62019TJ0334_RES
Cauza T‑334/19
Google LLCșiAlphabet Inc.
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 2024
„Concurență – Abuz de poziție dominantă – Piața din SEE a serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online– Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 102 TFUE și a articolului 54 din Acordul privind SEE – Obligație de aprovizionare exclusivă – Restricții contractuale”
Poziție dominantă – Abuz – Noțiune – Noțiune obiectivă care vizează comportamentele de natură să influențeze structura pieței și care au ca efect împiedicarea menținerii sau a dezvoltării concurenței – Obligații care revin întreprinderii dominante – Exercitarea concurenței bazate numai pe merit – Criterii de apreciere
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 102-110 și 673)
Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Răspunsuri exhaustive ale unei întreprinderi la o întrebare directă în cadrul unei solicitări de informații a Comisiei – Valoare probantă ridicată
[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18 și art. 23 alin. (1)]
(a se vedea punctele 111 și 796)
Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Control jurisdicțional – Control de legalitate – Control aprofundat al tuturor elementelor relevante – Obiect și întindere
(art. 102 și 263 TFUE)
(a se vedea punctele 112 și 113)
Poziție dominantă – Piață relevantă – Delimitare – Criterii – Piața serviciilor de publicitate prin motoare de căutare online – Substituibilitatea produselor sau a serviciilor la nivelul ofertei și la nivelul cererii – Apreciere globală – Luare în considerare a tuturor factorilor pertinenți – Luare în considerare a răspunsurilor întreprinderilor la solicitările de informații
(art. 102 TFUE; Comunicarea 97/C 372/03 a Comisiei, punctele 15, 17, 25 și 36)
(a se vedea punctele 124-127, 131-136, 139-144, 155-166, 202-208, 214-216, 220-222, 226-228, 232-240, 244-247, 251-253, 257, 258, 264-273, 278-285, 317-324, 328-331, 334, 335, 338-341 și 347-350)
Poziție dominantă – Piață relevantă – Delimitare – Incidența practicii decizionale anterioare a Comisiei – Inexistență
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 238, 300, 304, 361, 568-570 și 851)
Poziție dominantă – Abuz – Clauze de exclusivitate care figurează în contracte de prestări de servicii de intermediere a publicității prin motoare de căutare online – Caracter abuziv – Capacitate de a restrânge concurența și efect de excludere – Contestare de către întreprinderea în cauză – Obligația autorității de concurență de a demonstra capacitatea de a restrânge concurența a comportamentelor reproșate – Luare în considerare a tuturor împrejurărilor speței
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 379-390, 399, 400, 406, 411-415, 464-466, 501, 502, 548-557, 558-562, 581-583, 595, 607-617, 622, 694-715, 776-779, 787-789, 831, 832, 835-840, 843-848, 890-901, 927, 938-944, 948-953, 980, 987-991 și 998)
Concurență – Normele Uniunii – Întreprindere – Noțiune – Exercitarea unei activități economice – Criteriu determinant – Statut juridic și mod de finanțare a entității – Lipsă de relevanță
(a se vedea punctul 487)
Concurență – Procedură administrativă – Obligațiile Comisiei – Examinare cu diligență și cu imparțialitate – Întinderea obligației – Luare în considerare a informațiilor colectate de destinatarul comunicării privind obiecțiunile – Valoare probantă
[art. 102 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 41; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18 și art. 23 alin. (1) lit. (a)]
(a se vedea punctele 512-514)
Poziție dominantă – Abuz – Noțiune – Blocarea unei părți substanțiale a pieței de către o întreprindere dominantă – Nivelul de dominare a pieței în cauză – Lipsa incidenței – Necesitatea de a stabili un prag precis de blocare a pieței – Inexistență
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 596 și 621)
Poziție dominantă – Abuz – Clauze de exclusivitate care figurează în contracte de prestări de servicii de intermediere a publicității prin motoare de căutare online – Caracter abuziv – Obligația autorității de concurență de a recurge la testul concurentului la fel de eficient – Inexistență – Prezentarea de către întreprinderea în cauză a unei analize întemeiate pe testul menționat – Obligația autorității de concurență de a examina valoarea probantă a acesteia
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 660-667, 880-883 și 979)
Poziție dominantă – Abuz – Noțiune – Noțiune obiectivă care vizează comportamentele de natură să influențeze structura pieței și care au ca efect împiedicarea menținerii sau a dezvoltării concurenței – Necesitatea de a stabili existența unei intenții anticoncurențiale – Inexistență
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 678, 679 și 981)
Poziție dominantă – Abuz – Justificare obiectivă – Condiții – Întinderea sarcinii probei
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctul 947)
Rezumat
Prin hotărârea sa, Tribunalul anulează decizia Comisiei Europene prin care obligă Google (
1
) să plătească o amendă pentru săvârșirea a trei abuzuri de poziție dominantă pe piața serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online. Cu această ocazie, Tribunalul precizează împrejurările care trebuie luate în considerare pentru a aprecia efectul de excludere al clauzelor contractuale, în special al celor care impun o obligație de aprovizionare exclusivă.
Google, o întreprindere din sectorul tehnologiei informației și comunicațiilor specializată în produse și servicii legate de internet, este cunoscută în special pentru motorul său de căutare generală, care permite obținerea de rezultate de căutare prezentate pe paginile care apar pe ecranele utilizatorilor de internet. Unele dintre aceste rezultate sunt legate de angajamente de plată ale agenților de publicitate luate prin intermediul platformei de licitații a Google și sunt semnalate prin cuvinte precum „anunț” sau „sponsorizat”. Începând cu anul 2003, Google administrează de asemenea o platformă de intermediere a publicității, denumită AdSense, pentru care a dezvoltat un serviciu numit AdSense for Search (denumit în continuare „AFS”).
AFS, precum alte servicii de intermediere a publicității prin motoare de căutare online, permite editorilor de site‑uri internet terți să difuzeze reclame legate de căutările online, în speță ale Google, atunci când utilizatorii efectuează căutări pe un site internet care conține un motor de căutare integrat. În acest mod, furnizorii unor astfel de servicii de intermediere (denumiți în continuare „intermediarii”) și editorii își împart veniturile generate de afișarea acestor reclame. În ceea ce privește AFS, agenții de publicitate trebuiau să asocieze reclamele lor cu cuvinte‑cheie pe care utilizatorii site‑urilor internet în cauză le puteau utiliza în cadrul unei căutări online și plăteau, în principiu, prețul rezultat din afișarea reclamelor lor numai atunci când utilizatorul le accesa efectiv.
Pentru a utiliza AFS, editorii puteau printre altele să devină fie „parteneri online” ai Google, încheind cu aceasta un contract standard nenegociabil denumit „contract online”, fie „parteneri direcți”, încheind un „acord de servicii Google” (denumit în continuare „ASG”), negociat individual. Pentru a încheia un ASG, partenerii direcți trebuiau de asemenea să completeze un bon de comandă în care precizau site‑urile internet pentru care doreau să utilizeze AFS sau alt serviciu AdSense.
Deși erau negociate individual, ASG erau elaborate pe baza unor modele care conțineau printre altele clauzele următoare:
–
până în luna martie 2009, o „clauză de exclusivitate” care interzicea utilizarea unor servicii identice, în esență similare sau în concurență directă cu cele furnizate de Google în temeiul ASG, pentru site‑urile internet menționate în bonul de comandă;
–
începând cu luna martie 2009, pe de o parte, o „clauză de plasare” care obliga partenerii direcți să afișeze pe site-urile internet care utilizau AFS un număr minim de reclame legate de căutările online provenite de la Google și care interzicea afișarea unor reclame concurente deasupra celor provenite de la Google sau în mod direct adiacent acestora și, pe de altă parte, o „clauză de autorizare prealabilă” care impunea partenerilor direcți să obțină acordul Google înainte de a modifica afișarea reclamelor legate de căutările online, inclusiv a reclamelor concurente.
Printr‑o decizie din 20 martie 2019 (
2
), Comisia a considerat că Google a săvârșit trei abuzuri de poziție dominantă care rezultă din clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți care au inclus în general toate site‑urilor lor internet în cel puțin unul dintre ASG (denumiți în continuare „parteneri direcți pentru toate site‑urile”), din clauza de plasare și, respectiv, din clauza de autorizare prealabilă (denumite în continuare, împreună, „clauzele în litigiu”).
Potrivit Comisiei, aceste trei clauze urmăreau același obiectiv, și anume excluderea intermediarilor concurenți ai Google pentru a menține și consolida poziția sa pe piața serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online și pe piețele serviciilor de publicitate prin motoare de căutare online și, în consecință, poziția sa pe piața serviciilor de căutare generală. Acest obiectiv comun, precum și caracterul complementar al acestor clauze au determinat Comisia să considere că cele trei abuzuri de poziție dominantă constituiau, împreună, o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE, care a durat de la 1 ianuarie 2006 până la 6 septembrie 2016.
În consecință, Comisia a aplicat Google o amendă de aproape 1,5 miliarde de euro.
Prin acțiunea introdusă la Tribunal, Google solicită anularea deciziei atacate sau, cu titlu subsidiar, eliminarea sau reducerea cuantumului amenzii.
Aprecierea Tribunalului
1. Cu privire la definirea piețelor relevante
Într‑o primă etapă, Tribunalul înlătură motivul Google întemeiat pe faptul că Comisia a definit în mod eronat piețele relevante, și anume piața serviciilor de publicitate prin motoare de căutare online și piața serviciilor de intermediere a publicității prin aceste motoare.
În ceea ce privește definirea pieței serviciilor de publicitate prin motoare de căutare online, Google a susținut printre altele că Comisia a omis să țină seama de toți factorii pertinenți pentru a distinge reclamele legate de căutările online de cele care nu sunt legate de acestea (denumite în continuare „cele două tipuri de reclame în cauză”).
În această privință, Tribunalul arată că, astfel cum rezultă din jurisprudență și din Comunicare privind definirea pieței (
3
), analiza substituibilității trebuie să ia în considerare nu numai caracteristicile obiective ale produselor și ale serviciilor în cauză, ci și condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață. În schimb, pentru a defini o piață a produsului, Comisia nu este obligată să examineze toate elementele de apreciere enumerate în comunicarea menționată și nici să utilizeze o ierarhie rigidă a indiciilor.
În speță, în plus față de caracteristicile și utilizările celor două tipuri de reclame în cauză, Comisia a ținut seama, în cadrul unei aprecieri globale, de o serie de alți factori, precum printre altele prețul reclamelor respective, investițiile necesare pentru furnizarea de servicii pentru reclamele legate de căutările online și comportamentul editorilor care ar fi redus utilizarea reclamelor legate de căutările online. Pe de altă parte, Comisia a colectat observațiile informate ale participanților la piață și s-a întemeiat pe aceste observații pentru a defini piața relevantă.
În consecință, Google nu a demonstrat că Comisia a ignorat anumiți factori pertinenți în cadrul aprecierii sale globale privind substituibilitatea celor două tipuri de reclame în cauză și nici că aceasta a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a consacrat o mare parte din analiza sa diferențelor de caracteristici și de utilizări dintre aceste reclame.
Pe de altă parte, Tribunalul respinge de asemenea argumentele Google potrivit cărora, în scopul definirii pieței serviciilor de publicitate prin motoare de căutare online, Comisia nu ar fi efectuat o analiză adecvată privind prețurile, utilizând, în special, un test care să analizeze impactul unei creșteri semnificative și netranzitorii cu 5-10 % a prețului reclamelor legate de căutările online (denumit în continuare „testul SSNIP”).
În speță, în cadrul analizei sale referitoare la prețuri, Comisia a adresat agenților de publicitate, editorilor și agențiilor de media solicitări de informații și le‑a pus printre altele o întrebare referitoare la reacția lor în cazul unei creșteri a prețului reclamelor legate de căutările online sau, în ceea ce privește editorii, al unei reduceri a veniturilor provenite din reclamele respective.
Având în vedere conținutul întrebării menționate, Tribunalul constată că Comisia nu a efectuat un test SSNIP, astfel cum este definit în Comunicarea Comisiei privind definirea pieței. Totuși, Tribunalul amintește că, deși acest test constituie un instrument recunoscut ale cărui rezultate pot fi luate în considerare, împreună cu alte elemente, în cadrul unei aprecieri globale a definirii pieței, recurgerea sistematică la un astfel de test nu este obligatorie în scopul acestei definiri.
Tribunalul confirmă în plus caracterul adecvat al analizei referitoare la prețuri, efectuată de Comisie. Astfel, răspunsurile participanților la piață la solicitările de informații ale Comisiei, însoțite de motivele care stau la baza răspunsurilor lor, fac parte dintre elementele considerate în mod expres ca fiind relevante în Comunicarea Comisiei privind definirea pieței, întrucât permit efectuarea unei evaluări a punctelor de vedere ale clienților și ale concurenților și constituie, așadar, un instrument care poate fi luat în considerare în scopul definirii pieței relevante.
În concluzie, după ce a arătat că Google nu a repus în discuție exactitatea, fiabilitatea și coerența elementelor de probă pe care s‑a bazat Comisia în aprecierea sa globală privind substituibilitatea și nici nu a demonstrat că aceasta din urmă a omis să țină seama de elemente pertinente în această privință, Tribunalul confirmă definirea pieței relevante efectuată în decizia atacată. El validează de asemenea constatarea unei poziții dominante a Google pe piața serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online, în măsura în care Google contesta această poziție dominantă pentru singurul motiv că definirea pieței relevante era eronată.
2. Cu privire la capacitatea clauzelor în litigiu de a restrânge concurența
Într‑o a doua etapă, Tribunalul efectuează examinarea motivelor Google prin care aceasta contestă caracterul de abuz de poziție dominantă al clauzelor în litigiu.
În ceea ce privește, mai întâi, clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urilor, Google reproșa Comisiei că a considerat că nu era necesar să verifice dacă respectiva clauză a avut capacitatea de a restrânge concurența.
În această privință, Tribunalul observă că Google a contestat, în cursul procedurii administrative, întemeindu‑se pe elemente de probă, capacitatea clauzei de exclusivitate menționate mai sus de a restrânge concurența. Ea a susținut de asemenea că această clauză era justificată în mod obiectiv.
În aceste condiții, în conformitate cu jurisprudența, Comisia nu putea, astfel cum a susținut cu titlu principal, să se limiteze să constate, pentru a stabili o încălcare a articolului 102 TFUE, că clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urilor impunea acestora din urmă să se aprovizioneze exclusiv de la Google pentru totalitatea sau pentru o parte considerabilă a nevoilor lor de servicii de intermediere a publicității prin motoare de căutare online, în sensul Hotărârii Hoffmann‑La Roche/Comisia (
4
). Ea trebuia, în plus, să demonstreze că clauza de exclusivitate menționată avea capacitatea de a restrânge concurența, ținând seama de ansamblul împrejurărilor relevante ale speței.
Tribunalul examinează în continuare dacă, astfel cum susținea Google, Comisia a considerat în mod eronat, cu titlu subsidiar, că clauza de exclusivitate, cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile, avea capacitatea de a restrânge concurența.
În ceea ce privește aspectul dacă clauza menționată a descurajat partenerii direcți pentru toate site‑urile să se aprovizioneze de la alți intermediari pentru a afișa reclame concurente pe site‑urile lor internet sau pe unele dintre paginile lor, Google reproșa printre altele Comisiei că a făcut trimitere în decizia atacată numai la răspunsurile unora dintre acești parteneri direcți la solicitările de informații adresate în cursul procedurii administrative.
În acest cadru, Tribunalul observă că în decizia atacată Comisia putea în mod justificat să ia în considerare anumite exemple de răspunsuri ale partenerilor direcți pentru toate site‑urile, ca elemente de natură să confirme aprecierea sa potrivit căreia clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu astfel de parteneri direcți i‑a putut descuraja pe aceștia din urmă să se aprovizioneze de la intermediari concurenți ai Google pentru cel puțin o parte dintre nevoilor lor.
Pentru a contesta faptul că clauza de exclusivitate avea un astfel de efect disuasiv, Google invoca de asemenea o declarație a unui partener direct pe care o obținuse ea însăși în cursul procedurii administrative. Comisia a considerat că această declarație avea o valoare probantă limitată, pentru motivul printre altele că nu cunoștea modul în care Google o obținuse. Or, deși Google nu dispune de competențele de investigație și de sancționare ale Comisiei și, așadar, trebuie să se bazeze în mod necesar pe cooperarea voluntară a partenerilor direcți, Tribunalul apreciază că nu se poate totuși deduce de aici că informațiile colectate de Google erau în mod necesar lipsite de relevanță, pentru motivul că valoarea lor probantă ar fi mai limitată.
În ceea ce privește aspectul dacă clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile a împiedicat accesul concurenților Google la o parte semnificativă a pieței din SEE a serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online, Google a susținut printre altele că analiza Comisiei cu privire la acoperirea pieței de către clauza menționată era incoerentă, întrucât ea a ținut seama, pentru a caracteriza efectul de excludere al clauzei de exclusivitate din ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile, de veniturile generate de toate ASG care conțineau clauzele de plasare și de autorizare prealabilă, inclusiv de ASG în care partenerii direcți nu au inclus în general toate site-urile lor internet.
În această privință, Tribunalul arată printre altele că, pentru a aprecia efectele clauzei de exclusivitate, Comisia trebuia să țină seama de ansamblul împrejurărilor speței și, printre altele, să stabilească dacă rata de acoperire a clauzei de exclusivitate menționate era suficientă pentru a‑i permite să producă un efect de excludere. Or, în decizia atacată, Comisia a constatat, pe de o parte, că clauzele de exclusivitate și de plasare erau complementare, printre altele întrucât urmăreau să descurajeze partenerii direcți să se aprovizioneze cu reclame concurente și, pe de altă parte, că clauza de plasare a înlocuit treptat în ASG clauza de exclusivitate, astfel încât aceste două clauze au acoperit simultan diferite părți ale pieței în perioada relevantă. În consecință, contrar celor susținute de Google, Comisia nu putea examina acoperirea clauzei de exclusivitate și pe cea a clauzei de plasare în mod izolat una față de cealaltă, fără să ignore contextul factual și juridic și fără să împartă în mod artificial examinarea acoperirii pieței.
Astfel, Tribunalul a arătat, după ce a examinat rata de acoperire a acestor clauze, că Comisia a putut considera în mod întemeiat că, ținând seama de acoperirea clauzei de plasare, acoperirea clauzei de exclusivitate cuprinse în ASG în care partenerii direcți au inclus în general toate site‑urile lor internet a putut fi suficientă pentru a permite acestei clauze să aibă capacitatea de a produce un efect de excludere între 1 ianuarie 2006 și 31 decembrie 2015.
Tribunalul examinează în continuare teza Google potrivit căreia Comisia nu a stabilit, prin intermediul testului concurentului la fel de eficient (
5
), că clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile ar fi împiedicat un concurent la fel de eficient ca Google să apară pe piața relevantă sau l‑ar fi exclus. Cu privire la acest aspect, el arată că Comisia nu era obligată să se întemeieze pe un astfel de test, care nu constituie decât o metodă printre altele care permite să se aprecieze dacă o practică are capacitatea de a produce efecte de excludere. Dacă, în schimb, Google ar fi produs o analiză întemeiată pe testul concurentului la fel de eficient, ceea ce nu este cazul în speță, ar fi revenit Comisiei sarcina de a examina această analiză.
Totuși, după ce a confirmat cele mai multe dintre aprecierile Comisiei, Tribunalul constată că analiza efectului de excludere efectuată de Comisie este afectată de erori referitoare la luarea în considerare a ratei de acoperire a clauzei de exclusivitate în cursul anului 2016, precum și la durata ASG.
Astfel, pe de o parte, Tribunalul arată că decizia atacată nu identifică partea pieței serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online acoperită de clauza de exclusivitate cuprinsă în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile pentru anul 2016. Prin urmare, Comisia nu a dovedit că clauza menționată putea produce un efect de excludere, din cauza acoperirii sale, între 1 ianuarie 2016 și 31 martie 2016.
Pe de altă parte, în această analiză, Comisia nu a ținut seama în mod corespunzător nici de durata fiecărui ASG încheiate cu partenerii direcți și nici de drepturile de reziliere unilaterală ale acestora din urmă.
Tribunalul amintește că, pentru a stabili dacă un comportament avea capacitatea efectivă de a produce un efect de excludere față de un concurent cel puțin la fel de eficient ca Google, Comisia trebuia să ia în considerare toate împrejurările relevante. În special, în ceea ce privește o obligație de aprovizionare exclusivă, Comisia trebuia să țină seama de durata acestei obligații, precum și de contextul economic și juridic al acesteia.
Astfel, o mare parte a ASG la care erau supuși partenerii direcți menționați aveau, în mod individual, o durată de numai câțiva ani, chiar dacă fuseseră ulterior reînnoite sau prelungite, uneori de mai multe ori. Or, în decizia atacată, Comisia a ținut seama doar de durata cumulată a ASG în care acești partenerii direcți pentru toate site-urile au inclus în general toate site‑urile lor internet, iar nu de durata fiecăruia dintre ASG menționate, privite individual, și nici de durata fiecăreia dintre eventualele prelungiri ale acestora. Ea nu a ținut seama nici de condițiile reale și de modalitățile potrivit cărora au fost convenite aceste prelungiri și nici de conținutul clauzelor care prevedeau drepturi de reziliere unilaterală, de care dispuneau unii dintre partenerii direcți pentru toate site‑urile, sau de condițiile în care puteau fi exercitate aceste drepturi.
În aceste condiții, Comisia putea, desigur, să ia în considerare ca împrejurare relevantă durata cumulată a ASG‑urilor în care partenerii direcți au inclus în general toate site‑urilor lor internet. În schimb, ea nu putea exclude că acești parteneri direcți aveau posibilitatea de a se aproviziona de la intermediari concurenți ai Google la încetarea fiecăruia dintre ASG, nici, prin urmare, să constate că partenerii direcți menționați au fost obligați să se aprovizioneze de la Google pentru totalitatea sau pentru o parte considerabilă a nevoilor lor pe întreaga durată cumulată a ASG.
Tribunalul constată că Comisia nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale că clauza menționată avea capacitatea de a descuraja partenerii direcți pentru toate site‑urile să se aprovizioneze de la intermediari concurenți ai Google sau de a împiedica accesul acestor intermediari la o parte semnificativă a pieței din Spațiul Economic European a serviciilor de intermediere a publicității prin motoare de căutare online și, în consecință, că aceeași clauză avea capacitatea de a produce efectul de excludere constatat în această decizie.
Potrivit Tribunalului, Comisia a săvârșit erori similare în analiza sa privind efectul de excludere al clauzei de plasare și al clauzei de autorizare prealabilă. În această privință, Comisia a considerat în mod întemeiat că clauza de plasare se asemăna cu o clauză de exclusivitate relaxată în ceea ce privește site‑urile internet care erau incluse în ASG care conțineau această clauză, întrucât rezerva spațiile cele mai vizibile de pe paginile de rezultate ale partenerilor direcți pentru reclamele Google. În ceea ce privește clauza de autorizare prealabilă, Comisia a considerat în decizia atacată că producea un efect de excludere analog celui al clauzei de exclusivitate cuprinse în ASG încheiate cu partenerii direcți pentru toate site‑urile, pe de o parte, și celui al clauzei de plasare, pe de altă parte.
În consecință, similar clauzei de exclusivitate, durata obligației partenerilor direcți, în temeiul clauzei de plasare, de a rezerva spațiile cele mai vizibile face parte dintre împrejurările relevante pentru aprecierea efectului de excludere al acestei clauze. Același lucru este valabil pentru durata obligației partenerilor direcți, în temeiul clauzei de autorizare prealabilă, de a solicita autorizația Google înainte de a putea modifica afișarea reclamelor concurente. Or, Comisia nu a ținut seama în mod corespunzător de durata acestor obligații.
Tribunalul apreciază că erorile menționate mai sus afectează toate restrângerile identificate de Comisie, astfel încât ea nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale că clauzele în litigiu aveau capacitatea de a produce efectul de excludere constatat în decizia atacată, nici, prin urmare, că constituiau fiecare o încălcare a articolului 102 TFUE.
Întrucât, în decizia atacată, Comisia a considerat că încălcarea unică și continuă era caracterizată numai în măsura în care era constituită din încălcări distincte, Tribunalul anulează în totalitate decizia menționată.
(
1
)	În speță, „Google” desemnează împreună societatea Google LLC, fosta Google Inc., precum și societatea‑mamă a acesteia, Alphabet, Inc.
(
2
)	Decizia C(2019) 2173 final a Comisiei din 20 martie 2019 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 102 TFUE și al articolului 54 din Acordul privind SEE [cazul AT.40411 – Google Search (AdSense)] (denumită în continuare „decizia atacată”).
(
3
)	Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței (JO 1997, C 372, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 60).
(
4
)	Hotărârea din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36). Potrivit punctului 89 din această hotărâre, „pentru o întreprindere aflată în poziție dominantă pe o piață, faptul de a lega cumpărătorii – chiar dacă la cererea acestora – printr‑o obligație sau printr‑o promisiune de a se aproviziona pentru totalitatea sau pentru o parte considerabilă a nevoilor lor exclusiv de la întreprinderea menționată constituie o folosire abuzivă a unei poziții dominante în sensul articolului [102 TFUE]”.
(
5
)	Potrivit jurisprudenței, acest test constă în a examina dacă practicile unei întreprinderi aflate în poziție dominantă riscă să excludă de pe piață un concurent la fel de performant ca această întreprindere.