61992CC0319_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Haim, der er italiensk statsborger og foedt i 1922, afsluttede i 1946 tandlaegestudiet ved universitetet i Istanbul, hvor han indtil 1980 drev virksomhed som tandlaege. Den 18. september 1981 meddelte Regierungspraesident i Arnsberg ham den autorisation ("Zulassung"), paa grundlag af hvilken han kunne udoeve sit erhverv i Tyskland. Dermed havde han dog ikke opnaaet ret til at behandle patienter, der er tilsluttet en almindelig sygeforsikring, men kun patienter, der er omfattet af en privat forsikring. Haim flyttede til Belgien, hvor han aflagde en teoretisk og praktisk proeve, hvorved han fik ret til et bevis for ligestilling med "diplôme légal belge de licencié en science dentaire" (belgisk tandlaegeeksamen). Han er sygeforsikringsanerkendt tandlaege i Belgien.
2. I 1988 besluttede han at arbejde som assistent hos sin soen, der er etableret som sygeforsikringsanerkendt tandlaege i Tyskland. Med henblik paa at kunne behandle patienter, der er omfattet af en sygeforsikring, ansoegte han Kassenzahnaerztliche Vereinigung Nordrhein (sammenslutning af sygeforsikringsanerkendte tandlaeger i Nordhrein, herefter benaevnt "KVN") om optagelse i det tyske tandlaegeregister.
3. Registrering som sygeforsikringsanerkendt tandlaege i Tyskland forudsaetter efter § 3, stk. 2, i bekendtgoerelse om anerkendelse af tandlaeger for en sygeforsikring (Zulassungsverordnung fuer Kassenzahnaerzte, herefter benaevnt "ZZV") optagelse i tandlaegeregistret, hvori kun kan optages personer,
- der har autorisation som tandlaege, og
- har afsluttet en turnusperiode paa to aar.
4. Artikel 20 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (herefter benaevnt "direktiv 1") (1) indeholder foelgende bestemmelse:
"De medlemsstater, der af deres egne statsborgere som betingelse for at kunne anerkendes som tandlaege for en sygeforsikring kraever gennemfoerelse af en forberedende turnus, kan i et tidsrum af otte aar fra meddelelsen af dette direktiv paalaegge statsborgere fra de oevrige medlemsstater den samme pligt. Turnusperiodens varighed kan dog ikke overstige seks maaneder".
5. For Forbundsrepublikken Tyskland udloeb fristen paa otte aar fra direktivets meddelelse den 28. juli 1986 (2).
6. Herefter og paa baggrund af denne artikel (herefter benaevnt "artikel 20") gaelder ifoelge § 3, stk. 4, i ZZV kravet om en turnusperiode ikke for "tandlaeger, der i en anden EF-medlemsstat har erhvervet et i henhold til faellesskabsretten anerkendt eksamensbevis og har autorisation dér" (3).
7. Haim ansoegte under henvisning til denne bestemmelse om fritagelse for forpligtelsen til at gennemfoere en turnusperiode, men hans ansoegning herom blev afslaaet af KVN med den begrundelse, at han ikke havde erhvervet sit eksamensbevis i en EF-medlemsstat.
8. Haim anlagde sag vedroerende denne afgoerelse, men fik ikke medhold, hverken ved Sozialgericht Duesseldorf eller efter anke af denne rets dom af Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen. Sagen blev herefter ved revisionsanke indbragt for Bundessozialgericht, der har anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af direktivets artikel 20 og traktatens artikel 52.
9. Med forelaeggelseskendelsen oenskes der i det vaesentlige en afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
1) Skal artikel 20 fortolkes saaledes, at en medlemsstat, der har givet en statsborger fra en anden medlemsstat ret til at udoeve sit erhverv paa dens omraade, ikke maa stille krav til den paagaeldende om gennemfoerelse af en forberedende turnus som betingelse for anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring, naar den paagaeldende ikke er i besiddelse af et kvalifikationsbevis, der efter direktivet skal anerkendes?
2) Dispenseres der i benaegtende fald efter artikel 20 fra kravet om gennemfoerelse af en turnus for en statsborger fra en medlemsstat, der er i besiddelse af et eksamensbevis fra et tredjeland, som af en anden medlemsstat er anerkendt som ligestillet med et i direktivet naevnt eksamensbevis?
3) Saafremt det under 2) anfoerte spoergsmaal besvares benaegtende, kan det da i henhold til traktatens artikel 52 naegtes at give en statsborger fra en anden medlemsstat, der ikke er i besiddelse af et af direktivet omfattet eksamensbevis, men som i etableringsmedlemsstaten har faaet autorisation til at udoeve virksomhed, anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring, fordi han ikke har gennemfoert en forberedende turnus, uden at det efterproeves, om vedkommendes hidtidige faglige erfaring helt eller delvis kan anses for at opfylde denne betingelse? (4)
10. Hvad Domstolen skal afgoere, er saaledes et klart afgraenset spoergsmaal; det er ikke i denne sag betingelserne for adgangen til at udoeve virksomhed som tandlaege, der skal fastlaegges - dette staar der nemlig ingen strid om i denne sag - men derimod betingelserne for at opnaa anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring for en EF-borger, der har et eksamensbevis fra et tredjeland, der er anerkendt som ligestillet i den medlemsstat, hvor den paagaeldende har etableret sig, og i en anden EF-stat.
11. De to foerste spoergsmaal, der begge drejer sig om fortolkningen af artikel 20, boer efter min mening besvares under ét.
12. Den omhandlede bestemmelse maa ses i den regelsammenhaeng, den indgaar i.
13. Af direktivets artikel 2 og 3 fremgaar, at direktiv 1 vedroerer gensidig anerkendelse medlemsstaterne imellem af de eksamensbeviser for tandlaegeuddannelse, der er udtoemmende opregnet, og som udstedes af medlemsstaterne.
14. Samordningen af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege er gennemfoert ved Raadets direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 (herefter benaevnt "direktiv 2") (5), hvortil der henvises i direktiv 1 af samme dato (6).
15. Et i en medlemsstat erhvervet eksamensbevis anerkendes automatisk i de oevrige EF-stater, fordi det opfylder de minimumskriterier, der er fastlagt i direktiv 2 (7), og som medlemsstaterne er blevet enige om.
16. Der findes ikke i forhold til tredjelande en saadan samordning af uddannelserne og retsreglerne. Artikel 1, stk. 4, i direktiv 2 bestemmer herom, at direktivet "... ikke paa nogen maade [beroerer] medlemsstaternes mulighed for paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege" (8).
17. En medlemsstat er altsaa ikke forpligtet til at anerkende et eksamensbevis, der er erhvervet i et tredjeland, heller ikke selv om det er en EF-borger, der har erhvervet det.
18. Spoergsmaalet om medlemsstaternes anerkendelse af eksamensbeviser, der er udstedt i tredjelande, har intet at goere med de specielle direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. I disse sidste omtales dette spoergsmaal saedvanligvis kun for at goere opmaerksom paa, at det er reguleret i national ret, der fastlaegger sine egne ligestillingsbetingelser og herved staar frit ved reguleringen, som ikke begraenses af faellesskabsretten (9).
19. Raadet har ganske vist ved direktiv 89/48/EOEF af 21. december 1988 (10) indfoert en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed. Dette direktiv finder imidlertid ikke anvendelse paa de erhverv, der er omfattet af et saerligt direktiv, hvorved der mellem medlemsstaterne indfoeres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (11). Selv om dette direktivs artikel 1, litra a), repraesenterer et skridt paa vejen mod anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande, er der saaledes ikke tale om, at direktivet er anvendeligt i naervaerende sag. Raadet har da ogsaa ved en henstilling af samme dato anbefalet medlemsstaternes regeringer at lette de af deres statsborgere, der er indehavere af et eksamensbevis fra et tredjeland, adgangen til de regulerede erhverv og udoevelsen heraf inden for Faellesskabet (12).
20. Raadets direktiv 92/51/EOEF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser (13), der supplerer direktiv 89/48, kan lige saa lidt anvendes paa de erhverv, der er omfattet af et saerligt direktiv, hvorved der mellem medlemsstaterne indfoeres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (14).
21. Heraf foelger, at naar en EF-borger ikke har et af de i artikel 3 i direktiv 1 naevnte eksamensbeviser, men alene et eksamensbevis fra et tredjeland, kan han ikke paaberaabe sig dette direktiv og navnlig ikke dets artikel 20.
22. Stiller situationen sig nu anderledes, hvis dette eksamensbevis af vaertslandet er blevet anerkendt som ligestillet? Skal vaertslandet anvende direktivet og give indehaveren af et saadant eksamensbevis dispensation fra kravet om gennemfoerelse af en turnus?
23. Det skal det ifoelge sagsoegeren i hovedsagen, der har fremfoert flere grunde til stoette herfor.
24. Han har for det foerste anfoert, at de medlemsstater, der stiller krav om, at deres borgere gennemfoerer en turnus med henblik paa at opnaa anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring, har adgang til i otte aar at stille det samme krav til de oevrige medlemsstaters statsborgere og kan ikke stille krav til disse om, at andre betingelser skal vaere opfyldt; det kan altsaa ikke ogsaa kraeves, at de har et eksamensbevis fra en medlemsstat (15).
25. Han har dernaest anfoert, at titlen til direktiv 1 ikke blot omhandler anerkendelse af eksamensbeviser; der tales ogsaa om "foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser". Artikel 20, som findes i kapitel VII om "afsluttende bestemmelser", har intet at goere med bestemmelserne om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. Direktivet fastlaegger i foerste omgang betingelserne for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser i Faellesskabet og dernaest betingelserne for adgangen til at udoeve virksomhed som tandlaege for en sygeforsikring (16).
26. Han har for det tredje anfoert, at det kun paa grundlag af denne fortolkning kan undgaas, at EF-borgere, der har faaet autorisation til at drive virksomhed i vaertsstaten, forskelsbehandles (17).
27. Endelig har han anfoert, at denne fortolkning er i overensstemmelse med direktivets ratio legis, da dettes formaal ikke er at paalaegge erfarne tandlaeger en forpligtelse til at gennemfoere en turnusperiode, men alene at give unge tandlaeger den noedvendige praktiske uddannelse (18).
28. Disse argumenter er ikke overbevisende.
29. Hvis man udskiller artikel 20 fra resten af direktivet, gaar man fejl af direktivets system og overser, at de to direktiver af 25. juli 1978 ikke lader sig adskille. Hos G. Druesne finder man foelgende udtalelse: "[paa omraadet for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser] er det bestandig den samme teknik, der tages i anvendelse; der udstedes to direktiver samtidig, hvoraf det ene omhandler samordning af de nationale lovgivninger og det andet gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. Efter det foerste skal der gaelde visse mindstenormer for uddannelse, og naar der saaledes er ligestilling inden for uddannelsesordningen i hele Faellesskabet, kan det ved det andet direktiv paalaegges de enkelte medlemsstater at anerkende eksamensbeviser, der er udstedt i de andre medlemsstater" (19).
30. Endvidere er EF-borgere efter udloebet af en otteaarsperiode fritaget for forpligtelsen til at gennemfoere en turnusperiode, netop fordi de er indehavere af eksamensbeviser, der giver sikkerhed for kvaliteten af deres uddannelse, hvori der skal indgaa en praksisperiode (20).
31. Naar en medlemsstat saaledes fortsat i forhold til sine egne statsborgere, der har erhvervet medlemsstatens eksamensbevis, kan stille krav om gennemfoerelse af en supplerende turnus som betingelse for anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring, foreligger der herved efter min mening blot et klassisk eksempel paa omvendt diskrimination med hensyn til interne forhold i denne stat, som faellesskabsretten ikke forbyder.
32. Desuden henhoerer en medlemsstats anerkendelse af et af et tredjeland udstedt eksamensbevis udelukkende under denne medlemsstats ret, og den er paa ingen maade, naar det gaelder anerkendelse af eksamensbeviser, der er erhvervet i tredjelande, forpligtet til at laegge de samme kriterier til grund og stille de samme krav som dem, der foelger af direktivet for saa vidt angaar EF-eksamensbeviser (21).
33. Endvidere kan en EF-borger, der har et eksamensbevis fra et tredjeland, vaere forpligtet til at gennemfoere en turnus, uden at der dermed sker en forskelsbehandling af ham i forhold til borgere fra de oevrige medlemsstater. Anerkendelse af et eksamensbevis, der sker i henhold til bilateral aftale mellem en medlemsstat og et tredjeland, kan ikke sidestilles med en anerkendelse, der har sit grundlag i faellesskabsdirektivet (22). Denne EF-borger opfylder nemlig ikke en betingelse, som opfyldes af de andre, nemlig betingelsen om besiddelse af et i direktivet naevnt eksamensbevis.
34. Endelig kan den paa sedes materiae stoettede argumentation vendes om. Samtlige de oevrige artikler i de "afsluttende bestemmelser" henviser til andre bestemmelser i direktivet og navnlig til bestemmelserne om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.
35. Man kan ikke komme uden om her at fastslaa, at direktivets formaal er at harmonisere reglerne i medlemsstaternes indbyrdes forhold, mens den situation, den forelaeggende ret behandler, udelukkende vedroerer en person, der har etableret sig i Tyskland og er indehaver af et eksamensbevis, der er erhvervet i et tredjeland, uden at der foreligger noget spoergsmaal om samordning eller harmonisering af eksamensbeviser, der er erhvervet i medlemsstaterne.
36. Kan det nu kraeves af en medlemsstat, at den anerkender et eksamensbevis, der er udstedt af et tredjeland, som ligestillet, fordi en anden medlemsstat giver dette eksamensbevis ligestilling?
37. Efter min mening bevirker en saadan anerkendelse heller ikke, at den, der har opnaaet den, kommer ind under anvendelsesomraadet for direktivet af 25. juli 1978.
38. Hvis man anerkender det synspunkt, som sagsoegeren i hovedsagen har gjort gaeldende, ender man logisk i en blindgyde; for den ret, som en medlemsstat har ifoelge artikel 1, stk. 4, i direktiv 2, forvandles nemlig til en forpligtelse i forhold til alle de andre. Denne bestemmelse kan ikke fortolkes paa denne maade, uden at der sker en forvanskning. Mere specielt kan ligestillingen af eksamensbeviser i Faellesskabet ikke afhaenge af bilaterale aftaler mellem medlemsstater paa den ene side og tredjelande paa den anden side, da disse sidste ikke er forpligtet til at foelge en EF-minimumsstandard.
39. I et svar afgivet paa Kommissionens vegne paa et spoergsmaal fra et medlem af Europa-Parlamentet kommenterede Lord Cockfield en til i artikel 1, stk. 4, i direktiv 2 svarende bestemmelse i artikel 1, stk. 5, i laegedirektivet 75/363/EOEF (23) og anfoerte herved foelgende: "Anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande afhaenger saaledes udelukkende af de bestemmelser, der gaelder i vaertslandet; disse maa derfor gaelde for saavel statsborgere fra det paagaeldende land som for statsborgere fra andre medlemsstater. I medfoer af ovennaevnte artikel 1, stk. 5, kan Det Forenede Kongerige undlade at anerkende et israelsk eksamensbevis, selv om det anerkendes af Forbundsrepublikken Tyskland." (24)
40. Dette synspunkt blev fastholdt i et svar af 13. marts 1989 fra Bangemann, ogsaa paa Kommissionens vegne. Han beskaeftigede sig ved denne lejlighed med direktiverne af 25. juli 1978 og anfoerte, at "den 'gensidige anerkendelse' ikke udstraekker sig til eksamensbeviser fra tredjelande. Disse lovtekster (direktiverne af 25. juli 1978) fastholder udtrykkeligt medlemsstaternes ret til paa deres eget omraade og efter deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser fra et tredjeland adgang til at optage og udoeve deres erhverv. En medlemsstats anerkendelse af saadanne eksamensbeviser indebaerer imidlertid ikke automatisk, at de andre medlemsstater forpligtes til ogsaa at anerkende dem" (25).
41. Det er herefter klart, at en tandlaege, der er indehaver af et eksamensbevis fra et tredjeland, ikke henhoerer under de naevnte direktivers anvendelsesomraade og ikke kan vaere omfattet af artikel 20, selv om hans eksamensbevis er blevet anerkendt i en medlemsstat. Lad det altsaa vaere sagt endnu en gang: Kun erhvervelse af et eksamensbevis i en medlemsstat, jf. direktivets artikel 3, giver ret til fritagelse for turnusordningen.
42. En tandlaege, der er EF-borger og indehaver af et eksamensbevis fra et tredjeland, kan altsaa, da han ikke kan paaberaabe sig artikel 20, i princippet vaere forpligtet til at gennemfoere den forberedende turnus for at opnaa anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring.
43. Men kan vaertsstaten efter traktatens artikel 52 retmaessigt se bort fra den paagaeldendes faglige kvalifikationer og tidligere praktiske erfaring? Dette er indholdet af det tredje spoergsmaal.
44. En situation, hvor en EF-borger benytter sig af sin traktatsikrede ret til at etablere sig i en anden medlemsstat end den, han hidroerer fra, omfattes utvivlsomt af traktatens anvendelsesomraade.
45. Ganske vist kunne artikel 52, saafremt den kun var til hinder for nationale foranstaltninger, der formelt eller reelt skaber en forskelsbehandling mellem egne borgere og andre medlemsstaters borgere, ikke blive anvendelig i det foreliggende tilfaelde; de tyske bestemmelser sondrer nemlig ikke paa grundlag af nationalitet.
46. Med hjemmel i Domstolens nyeste praksis har man imidlertid fastslaaet: "Ligebehandling er ikke i og for sig et daekkende udtryk for den retsstilling, der ifoelge retspraksis foreligger i dag." (26)
47. I den sag, der saaledes foerte til Domstolens Vlassopoulou-dom (27), havde sagsoegeren i hovedsagen, der var graesk statsborger og advokat i Athen, ansoegt om beskikkelse som advokat i Mannheim. Hendes ansoegning blev afslaaet med den begrundelse, at hun ikke opfyldte betingelserne for at blive beskikket som dommer, hvilket ifoelge forbundslovgivningen om advokatvirksomhed er en betingelse for beskikkelse som advokat.
48. Vlassopoulou havde foruden sine graeske eksamensbeviser erhvervet doktorgraden i Tyskland, hvor hun endvidere i fem aar havde virket som juridisk raadgiver.
49. Under en sag, som hun anlagde til anfaegtelse af ovennaevnte afslag, blev Domstolen anmodet om en praejudiciel afgoerelse af, om en medlemsstats kompetente myndighed ikke ifoelge traktatens artikel 52 ved behandlingen af en ansoegning fra en EF-borger om at blive anerkendt som advokat skal tage hensyn til de eksamensbeviser, der er erhvervet i en anden medlemsstat, samt den paagaeldendes faglige erfaring.
50. Domstolen udtalte, at "i det omfang, betingelserne for at udoeve et givet erhverv ikke er harmoniseret, kan medlemsstaterne frit fastsaette de kundskaber og kvalifikationer, der findes noedvendige for at udoeve vedkommende erhverv, ligesom de kan kraeve et eksamensbevis fremlagt som dokumentation for saadanne kundskaber og kvalifikationer" (28) og fastslog herefter, at der vil kunne vaere tale om en hindring for udoevelse af etableringsretten, saafremt der ved de nationale regler om bestemte kvalifikationer ikke tages hensyn til de kundskaber og kvalifikationer, som vedkommende allerede har erhvervet i en anden medlemsstat.
51. Ifoelge Domstolen fulgte heraf,
"... at naar der til en medlemsstat indgives ansoegning om tilladelse til at udoeve et erhverv, hvortil adgangen ifoelge national ret er betinget af, at vedkommende har et eksamensbevis eller erhvervsmaessige kvalifikationer, skal medlemsstaten tage hensyn til eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som vedkommende har erhvervet med henblik paa at kunne udoeve dette erhverv i en anden medlemsstat, idet den skal foretage en sammenligning mellem den kompetence, der er dokumenteret ved beviserne, og de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles i de nationale regler" (29).
52. Vaertsstaten skal altsaa tage stilling til, om ansoegeren ikke allerede paa ansoegningstidspunktet besidder de kundskaber og kvalifikationer, der svarer til de kraevede.
53. Et eventuelt afslag skal vaere i overensstemmelse med "kravene i faellesskabsretten med hensyn til den effektive beskyttelse af de grundrettigheder, som ved traktaten er tillagt statsborgerne i Faellesskabet" (30). Navnlig skal enhver afgoerelse vaere begrundet og kunne indbringes for domstolene.
54. Det er en argumentation som denne - der i oevrigt gaar igen i Domstolens dom af 7. maj 1992, Aguirre Borrel (31) - jeg i denne sag vil foreslaa Domstolen at gennemfoere.
55. Betingelserne for at meddele anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring til en EF-borger, der har erhvervet sit eksamensbevis fra et tredjeland, er ikke omfattet af harmoniseringsregler (32).
56. Nogle medlemsstater kraever med henblik paa at anerkende tandlaeger for sygeforsikringer, at der gennemfoeres en turnus, hvorunder den paagaeldende ud over en vis erfaring skal erhverve kundskaber om sygeforsikringens oekonomiske ordning og refusionsordningen samt om principperne for besparelser og kontrol med udgifterne paa sundhedsomraadet (33).
57. Hvorledes forholder det sig nu med den EF-borger, hvis ansoegning om optagelse i tandlaegeregistret afslaas, fordi han ikke har gennemfoert turnusordningen?
58. Selv om vaertsstaten har ret til at stille krav om gennemfoerelse af en turnus, foelger det af traktatens artikel 52 samt af Vlassopoulou-dommen, at den skal tage hensyn til de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser samt den erfaring, den paagaeldende har erhvervet i en anden medlemsstat, idet den skal foretage en sammenligning mellem den kompetence, der er dokumenteret ved beviserne, og de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles i de nationale regler.
59. En privatpraktiserende tandlaege, der tidligere har arbejdet som tandlaege for en sygeforsikring i medlemsstat A, og som har opnaaet tilladelse til at virke som privatpraktiserende tandlaege i medlemsstat B, ansoeger om anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring i sidstnaevnte medlemsstat. Her paanoeder en sammenligning med Vlassopoulou-sagen sig. Vlassopoulou havde faaet tilladelse til at arbejde som juridisk raadgiver ("Rechtsbeistand") og ansoegte om beskikkelse som advokat ("Rechtsanwalt").
60. Medlemsstaten skal foelgelig, naar den faar forelagt en ansoegning om anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring fra en EF-borger, der ikke har gennemfoert den obligatoriske forberedende turnus, foer den stiller krav om, at dette sker, konkret efterproeve, om de kvalifikationer og den erfaring, den paagaeldende har erhvervet i en anden medlemsstat, er af en saadan art, at de kan tages i betragtning og kravet foelgelig frafaldes.
61. Det tilkommer saaledes i denne sag den nationale ret at afgoere, om den erfaring, sagsoegeren i hovedsagen har, og den autorisation, de belgiske myndigheder har givet ham til at virke som tandlaege for en sygeforsikring, goer det paakraevet ogsaa at stille krav om gennemfoerelse af den i de tyske regler kraevede forberedende turnus, og saafremt dette maatte vaere tilfaeldet, da i hvilket omfang.
62. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen foelgende afgoerelse:
"1) En EF-borger, der ikke er indehaver af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for tandlaeger som omhandlet i direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, er ikke omfattet af dette direktivs bestemmelser, selv om han er indehaver af et eksamensbevis, der er erhvervet i et tredjeland, og som i vaertsmedlemsstaten og i en anden medlemsstat er blevet anerkendt som ligestillet med et nationalt eksamensbevis i medfoer af artikel 1, stk. 4, i direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege.
2) EF-traktatens artikel 52 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstats myndigheder, naar de faar forelagt en ansoegning om anerkendelse som tandlaege for en sygeforsikring, hvorved der oenskes fritagelse for forpligtelsen til at gennemfoere en forberedende turnus, fra en EF-borger, der har virket som tandlaege for en sygeforsikring i flere aar i en anden medlemsstat, er forpligtet til at tage stilling til, om og i bekraeftende fald i hvilken udstraekning den erfaring og de kvalifikationer, den paagaeldende paa ansoegningens tidspunkt har, svarer til den erfaring og de kvalifikationer, vaertsmedlemsstatens lovgivning stiller krav om. Saafremt disse kvalifikationer kun er delvist sammenfaldende, kan de paagaeldende nationale myndigheder retmaessigt stille krav om, at den paagaeldende erhverver de manglende kundskaber og kvalifikationer eller godtgoer, at han har erhvervet dem."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - EFT L 233, s. 1.
(2) - Kommissionens indlaeg, s. 6 i den franske oversaettelse.
(3) - Jf. Kommissionens indlaeg, s. 5 i den franske oversaettelse.
(4) - De forelagte spoergsmaal er gengivet in extenso i punkt 14 i retsmoederapporten.
(5) - Direktiv om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege (EFT L 233, s. 10).
(6) - Jf. artikel 1 og 2 heri.
(7) - Jf. de to foerste betragtninger til dette direktiv.
(8) - Mine fremhaevelser.
(9) - Jf. eksempelvis Raadets direktiv 78/1027/EOEF af 18.12.1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som dyrlaege (EFT L 362, s. 7), artikel 1, stk. 4.
(10) - EFT 1989 L 19, s. 16.
(11) - Jf. naevnte direktivs artikel 2, stk. 2.
(12) - Raadets henstilling 89/49/EOEF vedroerende statsborgere fra medlemsstaterne, der er indehavere af et eksamensbevis fra et tredjeland (EFT L 19, s. 24).
(13) - EFT L 209, s. 25.
(14) - Artikel 2.
(15) - Sagsoegeren i hovedsagens indlaeg, punkt 18 og 19.
(16) - Note 15, punkt 20.
(17) - Note 15, punkt 25.
(18) - Note 15, punkt 21 og 25.
(19) - Druesne, G.: Droit matériel et politiques de la Communauté européenne, anden udgave 1991, s. 92.
(20) - Jf. artikel 1, stk. 1, 2 og 3, i direktiv 2.
(21) - Ifoelge artikel 1, stk. 4, i direktiv 2 har medlemsstaterne fortsat mulighed for paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, der er erhvervet i et tredjeland, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege. Denne anerkendelse sker ikke noedvendigvis paa grundlag af de samme krav og det samme niveau som efter bestemmelsen i artikel 1 i samme direktiv, selv om oprettelsen af det faelles marked logisk indebaerer, at der stilles krav om en mindsteuddannelse for enhver praktiserende tandlaege, der arbejder i Faellesskabet, uanset hvor hans eksamensbevis er erhvervet. Vaertsmedlemsstaten kan frit indfoere en saerlig ordning for tandlaeger, hvis eksamensbevis er erhvervet i et tredjeland.
(22) - Det bemaerkes her, at i hovedsagen er anerkendelsen i Tyskland givet paa grundlag af det tyrkiske eksamensbevis og ikke paa grundlag af den af de belgiske myndigheder anerkendte ligestilling.
(23) - Raadets direktiv af 16.6.1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (EFT L 167, s. 14).
(24) - Svar paa skriftlig forespoergsel nr. 2076/87 (EFT 1988 C 283, s. 11).
(25) - Svar paa skriftlig forespoergsel nr. 2103/88 (EFT 1989 C 202, s. 19).
(26) - Huglo, J.-G.: Droit d' etablissement et libre prestation des services, Chronique, RTDE 1992, s. 696.
(27) - Dom af 7.5.1991 (sag C-340/89, Vlassopoulou, Sml. I, s. 2357).
(28) - Praemis 9.
(29) - Praemis 16; fremhaevelsen er min.
(30) - Praemis 22.
(31) - Sag C-104/91, Sml. I, s. 3003.
(32) - Direktiv 89/48/EOEF af 21.12.1988 er som tidligere omtalt ikke anvendeligt i naervaerende sag.
(33) - Jf. KVN' s besvarelse af Domstolens spoergsmaal.