62018CC0172
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 28 martie 2019 (
1
)
Cauza C‑172/18
AMS Neve Ltd,
Barnett Waddingham Trustees,
Mark Crabtree
împotriva
Heritage Audio SL,
Pedro Rodríguez Arribas
[cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit)]
„Trimitere preliminară – Marcă a Uniunii Europene – Competență judiciară – Acțiune în contrafacere – Teritoriu pe care a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere – Anunțuri publicitare și oferte de vânzare afișate pe un site internet”
I. Introducere
1.
Prezenta trimitere preliminară invită Curtea să se pronunțe în esență cu privire la aspectul dacă și, eventual, în ce condiții, în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 (
2
), autorul unei contrafaceri invocate, care constă în publicitatea și oferirea spre vânzare a unor produse care poartă un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene prin intermediul unui site internet, poate fi acționat în justiție în fața instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află comercianți și consumatori vizați de acest site internet.
2.
În esență, propunem Curții o soluție de mijloc, care răspunde provocărilor generate de caracteristicile sistemului mărcilor Uniunii Europene, stabilit prin Regulamentul nr. 207/2009, și care este adaptată la specificitatea comerțului online. Mai precis, analiza noastră ne va conduce la considerația potrivit căreia faptul că sunt vizați în mod special de un site internet consumatorii și comercianții dintr‑un stat membru este cel care permite stabilirea competenței instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene în temeiul articolului 97 alineatul (5) din acest regulament.
II. Cadrul juridic
3.
În cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere invocă, pe de o parte, dispozițiile Regulamentului nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2424 (
3
), și, pe de altă parte, cele ale Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 (
4
), care a înlocuit Regulamentul (CE) nr. 44/2001 (
5
).
4.
Reclamanții din litigiul principal au introdus acțiunile în contrafacere la 15 octombrie 2015. Deși dispozițiile Regulamentului nr. 1215/2012 erau aplicabile începând cu 10 ianuarie 2015, cele ale Regulamentului 2015/2424 erau aplicabile, în principiu, doar începând cu 1 octombrie 2017. În consecință, în prezentele concluzii, ne vom referi la dispozițiile Regulamentelor nr. 207/2009 și 1215/2012. Pe de altă parte, din articolul 80 din acest din urmă regulament reiese că toate trimiterile din Regulamentul nr. 207/2009 la Regulamentul nr. 44/2001 se interpretează ca trimiteri la Regulamentul nr. 1215/2012.
5.
Articolul 94 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede:
„(1)   Dacă prezentul regulament nu prevede altfel, dispozițiile Regulamentului [nr. 1215/2012] se aplică procedurilor privind mărcile [Uniunii Europene] și cererile de înregistrare a mărcii [Uniunii Europene], precum și procedurilor privind acțiunile simultane sau succesive intentate pe baza mărcilor [Uniunii Europene] și a mărcilor naționale.
(2)   În ceea ce privește procedurile ce rezultă în urma acțiunilor și cererilor prevăzute la articolul 96:
(a)
articolul [4, articolul 6, articolul 7 punctele 1-3 și 5 și articolul 31 din Regulamentul nr. 1215/2012] nu se aplică;”
6.
Potrivit articolului 95 alineatul (1) din acest regulament:
„Statele membre desemnează pe teritoriul lor un număr cât mai limitat posibil de instanțe naționale de primul și al doilea grad de jurisdicție, denumite în continuare «instanțe competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene]», care au sarcina de a îndeplini funcțiile atribuite de prezentul regulament.”
7.
Articolul 96 din regulamentul menționat prevede:
„Instanțele competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] au competență exclusivă:
(a)
în materia acțiunilor în contrafacere și – în cazul în care dreptul intern o permite – în materia acțiunilor privind posibila contrafacere a unei mărci [a Uniunii Europene];
[…]”
8.
Articolul 97 alineatele (1) și (5) din același regulament prevede:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor Regulamentului [nr. 1215/2012] aplicabile în temeiul articolului 94, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 96 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate.
[…]
(5)   Procedurile care rezultă din acțiunile și cererile menționate la articolul 96, cu excepția acțiunilor în constatarea inexistenței unei contrafaceri a unei mărci [a Uniunii Europene], pot, de asemenea, să fie aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere […]”
9.
Potrivit articolului 98 din Regulamentul nr. 207/2009:
„(1)   O instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] a cărei competență se întemeiază pe articolul 97 alineatele (1)-(4) are competența de a hotărî asupra:
(a)
faptelor de contrafacere comise sau asupra pericolelor de contrafacere existente pe teritoriul oricărui stat membru;
[…]
(2)   O instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] a cărei competență se întemeiază pe articolul 97 alineatul (5) are competența de a hotărî numai în privința faptelor comise sau asupra pericolelor de contrafacere existente pe teritoriul statului membru în care este situată această instanță.”
III. Situația de fapt din litigiul principal
10.
AMS Neve Ltd este o societate stabilită în Regatul Unit care produce și comercializează echipamente audio. Domnul Mark Crabtree este un administrator al AMS Neve. Domnul Crabtree este, împreună cu Barnett Waddingham Trustees (denumită în continuare „BW Trustees”), societate stabilită de asemenea în Regatul Unit, titularul unei mărci a Uniunii, precum și al altor două mărci naționale înregistrate în Regatul Unit. AMS Neve este concesionarul unor licențe exclusive pentru aceste trei mărci.
11.
Heritage Audio SL este o societate stabilită în Spania care comercializează echipamente audio. Domnul Pedro Rodríguez Arribas, domiciliat în Spania, este administratorul unic al Heritage Audio.
12.
La 15 octombrie 2015, AMS Neve, BW Trustees și domnul Crabtree (denumiți în continuare „reclamanții din litigiul principal”) au acționat în justiție Heritage Audio și pe domnul Rodríguez Arribas (denumiți în continuare „pârâții din litigiul principal”) în fața Intellectual Property and Enterprise Court (instanță competentă în domeniul proprietății intelectuale și al întreprinderilor, Regatul Unit, denumită în continuare „IPEC”), intentând acțiuni în contrafacerea mărcii Uniunii Europene și a celor două mărci naționale înregistrate în Regatul Unit.
13.
În cadrul acestei proceduri, reclamanții din litigiul principal au reproșat pârâților din litigiul principal că au oferit spre vânzare consumatorilor din Regatul Unit imitații ale unor produse ale AMS Neve care poartă sau fac trimitere la semne care sunt identice sau asemănătoare cu marca Uniunii Europene și cu mărcile naționale în cauză. Reclamanții din litigiul principal au invocat, în această privință, conținutul site‑ului internet al Heritage Audio și al conturilor Facebook și Twitter ale acesteia, o factură emisă de Heritage Audio unui particular cu reședința în Regatul Unit, un schimb de e‑mailuri între Heritage Audio și un magazin din Regatul Unit pentru eventuale livrări de echipamente audio, precum și conținutul unei conversații dintre un avocat al reclamanților din litigiul principal și un reprezentant al SX Pro, care ar fi distribuitorul în Regatul Unit al produselor pârâților din litigiul principal.
14.
În ceea ce privește site‑ul internet al Heritage Audio, reclamanții din litigiul principal au depus capturi de ecran care arătau oferte de vânzare a unor echipamente audio care purtau semne identice sau asemănătoare cu marca Uniunii Europene în cauză. De asemenea, au atras atenția asupra faptului că conținutul acestui site este redactat în limba engleză și că o rubrică a acestui site intitulată „Where to buy” („De unde cumpăr”) enumeră distribuitorii din diferite țări, inclusiv SX Pro din Regatul Unit. Pe de altă parte, potrivit condițiilor de vânzare publicate pe site‑ul menționat, Heritage Audio ar accepta comenzi provenite din orice stat membru al Uniunii Europene.
15.
Pârâții din litigiul principal au contestat afirmația potrivit căreia ar fi făcut publicitate, ar fi oferit spre vânzare, ar fi vândut sau ar fi furnizat vreun produs în Regatul Unit și au afirmat că părțile site‑ului internet invocate de reclamanții din litigiul principal erau „ieșite din uz”.
16.
Ulterior, IPEC și‑a recunoscut competența de a soluționa acțiuni referitoare la mărcile naționale înregistrate în Regatul Unit. Această instanță a constatat că, deși pârâții din litigiul principal erau stabiliți în Spania, aceștia puteau fi acționați în justiție, în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă ca urmare a actelor lor delictuale și că, în ceea ce privește drepturile naționale de proprietate intelectuală în discuție, locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă era cel în care existau aceste drepturi.
17.
IPEC a constatat că nu avea, în schimb, competența de a soluționa acțiunea în contrafacerea mărcii Uniunii Europene. Îndreptându‑și atenția spre site‑ul internet al Heritage Audio și spre articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1215/2012, dispoziție invocată de reclamanții din litigiul principal, IPEC a constatat că numai instanțele din statul membru pe teritoriul căruia pârâții din litigiul principal luaseră măsuri pentru a posta semnele în discuție pe site‑ul internet sau luaseră decizii în acest sens aveau competența de a examina acțiunile în contrafacerea mărcii Uniunii Europene.
18.
Reclamanții din litigiul principal au atacat cu apel decizia IPEC la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit].
IV. Întrebările preliminare și procedura în fața Curții
19.
În aceste împrejurări, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„În cazul în care o întreprindere constituită și stabilită în statul membru A a efectuat demersuri pe teritoriul respectiv pentru a face publicitate și pentru a oferi spre vânzare bunuri sub un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene pe un site internet adresat comercianților și consumatorilor din statul membru B:
i)
o instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene din statul membru B are competența să soluționeze o acțiune în contrafacerea mărcii Uniunii Europene în considerarea acestui anunț publicitar și a acestei oferte de vânzare a produselor pe teritoriul respectiv?
ii)
în cazul unui răspuns negativ, ce alte criterii trebuie luate în considerare de către această instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene pentru a determina dacă are competența să soluționeze acțiunea respectivă?
iii)
în măsura în care răspunsul la punctul (ii) impune instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene să identifice dacă întreprinderea a efectuat demersuri concrete în statul membru B, ce criterii trebuie luate în considerare pentru a determina dacă întreprinderea a efectuat asemenea demersuri?”
20.
Au prezentat observații scrise părțile din procedura principală, guvernul german, precum și Comisia Europeană. Părțile din procedura principală și Comisia au luat parte la ședința care s‑a desfășurat la 17 ianuarie 2019.
V. Analiză
21.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă faptul că un pârât constituit și stabilit în statul membru A a efectuat demersuri pe teritoriul acestui stat membru pentru a face publicitate și pentru a oferi spre vânzare bunuri sub un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene pe un site internet adresat comercianților și consumatorilor din statul membru B este suficient pentru a stabili competența instanțelor din statul membru B de a soluționa acțiunea în contrafacere în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, adresate în ipoteza în care răspunsul la prima întrebare ar fi negativ, instanța de trimitere ridică problema criteriilor care permit stabilirea competenței instanțelor din statul membru B în situația descrisă mai sus. Vom analiza aceste trei întrebări împreună. Din analiza noastră cu privire la prima întrebare va rezulta, fără nicio rezervă, că criteriile menționate de instanța de trimitere în această întrebare nu sunt suficiente pentru stabilirea competenței în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
22.
Din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere are îndoieli în principal cu privire la aspectul dacă anumite considerații enunțate în Hotărârile Coty Germany (
6
) și Wintersteiger (
7
) au fost în mod corect transpuse de IPEC la situația din speță în decizia sa.
23.
Instanța de trimitere admite că rezultă din jurisprudența Curții că locul menționat la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 este cel al comportamentului activ al autorului contrafacerii. Astfel, instanța de trimitere nu repune în discuție nici considerațiile formulate de Curte în Hotărârea Coty Germany (
8
), nici faptul că acestea pot fi transpuse la împrejurări precum cele din speță. În schimb, instanța de trimitere susține că, astfel cum reiese în special din Hotărârile Pammer și Hotel Alpenhof (
9
) și L’Oréal și alții (
10
), în mediul internet, oferta de vânzare a unor produse care poartă semne identice sau asemănătoare cu o marcă a Uniunii Europene, pe un site internet care vizează consumatorii dintr‑un stat membru, constituie o utilizare a acestui semn în acest stat membru în sensul articolului 9 din Regulamentul nr. 207/2009 și un comportament activ pe teritoriul său în sensul articolului 97 alineatul (5) din acest regulament.
24.
Pe de altă parte, instanța de trimitere semnalează că Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) a statuat, într‑o hotărâre recentă (
11
), că interpretarea Regulamentului (CE) nr. 864/2007 (
12
) furnizată de Curte în Hotărârea Nintendo (
13
) poate fi transpusă la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. Or, instanța de trimitere are de asemenea îndoieli cu privire la posibilitatea de a transpune considerațiile formulate în această hotărâre la faptele din litigiul principal.
25.
Dezbaterile dintre părți se concentrează asupra aplicării considerațiilor enunțate în hotărârile citate anterior la faptele din speță. Reclamanții din litigiul principal și guvernul german sunt de părere că trebuie să se răspundă afirmativ la prima întrebare, în timp ce pârâții din litigiul principal și Comisia, care susțin interpretarea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în lumina Hotărârilor Nintendo (
14
) și Wintersteiger (
15
), apreciază că faptul de a viza comercianți și consumatori dintr‑un stat membru prin publicitatea și prin oferta de vânzare prin intermediul unui site internet nu justifică, în sine, competența instanțelor din acest stat membru în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
26.
Ținând seama de îndoielile instanței de trimitere și de argumentele părților, vom începe analiza noastră prin câteva considerații generale cu privire la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 și la interpretarea textuală, sistematică și teleologică a acestuia. În continuare, prin prisma acestor considerații generale, vom răspunde la întrebarea dacă în interpretarea acestei dispoziții trebuie urmată Hotărârea Nintendo (
16
). Ulterior, vom da un răspuns la aceeași întrebare în ceea ce privește Hotărârea Wintersteiger (
17
). În sfârșit, dat fiind că aceste două întrebări necesită răspunsuri negative, vom propune o interpretare a factorului de legătură prevăzut la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, propriu acestui regulament.
A.
Considerații generale
1. Cu privire la rolul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în sistemul normelor de competență din acest regulament
27.
În domeniul mărcilor Uniunii Europene, există mai multe tipuri de acțiuni, astfel cum ilustrează în special articolul 96 din Regulamentul nr. 207/2009. Însă, prezenta cerere de decizie preliminară privește numai acțiunile în contrafacere prin care titularul unei mărci solicită condamnarea unui terț pentru că, fără consimțământul său, a utilizat în comerț un semn identic sau asemănător cu marca sa pentru produse sau servicii identice sau asemănătoare cu cele pentru care a fost înregistrată această marcă.
28.
În ceea ce privește acțiunile în contrafacere, din normele de competență din Regulamentul nr. 207/2009 reiese că legiuitorul Uniunii a decis să deroge parțial de la normele de competență din Regulamentul nr. 1215/2012, acestea fiind, în schimb, aplicabile în întregime atunci când este vorba despre acțiuni referitoare la mărcile naționale.
29.
Astfel, legiuitorul Uniunii a prevăzut, la articolul 97 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 207/2009, o cascadă de factori de legătură, primul fiind domiciliul pârâtului în Uniune iar al doilea existența unei unități a pârâtului în Uniune. În cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici o unitate pe teritoriul Uniunii, Regulamentul nr. 207/2009 prevede competența forum actoris, astfel încât al treilea și al patrulea factor de legătură din această cascadă sunt domiciliul unui reclamant pe teritoriul Uniunii și, respectiv, locul unității sale pe același teritoriu. În sfârșit, cu titlu de ultima ratio, acțiunile în contrafacere trebuie deduse judecății în fața instanțelor de la sediul Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) (
18
).
30.
Astfel, chiar dacă nici titularul mărcii, nici autorul contrafacerii invocate nu sunt stabiliți pe teritoriul Uniunii, autorul acestei contrafaceri poate fi acționat în justiție în fața instanțelor dintr‑un stat membru în temeiul articolului 97 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 207/2009, cu condiția, bineînțeles, ca acest regulament să fie aplicabil și ca faptele reproșate să constituie o contrafacere potrivit regulamentului menționat.
31.
În plus, în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, acțiunile în contrafacere pot de asemenea să fie deduse judecății în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere. Astfel, prin intermediul factorului de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere, această dispoziție prevede o instanță alternativă în ceea ce privește acțiunile în contrafacere. Acțiunile în constatarea inexistenței unei contrafaceri nu intră însă în domeniul de aplicare al dispoziției menționate.
32.
Pe de altă parte, spre deosebire de normele de competență prevăzute la articolul 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009, cea prevăzută la articolul 97 alineatul (5) din acest regulament stabilește, astfel cum reiese din articolul 98 alineatul (2) din regulamentul menționat, competența de a hotărî numai în privința faptelor comise sau asupra pericolelor de contrafacere existente pe teritoriul statului membru în care este situată instanța sesizată.
2. Interpretarea textuală a articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009
33.
Astfel cum ilustrează dezbaterea dintre părți, interpretarea textuală a articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 permite numai să se constate că factorul de legătură prevăzut la această dispoziție, și anume locul în care s‑a produs fapta de contrafacere, se referă la un comportament activ al autorului unei contrafaceri. Astfel, din interpretarea acestei dispoziții rezultă că aceasta conferă competență instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene din statul membru pe teritoriul căruia un pârât a săvârșit actul ilicit invocat.
34.
Aceasta este concluzia la care a ajuns Curtea în Hotărârea Coty Germany (
19
). Amintim că, în această hotărâre, Curtea a considerat că, prin articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, legiuitorul Uniunii a vrut să deroge de la norma de competență prevăzută la articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, aceasta conferind, în lumina Hotărârii Bier, (
20
) competență atât instanțelor de la locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului („Handlungsort” potrivit doctrinei germane), cât și celor de la locul materializării prejudiciului („Erfolgsort” potrivit doctrinei germane). În consecință, Curtea a concluzionat că factorul de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere prevăzut la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 nu vizează teritoriul statului membru unde contrafacerea invocată își produce efectele, ci cel unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta generatoare a contrafacerii menționate (
21
).
35.
În plus, interpretarea textuală a articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 nu permite să se statueze asupra problemei unde se situează locul în care s‑a produs fapta de contrafacere atunci când această faptă este săvârșită prin intermediul unui site internet. În consecință, întrebările preliminare trebuie analizate prin recurgerea la alte metode de interpretare (
22
).
3. Interpretarea sistematică și teleologică
36.
Trebuie arătat de la bun început că formularea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, în măsura în care această dispoziție privește teritoriul pe care a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere, corespunde celei a articolului 98 alineatul (2) din acest regulament, care se referă la
faptele de contrafacere comise sau la pericolele de contrafacere existente pe teritoriul oricărui stat membru. Aceste dispoziții coroborate instituie, în favoarea instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere, o competență limitată la teritoriul statului membru de care aparțin aceste instanțe (
23
).
37.
Ca urmare a interconexiunii dintre articolul 97 alineatul (5) și articolul 98 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, este evident că aceste dispoziții trebuie interpretate în mod coerent cel puțin în măsura în care acestea privesc faptele de contrafacere comise sau pericolele de contrafacere existente.
38.
Desigur, articolul 98 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 nu privește problematica referitoare la desemnarea instanțelor competente să se pronunțe cu privire la acțiunile în contrafacere. Astfel, această dispoziție determină întinderea teritorială a competenței instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene menționate la articolul 97 alineatul (5) din acest regulament (
24
). Cu toate acestea, articolul 98 alineatul (2), precum și articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 vizează aceleași fapte comise (sau pericole de contrafacere existente) în același loc.
39.
În continuare, trebuie să se observe că articolul 98 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, care face trimitere la articolul 97 alineatele (1)-(4) din acest regulament, se referă de asemenea la faptele de contrafacere comise sau la pericolele de contrafacere existente. Reiese din coroborarea acestor dispoziții că în cazul în care o instanță sesizată statuează, în calitate de instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene, asupra unei acțiuni formulate în temeiul articolului 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009, această instanță este, conform articolului 98 alineatul (1) din acest regulament, competentă să examineze existența unor fapte de contrafacere săvârșite sau care riscă să fie săvârșite pe teritoriul oricărui stat membru (
25
).
40.
Nimic nu arată că referința la faptele comise sau la pericolele de contrafacere existente, care figurează la articolul 98 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, ar trebui înțeleasă în mod diferit de cea din articolul 98 alineatul (1) litera (a) din acest regulament coroborat cu articolul 97 alineatul (5) din regulamentul menționat.
41.
Singura diferență dintre utilizările acestor referințe în dispozițiile citate anterior constă în faptul că articolul 98 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 se referă la faptele comise (sau la pericolele de contrafacere existente) pe teritoriul oricărui stat membru, adică al Uniunii, în timp ce articolul 98 alineatul (2) din acest regulament se referă la cele comise (sau la pericolele de contrafacere existente) pe teritoriul unui stat membru în care instanța este sesizată în temeiul articolului 97 alineatul (5) din regulamentul menționat. Or, acest lucru nu rezultă din diferențele referitoare la identificarea locului în care s‑a produs fapta de contrafacere, ci din cele referitoare la întinderea competenței instanțelor în cauză. Este vorba tot despre fapte de aceeași natură al căror loc de producere trebuie apreciat în același mod.
4. Concluzii introductive
42.
Din considerațiile care precedă rezultă, în primul rând, că locul în care sunt comise aceste fapte trebuie identificat în același mod, indiferent dacă este vorba despre articolul 98 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 97 alineatul (5) din acest regulament sau despre articolul 98 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat.
43.
În al doilea rând, articolul 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009 conferă unor instanțe o competență generală care se întinde la contrafacerile comise sau la pericolele de contrafacere existente pe teritoriul Uniunii. În consecință, în cazul în care o contrafacere este comisă în afara Uniunii, instanțele competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene nu pot, având în vedere limitele întinderii competenței lor generale, să se pronunțe cu privire la această contrafacere, această limitare rezultând din articolul 98 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 (
26
).
44.
În al treilea rând, existența limitelor întinderii competenței generale a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene trebuie luată în considerare în momentul interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. Potrivit articolului 98 alineatul (1) litera (a) din acest regulament, întinderea competenței generale a acestor instanțe este determinată prin localizarea faptelor de contrafacere. Determinarea instanțelor competente în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 se efectuează cu ajutorul unui criteriu analog, și anume factorul de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere. Identificarea locurilor producerii faptelor menționate la articolul 98 alineatul (1) litera (a) și la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 se efectuează în același mod. În consecință, interpretarea dată factorului de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere în sensul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 poate afecta întinderea competenței generale a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene.
B.
Hotărârea Nintendo și Wintersteiger
45.
În ceea ce privește identificare locului în care s‑a produs fapta de contrafacere în sensul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în împrejurări precum cele din speță, pârâții din litigiul principal și Comisia propun să se urmeze concluzia la care a ajuns Curtea în Hotărârea Nintendo (
27
) în ceea ce privește articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007.
46.
Pe de altă parte, aceste părți consideră că, în momentul interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, ar trebui de asemenea să se urmeze concluzia Curții din Hotărârea Wintersteiger (
28
) în ceea ce privește articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 și competența în temeiul locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului („Handlungsort”).
47.
În opinia noastră, aceste propuneri sunt discutabile, cel puțin în trei privințe: în primul rând, din punctul de vedere al implicațiilor acestora asupra întinderii competenței generale a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene; în al doilea rând, în ceea ce privește caracterul alternativ al factorului de legătură prevăzut la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 și, în al treilea rând, în ceea ce privește faptul că acest factor de legătură, propriu acestui regulament, este autonom în raport cu cele din Regulamentele nr. 864/2007 și 1215/2012.
1. Implicații asupra întinderii competenței generale
48.
Reamintim că în Hotărârea Nintendo (
29
) Curtea a decis că articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „țara în care s‑a produs încălcarea” se referă la țara în care s‑a produs faptul cauzator de prejudicii. În continuare, Curtea a considerat că, în ceea ce privește un act prin care un operator utilizează comerțul electronic pentru a propune spre vânzare, pe site‑ul său internet destinat consumatorilor stabiliți în mai multe state membre, produse care nu respectă drepturile conferite de desenele sau de modelele industriale comunitare, locul în care s‑a produs faptul cauzator de prejudicii, în sensul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007, este cel al declanșării procesului de punere la dispoziție online a ofertei de vânzare de către acest operator, pe site‑ul care îi aparține (
30
).
49.
Pe de altă parte, în Hotărârea Wintersteiger (
31
), Curtea a statuat că un litigiu referitor la atingerea adusă unei mărci naționale, înregistrate într‑un stat membru ca urmare a utilizării de către o persoană care publică un anunț a unui cuvânt‑cheie identic cu marca respectivă pe site‑ul internet al unui motor de căutare care operează prin intermediul unui domeniu național de prim nivel dintr‑un alt stat membru poate să fie dedus judecății, în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, fie instanțelor din statul membru în care este înregistrată marca (competență în temeiul locului materializării prejudiciului, „Erfolgsort”), fie celor din statul membru în care s‑a hotărât declanșarea procesului de afișare, cu condiția să fie vorba despre un loc sigur și identificabil (competență în temeiul locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, „Handlungsort”).
50.
În această privință, trebuie să se țină seama de faptul că, independent de împrejurările specifice speței, interpretarea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 reținută în prezenta cauză va avea în mod indubitabil o incidență considerabilă asupra practicii instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene cu privire la aplicarea acestui regulament în alte situații. Dat fiind că normele de competență din acest regulament se aplică și în cazurile în care nici titularul, nici autorul contrafacerii invocate nu sunt stabiliți pe teritoriul statelor membre, trebuie de asemenea să se ia în considerare, în momentul interpretării dispoziției menționate, situațiile în care atingerile aduse mărcilor Uniunii Europene provin din state terțe.
51.
În cazul în care Curtea ar decide că concluzia reținută în cele două hotărâri citate anterior este valabilă și în contextul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, acest lucru ar presupune că, în situația ipotetică în care terțul aflat la originea utilizării, într‑o ofertă de vânzare sau într‑un anunț publicitar pe internet destinat consumatorilor situați în Uniune, a unui semn identic sau asemănător cu o marcă înregistrată în Uniune, este stabilit într‑un stat terț și în care serverul site‑ului internet pe care îl utilizează este situat într‑un astfel de stat, în vederea aplicării normelor de competență din Regulamentul nr. 207/2009, fapta de contrafacere ar fi comisă în afara teritoriului Uniunii.
52.
Astfel, nu numai instanțele menționate la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 nu ar fi competente să statueze asupra acțiunii în contrafacere, dar nici cele menționate la articolul 97 alineatele (1)-(4) din acest regulament nu ar putea să se pronunțe cu privire la acțiunea menționată. Amintim că competența generală a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, menționate la articolul 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009, acoperă faptele de contrafacere comise sau pericolele de contrafacere existente pe teritoriul statelor membre. Astfel, în situația descrisă la punctul precedent, nici măcar instanțele din statul membru pe teritoriul căruia se află sediul EUIPO nu ar fi competente să se pronunțe cu privire la o astfel de acțiune în contrafacere.
53.
Or, din Hotărârea L’Oréal și alții (
32
) se poate deduce că, într‑o astfel de situație, se aplică Regulamentul nr. 207/2009, iar titularul mărcii Uniunii Europene se poate opune oferirii spre vânzare sau publicității pe internet destinate unor consumatori situați pe teritoriul Uniunii. Ar fi paradoxal ca Regulamentul nr. 207/2009 să confere un astfel de drept de a se opune titularului mărcii Uniunii Europene, dar, eventual, normele de competență din acest regulament să nu fie aplicabile. Acest rezultat ar fi cu atât mai mult incoerent cu cât, spre deosebire de normele de competență din Regulamentul nr. 1215/2012, cele din Regulamentul nr. 207/2009 sunt concepute pentru a se putea aplica și în cazurile în care nici reclamantul, nici pârâtul nu au domiciliul pe teritoriul Uniunii. De fapt, reiese în mod clar din Hotărârea Hummel Holding (
33
) că articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009 garantează existența unei instanțe în cadrul Uniunii pentru toate litigiile în materie de contrafacere.
54.
În consecință, în opinia noastră, o interpretare a articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în spiritul Hotărârilor Nintendo (
34
) și Wintersteiger (
35
) ar aduce atingere efectului util al tuturor normelor de competență prevăzute la articolul 97 din acest regulament.
2. Instanța alternativă de la locul în care s‑a produs fapta de contrafacere
55.
Putem înțelege argumentul reclamanților din litigiul principal și al guvernului german care consideră că, de regulă, locul actului inițial aflat la originea unei contrafaceri în sensul Hotărârilor Nintendo (
36
) și Wintersteiger (
37
) coincide cu locul domiciliului unui autor al acestei contrafaceri. În consecință, interpretarea potrivit căreia locul în care s‑a produs fapta de contrafacere în sensul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 ar trebui perceput exclusiv ca fiind locul actului inițial aflat la originea unei contrafaceri nu ar putea, în cea mai mare parte a cazurilor, să ofere o instanță alternativă pentru un reclamant.
56.
În Hotărârea Bier (
38
), Curtea a explicat deja că, în vederea asigurării efectului util al normei de competență alternativă în materie de delicte și de cvasidelicte din sistemul Bruxelles (
39
), această normă trebuie interpretată astfel încât să se lase reclamantului o alegere efectivă.
57.
Desigur, s‑ar putea susține că, spre deosebire de normele de competență din acest sistem, legiuitorul Uniunii a intenționat, cu cele din Regulamentul nr. 207/2009, să limiteze numărul de instanțe disponibile pentru titulari care introduc acțiuni în materie de contrafacere (
40
). Abordarea reticentă a legiuitorului Uniunii cu privire la multiplicarea instanțelor ar fi ilustrată, printre altele, de modul de redactare a articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 care, în materie de contrafacere, exclude aplicabilitatea, printre altele, a articolului 7 punctele 1-3 și 5 din Regulamentul nr. 1215/2012, toate aceste dispoziții având vocația de a oferi reclamantului o instanță alternativă. Această abordare a legiuitorului Uniunii se reflectă și la articolul 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009. Însă, articolul 97 alineatul (5) din acest regulament prevede în mod explicit o instanță alternativă pentru reclamant și, pentru acest motiv, nu poate fi considerat o reflectare a abordării menționate.
58.
Pe de altă parte, să se urmeze interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2007/209 invocate de pârâții din litigiul principal și de Comisie ar limita în mod semnificativ importanța practică a acestei dispoziții (
41
). Considerăm că una dintre rarele aplicări utile ale acestei dispoziții ar fi cazul în care pârâtul, care are domiciliul pe teritoriul Uniunii, ar fi acționat în justiție în fața instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia are unitatea. Regulamentul nr. 207/2009 nu conține nicio normă de competență analoagă celei prevăzute la articolul 7 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1215/2012 (
42
) și, potrivit cascadei de factori de legătură prevăzuți la articolul 97 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 207/2009, în cazul în care un pârât are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, el trebuie să fie acționat în justiție în fața instanțelor din acest stat membru.
3. Caracterul sui generis al factorului de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere
59.
În sfârșit, considerăm că factorul de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere prevăzut la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 are un caracter autonom în raport cu factorii de legătură prevăzuți la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007 și la articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012.
60.
În ceea ce privește posibilitatea de a transpune interpretarea articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007 din Hotărârea Nintendo (
43
), trebuie să nu se piardă din vedere că funcțiile, pe de o parte, ale normelor privind conflictul de legi și, pe de altă parte, ale normelor de competență sunt diferite.
61.
În plus, este adevărat că norma de competență prevăzută la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007 este, astfel cum se poate deduce din Hotărârea Vapenik (
44
) și preluând termenii din această hotărâre, complementară normei de competență prevăzute la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. Cu toate acestea, din Hotărârea Kainz (
45
) reiese că interpretarea coerentă a noțiunilor care figurează în acte ale dreptului internațional privat al Uniunii nu poate duce la o interpretare a dispozițiilor acestor acte care să nu țină seama de sistemul și de obiectivele lor (
46
). Or, astfel cum rezultă din considerațiile noastre precedente, interpretarea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în lumina Hotărârii Nintendo (
47
) ar aduce atingere efectului util al acestei dispoziții.
62.
Aceste considerații sunt valabile și în ceea ce privește problema dacă concluzia reținută în Hotărârea Wintersteiger (
48
), în măsura în care privește determinarea locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului în vederea aplicării articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, poate fi transpusă la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
63.
În plus, reiese din jurisprudență că, prin normele de competență din Regulamentul nr. 207/2009, legiuitorul Uniunii a vrut să deroge de la normele de competență din Regulamentul nr. 1215/2012 (
49
) în special pentru că normele de competență prevăzute de aceste regulamente urmăresc obiective care nu sunt identice (
50
).
64.
În sfârșit, din Hotărârea Leno Merken (
51
) se poate deduce că, în cadrul aplicării prin analogie în cazul mărcilor Uniunii Europene a jurisprudenței referitoare la mărcile naționale, trebuie să se țină seama de diferențele care rezultă din modul de redactare a dispozițiilor referitoare la aceste două tipuri de mărci.
65.
În această privință, observăm că, la redactarea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 și a predecesorului său, articolul 93 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, legiuitorul Uniunii nu a recurs la noțiunea „locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului” care, de la Hotărârea Bier (
52
), are o semnificație bine stabilită în dreptul internațional european. Pentru acest motiv, nu ne putem limita, în momentul interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, la a considera că această dispoziție conferă competență instanțelor care, în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, ar fi competente în temeiul locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului.
4. Concluzii intermediare
66.
Pentru a recapitula această parte a analizei noastre, prin prisma considerațiilor referitoare la întinderea competenței instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, suntem de părere că trebuie înlăturată interpretarea articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 potrivit căreia, în ceea ce privește un act prin care un pârât utilizează comerțul electronic pentru a propune spre vânzare, pe site‑ul său internet, destinat consumatorilor stabiliți într‑un stat membru, produse care nu respectă drepturile titularului unei mărci a Uniunii Europene, locul în care s‑a produs fapta de contrafacere, în sensul acestei dispoziții, este exclusiv cel al declanșării procesului de punere la dispoziție online a ofertei de vânzare de către acest pârât, pe site‑ul care îi aparține. Această constatare este confirmată de concluziile trase din caracterul alternativ și autonom al factorului de legătură prevăzut la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
67.
În consecință, acum trebuie să determinăm criteriile care pot fi în mod concret necesare pentru stabilirea competenței instanțelor dintr‑un stat membru în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
C.
Soluție individualizată pentru Regulamentul nr. 207/2009
1. Cu privire la riscul de multiplicare a instanțelor
68.
După înlăturarea interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 potrivit căreia, în împrejurări precum cele din speță, locul în care s‑a produs fapta de contrafacere se situează exclusiv în locul declanșării procesului de punere la dispoziție online a ofertei de vânzare, ar trebui să considerăm că accesibilitatea unui site internet de pe teritoriul unui stat membru este suficientă pentru stabilirea competenței instanțelor din acest stat membru?
69.
Jurisprudența referitoare la determinarea instanțelor competente în materie de încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală și industrială, inclusiv mărci naționale, poate pleda a priori în favoarea unui răspuns afirmativ. Din această jurisprudență reiese că, în ceea ce privește competența în temeiul locului materializării prejudiciului, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 nu impune ca site‑ul internet în cauză în cadrul unor astfel de încălcări să fie „direcționat spre” statul membru al instanței sesizate (
53
).
70.
Totuși, internetul este, prin natura sa, mondial și prezent peste tot (
54
). Aprecierea că accesibilitatea unui site internet de pe teritoriul unui stat membru este suficientă pentru a atribui competența instanțelor din acest stat membru ar conduce la o multiplicare considerabilă a instanțelor competente în materie de contrafacere a mărcilor Uniunii Europene (
55
).
71.
Astfel cum a observat avocatul general Jääskinen în Concluziile sale prezentate în cauza Coty Germany (
56
), unul dintre obiectivele Regulamentului nr. 207/2009 este combaterea forum shopping, practică la care titularii mărcilor Uniunii Europene pot recurge în cazul în care normele de competență nu se opun.
72.
Ținând seama de acest obiectiv, trebuie să se țină seama că anumiți participanți la piață au recurs la trademark bullying. Această practică constă într‑o utilizare a unei mărci care depășește ceea ce, potrivit unei interpretări rezonabile, rezultă din întinderea protecției mărcii, pentru a hărțui sau pentru a intimida alți actori economici. Multiplicarea instanțelor competente ar putea facilita o astfel de practică și agrava efectele sale nefaste față de potențialii pârâți. Aceasta cu atât mai mult cu cât articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 nu urmează principiul actor sequitur forum rei și cu cât, pentru un pârât, este, în principiu, mai dificil să se apere în fața instanțelor dintr‑o țară străină.
73.
În sfârșit, este adevărat, astfel cum observă reclamanții din litigiul principal și guvernul german, că respingerea interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 potrivit căreia accesibilitatea unui site internet de pe teritoriul unui stat membru este suficientă pentru stabilirea competenței instanțelor din acest stat membru conduce la situația potrivit căreia acțiuni în contrafacere referitoare la mărci naționale și la mărci ale Uniunii Europene nu pot fi în mod uniform deduse judecății instanțelor din statul membru ai cărui consumatori au acces la acest site internet.
74.
Cu toate acestea, considerațiile enunțate la punctele 63-65 din prezentele concluzii pledează împotriva posibilității de a transpune jurisprudența în materie de încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală și industrială la articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
75.
Pe de altă parte, contrar implicațiilor sale asupra Regulamentului nr. 207/2009, adoptarea criteriului accesibilității în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012 nu generează un risc de multiplicare a instanțelor. În ceea ce privește mai precis acțiunile în contrafacere referitoare la mărcile naționale, Curtea a considerat, în Hotărârea Wintersteiger (
57
), că obiectivele Regulamentului nr. 1215/2012 pledează în sensul atribuirii competenței, pe criteriul materializării prejudiciului, în favoarea instanțelor statului membru în care este protejat dreptul în discuție. Astfel, numărul instanțelor disponibile în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012 este limitat de caracterul național al unei mărci în cauză (
58
). Or, mărcile Uniunii Europene beneficiază de o protecție uniformă și produc efecte pe întreg teritoriul Uniunii.
76.
În lumina considerațiilor care precedă, considerăm că locul din care este accesibil un site internet nu constituie un criteriu suficient pentru stabilirea competenței instanțelor din acest stat membru în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
77.
Astfel, ca urmare a rezultatelor nesatisfăcătoare ale tuturor interpretărilor întemeiate pe jurisprudența în materie de încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală și industrială, referitoare la alte instrumente juridice ale dreptului internațional privat al Uniunii, propunem dezvoltarea unei interpretări a factorului de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere în sensul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 care să fie proprie acestui regulament.
2. Cu privire la linia de interpretare care trebuie reținută
78.
În momentul interpretării articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 din perspectiva împrejurărilor cauzei, trebuie să se țină seama că rezultatul obținut în cadrul acestei interpretări trebuie să permită asigurarea efectului util al acestei dispoziții, oricare ar fi împrejurările proprii litigiului respectiv.
79.
Pe de altă parte, ca urmare a suprapunerii dintre articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 98 alineatul (2) din acest regulament și articolul 98 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat, aceste dispoziții referindu‑se la locul în care s‑a produs fapta de contrafacere, interpretarea care trebuie dată acestei prime dispoziții trebuie să asigure de asemenea efectul util al celorlalte norme de competență prevăzute la articolul 97 din același regulament.
80.
Pentru ca articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009 să poată să își păstreze efectul util și să garanteze existența unei instanțe în cadrul Uniunii pentru toate litigiile în materie de contrafacere, interpretarea factorului de legătură al locului în care s‑a produs fapta de contrafacere trebuie să urmărească să garanteze competența instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene în materie de acțiuni în contrafacere atunci când, în ceea ce privește dreptul material, Regulamentul nr. 207/2009 conferă unui titular dreptul de a se opune unor acțiuni care aduc atingere mărcii Uniunii Europene.
81.
Așadar, întinderea teritorială a competenței generale a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, care este determinată prin localizarea faptelor de contrafacere, nu poate fi mai restrânsă decât întinderea teritorială a protecției acestor mărci și decât domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 207/2009.
82.
În această privință, arătăm că Hotărârea L’Oréal și alții (
59
) viza determinarea domeniului de aplicare teritorial al regulamentelor privind mărcile Uniunii Europene (
60
).
83.
Astfel, inspirându‑ne din nou din această hotărâre, suntem de părere că trebuie să se considere că, atunci când faptele reproșate pârâtului constau în publicitatea sau oferirea spre vânzare prin intermediul unui site internet, instanțele competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene dintr‑un stat membru sunt competente în temeiul locului în care s‑a produs fapta de contrafacere, cu condiția ca acest anunț publicitar și această ofertă să fie destinate unor consumatori situați pe teritoriul acestui stat membru (
61
).
84.
Trebuie să se observe că această interpretare a articolului 97 din Regulamentul nr. 207/2009 urmează jurisprudența constantă potrivit căreia atribuirea competenței trebuie efectuată în conformitate cu obiectivul previzibilității și cu cel al bunei administrări a justiției.
85.
În ceea ce privește, pe de o parte, previzibilitatea atribuirii competenței, trebuie să se țină seama că un reclamant trebuie să fie în măsură să determine a priori instanțele în fața cărora poate invoca drepturile sale materiale. Pe baza conținutului unui site internet, titularul unei mărci poate identifica publicul vizat de acest site. De asemenea, un potențial pârât este în măsură să prevadă instanțele în fața cărora poate fi eventual acționat în justiție ca urmare a faptului că exercită un control asupra marketingului și asupra vânzărilor efectuate prin site‑ul său internet.
86.
În ceea ce privește, pe de altă parte, obiectivul bunei administrări a justiției, din jurisprudența în materie de încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală și industrială reiese că instanța din statul membru de pe teritoriul căruia este accesibil un site internet este în mod obiectiv cel mai bine plasată pentru a aprecia dacă s‑a adus efectiv atingere mărcii naționale protejate în acest stat membru (
62
). În opinia noastră, o astfel de instanță nu pierde această calitate în ceea ce privește atingerile aduse unor mărci ale Uniunii Europene.
3. Cu privire la criteriile de vizare [a publicului] și la aplicarea acestora în cauza principală
87.
Din ansamblul considerațiilor care precedă, reiese că, atunci când faptele reproșate pârâtului constau în publicitatea sau oferirea spre vânzare prin intermediul unui site internet, criteriul care permite stabilirea competenței instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene în temeiul articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 este publicul căruia îi sunt destinate acest anunț publicitar și această ofertă de vânzare, și anume cel dintr‑un stat membru în cauză.
88.
În cadrul verificării competenței în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, faptul că un anunț publicitar și o ofertă de vânzare sunt organizate astfel încât este posibilă identificarea publicului dintr‑un stat membru (sau publicul din mai multe state membre, cu condiția să nu fie vorba despre publicul Uniunii în general) vizat în mod specific de acest anunț publicitar și de această ofertă este decisiv pentru stabilirea competenței instanțelor din acest sau din aceste state membre. Pe de altă parte, faptul că un site internet se adresează unor consumatori și unor comercianți dintr‑un stat membru trebuie să reiasă, de la bun început, din conținutul acestui site internet. În schimb, astfel de fapte survenite offline pot permite stabilirea competenței instanțelor din statul membru în cauză pentru alte motive decât vizarea publicului din acest stat membru prin site‑ul internet. Această situație s‑ar putea regăsi în cazul măsurilor luate în acest stat membru pentru a stabili aici un distribuitor.
89.
În cadrul acestei verificări a competenței în temeiul locului în care s‑a produs fapta de contrafacere, mai multe elemente sunt deosebit de importante: faptul că o ofertă și un anunț publicitar fac referire în mod explicit la publicul dintr‑un stat membru, că ele sunt disponibile pe un site internet cu un domeniu de prim nivel național din acest stat membru, că prețurile sunt prezentate în moneda națională sau că pe un astfel de site internet sunt afișate numere care cuprind prefixul național al statului în cauză. Această listă de elemente nu este nici exhaustivă, nici exclusivă.
90.
În plus, faptul că o ofertă de vânzare este însoțită de precizări referitoare la zonele geografice spre care vânzătorul este pregătit să trimită produse poate de asemenea să joace un rol important în cadrul verificării competenței în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, cu condiția să nu fie vorba despre o indicație generală care vizează întreaga Uniune. O astfel de indicație generală nu permite identificarea publicului vizat în mod specific. În plus, acordarea de importanță unei astfel de indicații generale ar presupune că autorul unei contrafaceri invocate poate fi acționat în justiție în fața instanțelor din toate statele membre. Acest lucru ar putea stimula comercianții să limiteze zonele de vânzare în cadrul Uniunii pentru a limita riscul de a fi acționat în justiție în fața instanțelor din statele membre în care volumul vânzărilor nu este important, acest rezultat fiind contrar obiectivelor pieței interne.
91.
În schimb, ținând seama de diferența care există între normele de competență generală prevăzute de Regulamentul nr. 207/2009 și cea prevăzută la articolul 97 alineatul (5) din acest regulament, detaliată la punctul 41 din prezentele concluzii, faptul că un vânzător este pregătit să trimită produse în toate statele membre poate permite stabilirea competenței instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene în temeiul articolului 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009. Pentru a ilustra punctul nostru de vedere, ca alt exemplu, putem să ne raportăm la precizări referitoare la taxele vamale ale Uniunii. Deși astfel de precizări arată că o ofertă este destinată publicului Uniunii, ele nu permit totuși identificarea unui public vizat în mod specific de această ofertă.
92.
Pentru același motiv, ne îndoim de asemenea că faptul că un site internet este redactat într‑o limbă larg răspândită pe teritoriul unui stat membru poate, în sine și în toate cazurile, să aibă o importanță deosebită. Trebuie să se țină seama că, pe de o parte, unele limbi sunt utilizate în mod frecvent în mai multe state membre și că, pe de altă parte, unele dintre limbile vorbite în Europa sunt larg răspândite și în state terțe. De altfel, un site internet poate fi destinat publicului dintr‑un stat membru, chiar dacă conținutul său nu este redactat într‑o limbă răspândită pe teritoriul acestui stat. Acesta ar fi în special cazul unui site internet care vizează o comunitate de străini care au reședința pe teritoriul statului membru menționat.
93.
Pe de altă parte, verificarea competenței nu trebuie confundată cu o examinare pe fond a unei cauze în discuție (
63
). Verificarea competenței în temeiul Regulamentului nr. 207/2009 nu ar trebui nici să se substituie examinării problemei dacă este adusă efectiv o atingere unei mărci a Uniunii Europene, nici să anticipeze rezultatele acesteia.
94.
În acest context, pârâții din litigiul principal susțin că din anumite componente ale anunțurilor publicitare și ale ofertelor de vânzare afișate pe site‑ul lor internet se poate deduce că aceste anunțuri publicitare și aceste oferte nu mai erau de actualitate în perioada vizată de litigiul principal.
95.
Or, aprecierea caracterului desuet al acțiunilor care pot constitui un pretins act ilicit ține de examinarea pe fond a unei acțiuni în contrafacere. Pentru a da un alt exemplu de același tip, vechimea unui eveniment cauzator al prejudiciului poate, potrivit legii aplicabile, să implice eventuala prescripție a unei acțiuni referitoare la acest eveniment și, din acest motiv, ține de asemenea de examinarea temeiniciei acestei acțiuni. În consecință, ținând seama de considerațiile prezentate la punctul 93 din prezentele concluzii, nici caracterul desuet al anunțurilor publicitare și al ofertelor de vânzare afișate pe un site internet, nici vechimea unui eveniment cauzator al prejudiciului nu pot fi luate în considerare în momentul verificării competenței în temeiul locului în care s‑a produs fapta de contrafacere în sensul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
96.
În urma analizei expuse în prezentele concluzii, considerăm că articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o întreprindere constituită și stabilită în statul membru A a efectuat demersuri pe teritoriul respectiv pentru a face publicitate și pentru a oferi spre vânzare bunuri sub un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene pe un site internet adresat în același timp comercianților și consumatorilor din statul membru B, o instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene din statul membru B are competența să soluționeze o acțiune în contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene în considerarea anunțului publicitar și a ofertei de vânzare a produselor pe teritoriul respectiv, cu condiția ca acestea să vizeze în mod specific publicul unuia sau mai multor state membre.
97.
În ceea ce privește cauza principală, cu excepția unei enumerări a distribuitorilor din diferite țări inclusiv din Regatul Unit, aceștia fiind actori economici independenți de pârâții din litigiul principal, însoțită de indicarea adreselor poștale ale acestora și a adreselor site‑urilor internet, niciun element nu tinde să indice că site‑ul internet al pârâților din litigiul principal este destinat în mod specific publicului din Regatul Unit. De altfel, astfel de indicații referitoare la un distribuitor nu sunt suficiente în sine, în opinia noastră, pentru stabilirea competenței instanțelor din Regatul Unit în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. Astfel, cauza principală nu privește o faptă de contrafacere săvârșită de un astfel de distribuitor, ci o contrafacere săvârșită de pârâții din litigiul principal prin intermediul unui site internet.
98.
Cu toate acestea, instanța de trimitere este cea căreia îi revine sarcina de a se pronunța cu privire la acest aspect în momentul verificării competenței instanțelor din statul membru în cauză în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, luând în considerare ansamblul criteriilor expuse la punctele 88-95 din prezentele concluzii.
VI. Concluzie
99.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit)] după cum urmează:
„Articolul 97 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o întreprindere constituită și stabilită în statul membru A a efectuat demersuri pe teritoriul respectiv pentru a face publicitate și pentru a oferi spre vânzare bunuri sub un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene pe un site internet adresat în același timp comercianților și consumatorilor din statul membru B, o instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene din statul membru B are competența să soluționeze o acțiune în contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene în considerarea acestui anunț publicitar și a acestei oferte de vânzare a produselor pe teritoriul respectiv.
Instanța de trimitere este cea căreia îi revine sarcina de a se pronunța cu privire la acest aspect în momentul verificării competenței instanțelor din statul membru în cauză în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1).
(
3
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 de modificare a Regulamentului nr. 207/2009 și a Regulamentului (CE) nr. 2868/95 al Comisiei de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 2869/95 al Comisiei privind taxele care trebuie plătite Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (JO 2015, L 341, p. 21).
(
4
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
5
)	Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 03, p. 74).
(
6
)	Hotărârea din 5 iunie 2014 (C‑360/12, EU:C:2014:1318).
(
7
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
8
)	Hotărârea din 5 iunie 2014 (C‑360/12, EU:C:2014:1318).
(
9
)	Hotărârea din 7 decembrie 2010, (C‑585/08 și C‑144/09, EU:C:2010:740).
(
10
)	Hotărârea din 12 iulie 2011 (C‑324/09, EU:C:2011:474).
(
11
)	Hotărârea din 9 noiembrie 2017 denumită „Parfummarken” (BGH IZR 164/16).
(
12
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale („Roma II”) (JO 2007, L 199, p. 40).
(
13
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
14
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
15
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
16
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
17
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
18
)	Mai mult, în temeiul articolului 97 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, părțile pot deroga de la aceste norme de competență printr‑o convenție încheiată între ele sau în cazul în care pârâtul compare în fața unei instanțe competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene.
(
19
)	Hotărârea din 5 iunie 2014 (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctele 34 și 37).
(
20
)	Hotărârea din 30 noiembrie 1976 (21/76, EU:C:1976:166).
(
21
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctul 34).
(
22
)	Acest lucru demonstrează, astfel cum am observat deja într‑un context mult diferit, și anume în domeniul taxelor, și cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza Geelen (C‑568/17, EU:C:2019:109, punctele 17 și 28), că, în ceea ce privește mediul internet, interpretarea textuală a unei dispoziții referitoare la locul producerii unui eveniment determinat nu este, în anumite cazuri, în măsură să asigure un rezultat satisfăcător.
(
23
)	Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, punctul 33).
(
24
)	Cu privire la conceptul de întindere teritorială a competenței în materie de mărci, a se vedea Larsen, T. B., „The extent of jurisdiction under the forum delicti rule in European trademark litigation”, în Journal of Private International Law, 2018, vol. 14(3), p. 555. În plus, este necesar să se observe în acest context că problemele referitoare la desemnarea instanțelor competente, pe de o parte, și la determinarea întinderii competenței acestora, pe de altă parte, trebuie distinse de problema efectelor teritoriale ale deciziilor pronunțate de instanțele menționate. Această distincție rezultă și din considerațiile Curții din Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390). Pe de o parte, la punctul 33 din această hotărâre, Curtea a specificat că instanța competentă în temeiul articolului 97 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 dispune, astfel cum reiese din articolul 98 din acest regulament, de o competență limitată la teritoriul statului membru de care aparține. Pe de altă parte, la punctul 36 din hotărârea menționată, Curtea a considerat că deciziile instanțelor competente în temeiul articolului 97 din Regulamentul nr. 207/2009 produc efecte și se extind la întreaga Uniune.
(
25
)	Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software (C‑223/15, EU:C:2016:719, punctul 24). A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 aprilie 2011, DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, punctul 37). A se vedea de asemenea Stone, P., EU Private International Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2014, p. 163.
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 12 aprilie 2011, DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, punctul 38), în care Curtea a considerat că o instanță sesizată în temeiul normelor din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, care corespund celor din articolul 97 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 207/2009, este competentă să judece fapte de contrafacere comise sau pericolele de contrafacere existente pe teritoriul unuia sau al mai multor state membre, chiar al tuturor acestor state și că, așadar, competența sa se poate extinde la întregul teritoriu al Uniunii. Deducem din această considerație că o astfel de instanță nu este, a contrario, competentă să se pronunțe cu privire la fapte comise în afara Uniunii. A se vedea în acest sens Fawcett, J. J., Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford University Press, Oxford, 2011, p. 415, punctul 8.31 și Ubertazzi, B., Exclusive Jurisdiction in Intellectual Property, Mohr Siebeck, Tübingen, 2012, p. 74.
(
27
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
28
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
29
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724, punctul 98).
(
30
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017, Nintendo (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724, punctul 108).
(
31
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
32
)	Hotărârea din 12 iulie 2011 (C‑324/09, EU:C:2011:474).
(
33
)	Hotărârea din 18 mai 2017 (C‑617/15, EU:C:2017:390, punctul 33).
(
34
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
35
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
36
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
37
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
38
)	Hotărârea din 30 noiembrie 1976 (21/76, EU:C:1976:166, punctul 20).
(
39
)	Și anume Regulamentele nr. 1215/2012 și 44/2001, precum și Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3).
(
40
)	A se vedea în acest sens Nuyts, A., „Suing At the Place of Infringement: The Application of Article 5(3) of Regulation 44/2001 to IP Matter and Internet Disputes”, în Nuyts, A. (ed.), International Litigation in Intellectual Property and Information Technology, Kluwer Law International, 2008, Alphen‑sur‑le‑Rhin, p. 116.
(
41
)	A se vedea de asemenea Rosati, E., „International jurisdiction in online EU trade mark infringement cases: where is the place of infringement located?”, în European Intellectual Property Law, 2016, 38(8), p. 482.
(
42
)	Potrivit articolului 7 punctul 5 din Regulamentul nr. 1215/2012, „o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru […] în privința unei contestații rezultate din activitatea unei sucursale, a agenții sau a unei alte unități, în fața instanțelor de la locul unde se află sucursala, agenția sau unitatea în cauză”. Este adevărat că, la fel ca această dispoziție, articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 utilizează „unitatea” ca factor de legătură. Or, din Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, punctele 26, 27 și 40) reiese că există diferențe substanțiale între această dispoziție a Regulamentului nr. 207/2009 și cea a Regulamentului nr. 1215/2012. A se vedea de asemenea Fawcett, J. J., Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford University Press, Oxford, 2011, p. 417, punctul 8.43.
(
43
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
44
)	Hotărârea din 5 decembrie 2013 (C‑508/12, EU:C:2013:790).
(
45
)	Hotărârea din 16 ianuarie 2014 (C‑45/13, EU:C:2014:7, punctul 20).
(
46
)	Cu privire la această problematică, a se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:44, punctele 39-46).
(
47
)	Hotărârea din 27 septembrie 2017 (C‑24/16 și C‑25/16, EU:C:2017:724).
(
48
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220).
(
49
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctul 36).
(
50
)	Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, punctele 27 și 28).
(
51
)	A se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2012 (C‑149/11, EU:C:2012:816, punctul 33).
(
52
)	Hotărârea din 30 noiembrie 1976 (21/76, EU:C:1976:166, punctul 20).
(
53
)	A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, punctul 42) și Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, punctul 32). În Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220), nu a fost formulată în mod explicit o astfel de considerație. Avocatul general Cruz Villalón, în Concluziile sale prezentate în cauza Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:90, punctele 25-31), a apreciat că competența instanțelor naționale ar trebui apreciată în funcție de criteriul mijloacelor necesare. Întrucât Curtea nu a urmat soluția preconizată în concluziile menționate, deducem că Hotărârea Wintersteiger urmează logica hotărârilor citate anterior. A se vedea de asemenea Kohl, U., „Jurisdiction in cyberspace”, în Tsagourias, N., Buchan, R. (ed.), Research Handbook on International Law and Cyberspace, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2015, p. 46.
(
54
)	Pentru o altă perspectivă asupra acestei problematici în contextul domeniului de aplicare teritorial al dreptului Uniunii, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Google (Domeniul de aplicare al dreptului la înlăturarea unor linkuri ) (C‑507/17, EU:C:2019:15, punctele 47-53).
(
55
)	A se vedea în acest sens, în contextul Regulamentului nr. 1215/2012, Moura Vincente, D., „La propriété intellectuelle en droit international privé”, în Recueil des cours de l’Académie de La Haye, vol. 335, 2008, p. 392.
(
56
)	C‑360/12, EU:C:2013:764, punctul 42.
(
57
)	Hotărârea din 19 aprilie 2012 (C‑523/10, EU:C:2012:220, punctul 27).
(
58
)	Or, doctrina observă că un caracter național al unei mărci nu limitează numărul de instanțe disponibile în ceea ce privește măsurile provizorii. A se vedea în special van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, p. 153.
(
59
)	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 2011 (C‑324/09, EU:C:2011:474).
(
60
)	A se vedea Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza L’Oréal și alții (C‑324/09, EU:C:2010:757, punctul 125), precum și recentele noastre Concluzii prezentate în cauza Google (Domeniul de aplicare al dreptului la înlăturarea unor linkuri) (C‑507/17, EU:C:2019:15, punctele 51-53). A se vedea de asemenea Jääskinen, N., Ward, A., „The External Reach of EU Private Law in the Light of L’Oréal versus eBay and Google and Google Spain”, în Cremona, M., Micklitz, H. W., Private Law in the External Relations of the EU, Oxford University Press, Oxford, 2016, p. 128 și 144.
(
61
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal și alții (C‑324/09, EU:C:2011:474, punctul 67).
(
62
)	A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, punctele 28, 34 și 47), și Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, punctele 20 și 38).
(
63
)	A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, punctele 40 și 41). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, punctul 26), și Hotărârea din 16 iunie 2016, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, punctul 44); a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:90, punctul 31), precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:161, punctul 57).