61996CC0057_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Den foreliggende praejudicielle sag drejer sig om bedoemmelsen af, om henholdsvis forordning nr. 1408/71 (1) og forordning nr. 1612/68 (2) finder anvendelse paa en engangsydelse, der i henhold til nederlandsk ret skal bevilges arbejdstagere i landbrugssektoren, der er blevet arbejdsloese i forbindelse med nedlaeggelse af landbrugsjord.
2 Nederlandenes Raad van State har paa baggrund af foelgende faktiske omstaendigheder anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse: Sagsoegeren i hovedsagen er tysk statsborger og arbejdede i en nederlandsk landbrugsbedrift. Han var fulgt med sin arbejdsgiver til Nederlandene, men bibeholdt sin bopael i Tyskland. I forbindelse med hans arbejdsgivers foranstaltninger med henblik paa at nedlaegge landbrugsjord mistede sagsoegeren sit arbejde og oppebar derefter en ydelse ved arbejdsloeshed i Tyskland. Han ansoegte om en engangsydelse i henhold til »ordningen om udtraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere i landbruget« (3). Han fik afslag og indbragte afgoerelsen for domstolene. Under ankesagen har den forelaeggende ret stillet Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Finder forordning nr. 1408/71 anvendelse paa en ydelse som den, der er omhandlet i ordningen om udtraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere i landbruget, som ikke er afhaengig af arbejdsloeshedsperiodens laengde, og som udgoer en del af et system af foranstaltninger til forbedring af strukturen i landbruget, hvorved bemaerkes, at et vaesentligt formaal med ordningen er at fremme hel eller delvis nedlaeggelse af bedrifter og landmaends (4) ophoer inden for erhvervet? Hvilke andre omstaendigheder er i denne forbindelse eventuelt af betydning?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares benaegtende, skal en ydelse i henhold til ordningen da anses for en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68? Skal kravet om, at den paagaeldende arbejdstager skal have bopael i Nederlandene, i saa fald anses for en efter forordningens artikel 7 forbudt forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet?«
3 Retten har begrundet sine spoergsmaal med, at en udbetaling af den naevnte ydelse er afhaengig af forskellige betingelser, herunder ansoegerens alder, socialsikringsretlige mindstekrav, varigheden af det forudgaaende arbejdsforhold, tilmelding til Arbejdsformidlingen og et krav paa ydelser ved arbejdsloeshed i henhold til den [nye] Werkloosheidswet (lov om obligatorisk arbejdsloeshedsforsikring) (5). Ansoegningen skal fremsaettes inden for en bestemt tidsfrist, der afhaenger af det tidspunkt, arbejdsforholdet er ophoert paa (6).
4 Forudsaetningen for at kunne kraeve arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til nederlandsk ret udgoer for saa vidt en hindring for udbetaling af en ydelse i henhold til godtgoerelsesordningen, som det i artikel 19, stk. 1, litra f), i Werkloosheidswet er bestemt, at en arbejdstager, der bor uden for Nederlandene, ikke har nogen ret til ydelse. Sagsoegeren i hovedsagen kan saaledes ikke oppebaere nogen stoette i henhold til Werkloosheidswet, hvilket ifoelge de udtrykkelige bestemmelser i godtgoerelsesordningen udelukker, at sagsoegeren kan oppebaere ydelser i henhold til ordningen.
5 Retten har tilsluttet sig de betaenkeligheder, som sagsoegeren i hovedsagen naerer med hensyn til, om dette resultat er foreneligt med faellesskabsretten. En uindskraenket anvendelse af de naevnte bestemmelser strider ifoelge Raad van State muligvis mod forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 1612/68.
6 Retten har under henvisning til dommen i Scrivner-sagen (7) indledningsvis omtalt bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 og ytret alvorlig tvivl om, hvorvidt den paagaeldende ydelse henhoerer under det saglige anvendelsesomraade for forordningen. I bekraeftende fald kan sagsoegeren i hovedsagen, som i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 er en graensearbejder, der er helt arbejdsloes, ikke modtage nogen ydelse ved arbejdsloeshed i henhold til nederlandsk ret, da det ifoelge denne bestemmelse paa grundlag af bopaelskriteriet er de tyske retsregler om arbejdsloeshed, der finder anvendelse paa sagsoegeren.
Sagsoegerens argument om, at han er en saakaldt atypisk graensearbejder efter betydningen i artikel 71, stk. 1, litra b), har retten ikke tilsluttet sig.
Maatte den paagaeldende ydelse imidlertid ikke henhoere under forordning nr. 1408/71's anvendelsesomraade, skal det ifoelge Raad van State undersoeges, om det i henhold til forordning nr. 1612/68 er forbudt at holde fast i det bopaelskrav, der er opstillet i godtgoerelsesordningen i forbindelse med Werkloosheidswet. Ifoelge retten kan det ikke afvises, at begrebet »sociale fordele« i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 ogsaa kan omfatte en ydelse, der gives i henhold til godtgoerelsesordningen. Bopaelskravet kunne i saa fald opfattes som en forbudt, indirekte forskelsbehandling i henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68.
7 Den nederlandske regering og Kommissionen har deltaget i den skriftlige forhandling. Domstolen har stillet spoergsmaal angaaende den bevilgende myndigheds vedtaegter og kompetence til at udstede retsakter, og den nederlandske regering har besvaret disse skriftligt. Under de mundtlige forhandlinger har ogsaa den franske regering deltaget. Jeg skal omtale parternes anbringender i forbindelse med den retlige vurdering af sagen.
B - Stillingtagen
I - Indledende bemaerkning
8 Den ydelse, som Raad van State skal kvalificere, er en ydelse, der eventuelt kunne henhoere under baade forordning nr. 1408/71's og forordning nr. 1612/68's anvendelsesomraade.
9 I sin dom af 12. juli 1984 i Castelli-sagen (8), der vedroerte en lignende problemstilling, nemlig kvalificeringen af en garanteret indkomst til aeldre, gik Domstolen indledningsvis i fuldt omfang ud fra, at det var artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, som skulle anvendes. Da de konstateringer, Domstolen havde foretaget, ifoelge denne satte forelaeggelsesretten i stand til at traeffe en afgoerelse i hovedsagen, undlod Domstolen at undersoege de spoergsmaal, der var relevante for afgoerelsen set ud fra forordning nr. 1408/71 (9).
10 Blot otte maaneder senere fastslog Domstolen i dom af 27. marts 1985 i Scrivner-sagen (10), der ligeledes drejede sig om en ydelse af blandet karakter - nemlig om »hjaelp til sikring af et eksistensminimum« i henhold til belgisk ret - at det i foerste raekke skal undersoeges, om en ydelse som den paagaeldende er omfattet af det saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71. Det vil »kun ... vaere noedvendigt at undersoege, om saadanne ydelser er omfattet af begrebet 'sociale fordele' i artikel 7 i forordning nr. 1612/68, saafremt det maa laegges til grund, at der ikke er tale om en social sikringsydelse i betydningen i forordning nr. 1408/71« (11).
11 I den foreliggende sag er denne udtalelse saerlig betydningsfuld, da netop kvalificeringen af den paagaeldende ydelse som en social sikringsydelse muligvis som foelge af de saerlige bestemmelser, der gaelder for graensearbejdere (12), afskaerer sagsoegeren i hovedsagen fra at modtage ydelsen.
12 I en traktatbrudssag mod Storhertugdoemmet Luxembourg (13) har Domstolen dog i dom af 10. marts 1993 fastslaaet, at eftersom forordning nr. 1612/68 har en generel betydning for arbejdstagernes frie bevaegelighed, kan forordningens artikel 7, stk. 2, omfatte sociale fordele, som samtidig falder ind under det saerlige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 (14), og kvalificeringen af den paagaeldende ydelse som en social sikringsydelse medfoerer saaledes ikke noedvendigvis, at sagsoegeren i hovedsagen er endeligt udelukket fra at modtage ydelsen. I overensstemmelse med den sagligt paakraevede raekkefoelge, der foelger af dommen i Scrivner-sagen (15), skal jeg saaledes foerst omhandle rettens spoergsmaal om anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71.
II - Det foerste spoergsmaal
13 For at kunne besvare det foerste spoergsmaal maa man undersoege, om en ydelse som engangsydelsen i henhold til ordningen om udtraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere i landbruget henhoerer under det saglige anvendelsesomraade for artikel 4 i forordning nr. 1408/71.
14 De dele af forordningens artikel 4, der er relevante i den foreliggende sag, lyder saaledes:
»1. Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer:
a)-f) ...
g) ydelser ved arbejdsloeshed
h) ...
2. Denne forordning finder anvendelse paa alle almindelige og saerlige sociale sikringsordninger med eller uden bidragspligt samt paa ordninger, der paalaegger arbejdsgiveren ... forpligtelser med hensyn til de i stk. 1 omhandlede ydelser.
2a. Denne forordning finder ligeledes anvendelse paa saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er fastsat i en anden lovgivning eller ordning end dem, der er omhandlet i stk. 1 eller udelukket i henhold til stk. 4, naar disse ydelser har til formaal
a) ... at daekke de risici, der svarer til de i stk. 1, litra a)-h), omhandlede sikringsgrene, i stedet for eller som tillaeg til andre ydelser
b) ...
2b.-3. ...
4. Denne forordning finder hverken anvendelse paa offentlig social og sundhedsmaessig forsorg eller paa ordninger til fordel for ofre for krig eller dens foelger eller paa saerlige ordninger for tjenestemaend og dermed ligestillede personer« (16).
15 Parterne er enige om, at den omstridte godtgoerelse ikke er nogen social sikringsydelse i forordning nr. 1408/71's forstand.
Den nederlandske regering har i det vaesentlige begrundet sit standpunkt saaledes: Indledningsvis har den beskrevet ydelsens karakter og formaal. Den ordning, der ligger bag ydelsen, er blevet udstedt af en privatretlig institution, Fonden for Udvikling og Rationalisering i Landbruget, hvis midler hidroerer fra budgettet i Ministeriet for Landbrug, Naturforvaltning og Fiskeri (17). Budgettet for ydelser af den paagaeldende art er paa 1 mio. HFL pr. aar. Inden for det omraade, hvor landmaendene gennem stoetteordninger skal tilskyndes til at begraense deres produktion, sikrer ordningen en kompensation til de arbejdstagere, der mister deres arbejdsplads som foelge heraf. Der er altsaa tale om en godtgoerelse, der gives, saafremt arbejdsforholdet ophoerer under bestemte omstaendigheder.
Under henvisning til Domstolens praksis (18) har den nederlandske regering udtalt, at det afgoerende ved fastlaeggelsen af forordning nr. 1408/71's anvendelsesomraade i det vaesentlige er de grundlaeggende elementer i den enkelte ydelse, navnlig ydelsens formaal og de betingelser, under hvilke den tilkendes. Den nederlandske regering betvivler, at den ordning, der ligger bag ydelsen, er »lovgivning« i henhold til artikel 4 i forordning nr. 1408/71. Ifoelge regeringen har retten korrekt henvist til, at ordningen i henhold til den normale nederlandske terminologi ikke er nogen lovgivning, men derimod en form for direktiv.
Henset til de begraensede midler, der staar til raadighed, er det desuden tvivlsomt, om der er tale om en social sikringsydelse. Formanden for Fonden kan i tilfaelde af, at midlerne er udtoemt, bestemme, at der ikke maa indgives flere ansoegninger. Der er i sidste ende tale om en stoetteordning og ikke om en social sikringsydelse.
Kun saafremt denne bedoemmelse ikke maatte vaere rigtig, er det ifoelge den nederlandske regering noedvendigt at afklare, om ydelsen paa direkte vis vedroerer arbejdsloeshedsrisikoen. Det kan ikke benaegtes, at der foreligger en direkte sammenhaeng set ud fra det forhold, at en oppeboersel af arbejdsloeshedsunderstoettelse er en forudsaetning for at have krav paa den paagaeldende ydelse. I godtgoerelsesordningen gaelder der imidlertid ikke som ved arbejdsloeshedsydelser noget grundlaeggende krav om fortsat arbejdsloeshed (19). Ifoelge regeringen er det endvidere af betydning, at Domstolen i sin praksis har anset det for karakteristisk for ydelser ved arbejdsloeshed, at de med henblik paa arbejdstagerens underhold har til formaal at erstatte den paagaeldendes arbejdsloen (20). Disse forhold er imidlertid ikke det afgoerende i godtgoerelsesordningen. Hverken den forudgaaende arbejdsloen, arbejdsforholdets varighed eller arbejdsloeshedsperiodens laengde er af betydning. Det eneste afgoerende er arbejdstagerens alder. Ordningen har et landbrugspolitisk formaal. Godtgoerelsen kan derfor ikke betragtes som en ydelse ved arbejdsloeshed. Maatte Domstolen ikke foelge den nederlandske regerings holdning paa dette punkt, saa skal sagsoegeren i hovedsagen i hvert fald i sin egenskab af graensearbejder, der er helt arbejdsloes, i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 behandles efter tysk lovgivning.
16 Ifoelge Kommissionen er den paagaeldende godtgoerelse ikke nogen ydelse ved arbejdsloeshed i forordning nr. 1408/71's forstand. Ganske vist skal ansoegeren paa det tidspunkt, hvor han indgiver ansoegning, vaere registreret som arbejdsloes og have krav paa arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til nederlandsk ret. Ydelsen har dog ikke det formaal at erstatte den bortfaldne loen. Den klassiske arbejdsloeshedsunderstoettelse suspenderes heller ikke i tilfaelde af, at godtgoerelsen udbetales. Omfanget af godtgoerelsen, der udbetales paa én gang, afhaenger ikke af den tidligere loen, men alene af ansoegerens alder. Kommissionen betoner, at den berettigede ikke har pligt til hverken helt eller delvis at tilbagebetale ydelsen, saafremt han indgaar et nyt arbejdsforhold og dermed ikke laengere har status som arbejdsloes. Der bestaar kun tilbagebetalingspligt, saafremt den paagaeldende paa ny indgaar et arbejdsforhold med den tidligere arbejdsgiver i loebet af en periode paa tolv maaneder efter indgivelse af ansoegningen. Dette viser den virkelige mening med godtgoerelsesordningen, nemlig at lette mulighederne for, at arbejdsgiveren i landbruget kan afskedige sine arbejdstagere som foelge af en helt eller delvis nedlaeggelse af sin bedrift. Denne direkte tilknytning til de landbrugspolitiske formaal kommer tydeligt til udtryk i den maade, forudsaetningerne for et retskrav paa godtgoerelsen er udformet paa.
17 Under de mundtlige forhandlinger har den franske regering paa disse punkter tilsluttet sig Kommissionen og den nederlandske regering.
18 Som allerede antydet i resuméet af parternes anbringender kan der af Domstolens praksis udledes nogle grundlaeggende elementer, der kraeves ved en kvalificering af en ydelse som en ydelse ved arbejdsloeshed. Ifoelge Domstolens faste praksis (21) er sondringen mellem ydelser, der er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, og ydelser, der ikke er det, hovedsagelig baseret paa de enkelte elementer i den paagaeldende ydelse, navnlig dens formaal og de betingelser, under hvilke ydelsen tilkendes. I sidste ende er det ikke afgoerende, om en ydelse kvalificeres som en social sikringsydelse i den nationale lovgivning (22).
19 Som Domstolen har fastslaaet i adskillige domme, kan en »ydelse ... anses for en social sikringsydelse, saafremt den tildeles de berettigede uden nogen individuel, skoensmaessig bedoemmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier, og forudsat, at den vedroerer en af de risici, der udtrykkelig er anfoert i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71« (23).
20 Det skal derfor undersoeges, om den paagaeldende godtgoerelse for det foerste er »en ved lov fastlagt ret« (24), der for det andet vedroerer arbejdsloeshedsrisikoen.
21 Den foerste tvivl om, hvorvidt der er tale om en ved lov fastlagt ret, kunne bero paa, at Fonden er en privatretlig juridisk person. Denne tvivl kan imidlertid bortvejres. Fonden varetager offentlige opgaver, dens midler udredes alene af staten, de fleste beslutningstagere i Fonden er embedsmaend fra det kompetente ministerium, og det formelle tilsyn med Fonden udoeves af landbrugsministeren. Fonden tjener saaledes offentlige og ikke private formaal. Dens kompetence til at udstede den paagaeldende godtgoerelsesordning beror saaledes paa offentlig ret.
22 Der er desuden tvivl om, hvorvidt den ordning, som godtgoerelsen reguleres af, opfylder kravene til »en ved lov fastlagt ret«. Indholdet af dette spoergsmaal svarer i vidt omfang til undersoegelsen af kriteriet »lovgivning« (25) efter betydningen i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408771.
Hjemmelen for godtgoerelsesydelsen har forelaeggelsesretten beskrevet som en »retningslinje« (26). Godtgoerelsesordningen er ubestridt ikke nogen formel lov. Den nederlandske regering har i sit svar paa Domstolens spoergsmaal om ordningens retlige karakter forklaret, at der er tale om en retsakt paa et lavere trin. Retsakter af den paagaeldende art er ofte gennemfoerelsesbestemmelser til love. Hvad angaar spoergsmaalet om deres bindende virkning skal det bemaerkes, at der bestaar et krav paa betaling af godtgoerelsen (inden for rammerne af de midler, som staar til raadighed), naar ansoegeren opfylder de betingelser, der er opstillet i ordningen. Den nederlandske regering har paa forespoergsel bekraeftet dette under de mundtlige forhandlinger. Retten og den nederlandske regering har oplyst, at man isaer til fordel for den beroerte paa grund af saerlige forhold i en konkret sag kan fravige en ordning som den, der her foreligger, naar en uindskraenket anvendelse af ordningen ville kunne medfoere urimelige belastninger.
23 Er gennemfoerelsesbestemmelser blevet udstedt i henhold til lov, og giver de adressaten et fordringsgrundlag, saa opfylder de kravene til »en ved lov fastlagt ret« (27). I det foreliggende tilfaelde er godtgoerelsesordningen ifoelge den nederlandske regering blevet indfoert med henblik paa at gennemfoere EF-forordninger inden for landbrugssektoren, nemlig Raadets forordning (EOEF) nr. 1094/88 af 25. april 1988 om aendring af forordning (EOEF) nr. 797/85 og (EOEF) nr. 1760/87 for saa vidt angaar nedlaeggelse af agerjord samt ekstensivering og omstilling af produktionen (28) og den hertil knyttede forordning fra Kommissionen (EOEF) nr. 1272/88 af 29. april 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser for stoetteordningen til fremme af nedlaeggelsen af agerjord (29). En faellesskabsretlig hjemmel i form af forordninger svarer efter min opfattelse for saa vidt til et retligt grundlag i henhold til national ret.
24 Der kunne hoejst vaere tvivl om, hvorvidt der foreligger »en ved lov fastlagt ret«, som foelge af, at formanden for Fonden, hvis midlerne er udtoemt, ved en afgoerelse, der skal offentliggoeres i Staatscourant, kan bestemme, at der ikke tages imod flere ansoegninger for det loebende regnskabsaar. Dette er en hypotetisk mulighed, der - som den nederlandske regering paa forespoergsel har oplyst i forloebet efter de mundtlige forhandlinger - hidtil aldrig er blevet benyttet i praksis.
25 Efter min opfattelse kan man derfor gaa ud fra, at der foreligger et fordringsgrundlag, som beror paa lov.
26 Det forhold, at midlerne er begraenset til et bestemt beloeb, er imidlertid atypisk for en social sikringsydelse, og det er derfor tvivlsomt, om de retlige bestemmelser som saadan udgoer lovgivning »om sociale sikringsgrene« i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Dette kriterium kunne vaere til hinder for at kvalificere godtgoerelsesordningen som »lovgivning om sociale sikringsgrene«.
27 I henhold til artikel 4, stk. 2a, finder forordningen imidlertid ogsaa anvendelse paa saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er fastsat i en anden ordning end dem, der er omhandlet i stk. 1, naar disse ydelser har til formaal at daekke de risici, der svarer til de i stk. 1 omhandlede sikringsgrene, i stedet for eller som tillaeg til andre ydelser (30).
28 Det afgoerende er saaledes fortsat, om godtgoerelsen udtrykkelig er knyttet til en af de risici, der er anfoert i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Ved foerste blik lader der til at vaere tale om en ydelse ved arbejdsloeshed, da en af betingelserne for at opnaa godtgoerelsen er, at den paagaeldende har krav paa en ydelse i henhold til Werkloosheidswet.
29 Et karakteristikum ved en arbejdsloeshedsydelse er i henhold til Domstolens praksis, at den erstatter indkomst. Dette karakteristikum har godtgoerelsen ikke, da der er tale om en engangsydelse, som er uafhaengig af stoerrelsen af den tidligere loen, arbejdsforholdets varighed og arbejdsloeshedsperiodens laengde. Netop dette forhold taler afgoerende imod, at der skulle foreligge en ydelse ved arbejdsloeshed, eftersom Domstolen (31) har fremhaevet, at arbejdsloeshedens fortsatte bestaaen er det retlige grundlag og dermed et grundlaeggende kriterium for at opnaa en ydelse ved arbejdsloeshed.
30 Indgaar ansoegeren paa et senere tidspunkt et arbejdsforhold med en anden arbejdsgiver, saa har han uindskraenket ret til at faa udbetalt ydelsen; han er derimod forpligtet til at betale ydelsen tilbage, saafremt han inden udloebet af en periode paa et aar paa ny ansaettes af sin tidligere arbejdsgiver. Dette viser, at det retlige grundlag for at opnaa ydelsen er det tidligere arbejdsforhold eller dets ophoer. Det er ophoeret af det specifikke arbejdsforhold med en bestemt arbejdsgiver i landbruget, der honoreres.
31 Den ydelse, der her er tale om, har uden tvivl ogsaa det formaal at lette muligheden for, at den landmand, der er arbejdsgiver, kan indskraenke eller nedlaegge sin bedrift, idet han delvis fritages fra sit sociale ansvar over for de arbejdstagere, han af driftsoekonomiske aarsager er noedt til at afskedige.
32 I Mouthaan-sagen (32) var der en lignende taet forbindelse mellem det ophoerte arbejdsforhold og de ydelser, der kunne kraeves ved arbejdsloeshed. I dommen af 15. december 1976 fastslog Domstolen, at de kraevede ydelser ikke kunne betragtes som ydelser ved arbejdsloeshed i forordning nr. 1408/71's forstand. I den naevnte sag var der ganske vist tale om ydelser, der delvis skulle udredes af en erhvervsinstitution som kompensation for de udaekkede krav, der i loebet af et arbejdsforhold var opstaaet mod arbejdsgiveren, som senere gik konkurs. Mouthaan-sagen og tilfaeldet her ligner dog hinanden paa den maade, at grundlaget for at kraeve ydelsen beror paa det konkrete arbejdsforhold og ikke paa abstrakt vis afhaenger af arbejdsloeshedssituationen.
33 Denne betragtningsmaade bekraeftes efter min opfattelse af, at en arbejdstager kan faa tildelt en godtgoerelse af den paagaeldende art flere gange (33). Man begunstiger altsaa den nye afskedigelse hos en anden arbejdsgiver, der skyldes driftsoekonomiske aarsager; derimod honoreres ikke f.eks. arbejdsloeshedens fortsatte bestaaen.
34 Set ud fra denne synsvinkel gaar den finansiering af omskolingstiltag (34), der er mulig paa grundlag af ordningen, i samme retning, idet man tilstraeber en aflastning af landbrugssektoren. Bedoemt ud fra den landbrugspolitiske maalsaetning er den godtgoerelse, der her er tale om, en ansporing til at nedlaegge landbrugsjord. At arbejdstagerne i landbruget bliver arbejdsloese, er for saa vidt blot en konsekvens heraf, der skal mildnes finansielt set.
35 At der bestaar et krav paa arbejdsloeshedsunderstoettelse har i denne forbindelse kun en begraenset funktion. Ifoelge den nederlandske regerings bemaerkninger kan man paa denne vis sikre, at det er arbejdsgiveren, der har bragt arbejdsforholdet til ophoer; hvis arbejdstageren opsiger arbejdsforholdet, har han ikke noget krav paa understoettelse i henhold til Werkloosheidswet. For saa vidt denne forudsaetning for at kunne goere et krav gaeldende kun skal sikre den maade, arbejdsforholdet bringes til ophoer paa, ville det vaere overdrevet at udlede heraf, at den godtgoerelse, der er gjort krav paa, udgoer en ydelse ved arbejdsloeshed i forordning nr. 1408/71's forstand.
36 Naar man saaledes ikke skal gaa ud fra, at der er tale om en ydelse ved arbejdsloeshed, er det ikke noedvendigt at komme naermere ind paa forudsaetningerne for at anvende artikel 71 i forordning nr. 1408/71. Bestemmelserne i denne artikel er i hvert fald entydige, for saa vidt en graensearbejder, der er helt arbejdsloes, ifoelge artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), modtager ydelser ved arbejdsloeshed efter lovgivningen i sin bopaelsstat, i det foreliggende tilfaelde altsaa Tyskland. Der er under de faktiske omstaendigheder ikke grundlag for at antage, at sagsoegeren i hovedsagen skulle vaere en »atypisk graensearbejder« i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii)'s forstand, der i saa fald ville have en ret til at vaelge (35) mellem at tilmelde sig Arbejdsformidlingen i den stat, hvori han er bosat, eller i den stat, han har vaeret beskaeftiget i. Det tilkommer alene den nationale ret at foretage denne bedoemmelse (36), men retten har i den foreliggende sag udelukket muligheden.
37 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares saaledes: Forordning nr. 1408/71 finder ikke anvendelse paa en ydelse som den, der er omhandlet i ordningen om udtraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere i landbruget, som ikke er afhaengig af arbejdsloeshedsperiodens laengde, og som udgoer en del af et system af foranstaltninger til forbedring af strukturen i landbruget, hvorved bemaerkes, at et vaesentligt formaal med ordningen er at fremme hel eller delvis nedlaeggelse af bedrifter og landmaends ophoer inden for erhvervet.
III - Det andet spoergsmaal
38 Retten oensker reelt oplyst, om en ydelse, der gives paa grundlag af godtgoerelsesordningen, skal anses for en social fordel efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. I bekraeftende fald skal det afgoeres, om det indirekte bopaelskrav udgoer en ulovlig forskelsbehandling efter betydningen i forordningens artikel 7, stk. 1.
39 Efter at det ovenfor blev afvist, at en saadan ydelse henhoerer under det saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, skal det nu systematisk undersoeges, hvilket anvendelsesomraade forordning nr. 1612/68 har (37). Men selv hvis man var kommet til det resultat, at ydelsen var en social sikringsydelse, ville dette, som det fremgaar af dom af 10. marts 1993 i sagen Kommissionen mod Luxembourg (38), ikke udelukke en anvendelse af forordning nr. 1612/68.
40 Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 lyder saaledes:
»1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.
2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere.«
41 Parterne har indtaget forskellige standpunkter hvad angaar besvarelsen af det andet spoergsmaal. Mens det ifoelge retten ikke »kan afvises«, at begrebet »sociale fordele« ogsaa kan omfatte en ydelse i henhold til godtgoerelsesordningen, og at den indirekte bopaelsbetingelse kan udgoere en ulovlig indirekte forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, har den nederlandske og den franske regering gjort gaeldende, at bopaelskravet er berettiget. Kommissionen har derimod gjort gaeldende, at sagsoegeren i hovedsagen ville vaere berettiget til at paaberaabe sig artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68.
42 Den nederlandske regering har ganske vist anfoert, at godtgoerelsen skal anses for en social fordel i forordningens forstand, da den opfylder de betingelser, der i retspraksis er opstillet for en saadan ydelse. Ifoelge regeringen kan det dog udledes af Domstolens praksis, at en arbejdstager kun kan goere krav paa en social fordel i bestemmelsens forstand, naar vedkommende bor i den medlemsstat, i hvilken han ansoeger om ydelsen. Man kan blot ikke forlange, at den vandrende arbejdstager har boet i den paagaeldende stat i en bestemt minimumsperiode. En arbejdstager indroemmes kun sociale fordele for derved at lette hans mulighed for at integrere sig i den stat, han er beskaeftiget i. En graensearbejder, der bevidst bor i en anden stat, har ikke brug for denne saerlige integrationshjaelp.
43 I oevrigt ville det medfoere saerdeles alvorlige konsekvenser, hvis man ikke kunne goere bopaelskravet gaeldende over for den graensegaenger, der er helt arbejdsloes. Den nederlandske regering har understreget dette ved at naevne socialhjaelpen, som i henhold til artikel 4, stk. 4, er udelukket fra anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71. Ifoelge regeringen kan socialhjaelp ikke i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1408/71 udbetales til en arbejdstager, der bor i en anden medlemsstat. Men der er ingen tvivl om, at socialhjaelpsydelser er sociale fordele efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Der er fare for, at forskellene mellem forordning nr. 1612/68 og nr. 1408/71 udviskes.
44 Endelig har den nederlandske regering anfoert, at henvisningen til en ydelse i henhold til Werkloosheidswet, naar den fortolkes strengt, ikke maa opfattes saaledes, at der hermed er opstillet et bopaelskrav for at kunne opnaa godtgoerelsen. Henvisningen skal derimod tjene som bevis paa, at arbejdstageren ikke baerer ansvaret for arbejdsforholdets ophoer. Werkloosheidswet indeholder mekanismer, som en arbejdstager kan benytte til at modsaette sig en opsigelse. Henvisningen til en ret til ydelse i henhold til naevnte lov har til formaal at sikre, at alle disse muligheder er blevet udtoemt. At der oppebaeres en arbejdsloeshedsydelse i en anden medlemsstat kan foelgelig ikke erstatte retten til ydelse i henhold til Werkloosheidswet, da arbejdsloeshedsydelser i andre medlemsstater er knyttet til andre forudsaetninger.
45 Den franske regering har anfoert, at det foreliggende tilfaelde vedroerer det grundlaeggende problem, om det er muligt at eksportere sociale fordele i forordning nr. 1612/68's forstand. Der er for det foerste ikke tale om en bopaelsklausul i traditionel forstand. Retspraksis om bopaelskrav (39) kan derfor ikke anvendes paa det foreliggende tilfaelde. Spoergsmaalet om, hvorvidt en graensearbejder kan paaberaabe sig forordning nr. 1612/68, er dog vigtigere. Det er netop ikke bestemt i forordning nr. 1612/68, at sociale fordele kan eksporteres. Der er gode grunde til, hvad arbejdsloeshedsydelser angaar, at henvise en graensearbejder til bopaelsstatens lovgivning.
46 Da den omtvistede nederlandske ordning hviler paa en objektiv skelnen, medfoerer den ifoelge den franske regering ikke nogen indirekte forskelsbehandling. En arbejdsloes graensearbejder befinder sig objektivt set i en anden situation end en arbejdsloes vandrende arbejdstager, der har bopael i den stat, han har beskaeftigelse i.
47 Det forhold, at graensearbejdere naevnes i betragtningerne til forordning nr. 1612/68, uden at der er opstillet nogen regel om dem i selve forordningsteksten, giver anledning til at slutte, at der ikke er opstillet nogen specifik regulering for graensearbejde i forordning nr. 1612/68. Desuden kan de mere specielle bestemmelser i forordning nr. 1408/71 ikke drages i tvivl paa grundlag af forordning nr. 1612/68.
48 Det er kun i sjaeldne tilfaelde - og maaske slet ikke - muligt at eksportere sociale fordele i forordning nr. 1612/68's forstand. Adgangen til eventuelt at bevilge ydelser skal begraenses til at omfatte de tilfaelde, hvor der er en umiddelbar forbindelse med et bestaaende eller et tidligere arbejdsforhold i en anden medlemsstat. I det konkrete tilfaelde kunne der bestaa en tilknytning som foelge af, at der i de implicerede nationale retssystemer foreligger situationer, der ligner hinanden. Sagsoegeren i hovedsagen henhoerer som bekendt ikke under den nederlandske, men til gengaeld under den tyske lovgivning om arbejdsloeshed. Dette forhold kan i givet fald opfattes som vaerende aekvivalent.
49 Kommissionen har under henvisning til Domstolens relevante praksis (40) gjort gaeldende, at godtgoerelsen er en social fordel i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Den har desuden anfoert, at den omtvistede nederlandske ordning indeholder en skjult indirekte forskelsbehandling, der strider mod artikel 7 i forordning nr. 1612/68. Efter Kommissionens opfattelse ses der ikke at foreligge nogen omstaendigheder, der kan begrunde denne forskelsbehandling.
50 Ifoelge Domstolens faste praksis er sociale fordele alle de fordele, »som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, almindeligvis indroemmes indenlandske arbejdstagere, hovedsagelig paa grund af deres objektive status som arbejdstagere ... og hvis udvidelse til ogsaa at gaelde for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, derfor forekommer egnet til at fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet« (41).
51 Som det allerede fremgik tydeligt ved undersoegelsen af, om godtgoerelsen udgoer en arbejdsloeshedsydelse, er godtgoerelsen en direkte foelge af det arbejdsforhold, der er bragt til ophoer forinden. Efter min opfattelse kan man saaledes uden problemer gaa ud fra, at der er tale om en fordel, som ydes arbejdstageren i hans objektive egenskab af arbejdstager. Hvis ansoegeren ikke havde vaeret arbejdstager under bestemte betingelser, ville der slet ikke vaere nogen begrundelse for at bevilge ydelsen. For saa vidt befinder den arbejdstager, som har bopael i den stat, hvor han er beskaeftiget, og den person, der er graensearbejder, sig i objektivt set samme situation (42). For saa vidt som godtgoerelsen i hvert fald delvis kan afboede de oekonomiske konsekvenser for den arbejdstager, der ufrivilligt er blevet arbejdsloes, er godtgoerelsen ogsaa egnet til at fremme mobiliteten inden for Faellesskabet. Den oekonomiske risiko ved faren for arbejdsloeshed kan absolut stille sig i vejen for, at en person paabegynder et arbejde i en anden medlemsstat. Enhver foranstaltning, der kan mildne foelgerne ved arbejdsloeshed, fremmer efter min opfattelse derfor mobiliteten. Bevidstheden om selv i tilfaelde af arbejdsloeshed ikke at vaere udsat for oekonomisk ruin, kan i hoej grad styrke lysten til at paabegynde et loennet beskaeftigelsesforhold i en anden medlemsstat.
52 Det forhold, at midlerne potentielt er begraensede, og en ydelsesbevilling derfor kan vaere udelukket, betyder efter min opfattelse ikke, at man noedvendigvis maa se anderledes paa sagen. For det foerste har spoergsmaalet om en udtoemning af budgettet i hvert fald hidtil vaeret af rent hypotetisk karakter. For det andet har Domstolen endog betegnet en fordel, der tildeles efter et skoen (43), som en social fordel i bestemmelsens forstand. Det, at der bestaar et begrundet haab om tildeling af ydelsen ved forsikringsbegivenhedens indtraeden, lader til at vaere en tilstraekkelig ansporing til, at mobiliteten fremmes. I det foreliggende tilfaelde foreligger der - som det allerede er tydeliggjort ovenfor - endog et egentligt krav. Man maa derfor antage, at den fordel, der er forbundet med vedkommendes objektive egenskab af arbejdstager, kan fremme arbejdstagernes mobilitet.
53 Den nederlandske regerings paastand om, at adgangen til de sociale fordele kun har til formaal at fremme integrationen i den stat, hvor vedkommende har beskaeftigelse (44), og derfor ikke kan gives en graensearbejder, der noedvendigvis har sin bopael i en anden medlemsstat, er efter min opfattelse et ensidigt og forenklet argument.
54 Det kan antages, at den »normale vandrende arbejdstager«, som man ogsaa kunne kalde prototypen paa en vandrende arbejdstager, bosaetter sig i den stat, hvor han har beskaeftigelse. Lettes hans integration paa den nye bopael, saa er dette derfor ogsaa medvirkende til at fremme hans mobilitet.
55 Strukturen i forordning nr. 1408/71 og nr. 1612/68 viser, at Faellesskabets lovgiver er gaaet ud fra denne »normale type« vandrende arbejdstager. En graensearbejder udgoer for saa vidt en undtagelse, som der er taget udtrykkeligt hensyn til i forordning nr. 1408/71 (45). I forordning nr. 1612/68 er der netop ikke opstillet saadanne afvigende saerregler for graensearbejdere. Alligevel maa man gaa ud fra, at Faellesskabets lovgiver ved udstedelsen af forordning nr. 1612/68 ogsaa havde graensearbejderne med i sine overvejelser. I betragtningerne til forordningen naevnes det udtrykkeligt, at »graensearbejdere« (46) er begunstiget i henhold til forordningen.
56 Heraf kan der efter min opfattelse imidlertid kun udledes, at en graensearbejder uindskraenket skal have samme retsstilling som den, der i forordning nr. 1612/68 indroemmes vandrende arbejdstagere. Dette er efter min opfattelse ogsaa sagligt korrekt, for en graensearbejder er uden tvivl ligeledes en vandrende arbejdstager, der opviser mobilitet ved at indgaa et arbejdsforhold i en anden medlemsstat. Hvis der ikke er nogen objektiv begrundelse for at behandle graensearbejdere paa saerlig vis, som det f.eks. er tilfaeldet i forordning nr. 1408/71, saa maa den retsstilling, der er givet i faellesskabsretten, gaelde uindskraenket for graensearbejdere.
57 Den nederlandske og den franske regerings frygt for, at man ved denne bedoemmelse af graensearbejdernes position giver adgang til at eksportere socialhjaelpsydelser, hvilket udtrykkeligt er forbudt i forordning nr. 1408/71 (47) og indirekte soeges hindret i forordning nr. 1612/68, er efter min opfattelse ubegrundet.
58 Bevillingen af en social fordel skal vaere knyttet til det konkrete arbejdsforhold. Dette krav er der i hvert fald i det vaesentlige taget hensyn til, i og med at Domstolen ved sin definition af begrebet sociale fordele laegger vaegt paa den paagaeldendes objektive status som arbejdstager og paa arbejdsforholdet. Der er ikke tale om, at man i fremtiden paa grundlag af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 vil udbetale alle former for socialhjaelpsydelser paa tvaers af graenserne. Netop gennem tilknytningen til arbejdstageregenskaben og arbejdsforholdet udelukkes de klassiske socialhjaelpsydelser.
59 Paa baggrund heraf skal det undersoeges, om den maade, betingelserne for at opnaa godtgoerelsen er udformet paa, medfoerer en skjult forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.
60 Af godtgoerelsesordningen fremgaar der ikke udtrykkeligt noget bopaelskrav; dette fremkommer kun gennem det samspil, der er mellem ordningen og Werkloosheidswet. Bopaelskravet er imidlertid ufravigeligt. Det er en absolut betingelse for at kunne opnaa et fordringsgrundlag for krav i henhold til Werkloosheidswet, og uden dette grundlag er der ikke mulighed for at faa bevilget en godtgoerelse i henhold til ordningen. Som foelge af denne obligatoriske forbindelse er det korrekt at betragte bopaelskravet som en betingelse for at opnaa en godtgoerelse i henhold til ordningen.
61 Bopaelskravet medfoerer paa sin side udtrykkeligt ikke nogen skelnen hvad angaar ansoegerens nationalitet. Ifoelge Domstolens faste praksis er der dog ogsaa forbud mod en skjult forskelsbehandling, der foerer til samme resultat (48). Kravet om at have bopael i indlandet kan have netop denne konsekvens, da de nederlandske statsborgere normalt lettere (49) vil kunne opfylde kravet end de vandrende arbejdstagere, der foerst skal flytte (50) eller ogsaa bibeholder deres bopael i udlandet - saaledes som en graensearbejder goer det.
62 En skelnen, der beror paa, om den eventuelle ydelsesmodtager har sin bopael i ind- eller udlandet, kan imidlertid ikke anses for en ulovlig forskelsbehandling, saafremt den er noedvendig af saglige grunde. Det kan udmaerket taenkes, at bopaelskravet er berettiget i Werkloosheidswet og foerst gennem henvisningen i godtgoerelsesordningen foerer til resultater, der strider mod faellesskabsretten.
63 Den nederlandske regering har anfoert, at det ved henvisningen til Werkloosheidswet i sidste ende ikke drejer sig om arbejdstagerens bopael, men derimod om at sikre, at visse materielle forudsaetninger angaaende omstaendighederne ved arbejdsforholdets ophoer er opfyldt; efter min mening skal saadanne grunde i hoej grad anses for berettiget.
64 Er forudsaetningerne imidlertid udformet saaledes, at de, allerede inden der er foretaget en undersoegelse af de relevante forhold, udelukker, at ansoegeren kan opnaa ydelsen, saa er denne skelnen under alle omstaendigheder uforholdsmaessig. Er der tale om en graensearbejder, er det nemlig tilstraekkeligt at kraeve, at vedkommende paaviser, at det ikke er ham selv, men derimod hans arbejdsgiver, der har bragt arbejdsforholdet til ophoer.
65 Er der tale om en graensearbejder, skal man derfor se bort fra forudsaetningen om, at der foreligger et krav i henhold til Werkloosheidswet - en forudsaetning, der udelukker en godtgoerelse, saafremt vedkommende ikke har sin bopael i indlandet.
66 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares saaledes: En ydelse i henhold til godtgoerelsesordningen skal anses for en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Kravet om, at den paagaeldende arbejdstager skal have bopael i Nederlandene, skal i saa fald anses for en efter forordningens artikel 7 forbudt forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.
C - Forslag til afgoerelse
67 Paa baggrund af de ovenstaaende overvejelser foreslaar jeg, at de praejudicielle spoergsmaal besvares som foelger:
»1) Forordning (EOEF) nr. 1408/71 finder ikke anvendelse paa en ydelse som den, der er omhandlet i ordningen om udtraedelsesgodtgoerelse til arbejdstagere i landbruget, som ikke er afhaengig af arbejdsloeshedsperiodens laengde, og som udgoer en del af et system af foranstaltninger til forbedring af strukturen i landbruget, hvorved bemaerkes, at et vaesentligt formaal med ordningen er at fremme hel eller delvis nedlaeggelse af bedrifter og landmaends ophoer inden for erhvervet.
2) En ydelse i henhold til godtgoerelsesordningen skal anses for en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68. Kravet om, at den paagaeldende arbejdstager skal have bopael i Nederlandene, skal i saa fald anses for en efter forordningens artikel 7 forbudt forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.«
(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, senest aendret ved Raadets forordning (EF) nr. 1290/97 af 27.6.1997 (EFT L 176, s. 1).
(2) - Forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467, berigtiget i JO L 295 af 7.12.1968, s. 12); senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2434/92 af 27.7.1992 (EFT L 245, s. 1).
(3) - »Vergoedingsregeling voor uittreding van werknemers in de landbouw«; Bestuursbesluit - administrativ afgoerelse - nr. 403 fra Stichting Ontwikkelings- en Saneringsfonds voor de Landbouw - Fonden for Udvikling og Rationalisering i Landbruget - Stcrt. 1988, 114, som aendret senere, herefter »ordningen«.
(4) - Begrebet »landmand« omfatter aabenbart de personer, der som selvstaendige erhvervsdrivende driver en landbrugsbedrift (min egen fodnote).
(5) - Artikel 4, litra a)-e), i godtgoerelsesordningen.
(6) - Artikel 4, litra f), sammenholdt med artikel 3 i godtgoerelsesordningen.
(7) - Dom af 27.3.1985, sag 122/84, Sml. s. 1027.
(8) - Sag 261/83, Sml. s. 3199.
(9) - Jf. sag 261/83, som anfoert ovenfor, praemis 13.
(10) - Sag 122/84, som anfoert ovenfor.
(11) - Sag 122/84, som anfoert ovenfor, praemis 16.
(12) - Jf. artikel 71, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71.
(13) - Sag C-111/91, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 817.
(14) - Sag C-111/91, som anfoert ovenfor, praemis 21.
(15) - Jf. sag 122/84, som anfoert ovenfor.
(16) - Mine fremhaevelser.
(17) - Fondens opgave er i det vaesentlige at gennemfoere faellesskabsretlige strukturtiltag; den paagaeldende godtgoerelse skal dog anses for en foranstaltning i henhold til medlemsstatens ret.
(18) - Dom af 16.7.1992, sag C-78/91, Hughes, Sml. I, s. 4839, og sag C-111/91, som anfoert ovenfor.
(19) - Begrebet »fortsat arbejdsloeshed« skal forstaas som i dom af 2.8.1993, sag C-66/92, Acciardi, Sml. I, s. 4567, praemis 17.
(20) - Dom af 8.7.1992, sag C-102/91, Knoch, Sml. I, s. 4341, praemis 44.
(21) - Sag C-111/91, praemis 28, og sag C-78/91, praemis 14.
(22) - Dette er indholdet af dommene i sag C-111/91 og C-78/91, som anfoert ovenfor.
(23) - Jf. sag C-111/91, praemis 29, med yderligere henvisninger.
(24) - Jf. sag C-111/91, praemis 30, og sag C-78/91, praemis 15 ff.
(25) - Jf. artikel 1, litra j), i forordning nr. 1408/71. Dette begreb skal principielt fortolkes bredt, jf. dom af 9.7.1987, forenede sager 82/86 og 103/86, Laborero og Sabato, Sml. s. 3401, praemis 23 ff.
(26) - Beleidsregeling.
(27) - Denne opfattelse stemmer overens med definitionen af »lovgivning« i artikel 1, litra j), i forordning nr. 1408/71, hvorefter dette begreb i forhold til enhver medlemsstat betyder »bestaaende og fremtidige love, administrative forskrifter, vedtaegtsmaessige bestemmelser og alle andre gennemfoerelsesregler vedroerende de i artikel 4, stk. 1 og 2, naevnte sociale sikringsgrene eller sikringsordninger, eller de i artikel 4, stk. 2a, omhandlede saerlige ikke-bidragspligtige ydelser«. Mine fremhaevelser.
(28) - EFT L 106, s. 28.
(29) - EFT L 121, s. 36.
(30) - I forordningens artikel 10a henvises der dog hvad angaar ikke-bidragspligtige kontantydelser til lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat.
(31) - Jf. sag C-66/92, som anfoert ovenfor.
(32) - Dom af 15.12.1976, sag 39/76, Sml. s. 1901.
(33) - Godtgoerelsesordningens artikel 5, litra a).
(34) - Godtgoerelsesordningens artikel 7, stk. 2.
(35) - Dom af 12.6.1986, sag 1/85, Miethe, Sml. s. 1837, praemis 9.
(36) - Sag 1/85, praemis 19.
(37) - Jf. sag 122/84, som anfoert ovenfor.
(38) - Sag C-111/91, praemis 21.
(39) - Jf. dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sotgiu, Sml. s. 153, af 17.11.1992, sag C-279/89, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 5785, og sag C-111/91, som anfoert ovenfor.
(40) - Dom af 21.6.1988, sag 39/86, Lair, Sml. s. 3161, af 13.12.1972, sag 44/72, Marsman, Sml. s. 1243, og af 14.1.1982, sag 65/81, Reina, Sml. s. 33.
(41) - Sag 65/81, praemis 12; dom af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 20, af 6.6.1985, sag 157/84, Frascogna, Sml. s. 1739, praemis 20, sag 39/86, a.st., praemis 21, og dom af 27.5.1993, sag C-310/91, Schmid, Sml. I, s. 3011, praemis 18.
(42) - Jf. dom af 11.8.1995, sag C-80/94, Wielockx, Sml. I, s. 2493, praemis 20.
(43) - Jf. sag 65/81, som anfoert ovenfor.
(44) - Dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071.
(45) - Jf. f.eks. artikel 71 i forordning nr. 1408/71.
(46) - Denne fodnote er kun relevant i den tyske version.
(47) - Jf. artikel 4, stk. 4, og artikel 10a i forordning nr. 1408/71.
(48) - Jf. sag 152/73, praemis 11; jf. i samme retning ogsaa dom af 8.5.1990, sag C-175/88, Biehl, Sml. I, s. 1779, praemis 13.
(49) - Jf. sag C-111/91, praemis 10.
(50) - Jf. sag C-279/89, praemis 42.