62023CJ0107_RES
Дело C‑107/23 PPU [Lin] (
i
)
Наказателно производство
срещу
C.I. и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Brașov)
Решение на Съда (голям състав) от 24 юли 2023 година
„Преюдициално запитване — Защита на финансовите интереси на Европейския съюз — Член 325, параграф 1 ДФЕС — Конвенция за ЗФИ — Член 2, параграф 1 — Задължение за борба с измамата, която засяга финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефективни мерки — Задължение да се предвидят наказателни санкции — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Тежка измама с ДДС — Давност за наказателно преследване — Решение на конституционен съд, с което се обезсилва национална разпоредба, която определя основанията за прекъсване на тази давност — Системен риск от безнаказаност — Защита на основните права — Член 49, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Принцип за законоустановеност на престъплението и наказанието — Изисквания за предвидимост и точност на наказателния закон — Принцип за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior) — Принцип на правната сигурност — Национален стандарт за защита на основните права — Задължение за съдилищата на държавите членки да оставят без приложение решенията на конституционния и/или върховния съд на държавата членка в случай на несъответствие с правото на Съюза — Дисциплинарна отговорност на съдиите при несъобразяване с такива решения — Принцип на предимство на правото на Съюза“
Преюдициални въпроси — Спешно преюдициално производство — Условия — Служебно разглеждане от Съда — Лишено от свобода лице — Разрешение на спора от значение за лишаването от свобода
(член 23а от Статута на Съда; член 107 от Процедурния правилник на Съда)
(вж. т. 48—56)
Собствени ресурси на Европейския съюз — Защита на финансовите интереси на Съюза — Борба срещу измамата и другите незаконни дейности — Задължение на държавите членки да въведат ефективни и възпиращи санкции — Обхват — Престъпления против финансовите интереси на Съюза — Определяне на давността — Компетентност на държавите членки — Граници
(член 4, параграф 2 и член 325 ДФЕС; член 2, параграф 1 от Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности)
(вж. т. 79—86)
Собствени ресурси на Европейския съюз — Защита на финансовите интереси на Съюза — Борба срещу измамата и другите незаконни дейности — Задължение на държавите членки да въведат ефективни и възпиращи санкции — Обхват — Задължение на националния съдия — Спазване на основните права — Национален стандарт за защита, свързан с принципа за законоустановеност на престъпленията и наказанията — Изисквания за предвидимост и точност на наказателния закон — Решения на конституционния съд на държава членка, с които се обезсилва национална разпоредба, определяща основанията за прекъсване на наказателната давност — Последица — Прекратяване на значителен брой наказателни дела, в това число дела във връзка с тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза — Задължение на националните съдилища да оставят без приложение тези решения — Липса
(член 325, параграф 1 ДФЕС; член 51, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 2, параграф 1 от Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности)
(вж. т. 91—101, 110—118 и 125; т. 1 от диспозитива)
Право на Европейския съюз — Принципи — Принцип на законоустановеност на наказанията — Обхват
(член 49, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 104—108)
Собствени ресурси на Европейския съюз — Защита на финансовите интереси на Съюза — Борба срещу измамата и другите незаконни дейности — Задължение на държавите членки да въведат ефективни и възпиращи санкции — Обхват — Задължение на националния съдия — Спазване на основните права — Национален стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior) — Преразглеждане на въпроса за прекъсването на давността за наказателно преследване по делата във връзка с тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза — Стандарт, който се прилага по отношение на процесуалните действия, извършени преди обезсилването на националната разпоредба относно основанията за прекъсване на давността — Задължение на националните съдилища да оставят без приложение този стандарт
(член 325, параграф 1 ДФЕС; член 2, параграф 1 от Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности)
(вж. т. 119—125; т. 1 от диспозитива)
Право на Съюза — Предимство — Актове на конституционния и на върховния съд на държавата членка, които са в противоречие с разпоредби на правото на Съюза с директен ефект — Национална правна уредба или практика, която забранява на съдилищата на държавата членка служебно да оставят без приложение такива актове, като в противен случай има риск съответните съдии да бъдат привлечени към дисциплинарна отговорност — Недопустимост
(член 267 и член 325, параграф 1 ДФЕС; член 2, параграф 1 от Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности)
(вж. т. 128—137; т. 2 от диспозитива)
Резюме
През 2010 г. C.I., C.O., K.A., L.N. и S.P. (наричани по-нататък „заинтересованите лица“) пропускат изцяло или отчасти да отразят в счетоводните си документи търговските сделки и приходите във връзка с извършваната в полза на вътрешни лица продажба на дизелово гориво, придобито при режим на отложено плащане на акциза, с което са причинени вреди за държавния бюджет по отношение в частност на данъка върху добавената стойност (ДДС) и акциза върху дизеловото гориво.
С решение, публикувано на 25 юни 2018 г., Curtea Constitutională (Конституционен съд, Румъния) обявява за противоконституционна националната разпоредба за прекъсването на давността за наказателно преследване, тъй като е била в противоречие с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията (
1
). Впоследствие с решение, публикувано на 9 юни 2022 г., същият съд пояснява, че поради липсата на действия от страна на румънския законодател непосредствено след конституционното решение от 2018 г. позитивното румънско право не е предвиждало нито едно основание за прекъсване на тази давност между датата на публикуване на последно упоменатото конституционно решение и влизането в сила на 30 май 2022 г. на новата разпоредба на мястото на обезсилената (
2
).
С присъда, постановена на 30 юни 2020 г., Curtea de Apel Brașov (Апелативен съд Брашов, Румъния), който е запитващата юрисдикция, осъжда заинтересованите лица или потвърждава първоинстанционните им присъди и им налага наказания лишаване от свобода за извършването на престъпленията данъчна измама и престъпно сдружаване. Заинтересованите лица подават извънредни молби за отмяна на присъдата, като твърдят, че са били осъдени, въпреки че вече е била изтекла давността за наказателно преследване спрямо тях. По-конкретно, те изтъкват, че след като през упоменатия период позитивното право не е предвиждало никаква възможност за прекъсване на давността, това само по себе си представлява по-благоприятен наказателен закон, който трябва да се приложи спрямо тях съгласно принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior). В този контекст те се позовават на решение от 25 октомври 2022 г. на Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния), с което е постановено, че по принцип може влезли в сила осъдителни присъди да се оспорват с извънредни молби за отмяна въз основа на решенията на конституционния съд, които се явяват по-благоприятен наказателен закон (lex mitior) (
3
).
Запитващата юрисдикция констатира, че ако се приеме това тълкуване, в случая давността ще е изтекла преди влизането в сила на осъдителната присъда на заинтересованите лица, което ще доведе до прекратяване на наказателното производство и невъзможност за осъждането им.
Тази юрисдикция се съмнява в съвместимостта на това тълкуване с правото на Съюза, доколкото като последица от него не може да се реализира наказателната отговорност на заинтересованите лица за извършването на престъпления, съставляващи тежка измама, която засяга финансовите интереси на Съюза. Освен това тя подчертава, че ако се окаже невъзможно да достигне до съответстващо на правото на Съюза тълкуване, може да се наложи да остави без приложение решенията на Конституционния съд и/или на Върховния касационен съд. Новият дисциплинарен режим обаче дава възможност да се санкционират съдиите, които недобросъвестно или поради груба небрежност са действали в противоречие с решенията на тези съдилища.
В рамките на спешно преюдициално производство, каквото решава служебно да приложи, големият състав на Съда изяснява задълженията, които произтичат за държавите членки, от една страна, от изискванията за борба с измамата, която засяга финансовите интереси на Съюза, а от друга страна, от императивната необходимост да се спазват основните права, така както са гарантирани в правото на Съюза и в националното право.
Съображения на Съда
Съдът констатира, че нито член 325, параграф 1 ДФЕС, нито член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ (
4
) задължават съдилищата на държавата членка да оставят без приложение решенията на конституционния съд, с които се обезсилва националната законодателна разпоредба относно основанията за прекъсване на наказателната давност, включително ако вследствие от тези решения ще бъдат прекратени по давност значителен брой наказателни дела в частност във връзка с тежки измами, които засягат финансовите интереси на Съюза.
В това отношение Съдът най-напред пояснява, че наистина към релевантния за главното производство момент приемането на правила, които да уреждат наказателната давност за престъпленията, с които се засягат финансовите интереси на Съюза, е било от компетентността на държавите членки, но същите са длъжни при упражняването на тази компетентност да спазват задълженията, които произтичат за тях от правото на Съюза. В този смисъл те са длъжни да се борят чрез възпиращи и ефективни мерки с измамата и всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, а също и да предприемат необходимите мерки, така че деянията, съставляващи измама, която засяга тези интереси, в това число измамите с ДДС, да се наказват с ефективни, съразмерни и възпиращи наказания. В това отношение въпросните държави трябва да следят предвидените в националното право правила относно давността да позволяват ефективно наказване на престъпленията, свързани с такива измами.
Същевременно прилагането на решенията на конституционния съд, с които се обезсилва националната законодателна разпоредба относно основанията за прекъсване на наказателната давност, би довело до прекратяване на наказателното производство и невъзможност за осъждането на заинтересованите лица. Освен това прилагането им би могло да изключи възможността за реализиране на наказателната отговорност по значителен брой други дела, което ще създаде системен риск от безнаказаност за престъпленията, съставляващи тежка измама, която засяга финансовите интереси на Съюза. Подобен риск е несъвместим със задълженията на държавите членки по член 325, параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ.
Тъй като тези разпоредби имат директен ефект, съгласно принципа на предимство на правото на Съюза задачата на националните съдилища по принцип е да осигурят пълното действие на произтичащите от тях задължения, като при необходимост оставят без приложение вътрешните разпоредби, които в рамките на производствата относно тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, са пречка за прилагането на ефективни и възпиращи санкции за борба с такива престъпления. Това съответно сочи, че по принцип тези съдилища са длъжни да оставят без приложение посочените конституционни решения.
При все това, тъй като с наказателните производства, образувани във връзка с престъпления в областта на ДДС, се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), трябва и да се провери дали задължението да се оставят без приложение подобни решения, не е в противоречие със защитата на основните права, в конкретния случай — на основните права, които в правния ред на Съюза са закрепени в член 49, параграф 1 от Хартата (
5
). Доколкото правилата за наказателната давност не попадат в обхвата на тази разпоредба, задължението да се оставят без приложение упоменатите конституционни решения не е годно по естеството си да накърни основните права, така както са гарантирани в посочената разпоредба.
Когато обаче юрисдикция на държава членка трябва да провери дали национална разпоредба или мярка, с която се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, е съвместима с основните права в хипотеза, при която действията на държавите членки не се регламентират изцяло от това право, националните органи и юрисдикции запазват възможността да прилагат националните стандарти за защита на основните права, стига прилагането им да не накърнява равнището на защита, предвидено от Хартата, нито предимството, единството и ефективността на правото на Съюза. Доколкото в румънското право правилата за прекъсването на давността за наказателно преследване спадат към материалното наказателно право и съответно попадат в обхвата на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията и принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), тези принципи трябва да се разглеждат като национални стандарти за защита на основните права.
В това отношение, на първо място, Съдът припомня значението — както в правния ред на Съюза, така и в националния правен ред — на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията с изискванията му за предвидимост, точност и недопускане на обратно действие на наказателния закон. Тези изисквания съставляват частен случай на принципа на правната сигурност, който е съществен елемент на правовата държава и е упоменат в член 2 ДЕС едновременно като една от основополагащите ценности на Съюза и като обща ценност за държавите членки.
В конкретния случай Конституционният съд прилага национален стандарт за защита на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията с изискванията му за предвидимост и точност на наказателния закон, който допълва осигуряваната от правото на Съюза защита срещу произвол в наказателната област въз основа на принципа на правната сигурност. С оглед на значението на тази защита срещу произвол подобен стандарт може да изключи задължението на националните съдилища съгласно член 325, параграфи 1 и 2 ДФЕС да оставят без приложение националните разпоредби за наказателната давност.
На второ място, Съдът постановява, че за сметка на това съгласно член 325, параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ съдилищата на държавата членка са длъжни да оставят без приложение националния стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), който позволява включително при оспорването на влезли в сила присъди да се преразглежда въпросът за прекъсването на давността за наказателно преследване по дела във връзка с тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, с процесуални действия, извършени преди обезсилването на националната законодателна разпоредба относно основанията за прекъсване на наказателната давност.
Всъщност за разлика от националния стандарт за защита, свързан с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията с изискванията му за предвидимост и точност на наказателния закон, който просто неутрализира прекъсващия давността ефект на процесуалните действия, извършени през периода от 25 юни 2018 г., датата на публикуване на конституционното решение, с което се обезсилва въпросната национална законодателна разпоредба, до 30 май 2022 г., датата на влизане в сила на новата разпоредба на нейно място, националният стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), би позволил да се неутрализира прекъсващият давността ефект на процесуални действия, извършени и преди 25 юни 2018 г. В този смисъл прилагането на такъв национален стандарт за защита увеличава системния риск от безнаказаност за някои престъпления, съставляващи тежка измама, която засяга финансовите интереси на Съюза, в противоречие с изискванията на член 325 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ.
При такива обстоятелства предвид необходимостта да се постигне равновесие между последно упоменатия национален стандарт за защита и разпоредбите на член 325 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ, прилагането на въпросния стандарт от страна на националния съд е годно по естеството си да накърни предимството, единството и ефективността на правото на Съюза.
На последно място, Съдът констатира, че принципът на предимство не допуска национална правна уредба или практика, съгласно която общите съдилища на държавата членка са обвързани от актовете на конституционния и на върховния съд на тази държава членка и поради тази причина, а и защото в противен случай би имало риск съответните съдии да бъдат привлечени към дисциплинарна отговорност, не могат служебно да оставят без приложение установената с тези актове съдебна практика дори когато в светлината на дадено решение на Съда смятат, че тя е в противоречие с разпоредби от правото на Съюза с директен ефект. Всъщност това, че националният съд изпълнява поверените му с Договорите задачи и задълженията си по Договорите, като в съответствие с принципа на предимство на правото на Съюза осигурява действието на разпоредба от правото на Съюза като член 325, параграф 1 ДФЕС или член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ и на даденото ѝ от Съда тълкуване, по дефиниция не би могло да се третира като дисциплинарно нарушение на съдиите от състава на посочения национален съд, без така ipso facto да се стигне до нарушение на тази разпоредба и упоменатия принцип.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
1
)	Тази разпоредба, а именно член 155, параграф 1 от румънския наказателен кодекс, е предвиждала, че „всяко процесуално действие“ прекъсва давността за наказателно преследване. Според Конституционния съд въпросната разпоредба не е осигурявала предвидимост и не е била съобразена с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, тъй като изразът „всяко процесуално действие“ обхваща и действия, които не се съобщават на заподозрения или обвиняемия, а това е пречка той да узнае за обстоятелството, че във връзка с наказателната му отговорност започва да тече нова давност.
(
2
)	Член 155, параграф 1 от румънския наказателен кодекс е изменен в смисъл, че давността за наказателно преследване се прекъсва с всяко процесуално действие, което подлежи на съобщаване на заподозрения или обвиняемия.
(
3
)	В това свое решение от 25 октомври 2022 г. Върховният касационен съд изяснява, че в румънското право правилата за прекъсването на давността за наказателно преследване са част от материалното наказателно право и следователно попадат в обхвата на принципа за недопускане на обратно действие на наказателния закон, освен доколкото не следва друго от принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior).
(
4
)	Конвенция, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за защита на финансовите интереси на Европейските общности, подписана в Брюксел на 26 юли 1995 г. и приложена към акта на Съвета от 26 юли 1995 г. (ОВ C 316, 1995 г., стр. 48; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 12, стр. 51, наричана по-нататък „Конвенцията за ЗФИ“).
(
5
)	Тази разпоредба закрепва в правото на Съюза принципа на за законоустановеност на престъпленията и наказанията и принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior) и гласи: „Никой не може да бъде осъден за действие или бездействие, което в момента на извършването му не е представлявало престъпление съгласно националното или международното право. По същия начин, не може да бъде налагано по-тежко наказание от това, което е било приложимо към момента на извършване на престъплението. Ако в по-късен момент след престъплението законът предвижда по-леко наказание, трябва да се приложи това наказание“.