62023CC0440
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 4 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑440/23
FB
срещу
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(Преюдициално запитване, отправено от Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд, Малта)
„Преюдициално запитване — Свободно предоставяне на услуги — Член 56 ДФЕС — Хазарт — Оператори на хазартни игри, установени и лицензирани в държава членка А, които предлагат онлайн хазартни игри в държава членка Б — Забрана на онлайн хазартни игри в националното право на държава членка Б — Граждански иск, предявен в държава членка А за разваляне на договора за участие в хазартни игри и възстановяване на направените залози на основание незаконосъобразност на този договор съгласно правото на държава членка Б — Възражение за несъвместимост на това право с член 56 ДФЕС — Компетентност на съдилищата на държава членка А да проверят съвместимостта с правото на Съюза на правото на държава членка Б — Възражение за злоупотреба с правото на Съюза“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено от Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд, Малта), се отнася до иск, който е предявен пред този съд от цесионера на потребител, обичайно пребиваващ в Германия, срещу две дружества, установени в Малта. Ищецът иска да му бъдат възстановени залозите, които този потребител е направил (и загубил) при участието си в хазартни игри, предлагани от тези дружества. За тази цел той твърди, че тъй като тези игри са били предлагани в Германия в нарушение на германската правна уредба относно хазарта, съответният договор за участие в хазартни игри е незаконосъобразен и следователно е нищожен. Съответно тези дружества следвало да възстановят направените залози.
2.
Ответните дружества повдигат две възражения срещу иска за връщане на недължимо платеното. Първо, договорът за хазартни игри бил законосъобразен и следователно действителен. Всъщност германската правна уредба относно хазарта не следвало да се прилага в спора по главното производство, тъй като била в противоречие със свободата на предоставяне на услуги, установена в член 56 ДФЕС. Второ, във всеки случай, този иск представлявал злоупотреба с правото на Съюза.
3.
Въпросите, поставени от запитващата юрисдикция, се отнасят до тези две възражения. Въпреки това по искане на Съда ще огранича настоящото заключение до анализ на i) допустимостта на въпросите, свързани с първото възражение, и в този контекст — деликатния въпрос дали и до каква степен съдилищата на една държава членка (в случая — Република Малта) са компетентни да проверяват съвместимостта с правото на Съюза на правната уредба на друга държава членка (в случая — Федерална република Германия), и ii) второто възражение.
II. Правна уредба
А. Правото на Съюза
4.
Член 6 от Регламент (ЕО) № 593/2008 (
2
) (наричан по-нататък „Регламент „Рим I“) е озаглавен „Потребителски договори“ и предвижда:
„1.   Без да се засягат членове 5 и 7, договор, сключен от физическо лице с цел, която може да се смята, че е извън рамките на неговото занятие или професия („потребителят“), с друго лице, което упражнява своето занятие или професия („професионалистът“), се урежда от правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, при условие че професионалистът:
[…]
б)
по какъвто и да било начин насочва тази дейност към съответната държава или към няколко държави, включително и тази държава,
и договорът попада в обхвата на тази дейност.
2.   Независимо от параграф 1 страните могат, в съответствие с член 3, да изберат приложимото право за договор, който отговаря на изискванията на параграф 1. Въпреки това този избор не може да води до лишаване на потребителя от закрилата, предоставяна му от разпоредбите, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение според правото, което при липса на избор би било приложимо въз основа на параграф 1“.
Б. Германското право
5.
Към датата на настъпване на фактите по делото член 4 от Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (Държавен договор за хазарта в Германия) от 15 декември 2011 г. (наричан по-нататък „германският Закон за хазарта“) гласи:
„(1)   Организирането и участието като посредник в публични хазартни игри се допуска само с разрешението на компетентния орган на съответната държава. Организирането на хазартни игри без такова разрешение (нелицензирани хазартни игри) и участието в плащания във връзка с нелицензирани хазартни игри са забранени.
[…]
(4)   Организирането на публични хазартни игри в интернет е забранено.
(5)   Чрез дерогация от параграф 4 провинцията може, за да постигне по-успешно целите на параграф 1, да разреши самостоятелното разпространение на и участието като посредник в лотарии, както и организирането на и участието като посредник в спортни залагания в интернет […]“.
6.
Член 134 от Bürgerliches Gesetzbuch (наричан по-нататък „германският Граждански кодекс“) уточнява, че „[п]равна сделка, която нарушава законова забрана, е нищожна, освен ако законът предвижда друго“.
7.
Член 812 от германския Граждански кодекс гласи, че „[в]секи, който получи нещо без правно основание посредством изпълнението на задължение от друго лице или по друг начин за негова сметка, е длъжен да му го върне“ (
3
).
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
8.
От акта за преюдициално запитване и от отговора на запитващата юрисдикция на искането за разяснение, изпратено от Съда, става ясно, че European Lotto and Betting Ltd и Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (заедно наричани по-нататък „ответните дружества“) предлагат онлайн „вторични лотарии“ (форма на залагания върху резултата от тегления на лотарии, организирани от лотарийни оператори) и онлайн ротативки от седалището си в Малта. Тези дружества насочват дейността си по-специално към Германия чрез уебсайта Lottoland.com. Към датата на настъпване на фактите по спора ответните дружества притежават лиценз за организиране на хазартни игри, издаден от Малтийския орган по хазарта (MGA) съгласно малтийското право. Те обаче не притежават лиценз за организиране на хазартни игри в Германия, който се изисква съгласно германския Закон за хазарта (
4
).
9.
В периода от 5 юни 2019 г. до 12 юли 2021 г. потребител с обичайно местопребиваване в Ерфурт (Германия) (наричан по-нататък „играчът“) участва във „вторични лотарии“ и играе на онлайн ротативки на уебсайта на ответните дружества. За тази цел той се съгласява с общите им условия, с което фактически сключва договор за участие в хазартни игри с (едно от) тези дружества (
5
). По този начин той залага (и губи) значителна сума пари.
10.
Впоследствие играчът предявява иск за възстановяване на залозите, които е направил в тези хазартни игри, срещу ответните дружества пред Landesgericht Erfurt (Областен съд Ерфурт, Германия).
11.
С договор, сключен на 21 ноември 2022 г., докато това производство все още е висящо, играчът прехвърля претендираното вземане на FB. Впоследствие първият оттегля иска си.
12.
На 21 януари 2023 г. FB предявява иск за прехвърленото вземане за връщане на платените суми срещу ответните дружества пред Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд). Там FB твърди, че тези дружества са предлагали хазартни игри в Германия незаконосъобразно, тъй като не са притежавали лиценз от германските власти за тази цел, както се изисква съгласно германския Закон за хазарта. Така, сключеният от играча договор за участие в хазартни игри бил незаконосъобразен и като такъв бил нищожен съгласно член 134 от германския Граждански кодекс. Съответно, съгласно член 812 от същия кодекс (неоснователно обогатяване), тези дружества били длъжни да възстановят залозите, които играчът е направил.
13.
Ответните дружества твърдят, че искът на FB следва да бъде отхвърлен като неоснователен. Те изтъкват два защитни довода в това отношение. Първо, като дружества, установени в Малта и извършващи дейност с действителен малтийски лиценз за организиране на хазартни игри, те предоставяли своите услуги в Германия законосъобразно в рамките на свободното предоставяне на услуги, установено в член 56 ДФЕС. Разпоредбите на германския Закон за хазарта налагали необосновано ограничение на тази свобода и следователно не следвало да се прилагат в главното производство. Следователно разглежданият договор за участие в хазартни игри следвало да се счита за законосъобразен, действителен и изпълним. Второ, такъв иск за възстановяване на платени суми представлявал злоупотреба с правото на Съюза, тъй като играчът доброволно е потърсил и е участвал във въпросните хазартни игри, като е бил напълно наясно, че те се предлагат от оператори, които са установени в Малта и не притежават лиценз в Германия.
14.
При тези обстоятелства Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли [член] 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че нарушаването на свободното предоставяне на услуги чрез обща забрана на онлайн ротативките в държавата членка на потребителя (държавата по местоназначение) по отношение на операторите на онлайн казина, които са лицензирани и регламентирани в държавата им по произход (Малта), не може да бъде обосновано с императивни изисквания от общ интерес,
–
ако държавата членка по местоназначение в същото време разрешава повсеместно подобни игри във физически обекти с лицензирани ротативки в пасажи с магазини и в ресторанти за частни оператори, по-интензивни игри във физически обекти — казина, лицензирани национални [л]отарийни дейности от държавни лотарии в повече от 20000 магазина посредници, които са насочени към обществеността, и
–
разрешава лицензирани онлайн игри за частни оператори на спортни залагания и конни залагания и за частни онлайн лотарийни посредници, които продават продуктите на държавните лотарии и на други лицензирани лотарии,
докато същата държава членка — в противоречие с […] решения [на Съда] Deutsche Parkinson (C‑148/15, т. 35), Markus Stoß (C‑316/07) и Lindman (C‑42/02) — изглежда не е представила научни доказателства, доказващи, че при тези игри съществуват специфични опасности, които допринасят значително за постигането на целите, преследвани от нейната правна уредба, по-конкретно предотвратяването на проблемните игри, и че с оглед на тези опасности ограничаването на обхвата на забраната само до онлайн ротативките — а не за всички предложения за игри, които са разрешени за онлайн ротативки и ротативки във физически обекти — може да се счита за подходящо, задължително и пропорционално за постигане на целите на правната уредба.
2)
Трябва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на пълна забрана на хазартните игри в онлайн казина, съдържаща се в член 4, параграфи 1 и 4 от германския Държавен договор за хазарта (наричан по-нататък „GlüStV“), ако според член 1 от него германската правна уредба на хазарта („GlüStV“) няма за цел пълна забрана на хазарта, а […] „насочване на естествения хазартен инстинкт на населението към уредени и контролирани канали, както и противодействие на развитието и разпространението на неразрешени хазартни игри на черните пазари“, и е налице значително търсене на онлайн ротативки от страна на играчите?
3)
Трябва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че не може да се прилага обща забрана за предлагане на онлайн казина, ако
–
правителствата на всички федерални провинции на тази държава членка вече са се съгласили, че опасностите от подобно предлагане на онлайн хазартни игри могат да бъдат преодолени по-ефективно чрез режим за предоставяне на предварително официално разрешение, отколкото чрез пълна забрана, и
–
са изготвили и са се договорили относно бъдеща нормативна уредба чрез съответен държавен договор, който заменя пълната забрана с режим на предварително разрешение,
–
и в очакване на тази бъдеща правна уредба решават да допускат съответното предлагане на хазартни игри без германско разрешение при спазване на определени изисквания до издаването на германски лицензи,
въпреки че според решение […] Winner Wetten [(C‑409/06)] действието на правото на Съюза не може да бъде временно спряно[?]
4)
Трябва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че държава членка (по местоназначение) не може да обоснове национална правна уредба с императивни изисквания от общ интерес, ако
–
тази правна уредба забранява на потребителите да правят лицензирани трансгранични залози в друга държава членка (по произход) върху резултатите от лицензирани лотарии в държавата членка по местоназначение, които са разрешени и регламентирани там, и
–
ако лотариите са лицензирани в държавата членка по местоназначение и правната уредба има за цел да защити играчите и ненавършилите пълнолетие лица,
–
и ако правната уредба на лицензираните залагания върху резултати от лотарии в държавата членка по произход също има за цел да защити играчите и ненавършилите пълнолетие лица и осигурява същото ниво на защита като правната уредба на лотариите в държавата по местоназначение?
5)
Трябва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба не допуска възстановяване на залози, загубени при участие във (вторични) лотарии, на основание твърдяна незаконосъобразност на сделките поради липсата на лиценз в държавата членка на потребителя, ако
–
законът изключва възможността за получаване на такъв лиценз за частни (вторични) лотарии,
–
и това изключване се обосновава от националните съдилища с твърдяна разлика между залог, направен при държавен оператор върху резултати от лотария, организирана от държавата, и залог, направен при частен организатор върху резултати от държавна лотария?
6)
Трябва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че не допуска възстановяване на залози, загубени при участие във (вторични) лотарии, на основание твърдяна незаконосъобразност на сделките поради липсата на лиценз в държавата членка на потребителя, ако
–
законът изключва възможността за получаване на такъв лиценз за частни (вторични) лотарии и
–
ако това изключване в полза на държавните организатори на лотарии се обосновава от националните съдилища с твърдяна разлика между залог, направен при държавен оператор върху резултати от лотария, организирана от държавата, и залог при частен организатор върху резултати от същата държавна лотария?
7)
Трябва ли член 56 ДФЕС и забраната за злоупотреба с право ([…] Niels Kratzer [C 423/15)]) да се тълкуват в смисъл, че не допускат иск за възстановяване на загубени залози, основан на липсата на германско разрешение и неоснователно обогатяване, когато организаторът е лицензиран и контролиран от органите на друга държава членка, а активите на играча и паричните му вземания са обезпечени от правото на държавата членка, в която е установен организаторът?“.
15.
Настоящото преюдициално запитване с дата 11 юли 2023 г. е подадено на 14 юли 2023 г. Писмени становища представят FB, ответните дружества, правителствата на Малта, Чехия, Германия, Белгия и Италия и Европейската комисия. Същите заинтересовани страни, с изключение на правителствата на Чехия и Италия, участват в съдебното заседание, проведено на 9 април 2025 г.
IV. Анализ
16.
Настоящото дело е част от поредица дела, свързани с хазартни игри, предлагани онлайн от дружества, установени в Малта. Обикновено уебсайтовете, които те управляват, не само са достъпни от, но и са насочени (чрез наименованията на тези уебсайтове, езиците, които се използват в тях, рекламите и т.н.) към други държави членки (включително в случая Германия). Обикновено тези дружества предоставят услугите си въз основа на лицензи за организиране на хазартни игри, издадени от малтийските органи съгласно малтийското право (които се отнасят за предлагането на хазартни игри не само в Малта, но и от Малта). Те обаче не притежават лиценз, издаден от органите на целевите държави членки за предлагане на такива игри на тяхна територия, както се изисква съгласно правната уредба относно хазарта в тези държави (или предлагат игри, които са напълно забранени в съответната държава, като онлайн ротативките и „вторичните лотарии“ (
6
), които са предмет на спора в главното производство).
17.
Значителен брой потребители в тези целеви държави членки участват в такива онлайн хазартни игри. Много от тях губят значителни суми пари. През последните години такива играчи се опитват да възстановят загубите си, като завеждат (или наемат специализирани адвокати да заведат от тяхно име) граждански дела пред „местните“ си съдилища срещу малтийски хазартни дружества. Обикновено искът се основава на твърденията, че i) потребителят е заложил и загубил пари в хазартни игри по силата на договор за участие в хазартни игри, сключен с някое от тези дружества; ii) тъй като въпросното дружество не е притежавало лиценз, издаден от органите на целевата държава членка, този договор всъщност е бил незаконосъобразен и следователно недействителен съгласно „местното“ договорно право; iii) съответно въпросното дружество е длъжно да възстанови тези залози съгласно „местното“ право за неоснователно обогатяване. Явно хиляди такива искове са били разгледани или в момента са висящи в Австрия и Германия (
7
). Освен това става ясно, че досега в по-голямата част от случаите тези съдилища са уважавали такива искове (
8
).
18.
Не е изненадващо, че малтийските хазартни дружества оспорват тези искове за възстановяване на направените залози. Става ясно, че често те отказват да изпълнят постановените срещу тях съдебни решения, като считат, че тези решения са явно неправилни. В това отношение те намират подкрепа в малтийския законодателен орган. Считайки, че i) целевите държави членки, като налагат своята „местна“ правна уредба относно хазарта на малтийските хазартни дружества, неоснователно ограничават свободата на тези дружества да предоставят услуги съгласно член 56 от ДФЕС, и ii) че подобни искове биха могли да имат тежки последици за малтийската хазартна индустрия, законодателният орган приема на 12 юни 2023 г. законодателен акт, „Bill 55“ (Закон 55), с който към малтийския Gaming Act (Закон за хазарта) се добавя нов член 56А. Този член по същество предвижда, че исковете на играчите, които поставят под съмнение законосъобразността на игрите, предлагани от малтийски дружества, са недопустими за разглеждане от малтийските съдилища и че всяко чуждестранно съдебно решение, с което се уважава такъв иск, няма да бъде признавано или изпълнявано в Малта, по съображения, свързани с обществения ред.
19.
В този конкретен контекст настоящото дело е деликатно, тъй като се отнася до иск за възстановяване на направени залози, предявен не от играча пред „местния“ (в случая — германски) съд, а от адвокат, който е купил и му е било прехвърлено вземането, предмет на този иск, пред малтийски съд. Този съд следва в отговор на възраженията, направени от ответните дружества, да провери i) съвместимостта на германския Закон за хазарта със свободното предоставяне на услуги, установено в член 56 ДФЕС, и ii) наличието на злоупотреба с право чрез предявяването на такива искове за възстановяване на платени суми (
9
).
20.
Първият, вторият, третият, четвъртият, петият и шестият въпрос се отнасят до първото възражение. По искане на Съда в раздел А по-долу ще разгледам не същността, а само допустимостта на тези въпроси, която се оспорва от няколко правителства, които са представили становища. Седмият въпрос се отнася до второто възражение, повдигнато от ответните дружества, съгласно което иск за възстановяване като разглеждания представлява злоупотреба с правото на Съюза. Ще го разгледам в раздел Б по-долу.
А. По допустимостта на първия, втория, третия, четвъртия, петия и шестия въпрос
21.
Правителствата на Малта (донякъде изненадващо), Германия и Италия оспорват допустимостта на първия, втория, третия, четвъртия, петия и шестия въпрос с оглед на основополагащите решения на Съда Foglia I (
10
) и Foglia II (
11
).
22.
Следва да се припомни, че спорът, във връзка с който са постановени тези решения, се отнася до иск относно договор между двама италиански граждани, предявен пред италиански съд, в който е повдигнат инцидентно въпросът за съвместимостта на френски данък с член 95 от Договора за ЕИО (понастоящем член 110 ДФЕС). Италианският съд отправя няколко преюдициални въпроса до Съда, за да може да прецени тази съвместимост. В този контекст Съдът приема, че „трябва да прояви особена бдителност“ по отношение на допустимостта (
12
) на „въпрос[и], [които се поставят на Съда] с цел да се даде възможност на националния съд да реши дали законодателството на друга държава членка е в съответствие с правото [на Съюза]“ (
13
). Освен това предвид обстоятелствата по делото (а именно факта, че страните в главното производство, изглежда, са съгласни, че френският данък е несъвместим с правото на Съюза, и не са го оспорили пред френските съдилища) той отказва да даде отговор на поставените въпроси с мотива, че това дело е „процесуален механизъм, организиран от страните“, за да се осъществи съдебен контрол върху френско законодателство от италиански съд и в този контекст „да бъде повод за Съда да даде становище по определени проблеми на правото на [Съюза], които не отговарят на обективна потребност, свързана с разрешаването на [реален] спор“ (
14
).
23.
По настоящото дело възраженията, изтъкнати от правителствата на Малта, Германия и Италия, се отнасят по-конкретно до факта, че 1) актът за преюдициално запитване не съдържа достатъчно информация, за да може Съдът да установи, че отговорът му по отношение на съвместимостта с член 56 ДФЕС на правна уредба като установената в германския Закон за хазарта би бил „необходим“, за да бъде постановено решение от запитващата юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС; 2) че във всеки случай, такъв отговор никога не би могъл да бъде „необходим“, тъй като съдилищата на една държава членка нямат компетентност да проверяват съвместимостта с правото на Съюза на правото на друга държава членка; и 3) че дори и да съществува такава компетентност, спорът в главното производство, подобно на този, по който са постановени решения Foglia I и Foglia II, не е „реален“. Ще разгледам тези възражения последователно в следващите раздели.
1.
Достатъчна ли е предоставената информация?
24.
Възражението относно твърдения недостатъчен характер на информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, което е изтъкнато само от германското правителство, има две страни.
25.
От една страна, това правителство твърди, че в акта за преюдициално запитване не се посочва дали FB действително има право да предяви иск пред запитващата юрисдикция. Първо, в този акт не се указвало, че разглежданото вземане за възстановяване на платените суми е законосъобразно прехвърлено на FB. Напротив, общите условия, приложими към договора за участие в хазартни игри, забранявали на играчите да прехвърлят правата си по този договор. Второ, член 56А от малтийския Закон за хазарта имал за последица недопустимост на такъв иск за възстановяване пред малтийските съдилища (
15
). Ако искът на FB следвало да бъде отхвърлен още на основание, че той няма такова право на иск, нямало да е необходимо да се разглежда основателността на този иск, което правело поставените преюдициални въпроси хипотетични.
26.
Във връзка с това отбелязвам, че в отговор на искането за разяснения, изпратено от Съда, запитващата юрисдикция е отхвърлила тези опасения и в информацията, с която разполага Съдът, няма нищо, което да сочи, че искът на FB е явно недопустим. Първо, по отношение на въпросните общи условия, запитващата юрисдикция имплицитно не ги е счела за проблем, а съгласно член 267 ДФЕС Съдът не е компетентен да изследва потенциалното въздействие на тези договорни условия (
16
). Второ, по отношение на член 56А от малтийския Закон за хазарта, запитващата юрисдикция е обяснила, че искът на FB е предявен (на 21 януари 2023 г.) преди влизането в сила на тази разпоредба (на 12 юни 2023 г.), че последната няма обратно действие и следователно не оказва влияние върху допустимостта на този иск (
17
).
27.
От друга страна, германското правителство твърди, че актът за преюдициално запитване не обяснява защо германското право е приложимо към спора в главното производство. Очевидно е, че ако запитващата юрисдикция всъщност не е трябвало да реши този спор съгласно германското право, отговорът на първия, втория, третия, четвъртия, петия и шестия въпрос би бил „ненужен“ в това отношение (
18
).
28.
Въпреки че запитващата юрисдикция можеше да разгледа по-подробно този въпрос в акта за преюдициално запитване, ми се струва, че предвид i) фактите, изложени в това запитване, и ii) съответния инструмент на Съюза, уреждащ този въпрос, това възражение е неубедително.
29.
Припомням, че искът на FB се отнася до твърдяната недействителност на разглеждания договор за участие в хазартни игри (на основание на твърдяната незаконосъобразност на неговия предмет), което следва да доведе до задължение от страна на ответните дружества да възстановят направените от играча залози. По същество той се отнася до въпроси от граждански и търговски характер, и по-конкретно договорни такива. Правото, приложимо към този иск, трябва да се определи с оглед на единните правила, установени в Регламент „Рим I“. В съответствие с този акт няма съмнение, че различните въпроси, повдигнати в рамките на този иск, трябва да бъдат решени от запитващата юрисдикция съгласно германското право.
30.
Първо, дали даден договор е недействителен, когато предметът му е незаконосъобразен, и дали тази недействителност поражда право за всяка от страните да получи обратно своята престация по договора, са въпроси, които се решават съгласно правото, уреждащо въпросния договор, съгласно член 10, параграф 1 и член 12, параграф 1, буква д) от Регламент „Рим I“, а въпросният договор за участие в хазартни игри се урежда от германското право, съгласно член 6, параграф 1 от същия регламент (
19
). Фактът, че както подчертава германското правителство пред Съда, общите условия, приложими към този договор, препращат към малтийското право, не променя това заключение (
20
).
31.
Второ, според мен е ясно, че за да се определи дали разглежданият договор за участие в хазартни игри действително е имал незаконосъобразен предмет, трябва да се вземат предвид забраните, предвидени в законодателството на държавата, в която този договор е трябвало да бъде изпълнен. В настоящия случай това е Германия. Дори ако ответните дружества са предоставяли хазартните си услуги от Малта, тези услуги са получени от играча в Германия, откъдето той е участвал във въпросните хазартни игри и е направил спорните залози (
21
). Очевидно е, че запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид германския Закон за хазарта, за да се произнесе по спора.
32.
Освен това според мен до същия извод би се стигнало, ако разглежданият договор за участие в хазартни игри се уреждаше от малтийското право (
22
). Всъщност член 9, параграф 3 от Регламент „Рим I“ позволява на съда, който е сезиран със спор с договорен характер, да придаде действие на „особените повелителни норми[ (
23
)] на правото на държавата, в която произтичащите от договора задължения следва да бъдат или са били изпълнени, […] доколкото според тези особени повелителни норми изпълнението на договора е незаконосъобразно“, независимо от правото, което урежда договора. Норми като установената в германския Закон за хазарта, които преследват цели, свързани с обществения ред, считани за съществени от националния законодател (вж. т. 70 по-долу) и които с оглед на защитата на тези цели уреждат всяка сделка във връзка с участие в хазартни игри, която се извършва (или се счита, че се извършва) на територията на държавата, лесно могат да бъдат квалифицирани като „особени повелителни норми“. Освен това, макар че съдилищата на държавите членки, пред които е заведено дело, по принцип разполагат с известна свобода на преценка, когато става въпрос за „да[ване] на действие“ на такива „особени повелителни норми“ (
24
), ми се струва, че когато се изтъква незаконосъобразността на даден договор на основание, че той нарушава такива „норми“ на друга държава членка (както е в настоящия случай), тези съдилища по правило следва да го направят. Прилагането на тези „норми“ е реално доказателство за лоялното сътрудничество между държавите членки, което се обосновава с оглед на „особените отношения“, които ги обединяват.
2.
Компетентни ли са съдилищата на дадена държава членка да преценяват съвместимостта на законодателството на друга държава членка с правото на Съюза?
33.
В настоящия случай е ясно (и безспорно), че запитващата юрисдикция, малтийски съд, е компетентна да разгледа и да се произнесе по иска на FB съгласно акта на Съюза, уреждащ компетентността на съдилищата на държавите членки по такива граждански и търговски дела, а именно Регламент (ЕС) № 1215/2012 (
25
) (наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“), и по-специално член 4, параграф 1 от него (
26
). Въпреки това, както е обяснено в предходния раздел, съгласно Регламент „Рим I“ този съд трябва да го направи съгласно германското право. Това всъщност е доста често срещана ситуация в пространството на свобода, сигурност и правосъдие (ПССП).
34.
По отношение на основателността на иска на FB е също толкова ясно, че ако запитващата юрисдикция приложи по делото забраната за онлайн хазартни игри, установена в германския Закон за хазарта, тази юрисдикция следва да счете разглеждания договор за участие в хазартни игри за незаконосъобразен и следователно за нищожен, както твърди FB (което може да доведе до право на възстановяване на направените от играча залози) (
27
).
35.
Въпреки това припомням, че ответните дружества твърдят в своя защита, че тази забрана (доколкото се прилага за оператори на хазартни игри като тях, които са установени и лицензирани в други държави членки) е в противоречие с член 56 ДФЕС. Следователно запитващата юрисдикция следва i) да не приложи съответните разпоредби на германския Закон за хазарта, ii) да приеме като логична последица, че разглежданият договор е законосъобразен и действителен, и iii) да отхвърли иска на FB.
36.
Следователно въпросът за съвместимостта се поставя пред запитващата юрисдикция като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право). Всъщност, тъй като искът на FB предполага, че забраната, установена в германския Закон за хазарта, е приложима, тази юрисдикция следва по всякаква логика да разгледа първо този въпрос, за да реши след това съответно основните въпроси дали договорът за участие в хазартни игри е действителен, или не, и следователно дали FB може да има право на възстановяване на направените залози. Това е причината за поставянето на първия, втория, третия, четвъртия, петия и шестия въпрос.
37.
Въпреки това италианското правителство счита, че съдилищата на една държава членка не са компетентни да проверяват съвместимостта с правото на Съюза на законодателството на друга държава членка, дори като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) в граждански или търговски спор между частноправни субекти. Само съдилищата на държавата членка, чието законодателство е предмет на спора, можели да правят това. Следователно запитващата юрисдикция — малтийски съд, била длъжна да счете германския Закон за хазарта за съвместим с правото на Съюза (докато германските съдилища не постановят друго).
38.
Естествено, ако това е така, първият, вторият, третият, четвъртият, петият и шестият въпрос биха били изцяло хипотетични. Следователно въпросът за компетентността трябва да бъде разгледан от Съда в настоящото дело. Освен това практиката на Съда не е напълно ясна по този въпрос. В решения Foglia I и Foglia II Съдът изразява скептицизъм по отношение на идеята, че съдилищата на една държава членка могат да проверяват съвместимостта на законодателството на друга държава членка с правото на Съюза. Въпреки това, макар Съдът да заявява, че ще проявява „особена бдителност“ по отношение на допустимостта на преюдициалните запитвания, отправени с тази цел, той не отрича изрично компетентността на националните съдилища да извършват такава проверка. Всъщност в няколко решения както преди, така и след постановяването на тези две решения Съдът имплицитно признава, че съдилищата на държавите членки имат такава компетентност, тъй като приема за разглеждане такива запитвания (
28
). В своето решение Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (
29
) Съдът дори заявява, че съд на държава членка може да отправя преюдициални запитвания по въпроси, „целящи да му позволят да реши […] дали разпоредбите на държава членка, различна от тази на отправилия запитването съд, са съвместими с правото [на Съюза]“. Въпреки това Съдът никога не се е произнасял изрично по основния въпрос за компетентността.
39.
Настоящото дело предоставя на Съда идеална възможност да изясни, че съдилищата на държавите членки не само са компетентни, но и са длъжни да проверяват съвместимостта на правото на други държави членки с правото на Съюза, когато този въпрос възниква като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) в граждански или търговски спор, който е висящ пред тях (а). Тези съдилища обаче трябва да проявяват сдържаност при упражняването на тази компетентност (б).
а)
Съдилищата на държавите членки имат компетентност да проверяват съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза
40.
Според мен предоставянето на такава компетентност на съдилищата на държавите членки се подкрепя от общите принципи на материалното право на Съюза (1) и международното частно право на Съюза (2), като нито обичайното международно публично право (3), нито опасенията относно правото на защита на държавата членка, чието право е приложимо към спора (4), нито практическата приложимост на тази компетентност (5) я поставят под съмнение.
1) Общите принципи на материалното право на Съюза
41.
В своето знаково решение Van Gend & Loos (
30
) Съдът установява общия принцип, че разпоредбите от правото на Съюза, които са достатъчно ясни, точни и безусловни, имат директен ефект и като такива „поражда[т] […] права“, на които частноправните субекти могат да се позовават пред съдилищата на държавите членки, дори в спорове между частноправни субекти. Съдилищата на държавите членки, пред които е предявен такъв спор, са длъжни да се произнесат в съответствие с тези разпоредби. Освен това, ако една от страните твърди, че дадена национална норма, която по принцип е приложима към спора, всъщност е несъвместима с такава разпоредба от правото на Съюза с директен ефект, от установената съдебна практика след решение Simmenthal (
31
) следва, че съгласно принципа на предимство на правото на Съюза тези съдилища не само имат компетентност, но и са длъжни да проверят тази съвместимост, и когато се установи противоречие, да оставят без приложение тази национална норма в производството пред тях. И двата принципа имат за цел да гарантират защитата на правата на частноправните субекти съгласно правото на Съюза и неговото еднакво прилагане в държавите членки.
42.
От гледна точка на тези принципи и тяхната основна логика не виждам причина да се изключва разглежданото в настоящото дело положение, при което съдът на една държава членка трябва да се произнесе по гражданско-търговски спор съгласно правото на друга държава членка. В такъв случай частноправните субекти също трябва да могат да предявят пред тези съдилища правата, които произтичат от директния ефект на правото на Съюза (
32
). От това следва, че в случай на твърдяно противоречие между правилата на друга държава членка и разпоредбите с директен ефект на правото на Съюза сезираният съд е компетентен и когато това е необходимо за изхода на делото, трябва да разгледа този въпрос, и ако установи несъвместимост, да остави без приложение въпросните правила. В противен случай тези права биха могли да не бъдат отчетени в разглежданото производство.
43.
Например в настоящия случай не може да се отрече, че член 56 ДФЕС, на който се позовават ответните дружества пред запитващата юрисдикция, има директен ефект дори и в спорове между частноправни субекти (
33
). Ако запитващата юрисдикция провери съвместимостта на германския Закон за хазарта с член 56 ДФЕС и установи противоречие между тези разпоредби, тази юрисдикция би могла да защити правата, които ответните дружества черпят от Договора, като i) не приложи този закон, ii) постанови съответно, че разглежданият договор за участие в хазартни игри е действителен, и iii) отхвърли иска на FB като неоснователен (
34
). За разлика от това, ако тази юрисдикция нямаше такава компетентност (и задължение) за проверка, ответните дружества биха били напълно лишени от основната си защита срещу иска на FB. Всъщност, тъй като тази юрисдикция не би могла при настоящото състояние на правото на Съюза да повдигне междинен въпрос относно валидността на германския Закон за хазарта пред германските съдилища, тя би била длъжна да счете този закон за съвместим с правото на Съюза и да се произнесе съответно. По този начин искът би могъл да бъде уважен въпреки потенциалните права съгласно правото на Съюза (
35
).
44.
Обратното решение също би подкопало единното прилагане на правото на Съюза. Ако съвместимостта на националната правна уредба на дадена държава членка с правото на Съюза може да бъде проверена само от съдилищата на тази държава, на практика това би означавало, че прилагането на това право би варирало изцяло в зависимост от това дали същият граждански и търговски спор е предявен пред съдилищата на въпросната държава членка, или в друга държава членка.
2) Общите принципи на международното частно право на Съюза
45.
По отношение на международното частно право на Съюза бих припомнил, че съгласно принципите, уреждащи споровете за компетентност по граждански и търговски дела съгласно Регламент „Брюксел Iа“, когато съдилищата на дадена държава членка са компетентни съгласно този регламент да разгледат и решат спор (както е в случая със запитващата юрисдикция), тези съдилища са компетентни и да се произнесат по всеки предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) (
36
), който може да бъде повдигнат в контекста на този спор (
37
). Освен това те са длъжни да упражняват тази компетентност. Те не могат да откажат да се произнесат по спора или по някои негови аспекти (
38
). И двата принципа имат за цел да гарантират доброто правораздаване и правната сигурност за страните.
46.
В светлината на тези принципи не виждам причина да се третира по различен начин предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) относно съвместимостта с правото на Съюза на правната уредба на друга държава членка. Съдилищата на държавите членки, които са компетентни съгласно Регламент „Брюксел Iа“ да разглеждат и решават спор, в който е повдигнат такъв въпрос, съгласно този акт имат и компетентност да се произнесат по този предварителен въпрос, и трябва да го направят, когато това е необходимо за решаването на делото.
47.
От гледна точка на стълкновението на закони резултатът е същият. Всъщност, когато съд на държава членка трябва съгласно правилата на Регламент „Рим I“ да „приложи“ правото на друга държава членка към спор, няколко механизма, заложени в този регламент, също позволяват и дори задължават този съд да провери, когато е уместно, съвместимостта на това национално право с правото на Съюза и в случай на стълкновение да откаже да приложи националното право.
48.
Първо, такова правомощие (и задължение) на сезирания съд може да се счита за неразделна част от задачата за „прилагане“ на определеното право към спора. Всъщност, когато правилата на този регламент определят дадено чуждестранно право като „приложимо“, те се отнасят до чуждестранния правен ред като цяло. В светлината на различните правила, съставляващи този правен ред, и тяхната йерархия сезираният съд трябва да постанови решение по спора, което отразява, доколкото е възможно, решението, което би взел съдия от съответната държава (
39
). Това е от съществено значение за постигането на целите на правната сигурност и международната хармония на решенията, преследвани от Регламент „Рим I“ (
40
).
49.
Ясно е, че когато правото на дадена държава членка е определено от Регламент „Рим I“ като приложимо към даден спор, правото на Съюза е неразделна част от въпросния правен ред и заема най-високото място в йерархията. Съдът на тази държава, когато се произнася по същия спор, ще бъде длъжен (както е обяснено в т. 41 по-горе) да провери и да не приложи противоречаща национална норма. Съответно, сезираният съд трябва да постъпи по същия начин (
41
).
50.
Второ, сезираният съд може да проверява съвместимостта на правната уредба на друга държава членка с правото на Съюза и в случай на стълкновение да не я прилага, съгласно клаузата за обществения ред, установена в член 21 от Регламент „Рим I“.
51.
Всъщност тази разпоредба позволява на сезирания съд да не прилага определеното право, когато прилагането на това право би било „явно несъвместимо с обществения ред на сезирания съд“. Ясно е, че точно както правото на Съюза е част от правния ред на държавата членка, чието право е определено като приложимо към делото (в случая — Федерална република Германия), то е и неразделна част от правния ред на сезирания с делото съд (в случая — малтийския правен ред). Следователно съгласно тази разпоредба неприлагането на противоречащите национални правила се обосновава с наличието на „явна несъвместимост“ с правото на Съюза (или поне с определени разпоредби, считани за съществени в правния ред на Съюза) (
42
).
52.
Накрая, когато правилата на една държава членка се изтъкват пред запитващата юрисдикция на друга държава членка като „особени повелителни норми“ по член 9, параграф 3 от Регламент „Рим I“, съгласно тази разпоредба запитващата юрисдикция има пълна свобода на преценка да провери съвместимостта на тези правила с правото на Съюза и в случай на несъвместимост да откаже да им „даде действие“.
3) Обичайното международно публично право
53.
Противно на това, което понякога се твърди в доктрината, считам, че компетентността (и задължението) на съдилищата на една държава членка да проверяват съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза, когато този въпрос възниква като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) в граждански и търговски спор, не нарушава обичайното международно публично право. По-специално, няма незаконосъобразна намеса в компетентността на съдилищата на втората държава членка (
43
).
54.
Разбира се, че в съответствие с принципа на ненамеса съдилищата на дадена държава членка не могат да постановяват решения, чиято цел е да отменят законодателството на друга държава членка на основание несъвместимост с правото на Съюза, нито да правят констатации erga omnes в това отношение. Причината за това е очевидна: съдилищата на една държава не могат да обявяват за невалидни актове, произхождащи от орган на друга държава (в случая — законодателната власт). Съдилищата на държавата, към която принадлежи органът, имат изключителна материална компетентност в това отношение съгласно международното публично право (
44
). Съответно в настоящия случай малтийските съдилища не могат да постановят валидно решение, с което да обявят с erga omnes ефект германския Закон за хазарта за несъвместим с правото на Съюза. Само германските съдилища могат да направят това.
55.
Когато обаче съдилищата на една държава членка проверяват съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) в граждански и търговски спор, те просто извършват такава проверка и в случай на несъвместимост оставят без приложение противоречащите правила в конкретния спор с единствената цел да се произнесат по съществото на разглеждания иск. Такова решение установява индивидуалните права на страните и като такова има действие само inter partes. То не е предназначено да засяга валидността на правото на другата държава членка. Изключителната компетентност на съдилищата на тази държава е зачетена (
45
).
56.
За пълнота бих припомнил, че държавите членки са се съгласили, когато са се присъединили към Европейския съюз и са избрали да участват в ПССП, да спазват правото на Съюза. Те също така са се съгласили гражданските и търговските спорове, уредени от „тяхната“ правна уредба (съгласно Регламент „Рим I“), да бъдат разглеждани от съдилищата на други държави членки (съгласно Регламент „Брюксел Iа“). В светлината на обясненията, дадени в предходните две части, това означава, че държавите членки също са се съгласили, имплицитно, че съвместимостта на „тяхната“ правна уредба се проверява от тези други съдилища като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право) в такъв спор.
4) Правото на защита на засегнатата държава членка
57.
В решението си Foglia II Съдът изразява загриженост, че ако съдилищата на една държава членка проверят съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза в контекста на спор между частноправни субекти, правото на защита на втората държава членка не би могло да бъдат адекватно гарантирано, тъй като тя няма да бъде представлявана пред съдилищата на първата държава членка (
46
). Няколко от правителствата, които представят становища пред Съда по настоящото дело, подчертават този аспект. По-специално, те отбелязват, че съгласно практиката на Съда, когато дадено лице твърди, че даден национален закон ограничава свободното предоставяне на услуги съгласно член 56 ДФЕС, съответната държава членка трябва да докаже, че този национален закон е обективно обоснован и пропорционален (
47
). В случаи като настоящия обаче тя би била лишена от възможността да направи това.
58.
В самото начало бих искал да подчертая, че тази съдебна практика се отнася до тежестта на доказване в производства срещу държава членка за нарушение на правото на Съюза в областта на свободното движение (независимо дали става дума за производства за установяване на неизпълнение на задължения, или за искове пред национални съдилища). За разлика от това, когато такъв въпрос се повдига инцидентно в производства между частноправни субекти, тежестта на доказване е процедурен въпрос, оставен на lex fori (
48
).
59.
С това пояснение не считам, че съществува реален проблем с правото на защита на съответната държава членка (
49
).
60.
Първо, доста често се случва дадена държава да не бъде представлявана в производства между частноправни субекти, в които инцидентно се повдига въпросът за валидността на националното право. Изглежда, че по настоящото дело германското правителство също нямаше да бъде представлявано, ако производството беше висящо пред някое от националните му съдилища. Това се обяснява с факта, че доколкото си спомням, решението, което ще бъде постановено, има само действие inter partes и следователно няма да бъде обвързващо за органите на тази държава членка.
61.
Второ, освен факта, че съгласно процесуалното право, прилагано от съдилищата, пред които е заведено делото, може да съществува възможност за намеса от страна на засегнатата държава членка (
50
), производството по преюдициално запитване съгласно член 267 ДФЕС предлага адекватна и достатъчна гаранция за защита на интересите на тази държава.
62.
В това отношение считам, че когато съдилищата на държава членка са сезирани с граждански или търговски спор, който трябва да бъде решен в светлината на правото на друга държава членка, и една от страните оспорва съвместимостта на приложимото национално право с правото на Съюза, е уместно тези съдилища да отправят преюдициално запитване съгласно член 267 ДФЕС. Когато се отправя такова преюдициално запитване, съответната държава членка има право да представи писмени и устни изявления дори ако не е страна по спора в главното производство. Според мен е без значение фактът, че в преюдициалното производство тази държава не се ползва с по-широките възможности за защита, с които разполага в състезателното производство съгласно член 258 ДФЕС. Всъщност, както Съдът е признавал многократно, двете производства са различни по своята същност (
51
).
5) Практическата приложимост на такава компетентност
63.
По искане на Съда заинтересованите страни, които участват в съдебното заседание, обсъждат също така дали от практическа гледна точка съдилищата на една държава членка разполагат с необходимите средства, за да проверят съвместимостта на правната уредба на друга държава членка с правото на Съюза. Освен езиковите и културните различия за тези съдилища може да бъде трудно да установят с сигурност съдържанието на тази уредба. Несъвместимостта с правото на Съюза може да бъде приета въз основа на непълно познаване на тази уредба.
64.
Лесно е да се разбере откъде идват тези съмнения. Чуждестранното право традиционно се разглежда в процесуалните правила на съдилищата на държавите членки като различно от „собственото“ им право. В това отношение не се прилага максимата „iura novit curia“. Не се предполага, че тези съдилища познават законите на други държави. Поради това традиционно те изискват от страните, които се позовават на чуждестранно право, да докажат съдържанието на това право като факт. Често обаче тези страни не успяват да направят това обективно или дори убедително. Вместо това те са склонни да представят чуждестранното право частично, като използват клетвени декларации, изготвени от експерти, наети и заплатени от тях (
52
). Тези затруднения до известна степен са налице и в главното производство (
53
).
65.
Въпреки това тези опасения могат да бъдат облекчени.
66.
Според мен въпросът за това как трябва да се установи съдържанието на приложимото право, е по същество въпрос на процесуалните правила на всяка държава членка. Въпреки това тези процесуални правила не могат да лишат от тяхното полезно действие стълкновителните норми, установени в Регламент „Рим I“. За да бъде „приложено“ вярно чуждестранното право, както се изисква съгласно правилата на Регламент „Рим I“, и да бъдат постигнати набелязаните от този регламент цели на правната сигурност и международната хармония на решенията, чуждестранното право следва да бъде установено по подходящ начин. Това според мен предполага спазване в известна степен на задължението за полагане на грижа от страна на сезиран съд, особено когато съвместимостта на това чуждестранно право с правото на Съюза е поставена под въпрос.
67.
Във връзка с това бих отбелязал, че достъпът на съдилищата на една държава членка до законодателството на други държави членки става все по-лесен в рамките на ПССП. Все повече закони и решения са леснодостъпни онлайн (благодарение по-специално на портала e-justice и системата на европейския идентификатор за съдебна практика, ЕИСП). Освен това различни механизми за сътрудничество позволяват на тези съдилища да получат от органите на държавата членка, чието право е приложимо към спора, разяснения относно съдържанието на това право, по-специално i) Европейската конвенция за обмен на правна информация между държави, сключена в Лондон на 7 юни 1968 г., и ii) Европейската съдебна мрежа по граждански и търговски дела (
54
). Всъщност считам, че съгласно принципа на лоялно сътрудничество тези съдилища трябва да използват тези механизми в случай на съмнение относно съдържанието на това право (а органите на засегнатата държава членка трябва да им окажат надлежно съдействие в това отношение).
б)
Съдилищата на държавите членки трябва да проявяват сдържаност при упражняването на въпросната компетентност
68.
Макар че съдилищата на държавите членки имат компетентност да проверяват съвместимостта с правото на Съюза на правото на други държави членки като предварителен въпрос (по смисъла на международното частно право), от съображения за законосъобразност (1) и взаимно доверие (2) тези съдилища следва да проявяват известна сдържаност в това отношение.
1) Опасенията, свързани с липсата на законосъобразност
69.
Както отбелязва Комисията, проверката на съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза невинаги е едно и също действие. Понякога правото на Съюза е хармонизирало или унифицирало дадена област, без да е оставено право на преценка на държавите членки. В този случай несъвместимостта може да бъде установена само от факта, че дадена национална норма попада в приложното поле на въпросния акт на правото на Съюза и че този акт не съдържа или не допуска такава норма (
55
). Понякога правото на Съюза оставя известна свобода на действие на националните органи да приемат законодателство, но границите на тази свобода зависят изцяло от общите стандарти, установени в правото на Съюза (например дали определен процесуален срок оставя достатъчна възможност на дадена страна да се защити ефективно, съгласно член 47 от Хартата) (
56
).
70.
В други области, напротив, правото на Съюза признава значителна свобода на действие на националните органи. Такъв е по правило случаят, когато правото на Съюза предвижда само отрицателна хармонизация. Например в случая не се оспорва, че германският Закон за хазарта ограничава свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС. Такова национално законодателство обаче е допустимо, ако i) е обосновано с императивни изисквания от общ интерес (което несъмнено е така в случая, тъй като законът има за цел да предотврати измамите, пристрастяването към хазартни игри и т.н.) и ii) е пропорционално на преследваната цел (което е същината на въпроса за съвместимостта).
71.
Освен това, както отбелязват правителствата на Чешката република, Белгия и Италия, Съдът винаги е признавал, че „правната уредба на хазартните игри е една от областите, в които между държавите членки съществуват значителни различия от морално, религиозно и културно естество“. Поради това по правило всяка държава членка разполага с широко право на преценка да регулира тази област в съответствие по-специално със своите исторически, културни, икономически и социално-политически характеристики. Пропорционалността на приетите мерки следва да бъде проверявана в светлината на тези характеристики (
57
).
72.
В това отношение доводът, изтъкнат от италианското правителство, че съдилищата на съответната държава членка са най-пригодни да извършат такава преценка, е основателен. Като неразделна част от националния правен ред и с най-пълно познание за положението в тази държава членка, те могат най-добре да разберат оценката на конкуриращите се интереси, направена от законодателя (
58
). За разлика от тях съдилищата на друга държава членка не са най-подходящите да направят това. Всъщност лесно може да се каже, че те нямат легитимност да преразглеждат такива суверенни решения на друга държава (
59
).
73.
В настоящия случай възражението за легитимност става още по-валидно, когато се има предвид явната разлика в подхода (и интересите) на двете засегнати държави членки: от една страна, Република Малта като държава, в която са установени доставчиците на онлайн хазартни услуги и която е приела благоприятно законодателство за този сектор; от друга страна, Федерална република Германия като получател на тези онлайн услуги, без да желае да бъде такъв. Освен това не може да се пренебрегне специфичният контекст, в който се разглежда настоящият случай, припомнен в точки 16—18 по-горе. Предвид тези фактори идеята, че малтийски съд би проверил пропорционалността на германския Закон за хазарта, би звучала несъстоятелна за мнозина.
74.
Въпреки това считам, че тези опасения могат да бъдат смекчени, ако съдилищата на държавите членки, които се намират в положението на запитващата юрисдикция, проявят известна сдържаност при извършването на такава проверка. Те следва да отчитат в достатъчна степен свободата на преценка, с която разполага чуждестранният законодател, и предвид ограниченото си разбиране за контекста и ограничената си легитимност да оставят без приложение правото на друга държава членка само в случай на явна несъвместимост с правото на Съюза (например, когато практиката на Съда е утвърдена, изчерпателна и ясна по отношение на това какво могат и какво не могат да правят държавите членки в определени области). Разбира се, колкото по-очевидна е несъразмерността на спорните правила, толкова по-малко чуждестранният съд може да бъде критикуван за незаконосъобразен активизъм (
60
). За тази цел и както е обяснено по-горе, е уместно тези съдилища да сезират Съда съгласно член 267 ДФЕС, така че да не стигат сами до толкова драстично заключение и засегнатата държава членка да може да бъде надлежно изслушана.
2) Взаимно доверие
75.
Според мен съображенията за взаимно доверие подкрепят този подход. Във връзка с това припомням, че принципът на взаимно доверие, който е от основно значение в правото на Съюза, изисква по-специално по отношение на ПССП всяка държава членка, освен в извънредни случаи, да счита, че всички други държави членки спазват правото на Съюза (
61
).
76.
Съответно, когато се изисква да приложат правото на друга държава членка в граждански и търговски спор съгласно Регламент „Рим I“, съдилищата на дадена държава членка са длъжни да презумират, че това право е съвместимо с правото на Съюза. Макар тази презумпция да не е необорима (
62
), тя следва да бъде силна, в противен случай взаимното доверие би било поставено под въпрос. Следователно правото на друга държава членка следва да се проверява само в случай на ясни доказателства за несъвместимост с правото на Съюза (
63
) и да се оставя без приложение само когато след проверка се установи явен конфликт с последното.
77.
Искам да направя една последна бележка по този въпрос. Както отбелязва белгийското правителство, когато съдилищата на държавата членка, която е приела спорните национални норми, вече са постановили решения относно тяхната съвместимост с правото на Съюза (
64
), принципът на взаимно доверие изисква съдилищата на друга държава членка, които разглеждат този въпрос инцидентно, да отчетат надлежно мотивите, на които се основават тези решения, в рамките на извършваната от тях проверка на въпроса (
65
). В настоящия случай фактът, че германските съдилища (както става ясно) вече са постановили, че германският Закон за хазарта е съвместим с член 56 ДФЕС, следователно не може да бъде пренебрегнат от запитващата юрисдикция. Тя би могла да приеме друго само след внимателно разглеждане на мотивите на германските съдилища.
3.
Твърдението за „изкуствен“ характер на спора
78.
Последното възражение, което трябва да бъде разгледано, се отнася до твърдения „изкуствен“ характер на спора в главното производство. Според италианското правителство този спор може да бъде „процесуален механизъм, организиран от страните“, за да се постави под въпрос съвместимостта на германския Закон за хазарта с правото на Съюза.
79.
Във връзка с това е необходимо да се отбележи призив към Съда за предпазливост.
80.
Мога да разбера нежеланието на Съда в делото, довело до постановяването на решения Foglia I и Foglia II, да помогне на италиански съд да провери съвместимостта с правото на Съюза на френски данъчен закон. Освен възраженията, обсъдени в предходните раздели, в този контекст трябва да се подчертае един важен аспект. Неколкократно съм посочвал, че при спор между частноправни субекти решенията на съдилищата на държавите членки имат действие само между страните, което допринася за това такава проверка на правото на друга държава членка да се счита за допустима. За разлика от това решенията по преюдициални запитвания, постановени от Съда, имат действие erga omnes, тъй като те дават авторитетно тълкуване на съответните разпоредби от правото на Съюза, така както те винаги са били предназначени да се разбират. Макар че такова решение по преюдициално запитване не може да обяви дадена част от националното право за несъвместима с правото на Съюза, аспектите на тълкуването на правото на Съюза, предоставени от Съда, могат да бъдат толкова конкретни, че в действителност резултатът може да бъде същият. Такова решение по преюдициално запитване може в крайна сметка да има значително по-сериозно въздействие върху разглежданото национално право.
81.
В светлината на този факт, от една страна, Съдът действително следва да бъде особено „бдителен“ дали отговорът от негова страна е „необходим“ на запитващата юрисдикция, за да се произнесе по спора, с който е сезирана, по смисъла на член 267 ДФЕС. Предвид деликатния характер на темата националният съд следва да провери съвместимостта на правото на друга държава членка с правото на Съюза не само за изчерпателност, но когато е необходимо да извърши такава проверка. Съдът не следва да подпомага този съд и да дава тълкуване erga omnes на правото на Съюза, когато случаят очевидно не е такъв (
66
).
82.
Когато се окаже, че националният съд неизбежно трябва да извърши такава проверка, за да се произнесе по спора, с който е сезиран (което, изглежда, е така в настоящия случай), и че свързаните преюдициални въпроси, поставени от този съд, следователно са „необходими“ в това отношение, тогава Съдът следва да отговори на тях. Както е посочено в предходния раздел, всъщност в този конкретен контекст е уместно националният съд да отправи преюдициално запитване. Съдът трябва да изпълни своята роля. Той не може да остави този съд сам да тълкува правото на Съюза. Според мен това е правилният подход в настоящия случай.
83.
Въпреки това в начина, по който отговаря, Съдът следва да вземе предвид деликатния характер на положението и границите на компетентността на запитващата юрисдикция, както е обяснено в точки 70—74 по-горе. Според мен, вместо да извършва изчерпателен преглед на всички детайли на въпросното национално право, той следва да се ограничи до предоставянето на насоки за тълкуване, достатъчни за националния съд да прецени дали разглежданото национално право е явно несъвместимо с правото на Съюза. Обикновено в главното производство това би означавало да се обясни дали с оглед на съответната съдебна практика правила като тези, установени в германския Закон за хазарта, изглеждат като цяло приемливи, или, напротив, явно несъразмерни.
84.
От друга страна, не считам, че Съдът следва да се ангажира с проверка на „реалния характер“ на спора. Припомням, че решения Foglia I и Foglia II са особено критикувани в това отношение (
67
). Всъщност този подход никога не е бил следван от Съда в други дела, свързани със спорове между частноправни субекти, при които националното законодателство е било косвено поставено под въпрос, дори когато „изкуственият“ характер на спора е бил доста очевиден (
68
).
85.
Няма да повтарям всички доводи, изложени срещу такава проверка в коментарите в доктрината. Ще припомня само, че въпросът дали спорът в главното производство е „реален“, или е „пилотно дело“, заведено от малтийската хазартна индустрия, несъмнено не би трябвало да има значение за компетентността на Съда. Важното е дали национален съд трябва да се произнесе по делото и дали отговорът на отправените преюдициални въпроси би помогнал на този съд да го направи. За разлика от това съгласно член 267 ДФЕС Съдът не е компетентен да проверява основните намерения на страните при завеждането на съдебен иск. Дори и да можеше да го направи, липсата на „реален характер“ би била изключително трудна (ако не и невъзможна) за установяване.
86.
В конкретния случай например, макар обстоятелствата по делото да будят подозрения в това отношение, информацията, съдържаща се в делото, не е достатъчна, за да се установи със сигурност „изкуственият“ характер на спора.
87.
Първо, може да се спекулира относно прехвърлянето на вземането на играча. FB е германски адвокат, но ответните дружества заявяват в съдебното заседание, че той е регистриран в малтийската адвокатска колегия. Той твърди, че събирането на такива потребителски вземания по съдебен ред е част от неговия „бизнес модел“ и че е купил вземания от „много играчи“, но когато съдията го пита колко, той отговаря „по-малко от 10“ (което вероятно би могло да означава само това, което е предмет на спора). FB се затруднява и да обясни защо е купил вземане, за което е знаел, че ще бъде трудно да бъде събрано, тъй като малтийските дружества не удовлетворяват такива вземания, а Република Малта е приела Закон 55. Въпреки това е невъзможно да се знае със сигурност какви са мотивите зад неговото решение.
88.
Второ, може да се постави въпросът, както прави италианското правителство, защо производството е заведено в Малта, като се има предвид различието в интересите между тази държава членка и Федерална република Германия в разглеждания случай. Въпреки това, както твърди Комисията, в това няма нищо нередно по естеството си. Както посочих, малтийските съдилища имат обща компетентност да разгледат спора съгласно член 4 от Регламент „Брюксел Iа“. Освен това, макар че играчите могат да предявят иск срещу малтийски хазартни дружества пред „родната“ си държава членка (в случая — Федерална република Германия) съгласно правилата за защита на потребителите, установени в този регламент, и по-специално член 18, параграф 1 (
69
), FB не би могъл да се възползва от тези правила, тъй като не е потребител (
70
).
89.
Накрая, фактът, че и двете страни са се съгласили да бъде отправено настоящото преюдициално запитване от запитващата юрисдикция, както отбелязва италианското правителство, също не е убедително доказателство за тайна договореност. Освен това — и не че обратното би било само по себе си индикация — отбелязвам, че страните спорят по отношение на отговора, който трябва да даде Съдът.
Б. Представляват ли исковете на играчите за възстановяване злоупотреба с правото на Съюза? (седми въпрос)
90.
Седмият въпрос на запитващата юрисдикция се отнася до второто възражение, повдигнато от ответните дружества. С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали, когато потребител от държавата членка, в която има обичайно местопребиваване, е участвал в онлайн хазартни игри, предлагани в тази държава — без лиценз, издаден от органите на тази държава — от хазартен оператор, установен в друга държава членка, принципът на забрана на злоупотребата с правото на Съюза препятства този потребител да предяви граждански иск срещу този оператор за възстановяване на направените от него залози на основание нищожност на основния договор за участие в хазартни игри съгласно приложимото договорно право (
71
).
91.
Според мен отговорът на този въпрос е ясен.
92.
От една страна, ако от отговора на Съда на първия, втория, третия, четвъртия, петия и шестия въпрос следва, че германският Закон за хазарта е (явно) несъвместим с член 56 ДФЕС, тогава искът на такъв играч за възстановяване на направените залози следва да бъде отхвърлен като неоснователен. Всъщност този закон не следва да се прилага и съответно договорът за участие в хазартни игри, сключен между играча и дружеството за хазарт, не може да се счита за незаконосъобразен и следователно за нищожен съгласно приложимото договорно право (в случая — германското право).
93.
От друга страна, ако правилата, установени в германския Закон за хазарта, бъдат счетени за съвместими с член 56 ДФЕС, тогава правото на Съюза не би попречило на каквито и да било последици, предвидени в националното право за предлагане на (или участие в) хазартни игри, които са забранени съгласно тези правила. Съответно основният договор за участие в хазартни игри би могъл да бъде счетен за незаконосъобразен и следователно за нищожен съгласно приложимото договорно право. Бих искал да подчертая, че противно на твърденията на ответните дружества, тази „санкция“ (така да се каже) не би била отделно ограничение на свободното предоставяне на услуги, което да изисква отделна оценка на неговата законност, а необходима и логична последица, произтичаща от незаконосъобразността на договора. Дали и до каква степен развалянето на договора води до право на възстановяване на престациите, които всяка от страните е получила от другата, също е въпрос, който се решава единствено от правото, уреждащо въпросните договори за участие в хазартни игри (
72
).
94.
За разлика от това общият принцип за забрана на злоупотребата с правото на Съюза е без значение в този контекст. Припомням, че този принцип изключва използването на правото на Съюза за злоупотреба (
73
). Въпреки това претенциите на играчите за възстановяване не се основават на никакви разпоредби от правото на Съюза, а изцяло на националното право (а именно, в случая, на германския Закон за хазарта и германския Граждански кодекс) (
74
).
95.
Доста креативната аргументация, изтъкната от ответните дружества и малтийското правителство, за да убедят Съда в обратното, не е убедителна. Ясно е, както твърдят заинтересованите лица, че ситуацията попада в обхвата на член 56 ДФЕС поради трансграничния си характер. Въпреки това, противно на твърденията на заинтересованите лица, участниците, които предявяват такива искове за възстановяване, не злоупотребяват с правото, което произтича за тях от тази разпоредба, да получават услуги от Малта, на основание, че тази свобода им е позволила да сключат разглежданите договори за участие в хазартни игри. Първо, те не са разчитали на тази свобода, за да сключат въпросните договори. Самото съществуване на интернет им е позволило да го направят. Второ, като искат разваляне на тези договори, те не се позовават на тази свобода, а на национални правила, които я ограничават. За разлика от това първото възражение на ответните дружества се основава на член 56 ДФЕС. Всъщност те са тези, които се позовават на свободата, заложена в тази разпоредба.
96.
Следователно дали даден играч има право на възстановяване на направените от него залози, или такова възстановяване следва да бъде ограничено или отказано, както твърдят ответните дружества и малтийското правителство, на основание на това, че искът е проява на недобросъвестност или че самият играч е извършил нарушение, като е избрал да участва във въпросните хазартни игри (съгласно принципи като nemo auditur propriam turpitudinem allegans на латинското право или „estoppel“ на общото право), е, както бе посочено по-горе, въпрос, който трябва да се реши единствено въз основа на националното право, уреждащо въпросния договор за участие в хазартни игри (т.е. германското право).
97.
Всъщност, както германското правителство пояснява в съдебното заседание, в германското право съществува разпоредба, която урежда този въпрос, а именно член 817 от германския Граждански кодекс. Правителството обяснява също, че тази разпоредба е разгледана от германските съдилища при произнасянето им по исковете на играчите за възстановяване. Изглежда, че по-голямата част от съдилищата са отказали да приложат тази разпоредба, на основание, че макар участието в незаконни хазартни игри да е забранено и по германското право (
75
), играчите не са извършили нарушение, тъй като, когато са участвали във въпросните хазартни игри, те не са знаели, че тези игри са незаконосъобразни в Германия (тъй като са били подведени от доставчика да повярват в обратното) (
76
). Пред Съда ответните дружества оспорват, че имат вина за заблуждаване на играчите, и поставят под въпрос дали всъщност знанието за незаконосъобразността трябва да бъде условие за прилагането на член 817 от германския Граждански кодекс. Разбира се, не Съдът, а запитващата юрисдикция трябва да реши тези въпроси, свързани с фактите и тълкуването на германското право.
98.
В светлината на изложеното по-горе отговорът на седмия въпрос следва да бъде, че когато потребител е участвал от държавата членка, в която има обичайно местопребиваване, в онлайн хазартни игри, предлагани в тази държава — без лиценз, издаден от органите на тази държава — от хазартен оператор, установен в друга държава членка, принципът на забрана на злоупотребата с правото на Съюза не възпрепятства този потребител да предяви граждански иск срещу този оператор за възстановяване на направените от него залози, на основание на нищожността на основния договор за участие в хазартни игри съгласно приложимото договорно право.
V. Заключение
99.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда:
–
да обяви за допустими въпросите, отправени от Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Първи състав на Гражданския съд, Малта),
–
да отговори на седмия въпрос, както следва:
„Когато потребител е участвал от държавата членка, в която има обичайно местопребиваване, в онлайн хазартни игри, предлагани в тази държава — без лиценз, издаден от органите на тази държава — от хазартен оператор, установен в друга държава членка, принципът на забрана на злоупотребата с правото на Съюза не възпрепятства този потребител да предяви граждански иск срещу този оператор за възстановяване на направените от него залози, на основание на нищожността на основния договор за участие в хазартни игри съгласно приложимото договорно право“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6).
(
3
)	Преводът на английски език на тези разпоредби от германското право е предоставен от запитващата юрисдикция в нейния акт за преюдициално запитване.
(
4
)	Въпреки че този въпрос е спорен (вж. бележка под линия 53 по-долу), към датата на настъпване на фактите по спора ответните дружества не са могли да получат такъв лиценз, тъй като онлайн хазартните игри са били по правило забранени (вж. член 4, параграф 4 от германския Закон за хазарта). Въпреки че е имало изключение, позволяващо издаването на лицензи за лотарии (вж. член 4, параграф 5 от този закон), изглежда, че i) „вторичните лотарии“ не са се считали за истински лотарии, а за форма на забранени онлайн залагания, и ii) във всеки случай, лицензи за организиране на лотарии са се издавали само на оператори, контролирани от германските провинции (което условие не е било изпълнено по отношение на ответните дружества).
(
5
)	От акта за преюдициално запитване не става напълно ясно с кое от ответните дружества е бил сключен договорът.
(
6
)	Вж. бележка под линия 4 по-горе.
(
7
)	Вж. Pena, P., H. Schumann, M. Peigné. EU citizens lose out as Malta regulatory “sledgehammer” protects gambling giants. — Investigate Europe, 6.03.2025.
(
8
)	Въпреки че това невинаги е било така; вж. раздел Б по-долу.
(
9
)	Вж. точка 13 по-горе.
(
10
)	Решение от 11 март 1980 г., Foglia (104/79, наричано по-нататък „решение Foglia I, EU:C:1980:73).
(
11
)	Решение от 16 декември 1981 г., Foglia (244/80, наричано по-нататък „решение Foglia II, EU:C:1981:302).
(
12
)	По-точно в тези две решения Съдът приема, че когато не са изпълнени условията, определени в (сегашния) член 267 ДФЕС, той не е компетентен да се произнесе по поставените му въпроси (вж. решение Foglia I, т. 13 и диспозитива, и решение Foglia II, т. 19 и 30). В други решения обаче приема, че в такъв случай въпросите са недопустими (вж. например решение от 3 април 2025 г., Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, т. 28 и цитираната съдебна практика). Тъй като на практика двата подхода водят до един и същ резултат, в настоящия случай не е необходимо да се разглежда тази разлика. За да не се усложнява изложението, ще разгледам въпроса като въпрос относно допустимостта.
(
13
)	Решение Foglia II (т. 30).
(
14
)	Решение Foglia II (т. 18).
(
15
)	Вж. точка 18 по-горе.
(
16
)	Във всеки случай, е лесно да се разбере защо запитващата юрисдикция е пренебрегнала тези общи условия. Искът на FB не се основава на правата на играча по договора, а на твърдяната нищожност на този договор и на принципа на неоснователно обогатяване.
(
17
)	Макар че съвместимостта на това малтийско законодателство с правото на Съюза всъщност настоятелно се оспорва от някои от заинтересованите страни, които са представили становища пред Съда, не е нито необходимо, нито уместно да се разглежда този въпрос в настоящото дело.
(
18
)	Вж. по аналогия решение от 21 януари 2003 г., Bacardi-Martini и Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, т. 45—54).
(
19
)	По-точно член 6, параграф 1 гласи, че договорите, сключени между потребители и професионалисти, се уреждат от правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя (в случая това е Германия), когато професионалистът насочва дейността си към тази държава и договорът попада в обхвата на тази дейност. В случая, i) разглежданият договор за участие в хазартни игри е сключен между потребител (играчът) и професионалист (едно от ответните дружества). Фактът, че по-късно играчът е прехвърлил своето вземане за възстановяване на FB (който не е потребител), е без значение в това отношение. Действително, това прехвърляне на вземане не променя естеството на основния договор. Освен това, ако това прехвърляне имаше за последица промяна на приложимото право към този договор, това би поставило под въпрос правната сигурност. В допълнение, ii) ответните дружества са насочвали хазартната си дейност към Германия (вж. т. 8 по-горе) и iii) разглежданият договор ясно попада в обхвата на тази дейност. Накрая, изключението, предвидено в член 6, параграф 4, относно „договор[и] […], когато услугите трябва да бъдат предоставени на потребителя изключително в държава, различна от тази, в която е обичайното му местопребиваване“, не се прилага в случая, тъй като ответните дружества са предоставили договорените услуги в Германия чрез своя уебсайт (вж. т. 31 по-долу и по аналогия решение от 3 октомври 2019 г., Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, т. 52 и 53).
(
20
)	Макар че член 6, параграф 2 от Регламент „Рим I“ позволява на страните да изберат друго право, този избор „не може да води до лишаване на потребителя от закрилата, предоставяна му от [императивните разпоредби на правото на държавата, в която е обичайното му местопребиваване]“. Освен това, тъй като клаузата за избор на право, предвидена в общите условия, не е ясна по този въпрос (нещо, което ответните дружества не оспорват), тя се счита за „неравноправна“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273) и следователно е недействителна (вж. решение от 28 юли 2016 г., Verein für Konsumenteninformation, C‑191/15, EU:C:2016:612, т. 71).
(
21
)	Вж. по аналогия моето заключение по дело NM и OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, т. 65 и 66) и решения от 3 октомври 2019 г., Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, т. 53), и от 28 ноември 2024 г., VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, т. 22).
(
22
)	При условие че, подобно на германското договорно право, малтийското договорно право съдържа норма, която изисква договорът да има законосъобразен предмет, което със сигурност е така.
(
23
)	Член 9, параграф 1 от Регламент „Рим I“ определя това понятие като „норми, чието зачитане дадена държава смята, че е от решаващо значение за гарантиране на нейните обществени интереси, такива като политическа, социална или икономическа организация, до такава степен, че те са приложими към всяка ситуация, попадаща в обхвата им […]“.
(
24
)	Вж. член 9, параграф 3, второ изречение от Регламент „Рим I“.
(
25
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
(
26
)	Във връзка с това припомням, че i) член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ предоставя обща компетентност на съдилищата на държавата членка, в която е местоживеенето на ответника, и че ii) ответните дружества имат седалище в Малта и следователно се счита, че „местоживеенето“ им е там (вж. член 63, параграф 1 от същия регламент).
(
27
)	Но не е задължително. Вж. по този въпрос раздел Б по-долу.
(
28
)	Вж. по-специално решения от 4 февруари 1965 г., Albatros (20/64, EU:C:1965:8), от 22 септември 1976 г., Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126), от 30 ноември 1977 г., Cayrol (52/77, EU:C:1977:196), от 12 юли 1979 г., Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198), от 10 ноември 1982 г., Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382), от 23 ноември 1989 г., Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594), от 9 юни 1992 г., Delhaize и Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250), от 5 юни 1997 г., Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277), и от 7 юли 2022 г., LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). В решенията си от 10 декември 2002 г., der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), и от 21 януари 2003 г., Bacardi-Martini и Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), Съдът обявява такива запитвания за недопустими, но поради липсата на предоставена информация и/или явно хипотетичния характер на поставените въпроси.
(
29
)	Решение от 23 ноември 1989 г. (C‑150/88, EU:C:1989:594, т. 12).
(
30
)	Решение от 5 февруари 1963 г. (26/62, EU:C:1963:1, Сб., стр. 11—13).
(
31
)	Решение от 15 декември 1976 г. (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
)	Вж. заключението на генерален адвокат Warner по дело Foglia (104/79, EU:C:1980:22, Сб., стр. 764); Hatzopoulos, V. De l’arrêt „Foglia-Novello“ à l’arrêt „TWD Textilwerke“ — La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels. — Revue trimestrielle de droit économique européen, vol. 3, 1994, 206—207; и Bebr, G. The possible implications of Foglia v. Novello II. — Common Market Law Review, vol. 19, No. 3, 1982, 437—439.
(
33
)	Вж. решение от 18 декември 2007 г., Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, т. 97 и 98). Вж. по аналогия и решение от 9 юни 1992 г., Delhaize и Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, т. 28 и 29).
(
34
)	Следователно, противно на това, което Съдът имплицитно заявява в своето решение Foglia II (т. 28), съдилищата на държава членка, пред които е предявен такъв спор по граждански и търговски дела, са в състояние да предоставят на страните ефективна защита по отношение на правото на друга държава членка, когато има противоречие с правото на Съюза (дори ако — и вероятно това е имал предвид Съдът — тези съдилища не могат да отменят въпросния национален закон (вж. т. 54 по-долу).
(
35
)	Ясно е, че в определени ситуации съдилищата на държавите членки биха могли да спрат производството, да изчакат страните да заведат иск пред съдилищата на държавата членка, чието право е предмет на проверка, и тези съдилища да направят констатация за съвместимост или несъвместимост, и след това да се произнесат съответно. Въпреки това може невинаги да е възможно страните да направят това, и може невинаги да е възможно да се спре производството по този начин, без да се забави правосъдието за страните до степен на отказ от правосъдие.
(
36
)	С изключение на случаите, в които се прилага член 24, параграф 4 от Регламент „Брюксел Iа“.
(
37
)	Това важи дори когато въпросът сам по себе си не засяга „граждански и търговски дела“ (например публичноправен въпрос като забраната за организиране на хазартни игри без лиценз). Вж. първото ми заключение по дело BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
(
38
)	Вж. решение от 1 март 2005 г., Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, т. 37).
(
39
)	Вж. Cerqueira, G. La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français. — In: Société de législation comparée (Еd.). L’application du droit étranger. Collection „Colloques“, No. 36, 2018, 95—129, на стр. 101—105, 110, 112 и 113, и Bergé, J.‑S. Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité. — In: Société de législation comparée (Еd.). Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger. Collection „Colloques“, No. 34, 2017, 17—35, на стр. 20 и 32.
(
40
)	Вж. в този смисъл съображение 6 от Регламент „Рим I“.
(
41
)	Вж. в този смисъл Neumayer, K. H. Fremdes Recht und Normenkontrolle. — RabelsZ, 1958, vol. 23, р. 585 sq.; H Kahn-Freund, O. General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff. 2. ed. 1980, р. 306; и Michaels, R., N. Jansen. Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts. — Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, vol. 116, No. 1, 3—55, на стр. 33.
(
42
)	Вж. по аналогия решения от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 35—39), и от 28 март 2000 г., Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, т. 37).
(
43
)	Съгласно принципа на ненамеса държавата не може да се намесва в дела, които по същество са от компетентността на друга държава.
(
44
)	Вж. по аналогия решение от 25 февруари 2025 г., BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, т. 73), и моето второ заключение по дело BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, т. 15 и 16).
(
45
)	Вж. по аналогия решение от 25 февруари 2025 г., BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, т. 74 и 75), и моето второ заключение по дело BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, т. 17 и 18).
(
46
)	Решение Foglia II (т. 29).
(
47
)	Вж. по-специално решение от 10 юли 2025 г., INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov и др. (C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 101 и цитираната съдебна практика).
(
48
)	Или lex causae по отношение на договорни задължения съгласно член 18 от Регламент „Рим I“.
(
49
)	Отбелязвам, че след решение Foglia II Съдът не изглежда особено загрижен и по този въпрос (вж. във връзка с това съдебната практика, цитирана в бележка под линия 28 по-горе).
(
50
)	Вж. решение Foglia II (т. 24).
(
51
)	Вж. решение от 3 април 1968 г., Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Вж. и заключението на генерален адвокат Slynn по дело Foglia (244/80, EU:C:1981:175, Сб., стр. 3074); Barav, A. Preliminary censorship? The judgment of the European Court in Foglia v. Novello. — European Law Review, vol. 5, 1980, 443—468, на стр. 465—467; Hatzopoulos, V., бележка под линия 32, цит. съч., стр. 208; и Bebr, G., бележка под линия 32, цит. съч., 433—434.
(
52
)	Вж. Mélin, F. La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques. — In: Société de législation comparée (Еd.). L’application du droit étranger, бележка под линия 39, цит. съч., 39—49, на стр. 42.
(
53
)	Съществува несигурност по отношение на правилата, регулиращи „вторичните лотарии“ съгласно германския Закон за хазарта. Ответните дружества твърдят, че тези „вторични лотарии“ се регулират като лотарии съгласно член 4, параграф 5 от този закон. По този начин те оспорват пропорционалността на изискването за лицензиране, установено в тази разпоредба, и по-специално факта, че само оператори, контролирани от държавата, могат да получат такъв лиценз съгласно член 10 от този закон (вж. въпроси 4—6 на запитващата юрисдикция). Германското правителство обаче твърди, че „вторичните лотарии“ всъщност са форма на онлайн залагания, които са забранени съгласно член 4, параграф 4 от този закон. По този начин режимът, приложим за лотариите в Германия, би бил без значение за изхода на спора в главното производство.
(
54
)	Вж. член 3, параграф 2, буква б) и член 5, параграф 2, буква в) от Решение 2001/470/ЕО на Съвета от 28 май 2001 година за създаване на Европейска съдебна мрежа по граждански и търговски дела (ОВ L 174, 2001 г., стр. 25; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 162), изменено с Решение № 568/2009/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 година (ОВ L 168, 2009 г., стр. 35).
(
55
)	Вж. за такъв сценарий решение от 23 ноември 1989 г., Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	Вж. за този сценарий решение от 7 юли 2022 г., LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	Вж. по-специално решения от 8 септември 2009 г., Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, т. 57), и от 2 март 2023 г., Recreatieprojecten Zeeland и др. (C‑695/21, EU:C:2023:144, т. 15).
(
58
)	Вж. например решение от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 78).
(
59
)	Вж. Batiffol, H., P. Lagarde. Droit international privé. Vol. 1. Librairie générale de droit et de jurisprudence. 6. ed. No. 331, 1974. Тази липса на легитимност обяснява защо например в Обединеното кралство съдилищата отказват да преразглеждат суверенните решения, изразени в законите на друга държава (съгласно „доктрината за актовете на държавата“) (вж. във връзка с това Dickinson, A. Acts of State and the frontiers of private (international) law. — Journal of Private International Law, 2018, vol. 14, Issue 1, 1—37).
(
60
)	Вж. по аналогия Vareilles-Sommières, P. Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français — Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère. — In: Société de législation comparée (Еd.), бележка под линия 39, цит. съч., 49—62, на стр. 59 и 60.
(
61
)	Вж. Становище 2/13, Присъединяване на Европейския съюз към ЕКПЧ, от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 191 и 192).
(
62
)	Вж. в този смисъл решение от 21 декември 2011 г., N.S. и др. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 99, 100 и 105).
(
63
)	Вж. по аналогия решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, параграф 78 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Бих искал да отбележа, че тези решения не могат да се ползват от механизмите за признаване и изпълнение, предвидени в Регламент „Брюксел Iа“. Действително, чуждестранните съдебни решения, които имат за предмет валидността на публичноправни норми, не са свързани с граждански и търговски дела.
(
65
)	Вж. по аналогия решение от 19 юни 2025 г., KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, т. 45—52 и цитираната съдебна практика).
(
66
)	Вж. решения от 10 декември 2002 г., der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), и от 21 януари 2003 г., Bacardi-Martini и Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
(
67
)	Вж. по-специално Barav, A., бележка под линия 51, цит съч.; Bebr, G., бележка под линия 32, цит. съч.; Hatzopoulos, V., бележка под линия 32, цит. съч.; и Albers-Llorens, A. Judicial protection before the Court of Justice of the European Union. — In: Peers, S., C. Barnard (Eds.). European Union Law. 2. ed. Oxford: Oxford University Press, 2017, p. 299.
(
68
)	Вж. например решения от 9 февруари 1995 г., Leclerc-Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26), от 13 март 2001 г., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), и от 22 ноември 2005 г., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	Член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ предвижда, че потребител може да предяви иск срещу професионалист по-специално „в съдилищата по мястото, където има местоживеене потребителят“ (forum actoris).
(
70
)	Вж. решение от 19 януари 1993 г., Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, т. 23—25).
(
71
)	Правителството на Германия твърди, че този въпрос също е недопустим, тъй като актът за преюдициално запитване не съдържа достатъчно обяснение за причините, които са подтикнали запитващата юрисдикция да го отправи. Не съм съгласен с това. В този акт се посочва, че ответните дружества твърдят, че искът на FB следва да бъде отхвърлен (по-специално) на основание, че представлява злоупотреба с правото на Съюза. В акта се описва и какво представлява твърдяната злоупотреба от страна на играча (съзнателно участие в онлайн хазартни игри и последващо искане за връщане на парите на основание незаконосъобразност на тези игри). По този начин Съдът разполага с достатъчно информация, за да i) разбере значението на този въпрос и ii) да даде полезен отговор.
(
72
)	Вж. член 12, параграф 1, буква д) от Регламент „Рим I“.
(
73
)	Вж. по-специално решение от 13 март 2014 г., SICES и др. (C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 29 и цитираната съдебна практика).
(
74
)	Фактът, че както твърдят ответните дружества, играчите обикновено се позовават на член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“, за да предявят исковете си пред „местните“ съдилища, е без значение в това отношение. Това се отнася до компетентността, а не до материалните права, на които се позовават тези играчи, за да обосноват исковете си.
(
75
)	Вж. член 285 от Strafgesetzbuch (Наказателен кодекс).
(
76
)	В някои случаи, посочени от правителствата на Германия и Белгия, съдилищата в Германия са отказали такова възстановяване на основание член 817 от Гражданския кодекс.