61999CJ0321_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-321/99 P,
Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Lissabon (Portugal),
Alcântara Refinarias - Açúcares SA, Santa Iria de Azóia (Portugal),
og
Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR), Porto (Portugal),
ved advocaat G. van der Wal, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellanter,
angående appel af dom afsagt den 17. juni 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) i sag T-82/96, ARAP m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1889), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,
de andre parter i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved J. Macdonald Flett, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
Den Portugisiske Republik ved S. Brasil de Brito og L. Fernandes, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
og
DAI - Sociedade de Desenvolvimento Agro-Industrial SA, Monte da Barca (Portugal), ved advogados L. Sáragga Leal, D. Franco og R. Oliveira, og med valgt adresse i Luxembourg,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af formanden for Anden Afdeling, N. Colneric, som fungerende formand for Sjette Afdeling, og dommerne C. Gulmann, J.-P. Puissochet (refererende dommer), R. Schintgen og V. Skouris,
generaladvokat: L.A. Geelhoed
justitssekretær: afdelingschef D. Louterman-Hubeau,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 29. marts 2001,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 6. december 2001,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 27. august 1999 har Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA og Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 17. juni 1999 af Retten i Første Instans i sagen ARAP m.fl. mod Kommissionen (sag T-82/96, Sml. II, s. 1889, herefter »den appellerede dom«). Retten frifandt Kommissionen i sagen, som appellanterne havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 11. januar 1996 om ikke at rejse indvendinger mod statsstøtte til Sociedade de Desenvolvimento Agro-Industrial SA (herefter »DAI«), som er anmeldt under nr. N11/95 (herefter »den anfægtede beslutning« eller »den anfægtede retsakt«) samt af Kommissionens skrivelse af 19. marts 1996, hvorved appellanterne blev underrettet om denne beslutning (herefter »skrivelsen af 19. marts 1996«).
De relevante retsregler
2 Ifølge EF-traktatens artikel 42, stk. 1 (nu artikel 36, stk. 1, EF), »finder bestemmelserne i kapitlet om konkurrenceregler kun anvendelse på produktionen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Rådet beslutter dette [...] under hensyntagen til den i artikel 39 angivne målsætning [for den fælles landbrugspolitik]«.
3 I denne forbindelse bestemmer artikel 44 i Rådets forordning (EØF) nr. 1785/81 af 30. juni 1981 om den fælles markedsordning for sukker (EFT L 177, s. 4), at »medmindre andet er fastsat i denne forordning, anvendes traktatens artikel 92 til 94 på fremstillingen af og handelen med de i artikel 1, stk. 1, omhandlede varer«, herunder bl.a. roesukker og rørsukker samt sukkerroer og sukkerrør. Forordningens artikel 45 bestemmer, at »ved denne forordnings anvendelse skal der på passende måde tages hensyn til både de i artikel 39 og artikel 110 i traktaten fastsatte mål«.
4 I henhold til artikel 26 og bilag I, kapitel XIV, litra c), i akten vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23, herefter »tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal«) er der tildelt Den Portugisiske Republik en produktionskvote for roesukker på 60 000 tons om året. Denne kvote var bestemt for virksomheder, der er etableret i Portugals kontinentale område, og som vil kunne »påbegynde en sukkerproduktion her«. Den er blevet forhøjet til 70 000 tons ved artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 1599/96 af 30. juli 1996 om ændring af forordning nr. 1785/81 (EFT L 206, s. 43).
5 Rådets forordning (EØF) nr. 2052/88 af 24. juni 1988 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om samordningen af deres interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT L 185, s. 9) giver med henblik på at forstærke den økonomiske og sociale samhørighed, jf. EF-traktatens artikel 130 A (efter ændring nu artikel 158 EF), strukturfondene til opgave bl.a. at fremme udviklingen og strukturtilpasningen i de tilbagestående regioner (herefter »mål nr. 1«), at fremskynde tilpasningen af landbrugsstrukturerne [herefter »mål nr. 5a)«] og at fremme udviklingen af landdistrikterne [herefter »mål nr. 5b)«]. Ifølge bilaget til denne forordning anses hele Portugal for en region omfattet af mål nr. 1.
6 Rådet har fastsat gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2052/88 for så vidt angår Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Udviklingssektionen, ved forordning (EØF) nr. 4256/88 af 19. december 1988 (EFT L 374, s. 25).
7 I henhold til artikel 10 i forordning nr. 4256/88 har Rådet fastsat betingelserne og de nærmere bestemmelser for tilskud fra EUGFL, Udviklingssektionen, til foranstaltninger til forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter med henblik på at nå de i forordning nr. 2052/88 nævnte mål i forordning (EØF) nr. 866/90 af 29. marts 1990 om forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter (EFT L 91, s. 1).
8 Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 866/90, som ændret ved Rådet forordning (EF) nr. 3669/93 af 22. december 1993 (EFT L 338, s. 26, herefter »forordning nr. 866/90«), indfører en fælles aktion med henblik på mål nr. 5a), som ligeledes skal bidrage til virkeliggørelsen af mål nr. 1 og nr. 5b).
9 Forordning nr. 866/90 bestemmer, at Kommissionen fastlægger »udvælgelseskriterier«, som ifølge artikel 8, stk. 1, er bestemmende for de investeringer, hvortil der skal ydes refusion fra EUGFL, Udviklingssektionen, og fastsætter prioriteringen og angiver de investeringer, der skal udelukkes fra fællesskabsfinansiering. I henhold til artikel 8, stk. 2, »fastsættes [udvælgelseskriterierne] i overensstemmelse med retningslinjerne for Fællesskabets politikker, navnlig for den fælles landbrugspolitik«.
10 I henhold til artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 866/90 udstedte Kommissionen beslutning 94/173/EF af 22. marts 1994 om fastlæggelse af udvælgelseskriterier for investeringer vedrørende investeringer til forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugs- og skovbrugsprodukter og om ophævelse af beslutning 90/342/EØF (EFT L 79, s. 29). Det fremgår af syvende betragtning til beslutning, 94/173, at »udvælgelseskriterierne afspejler retningslinjerne i den fælles landbrugspolitik«, og af femte betragtning, at anvendelsen af dem »skal tage de særlige berettigede behov for lokal produktion i betragtning«. Denne beslutning udelukker i bilagets punkt 2.8 »alle investeringer vedrørende sukker [...] undtagen investeringer vedrørende:
- [...]
- udnyttelsen af kvoten i henhold til Portugals tiltrædelsesakt (60 000 tons sukker for fastlandet)«.
11 I øvrigt bestemmer artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90, at »medlemsstaterne kan inden for denne forordnings anvendelsesområde vedtage støtteforanstaltninger, der med hensyn til betingelser eller nærmere bestemmelser for ydelse afviger fra dem, der er fastsat i denne forordning, eller hvis beløb overstiger de lofter, der er fastsat i denne forordning, forudsat at disse foranstaltninger træffes under overholdelse af EF-traktatens artikel 92-94«.
12 Ifølge Kommissionens meddelelse af 12. juli 1994 om statsstøtte til investeringer i forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter (EFT C 189, s. 5, herefter »meddelelsen af 12. juli 1994«) fastsætter Kommissionen ved anvendelsen af disse bestemmelser i traktaten for statsstøtteforanstaltninger bl.a. analogt de begrænsninger, der inden for visse sektorer gælder for Fællesskabets deltagelse i finansieringen af sådanne investeringer. Denne skønsregel er gentaget i Kommissionens meddelelse af 23. marts 1995 om statsstøtte i samme sektor (EFT C 71, s. 6, herefter »meddelelsen af 23. marts 1995«) og i meddelelsen af 2. februar 1996 med samme genstand (EFT C 29, s. 4, herefter »meddelelsen af 2. februar 1996«). Ifølge den sidstnævnte meddelelse er bl.a. statsstøtte i forbindelse med de investeringer, der er nævnt i punkt 2.8 i bilaget til beslutning 94/173 udelukket, hvis de særlige betingelser, som er fastsat dér, ikke er opfyldt.
De faktiske omstændigheder i sagen
13 Ifølge den anfægtede beslutning, som blev meddelt den portugisiske regering ved skrivelse af 11. januar 1996, rejste Kommissionen ingen indvendinger i henhold til EF-traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og EF-traktatens artikel 93 (nu artikel 88 EF) mod statsstøtte meddelt under nr. N11/95, som blev givet af Den Portugisiske Republik til investeringsprojektet til fordel for DAI med henblik på oprettelse af et roesukkerraffinaderi i Coruche (Portugal), i Tego- og Sorraia-dalen.
14 Det pågældende investeringsprojekt havde til formål at skabe produktion af den kvote hvidt sukker, som blev tildelt Den Portugisiske Republik ved tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal.
15 Undersøgelsen af den støtte, der blev givet til DAI, forløb på følgende måde i Kommissionen. Først anmeldte de portugisiske myndigheder disse støtteforanstaltninger for at opnå et tilskud fra strukturfondene. Denne ansøgning om fællesskabsstøtte, som oprindelig blev indgivet til Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), blev ændret for senere at blive indgivet til EUGFL, Udviklingssektionen, da den skulle behandles efter reglerne for landbrugssektoren og ikke for industrisektoren.
16 Rørsukkerraffinaderierne Alcântara Refinarias - Açúcares SA og Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR), som da var de eneste sukkerproducenter med hjemsted på Portugals kontinentale område, samt sammenslutningen af disse to raffinaderier, Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), har indgivet klager over støtten til DAI.
17 Efter disse klager har de portugisiske myndigheder i anden omgang også anmeldt denne støtte i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3.
18 Støtten til DAI er af tre typer.
19 En første støtte på 1 275 290 000 PTE fremtræder i form af skattefritagelser som et led i den almindelige støtteordning, der blev indført i Portugal ved lovdekret nr. 95/90 af 20. marts 1990 om ændring af »Estatuto dos Beneficios Fiscais« (bestemmelser om skattebegunstigelser) og om indførelse af en særlig ordning til fordel for store investeringsprojekter. Efter denne ordning gives der særlige skattefritagelser, begrænset til en periode på ti år, til selskaber, der foretager investeringer på over 10 mia. PTE. Støtten kan maksimalt udgøre 10% netto af de foretagne investeringer og i undtagelsestilfælde 20% af disse investeringer.
20 Den ved lovdekret nr. 95/90 indførte ordning blev i henhold til traktatens artikel 92 godkendt ved Kommissionens beslutning (SG(91) D/13312) af 3. juli 1991 (herefter »beslutningen af 3. juli 1991«), som blev meddelt den portugisiske regering den 15. juli 1991 på betingelse af, at de individuelle støtteforanstaltninger overholder »Fællesskabets bestemmelser og rammebestemmelser om visse sektorer inden for industri, landbrug og fiskeri«. Desuden pålægger denne den portugisiske regering at anmelde »alle projekter, der er omfattet af skattefritagelser på mellem 10 og 20% (ESL), samt alle projekter inden for følsomme sektorer«. Denne generelle støtteordning var gældende indtil den 31. december 1995. Ved beslutning meddelt den portugisiske regering den 30. maj 1996 godkendte Kommissionen en forlængelse af denne ordning på samme betingelser indtil 1999, idet den dog ophævede kravet om anmeldelse af projekter inden for følsomme sektorer, som ikke længere blev nævnt.
21 I den anfægtede beslutning fastslog Kommissionen først, at den offentlige støtte til investeringen, der blev givet i form af skattefritagelser til fordel for DAI, faktisk var givet i henhold til den støtteordning, der blev indført ved lovdekret nr. 95/90. Den anførte dernæst, at denne del af støtten ikke overskred 10% af investeringen, og at fællesskabsbestemmelserne om denne landbrugssektor, som beslutningen af 3. juli 1991 henviste til, ikke i dette tilfælde foreskrev, at kravet om forudgående anmeldelse i traktatens artikel 93, stk. 3, skulle overholdes. Den præciserede endelig, at dens undersøgelse i henhold til traktatens artikel 92 og 93 af den del, der vedrørte investeringerne, drejede sig om at kontrollere, at fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte i landbrugssektoren var overholdt, og den fastslog herefter, at de pågældende skattefritagelser ikke var udelukket ved beslutning 94/173.
22 En anden støtte på 380 000 000 PTE til faglig uddannelse af det nye raffinaderis personale blev anset for forenelig med fællesmarkedet. I den anfægtede beslutning hedder det herom, at »ifølge Kommissionens praksis er foranstaltninger af denne art bestemt til erhvervelse af nye kundskaber tilladt indtil 100% af de udgifter, der kan finansieres, og at »i dette tilfælde overskrider støtten ifølge de portugisiske myndigheders oplysninger ikke 68% af de udgifter, der kan finansieres««.
23 Kommissionen har i den anfægtede beslutning erklæret, at den tredje støtte på 1 912 335 000 PTE (eller 15% af de investeringer, der kunne finansieres), som var medfinansiering af de investeringer, der kunne gives fællesskabsstøtte til, på 6 372 065 000 PTE (eller 49,97% af de investeringer, der kunne finansieres), i henhold til forordning nr. 866/90 ikke er omfattet af traktatens artikel 92 og 93. Den henviste til en senere undersøgelse af spørgsmålet, om det projekterede sukkerraffinaderi opfyldte betingelserne for fællesskabsfinansiering i denne forordning.
24 Ved skrivelsen af 19. marts 1996 underrettede Kommissionen de tre appellanter om beslutningen af 11. januar 1996 om ikke at rejse indsigelser i henhold til traktatens artikel 92 mod støtten til DAI.
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
25 Ved stævning registreret på Rettens Justitskontor den 29. maj 1996 anlagde appellanterne i henhold til EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning samt skrivelsen af 19. marts 1996. Den Portugisiske Republik og DAI indtrådte i sagen til støtte for Kommissionens påstande. Kommissionen blev frifundet ved den appellerede dom.
26 Retten undersøgte indledningsvis de formalitetsindsigelser, som Kommissionen fremførte, støttet heri af Den Portugisiske Republik og DAI, over for annullationspåstanden.
27 For det første afviste den påstanden om annullation af skrivelsen af 19. marts 1996. Den fastslog i den appellerede doms præmis 29 og 30, at skrivelsen var rent informativ og følgelig ikke var en retsakt, der kunne anfægtes som omhandlet i traktatens artikel 173.
28 I den appellerede doms præmis 35-37 gennemgik Retten dernæst Kommissionens første formalitetsindsigelse om den anfægtede beslutning, i det omfang den angår støtten i form af skattefritagelser. Kommissionen anførte, at disse fritagelser var omfattet af beslutningen af 3. juli 1991, og at den derfor i den anfægtede beslutning blot havde fastslået, at disse fritagelser var eksisterende støtte. Ifølge Kommissionen kunne annullationen af den anfægtede beslutning på ingen måde rejse fornyet tvivl om denne støtte, således at sagsøgerne ikke havde søgsmålsinteresse. Retten forkastede denne formalitetsindsigelse. Den fastslog, at det dels først måtte undersøges, om disse foranstaltninger var forenelige med den fælles landbrugspolitik, for at det kunne afgøres, om de faktisk var omfattet af beslutningen af 3. juli 1991, og dels måtte det undersøges, om sidstnævnte beslutning var forskriftsmæssig. Den udtalte, at såfremt den anfægtede beslutning skulle annulleres, fordi de nævnte fritagelser var uforenelige med reglerne om den fælles landbrugspolitik, eller fordi beslutningen af 3. juli 1991 ikke var forskriftsmæssig, ville en sådan annullation bevirke, at der blev rejst fornyet tvivl om den støtte, der var blevet udbetalt til DAI, hvilket godtgjorde, at sagsøgerne faktisk havde søgsmålsinteresse. Den fandt i denne forbindelse, at et andet spørgsmål, nemlig om indsigelsen om, at beslutningen af 3. juli 1991 var retsstridig, først kunne undersøges senere, som led i dens stillingtagen til, om der kunne gives medhold i påstanden om annullation.
29 Endelig forkastede Retten i den appellerede doms præmis 38-40 den anden formalitetsindsigelse om, at appellanterne ikke var umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4. Den fastslog, at disse kun kunne opnå overholdelse af de processuelle garantier, som er givet dem ved traktatens artikel 92, stk. 2, i deres egenskab af berørte tredjemænd, når Kommissionen beslutter ikke at indlede fremgangsmåden efter denne bestemmelse, såfremt de havde mulighed for at anfægte en sådan beslutning for Retten. Desuden udtalte Retten, at kun udstedelsen af den anfægtede beslutning gav sagsøgerne mulighed for at vurdere, i hvilket omfang deres interesser er berørt.
30 Med hensyn til den anfægtede beslutning materielt set behandlede Retten successivt de anbringender, som appellanterne havde anført mod de tre kategorier støtte til DAI, nemlig skattefritagelserne, støtten til faglig uddannelse og støtten til investering i henhold til forordning nr. 866/90.
31 Appellanternes første anbringende mod skattefritagelserne var, at beslutningen af 3. juli 1991 var ulovlig.
32 Med hensyn til den formalitetsindsigelse, der blev fremført mod dette anbringende, og hvorefter appellanterne skulle have anlagt sag til prøvelse af disse foranstaltninger ved de nationale domstole og påberåbt sig EF-traktatens artikel 184 (nu artikel 241 EF) for at udelukke anvendelse af beslutningen, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 46-50, at denne indsigelse måtte forkastes. Den fandt, at en effektiv retsbeskyttelse af appellanterne kun var sikret, hvis de havde mulighed for i form af en indsigelse at påberåbe sig, at beslutningen af 3. juli 1991 var ulovlig, under en sag til prøvelse af Kommissionens beslutning om individuel støtte, som er det eneste, der sætter dem i stand til at få sikker viden om, i hvilket omfang deres interesser er berørt.
33 I den appellerede doms præmis 55-57 forkastede Retten første led af det første anbringende om en angiveligt manglende kontrol af den almindelige skattefritagelsesordnings sektorbestemte konsekvenser. Den fastslog, at sagsøgerne ikke havde godtgjort, at betingelserne i beslutningen af 3. juli 1991 ikke havde givet sikkerhed for, at de regler, der var gældende i sukkersektoren blev overholdt. Desuden præciserede den, at den støtte, der var blevet givet i sukkersektoren i henhold til den generelle skattefritagelsesordning, ikke var unddraget Kommissionens kontrol, da denne institution til enhver tid kan undersøge, om en individuel støtte er forenelig med beslutningen, navnlig med de regler, der gælder for den pågældende landbrugssektor.
34 Det første anbringendes andet led om, at proceduren for vedtagelsen af beslutningen af 3. juli 1991 angiveligt manglede gennemsigtighed, blev forkastet af Retten i den appellerede doms præmis 61-63. Retten fastslog, at en manglende offentliggørelse af anmeldelsen og undersøgelsen af en støtte i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, ikke kunne sidestilles med manglende gennemsigtighed. Skønt Retten erkendte, at undersøgelsen af statsstøtte i denne indledende fase ikke gjorde det muligt at tage tredjemands interesser i betragtning, fremhævede den, at denne løsning imidlertid indeholdt tilstrækkelige garantier og derfor var fuldt berettiget under hensyn til kravet om hurtighed, når det var åbenbart, at den foranstaltning, som den pågældende medlemsstat havde anmeldt, eller som blev påtalt i en klage fra en tredjemand, ikke var en statsstøtte eller en statsstøtte, der var forenelig med fællesmarkedet.
35 Retten forkastede også i den appellerede doms præmis 66-68 det første anbringendes tredje led om, at den interne procedure for vedtagelse af beslutningen af 3. juli 1991 angiveligt var mangelfuld, da sagsøgerne efter Rettens opfattelse ikke havde fremført nogen omstændigheder af betydning, der gav grundlag for at nære begrundet tvivl om denne procedures lovlighed.
36 Retten forkastede i den appellerede doms præmis 72-75 sagsøgernes andet anbringende om, at Kommissionen skulle have vurderet skattefritagelserne på grundlag af traktatens artikel 92 og 93. Den henviste til, at Domstolen i dommen af 5. oktober 1994, Italien mod Kommissionen (sag C-47/91, Sml. I, s. 4635), fastslog, at når en generel støtteordning er blevet godkendt af Kommissionen, skal individuelle gennemførelsesforanstaltninger ikke anmeldes til den, undtagen hvis der er blevet fremsat forbehold herom i godkendelsesbeslutningen. Den udtalte, at det ville være i strid med principperne om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning, hvis Kommissionen undersøgte hver individuel støtte. Retten udtalte ligeledes, at en individuel støtte, der ydes i henhold til en generel støtteordning, i princippet ikke kan anses for en uforudseelig anvendelse af denne ordning. Retten fastslog desuden, at i det foreliggende tilfælde overskred skattefritagelserne ikke 10% af de foretagne investeringer, og at de var forenelige med de bestemmelser i fællesskabsretten, der gælder for den pågældende sektor. Ifølge Retten var de således i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i beslutningen af 3. juli 1991, og var derfor ikke blevet anmeldt til Kommissionen, således at denne ikke havde ret til at undersøge, om de var forenelige med traktatens artikel 92.
37 Det tredje anbringende om skattefritagelserne, som hævdedes at være uforenelige med den fælles landbrugspolitik, blev forkastet af Retten i den appellerede doms præmis 84-94. Retten henviste først til, at Kommissionen alene skulle undersøge, om de skattefritagelser, der var givet DAI, var i overensstemmelse med de betingelser, der var fastsat i beslutningen af 3. juli 1991, navnlig reglerne for sukkersektoren. Den udtalte dernæst, at disse skattefritagelser, som har til formål at fremme udviklingen af visse økonomiske regioner i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), var forenelige med formålene såvel i forordning nr. 1785/81 som med Fællesskabets strukturforanstaltninger på landbrugsområdet. Retten udledte heraf, at sagsøgernes argumenter om en forværring af overproduktionen af sukker i Fællesskabet og en forøgelse af de byrder, der påhviler EUGFL, Udviklingssektionen, ikke kunne rejse tvivl om lovligheden af støtten til oprettelse af et roesukkerraffinaderi i Portugal. Endelig fastslog den, at sagens akter ikke indeholdt noget tungtvejende indicium for, at der kunne rejses tvivl om rentabiliteten af det raffinaderi, der modtog den anfægtede støtte.
38 Hvad angår sagsøgernes eneste anbringende om støtten til faglig uddannelse, nemlig at traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), var tilsidesat, forkastede Retten det i den appellerede doms præmis 98-101. Retten udtalte først, at hver af de tre typer støtte, der blev givet til DAI, skulle undersøges individuelt på grundlag af de bestemmelser, der gjaldt for dem. Den udtalte dernæst, at ifølge Domstolens praksis (dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203, præmis 24 og 25) skal Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af legalitetskontrollen af en beslutning i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), begrænse sig til at efterprøve, om Kommissionen har overskredet grænserne for sit skøn som følge af et åbenbart fejlskøn eller magtfordrejning. Retten fastslog endelig, at sagsøgerne ikke havde anført noget tungtvejende argument, som kunne rejse tvivl om, at den pågældende støtte til faglig uddannelse ville bidrage til udviklingen af visse økonomiske aktiviteter uden at forstyrre betingelserne for samhandelen i et omfang, der er i strid med Fællesskabets interesse.
39 Med hensyn til den del af den anfægtede beslutning, der vedrører støtten til investering i henhold til forordning nr. 866/90, har appellanterne påberåbt sig to anbringender til støtte for deres påstand om annullation. For det første har de anført, at statsstøtte, som opfylder betingelserne i denne forordning for Fællesskabets medfinansiering, fortsat var omfattet af traktatens artikel 92 og 93. For det andet har de gjort gældende, at forordning nr. 866/90 udelukkede medfinansiering af den pågældende støtte til investering.
40 I den appellerede doms præmis 111-120 forkastede Retten det første af disse anbringender, som den fandt var baseret på artikel 44 i forordning nr. 1785/81, der i henhold til traktatens artikel 42 bestemmer, at traktatens artikel 92 kun finder anvendelse på fremstillingen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, det bestemmes af Rådet. Retten fastslog først, at aktioner af strukturel art, som gennemføres af EUGFL, Udviklingssektionen, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1785/81, men for forordning nr. 866/90, der er udstedt i henhold til traktatens artikel 42 og EF-traktatens artikel 43 (efter ændring nu artikel 37 EF). Den konkluderede, at eftersom forordning nr. 866/90 ikke indeholder en udtrykkelig bestemmelse om, at traktatens artikel 92 og 93 samt EF-traktatens artikel 94 (nu artikel 89 EF) finder anvendelse på støtte, der kan medfinansieres af Fællesskabet via EUGFL, Udviklingssektionen, skulle sådan støtte vurderes inden for rammerne af den fælles aktion, der udføres i henhold til sidstnævnte forordning, og kunne ikke være genstand for en undersøgelse i henhold til traktatens artikel 92 og 93.
41 Retten bemærkede dernæst, at selv om det antages, at artikel 44 i forordning nr. 1785/81 kan fortolkes således, at den bestemmer, at traktatens artikel 92, 93 og 94 finder anvendelse på enhver støtteforanstaltning vedrørende produktion og afsætning af sukker, skulle den anvendes under hensyntagen til målene med den fælles landbrugspolitik, hvis forrang for anvendelsen af traktatens bestemmelser om konkurrence er fastslået ved traktaten selv i dens artikel 42. Ifølge Retten ville en anvendelse af traktatens artikel 92 og 93 på støtte, der kan medfinansieres af Fællesskabet inden for rammerne af forordning nr. 866/90, imidlertid risikere at gøre det umuligt at forfølge nogle af den fælles landbrugspolitiks formål ved hjælp af en specifik strukturel aktion, der udføres i overensstemmelse med de kriterier, der er fastsat i beslutning 94/173. Retten fandt, at forordning nr. 866/90 selv sikrede sammenhængen mellem støtte til investering, der medfinansieres af Fællesskabet og den pågældende medlemsstat i henhold til denne forordning, og den fælles landbrugspolitik. Den konkluderede heraf, at anvendelse af traktatens artikel 92 og 93 på investeringsstøtte, der kan medfinansieres af Fællesskabet i henhold til forordning nr. 866/90, er uforenelig med den forrang, som traktaten giver den fælles landbrugspolitik i forhold til anvendelsen af konkurrencereglerne.
42 Endelig forkastede Retten i den appellerede doms præmis 124 appellanternes andet anbringende, hvorefter støtten til investering er udelukket ved forordning nr. 866/90, fordi den er uforenelig med den fælles landbrugspolitik og ikke kan have hjemmel i beslutning 94/173, der selv er uforenelig med denne politik. Retten fandt under henvisning til dommens præmis 89 og 90, at den støtte, der er givet med henblik på at gøre det muligt at udnytte den kvote, der er tildelt Portugals kontinentale område, ikke var uforenelig med den fælles landbrugspolitiks formål.
Parternes påstande
43 Appellanterne har nedlagt følgende påstande:
- Appellen antages til realitetsbehandling.
- Den appellerede dom ophæves i det i appelskriftet anførte omfang.
- Den anfægtede beslutning annulleres, subsidiært hjemvises sagen til Retten i henhold til artikel 54 i EF-statutten for Domstolen.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
44 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
- Præmisserne 35-95 i den appellerede dom annulleres, og appellen afvises, i det omfang den angår den anfægtede beslutning vedrørende skattelettelserne.
- Subsidiært, præmis 35-41 og 46-50 i den appellerede dom annulleres, mens dommen i øvrigt stadfæstes.
- Mere subsidiært, udtrykket »in their view« i den engelske version af den appellerede dom samt de øvrige præmisser i denne dom efter Domstolens skøn annulleres, og der tages stilling til de formalitetsindsigelser, som Kommissionen har rejst, men som Retten har forkastet,
og
- appellen afvises og/eller forkastes som åbenbart ubegrundet, uden at den mundtlige forhandling indledes, og appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
- Subsidiært, appellen forkastes, og appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
45 Den Portugisiske Republik har nedlagt følgende påstande:
- Den appellerede dom stadfæstes.
- Appellen af denne dom forkastes i det hele.
46 DAI har nedlagt følgende påstande:
- Appellen afvises, for så vidt angår første og andet led af det første anbringende, andet og tredje led af det andet anbringende samt det fjerde og det sjette anbringende.
- I øvrigt forkastes appellen, og
- appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
- Subsidiært, appellen forkastes i det hele, og
- appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
Formaliteten med hensyn til appellen
47 Kommissionen og DAI anfører, at Domstolen bør fastslå, at appellen åbenbart må afvises, da den begrænser sig til at gentage eller nøjagtigt gengive anbringender, der er blevet fremført for Retten, uden at indeholde retlige argumenter, der specifikt angår ophævelsen af den appellerede dom.
48 Det fremgår af fast retspraksis, at de krav til begrundelsen af appellen, som fremgår af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og af artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), i Domstolens procesreglement, ikke kan anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 25.3.1998, sag C-174/97 P, FFSA m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1303, præmis 24).
49 Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten (jf. dom af 13.7.2000, sag C-210/98 P, Salzgitter mod Kommissionen, Sml. I, s. 5843, præmis 43). Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.
50 I nærværende sag tilsigtes der med appellen set under ét netop at rejse tvivl om Rettens stillingtagen til adskillige retsspørgsmål, som blev forelagt den i første instans. Appellen omfatter en præcis angivelse af aspekter ved den appellerede dom, som kritiseres, og de anbringender og argumenter, som appellen støttes på.
51 Anbringendet om, at det er åbenbart, at appellen i det hele må afvises, kan herefter ikke tiltrædes.
Kommissionens kontraappel
Parternes argumentation
52 Kommissionen har anført, at sagen for Retten, i det omfang den var rettet mod den del af den anfægtede beslutning, der vedrørte skattefritagelserne, måtte afvises. Ifølge Kommissionen er det med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 35-37 har udtalt, at en skrivelse fra Kommissionen om, at en individuel støtte er omfattet af en godkendt generel statsstøtteordning, altid er en retsakt, som kan være genstand for domstolsprøvelse i henhold til traktatens artikel 173. Appellanterne havde ifølge Kommissionen ingen retlig interesse i at opnå annullation af den anfægtede retsakt, fordi en sådan annullation på ingen måde ville ændre deres retsstilling. Denne retsakt har blot fastslået, at de pågældende skattefritagelser var eksisterende støtte, som var omfattet af en godkendt almindelig ordning. Den havde således ingen retsvirkning og kunne derfor ikke være en beslutning. Kommissionen har påberåbt sig følgende argumenter til støtte for sine påstande.
53 Indledningsvis har Kommissionen gjort gældende, at Rettens udtalelser i den appellerede doms præmis 35 og 36, hvorefter Kommissionens formalitetsindsigelse ikke kunne tages til følge, og hvorefter formalitetsspørgsmålet ikke kunne behandles på dette trin af sagens behandling, er indbyrdes modsigende. Denne indre modsigelse er uforenelig med kravet om begrundelse i EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF).
54 Med sine øvrige argumenter har Kommissionen uddybet sin centrale udtalelse om, at den anfægtede retsakt ikke i forhold til tredjemænd som appellanterne, har karakter af en beslutning, men af en materiel meddelelse. Rettens ræsonnement, hvorefter formalitetsspørgsmålet er underordnet spørgsmålet om sagens realitetsbehandling, har til følge, at det tillades klagerne, når de anfægter en individuel støtte, at rejse fornyet tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning om at godkende en generel støtteordning, en beslutning, som imidlertid er blevet endelig. Der bliver således gjort indgreb i støttemodtagernes og de pågældende medlemsstaters interesser under tilsidesættelse af principperne om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning, således som det er anerkendt i dommen i sagen Italien mod Kommissionen og i dommen af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (sag C-188/92, Sml. I, s. 833). Klagerne ville således opnå et nyt retsmiddel, skønt de skulle have anfægtet støtteforanstaltninger som de pågældende for en national domstol, som det så ville påhvile, såfremt den fandt det nødvendigt, at stille Domstolen et spørgsmål om gyldigheden af beslutningen om godkendelse af den generelle støtteordning.
55 Subsidiært har Kommissionen nedlagt påstand om, at den appellerede doms præmis 36 annulleres, i det omfang den i den engelske version, idet engelsk er processproget i denne sag, er baseret på udtrykket »in their view«. Det er nemlig en retsvildfarelse at henvise til sagsøgerens subjektive opfattelse som begrundelse for at antage et annullationssøgsmål for Retten til realitetsbehandling.
56 Appellanterne har med hensyn til den angivelige indre modsigelse mellem den appellerede doms præmis 35 og 36 anført, at Kommissionen ikke har godtgjort, at der foreligger nogen retsvildfarelse. Under alle omstændigheder kan en sådan modsigelse ikke føre til, at dommen ophæves.
57 Med hensyn til Kommissionens øvrige argumenter har appellanterne anført, at den appellerede doms begrundelse må opretholdes. Efter deres opfattelse afhænger spørgsmålet, om annullationssøgsmålet kan antages til realitetsbehandling, netop af, om skattefritagelserne i henhold til lovdekret nr. 95/90 er omfattet af anvendelsesområdet for beslutningen af 3. juli 1991. De har anført, at beslutningen om, at Kommissionen anså en individuel støtteforanstaltning for at være omfattet af en allerede godkendt generel støtteordning, direkte berører deres interesser og derfor ikke kan anses for blot at være en oplysning. Appellanternes retsbeskyttelse efter reglerne for statsstøtte indebærer, at deres søgsmål kan antages til realitetsbehandling, fordi det er det eneste retsmiddel, der giver mulighed for at undersøge, om beslutningen af 3. juli 1991 er lovlig, og for at tage stilling til, om den pågældende individuelle støtteforanstaltning er i overensstemmelse med den generelle ordning.
58 Med hensyn til Kommissionens argument om, at Domstolen bør ophæve udtrykket »in their view« i præmis 36 i den engelske version af den appellerede dom, har appellanterne anført, at Retten ikke har truffet afgørelse om sagens formalitet på grundlag af en subjektiv analyse af deres interesser. Den har kun udtalt, at de havde interesse i at kræve den anfægtede beslutning annulleret under henvisning til, at de pågældende skattefritagelser ifølge dem ikke var omfattet af beslutningen af 3. juli 1991. Retten har i øvrigt realitetsbehandlet denne udtalelse i den appellerede doms præmis 44-50.
Domstolens bemærkninger
59 For det første bemærkes, at det fremgår af en gennemlæsning af den appellerede doms præmis 35 og 36, at disse ikke, i modsætning til det af Kommissionen anførte, er indbyrdes modstridende. I præmis 35 har Retten straks forkastet Kommissionens formalitetsindsigelse. Den har i præmis 36 uddybet grundene til, at den fandt, at denne indsigelse ikke kunne tages til følge. Skønt den i slutningen af præmis 36 henviste til en senere undersøgelse af et formalitetsspørgsmål, vedrørte denne Kommissionens mere specifikke argument om, at indsigelsen om, at beslutningen af 3. juli 1991 var ulovlig, i sig selv måtte afvises. Retten har således behandlet dette særskilte spørgsmål i den appellerede doms præmis 44-50. Argumentet om modstridende begrundelser kan derfor ikke tages til følge.
60 For det andet bemærkes om appellanternes søgsmålsinteresse med hensyn til den del af den anfægtede beslutning, der angår skattefritagelserne, at det følger af Domstolens praksis, at individuelle støtteforanstaltninger, der er truffet til gennemførelse af en generel støtteordning, der allerede er godkendt af Kommissionen, og som er i overensstemmelse med denne ordnings betingelser, har karakter af eksisterende støtte, som ikke skal anmeldes (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 21-26). Når de ikke er anmeldt før deres iværksættelse, kræver sådanne støtteforanstaltninger ikke nogen udtrykkelig beslutning fra Kommissionen, og deres lovlighed kan kun prøves ved de nationale domstole (TWD Textilwerke Deggendorf-dommen, præmis 15-18).
61 Denne sag indgår dog ikke i samme sammenhæng. Det fremgår nemlig af sagen, at de pågældende individuelle skattefritagelsesforanstaltninger er blevet undersøgt af Kommissionen, som havde modtaget klager over dem fra appellanterne. Kommissionen fandt, at disse foranstaltninger var i overensstemmelse med de to betingelser, der er fastsat i beslutningen af 3. juli 1991, hvorefter de kunne betegnes som eksisterende støtte, der som sådan er fritaget for formel anmeldelse og for en undersøgelse af, om de er i overensstemmelse med traktatens artikel 92 og 93. Ved denne stillingtagen har Kommissionen ikke begrænset sig til at tage til efterretning, at de pågældende individuelle foranstaltninger havde karakter af eksisterende støtte. Da den fandt, at disse foranstaltninger var omfattet af beslutningen af 3. juli 1991, har den ligeledes afstået fra at indlede fremgangsmåden efter traktatens artikel 93, stk. 2. Appellanterne, som kunne have indtrådt i sagen som klagere under denne procedure, såfremt Kommissionen havde indledt den, ville imidlertid blive berøvet denne garanti, hvis de ikke havde mulighed for at anfægte Kommissionens vurdering for Retten (jf. i denne forbindelse dom af 19.5.1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487, præmis 20-24).
62 Retten har derfor ikke begået nogen retsvildfarelse, da den i den appellerede doms præmis 36 antog, at den omstændighed, at de pågældende støtteforanstaltninger havde karakter af eksisterende støtte, ikke i sig selv betød, at appellanterne ikke havde søgsmålsinteresse i det foreliggende tilfælde, fordi disse støtteforanstaltninger måske ikke var omfattet af beslutningen af 3. juli 1991, og i dommens præmis 39 og 40, at appellanterne kun kunne opnå overholdelse af de processuelle garantier, som gives dem ved traktatens artikel 93, stk. 2, såfremt de havde mulighed for at anfægte denne beslutning for Fællesskabets retsinstanser.
63 For det tredje bemærkes med hensyn til Kommissionens subsidiære påstand om, at Domstolen annullerer udtrykket »in their view« i den engelske version af den appellerede dom, at det fremgår af denne doms begrundelse, at Retten ikke har konkluderet, at sagen kunne antages til realitetsbehandling på grundlag af en subjektiv analyse af appellanternes interesser, men, som der er redegjort for i det foregående, på grundlag af formalitetsreglerne i traktatens artikel 173. Kommissionens påstand kan derfor ikke tages til følge, selv om den måtte antages til realitetsbehandling.
64 Det følger af det foregående, at Kommissionens kontraappel må forkastes.
Realiteten med hensyn til appellen
Det første anbringende om, at beslutningen af 3. juli 1991 er ulovlig
Parternes argumentation
65 Appellanternes første anbringende går ud på, at Retten har begået en retsvildfarelse ved at antage i den appellerede doms præmis 55-57, at beslutningen af 3. juli 1991, hvorved Kommissionen godkendte den generelle skattefritagelsesordning i lovdekret nr. 95/90, gav sikkerhed for, at de regler, der var gældende i sukkersektoren, blev overholdt. Ifølge appellanterne er denne konklusion baseret på to fejlagtige konstateringer.
66 Dels har Kommissionen i beslutningen af 3. juli 1991 gjort ydelse af en individuel støtte i henhold til lovdekret nr. 95/90 betinget af, at »Fællesskabets bestemmelser og rammebestemmelser om visse sektorer inden for industri, landbrug og fiskeri« overholdes. I modsætning til hvad Retten har antaget, er en sådan betingelse ifølge appellanterne imidlertid utilstrækkelig og for upræcis til, at den kan anses for at være hensigtsmæssig for beskyttelsen af den fælles landbrugspolitiks interesser i en følsom sektor som sukkersektoren.
67 Dels har Retten ifølge appellanterne med urette udledt af traktatens artikel 93, at Kommissionen til enhver tid kan kontrollere, om en individuel støtte, der gives i sukkersektoren, er forenelig med de regler, der gælder for den pågældende landbrugssektor. Appellanterne har i denne forbindelse gjort gældende, at det ikke kan antages, at det er hensigtsmæssigt, at de beføjelser, der er tildelt Kommissionen ved traktatens artikel 93, stk. 1, som ikke giver den mulighed for at suspendere udbetaling af støtten, erstatter fremgangsmåden efter traktatens artikel 93, stk. 2 og 3, når der er tale om anvendelse af en generel støtteordning. Endvidere ville tredjemands stilling blive væsentligt svækket under den »løbende undersøgelse«, der skal foretages i henhold til traktatens artikel 93, stk. 1, i forhold til tredjemands stilling i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 og 3.
68 Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende, som blot gentager de argumenter, der er påberåbt i første instans, må afvises. Med hensyn til realiteten har Kommissionen tilsluttet sig fremstillingen i den appellerede doms præmis 55-57 og anført, at når den godkender en generel støtteordning, skal den, som den har gjort i dette tilfælde, træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de specifikke sektorregler, som den har fastsat, også overholdes.
69 Den portugisiske regering har gjort gældende, at Rettens opfattelse i det væsentlige er baseret på princippet om, at godkendelse af en generel støtteordning aldrig indebærer en fravigelse af de regler, der gælder for hver enkelt sektor. Da Kommissionen lovligt kan godkende en generel støtteordning, er det ræsonnement, som den fulgte i beslutningen af 3. juli 1991, og som er det, som bedst garanterer anvendelse af alle de regler, som kunne være relevante på tidspunktet for denne ordnings iværksættelse. Den portugisiske regering har i øvrigt bestridt appellanternes udtalelse om, at godkendelse af en sådan ordning bør være ledsaget af en angivelse af de gældende sektorbetingelser. En sådan løsning ville indebære praktiske og retlige ulemper, fordi den angivelige nødvendighed af at angive disse betingelser ville skade ordningens klarhed. Den portugisiske regering har ligeledes anført, at Retten i den appellerede doms præmis 56 var opmærksom på overholdelsen af reglerne for den pågældende sektor og beskyttelsen af tredjemands interesser, da den fremhævede, at Kommissionen til enhver tid kunne undersøge, om støtteforanstaltningerne er lovlige.
70 DAI har af samme grunde som Kommissionen gjort gældende, at det første anbringende må afvises. Med hensyn til realiteten har selskabet anført, at beskyttelsen af tredjemands interesser ikke er svagere ved anvendelsen af traktatens artikel 93, stk. 1, end ved anvendelsen af samme artikels stk. 3.
Domstolens bemærkninger
71 Med hensyn til spørgsmålet, om dette anbringende kan antages til realitetsbehandling, må der gives Kommissionen og DAI samme svar som det, der i nærværende doms præmis 48-51 er givet på den formalitetsindsigelse, som de har fremført vedrørende appellen i dens helhed, og denne indsigelse kan således ikke tages til følge.
72 Med hensyn til realiteten bemærkes dels, at det er fast retspraksis, at Kommissionen kan godkende generelle støtteordninger som led i den overvågelsesopgave, som traktatens artikel 92 og 93 giver den, og fritage medlemsstaterne for at underrette den om individuelle støtteforanstaltninger, der træffes i henhold til sådanne ordninger, med de forbehold, som den kan fastsætte i beslutningen om at tillade disse (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 21, og af 15.5.1997, sag C-278/95 P, Siemens mod Kommissionen, Sml. I, s. 2507, præmis 31-33). Kommissionen har på dette område et vidt skøn (dom af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 135, præmis 18).
73 Dels påhviler det Kommissionen, når den godkender en generel støtteordning, at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende sektor, bortset fra de almindelige konkurrenceregler, overholdes af den pågældende medlemsstat.
74 I det foreliggende tilfælde har Kommissionen stillet den udtrykkelige betingelse for godkendelse, der følger af dens beslutning af 3. juli 1991, at de individuelle støtteforanstaltninger er i overensstemmelse med »Fællesskabets bestemmelser og rammebestemmelser om visse sektorer inden for industri, landbrug og fiskeri«. Den har desuden pålagt den portugisiske regering at anmelde »alle projekter, for hvilke der gælder fritagelser på mellem 10 og 20% (ESL) samt alle projekter i følsomme sektorer«.
75 Ligesom for Retten har appellanterne heller ikke for Domstolen påberåbt sig argumenter, som giver grundlag for at fastslå, at disse bestemmelser skulle være i strid med de regler, der er gældende i sukkersektoren, eller er så utilstrækkelige, at de bevirker, at beslutningen af 3. juli 1991 bliver ulovlig.
76 Det står i øvrigt fast, at Kommissionen, efter at der er truffet beslutning om godkendelse af en generel støtteordning, ikke berøves muligheden for at undersøge, om en individuel støtte er forenelig med denne beslutning. En sådan undersøgelse kan foretages til enhver tid i henhold til traktatens artikel 93, stk. 1, navnlig på foranledning af klager, som Kommissionen eventuelt modtager. Beslutningen af 3. juli 1991 bevirker således ikke, at det er udelukket at tage hensyn til tredjemands legitime interesser, og den kan på denne baggrund ikke anses for at være en ulovlig begrænsning af anvendelsesområdet for traktatens artikel 93, stk. 2 og 3.
77 Retten har således ikke begået nogen retsvildfarelse, da den antog, at de betingelser, som Kommissionen fastsatte i beslutningen af 3. juli 1991, ikke er utilstrækkelige, og at denne beslutning ikke havde gjort indgreb i beskyttelsen af appellanternes legitime interesser. Det første anbringende kan derfor ikke tages til følge.
Det andet anbringende om, at skattefritagelserne skulle have været anmeldt til Kommissionen
Parternes argumentation
78 Appellanterne har anført, at Retten i den appellerede dom har begået en retsvildfarelse i præmis 72-75 ved at udtale, at Kommissionen ikke havde ret til at undersøge, om de skattefritagelser, der blev givet DAI, var forenelige med traktatens artikel 92. De har gjort gældende, at disse fritagelser ikke var en ren, enkel og forudsigelig anvendelse af den generelle støtteordning, som Kommissionen havde godkendt. I den følsomme sukkersektor, der er karakteriseret ved en betydelig overproduktion, skulle den portugisiske regering have anmeldt sådanne foranstaltninger til Kommissionen, og denne skulle direkte have undersøgt, om de var forenelige med traktatens artikel 92 og 93 for at tage hensyn til krav, som den ikke havde kunnet tage stilling til ved at godkende den generelle ordning. Retten har derfor ifølge appellanterne anvendt den nævnte dom i sagen Italien mod Kommissionen urigtigt.
79 Efter Kommissionens opfattelse må det andet anbringende ligesom det første og af samme grunde åbenbart afvises. Med hensyn til realiteten har den gjort gældende, at den er forpligtet til at anvende de relevante bestemmelser i traktaten, hvilket den i dette tilfælde har gjort på en sådan måde, at der blev taget hensyn til regional- og sektorpolitikkens formål. I øvrigt fremgår det af dommen i sagen Italien mod Kommissionen, til forskel fra hvad appellanterne hævder, at Kommissionen efter at have undersøgt en generel støtteordning ikke kan indlede fremgangsmåden efter traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til en individuel støtte, der gives i henhold til denne ordning, uden først at have undersøgt om den nævnte støtte opfyldte betingelserne i den godkendte ordning.
80 Den portugisiske regering har anført, at Kommissionen ikke har undladt at undersøge, om den pågældende skattefritagelsesordning var forenelig med bestemmelserne for den relevante sektor. Denne støtte var blevet godkendt i henhold til artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90, som bestemmer, at medlemsstaterne kan vedtage støtteforanstaltninger, hvis beløb overstiger de lofter, der er fastsat for fælles interventionsaktioner fra EUGFL, Udviklingssektionen.
81 DAI har gjort gældende, at det andet appelanbringende må afvises, fordi det blot gentager de argumenter, der er fremført under sagen for Retten, og da det rejser fornyet tvivl om den rent faktiske vurdering af, om anvendelsen af lovdekret nr. 95/90 på den pågældende støtte var forudsigelig. Subsidiært har DAI anført, at denne ikke skulle anmeldes, da der ikke er nogen bestemmelse i beslutningen af 3. juli 1991, der pålægger Den Portugisiske Republik en forpligtelse hertil.
Domstolens bemærkninger
82 For det første bemærkes, at det andet appelanbringende præcist angiver de led i den appellerede dom, der kritiseres, og indeholder en angivelse af de retlige argumenter, som det støttes på. I øvrigt drejer begge anbringender sig om den tilsidesættelse af fællesskabsretten, som Retten skal have begået ved at udtale, at Kommissionen ikke skulle undersøge, om den individuelle støtte var forenelig med traktatens artikel 92 og 93, og anbringendet rejser følgelig ikke tvivl om en faktisk vurdering, som under en appel ikke henhører under Domstolens kompetence. Dette anbringende kan følgelig antages til realitetsbehandling.
83 For det andet bemærkes, at Kommissionen, når den får forelagt en individuel støtteforanstaltning, som hævdes at være truffet i medfør af en tidligere godkendt støtteordning, ikke uden videre kan bedømme støtteforanstaltningen umiddelbart i henhold til traktaten. Den skal - før den indleder nogen form for procedure - kontrollere, om støtten falder ind under den generelle ordning og opfylder de betingelser, der er fastsat i beslutningen om at godkende den generelle ordning. I modsat fald ville Kommissionen i forbindelse med sin undersøgelse af hver enkelt individuel støtte efterfølgende kunne ændre sin beslutning om at godkende støtteordningen, hvilket i sig selv forudsætter en undersøgelse i forhold til traktatens artikel 92, og bringe overholdelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet i fare (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 24). En støtte, som er en streng og forudsigelig anvendelse af de betingelser, der er fastsat i beslutningen om godkendelse i den godkendte generelle ordning, anses følgelig for en eksisterende støtte (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 25), som ikke skal anmeldes til Kommissionen eller undersøges efter traktatens artikel 92.
84 I nærværende sag er der som nævnt i denne doms præmis 20 i beslutningen af 3. juli 1991 om godkendelse af den støtteordning, der blev indført ved lovdekret nr. 95/90, stillet to betingelser for tilladelse til skattefritagelserne, hvis overholdelse Kommissionen har kontrolleret ved den anfægtede beslutning og konstateret, at de var opfyldt.
85 I denne forbindelse bemærkes, at betingelsen om de bestemmelser, der var gældende i den pågældende landbrugssektor, ikke i beslutningen af 3. juli 1991 var ledsaget af en forpligtelse til forudgående anmeldelse af den påtænkte støtte. Ved denne beslutning har Kommissionen derimod krævet, at disse bestemmelser faktisk blev overholdt ved ydelse af individuel støtte. Imidlertid fremgår det af den anfægtede beslutnings ordlyd, at Kommissionen har været af den opfattelse, at den projekterede opførelse af et roesukkerraffinaderi i Portugal, for hvilket der kunne gives fællesskabsfinansiering gennem EUGFL, af denne grund var forenelig med den fælles landbrugspolitiks formål.
86 Det følger af det foregående, at Retten ikke har anvendt fællesskabsretten fejlagtigt, da den i den appellerede doms præmis 72-75 udtalte, at de skattefritagelser, der blev givet DAI, ikke skulle anmeldes, og at Kommissionen ikke havde ret til direkte at undersøge, om de var forenelige med traktatens artikel 92. Det andet anbringende må følgelig forkastes.
Det tredje anbringende om, at skattefritagelserne er uforenelige med den fælles landbrugspolitiks formål
Parternes argumentation
87 Appellanterne har anført, at Retten har gjort sig skyldig i en retsvildfarelse ved at konkludere i den appellerede doms præmis 84-94, at anvendelsen af lovdekret nr. 95/90 på sukkerindustrien ikke var uforenelig med den fælles landbrugspolitiks formål. De har fremført tre argumenter til støtte for dette anbringende.
88 Først har de anført, at det pågældende projekterede raffinaderi ikke faldt uden for anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser om statsstøtte eller for bestemmelserne om den fælles markedsordning for sukker. Til forskel fra artikel 141 i akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (EFT 1994 C 241, s. 21, og EFT 1995 L 1, s. 1, herefter »tiltrædelsesakten for Republikken Østrig, Republikken Finland og Kongeriget Sverige« indeholdt tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal ikke bestemmelser, der gav tilladelse til exceptionel statsstøtte. I mangel af en sådan exceptionel bemyndigelse i den sidstnævnte retsakt må det antages, at forbuddet mod støtte til forarbejdning af sukkerroer i forordning nr. 1785/81 finder anvendelse på det pågældende investeringsprojekt.
89 Endelig har appellanterne gjort gældende, at det er med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 89 og 90 har antaget, at tildelingen af en sukkerkvote til Den Portugisiske Republik bemyndigede den portugisiske regering til at give statsstøtte til opførelse af et sukkerraffinaderi på Portugals kontinentale område, en støtte, som ifølge appellanterne skabte en rent kunstig sukkerproducent og fordrejede konkurrencevilkårene ved at forværre overproduktionen på det fælles marked for sukker.
90 Endelig har appellanterne anført, at i modsætning til hvad Retten udtalte i den appellerede doms præmis 90, giver hverken forordning nr. 866/90 eller beslutning 94/173 grundlag for at antage, at den pågældende støtte er forenelig med den fælles markedsordning for sukker. Appellanterne har anført, at beslutning 94/173 har gjort det ulovligt at give mulighed for Fællesskabets medfinansiering af investeringer i den portugisiske roesukkerindustri, og at Kommissionen med denne beslutning med urette har antaget, at denne mulighed bestod, alene fordi der var tildelt Den Portugisiske Republik en sukkerkvote. De har anført, at denne vildfarelse er blevet opretholdt i Fællesskabets rammebestemmelseer for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter.
91 Kommissionen har anført, at det tredje anbringende må afvises af samme grunde som de to første. Den har med hensyn til realiteten anført, at tiltrædelsesbestemmelserne vedrørende andre medlemsstater end Den Portugisiske Republik på ingen måde er relevante her, og at hjemmelen for den pågældende støtte er beslutningen af 3. juli 1991. Ifølge Kommissionen har appellanterne undladt at tage i betragtning, at forordning nr. 866/90 og beslutning 94/173 er en integrerende del af den fælles landbrugspolitik. Forordning nr. 1785/81 må nemlig fortolkes i sammenhæng med disse retsakter, som udtrykkeligt fastsætter en undtagelse fra reglen om forbud mod statsstøtte i sukkersektoren med hensyn til den portugisiske kvote. Desuden var den anfægtede støtte ifølge Kommissionen ligeledes tilladt som regionalstøtte, et område, hvor Kommissionen har et vidt skøn ved afgørelsen af, hvad der er foreneligt med fællesmarkedet.
92 Den portugisiske regering har gjort gældende, at artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90 tillader medlemsstaterne at træffe støtteforanstaltninger som supplement til fællesskabsaktionen. Desuden bestemmer artikel 25 i Rådets forordning (EØF) nr. 1600/92 af 15. juni 1992 om særlige foranstaltninger for visse landbrugsprodukter til fordel for Azorerne og Madeira (EFT L 173, s. 1), at der ydes støtte til sukkerroeproduktion og til forarbejdning til hvidt sukker af sukkerroer, der er høstet på Azorerne, dog højst svarende til en samlet produktion af 10 000 tons raffineret sukker, hvilket viser, at støtteforanstaltninger i sukkersektoren ikke er systematisk udelukket på fællesskabsniveau. Den portugisiske regering har desuden gjort gældende, at den sukkerkvote, der er tildelt Den Portugisiske Republik, er blevet fastsat i det trinhøjeste retlige instrument, nemlig tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal.
93 DAI har for sit vedkommende anført, at den støtte til fordel for anvendelse af den sukkerkvote, som er tildelt Den Portugisiske Republik ved tiltrædelsesakten, ikke kan anses for at være i strid med den fælles landbrugspolitiks formål. Selskabet har tilføjet, at Retten ikke har udtalt, at den omstændighed, at denne kvote blev tildelt ved tiltrædelsesakten, automatisk medførte, at støtten til DAI var lovlig. Tværtimod fremgår det klart af Rettens ræsonnement, at hjemmelen for tildeling af en sådan støtte skal søges blandt de relevante bestemmelser i forordning nr. 866/90 og beslutning 94/173.
Domstolens bemærkninger
94 For det første bemærkes, at appellanterne med det tredje anbringende, som støttes på udførlige argumenter, præcist har anfægtet den appellerede doms præmisser. Dette anbringende kan følgelig antages til realitetsbehandling.
95 For det andet bemærkes, at de skattefritagelser, der er givet DAI, som det bestemmes i beslutningen af 3. juli 1991, skal være i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitiks regler i sukkersektoren, som fastsat ved forordning nr. 1785/81.
96 Imidlertid bemærkes dels, at denne forordning i artikel 44 bestemmer, at traktatens artikel 92-94 anvendes på fremstillingen af og handelen med sukker. I samme bestemmelse præciseres det, at denne generelle regel anvendes, »medmindre andet er fastsat i denne forordning«. I forordningens artikel 45 bestemmes det således, at der ved forordningens anvendelse parallelt og på passende måde skal tages hensyn til de i EF-traktatens artikel 39 (nu artikel 33 EF) fastsatte mål for den fælles landbrugspolitik. Som Retten desuden har udtalt i den appellerede doms præmis 89, blev denne forordnings artikel 24 netop ændret ved tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal, for at der kunne tildeles denne medlemsstat en produktionskvote for sukker på 60 000 tons for dens kontinentale område.
97 Det følger af disse bestemmelser, at selv om forordning nr. 1785/81 ikke i sig selv bemyndiger til udbetaling af statsstøtte til et projekt, der skal anvende denne kvote, udelukker den ikke denne mulighed.
98 Retten har i den appellerede doms præmis 89 forudgående fastslået det samme og har følgelig ikke antaget, at skattefritagelserne til fordel for DAI kunne erklæres for uforenelige med den fælles landbrugspolitik, blot fordi der var tildelt denne kvote. Under disse omstændigheder er argumentet om, at tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal, til forskel fra tiltrædelsesakten for Republikken Østrig, Republikken Finland og Kongeriget Sverige, ikke indeholder nogen bestemmelse om undtagelsesvis tildeling af statsstøtte, under alle omstændigheder irrelevant.
99 Desuden bemærkes, at artikel 45 i forordning nr. 1785/81 henviser til den fælles landbrugspolitiks almindelige formål, som er fastsat i traktatens artikel 39, og hvori blandt findes bestemmelsen i stk. 2, litra a), om, at der skal tages hensyn til »landbrugserhvervets særlige karakter, der følger af landbrugets sociale struktur og af de strukturelle og naturbetingede forskelle mellem de forskellige landbrugsområder«. De regler, der gælder for investeringer i sukkersektoren, er ikke kun dem, der er fastsat i forordning nr. 1785/81. De findes desuden i retsakterne om Fællesskabets strukturpolitiske og regionalpolitiske aktioner.
100 Disse retsakter giver såvel Fællesskabet som Den Portugisiske Republik mulighed for at give økonomisk støtte til det pågældende investeringsprojekt.
101 For det første bemærkes, at artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90, der er udstedt i henhold til traktatens artikel 42 og 43 og dermed er en integrerende del af den fælles landbrugspolitik, giver medlemsstaterne mulighed for, ud over de foranstaltninger, der specielt nævnes i denne forordning, at give støtte til forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter på de betingelser, der er fastsat i traktatens artikel 92-94.
102 Dernæst bemærkes, at støtten til DAI skal være i overensstemmelse med udvælgelseskriterierne for investeringer, hvortil der kan gives tilskud fra EUGFL, Udviklingssektionen, i beslutning 94/173. I denne beslutning bestemmes det nemlig i bilagets punkt 2.8, at der som en undtagelse fra reglen om, at investeringer i sukkersektoren udelukkes, kan gives fællesskabsfinansiering til investeringer, der skal gøre det muligt at udnytte kvoten i henhold til tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal.
103 I den anfægtede beslutning har Kommissionen imidlertid påpeget, at statsstøtten i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter skulle være i overensstemmelse med de udvælgelseskriterier for investeringer, der er fastsat i beslutning 94/173. Denne retningslinje findes i øvrigt i Kommissionens meddelelser om statsstøtte i denne sektor, f.eks. meddelelserne af 12. juli 1994 og af 23. marts 1995 samt meddelelsen af 2. februar 1996, som ligger efter de faktiske omstændigheder i nærværende sag.
104 Dernæst bemærkes, at Kommissionen ikke gjorde sig skyldig i et åbenbart fejlskøn, da den fandt, at Fællesskabets regional- og landbrugspolitiks formål berettigede en særlig behandling af det pågældende investeringsprojekt med hensyn til en region, der var omfattet af mål nr. 1. Den har heller ikke tilsidesat bestemmelserne om den bemyndigelse, som blev givet den i henhold til artikel 8 i forordning nr. 866/90 til at fastsætte udvælgelseskriterier for investeringer, der kan komme i betragtning for fællesskabsaktioner.
105 Endelig bemærkes, at det netop er på grund af den særbehandling, der er givet Den Portugisiske Republik ved tiltrædelsesakten for Kongeriget Spanien og Republikken Portugal, at der er taget særligt hensyn til DAI's investering, således som Retten har henvist til i den appellerede doms præmis 89.
106 Appellanternes argumenter om, at den anfægtede beslutning bevirker, at der skabes en aldeles kunstig sukkerproducent, og at konkurrencevilkårene fordrejes ved en forværring af overproduktionen på det fælles marked for sukker, må derfor forkastes.
107 Det følger af det foregående, at Retten ikke har gjort sig skyldig i nogen retsvildfarelse ved at antage, at skattefritagelserne til DAI ikke var uforenelige med den fælles landbrugspolitiks formål. Det tredje anbringende må på denne baggrund forkastes.
Det fjerde anbringende om den retsvildfarelse, som Retten skal have begået ved at afslå at tage stilling til de anfægtede støtteforanstaltningers kumulative virkning
Parternes argumentation
108 Med deres fjerde anbringende gør appellanterne gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 98-101 ikke har taget de forskellige anfægtede støtteforanstaltningers kumulative virkninger i betragtning. Disse foranstaltninger som helhed repræsenterede over 60% af DAI's investeringer og gjorde det muligt for selskabet at påbegynde en overskudsproduktion svarende til 20-25% af det indenlandske forbrug med garanterede priser og omkostninger på under 40% af de faste omkostninger, som kan afskrives over en meget lang periode. Der er således givet DAI en usædvanlig gunstig stilling.
109 Kommissionen har anført, at dette anbringende åbenbart må afvises. Med hensyn til realiteten har den gjort gældende, at dette anbringende ikke kan lægges til grund, fordi Kommissionen på dette område har et vidt skøn, og fordi der ikke er påvist nogen åbenbare fejl.
Domstolens bemærkninger
110 Skønt appellanterne har gjort gældende for Retten, at Kommissionen havde begået en retsvildfarelse ved at foretage en særskilt undersøgelse af virkningerne på det fælles marked af støtten til faglig uddannelse til DAI, angår dette anbringende kun den del af den anfægtede beslutning, der vedrører denne støtte. De har således ikke fremført som et generelt annullationsanbringende mod den anfægtede beslutning i sin helhed, at Kommissionen skulle have vurderet, om de tre omtvistede foranstaltningers kumulative virkninger var forenelige med traktatens artikel 92, hvilket i øvrigt bekræftes af den del af deres stævning, der har overskriften »Generelle anbringender«, og som ikke nævner dette klagepunkt.
111 Retten har således kun nævnt den omstændighed i den appellerede doms præmis 98, at de tre typer af støtteforanstaltninger, der nævnes i den anfægtede beslutning, henhørte under forskellige retlige ordninger og skulle undersøges hver for sig på baggrund af deres respektive regelsæt og deres formål, for at udlede deraf, at det skulle vurderes særskilt, om støtten til faglig uddannelse var forenelig med traktatens artikel 92, og herved forkaste det anbringende, som netop var fremført for den. Appellanternes anbringender under appellen har således et videre omfang end det anbringende, som blev fremført for Retten.
112 Imidlertid bemærkes, at i henhold til artikel 118 i Domstolens procesreglement finder samme reglements artikel 42, stk. 2, hvorefter der principielt ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, anvendelse på forhandlingerne for Domstolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den (jf. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 59, og kendelse af 28.6.2001, sag C-352/99 P, Eridania m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 5037, præmis 52 og 53).
113 Anbringendet kan derfor kun antages til realitetsbehandling, i det omfang det er rettet mod den retsvildfarelse, som Retten skal have begået ved at antage, at Kommissionen kunne undersøge støtten til faglig uddannelse særskilt.
114 I denne forbindelse bemærkes, at de omtvistede støtteforanstaltninger henhører under forskellige retlige ordninger. Skattefritagelserne kunne, som det fremgår af nærværende doms præmis 86, kun sammenholdes med beslutningen af 3. juli 1991, som selv henviser til reglerne om den fælles landbrugspolitik, men ikke direkte til traktatens artikel 92. Den nationale medfinansiering af den investering, der blev anset for berettiget til tilskud fra EUGFL, Udviklingssektionen, skulle sammenholdes med forordning nr. 866/90 og beslutning 94/173, hvilke retsakter taler om ligevægt mellem formålene med den fælles landbrugspolitik og den fælles regionalpolitik i sukkersektoren. Støtten til den faglige uddannelse var derfor den eneste foranstaltning, hvis forenelighed Kommissionen kunne vurdere direkte på grundlag af traktatens artikel 92.
115 Den appellerede dom er følgelig ikke behæftet med nogen retsvildfarelse på dette punkt. Det fjerde anbringende må derfor forkastes.
Det femte anbringende om den retsvildfarelse, som Retten skal have begået ved at udelukke anvendelse af traktatens artikel 92 og 93
Parternes argumentation
116 Appellanterne har anført, at den appellerede doms præmis 111-120 er behæftet med en retsvildfarelse, idet det anføres, at den støtte, der er givet til investeringsprojekter, hvortil der kan ydes fællesskabsfinansiering i henhold til forordning nr. 866/90, ikke kan undersøges på grundlag af traktatens artikel 92 og 93. De gør gældende, at der ikke er nogen bestemmelse i forordning nr. 1785/81 og nr. 866/90, der giver grundlag for at konkludere, at disse artikler ikke skulle finde anvendelse.
117 Kommissionen har indledningsvis anført, at dette anbringende åbenbart må forkastes. Med hensyn til realiteten har den dernæst anført, at Rådet i henhold til relevant lovgivning har besluttet, at reglerne om statsstøtte finder anvendelse på støtteforanstaltninger, som går ud over, hvad der bestemmes i forordning nr. 866/90, men ikke på de foranstaltninger, der fastsættes i denne forordning. Det eneste væsentlige spørgsmål her er ifølge Kommissionen, om den anfægtede foranstaltning er tilladt eller ej af den fælles landbrugspolitik. Den nævnte foranstaltning er imidlertid tilladt efter artikel 16 i forordning nr. 866/90.
118 Den Portugisiske Republik og DAI har gjort gældende, at artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90, sammenholdt med princippet om den fælles landbrugspolitiks forrang, skal fortolkes således, at den udelukker anvendelse af statslige støtteordninger på foranstaltninger af strukturel art inden for rammerne af EUGFL, Udviklingssektionen.
Domstolens bemærkninger
119 Det femte anbringende angiver ligesom de foregående præcist de dele af den appellerede dom og de retlige argumenter, som det er baseret på. Det er således ikke blot en gengivelse af ordlyden af søgsmålet i første instans og må derfor antages til realitetsbehandling.
120 Dels bemærkes med hensyn til realiteten, at forordning nr. 1785/81 i artikel 44 blot bestemmer, at traktatens artikel 92-94 finder anvendelse på fremstillingen af og handelen med sukker, »medmindre andet er fastsat i denne forordning«. Desuden henviser forordningen stiltiende, men nødvendigvis til gennemførelse af andre bestemmelser end dem, som den indeholder, ved i artikel 45 at angive, at der ved anvendelse af forordningen skal tages hensyn til den fælles landbrugspolitiks almindelige formål, som nævnes i traktatens artikel 39, blandt hvis aspekter er hensynet til at afhjælpe regionale forskelle, som er konstateret på dette område.
121 Forordning nr. 866/90 fastsætter således de betingelser, for hvilke EUGFL, Udviklingssektionen, bidrager til den fælles landbrugspolitiks formål om regional sammenhæng. Den opstiller som principiel regel i artikel 16, stk. 3 og 4, at de medlemsstater, der berøres af investeringsprojekter, som der kan gives tilskud til fra denne fond, hvilket er tilfældet for Den Portugisiske Republik med hensyn til det pågældende projekt, ligesom modtagerne af fondens midler skal forpligte sig til at deltage i finansieringen af de investeringer, som Kommissionen har godkendt til intervention fra EUGFL. Medlemsstaternes medfinansiering som den her omhandlede er således ikke blot tilladt, men foreskrevet i denne forordning.
122 Artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 866/90, som bestemmer, at medlemsstaterne kan vedtage støtteforanstaltninger, hvis betingelser eller nærmere bestemmelser for ydelsen afviger fra dem, der er fastsat i denne forordning, eller som overstiger de lofter, der er fastsat i denne forordning, forudsat at disse foranstaltninger træffes under overholdelse af traktatens artikel 92, 93 og 94, omhandler følgelig ikke de nationale økonomiske tilskud, der kræves efter forordningens artikel 16, stk. 3 og 4, men den støtte, som medlemsstaterne ønsker at give ud over deres obligatoriske deltagelse i investeringsprojekter, som kan komme i betragtning til intervention fra EUGFL, Udviklingssektionen.
123 Under disse omstændigheder har Retten ikke anvendt fællesskabsretten fejlagtigt ved at antage, at Den Portugisiske Republiks medfinansiering af det pågældende investeringsprojekt, som kunne komme i betragtning til intervention fra EUGFL, Udviklingssektionen, skulle vurderes inden for de selvstændige rammer af den fælles aktion, der blev indført i henhold til forordning nr. 866/90, og ikke kunne undersøges på grundlag af traktatens artikel 92 og 93.
124 Det femte anbringende må derfor forkastes.
Det sjette anbringende om, at svaret på det sidste anbringende i sagen for Retten ikke var tilstrækkeligt begrundet
Parternes argumenter
125 Appellanterne har gjort gældende, at det ikke begrundes tilstrækkeligt, at deres anbringende om, at den pågældende investeringsstøtte er uforenelig med forordning nr. 866/90, forkastes i den appellerede doms præmis 124. Retten har ikke taget de forskellige argumenter i betragtning, som de anførte til støtte for dette anbringende. De har henvist til, at de havde anført for Retten, at denne støtte ikke opfyldte kriterierne for medfinansiering i forordning nr. 866/90, og at denne forordning følgelig ikke kunne være hjemmel for at udelukke anvendelse af traktatens artikel 92 og 93.
126 Kommissionen finder, at dette anbringende savner grundlag. Ifølge Kommissionen gentager alle de argumenter, som appellanterne således har påberåbt sig, i virkeligheden deres anbringende om, at den pågældende investeringsstøtte er uforenelig med den fælles landbrugspolitik, et anbringende, som Retten forkastede med tilstrækkelig begrundelse.
127 DAI har anført, at det sidste anbringende i appellen åbenbart må afvises, fordi det blot gentager de argumenter, der blev fremført for Retten, uden at angive, hvilken retsvildfarelse denne skal have begået.
Domstolens bemærkninger
128 Det sjette anbringende, som vedrører tilstrækkeligt identificerede præmisser i den appellerede dom, er ikke begrænset til at gentage ordlyden af søgsmålet for Retten og kan derfor antages til realitetsbehandling.
129 I øvrigt fremgår det af appellanternes argumentation, at de med dette anbringende gør gældende, at Retten, da den forkastede deres argument om, at den pågældende investeringsstøtte ikke kunne være omfattet af forordning nr. 866/90, ikke udtalte sig om deres argumenter om, at denne støtte ikke overholdt de materielle betingelser i forordningens artikel 2 og 11-13. Denne del af dommen er således ifølge appellanterne utilstrækkeligt begrundet.
130 Imidlertid bemærkes, at Kommissionen ved den anfægtede beslutning har antaget, at den pågældende støtte for en umiddelbar betragtning var omfattet af forordning nr. 866/90. Den udledte heraf, at denne støtte ikke kunne undersøges direkte på grundlag af traktatens artikel 92 og 93, og præciserede, at den senere ville undersøge »spørgsmålene om medfinansiering af dette projekt i henhold til denne forordning inden for rammerne af forordning (EØF) nr. 866/90«. Kommissionen har følgelig ikke undersøgt, om projektet overholdt betingelserne for Fællesskabets medfinansiering gennem EUGFL, Udviklingssektionen, og heller ikke, om den nationale deltagelse i dette projekt overholdt denne forordnings materielle betingelser.
131 For Retten har appellanterne kritiseret denne vurdering og gjort gældende, at det pågældende investeringsprojekt ikke var omfattet af forordning nr. 866/90, og at traktatens artikel 92 og 93 følgelig kunne finde anvendelse her. De påberåbte sig to anbringender til støtte for denne kritik: Det første var, at beslutning 94/173, som er truffet til anvendelse af forordning nr. 866/90, var uforenelig med den fælles landbrugspolitik og følgelig retsstridig, mens det andet var, at de materielle betingelser i denne forordning ikke var overholdt her.
132 Da Retten forkastede argumentet om, at artikel 92 og 93 fandt anvendelse på det pågældende projekt, var den ganske vist forpligtet til, som den også har gjort i den appellerede doms præmis 89 og 90, at tage stilling til anbringendet om, at beslutning 94/173 var uforenelig med den fælles landbrugspolitik, da denne beslutning fastlagde anvendelsesområdet for forordning nr. 866/90, men den var ikke forpligtet til at udtale sig om argumenterne til støtte for det andet anbringende om overholdelse af denne forordnings materielle betingelser, som var uden betydning for den anfægtede beslutnings lovlighed og følgelig irrelevante.
133 Under disse omstændigheder har Retten begrundet sin dom tilstrækkeligt ved under henvisning til den appellerede doms præmis 89 og 90 at forkaste anbringendet om, at den anfægtede støtte ikke var omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 866/90.
134 Det sjette anbringende må derfor forkastes.
135 Det følger af de foregående betragtninger i deres helhed, at appellen i det hele må forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
136 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af dets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen og DAI har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger, og disse har tabt appelsagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger.
137 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, første afsnit, som ifølge samme reglements artikel 118 ligeledes finder anvendelse i appelsager, bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. I henhold til denne bestemmelse bærer Den Portugisiske Republik sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Kommissionens kontraappel forkastes.
3) Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA og Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) betaler sagens omkostninger.
4) Den Portugisiske Republik bærer sine egne omkostninger.