61986CC0039_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Lair, der er sagsoeger i hovedsagen, er fransk statsborger . Hun har vaeret bosat i Tyskland siden i hvert fald 1979 . Hun var i Tyskland ansat i Deutsche Bank i toethalvt aar fra 1 . januar 1979 til 30 . juni 1981 . Hun modtog derefter statslig arbejdsloeshedsunderstoettelse fra 1 . juli 1981 til 31 . oktober 1982 ( med et mellemliggende omskolingskursus fra 1 . september 1981 - 31 . august 1982 ), havde beskaeftigelse i november maaned 1982, var arbejdsloes og modtog understoettelse fra staten fra 1 . december 1982 til 20 . april 1983; hun havde derefter beskaeftigelse i tre maaneder og var igen arbejdsloes og modtog understoettelse fra 2 . august 1983 til 30 . december 1984 .
Hun begyndte derefter et magisterstudium i romansk og germansk sprog og litteratur ved Hannover' s universitet . Hun indgav ansoegning om uddannelsesstoette, som blev afslaaet den 18 . september 1984 . Hendes klage over afslaget blev afvist af universitetet den 19 . oktober 1984 med den begrundelse, at udlaendinge kun kunne modtage uddannelsesstoette, hvis de havde haft mindst fem aars lovlig heltidsbeskaeftigelse i Forbundsrepublikken og derfor havde betalt skatter og bidrag til den sociale sikring . Arbejdsloeshedsperioder kunne ikke medregnes .
Kravet om, at udlaendinge, der er bosiddende i Tyskland, skal have haft fem aars lovlig beskaeftigelse, fremgaar af §8, stk . 2, i forbundsloven om uddannelsesstoette . I henhold til lovens §8, stk . 1, kan uddannelsesstoette blandt andet ydes til personer, der som boern af EF-borgere frit kan indrejse i eller bosaette sig i Forbundsrepublikken . Foraeldre til saadanne boern skal kun have arbejdet i tre aar, hvori medregnes arbejdsloeshedsperioder .
Lair indbragte universitetets afslag for Verwaltungsgericht Hannover og gjorde gaeldende, at omskolings - og arbejdsloeshedsperioderne, hvorunder hun var berettiget til arbejdsloeshedsunderstoettelse, skulle ligestilles med beskaeftigelsesperioder ved beregningen af de fem aar . Sagsoegeren har endvidere anfoert, at eftersom personer, hvis foraeldre har arbejdet i Forbundsrepublikken i tre aar, inklusive arbejdsloeshedsperioder, er stoetteberettiget, indebaerer det en forskelsbehandling ( der menes antagelig mellem udlaendinge ) i strid med EOEF-Traktatens artikel 7, saafremt hun naegtes stoette med den begrundelse, at hun ikke har haft fem aars beskaeftigelse . Sagsoegeren har endvidere anfoert, at uddannelsesstoette er en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 ( EFT 1968 II, s . 467 ).
Verwaltungsgericht Hannover, der i medfoer af artikel 177 har forelagt naervaerende praejudicielle sag, anfoerte, at tysk lovgivning skal fortolkes saaledes, at der kraeves fem aars faktisk beskaeftigelse mod vederlag, idet uddannelsesstoette efter lovgivers klare oenske kun skal ydes udlaendinge, som ved eget arbejde har bidraget til nationalproduktet og dermed til den sociale ordning, som finansierer stoetten . Verwaltungsgericht anfoerte endvidere, at sondringen i tysk lovgivning mellem studenter, der stoetter ret paa deres egen tidligere beskaeftigelse i Tyskland, og uddannelsessoegende, hvis rettigheder hviler paa deres foraeldres beskaeftigelse, ikke er en forskelsbehandling, der strider mod den tyske grundlov . Retten fandt det imidlertid tvivlsomt, om en person for at kunne kraeve ydelser med hjemmel i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 fortsat skal have arbejdstagerstatus, og om kravet om fem aars beskaeftigelse var i strid med EOEF-Traktatens artikel 7 . Det af universitetet fremfoerte anbringende om, at det foelger af "skatteborgerprincippet", at kun en person, som har bidraget til nationalproduktet, er stoetteberettiget, fandt retten "ikke utvivlsomt ". Retten fremhaevede sammenhaengen mellem arbejdstagerstatus og retten til sociale fordele i henhold til forordning nr . 1612/68 saavel som sammenhaengen mellem stk . 2 og stk . 3 i forordningens artikel 7 . Verwaltungsgericht fandt det foelgelig noedvendigt at indhente Domstolens bistand med henblik paa afgoerelsen af, om sagsoegeren kunne kraeve stoette med hjemmel i Traktatens artikler 48 og 49 og artikel 7 i forordning nr . 1612/68, eller - i benaegtende fald - om afslaget paa at yde sagsoegeren stoette udgjorde en forskelsbehandling i strid med Traktatens artikel 7 .
For Domstolen foreligger herefter foelgende spoergsmaal til afgoerelse :
"1 ) Skal faellesskabsretten fortolkes saaledes, at en statsborger fra en medlemsstat i Det Europaeiske Faellesskab, der er rejst ind i en anden medlemsstat som arbejdstager og dér har opgivet sin beskaeftigelse for at paabegynde en erhvervskvalificerende uddannelse ( i den konkrete sag et universitetsstudium i romansk og germansk litteratur og sprog ), i denne forbindelse har krav paa uddannelsesstoette paa samme vilkaar som statens egne borgere, dvs . som en social ydelse efter et egnetheds - og trangskriterium?
2 ) Strider det mod forbudet mod forskelsbehandling i EOEF-Traktatens artikel 7, at der i en medlemsstat tildeles uddannelsesstoette til indenlandske statsborgere udelukkende efter et egnetheds - og trangskriterium i forbindelse med gennemfoerelse af en erhvervskvalificerende hoejere uddannelse, mens statsborgere fra andre medlemsstater herudover skal opfylde den betingelse, at de foer paabegyndelsen af uddannelsen har haft beskaeftigelse i medlemsstaten i mindst fem aar?"
Artikel 7 i forordning nr . 1612/68 har foelgende indhold ( af relevans for sagen her ):
"1.En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses - og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse af faget eller genansaettelse .
2.Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere .
3 . Arbejdstageren har samme ret til paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere at deltage i uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner, omskolings - og revalideringscentre ."
Det fremgaar, at der ikke opkraeves noget gebyr for Lair' s studium . Den "uddannelsesstoette", som hun ansoegt om, skal alene bruges til hendes underhold og ydes i form af et laan, som skal tilbagebetales i loebet af et vist antal aar efter afslutningen af studiet .
Vedroerende det foerste spoergsmaal bemaerkes, at forordning nr . 1612/68 omhandler "arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ". Betingelsen for, at Lair kan kraeve de rettigheder, artikel 7 giver, er, at hun stiller krav i egenskab af "arbejdstager ". Dette har Domstolen for nylig fremhaevet i sag 316/85, Centre public mod Lebon ( dom af 18 . juni 1987 ), hvori Domstolen har fastslaaet, at en arbejdssoegende og en arbejdstagers boern ikke kan paaberaabe sig artikel 7 .
Det er imidlertid efter gaeldende ret klart, at begrebet "arbejdstager" skal fortolkes som et faellesskabsretligt begreb - begrebet er ikke forskelligt fra en medlemsstat til en anden og kan ikke indsnaevres ved internretlige forskrifter ( sag 75/63, Hoekstra mod Bestuur der Bedrifjsvereniging voor Detailhandel en Ambachten ( Sml . 1954-1964, s . 471 ). Selv om bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevaegelighed "(( alene )) daekker ... udoevelsen af faktisk og effektiv beskaeftigelse, med udelukkelse af beskaeftigelsesformer, der har et saa lidet omfang, at de fremstaar som et rent marginalt supplement" og "alene garanterer den frie bevaegelighed for personer, der udoever eller oensker at udoeve en oekonomisk aktivitet", maa begrebet "arbejdstager" fortolkes vidt ( sag 53/81, Levin mod Staatssecretaris van Justitie, Sml . 1982, s . 1035, 1050 ). I sag 66/85, Lawrie-Blum mod Land Baden-Wuerttemberg ( dom af 3 . juli 1986 ), fastslog Domstolen, at det afgoerende kriterium for, om en person er arbejdstager, er, at han eller hun i vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger .
Efter alt foreliggende i sagen kan det laegges til grund, at sagsoegeren benyttede sin ret til at bosaette sig i Tyskland som arbejdstager, jfr . Traktatens artikel 48; i de perioder, hvorunder hun havde beskaeftigelse, samt - af betydning for anvendelsen af forordning nr . 1612/68 - i de perioder, hvor hun var arbejdsloes, hvilket efter det oplyste var ufrivilligt, saavel som mens hun var under omskoling og modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse, var hun "arbejdstager ". Hun kunne derfor under denne periode udoeve sine rettigheder i henhold til den naevnte forordning, medmindre der lovligt kan kraeves mindst fem aars beskaeftigelse, foer hun kan betragtes som arbejdstager .
Spoergsmaalet, om fem aar er rimeligt som en undtagelsesfri norm ved afgoerelsen af, om en person reelt er arbejdstager i forordningens forstand, behandles i forelaeggelseskendelsen og er blevet indgaaende droeftet under sagen . Det er hensigtsmaessigt at behandle dette punkt foerst og derefter se naermere paa bestemmelserne i artikel 7, stk . 2 og 3 .
For saa vidt angaar de rettigheder, som artikel 48 hjemler, er det klart, at der ikke kan foreskrives nogen "optjeningsperiode ". Det ligger i retten til at bosaette sig i en anden medlemsstat for at arbejde dér, at den paagaeldende ikke befandt sig dér fra begyndelsen . Idet jeg ser bort fra spoergsmaalet, om en person har ret til at indrejse for at soege arbejde, bemaerkes, at det afgoerende ved anvendelsen af artikel 48, stk . 3, litra a ) og b ), er, om den paagaeldende har accepteret et beskaeftigelsestilbud . I bekraeftende fald opnaas retten umiddelbart, under forbehold naturligvis af de begraensninger, der vedroerer saadanne forhold som hensynet til den offentlige sikkerhed . En person behoever ikke at have arbejdet i et vist tidsrum for at kunne betragtes som arbejdstager .
Efter forordningen er situationen en anden . Det er ikke tilstraekkeligt, at det godtgoeres, at en person har accepteret et tilbud om beskaeftigelse . Han skal vaere arbejdstager i vedkommende medlemsstat .
Dette indebaerer efter min mening, at han skal have udoevet sin ret til at bosaette sig for at paabegynde en beskaeftigelse og opholde sig i opholdsstaten i egenskab af arbejdstager, og at han skal udoeve en egentlig og faktisk beskaeftigelse ( Levin ), der udviser de ufravigelige kendetegn paa et arbejdsforhold ( Lawrie-Blum ). Hvis den paagaeldende er i landet som arbejdstager i denne betydning, er bagvedliggende hensyn bag flytningen ( f.eks . at han oensker, at hans kone og boern skal bo i et saerligt behageligt omraade eller i naerheden af en bestemt uddannelsesinstitution ) uden betydning . Men hvis han ikke flytter til opholdsstaten som reel arbejdstager, men f.eks . for at paabegynde et studium eller skaffe sig en kortvarig, relevant erfaring foer paabegyndelsen af studierne, saa mener jeg ikke, at han kan betragtes som arbejdstager ved anvendelsen af forordningens artikel 7, stk . 2 og 3, selv om han i dette tidsrum udoever en faktisk og effektiv beskaeftigelse, der opfylder kriteriet i Lawrie-Blum-dommen . Kun personer, der reelt opholder sig i en medlemsstat qua arbejdstager, kan goere krav paa rettighederne i henhold til de naevnte bestemmelser .
Hvis det er klart, at en person reelt er arbejdstager, kan vedkommendes rettigheder i henhold til forordningen ikke begraenses ved et krav om beskaeftigelse i en vis periode . Domstolen har dommene i sag 249/83 ( Hoeckx mod Openbaar Centrum voor Maatschappelijk Welzijn, Sml . 1985, s . 973 ), og sag 122/84 ( Scrivner mod Centre public d' aide sociale de Chastre, Sml . 1985, s . 1027 ), fastslaaet, at der ikke kunne stilles krav om, at en person havde haft bopael i et vist mindstetidsrum, foer den paagaeldende var berettiget til de konkret omhandlede sociale fordele . Det fremgaar imidlertid klart af begge de naevnte sager, at de beroerte personer var vandrende arbejdstagere, og de betegnes som saadanne . Hvis det derimod er tvivlsomt, om en person er arbejdstager, foreligger der en anden problemstilling . Efter min mening kan det vaere rimeligt at tage hensyn til, i hvor lang en periode en person har opholdt sig i en medlemsstat, samt til, hvad den paagaeldende har foretaget sig, med henblik paa at afgoere, om han reelt er i landet som arbejdstager .
Hvis man ved den praktiske anvendelse af forordningen lovligt kan anvende en bestemt testperiode som rettesnor ( hvad jeg mener, man kan ) ved afgoerelsen af, om en person er arbejdstager, saa mener jeg dog ikke, at perioden kan vaere laengere end et aar . Det kan paa ingen maade begrundes at kraeve fem aar som bevis for, at en person reelt er i landet i egenskab af arbejdstager . Hvis det imidlertid endog foer udloebet af naevnte periode er klart ( hvilket sandsynligvis vil hoere til undtagelserne ), at en person indrejste for at tage beskaeftigelse og opnaaede reel arbejdstagerstatus samt derefter besluttede at paabegynde en faglig uddannelse, saa kan denne person kraeve de rettigheder, som artikel 7, stk . 3, giver . Hvis forholdet ikke er klart, forekommer et tidsrum paa et aar mig at vaere et rimeligt kriterium ved afgoerelsen af, om den paagaeldende er arbejdstager i artikel 7' s forstand .
Det er klart, at ogsaa en periode paa et aar ikke noedvendigvis er et ufejlbarligt kriterium, eftersom den potentielle studerende muligvis ikke afskraekkes af et aars beskaeftigelse . Paa den anden side er det noedvendigt at fastsaette en eller anden graense, som ikke urimeligt sinker paabegyndelsen af en faglig uddannelse paa det rette tidspunkt . Som en praktisk rettesnor kan et aar godtages, medmindre det som tidligere naevnt selv foer udloebet af denne periode er klart, at en person opholder sig i landet som reel arbejdstager .
Det er ogsaa aabenbart, at der, naar problemet bedoemmes som anfoert, vil forekomme vanskelige tilfaelde; det er der intet nyt i, hverken for nationale forvaltningsmyndigheder eller domstole . Indtil der for stoette til underhold enten er indfoert en ordning baseret paa gensidighed mellem medlemsstaterne eller en aftale, hvorefter hver medlemsstat understoetter sine egne studerende, naar de laeser i en anden medlemsstat, er vanskelighederne nok uundgaaelige .
Jeg kan ikke acceptere, at beskaeftigelse i en periode - lige meget hvor kortvarig - noedvendigvis skulle vaere tilstraekkeligt til at begrunde krav paa en stoette til underhold i henhold til artikel 7 . Det kan ikke godtages, at en person, som aerligt oplyser : "Jeg indrejser som studerende", ikke skulle faa nogen stoette til underhold ifoelge forordningen, hvorimod den, der tager arbejde af en dags, en uges eller en maaneds varighed, og hvis hovedformaal med opholdet i medlemsstaten er at studere, paa den 1 ., den 7 . eller den 31 . dag skulle kunne sige : "Nu er jeg arbejdstager; giv mig stoette i henhold til artikel 7 ."
Det fremgaar af sagens faktiske omstaendigheder - og er, saa vidt jeg kan se, ogsaa lagt til grund af den nationale domstol - at sagsoegeren flyttede til Forbundsrepublikken og havde ophold dér som reel arbejdstager og var erhvervsmaessigt integreret i opholdsstaten . At kraeve, at sagsoegeren skal bevise, at hun har haft fem aars beskaeftigelse, naar forholdet efter det oplyste er, at hun var ufrivilligt arbejdsloes igennem en vaesentlig del af de otte aar, hvorunder hun har haft bopael i Tyskland, er efter min opfattelse en uhjemlet begraensning af hendes berettigede krav paa at blive betragtet som arbejdstager og herved opnaa ydelserne i henhold til artikel 7 .
Den tyske regering har imidlertid - med stoette af den danske regering, som ogsaa har afgivet indlaeg - anfoert, at da sagsoegeren blev studerende, mistede hun sin arbejdstagerstatus, hvorfor hun derfor i det mindste under studietiden ikke laengere har rettigheder i henhold til forordningen . Som modargument mod anbringendet om, at forordningens artikel 7 i henhold til Domstolens praksis ogsaa omfatter forhenvaerende arbejdstagere og forhenvaerende eller afdoede arbejdstageres familie ( jfr . f.eks . sag 32/75, Cristini mod SNCF, Sml . 1975, s . 1085 ), har den tyske regering anfoert, at saadanne afledede ydelser gives paa grundlag af den forhenvaerende arbejdstagers arbejdstagerstatus .
Selv om det vel er muligt, at nogle af de rettigheder, der gives ved forordningen, ikke tilkommer en studerende i den periode, hvor den paagaeldende laeser, saa foelger det ikke heraf, at en person, der er arbejdstager og beslutter at blive fuldtidsstuderende, ikke har nogen som helst rettigheder paa grundlag af forordningen . Dette afhaenger af indholdet af den hjemlede ret .
Selv om spoergsmaalet ikke udtrykkeligt henviser til ordlyden af forordningens artikel 7, stk . 3, er det praktisk at begynde med stk . 3, fordi bestemmelsen droeftes i forelaeggelseskendelsen i sammenhaeng med artikel 7, stk . 2, og fordi sagsoegeren, hvis den mere konkret formulerede bestemmelse i artikel 7, stk . 3, finder anvendelse, enten ikke behoever - eller alternativt er afskaaret fra - at stoette ret paa artikel 7, stk . 2 .
I henhold til artikel 7, stk . 3, i den engelske version er den ret, der hjemles, formuleret som retten til paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere at have "access to training in vocational training schools and retraining centers ". Det skal imidlertid bemaerkes, at omtalen af "access" ( adgang ) tilsyneladende ikke findes i de andre sprogversioner . Den franske version har saaledes foelgende indhold : "Il bénèficie également, au même titre et dans les mêmes conditions que les travailleurs nationaux, de l' enseignements des écoles professionnelles et des centres de réadaptation ou de rééducation ." I den tyske version : "Er kann mit gleichem Recht und unter den gleichen Bedingungen wie die inlaendischen Arbeitnehmer Berufsschulen und Umschulungszentren in Anspruch nehmen ."
Det er efter min mening utvivlsomt, at den omhandlede ret, hvad enten der taenkes paa adgangs - eller uddannelsesret, tilkommer arbejdstageren . Han kan udoeve den, og han har ret til at bruge den i fuldt omfang, selv om det indebaerer, at han ophoerer med sin beskaeftigelse under uddannelsen . Anerkendes det, at arbejdstageren i kraft af denne retsstilling kan foelge undervisningen paa en faglig uddannelsesinstitution, men at han, saa snart han tager dette skridt, mister retten til alle de fordele, der gives indenlandske arbejdstagere, fratager man bestemmelsen ethvert indhold, ja faktisk enhver mening . Det maa foelgelig antages, at hvis arbejdstageren optages paa en faglig uddannelsesinstitution, kan han kraeve samme behandling som en indenlandsk arbejdstager, der saa vidt ses ikke mister sin arbejdstagerstatus i bestemmelsens forstand, naar han bliver uddannelsessoegende, og som jo modtager den uddannelsesstoette, tvisten her drejer sig om .
Jeg er ikke enig i, at artikel 7, stk . 3, kun finder anvendelse paa arbejdstagere, som er studerende paa deltid, og som ubestridt kan kraeve rettigheder som arbejdstagere . Hvis de har heltidsbeskaeftigelse, har de maaske ikke behov for stoette til underhold . Det er foerst og fremmest den student, som gaar i gang med en heltidsuddannelse, som har behov for stoette .
Det er imidlertid gjort gaeldende, at alle de rettigheder, der hjemles, kun gaelder under forbehold af, at den paabegyndte uddannelse har sammenhaeng med den tidligere udoevede beskaeftigelse . Efter min mening indeholder artikel 7, stk . 3, hverken udtrykkeligt eller forudsaetningsvis en saadan begraensning, for saa vidt angaar uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner . Jeg anser den paastaaede begraensning for uforenelig med forordningens maal, som er at fremme arbejdskraftens bevaegelighed paa grundlag af lige vilkaar, hvorved det i forordningen anerkendes, at der er "snaever sammenhaeng" mellem arbejdskraftens frie bevaegelighed, beskaeftigelsen og den faglige uddannelse .
Selv om man kan have forstaaelse for begrundelsen for afslaget ( nemlig at kun personer, som igennem fem aar har bidraget til nationalproduktet og betalt skatter, boer kunne modtage stoette ) saa mener jeg - hvilket tilsyneladende ogsaa var Verwaltungsgericht Hannover' s opfattelse - at der ikke kan tages hensyn hertil ved afgoerelsen . Rettighederne tilkommer arbejdstagere som saadan og ikke paa grundlag af deres bidrag til nationalproduktet . Det er dernaest efter min mening en ubefoejet begraensning af retsstillingen i henhold til artikel 7, stk . 3, at goere fem aar til en betingelse med henvisning til, at de fleste universitetsuddannelser varer fem aar . Det er ganske usandsynligt, at flertallet af arbejdstagerne under nogen omstaendigheder i loebet af dette tidsrum indbetaler et beloeb, der svarer til stoetten, i form af sociale bidrag . I sin yderste, logiske konsekvens vil synspunktet endvidere kunne foere til den opfattelse, at de beloeb, som ydes de uddannelsessoegende i stoette, boer afhaenge af, hvad de har indbetalt til den sociale ordning, som finansierer stoetten . Jeg deler ikke denne opfattelse .
Jeg mener heller ikke, at bestemmelserne i artikel 7, stk . 3, alene vedroerer retten til adgang til en uddannelse, hvorimod retten til uddannelsesstoette skulle falde uden for bestemmelserne . Hvis en af betingelserne for, at en indenlandsk arbejdstager kan faa adgang til en saadan uddannelse, er, at han faar stoette, saa indgaar stoetten blandt de vilkaar, en arbejdstager fra en anden medlemsstat skal kunne opfylde . Denne opfattelse forekommer mig at vaere i fuld overensstemmelse med Domstolens domme vedroerende forordningens artikel 12, som sikrer boern af en statsborger i en medlemsstat, der er eller har vaeret beskaeftiget i en anden medlemsstat, "adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse paa samme vilkaar som statsborgere i denne stat ". I henhold til Domstolens dom i sag 9/74, Casagrande mod Landeshauptstadt Muenchen, Sml . 1974, s . 773, omfatter denne bestemmelse "ikke alene reglerne vedroerende adgangen til undervisningen, men ogsaa de generelle foranstaltninger, der skal lette deltagelsen i denne"; hertil henregnes i naevnte sag indtaegtsbestemt uddannelsesstoette til indenlandske arbejdstageres boern . Ved dommen i sag 68/74, Alaimo mod Préfet du Rhône, Sml . 1975, s . 109, er det i overensstemmelse hermed fastslaaet, at artikel 12 omfatter "alle de rettigheder, der foelger af adgangen" til den uddannelse, som tilbydes boern af en borger i vedkommende stat . Ordene "paa samme vilkaar" anvendes saavel i artikel 12 som i artikel 7, stk . 3, og finder efter min opfattelse lige anvendelse paa stoette i begge tilfaelde .
Spoergsmaalet er herefter, om den uddannelse, som oenskes i sagen her, finder sted paa en faglig uddannelsesinstitution . Jeg er kommet til den konklusion, at "faglig uddannelse" kan finde sted paa et universitet ( jfr . mine forslag til afgoerelse i sagerne 293/85, Kommissionen mod Belgien, og 24/86, Blaizot mod universitetet i Liège m.fl .). I Brown-sagen delte baade Tyskland og Danmark tilsyneladende denne opfattelse . Hvis opfattelsen er rigtig, vil jeg for saa vidt betragte et universitet som en faglig uddannelsesinstitution, og jeg kan ikke se nogen gyldig grund til, at artikel 7, stk . 3, kun skulle omfatte visse af de uddannelsesinstitutioner, som giver faglig undervisning . Der er intet magisk ved ordet "skole" ( 1 ); paa engelsk er det ikke ualmindeligt, at dette ord inden for universitetsverdenen bruges til at betegne en universitetsafdeling, som f.eks . "law school" eller "medical school ".
Spoergsmaalet om uddannelsen er en faglig uddannelse, skal afgoeres efter de kriterier, Domstolen har fastlagt i Gravier-sagen, og som nu skal finde anvendelse i sag 293/85, Belgien . I de praejudicielle spoergsmaal benyttes udtrykket en "erhvervskvalificerende hoejere uddannelse", konkret et universitetsstudium i romansk og germansk litteratur og sprog, hvilket jeg tager som udtryk for, at den nationale domstol har lagt til grund, at studiet er en faglig uddannelse, idet henvisningerne til forordningens artikel 7, stk . 3, og til Traktatens artikler 7 og 128 samt til Gravier-sagen ellers vanskeligt kan forstaas . Hvis dette er korrekt, mener jeg, at en arbejdstager, der paabegynder et saadant erhvervsfagligt studium, under de i forelaeggelseskendelsen angivne faktiske omstaendigheder har krav paa at blive omfattet af artikel 7, stk . 3, og saaledes kan kraeve stoette paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere . Hvis den forelaeggende ret ikke allerede har truffet sin afgoerelse vedroerende dette spoergsmaal, maa dens afgoerelse af, om der her er tale om faglig uddannelse, traeffes under hensyn til Gravier - og Belgien-dommene .
Artikel 7, stk . 2, sikrer retten til at nyde de samme sociale fordele som indenlandske arbejdstagere . Domstolen har i en raekke sager fortolket dette begreb saaledes, at det omfatter de fordele, som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, indroemmes indenlandske arbejdstagere paa grund af deres objektive status som arbejdstagere, eller alene fordi de har bopael paa det nationale omraade ( jfr . sag 261/83, Castelli mod Office national des pensions pour travailleurs salariés, Sml . 1984, s . 3199 ). Spoergsmaalet er herefter, om en arbejdstager med statsborgerskab i en medlemsstat, der i beskaeftigelsesoejemed tager bopael i en anden medlemsstat og derefter paabegynder en erhvervskvalificerende videregaaende uddannelse, har krav paa uddannelsesstoette som en social fordel paa samme vilkaar som opholdsstatens borgere .
Det Forenede Kongerige besvarer spoergsmaalet benaegtende under henvisning til lex specialis-princippet . Artikel 7, stk . 3, finder anvendelse i sagen, og dermed bliver artikel 7, stk . 2, uanvendelig . I modsat fald, haevdes det, er samme forhold reguleret i de to bestemmelser . Det Forenede Kongerige har dernaest haeftet sig ved ordet "also" i artikel 7, stk . 3, i forordningens engelske version, hvoraf det angiveligt fremgaar, at uddannelse i en faglig uddannelsesinstitution ( og dermed formentlig uddannelse i almindelighed ) adskiller sig klart fra de sociale fordele, der omhandles i artikel 7, stk . 2 .
Dette argument overbeviser mig ikke, selv om jeg indroemmer, at det har en vis styrke . For det foerste har Domstolen fastslaaet, at "social fordel" skal fortolkes i vid forstand, hvilket utvivlsomt er i overensstemmelse med forordningen . I sag 65/81 ( Reina mod Landeskreditbank Baden-Wuerttemberg, Sml . 1982, s . 33 ), der drejede sig om barselslaan, som ydedes indenlandske arbejdstagere af befolkningspolitiske hensyn, kendte Domstolen saaledes for ret, at "begrebet social fordel i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 ... ikke kun (( omfatter )) fordele, der ydes ifoelge et retligt krav, men ogsaa ydelser, der tildeles efter et skoen ". Det er klart, at saadanne fordele ikke er begraenset til kontantydelser, men de omfatter ogsaa saadanne ydelser . Ogsaa artikel 12 har Domstolen som tidligere naevnt fortolket vidt ( jfr . dommen i Casagrande-sagen ). Efter min mening kan uddannelsesstoette i almindelighed ganske naturligt henfoeres under begrebet "sociale fordele" for arbejdstagere uden at fortolke begrebet saerlig vidt .
Bliver artikel 7, stk . 2, uanvendelig paa grund af artikel 7, stk . 3?
Artikel 7, stk . 3, omfatter alene uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner . Der findes andre uddannelsesomraader, navnlig den almentdannende undervisning . Hvis artikel 7, stk . 3, skal forstaas saaledes, at den alene omhandler uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner, saa er stoette til anden uddannelse omfattet af artikel 7, stk . 2 . Hvis artikel 7, stk . 3, rettelig - modsat min opfattelse - skal fortolkes saaledes, at den alene vedroerer gebyrer eller adgangen til uddannelsen, er det ligeledes min opfattelse, at uddannelsesstoette til arbejdstagere paa faglige uddannelsesinstitutioner er omfattet af artikel 7, stk . 2, ligesom stoette til almentdannende undervisning .
Jeg mener ikke, at der kan argumenteres mod det anfoerte med henvisning til ordet "also" i den engelske version af artikel 7, stk . 3, og "également" i den franske . Forordningens koncipister var muligvis af den opfattelse, at det kunne haevdes, at mens almindelig uddannelse er en "social" fordel, er en faglig uddannelse en "beskaeftigelsesafhaengig" fordel, hvorfor risikoen for, at artikel 7, stk . 2, skulle blive fortolket som ikke omfattende sidstnaevnte fordel, maatte imoedegaas ved en saerlig bestemmelse herom i artikel 7, stk . 3 .
Det er herved uden betydning, at den under sagen omhandlede nationale lovgivning omfatter en gruppe borgere som helhed og ikke kun indenlandske arbejdstagere eller deres boern ( sag 76/72, Michel S . mod Fonds national de reclassement social des handicapés, Sml . 1973, s . 457, 464 ).
Sagsoegeren har foelgelig enten med hjemmel i artikel 7, stk . 3, hvis hendes studium er en uddannelse paa en faglig uddannelsesinstitution, eller, hvis der er tale om en almen uddannelse, med hjemmel i artikel 7, stk . 2, ret til at blive behandlet paa samme maade som indenlandske arbejdstagere, for saa vidt angaar uddannelsesstoette .
Det er gjort gaeldende, at denne opfattelse ikke er holdbar, eftersom uddannelses - og socialpolitikken alene henhoerer under medlemsstaternes kompetence, og Faellesskabet ikke maa regulere disse omraader .
Det er korrekt, at det fortsat tilkommer medlemsstaterne at bestemme, hvilken politik der skal foelges paa disse omraader . Domstolen har dog med al oenskelig tydelighed fastslaaet, at politikken paa disse omraader skal udformes saaledes, at den ikke kommer i strid med faellesskabsretten . I Casagrande-sagen udtalte Domstolen saaledes : "Skoent undervisnings - og uddannelsespolitikken ikke som saadan er et af de omraader, som ifoelge Traktaten henhoerer under faellesskabsinstitutionernes kompetence, foelger det ikke heraf, at udoevelsen af de befoejelser, der er tillagt Faellesskabet, er begraenset tilsvarende, naar den beroerer de foranstaltninger, som er truffet til gennemfoerelse af en politik paa f.eks . undervisnings - og uddannelsesomraadet" ( praemis 6 ). Og i Reina-sagen, hvor befolkningspolitiske hensyn blev paaberaabt, udtalte Domstolen efter at have anerkendt, at en medlemsstat har handlefrihed inden for dette omraade, at "dette ... imidlertid ikke (( betyder )), at Faellesskabet overskrider graenserne for sin kompetence, blot fordi udoevelsen heraf paavirker foranstaltninger, der er truffet til gennemfoerelse af denne politik" ( praemis 15 ). Artikel 7, stk . 2, skulle derfor ikke anses for uanvendelig paa barselslaan, "allerede fordi disse ydes af befolkningspolitiske grunde ".
Den tyske regering har henvist til forordning ( EOEF ) nr . 1251/70 af 29 . juni 1970 ( EFT 1970 II, s . 348 ) og gjort gaeldende, at forordningen ikke giver uddannelsessoegende ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér . De kan derfor ikke haevde, at de som arbejdstagere har nogen ret til at blive boende og paabegynde en uddannelse . Jeg mener ikke, at denne forordning er relevant her . Den omhandler efter min mening saerlige situationer, f.eks . at en arbejdstager har naaet pensionsalderen eller er blevet uarbejdsdygtig og varigt ophoerer med sin beskaeftigelse, eller at arbejdstageren arbejder i en anden medlemsstat, men bevarer sin bopael i den stat, hvor han arbejdede foer, og som han vender tilbage til en gang om maaneden . Den omstaendighed, at forordningen ikke naevner studerende, er efter min mening uden betydning for de under naervaerende sag rejste spoergsmaal .
Kan sagsoegeren endvidere kraeve saadan stoette med hjemmel i Traktatens artikel 7? Et saadant krav bestaar kun, hvis det princip, der er fastslaaet i Gravier-dommen, gaelder for stoette til underhold under faglig uddannelse . Det mener jeg ikke, det goer, af de grunde, jeg har anfoert i mit forslag til afgoerelse i Brown-sagen . Selv om Kommissionen i andre sager har indtaget det modsatte standpunkt, har den tilsyneladende tiltraadt denne opfattelse i Brown-sagen . Artikel 7 omfatter saa meget desto mindre stoette til uddannelse, der ikke er erhvervsrettet .
De forelagte spoergsmaal skal foelgelig efter min opfattelse besvares saaledes :
"En statsborger i én medlemsstat, der flytter til en anden medlemsstat og tager beskaeftigelse som arbejdstager, har krav paa en uddannelsesstoette, der tjener til de studerendes underhold, efter samme kriterier og paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere : a ) som en social fordel i henhold til artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68, for saa vidt angaar uddannelse af almen karakter, og b ) i henhold til forordningens artikel 7, stk . 3, for saa vidt angaar uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner ."
Spoergsmaalet om sagsoegerens omkostninger skal afgoeres af den nationale domstol . De udgifter, der er afholdt af de medlemsstater, der har afgivet indlaeg, og af Kommissionen, kan ikke godtgoeres .
(*) Oversat fra engelsk .
( 1 ) Den engelske, franske og tyske version anvender henholdsvis ordene school, école og Berufsschule .