel 119, som kraever en faellesskabsgaranti, for at det kan faa virkning,
- paa den anden side hensyntagen til den kompetence, som i henhold til artiklerne 117 og 118 er forbeholdt baade faellesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne, idet de sidstnaevnte fortsat boer kunne foere kontrol med deres socialpolitik og naturligvis ogsaa de oekonomiske virkninger heraf ( se herved L . Imbrechts, "L' égalité de rémunération entre hommes et femmes", RTDE, haefte 2, april-juni 1986, s.*231, 236 og 237 ).
Som jeg har naevnt, er socialsikringen - herunder efterladtepensionerne - et af de omraader, der udtrykkeligt er henvist til i artikel 118 .
Derfor er der ingen modsigelser mod den loesning, som jeg foreslaar i denne sag, og den, som Domstolen har valgt i Worringham - og Liefting-sagerne, hvor det, der blev lagt vaegt paa, ikke var forpligtelsen til at betale bidrag, som er et arbejdsvilkaar, men de beloeb, som blev indbetalt i den anledning - dvs . stoerrelsen af bidraget - der var indbefattet i bruttoloennen og indgik i beregningen af andre fordele knyttet til loennen . For at sige det klart maa man ikke forveksle denne forpligtelse med bidraget, som kun er den oekonomiske foelge heraf .
Det er en selvfoelge, at en ugift mandlig arbejdstager, som modtager en samlet loen, inklusive bidrag til socialsikringen, som er lavere end den, der udbetales til kvindelige arbejdstagere i samme situation, ville vaere berettiget til at paaberaabe sig baade artikel 119 og direktiv 75/117, der er vedtaget til gennemfoerelse heraf . For saa vidt som den lovgivning, der finder anvendelse paa den paagaeldende, kun bestemmer, at der i en loen, der er den samme uanset arbejdstagerens koen, skal fradrages et bidrag til socialsikring, der udelukkende paahviler maend, henhoerer den bestemmelse, i kraft af hvilken fradraget foretages, imidlertid under Traktatens artikler 117 og 118 og direktiverne 76/207 og 79/7 . Som vi har set, er disse bestemmelser paa faellesskabsrettens nuvaerende stade ikke til hinder for, at der udoeves forskelsbehandling paa grundlag af koen .
Der er forstaaeligt, at de, som rammes heraf, beklager dette, og man kan kun haabe, at der saa snart som muligt vedtages faellesskabsregler vedroerende dette spoergsmaal . Hvorom alting er, mener jeg ikke, at en foranstaltning som den, der anfaegtes under hovedsagen, kan betragtes som uforenelig med den oprindelige eller afledte faellesskabsret, saa laenge det forslag til direktiv, der nu foreligger for Raadet, ikke er traadt i kraft .
Lad mig for fuldstaendighedens skyld tilfoeje, at denne analyse ikke maa fortolkes saaledes, at ethvert fradrag i loennen, der foretages paa en maade, som indebaerer en forskelsbehandling med hensyn til koen, er tilladt . Ethvert fradrag af denne art, som ikke falder ind under en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse, er i strid med artikel 5 i direktiv 26/207, som foelge marchall-dommen har direkte virkning ( sag 152/84, dom af 26 . februar 1986, Sml . s.*723 ).
Naar henses hertil skal jeg foreslaa, at de af Employment Appeal Tribunal forelagte spoergsmaal besvares saaledes .
Under hensyntagen til bestemmelserne dels i artikel 1, stk . 2, i Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 ( EFT L*39 af 14.2.1976 ), dels i artikel 3, stk . 2 og 3, i Raadets direktiv 79/7 af 19 . december 1978 ( EFT L*6 af 10.1.1979 ) er et fradrag til aegtefaellepension som led i en erhvervstilknyttet ordning, der kun foretages i mandlige arbejdstageres bruttoloenninger, ikke i strid med faellesskabsretten paa dens nuvaerende stade .