62005CC0091
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 19 septembrie 2007 (
1
)
Cauza C-91/05
Comisia Comunităților Europene
împotriva
Consiliului Uniunii Europene
„Acțiune în anulare — Articolul 47 UE — Politica externă și de securitate comună — Decizia 2004/833/PESC — Punerea în aplicare a Acțiunii comune 2002/589/PESC — Combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic — Competența Comunității — Politica de cooperare pentru dezvoltare”
Cuprins
I — Introducere
II — Cadrul juridic și istoricul cauzei
A — Acordul de la Cotonou
B — Acţiunea comună în litigiu
C — Decizia atacată
III — Concluziile părţilor și procedura în faţa Curţii
IV — Analiză
A — Cu privire la admisibilitate
1. Cu privire la admisibilitatea cererii de anulare a deciziei atacate
2. Cu privire la admisibilitatea excepţiei de nelegalitate a acţiunii comune în litigiu
a) Argumentele părţilor
b) Analiză
i) Cu privire la admisibilitatea unei excepţii de nelegalitate invocată de un reclamant privilegiat împotriva unui regulament, în temeiul articolului 241 CE
ii) Cu privire la admisibilitatea unei excepţii de nelegalitate invocate împotriva unei acţiuni comune adoptate în temeiul titlului V din Tratatul UE
B — Cu privire la fond
1. Cu privire la interpretarea și la domeniul de aplicare al articolului 47 UE
a) Argumentele părţilor
b) Analiză
2. Cu privire la relaţia dintre combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și competenţele comunitare
a) Argumentele părţilor
b) Analiză
i) Consideraţii introductive
ii) Domeniul de aplicare al cooperării pentru dezvoltare
iii) Combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și cooperarea pentru dezvoltare
3. Cu privire la legalitatea deciziei atacate și a acţiunii comune în litigiu
V — Cu privire la cheltuielile de judecată
VI — Concluzie
I — Introducere
1.
Prin cererea introductivă formulată, Comisia Comunităţilor Europene solicită Curţii anularea Deciziei 2004/833/PESC a Consiliului din 2 decembrie 2004 de punere în aplicare a Acţiunii comune 2002/589/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la ECOWAS în cadrul Moratoriului privind armele ușoare și de calibru mic (
2
) (denumită în continuare „decizia atacată”) și constatarea inaplicabilităţii, pentru cauză de nelegalitate, a titlului II din Acţiunea comună 2002/589/PESC a Consiliului din 12 iulie 2002 privind contribuţia Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic și de abrogare a Acţiunii comune 1999/34/PESC (
3
) (denumită în continuare „acţiunea comună în litigiu”).
2.
În privinţa fondului, interesul major al prezentei cauze rezidă în interpretarea articolului 47 UE și în repartizarea competenţelor între Uniunea Europeană, acţionând în cadrul titlului V din Tratatul UE, intitulat „Dispoziţii privind politica externă și de securitate comună” (denumită în continuare „PESC”), și Comunitatea Europeană în domeniul cooperării pentru dezvoltare (titlul XX din Tratatul CE). Sub aspect procedural, prezenta cauză ridică de asemenea problematica admisibilităţii excepţiei de nelegalitate invocate de un așa-zis reclamant „privilegiat” împotriva unui act cu caracter general în contextul original al raporturilor între primul și al doilea pilon ai Uniunii Europene.
II — Cadrul juridic și istoricul cauzei
A — Acordul de la Cotonou
3.
La 23 iunie 2000, s-a semnat la Cotonou (Benin) Acordul de parteneriat între membrii grupului statelor din Africa, Caraibe și Pacific, pe de o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte (
4
) (denumit în continuare „Acordul de la Cotonou”), aprobat în numele Comunităţii prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 (
5
). Acordul a intrat în vigoare la 1 aprilie 2003.
4.
Articolul 1 din acest acord, intitulat „Obiectivele parteneriatului”, prevede:
„Comunitatea și statele sale membre, pe de o parte, și ţările ACP, pe de altă parte, denumite în continuare «părţile», încheie prezentul acord în vederea promovării și a accelerării dezvoltării economice, culturale și sociale a ţărilor ACP, a contribuţiei la pace și securitate și a promovării unui mediu politic stabil și democratic.
Parteneriatul se axează pe obiectivul reducerii și, eventual, al eradicării sărăciei, în conformitate cu obiectivele dezvoltării durabile și integrării progresive a ţărilor ACP în economia mondială.
Aceste obiective și angajamentele internaţionale ale părţilor inspiră ansamblul strategiilor de dezvoltare și sunt tratate printr-o abordare integrată care ia în considerare, în același timp, aspectele politice, economice, sociale, culturale și de mediu ale dezvoltării. Parteneriatul asigură un cadru de susţinere coerent strategiilor de dezvoltare adoptate de fiecare ţară ACP.
[…]”
5.
Articolul 11 din Acordul de la Cotonou, intitulat „Politici de consolidare a păcii, de prevenire și de soluţionare a conflictelor”, prevede:
„(1)   Părţile aplică o politică activă, globală și integrată de consolidare a păcii și de prevenire și soluţionare a conflictelor în cadrul parteneriatului. Această politică se bazează pe principiul însușirii. Ea se concentrează, în special, pe construirea capacităţilor regionale, subregionale și naţionale și pe prevenirea timpurie a conflictelor violente prin rezolvarea directă a cauzelor lor profunde și prin combinarea, în mod adecvat, a tuturor instrumentelor disponibile.
(2)   Activităţile din domeniul consolidării păcii, al prevenirii și al soluţionării conflictelor urmăresc, în special, asigurarea unui echilibru între oportunităţile politice, economice, sociale și culturale oferite tuturor segmentelor societăţii, consolidarea legitimităţii democratice și a eficienţei guvernării, stabilirea de mecanisme eficiente pentru concilierea pașnică a intereselor diferitelor grupuri, soluţionarea divergenţelor dintre diferite segmente ale societăţii, precum și susţinerea unei societăţi civile active și organizate.
(3)   Activităţile relevante includ, de asemenea, inter alia, susţinerea eforturilor de mediere, de negociere și de reconciliere, a gestiunii regionale eficiente a resurselor naturale comune rare, demobilizarea și reintegrarea socială a foștilor combatanţi, rezolvarea problemei copiilor soldaţi, precum și orice acţiuni adecvate de limitare la un nivel adecvat a cheltuielilor militare și a comerţului cu arme, inclusiv prin sprijinul acordat promovării și aplicării de norme și coduri de conduită. În acest context, se acordă un interes special luptei împotriva minelor antipersonal, precum și împotriva difuzării, a traficului ilicit și a acumulării excesive și necontrolate a armelor de calibru mic și a armelor ușoare.
[…]”
6.
În temeiul articolelor 6-10 din anexa IV la Acordul de la Cotonou, intitulată „Proceduri de punere în aplicare și gestiune”, prin documentul semnat la 19 februarie 2003 de către Comisie, pe de o parte, și de către Comunitatea Economică a Statelor din Africa de Vest (ECOWAS) (
6
) și Uniunea Economică și Monetară a Africii de Vest (UEMAO), pe de altă parte, se pun bazele unei strategii de cooperare regională, precum și ale unui program indicativ regional.
7.
Documentul amintit evidenţiază, la secţiunea 2.3.1, intitulată „Siguranţa și prevenirea conflictelor”, „importanţa controlului traficului de arme ușoare pentru care a fost instituit un moratoriu asupra exportului și a importului, susţinut de Naţiunile Unite”. În cadrul secţiunii 6.4.1, intitulată „Susţinerea unei politici regionale de prevenire a conflictelor și de bună guvernare”, documentul amintit menţionează că va fi avută în vedere o acţiune în sprijinul celei desfășurate de Naţiunile Unite pentru îndeplinirea activităţilor prioritare din planul de acţiune, pentru punerea în aplicare a Moratoriului privind importul, exportul și fabricarea armelor ușoare.
8.
La solicitarea ECOWAS, Comisia a iniţiat, în cursul anului 2004, procesul de redactare a unei propuneri de finanţare a operaţiunilor de prevenire a conflictelor și de consolidare a păcii. Potrivit Comisiei, cea mai importantă parte a acestei finanţări urmează a fi alocată programului de control al armelor ușoare al ECOWAS.
B — Acţiunea comună în litigiu
9.
La 12 iulie 2002, Consiliul Uniunii Europene a adoptat acţiunea comună în litigiu, prin care se abrogă și se înlocuiește Acţiunea comună 1999/34/PESC a Consiliului din 17 decembrie 1998 privind contribuţia Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic (
7
). În ceea ce privește domeniul de aplicare material, acţiunea comună în litigiu include, acolo unde este necesar, muniţiile pentru armele ușoare și pentru armele de calibru mic, păstrând în același timp, pe de o parte, în anexă, enumerarea armelor din anexa la Acţiunea comună 1999/34/PESC (
8
) și, pe de altă parte, în dispozitiv, convenţia de utilizare a sintagmei „arme de calibru mic” din aceeași acţiune comună pentru a desemna „armele ușoare și armele de calibru mic”.
10.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din acţiunea comună în litigiu, aceasta are următoarele obiective:
„—
să combată acumularea și proliferarea cu caracter destabilizator a armelor de calibru mic și să contribuie la încetarea acestor activităţi;
—
să contribuie la reducerea stocurilor existente de arme și de muniţii destinate acestora pentru a le aduce la un nivel corespunzător nevoilor legitime ale ţărilor respective în domeniul securităţii și
—
să contribuie la rezolvarea problemelor care decurg din acumularea de astfel de stocuri.”
11.
Titlul I din acţiunea comună în litigiu, intitulat „Principii privind aspectele de prevenire și de reacţie”, stabilește principiile și obiectivele în legătură cu care Uniunea Europeană va depune eforturi pentru realizarea unui consens în cadrul instanţelor regionale și internaţionale competente. În acest scop, sunt enumerate principiile și măsurile care trebuie să fie concretizate pentru prevenirea unei noi acumulări cu caracter destabilizator de arme de calibru mic (articolul 3) și pentru reducerea stocurilor existente de arme de calibru mic și de muniţii destinate acestora (articolul 4).
12.
Printre principiile și măsurile care trebuie concretizate pentru prevenirea unei noi acumulări cu caracter destabilizator de arme de calibru mic, articolul 3 din titlul I menţionează angajamentul tuturor ţărilor în cauză în domeniul producerii, exportului, importului și deţinerii unor astfel de arme, precum și păstrarea și actualizarea de inventare naţionale ale armelor și elaborarea unei legislaţii naţionale restrictive.
13.
Printre principiile și măsurile care trebuie concretizate pentru reducerea stocurilor existente de arme de calibru mic și de muniţii destinate acestora, articolul 4 din titlul I indică, între altele, acordarea unei asistenţe adecvate ţărilor care solicită acordarea unui ajutor în vederea limitării sau eliminării de pe teritoriul lor a armelor de calibru mic excedentare, promovarea unor măsuri de consolidare a încrederii și a unor dispoziţii menite să încurajeze predarea voluntară a armelor de calibru mic excedentare sau deţinute ilegal și a muniţiilor aferente acestora.
14.
Titlul II din acţiunea comună în litigiu, intitulat „Contribuţia Uniunii Europene la acţiuni specifice”, prevede, între altele, o asistenţă financiară și tehnică pentru programe și pentru proiecte care contribuie în mod direct la aplicarea principiilor și măsurilor prevăzute în titlul I.
15.
În conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din titlul II, în vederea furnizării acestei asistenţe, Uniunea Europeană ia în considerare în special angajamentul destinatarului de a se conforma principiilor prevăzute la articolul 3 din acţiunea comună în litigiu, respectarea de către acesta a drepturilor omului și a dreptului umanitar internaţional și apărarea statului de drept, precum și angajamentele internaţionale ale acestuia, în special tratatele de pace și acordurile internaţionale existente cu privire la controlul armamentului.
16.
Articolul 8 din titlul II prevede:
„Consiliul ia act de intenţia Comisiei de a-și concentra acţiunile în direcţia îndeplinirii obiectivelor și priorităţilor prezentei acţiuni comune, prin măsuri comunitare pertinente, după caz.”
17.
Articolul 9 alineatul (1) din titlul II prevede:
„Consiliul și Comisia au responsabilitatea de a asigura coerenţa activităţilor Uniunii Europene în domeniul armelor de calibru mic, ţinând seama în special de politicile sale de dezvoltare. În acest sens, statele membre și Comisia comunică toate informaţiile utile organelor competente ale Consiliului. Consiliul și Comisia asigură punerea în aplicare a acţiunilor lor respective, în funcţie de competenţele care îi revin fiecăruia.”
C — Decizia atacată
18.
La 2 decembrie 2004, Consiliul a adoptat decizia atacată, prin care se pune în aplicare acţiunea comună în litigiu în vederea unei contribuţii a Uniunii Europene la ECOWAS în cadrul Moratoriului privind armele ușoare și armele de calibru mic (
9
). Decizia atacată menţionează ca temei juridic acţiunea comună în litigiu, în special articolul 3 din aceasta, precum și articolul 23 alineatul (2) UE.
19.
Preambulul la decizia atacată cuprinde următoarele considerente:
„(1)
Acumularea și proliferarea excesive și necontrolate de arme ușoare și de arme de calibru mic reprezintă o ameninţare la adresa păcii și a securităţii și reduc perspectivele de dezvoltare durabilă, în special în cazul Africii de Vest.
(2)
Urmărind realizarea obiectivelor enunţate la articolul 1 din acţiunea comună [în litigiu], Uniunea Europeană are în vedere să acţioneze în cadrul instanţelor internaţionale competente pentru promovarea unor măsuri de creare a încrederii. În acest sens, prezenta decizie este menită să pună în aplicare respectiva acţiune comună.
(3)
Uniunea Europeană consideră că o contribuţie financiară și o asistenţă tehnică ar contribui la consolidarea iniţiativei [ECOWAS] în domeniul armelor ușoare și al armelor de calibru mic.
(4)
Uniunea Europeană intenţionează așadar să acorde un ajutor financiar și o asistenţă tehnică ECOWAS în conformitate cu titlul II din acţiunea comună [în litigiu].” [traducere neoficială]
20.
În conformitate cu articolul 1 din decizia atacată, Uniunea Europeană contribuie la realizarea de proiecte în cadrul Moratoriului ECOWAS asupra importului, exportului și fabricării de arme ușoare și de arme de calibru mic. În acest scop, Uniunea furnizează o contribuţie financiară și o asistenţă tehnică pentru crearea Unităţii arme ușoare în cadrul Secretariatului tehnic al ECOWAS și pentru transformarea acestui moratoriu într-o convenţie privind armele ușoare și armele de calibru mic între statele membre ale ECOWAS.
21.
Articolul 3 din decizia atacată prevede:
„Punerea în aplicare a prezentei decizii din punct de vedere financiar este încredinţată Comisiei. În acest scop, Comisia încheie un acord de finanţare cu ECOWAS, privitor la condiţiile de utilizare a contribuţiei Uniunii Europene, care va avea forma unui ajutor nerambursabil. […]” [traducere neoficială]
22.
Articolul 4 alineatul (2) din decizia atacată prevede:
„Președinţia și Comisia prezintă organelor competente ale Consiliului rapoarte periodice privind coerenţa activităţilor Uniunii Europene în domeniul armelor ușoare și al armelor de calibru mic, având în vedere în special politicile sale în domeniul dezvoltării, potrivit articolului 9 alineatul (1) din acţiunea comună [în litigiu]. Comisia va informa mai ales cu privire la aspectele menţionate la articolul 3 prima teză. Aceste informaţii trebuie să se bazeze în special pe rapoarte regulate prezentate de ECOWAS în cadrul raportului contractual încheiat cu Comisia.” [traducere neoficială]
23.
Cu ocazia adoptării deciziei atacate, Comisia a făcut următoarea declaraţie:
„Comisia consideră că această acţiune comună nu ar fi trebuit adoptată și că proiectul ar fi trebuit finanţat din al nouălea [Fond european de dezvoltare (FED)] în temeiul Acordului de la Cotonou. Această opinie este în mod clar confirmată prin prevederile articolului 11 alineatul (3) din Acordul de la Cotonou, care menţionează în mod expres, printre activităţile relevante, combaterea acumulării de arme de calibru mic și de arme ușoare. Pe de altă parte, din comentariile pe marginea liniei bugetare [a] PESC corespunzătoare (19 03 02) din bugetul 2004 rezultă că finanţarea de astfel de proiecte în temeiul PESC este exclusă în cazul în care acestea sunt deja acoperite prin Acordul de la Cotonou.
Acţiunea comună finanţată în temeiul PESC ar fi putut fi eligibilă în cadrul celui de al nouălea FED și s-ar fi încadrat perfect în programul indicativ regional al ECOWAS. Într-adevăr, Comisia pregătește deja o propunere de finanţare cu o valoare indicativă de 1,5 milioane de euro, destinată să susţină punerea în aplicare a Moratoriului ECOWAS asupra armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
În sfârșit, acţiunea comună ţine de competenţa partajată care constituie fundamentul politicii comunitare de dezvoltare și al Acordului de la Cotonou. Articolul 47 [UE] se aplică în domeniile de competenţe partajate în egală măsură cu domeniile de competenţe exclusive, în caz contrar acesta fiind în mare parte privat de efectul său util. Comisia își rezervă dreptul de a-și exercita drepturile în materie.” (
10
)
III — Concluziile părţilor și procedura în faţa Curţii
24.
Comisia a solicitat Curţii:
—
anularea deciziei atacate;
—
declararea acţiunii comune în litigiu, în special a titlului II din aceasta, ca nelegală și, prin urmare, inaplicabilă.
25.
Consiliul a solicitat Curţii:
—
respingerea cererii de anulare a deciziei atacate ca neîntemeiată;
—
respingerea cererii Comisiei care vizează declararea inaplicabilităţii acţiunii comune în litigiu ca inadmisibilă și, în subsidiar, ca neîntemeiată;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
26.
Prin Ordonanţa din 7 septembrie 2005, președintele Curţii a admis cererea de intervenţie în susţinerea concluziilor Comisiei formulată de Parlamentul European.
27.
Printr-o ordonanţă pronunţată în aceeași zi, președintele Curţii a admis cererile de intervenţie în susţinerea concluziilor Consiliului formulate de Regatul Spaniei, de Republica Franceză, de Regatul Ţărilor de Jos, de Regatul Suediei, precum și de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord. Prin Ordonanţa din 12 septembrie 2005, președintele Curţii a admis de asemenea cererea de intervenţie în susţinerea concluziilor Consiliului formulată de Regatul Danemarcei.
28.
Comisia și Consiliul, precum și părţile interveniente în prezenta cauză, cu excepţia Regatului Ţărilor de Jos, care nu a fost reprezentat, au fost ascultate în ședinţa din 5 decembrie 2006.
IV — Analiză
A — Cu privire la admisibilitate
1. Cu privire la admisibilitatea cererii de anulare a deciziei atacate
29.
În mod neîndoielnic – de altfel, Consiliul și părţile care au intervenit în susţinerea concluziilor acestuia nici nu au susţinut contrariul –, cererea de anulare a deciziei atacate este admisibilă în măsura în care urmărește să se constate că actul adoptat de Consiliu în cadrul titlului V din Tratatul UE („[d]ispoziţii privind [PESC]”) nu aduce atingere competenţelor Comunităţii Europene în domeniul cooperării pentru dezvoltare.
30.
Astfel, deși decizia atacată, întemeiată pe articolul 23 UE și pe acţiunea comună în litigiu adoptată în temeiul titlului V din Tratatul UE, nu intră, în principiu, sub incidenţa controlului jurisdicţional prevăzut la articolul 230 CE, este necesar să amintim că, potrivit articolului 46 litera (f) UE, dispoziţiile Tratatului CE care vizează competenţa Curţii și exercitarea acestei competenţe se aplică, printre altele, articolului 47 UE, care prevede că nicio dispoziţie din Tratatul UE nu aduce atingere Tratatului CE.
31.
În mod analog cu cele deduse din articolul 46 litera (f) UE și din articolul 47 UE cu privire la controlul jurisdicţional al actelor Consiliului adoptate în temeiul actualului titlu VI din Tratatul UE (pilonul al treilea), îi revine, așadar, Curţii sarcina de a se asigura că actele cu privire la care Consiliul susţine că se încadrează în domeniul de aplicare al titlului V din Tratatul UE nu aduc atingere competenţelor pe care dispoziţiile Tratatului CE le conferă Comunităţii (
11
).
2. Cu privire la admisibilitatea excepţiei de nelegalitate a acţiunii comune în litigiu
a) Argumentele părţilor
32.
Potrivit Consiliului, susţinut de guvernele spaniol și al Regatului Unit, excepţia de nelegalitate invocată de Comisie împotriva acţiunii comune în litigiu este inadmisibilă în măsura în care, pe de o parte, Curtea nu este competentă să se pronunţe cu privire la legalitatea unui act adoptat în domeniul PESC și, pe de altă parte, un reclamant privilegiat, cum este Comisia, este decăzut din dreptul de a invoca nelegalitatea unui act a cărui anulare ar fi putut să o solicite în mod direct pe calea unei acţiuni formulate în temeiul articolului 230 CE.
33.
În cadrul replicii și al observaţiilor scrise cu privire la memoriile în intervenţie ale guvernelor spaniol și, respectiv, al Regatului Unit, Comisia respinge obiecţiile privind admisibilitatea excepţiei de nelegalitate, amintind mai întâi că aceasta a fost invocată numai în lumina articolului 47 UE, mai exact pentru aceleași motive pe care se întemeiază cererea principală de anulare a deciziei atacate și, în continuare, că reclamanţii privilegiaţi ar fi îndreptăţiţi să invoce nelegalitatea unui act normativ atunci când respectiva nelegalitate devine pe deplin evidentă la momentul aplicării sale concrete, după expirarea termenului prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE pentru formularea unei acţiuni în anularea actului menţionat.
b) Analiză
34.
Ţinem să precizăm de la bun început că am considerat necesară examinarea admisibilităţii excepţiei de nelegalitate a acţiunii comune în litigiu în această etapă a observaţiilor noastre, în măsura în care aprecierea fondului acţiunii cu privire la legalitatea deciziei atacate nu poate fi disociată, în opinia noastră, de aprecierea dispoziţiilor acţiunii comune în litigiu.
35.
Cauza de inadmisibilitate invocată de Consiliu și de guvernele spaniol și al Regatului Unit ridică, în esenţă, două categorii de dificultăţi. Pe de o parte, problema dacă, în cadrul Tratatului CE, un așa-numit reclamant „privilegiat” poate invoca nelegalitatea unui act pe care ar fi putut în mod cert să îl conteste în mod direct, în temeiul articolului 230 CE. Pe de altă parte, dacă răspunsul la această întrebare este cel puţin parţial pozitiv, trebuie să se stabilească dacă această soluţie poate fi extinsă la situaţia în care, precum în prezenta cauză, actul a cărui ilegalitate se invocă a fost adoptat în temeiul titlului V din Tratatul UE. Aceste două aspecte vor fi examinate pe rând în continuare.
i) Cu privire la admisibilitatea unei excepţii de nelegalitate invocată de un reclamant privilegiat împotriva unui regulament, în temeiul articolului 241 CE
36.
Este necesar să amintim că, în temeiul articolului 241 CE, fără a fi afectată de expirarea termenului prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE, în cazul unui litigiu privind un regulament adoptat în comun de Parlamentul European și de Consiliu sau un regulament al Consiliului, al Comisiei sau al Băncii Centrale Europene, orice parte se poate prevala de motivele de drept prevăzute la articolul 230 al doilea paragraf CE pentru a invoca în faţa Curţii de Justiţie inaplicabilitatea acestui regulament (
12
).
37.
În ceea ce privește natura actului în cauză, jurisprudenţa admite că excepţia de nelegalitate nu poate fi limitată la actele adoptate sub forma unui regulament în sensul articolului 241 CE, ci, favorizând o interpretare largă a articolului menţionat, acordă mai degrabă importanţă conţinutului actului a cărui nelegalitate este invocată, care trebuie să prezinte un „caracter general” (
13
).
38.
Această precizare determină de îndată o primă consecinţă în sensul că orice reclamant, așadar inclusiv un reclamant privilegiat, este decăzut din dreptul de a invoca nelegalitatea unor decizii al căror destinatar formal este și pe care a omis să le conteste în mod direct în termenul prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE (
14
), cu excepţia ipotezei – lipsită, în orice caz, de relevanţă în speţă – în care actul ar fi afectat de vicii atât de grave și evidente încât ar putea fi calificat drept act inexistent (
15
).
39.
În ceea ce privește domeniul de aplicare ratione personae al articolului 241 CE, în pofida modului său de redactare, care permite oricărei părţi, fără a fi afectată de expirarea termenului prevăzut la articolul 230 CE, să invoce, pe cale incidentă, inaplicabilitatea unui regulament – în accepţiunea de act cu „caracter general” –, problematica admisibilităţii unei excepţii de nelegalitate invocate în temeiul articolului 241 CE de către un reclamant privilegiat, precum o instituţie comunitară sau un stat membru, a fost ridicată totuși în mai multe rânduri de-a lungul ultimelor decenii.
40.
Recurenţa acestei întrebări pare să fi fost parţial cauzată de refuzul repetat al Curţii de a se pronunţa cu privire la admisibilitatea excepţiilor de nelegalitate invocate de reclamanţi privilegiaţi împotriva unor regulamente comunitare, fie în cadrul unei acţiuni în anularea unui act întemeiat pe regulamentul respectiv, fie ca mijloc de apărare contra unei pretinse neîndepliniri a obligaţiilor izvorâte dintr-un regulament (
16
), în ciuda propunerilor prezentate de mai mulţi avocaţi generali, care, referindu-se în principal la modul de redactare a articolului 241 CE, s-au pronunţat în favoarea admisibilităţii acestor cereri incidentale (
17
).
41.
Trebuie arătat că, deși Curtea a examinat în detaliu, în unele dintre aceste cauze, nelegalităţile invocate cu privire la regulamentele în cauză (
18
) și cu toate că fuseseră prezentate concluzii favorabile admisibilităţii excepţiilor de nelegalitate ridicate (
19
), refuzul de a se pronunţa în mod explicit cu privire la această admisibilitate a continuat să alimenteze anumite întrebări despre care putem presupune că au stat de asemenea la originea rezervei exprimate de avocatul general Jacobs în Concluziile prezentate la 3 octombrie 2002 în cauza Comisia/BCE (
20
) – cu privire la care vom reveni în observaţiile ulterioare – de a formula „o opinie definitivă” asupra acestei chestiuni (
21
).
42.
Controversa pare să fi fost suscitată de asemenea de interpretarea per a contrario a motivării anumitor hotărâri, în care instanţa comunitară a considerat că articolul 241 CE reprezintă expresia unui principiu general ce garantează oricărei părţi dreptul de a contesta, pe cale incidentală, validitatea unor regulamente sau acte comunitare „cu caracter general”, în cazul în care respectiva parte nu dispune de dreptul de a formula, în temeiul articolului 230 CE, o acţiune directă împotriva acestor acte (
22
).
43.
Această motivare pare astfel să condiţioneze dreptul de a iniţia un control pe cale incidentală asupra unui regulament de lipsa posibilităţii de a formula o acţiune în anularea unui astfel de act.
44.
De altfel, nu este inutil să arătăm că atât Consiliul, cât și guvernul spaniol își întemeiază în mare parte pe acest raţionament cauza de inadmisibilitate opusă excepţiei de nelegalitate invocate de Comisie împotriva acţiunii comune în litigiu.
45.
În plus, fără îndoială, controversa nu s-a risipit odată cu pronunţarea Hotărârii Nachi Europe, adoptată în domeniul complex al impunerii taxelor antidumping, în care Curtea a considerat că o întreprindere care avea, în mod incontestabil, dreptul de a sesiza instanţa comunitară cu o acţiune în anularea unui regulament comunitar de instituire a unor taxe antidumping nu poate repune în discuţie, pe cale incidentală, în cadrul unui litigiu aflat pe rolul unei instanţe naţionale, validitatea regulamentului respectiv pentru motive legate de securitatea juridică (
23
).
46.
Cu toate că motivarea acestei soluţii are ca temei și caracterul hibrid al acestui tip de regulamente, respectiv atât normativ, cât și susceptibil de a viza în mod direct și individual anumite persoane private (
24
), trimiterea la formularea din Hotărârea Simmenthal/Comisia (
25
), evidenţiată la punctul 42 de mai sus, precum și extinderea acesteia la cazul unui regulament comunitar, fără ca motivarea Curţii să fie limitată la specificitatea regulamentelor antidumping, poate contribui de asemenea la perpetuarea unor îndoieli cu privire la soarta unei excepţii de nelegalitate invocate de reclamanţi privilegiaţi în faţa Curţii, în cadrul aplicării formale a articolului 241 CE.
47.
Totuși, Curtea a furnizat, în Hotărârea Comisia/BCE, citată anterior, unele precizări importante, care conduc la concluzia că un reclamant privilegiat poate invoca în faţa Curţii, pe calea excepţiei de nelegalitate, inaplicabilitatea unui regulament cu caracter general sau normativ.
48.
În această hotărâre, Comisia a solicitat anularea unei decizii a Băncii Centrale Europene (BCE) privind prevenirea fraudei, întrucât această decizie încalcă Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 mai 1999 privind investigaţiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) (
26
). Între mijloacele de apărare invocate împotriva acţiunii în anulare, BCE a susţinut că Regulamentul nr. 1073/1999 este ilegal și că trebuie declarat inaplicabil, în conformitate cu articolul 241 CE, pentru motivul că ar fi fost adoptat cu încălcarea mai multor dispoziţii din tratat, în special a articolului 105 alineatul (4) CE privind consultarea BCE. Comisia a considerat că un astfel de mijloc de apărare este inadmisibil, întrucât BCE era decăzută din dreptul de a invoca nelegalitatea unui act a cărui anulare ar fi putut să o solicite în temeiul articolului 230 CE.
49.
După ce a amintit, pe de o parte, că destinatarul unei decizii individuale este decăzut din dreptul de a invoca nelegalitatea acestei decizii și, pe de altă parte, că, în conformitate cu Hotărârea Nachi Europe, citată anterior, un regulament comunitar poate deveni definitiv pentru o persoană privată în măsura în care acest regulament trebuie interpretat, în ceea ce îl privește pe respectivul particular, ca o decizie individuală, a cărei anulare ar fi putut în mod cert să o solicite în temeiul articolului 230 CE (
27
), Curtea a arătat că aceste „principii […] nu afectează totuși în niciun fel norma instituită prin articolul 241 CE, al cărui text prevede că, în cadrul unui litigiu privind un regulament vizat de această dispoziţie, orice parte se poate prevala de motivele prevăzute la articolul 230 al doilea paragraf CE pentru a invoca în faţa Curţii inaplicabilitatea acestui regulament” (
28
). Întrucât, în cauza menţionată, nu a fost pus la îndoială „caracterul normativ” al Regulamentului nr. 1073/1999 și nici nu s-a susţinut că acest regulament trebuie asimilat unei decizii al cărei destinatar ar fi fost, într-un astfel de caz, BCE (
29
), Curtea a respins cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie și a examinat pe fond excepţia de nelegalitate ridicată de BCE.
50.
Întemeindu-se numai pe interpretarea literală a articolului 241 CE pentru a recunoaște oricărei părţi dreptul de a invoca, pe cale incidentală, inaplicabilitatea unui regulament „cu caracter normativ”, Curtea a confirmat, de această dată în mod explicit, poziţia adoptată de mai mulţi avocaţi generali, evidenţiată anterior.
51.
Dacă însă, în urma lecturii Hotărârii Comisia/BCE, citată anterior, mai subzistă o îndoială în ceea ce privește extinderea, în beneficiul tuturor reclamanţilor privilegiaţi, a soluţiei reţinute cu privire la admisibilitatea excepţiei de nelegalitate invocată de BCE, având în vedere faptul că, în temeiul articolului 230 al treilea paragraf CE, BCE nu dispune de legitimare activă decât în scopul apărării prerogativelor sale, și un argument literal și logic, în plus faţă de cel indicat în hotărârea menţionată, militează în favoarea acestei extinderi.
52.
Astfel, trebuie amintit că articolul 241 CE acordă oricărei părţi, în cadrul unui litigiu privind un regulament, dreptul de a invoca inaplicabilitatea acestui regulamentul „fără a fi afectată de expirarea termenului prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf [CE]” (
30
).
53.
Or, ar fi neconvingător ca posibilitatea de a invoca nelegalitatea unui regulament să fie rezervată părţilor care nu au putut să formuleze o acţiune în anulare, în condiţiile în care, potrivit textului articolului 241 CE, această excepţie poate fi invocată „fără a fi afectat de” expirarea termenului de introducere a unei acţiuni în anulare (
31
).
54.
Articolul 241 CE conferă, așadar, în mod incontestabil, reclamanţilor privilegiaţi posibilitatea de a invoca, pe cale incidentală, nelegalitatea unui regulament „cu caracter normativ” și în cazul în care ar fi putut ataca în mod direct actul menţionat în termenul prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE.
55.
Este necesar, în consecinţă, să se stabilească dacă această concluzie poate fi extinsă la situaţia în care excepţia de nelegalitate este invocată de Comisie împotriva unei acţiuni comune adoptate în temeiul titlului V din Tratatul UE.
ii) Cu privire la admisibilitatea unei excepţii de nelegalitate invocate împotriva unei acţiuni comune adoptate în temeiul titlului V din Tratatul UE
56.
Mai întâi, apreciem că primul aspect al cauzei de inadmisibilitate invocate de Consiliu, formulat într-un mod general și întemeiat pe lipsa de competenţă a Curţii de a se pronunţa cu privire la excepţia de nelegalitate a acţiunii comune în litigiu, trebuie respins pentru motive similare celor prezentate la punctul 31 de mai sus.
57.
Astfel, întrucât dispoziţiile Tratatului CE privind competenţa Curţii și exercitarea acesteia, dintre care face parte, cu siguranţă, articolul 241 CE, se aplică articolului 47 UE, Curtea poate fi chemată să cerceteze, în mod incident, dacă o acţiune comună a Consiliului adoptată în temeiul titlului V din Tratatul UE, pe care se întemeiază decizia împotriva căreia s-a formulat o acţiune, ar fi inaplicabilă în măsura în care Consiliul, prin adoptarea acţiunii comune menţionate, ar fi adus atingere competenţelor atribuite Comunităţii prin Tratatul CE.
58.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului precedent, articolul 47 UE impune în mod firesc limite competenţei Curţii de a se pronunţa cu privire la excepţia de nelegalitate a unui act adoptat în temeiul titlului V din Tratatul UE, asemenea limitelor impuse în ceea ce privește aplicarea articolului 230 CE la aceleași acte. Astfel, motivele invocate în susţinerea excepţiei de nelegalitate, asemenea celor invocate în sprijinul cererii principale de anulare, trebuie să se limiteze, în opinia noastră, la contestarea competenţei Consiliului de a adopta actul a cărui nelegalitate este invocată pentru motivul că acest act ar fi adus atingere competenţelor conferite Comunităţii de Tratatul CE.
59.
În acest sens, este necesar să subliniem că, fără a nega că aplicabilitatea generală a excepţiei de nelegalitate invocate în cadrul concluziilor Comisiei vizează ansamblul dispoziţiilor acţiunii comune în litigiu, Comisia a precizat, totuși, în înscrisurile prezentate, că titlul I din actul menţionat (și anume, articolele 2-5) fac parte din domeniul PESC, cu excepţia „anumitor elemente” din articolul 4 (
32
).
60.
Această poziţie ar trebui să conducă la constatarea lipsei de competenţă a Curţii pentru a se pronunţa asupra excepţiei de nelegalitate, în măsura în care aceasta vizează articolele menţionate anterior. Această constatare nu ar echivala totuși cu a considera că, în cadrul examinării legalităţii deciziei atacate, Curtea nu poate lua în considerare articolele menţionate, având în vedere în special faptul că referirea unică din această decizie vizează articolul 3 din acţiunea comună în litigiu.
61.
În continuare, opinăm că admisibilitatea excepţiei de nelegalitate în discuţie în prezenta cauză depinde mai puţin de statutul de reclamant privilegiat al Comisiei decât de natura actului a cărui nelegalitate este invocată.
62.
Astfel, în cazul în care acţiunea comună în litigiu prezintă un caracter normativ sau general în sensul jurisprudenţei Curţii și se aseamănă, astfel, unui regulament în sensul articolului 241 CE, Comisia, precum oricare parte, va putea să se prevaleze de calea prevăzută de această dispoziţie pentru a contesta, cu titlu incidental, competenţa Consiliului de a adopta actul respectiv. În schimb, dacă acţiunea comună în litigiu ar fi recalificată ca decizie având ca destinatar Comisia, aceasta din urmă ar fi decăzută din dreptul de a invoca nelegalitatea actului menţionat.
63.
În acest sens, trebuie amintit că, în temeiul articolului 14 alineatul (1) UE, o acţiune comună privește anumite situaţii în care o acţiune operaţională a Uniunii Europene este considerată necesară și stabilește obiectivele, importanţa, mijloacele care trebuie puse la dispoziţia Uniunii Europene, condiţiile privind punerea sa în aplicare și, dacă este cazul, durata acesteia. Pe de altă parte, în temeiul alineatului (3) al articolului 14 UE, acţiunile comune angajează statele membre în luările lor de poziţii și în desfășurarea acţiunilor lor.
64.
În speţă, amintim că articolul 1 din acţiunea comună în litigiu definește obiectivele legate de combaterea acumulării și a proliferării armelor ușoare și de calibru mic, în timp ce titlul I și titlul II din aceasta precizează principiile care reglementează aspectele de prevenire și de reacţie și, respectiv, contribuţia Uniunii Europene la realizarea principiilor menţionate. Potrivit dispoziţiilor titlului II din acţiunea comună în litigiu, Consiliul trebuie să hotărască, printre altele, cu privire la principiile, modalităţile și finanţarea proiectelor care contribuie în mod direct și clar la aplicarea principiilor menţionate în titlul I din acţiunea comună în litigiu. În plus, în temeiul articolului 8 din acţiunea comună în litigiu, Consiliul ia act de intenţia Comisiei de a-și concentra acţiunile în direcţia îndeplinirii obiectivelor și priorităţilor acţiunii comune în litigiu. În sfârșit, articolul 12 din acţiunea comună în litigiu prevede că aceasta intră în vigoare la data adoptării sale, fără a preciza destinatarii acesteia.
65.
Având în vedere aceste caracteristici și chiar în condiţiile în care acţiunea comună în litigiu prezintă în mod incontestabil, cel puţin în ceea ce privește titlul II, un aspect operaţional, inerent înseși naturii unui astfel de act, aceasta nu pare deloc să prezinte, inclusiv în ceea ce privește titlul II, un caracter decizional în privinţa Comisiei, astfel încât aceasta din urmă să constituie destinatarul actului menţionat.
66.
De altfel, nu s-a susţinut, în sprijinul cauzei de inadmisibilitate invocate împotriva excepţiei de nelegalitate, că acţiunea comună în litigiu ar prezenta, în privinţa Comisiei, caracterul unei decizii individuale și nici Consiliul, nici guvernele spaniol și al Regatului Unit nu au contestat caracterul general al acţiunii comune în litigiu susţinut, în mod întemeiat, de Comisie.
67.
În aceste condiţii, considerăm că excepţia de nelegalitate invocată de Comisie împotriva acţiunii comune în litigiu este admisibilă, cel puţin în ceea ce privește titlul II din actul menţionat.
68.
Această concluzie nu este contestată de argumentul prezentat de Consiliu, conform căruia motivele formulate de Comisie ar demonstra că pretinsa nelegalitate a acţiunii comune în litigiu ar fi fost evidentă la momentul adoptării sale, astfel încât Comisia ar fi decăzută din dreptul de a invoca nelegalitatea acestei acţiuni.
69.
În realitate, după cum o astfel de împrejurare nu este relevantă în cadrul unei excepţii de nelegalitate invocate împotriva unui regulament în sensul articolului 241 CE, tot astfel nu poate fi luată în considerare ca o condiţie pentru admisibilitatea unei excepţii de nelegalitate a unui act cu caracter general, cum este acţiunea comună în litigiu adoptată în temeiul titlului V din Tratatul UE.
70.
Pe de altă parte, a respinge relevanţa acestei împrejurări nu înseamnă a permite Comisiei să eludeze termenul imperativ de introducere a unei acţiuni în anulare prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE. Astfel, cererea formulată de Comisie constituie exclusiv o declaraţie cu privire la inaplicabilitatea acţiunii comune în litigiu în prezenta cauză, în conformitate cu articolul 241 CE, și nu implică, în cazul în care ar fi admisă, anularea actului sau a unora dintre dispoziţiile sale.
71.
Prin urmare, este necesar, în opinia noastră, să se respingă cauza de inadmisibilitate invocată de Consiliu și de guvernele spaniol și al Regatului Unit și să se declare admisibilă excepţia de nelegalitate a acţiunii comune în litigiu invocate de Comisie sau, cel puţin, a titlului II din aceasta.
72.
Concluziile în sensul anulării deciziei atacate, precum și cererea Comisiei de declarare a acţiunii comune în litigiu sau, în orice caz, a titlului II din aceasta ca inaplicabilă sunt, așadar, admisibile.
B — Cu privire la fond
73.
Astfel cum evidenţiază înscrisurile prezentate, părţile principale și cele interveniente sunt în dezacord, în primul rând, cu privire la interpretarea și la domeniul de aplicare al articolului 47 UE și, în al doilea rând, cu privire la relaţia dintre combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și competenţele comunitare. În al treilea rând, acestea trag concluzii diametral opuse din argumentele prezentate asupra celor două aspecte menţionate în ceea ce privește legalitatea deciziei atacate și cea a acţiunii comune în litigiu.
74.
Vom proceda, așadar, în observaţiile care urmează, la examinarea acestor trei puncte.
1. Cu privire la interpretarea și la domeniul de aplicare al articolului 47 UE
a) Argumentele părţilor
75.
Comisia, susţinută de Parlamentul European, apreciază că decizia atacată privind combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic trebuie să fie anulată, deoarece aduce atingere competenţelor atribuite Comunităţii în domeniul cooperării pentru dezvoltare, nerespectând astfel prevederile articolului 47 UE.
76.
Potrivit Comisiei și Parlamentului European, articolul 47 UE ar urmări protejarea competenţelor comunitare faţă de acţiunea Uniunii Europene întemeiată pe Tratatul UE, prin instituirea unei limite „fixe” între competenţele Comunităţii și cele ale Uniunii Europene.
77.
Potrivit articolului 47 UE, relaţia dintre competenţele comunitare și competenţele Uniunii Europene acţionând în cadrul PESC nu ar fi similară cu relaţia dintre competenţele comunitare și competenţele statelor membre, în sensul că, în vederea delimitării competenţelor Comunităţii de cele ale Uniunii Europene, nu se poate recurge la principiul prevalenţei. Dacă, într-un domeniu al competenţelor partajate, precum cel al politicii de cooperare pentru dezvoltare, statele membre rămân competente să acţioneze ele însele, în mod individual ori colectiv, cu condiţia ca Comunitatea să nu își fi exercitat încă propria competenţă, această posibilitate nu ar fi recunoscută în privinţa Uniunii Europene, care, în temeiul articolului 47 UE, este obligată să respecte competenţele, exclusive sau neexclusive, ale Comunităţii, chiar dacă este vorba despre competenţe neexercitate.
78.
Consiliul susţine că, deși dezbaterea privind repartizarea competenţelor între Comunitate și Uniunea Europeană este, desigur, relevantă, nu este mai puţin adevărat că, în speţă, Comunitatea nu ar avea nicio competenţă (potenţială sau efectivă) în domeniul combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
79.
Cu privire la interpretarea articolului 47 UE, Consiliul susţine că această dispoziţie are ca obiect menţinerea echilibrului puterilor instituit prin tratate și nu poate fi interpretată în sensul că vizează protejarea competenţelor atribuite Comunităţii în detrimentul celor atribuite Uniunii Europene. Astfel, în temeiul articolului 5 CE, Comunitatea nu poate acţiona decât în limitele competenţelor care îi sunt conferite și ale obiectivelor care îi sunt atribuite prin Tratatul CE.
80.
Consiliul adaugă că articolul 47 UE nu împiedică adoptarea, în cadrul PESC, a unor măsuri care recurg la aceleași instrumente precum cele care stau la dispoziţia Comunităţii în cadrul cooperării pentru dezvoltare, din moment ce aceste măsuri nu urmăresc atingerea unor obiective privind cooperarea pentru dezvoltare, ci a unor obiective care fac parte din PESC.
81.
Guvernul Regatului Unit apreciază, la rândul său, că, pentru a putea considera că un act întemeiat pe dispoziţiile Tratatului UE este contrar articolului 47 UE, trebuie reunite două condiţii.
82.
În primul rând, Comunitatea trebuie să fie competentă să adopte un act cu aceeași finalitate și cu același conţinut. Chiar dacă actul adoptat în temeiul Tratatului UE se referă la un domeniu în care Comunitatea ar fi putut să acţioneze în temeiul obiectivelor care îi sunt atribuite, articolul 47 UE nu ar fi, prin urmare, încălcat atunci când actul urmărește un obiectiv complet diferit, mai exact un obiectiv care face parte în mod specific din PESC.
83.
În al doilea rând, actul întemeiat pe dispoziţiile Tratatului UE trebuie să aducă atingere uneia dintre competenţele atribuite Comunităţii, împiedicând sau limitând exercitarea acesteia. Or, un astfel de efect de prevalenţă ar fi exclus într-un domeniu precum cel al cooperării pentru dezvoltare, în cadrul căruia Comunitatea dispune de competenţe paralele. Simplul fapt că, într-un domeniu de competenţe paralele, Comunitatea și-a exercitat competenţa nu ar împiedica Uniunea Europeană să își exercite propria competenţă. Singura obligaţie care ar reveni Uniunii Europene ar fi respectarea obligaţiei de coerenţă prevăzute la articolul 3 UE.
b) Analiză
84.
Dezbaterea aprinsă care opune în special Comisia și guvernul Regatului Unit în ceea ce privește interpretarea articolului 47 UE nu pare a fi decât partea vizibilă a unei dispute mai profunde privind structura Uniunii Europene.
85.
Potrivit modelului susţinut de Comisie, relaţiile dintre Uniunea Europeană și Comunitate nu sunt similare celor care guvernează raporturile dintre Comunitate și statele membre. În cadrul acestui model, care ar putea fi calificat drept „triunghiular”, Uniunea Europeană deţine și exercită competenţe proprii, care nu echivalează doar cu exercitarea colectivă a competenţelor statelor membre. Astfel, Comisia susţine teza unei limite „fixe” între Comunitate și Uniunea Europeană acţionând în cadrul PESC.
86.
În schimb, guvernul Regatului Unit susţine un model care ar putea fi numit „dualist”, potrivit căruia limita dintre competenţele Comunităţii și cele ale Uniunii Europene este asimilată limitei care separă Comunitatea și statele membre ale acesteia. Cu alte cuvinte, potrivit acestei abordări, o acţiune a Uniunii Europene întemeiată pe titlul V din Tratatul UE, care urmărește unul dintre obiectivele prevăzute la articolul 11 alineatul (1) UE, dintre care fac parte menţinerea păcii și consolidarea securităţii internaţionale, nu ar aduce niciodată atingere competenţelor Comunităţii în domeniul cooperării pentru dezvoltare, inclusiv în cazul în care această acţiune ar avea un conţinut analog celui al acţiunii care ar fi adoptată de Comunitate, întrucât, asemenea statelor membre, Uniunea ar exercita competenţe paralele cu cele ale Comunităţii, făcând astfel să devină lipsită de interes recurgerea la articolul 47 UE (
33
).
87.
Această dezbatere poate părea a priori retorică, în măsura în care nici Comisia, nici guvernul Regatului Unit nu neagă faptul că examinarea la care ar trebui să procedeze Curtea pentru a verifica eventuala încălcare a articolului 47 UE trebuie să se întemeieze pe aprecierea obiectivului și a conţinutului deciziei atacate din perspectiva acţiunii comune în litigiu. Cu toate acestea, reiese la fel de clar din înscrisurile prezentate de guvernul Regatului Unit că teza acestuia presupune că acţiunea ar trebui respinsă fără a fi necesară examinarea conţinutului deciziei atacate, întrucât, în realitate, numai obiectivul urmărit de acţiunea Uniunii Europene ar fi cu adevărat relevant în ceea ce privește constatarea, în speţă, a unei încălcări a articolului 47 UE.
88.
În pofida subtilităţii analizei propuse de guvernul Regatului Unit, considerăm că argumentaţia acestuia se sprijină pe unele premise eronate în ceea ce privește interpretarea articolului 47 UE, astfel cum rezultă aceasta din hotărârile Curţii, fapt care ar trebui să determine respingerea tezei susţinute.
89.
Cu titlu de observaţie generală, vom preciza, mai întâi, că guvernul Regatului Unit nu susţine că Uniunea Europeană ar putea adopta, în temeiul PESC, o acţiune care să urmărească un obiectiv socioeconomic de cooperare pentru dezvoltare fără a încălca dispoziţiile articolului 47 UE. Astfel, acest guvern pare să admită, asemenea poziţiei explicite a Consiliului cu privire la acest punct, că Uniunea Europeană nu ar putea urmări un asemenea obiectiv în cadrul titlului V din Tratatul UE. În orice caz, atât Consiliul, cât și guvernul Regatului Unit susţin că decizia atacată și acţiunea comună în litigiu urmăresc un obiectiv care face parte din PESC.
90.
În schimb, guvernul Regatului Unit susţine că, datorită paralelismului competenţelor, Comunităţii nu i se interzice niciodată să adopte o acţiune privind cooperarea pentru dezvoltare, chiar și atunci când Uniunea Europeană a adoptat, în cadrul PESC, o acţiune al cărei conţinut ar fi similar (și anume, în speţă, ajutorul financiar și/sau tehnic acordat unei organizaţii regionale africane), dar care ar urmări unul dintre obiectivele prevăzute la articolul 11 alineatul (1) UE, în cazul de faţă menţinerea păcii și consolidarea securităţii internaţionale. Această teză se sprijină, în parte, pe premisa că, potrivit jurisprudenţei Curţii, ar trebui reunite două condiţii independente pentru a se constata o încălcare a articolului 47 UE: pe de o parte, Comunitatea ar trebui să fie competentă să adopte un act al cărui conţinut și, mai ales, al cărui obiectiv ar fi similare celor ale actului adoptat de Uniunea Europeană și, pe de altă parte, existenţa unei atingeri aduse competenţelor Comunităţii.
91.
Mai întâi, trebuie amintit că, în temeiul articolului 47 UE, nicio dispoziţie din Tratatul CE nu poate fi afectată de o dispoziţie din Tratatul UE (
34
).
92.
Funcţia articolului 47 UE constă în protejarea competenţelor pe care dispoziţiile Tratatului CE le atribuie Comunităţii, împotriva oricăror atingeri aduse de acte despre care Consiliul susţine că ar intra sub incidenţa titlurilor V și VI din Tratatul UE (
35
).
93.
Amintim de asemenea că, în Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior, Curtea a admis acţiunea în anulare formulată de Comisie împotriva Deciziei-cadru 2003/80/JAI a Consiliului privind protecţia mediului prin intermediul dreptului penal (
36
), adoptată în temeiul titlului VI din Tratatul UE, constatând că, atât prin finalitatea, cât și prin conţinutul lor, articolele 1-7 din decizia-cadru menţionată aveau ca obiectiv principal protecţia mediului și ar fi putut fi adoptate în mod valabil în temeiul articolului 175 CE (
37
).
94.
În continuare, Curtea a precizat că, „[î]n aceste condiţii, prin faptul că aduce atingere competenţelor pe care articolul 175 CE le atribuie Comunităţii, decizia-cadru încalcă în ansamblul său, ca urmare a indivizibilităţii sale, articolul 47 UE” (
38
).
95.
Contrar sugestiilor guvernului Regatului Unit, din motivele Hotărârii din 13 septembrie 2005, citată anterior, nu rezultă că existenţa unei atingeri aduse competenţelor Comunităţii poate constitui o condiţie autonomă în plus faţă de cea care include examinarea conţinutului și a finalităţii actului în litigiu. Dimpotrivă, reiese că, prin faptul că punctul 53 din această hotărâre începe cu expresia „în aceste condiţii”, Curtea arată că atingerea adusă competenţelor Comunităţii și, în consecinţă, încălcarea articolului 47 UE se deduc din examinarea prealabilă a obiectivului și a conţinutului deciziei-cadru a Consiliului. Prin urmare, numai la sfârșitul acestei examinări Curtea a constatat că articolul 47 UE fusese încălcat, fără a mai fi nevoie să verifice dacă a fost îndeplinită pretinsa condiţie suplimentară privind atingerea adusă competenţelor Comunităţii.
96.
În continuare, trebuie examinat argumentul guvernului Regatului Unit potrivit căruia, datorită caracterului paralel sau complementar al competenţelor atribuite Comunităţii în raport cu cele ale statelor membre în materie de cooperare pentru dezvoltare (
39
), o acţiune a Uniunii Europene care urmărește un obiectiv din cadrul PESC nu ar putea niciodată aduce atingere competenţelor Comunităţii în domeniul cooperării pentru dezvoltare.
97.
În acest sens, trebuie să arătăm, în primul rând, că această abordare generală rămâne condiţionată cel puţin de examinarea de către Curte a autenticităţii obiectivului din cadrul PESC urmărit de acţiunea Uniunii Europene în temeiul titlului V din Tratatul UE, aceasta din urmă neputând, astfel cum admit Consiliul și guvernul Regatului Unit, să urmărească un obiectiv privind cooperarea pentru dezvoltare care nu îi este atribuit prin vreo dispoziţie din Tratatul UE (
40
).
98.
În al doilea rând, trebuie subliniat că articolul 47 UE nu instituie nicio scară a gradelor de protecţie în ceea ce privește protecţia acordată dispoziţiilor Tratatului CE în funcţie de repartizarea competenţelor între statele membre și Comunitate și, prin urmare, în funcţie de natura competenţelor atribuite Comunităţii. Articolul 47 UE pare, așadar, să se întemeieze pe prezumţia că ansamblul competenţelor atribuite Comunităţii, indiferent de repartizarea care există între Comunitate și statele membre, trebuie să fie protejat împotriva oricărei atingeri pe care Uniunea Europeană ar putea-o aduce prin adoptarea unui act în temeiul titlului V și/sau VI din Tratatul UE.
99.
Reiese de asemenea din Hotărârea din 12 mai 1998, Comisia/Consiliul, citată anterior, și din Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior, că a fost examinată de către Curte eventuala încălcare a articolului 47 UE prin acte adoptate de Uniunea Europeană în domenii (politica în domeniul vizelor și, respectiv, politica în domeniul mediului) care nu aparţin competenţei exclusive a Comunităţii, însă care fac parte din sfera competenţei partajate între Comunitate și statele membre și în care Comunitatea nu intervenise încă.
100.
Aceste elemente par să constituie, în sensul articolului 47 UE, indicii cu privire la caracterul irelevant al naturii competenţei atribuite Comunităţii și al repartizării competenţelor între Comunitate și statele membre, în măsura în care există această competenţă. Or, nu se poate nega că există competenţa Comunităţii în materie de cooperare pentru dezvoltare, astfel cum atestă dispoziţiile titlului XX din Tratatul CE.
101.
Desigur, este adevărat că, după cum susţine guvernul Regatului Unit, competenţa Comunităţii în materie de cooperare pentru dezvoltare o completează pe cea a statelor membre.
102.
Astfel, trebuie observat că politica Comunităţii în domeniul cooperării pentru dezvoltare, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) litera (r) CE și în titlul XX din Tratatul CE, este, în temeiul articolului 177 alineatul (1) CE, „complementară politicilor statelor membre”. De asemenea, potrivit articolului 180 alineatul (1) CE, „Comunitatea și statele membre își coordonează politicile în domeniul cooperării pentru dezvoltare și se pun de acord cu privire la programele de asistenţă” și „pot întreprinde acţiuni comune”. Articolul 181 primul paragraf CE adaugă că „[î]n cadrul competenţelor lor, Comunitatea și statele membre cooperează cu ţările terţe și cu organizaţiile internaţionale competente”, iar al doilea paragraf prevede că, în acest domeniu, competenţa Comunităţii „nu aduce atingere competenţei statelor membre de a negocia în cadrul organismelor internaţionale și de a încheia acorduri internaţionale”.
103.
Așadar, este neîndoielnic, astfel cum a constatat deja Curtea în cadrul unei Hotărâri din 2 martie 1994 – pronunţată după intrarea în vigoare a Tratatului UE, dar a cărei situaţie de fapt era anterioară intrării în vigoare menţionate –, că, în acest domeniu, competenţa Comunităţii nu este exclusivă (
41
). De altfel, Curtea a confirmat această apreciere, după intrarea în vigoare a Tratatului UE, în Hotărârea Portugalia/Consiliul (
42
).
104.
În Hotărârea Parlamentul European/Consiliul, citată anterior, Curtea a dedus din constatarea caracterului neexclusiv al competenţei comunitare că statele membre au dreptul de a-și asuma ele însele angajamente faţă de state terţe, în mod colectiv ori individual sau chiar în asociere cu Comunitatea (
43
).
105.
Deși Curtea nu a calificat în mod pozitiv competenţa exercitată de Comunitate, trebuie arătat că, urmând concluziile avocatului general Jacobs prezentate în această cauză, Curtea a respins întreaga argumentare prezentată de Parlamentul European, care susţinea, printre altele, că, din moment ce Comunitatea și-a exercitat competenţa, statele membre nu mai au dreptul să o exercite pe cea proprie (
44
). În opinia avocatului general Jacobs, această teză nu poate fi acceptată într-un domeniu în care Comunitatea și statele membre dispun de competenţe paralele (
45
).
106.
Într-o hotărâre mai recentă, menţionată în mai multe rânduri de părţile din prezenta cauză, în care s-a ridicat problema dacă decizia atacată de Parlamentul European constituie un act atacabil în sensul articolului 173 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 230 CE), Curtea a amintit de asemenea că, în domeniul ajutorului umanitar, competenţa Comunităţii nu este exclusivă și că, prin urmare, statele membre nu sunt împiedicate să își exercite în mod colectiv, în cadrul Consiliului sau în afara acestuia, competenţele în această privinţă (
46
).
107.
Prin urmare, contrar celor sugerate de Comisie în înscrisurile prezentate, în domeniul cooperării pentru dezvoltare, statele membre nu sunt private de posibilitatea să își exercite propria competenţă, inclusiv în cazul în care Comunitatea și-a exercitat competenţa în domeniul respectiv (
47
).
108.
O interpretare diferită a dispoziţiilor titlului XX din Tratatul CE ar priva de orice efect util obligaţia prevăzută la articolul 180 CE, căreia îi sunt supuse Comunitatea și statele membre, ca acestea să își coordoneze politicile în domeniul cooperării pentru dezvoltare și să se pună de acord cu privire la programele de asistenţă. Interpretarea susţinută de Comisie ar face de asemenea ca posibilitatea oferită Comunităţii și statelor membre de a adopta acţiuni comune, în conformitate cu articolul 180 alineatul (1) CE, să devină greu de înţeles.
109.
Acordul de cooperare între Comunitatea Europeană și Republica India privind parteneriatul și dezvoltarea (
48
), care se află la originea Hotărârii Portugalia/Consiliul, citată anterior, constituie, de altfel, un exemplu cu privire la caracterul paralel sau complementar al competenţelor Comunităţii și ale statelor membre. Într-adevăr, potrivit articolului 25 din acordul menţionat, acest acord si acţiunile întreprinse în cadrul acordului nu afectează în niciun fel competenţele statelor membre de a întreprinde activităţi bilaterale cu Republica India în cadrul cooperării economice sau de a încheia, dacă este cazul, noi acorduri de cooperare economică cu acest stat. Curtea a dedus, în principal, din această dispoziţie că „simpla includere [în acord] a unor dispoziţii prin care se prevede o cooperare într-un domeniu specific […] nu afectează […] repartizarea competenţelor între Comunitate și statele membre, nici temeiul juridic al actelor comunitare de punere în aplicare a cooperării într-un astfel de domeniu” (
49
).
110.
Nu este mai puţin adevărat că trebuie să se facă o distincţie între repartizarea competenţelor între Comunitate și statele membre și repartizarea, reglementată de articolul 47 UE, a competenţelor între Comunitatea și Uniunea Europeană acţionând în cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea pilon (
50
).
111.
Astfel, deși statele membre au, în principiu, posibilitatea de a acţiona liber (
51
), acţiunea Uniunii Europene întemeiată pe titlul V sau VI din Tratatul UE este, în principiu, exclusă în măsura în care există competenţe corespunzătoare prevăzute de Tratatul CE, indiferent care ar fi natura (exclusivă, partajată sau paralelă) a acestor competenţe atribuite Comunităţii.
112.
Dacă Înaltele Părţi Contractante ar fi avut intenţia să delimiteze domeniul de aplicare al articolului 47 UE în funcţie de repartizarea competenţelor între Comunitate și statele membre, acest articol nu ar fi fost, în mod cert, redactat în sensul că, cu excepţia dispoziţiilor prevăzute în mod explicit la articolul 47 UE, „nicio” dispoziţie din Tratatul UE „nu aduce atingere” Tratatului CE.
113.
Faptul că statele membre au posibilitatea de a acţiona liber în mod colectiv nu pare să fie contradictoriu cu faptul că Uniunea Europeană este împiedicată să întreprindă o acţiune întemeiată pe titlurile V și VI din Tratatul UE care ar putea fi de competenţa Comunităţii.
114.
Într-adevăr, în afara faptului că, astfel cum susţine Comisia și după cum admit Consiliul și guvernul Regatului Unit, statele membre nu își exercită competenţa în mod colectiv în cazul adoptării unei acţiuni printr-un act al Consiliului în temeiul titlului V din Tratatul UE și cu atât mai mult în cazul în care acest act, asemenea deciziei atacate, poate fi adoptat cu majoritate calificată (
52
), Hotărârea din 12 mai 1998, Comisia/Consiliul, citată anterior, și Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior, nu au exclus eventuala încălcare a articolului 47 UE de către Uniunea Europeană acţionând în cadrul titlului VI din Tratatul UE – prin cea de a doua hotărâre decizându-se chiar, astfel cum s-a putut observa deja, că a fost adusă atingere competenţelor Comunităţii – în măsura în care Comunitatea nu acţionase încă în domeniile în cauză și, în consecinţă, statele membre erau, în principiu, competente să acţioneze în domeniile menţionate.
115.
Nu vedem niciun motiv pentru care, în cadrul relaţiilor dintre titlul V din Tratatul UE și politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare, interpretarea și domeniul de aplicare al articolului 47 UE ar trebui să depindă de repartizarea competenţelor între Comunitate și statele membre în conformitate cu Tratatul CE.
116.
Astfel cum a fost arătat mai sus, articolul 47 UE urmărește să menţină, în mod aproape ermetic, primatul acţiunii comunitare întemeiate pe Tratatul CE asupra acţiunilor întreprinse în temeiul titlului V și/sau al titlului VI din Tratatul UE, astfel încât, în cazul în care o acţiune ar putea fi întreprinsă în conformitate cu Tratatul CE, aceasta trebuie aibă ca temei tratatul menţionat (
53
).
117.
Protejarea acţiunii comunitare reiese de asemenea din alte câteva dispoziţii ale Tratatului UE.
118.
Desigur, este adevărat că, în materie de acţiuni externe, articolul 11 alineatul (1) din Tratatul UE conferă PESC un domeniu de aplicare „care include toate domeniile politicii externe și de securitate”, expresie suficient de cuprinzătoare pentru a include, între altele, politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare.
119.
Totuși, această dispoziţie, care figurează în titlul V din Tratatul UE, nu poate fi înţeleasă în mod izolat, ci, dimpotrivă, trebuie interpretată în lumina dispoziţiilor comune și finale ale tratatului menţionat, care se referă la Uniunea Europeană ca „interfaţă” a celor trei piloni.
120.
Astfel, vom arăta că, pe lângă articolul 47 UE, articolul 1 UE prevede că politicile și formele de cooperare instituite prin tratatul menţionat, și anume, în special, PESC, completează Comunităţile Europene, iar articolul 2 UE prevede că Uniunea Europeană are ca obiectiv, printre altele, „să menţină integritatea acquis-ului comunitar și să îl dezvolte”, obiectiv reiterat într-o formă ușor diferită la articolul 3 primul paragraf UE.
121.
Este vorba, prin urmare, de protejarea domeniilor de acţiune ale Comunităţii, astfel încât Uniunea Europeană trebuie să se abţină să intervină în aceste domenii prin recurgerea la modalităţi de cooperare mai puţin integrate decât cele prevăzute la titlurile V și VI din Tratatul UE. Deși, din punct de vedere material, trimiterea la noţiunea de acquis comunitar rămâne imprecisă, aceasta cuprinde, fără îndoială, competenţele atribuite Comunităţii.
122.
În concluzie, s-ar putea afirma că PESC acoperă „toate domeniile politicii externe și de securitate”, cu excepţia formelor de politică externă care intră în sfera competenţei Comunităţii, cum ar fi politica comercială comună sau politica de cooperare pentru dezvoltare, indiferent de repartizarea competenţelor între statele membre și Comunitate. Această abordare pare a fi singura care asigură o coerenţă de ansamblu dispoziţiilor Tratatului UE.
123.
Această teză este consolidată, per a contrario, prin singura punte instituită în mod specific prin Tratatul de la Maastricht și menţinută în versiunea actuală a Tratatului UE, în conformitate cu articolul 47 UE (
54
), între acţiunea Comunităţii având ca obiect stabilirea de sancţiuni economice adoptate în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE și obiectivele Tratatului UE, prevăzute la articolul 11 alineatul (1) UE, în domeniul relaţiilor externe. Aceste dispoziţii speciale ale Tratatului CE (
55
) prevăd, astfel, în mod expres că Uniunea Europeană, acţionând în temeiul titlului V din Tratatul UE, poate să anticipeze o acţiune a Comunităţii care urmărește întreruperea sau reducerea, totală sau parţială, a relaţiilor economice cu unul sau mai multe state terţe, subordonând astfel acţiunea comunitară celei adoptate în cadrul PESC.
124.
În plus, contrar susţinerilor guvernului Regatului Unit, ne îndoim că o acţiune a Uniunii Europene întemeiată pe titlul V din Tratatul UE nu ar putea niciodată să aducă atingere competenţelor comunitare în materie de cooperare pentru dezvoltare.
125.
În această privinţă, amintim că însuși guvernul Regatului Unit admite că o atingere nu poate fi exclusă decât în măsura în care acţiunea Uniunii Europene întemeiată pe titlul V din Tratatul UE urmărește un obiectiv din cadrul PESC. Or, după cum am arătat anterior, pentru a exclude o pretinsă încălcare a articolului 47 UE, Curtea trebuie totuși să verifice de fiecare dată autenticitatea unei astfel de finalităţi.
126.
În plus, modul de redactare deosebit de prudent al articolului 8 din acţiunea comună în litigiu, potrivit căruia Consiliul „ia act de intenţia Comisiei de a-și concentra acţiunile în direcţia îndeplinirii obiectivelor și priorităţilor […] acţiuni[i] comune [în litigiu], prin măsuri comunitare pertinente, după caz” (
56
), arată că, în mod clar, Consiliul este conștient de faptul că, pe plan general, o acţiune pe care o adoptă în temeiul titlului V din Tratatul UE poate aduce atingere competenţelor comunitare în materie de cooperare pentru dezvoltare.
127.
Rezultă, din consideraţiile de mai sus, că interpretarea și domeniul de aplicare al articolului 47 UE nu pot depinde de modul de repartizare a competenţelor între Comunitate și statele membre în conformitate cu Tratatul CE.
128.
Prin urmare, examinarea pe care trebuie să o efectueze Curtea în prezenta cauză trebuie să privească aspectul dacă, în temeiul competenţelor atribuite Comunităţii în materie de cooperare pentru dezvoltare, decizia atacată, având în vedere obiectivul și conţinutul său, precum și în lumina acţiunii comune în litigiu, pe care decizia menţionată urmărește să o pună în aplicare, ar fi putut fi adoptată de Comunitate în temeiul titlului XX din Tratatul CE.
129.
Această examinare este, cu toate acestea, subordonată aspectului, de asemenea aprins dezbătut de părţi, dacă, în sine, combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic este exclusă din competenţele comunitare. În acest caz, acţiunea ar trebui să fie, în principiu, respinsă.
2. Cu privire la relaţia dintre combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și competenţele comunitare
a) Argumentele părţilor
130.
Potrivit Comisiei și Parlamentului European, combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, în măsura în care aceasta a devenit parte integrantă a politicii de cooperare pentru dezvoltare, este cuprinsă în sfera competenţelor atribuite Comunităţii în acest domeniu.
131.
Într-adevăr, cooperarea pentru dezvoltarea durabilă a unei ţări nu s-ar putea dovedi eficace decât în condiţiile existenţei unui minim de stabilitate și de legitimitate democratică. Înscriindu-se în această optică a stabilităţii, politica privind deminarea și dezafectarea armelor ușoare și a armelor de calibru mic ar constitui un mijloc indispensabil pentru îndeplinirea obiectivelor politicii de cooperare pentru dezvoltare.
132.
Comisia susţine că integrarea combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic în politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare a fost consacrată prin Acordul de la Cotonou, cu toate că acesta este un acord mixt. Faptul că dezafectarea armelor ușoare și a armelor de calibru mic se înscrie în cadrul politicii comunitare de cooperare pentru dezvoltare ar fi confirmat de integrarea sa în planificarea pusă în aplicare prin Programul indicativ regional pentru Africa de Vest din 19 februarie 2003 și prin includerea în bugetul general al Uniunii Europene pentru anul 2004, în cadrul capitolului privind PESC, a unui articol destinat finanţării operaţiunilor care urmăresc în special combaterea proliferării armelor ușoare și a traficului ilicit de arme, în măsura în care astfel de acţiuni nu sunt deja reglementate prin Acordul de la Cotonou, care prevede același tip de acţiuni în ţările ACP.
133.
Liantul dintre politica de cooperare pentru dezvoltare, pe de o parte, și acumularea destabilizatoare de arme ușoare și de arme de calibru mic, pe de altă parte, ar fi, de altfel, admis de Consiliul însuși, precum și de comunitatea internaţională. În răspunsul la memoriile în intervenţie, Comisia precizează că acest fapt nu exclude posibilitatea ca anumite aspecte ale combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic să se încadreze, în funcţie de finalitatea și de conţinutul lor, în domeniul PESC.
134.
Consiliul, cu susţinerea tuturor guvernelor interveniente, consideră că printre competenţele atribuite Comunităţii nu se regăsește combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
135.
Nici combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, nici obiectivele mai generale de menţinere a păcii și de consolidare a securităţii nu ar fi menţionate printre obiectivele Comunităţii prevăzute la articolele 2 CE și 3 CE, ci s-ar încadra exclusiv în domeniul de aplicare al Tratatului UE, în special în domeniul PESC. În schimb, potrivit articolului 177 alineatul (1) CE, obiectivul principal al politicii comunitare de cooperare pentru dezvoltare l-ar reprezenta combaterea sărăciei. Dispoziţiile Tratatului CE nu pot fi interpretate extensiv fără a compromite coexistenţa Uniunii și a Comunităţii ca ordini juridice integrate, dar distincte, precum și arhitectura constituţională a pilonilor.
136.
Consiliul, susţinut de guvernele francez, olandez și al Regatului Unit, consideră că aspectul că proliferarea armelor ușoare și a armelor de calibru mic ar putea avea, pe plan accesoriu, incidenţă asupra perspectivelor de dezvoltare durabilă nu înseamnă că acest domeniu face parte în integralitatea sa dintre competenţele comunitare. Consiliul și guvernul Regatului Unit subliniază că, prin admiterea tezei Comisiei, PESC ar fi privată de orice efect util.
137.
Consiliul, susţinut de guvernele spaniol, francez, suedez și al Regatului Unit, subliniază că existenţa unei competenţe comunitare în materie de combatere a proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic nu poate fi dedusă nici din Acordul de la Cotonou, având în vedere, în special, caracterul mixt al unui astfel de acord, nici din celelalte instrumente evocate de Comisie.
138.
În ședinţă, guvernul francez a precizat că articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1717/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 noiembrie 2006 de instituire a unui instrument de stabilitate (
57
) ar confirma faptul că ajutorul comunitar pentru dezvoltare nu cuprinde susţinerea unor măsuri care urmăresc combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
b) Analiză
i) Consideraţii introductive
139.
Două consideraţii introductive se impun cu privire la argumentaţia prezentată de Comisie.
140.
În primul rând, trebuie subliniat că, în cursul prezentei proceduri, Comisia și-a nuanţat sensibil poziţia cu privire la legătura care există, în opinia acesteia, între combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și politica comunitară privind cooperarea pentru dezvoltare. Astfel, în timp ce a susţinut, în esenţă, prin cererea formulată, că acţiunea împotriva proliferării acestor arme face parte integrantă din politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare sau chiar din orice politică de dezvoltare (
58
), în răspunsul la memoriile în intervenţie, Comisia a susţinut teza potrivit căreia această acţiune este de competenţa Comunităţii în măsura în care a devenit parte integrantă din politica comunitară în materie de cooperare pentru dezvoltare, admiţând, prin urmare, că anumite aspecte ale acţiunii menţionate s-ar putea încadra în domeniul PESC (
59
).
141.
Nuanţa introdusă de Comisie în observaţiile scrise ar putea impune o analiză mai complexă, întrucât, în cazul în care ar fi acceptată, această abordare ar putea însemna că trebuie determinate criteriile care permit să se distingă eventualele aspecte ale combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic care intră sub incidenţa cooperării pentru dezvoltare de cele care s-ar încadra în domeniul PESC.
142.
În această privinţă, astfel cum reiese, în special, din pledoaria sa, Comisia pare să traseze o linie de demarcaţie cu privire la natura acţiunilor în cauză, delimitând, pe de o parte, acţiunile de tip politic, precum desfășurarea unor misiuni militare sau de poliţie pentru dezarmarea unor miliţii locale sau decizia de a distruge fabrici de producţie a armelor ușoare, acţiuni care s-ar încadra în domeniul PESC, și, pe de altă parte, acţiunile tehnice și financiare de susţinere a iniţiativelor locale în domeniul în cauză, care s-ar încadra în competenţa comunitară în materie de cooperare pentru dezvoltare.
143.
În schimb, amintim că atât Consiliul, cât și guvernele interveniente se opun categoric încadrării, chiar și parţiale, a combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic în domeniul de aplicare al cooperării pentru dezvoltare.
144.
În al doilea rând, observăm că, în cuprinsul înscrisurilor prezentate, Comisia a susţinut, în mod izolat, că decizia atacată și acţiunea comună în litigiu ar fi adus atingere de asemenea competenţelor Comunităţii întemeiate pe articolul 181 A CE, articol unic al titlului XXI din Tratatul CE privind „[c]ooperarea economică, financiară și tehnică cu ţările terţe” (
60
).
145.
Titlul XXI a fost introdus în Tratatul CE cu ocazia modificării acestuia prin Tratatul de la Nisa. Articolul 181 A CE prevede în special că, fără a aduce atingere dispoziţiilor Tratatului CE, mai ales celor din titlul XX, Comunitatea desfășoară, în cadrul competenţelor sale, acţiuni de cooperare economică, financiară și tehnică cu ţări terţe.
146.
Înainte de intrarea în vigoare a acestui articol și în măsura în care instrumentele comunitare nu aparţineau altor politici, Comunitatea a adoptat măsuri și a încheiat acorduri de cooperare cu ţări terţe care nu erau ţări în curs de dezvoltare în temeiul articolului 235 din Tratatul CE (devenit articolul 308 CE), în lipsa unui temei juridic specific (
61
).
147.
Includerea în Tratatul CE a noului titlu XXI instituie, prin urmare, un temei juridic specific pentru acest tip de cooperare și simplifică procedura de adoptare a iniţiativelor comunitare în acest domeniu, renunţând, prin recurgerea la majoritatea calificată în cadrul Consiliului, la cerinţa unanimităţii impuse de articolul 308 CE.
148.
În măsura în care articolul 181 A CE se aplică fără a aduce atingere titlului XX privind cooperarea pentru dezvoltare, acest articol nu reglementează și cooperarea cu ţări terţe în curs de dezvoltare, astfel cum a admis, de altfel, Comisia în înscrisurile prezentate (
62
).
149.
Deși noţiunea „ţări în curs de dezvoltare”, utilizată de mai multe ori în cadrul dispoziţiilor Tratatului CE, nu este definită în tratat, este foarte clar, în speţă, că toate statele părţi la ECOWAS beneficiare ale deciziei atacate sunt părţi contractante la Acordul de la Cotonou și se înscriu între ţările în curs de dezvoltare, indiferent de criteriile și de indexul cu astfel de state luate în considerare pentru a defini această noţiune (
63
). Astfel, în Comunicarea din 26 aprilie 2000 către Consiliu și către Parlamentul European privind politica pentru dezvoltare a Comunităţii Europene, Comisia a inclus, printre altele, în categoria ţărilor în curs de dezvoltare din punct de vedere economic, social și structural toate ţările care beneficiaseră în trecut de aplicarea Convenţiei de la Lomé (înlocuită, între timp, cu Acordul de la Cotonou) (
64
).
150.
În consecinţă, este necesar ca legătura dintre competenţa comunitară în materie de cooperare pentru dezvoltare și combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic să fie examinată exclusiv prin prisma primei dintre acestea.
ii) Domeniul de aplicare al cooperării pentru dezvoltare
151.
Înainte de a examina acest aspect, trebuie amintite mai întâi prevederile articolului 177 CE.
152.
În conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, „[p]olitica Comunităţii în domeniul cooperării pentru dezvoltare, […] favorizează:
—
dezvoltarea economică și socială durabilă a ţărilor în curs de dezvoltare și, în special, a celor mai defavorizate dintre ele;
—
integrarea armonioasă și progresivă a ţărilor în curs de dezvoltare în economia mondială;
—
combaterea sărăciei în ţările în curs de dezvoltare.”
153.
Articolul 177 alineatul (2) CE prevede că politica Comunităţii în acest domeniu contribuie la obiectivul general al dezvoltării și consolidării democraţiei și statului de drept, precum și la respectarea drepturilor omului și a libertăţilor fundamentale.
154.
Potrivit articolului 177 alineatul (3) CE, Comunitatea își respectă angajamentele și ţine seama de obiectivele pe care le-a acceptat în cadrul Organizaţiei Naţiunilor Unite și al altor organizaţii internaţionale competente.
155.
Alineatul (1) al acestui articol arată că obiectivele politicii de cooperare pentru dezvoltare sunt, înainte de toate, obiective de ordin economic și social. În cadrul realizării acestora, Comunitatea trebuie să contribuie la obiectivul general de ordin politic prevăzut la articolul 177 alineatul (2) CE.
156.
Desigur, în lumina alineatului (3) al articolului 177 CE, s-ar putea afirma că enumerarea prevăzută la alineatul (1) nu este exhaustivă, în măsura în care Comunitatea trebuie să ţină cont de obiectivele pe care le-a acceptat la nivel internaţional, în special de cele din cadrul Organizaţiei Naţiunilor Unite.
157.
Cu toate acestea, în afara faptului că Comunitatea trebuie numai să „ţină cont” de obiectivele pe care le-a acceptat în cadrul organizaţiilor internaţionale competente, această expresie nu înseamnă, în orice caz, că obiectivele menţionate ar putea contribui în mod valabil la extinderea celor atribuite Comunităţii în temeiul titlului XX din Tratatul CE într-o astfel de măsură încât orice iniţiativă a Uniunii Europene și/sau a Comunităţii destinată statelor în curs de dezvoltare ar face parte, pe viitor, din politica comunitară pentru dezvoltare (
65
).
158.
O interpretare diferită ar fi în mod cert contrară articolului 5 CE, potrivit căruia, reamintim, Comunitatea nu poate acţiona decât în limitele competenţelor care îi sunt conferite și ale obiectivelor care îi sunt atribuite prin Tratatul CE.
159.
Or, menţinerea păcii și consolidarea securităţii internaţionale nu pot decurge nici din vreunul dintre obiectivele atribuite în mod explicit Comunităţii prin articolele 2 CE și 3 CE, nici, în sens mai larg, din preambulul la Tratatul CE. Cu toate că acţiunea Comunităţii trebuie să se coordoneze cu menţinerea păcii și cu consolidarea securităţii internaţionale, acestea nu se încadrează în domeniul de aplicare al Tratatului CE, ci fac parte din obiectivele Tratatului UE, în special din PESC, în conformitate cu articolul 11 alineatul (1) UE (
66
).
160.
Natura socioeconomică a obiectivelor urmărite de politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare a fost confirmată de Curte prin Hotărârea Portugalia/Consiliul, citată anterior.
161.
În această hotărâre, Curtea a admis, desigur, că obiectivele prevăzute la articolul 130 U din Tratatul CE (devenit articolul 177 CE) sunt unele ample, în sensul că măsurile necesare pentru îndeplinirea acestora trebuie să poată avea în vedere diverse domenii specifice (
67
). Totuși, Curtea a precizat, pe de o parte, că, pentru a fi adoptate în mod valabil în temeiul articolului 130 Y din Tratatul CE (devenit articolul 181 CE), clauzele unui acord de cooperare în aceste diverse domenii specifice nu pot cuprinde obligaţii care constituie, în realitate, obiective distincte de cele privind cooperarea pentru dezvoltare (
68
) și a verificat, pe de altă parte, în cadrul examinării uneia dintre clauzele acordului menţionat, legată de cooperarea părţilor contractante în domeniul luptei împotriva drogurilor, dacă această clauză respecta limitele necesare îndeplinirii obiectivelor „de dezvoltare economică și socială” prevăzute la articolul 130 U din Tratatul CE sau a obiectivelor „social-economice” ale cooperării pentru dezvoltare, fără să fie necesară recurgerea la o competenţă și la un temei juridic proprii domeniului în cauză (
69
).
162.
Această abordare poate părea destul de strictă în ceea ce privește delimitarea obiectivelor urmărite prin cooperarea pentru dezvoltare.
163.
Totuși, această stricteţe relativă este atenuată, astfel cum indică Hotărârea Portugalia/Consiliul, citată anterior, de posibilitatea de a include, în sfera cooperării pentru dezvoltare, o gamă largă de domenii, în măsura în care acestea din urmă contribuie la realizarea obiectivelor prevăzute la articolul 177 CE.
164.
Astfel, Comunitatea a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1724/2001 privind lupta împotriva minelor antipersonal în ţările în curs de dezvoltare (
70
) care, în conformitate cu articolul 2, are ca obiectiv asistarea ţărilor care sunt afectate de aceste mine în vederea „creării condiţiilor necesare pentru dezvoltarea lor economică și socială”, amintind în același timp, în considerentul (15), că este necesar să fie respectată coerenţa acţiunilor Comunităţii întreprinse în temeiul regulamentului menţionat cu politica externă a Uniunii Europene în ansamblul său și în special cu PESC.
165.
Exemplul proiectelor de deminare demonstrează că măsurile privind securitatea pot intra în domeniul de aplicare al ajutorului pentru dezvoltare în măsura în care contribuie la realizarea obiectivelor de dezvoltare socioeconomică prevăzute la articolul 177 CE.
166.
Această delimitare a obiectivelor de cooperare pentru dezvoltare, fără ca, în schimb, domeniile care pot constitui obiectul cooperării menţionate să fie excluse a priori din domeniul de aplicare al acestei cooperări, face posibilă, în opinia noastră, asigurarea caracterului dinamic al acestei politici, garantând în același timp respectarea de către Comunitate a principiului atribuirii competenţelor și a alocării obiectivelor prevăzute la articolul 5 CE.
167.
O astfel de abordare este de asemenea conformă, în opinia noastră, viziunii de ansamblu a Tratatului CE, care urmărește atingerea unor obiective limitate cu ajutorul unor mijloace vaste și nu invers.
168.
Rămâne, cu toate acestea, valabilă întrebarea referitoare la gradul legăturii care trebuie să existe între o măsură determinată și obiectivele de dezvoltare socioeconomice prevăzute la articolul 177 CE pentru ca această măsură să poată intra în sfera de aplicare a competenţei comunitare în conformitate cu titlul XX din Tratatul CE.
169.
Nu se poate nega că există o legătură între, pe de o parte, menţinerea păcii și consolidarea securităţii internaţionale, prevăzute la articolul 11 alineatul (1) UE, precum și prevenirea conflictelor violente și, pe de altă parte, dezvoltarea. Niciuna dintre părţile la prezentul litigiu nu a contestat, de altfel, acest fapt și este, într-adevăr, incontestabil că aceste conflicte armate care devastează numeroase ţări ale lumii și insecuritatea care domnește în aceste state reprezintă obstacole în calea dezvoltării lor (
71
).
170.
Cu toate acestea, o astfel de legătură nu poate conduce la includerea în domeniul cooperării pentru dezvoltare a unor măsuri care ar avea drept consecinţă nerespectarea repartizării competenţelor în cadrul arhitecturii Uniunii Europene constituite pe piloni.
171.
Ar fi astfel eronat și excesiv să se considere că orice măsură care favorizează dezvoltarea economică și socială a unei ţări în curs de dezvoltare se înscrie între competenţele Comunităţii în conformitate cu titlul XX din Tratatul CE.
172.
O interpretare diferită ar priva, fără îndoială, celelalte politici comunitare, cum ar fi politica comercială comună, de raţiunea și de eficacitatea lor (
72
). Această interpretare ar putea de asemenea să afecteze efectul util al dispoziţiilor titlului V din Tratatul UE, în pofida limitelor impuse acţiunii Comunităţii prin articolul 5 CE.
173.
Asigurarea echilibrului între respectarea articolului 47 UE și a articolului 5 CE presupune, în cazul în care o măsură este susceptibilă atât de a face parte din obiectivele PESC, cât și de a contribui la îndeplinirea obiectivelor socioeconomice ale politicii comunitare pentru dezvoltare, să se identifice, având în vedere conţinutul și finalitatea acestei măsuri, obiectivul său principal.
174.
Acest demers a fost, astfel, adoptat de Curte în Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior, prin care aceasta, trebuie amintit, a anulat, printre altele, articolele 2-7 din Decizia-cadru 2003/80/JAI, deși acestea conţineau o armonizare parţială a legislaţiilor penale ale statelor membre (
73
), în măsura în care examinarea finalităţii și a conţinutului acestora arătase că aveau „ca obiectiv principal protecţia mediului” (
74
).
175.
Interpretarea coroborată a articolelor 47 UE și 5 CE trebuie să conducă de asemenea la admiterea faptului că, în cazul în care o acţiune a Uniunii Europene urmărește în principal (și, desigur, a fortiori în mod exclusiv) un obiectiv privind menţinerea păcii și consolidarea securităţii internaţionale, contribuind indirect la dezvoltarea socioeconomică a ţărilor în curs de dezvoltare, este exclusă o atingere adusă competenţelor comunitare.
176.
În schimb, în cazul în care cele două obiective ale măsurii sunt indisolubil legate, fără ca unul dintre acestea să fie secundar și indirect în raport cu celălalt (
75
), natura specifică a relaţiilor dintre Uniunea Europeană și Comunitate ar trebui să aibă drept consecinţă prioritatea temeiului juridic comunitar, dat fiind că, în cadrul acestor relaţii, considerăm că ar fi deosebit de dificil, dacă nu imposibil, în stadiul actual al dreptului Uniunii Europene, să se recurgă la un dublu temei juridic fără a se încălca dispoziţiile articolului 47 UE (
76
).
iii) Combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic și cooperarea pentru dezvoltare
177.
Consideraţiile de mai sus permit deja desprinderea ideii că excluderea totală a combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic din domeniul de aplicare al politicii comunitare de cooperare pentru dezvoltare trebuie respinsă.
178.
Astfel, domeniul respectiv, precum lupta împotriva drogurilor sau deminarea, nu este a priori exclus din domeniul de aplicare al măsurilor unilaterale sau al acordurilor încheiate de Comunitate cu ţări terţe în materie de cooperare pentru dezvoltare, cu condiţia ca acţiunile întreprinse sau preconizate să aibă ca obiectiv principal cooperarea pentru dezvoltare și să contribuie la îndeplinirea obiectivelor socioeconomice ale acestei politici.
179.
Această analiză pare a fi confirmată de iniţiativele instituţiilor Uniunii Europene legate de combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
180.
În timpul războiului rece, numeroase state au acumulat stocuri importante de arme convenţionale care, la sfârșitul acestuia, din diferite motive privind în special slăbirea structurilor statale, au întreţinut principalele conflicte armate din anii '90 (
77
).
181.
La 26 iunie 1997, la câteva zile după Consiliul European de la Amsterdam, Consiliul Uniunii Europene a adoptat prima iniţiativă de natură politică a Uniunii Europene în domeniul combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, sub forma unui „Program pentru prevenirea și combaterea traficului ilicit de arme convenţionale” (
78
) (denumit în continuare „Programul din 1997”). Programul din 1997, care răspundea mai multor rezoluţii adoptate de Adunarea Generală a Organizaţiei Naţiunilor Unite (
79
), includea o componentă internă, adresată statelor membre, care trebuiau să își intensifice eforturile colective în vederea prevenirii și combaterii traficului acestor arme pe teritoriul lor (
80
), și o componentă externă, care făcea cunoscut, printre altele, că statele membre și Comunitatea vor adopta, în limitele competenţelor lor respective, măsuri concertate cu scopul de a acorda asistenţă altor state, pe de o parte, să prevină traficul ilicit de arme și, pe de altă parte, în special în situaţiile „post-conflict” și cu condiţia existenţei unui nivel minim de securitate și stabilitate, să pună capăt circulaţiei și traficului ilicit de arme (
81
). Printre măsurile de asistenţă prevăzute în partea externă a Programului din 1997 se înscriu adoptarea sau, după caz, consolidarea unui ansamblu pertinent de acte cu putere de lege și de norme administrative destinate să reglementeze și să controleze în mod eficient transferurile de arme, punerea în aplicare a unor programe de colectare, de răscumpărare și de distrugere a armelor, punerea în aplicare a unor programe de educare destinate să promoveze conștientizarea de către populaţia locală a consecinţelor negative ale traficului ilicit de arme și promovarea integrării foștilor combatanţi în viaţa civilă.
182.
Programul din 1997 a fost completat și consolidat prin Acţiunea comună 1999/34/PESC a Consiliului din 17 decembrie 1998, citată anterior, privind contribuţia Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic, care a fost înlocuită în 2002 cu acţiunea comună în litigiu.
183.
Uniunea Europeană a adoptat mai multe acţiuni specifice regionale care au pus în aplicare Acţiunea comună 1999/34/PESC (
82
), în principal sub formă de contribuţii financiare și de asistenţă tehnică pentru colectarea și distrugerea armelor ușoare și a armelor de calibru mic (
83
).
184.
La 21 mai 1999, Consiliul, reamintind Acţiunea comună 1999/34/PESC, citată anterior, a adoptat o rezoluţie privind armele ușoare, în care arată că proliferarea armelor de calibru mic și insuficienţa controalelor au alimentat conflictele interne sau intrastatale, împiedicând o dezvoltare economică și socială pacifică (
84
) și „recomand[ă] ca, în cadrul cooperării pentru dezvoltare, Comunitatea și statele membre să acorde o atenţie deosebită măsurilor prin care se urmărește” în special „includerea problematicii armelor de calibru mic în cadrul dialogului politic cu statele ACP și cu ceilalţi parteneri ai [Uniunii Europene] în cooperarea pentru dezvoltare, oferirea unei susţineri în cadrul cooperării pentru dezvoltare ţărilor care doresc să beneficieze de un ajutor în vederea limitării sau a eliminării excedentului de arme de calibru mic și prevederea altor stimulente pentru încurajarea predării voluntare a acestor arme și a distrugerii lor”, precum și „preconizarea, după caz, a unei susţineri menite să consolideze instituţiile guvernamentale și legislaţia relevantă în vederea unui mai bun control asupra armelor de calibru mic. Primele intervenţii ar putea privi […] Africa Occidentală (ECOWAS) unde au fost realizate progrese semnificative și a fost stabilit un cadru pentru combaterea proliferării armelor de calibru mic” (
85
). Consiliul solicită de asemenea ca, în vederea asigurării unei abordări coordonate și complementare, să se asigure, la nivel comunitar, coerenţa activităţilor Uniunii Europene privind armele de calibru mic, în special în raport cu PESC (
86
).
185.
Programul din 1997 și Rezoluţia Consiliului din 21 mai 1999 arată că Consiliul nu a exclus posibilitatea Comunităţii de a întreprinde acţiuni vizând combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, în limita competenţelor care îi sunt atribuite în materie de cooperare pentru dezvoltare.
186.
Considerăm, în lumina acestor documente adoptate de Consiliu, că nu este coerent să se susţină, astfel cum procedează Consiliul și guvernele interveniente în faţa Curţii, cu excepţia guvernului olandez, că domeniul combaterii armelor ușoare și a armelor de calibru mic nu face în niciun caz parte din politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare.
187.
Considerăm de asemenea că articolul 11 alineatul (3) din Acordul de la Cotonou, ale cărui interpretare și domeniu de aplicare au fost dezbătute pe larg între părţile din prezenta cauză, cu toate că nu detaliază repartizarea competenţelor între Comunitate și statele membre, nu poate fi totuși interpretat în sensul că orice acţiune a Comunităţii care urmărește să sprijine „combaterea acumulării excesive și necontrolate a armelor de calibru mic și a armelor ușoare” ar fi exclusă.
188.
În schimb, astfel cum a admis Comisia, simpla menţionare a acestui domeniu în cadrul Acordului de la Cotonou nu înseamnă că Uniunea Europeană nu dispune de nicio competenţă de a adopta măsuri și acţiuni prin care se urmărește combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
189.
Prin urmare, delimitarea competenţelor care revin Comunităţii și, respectiv, Uniunii Europene presupune, în definitiv, identificarea obiectivului măsurii în cauză după cum aceasta urmărește un obiectiv exclusiv sau principal de menţinere a păcii și/sau de consolidare a securităţii internaţionale, încadrându-se astfel în PESC, sau un obiectiv de dezvoltare socioeconomică, intrând, în acest caz, sub incidenţa politicii comunitare de cooperare pentru dezvoltare. Această abordare este de asemenea confirmată de notele explicative referitoare la capitolul PESC din cadrul bugetului general al Uniunii Europene pentru anul 2004 care, în pofida caracterului lor informativ, arată că atât Comunitatea, cât și Uniunea Europeană, aceasta din urmă acţionând în temeiul titlului V din Tratatul UE, pot adopta, în conformitate cu competenţele proprii, acţiuni în vederea combaterii acumulării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
190.
În plus, spre deosebire de susţinerile guvernului francez din ședinţă, nu considerăm că, în prezenta cauză, se poate deduce din articolul 3 din Regulamentul nr. 1717/2006 excluderea sistematică a combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic din domeniul politicii comunitare de cooperare pentru dezvoltare (
87
).
191.
Articolul 3 alineatul (1) din regulamentul menţionat prevede că o asistenţă comunitară tehnică și financiară poate fi iniţiată pentru a răspunde, printre altele, la o situaţie de urgenţă, de criză sau de criză emergentă sau la o situaţie ce ameninţă să degenereze într-un conflict armat sau să destabilizeze grav ţara sau ţările terţe în cauză. Alineatul (2) al acestui articol enumeră domeniile vizate de asistenţa tehnică și financiară sus-menţionată. În acest sens, articolul 3 alineatul (2) litera (i) primul paragraf menţionează „sprijinul pentru măsurile care vizează abordarea, în cadrul politicilor și al obiectivelor cooperării comunitare, a impactului asupra populaţiei civile al utilizării ilicite de arme de foc și al accesului la acestea. Acest sprijin se limitează la activităţi de supraveghere, de asistenţă acordată victimelor, de sensibilizare a opiniei publice și de dezvoltare a cunoștinţelor și a bunelor practici în domeniul juridic și administrativ”. Al doilea paragraf al acestei dispoziţii, asupra căruia insistă guvernul francez, prevede că „[a]sistenţa nu este oferită decât în măsura necesară pentru restabilirea condiţiilor dezvoltării sociale și economice a populaţiilor în cauză, într-o situaţie de criză sau de criză emergentă, astfel cum se prevede la alineatul (1). Asistenţa nu include sprijinirea măsurilor care vizează combaterea proliferării armelor”.
192.
Or, trebuie arătat că, la momentul adoptării acestui act, care a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2007, Consiliul și Comisia au adoptat o declaraţie comună potrivit căreia aceste instituţii au convenit, în special, că niciuna dintre dispoziţiile Regulamentului [nr. 1717/2006] nu trebuie „interpretată în sensul că aduce atingere poziţiilor adoptate în cauza [C-]91/05” și că „[a]tât timp cât Curtea nu s-a pronunţat în această cauză, Comisia nu va adopta măsuri în temeiul articolului 3 alineatul (2) litera (i)” din regulamentul menţionat, domeniul de aplicare al articolului menţionat putând fi revizuit, dacă este cazul, pe baza unei propuneri a Comisiei și în lumina hotărârii Curţii în prezenta cauză (
88
).
193.
În orice caz, considerăm că, în ceea ce privește interpretarea articolului 3 alineatul (2) litera (i) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1717/2006, acesta nu pare să excludă sprijinirea măsurilor care vizează combaterea proliferării armelor decât în cazul asistenţei comunitare care răspunde unor situaţii de criză sau de criză emergentă, însă nu și în cazul tuturor măsurilor comunitare care contribuie la realizarea obiectivelor socioeconomice ale cooperării pentru dezvoltare, întrucât asistenţa prevăzută de Regulamentul nr. 1717/2006 nu este oferită, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1), decât în măsura în care nu poate fi pusă în aplicare în cadrul altor instrumente comunitare consacrate asistenţei externe, care includ în mod obligatoriu instrumentele geografice de cooperare pentru dezvoltare, cum ar fi Acordul de la Cotonou. Or, astfel cum a fost deja arătat, acest acord nu exclude posibilitatea adoptării de către Comunitate a unor măsuri care urmăresc să contribuie la combaterea proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic.
194.
Apreciem că, pentru toate aceste motive, combaterea acumulării excesive a armelor ușoare și a armelor de calibru mic nu este exclusă, ca atare, din politica comunitară de cooperare pentru dezvoltare, ci, dimpotrivă, poate intra sub incidenţa acesteia în cazul în care o măsură care aduce o contribuţie la această combatere are ca obiectiv exclusiv sau principal cooperarea pentru dezvoltare, contribuind astfel la realizarea obiectivelor de dezvoltare socioeconomică ale acestei cooperări.
195.
Trebuie examinată, în continuare, legalitatea deciziei atacate și a acţiunii comune în litigiu.
3. Cu privire la legalitatea deciziei atacate și a acţiunii comune în litigiu
196.
În lumina, în special, a Hotărârii din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior, și, astfel cum am arătat deja, pentru a stabili dacă, prin adoptarea deciziei atacate, Consiliul a adus atingere competenţelor atribuite Comunităţii în materie de cooperare pentru dezvoltare, încălcând astfel dispoziţiile articolului 47 UE, este necesar să se verifice dacă, având în vedere finalitatea și conţinutul deciziei, aceasta are, cel puţin, ca obiectiv principal cooperarea pentru dezvoltare.
197.
În ceea ce privește finalitatea deciziei atacate, trebuie amintit că, potrivit considerentului (1) al acesteia, acumularea și proliferarea excesive și necontrolate de arme ușoare și de arme de calibru mic reprezintă o ameninţare la adresa păcii și a securităţii și reduc perspectivele de dezvoltare durabilă.
198.
Considerentul (2) al deciziei atacate prevede că Uniunea Europeană are în vedere să acţioneze în cadrul instanţelor internaţionale competente pentru promovarea unor măsuri de creare a încrederii. Acesta subliniază că „în acest sens, prezenta decizie este menită să pună în aplicare respectiva acţiune comună” în litigiu. Acest considerent trebuie interpretat în lumina referirii unice din decizia atacată, care vizează articolul 3 din acţiunea comună în litigiu, dispoziţie care menţionează, de altfel, instituirea unor măsuri de consolidare a încrederii.
199.
Potrivit articolului 3 din acţiunea comună în litigiu, în cadrul urmăririi obiectivelor acţiunii comune în litigiu, „Uniunea Europeană depune eforturi pentru realizarea unui consens în cadrul forumurilor internaţionale competente și, după caz, la nivel regional, în vederea concretizării principiilor și măsurilor menţionate în continuare, pentru prevenirea unei noi acumulări cu caracter destabilizator de arme de calibru mic” (
89
). Printre principiile și măsurile evocate la articolul 3 figurează, la litera (a), „angajamentul tuturor ţărilor de a nu importa și deţine arme de calibru mic decât pentru a răspunde nevoilor lor legitime de securitate, la un nivel corespunzător nevoilor lor legitime de autoapărare și de securitate”, la litera (b), „angajamentul ţărilor exportatoare de a nu furniza arme de calibru mic decât guvernelor […], în conformitate cu criterii restrictive regionale și internaţionale”, la litera (c), „angajamentul tuturor ţărilor de a nu produce arme de calibru mic decât în scopurile prevăzute la litera (a) sau pentru exportul prevăzut la litera (b)” și, la litera (e), „instituirea unor măsuri de consolidare a încrederii, în special măsuri care să aibă drept scop promovarea unui grad mai mare de transparenţă și de deschidere, prin păstrarea unor registre regionale pentru armele de calibru mic și prin schimbul periodic de informaţii disponibile privind exporturile, importurile, producţia și deţinerea de arme de calibru mic și privind legislaţia naţională în domeniul armelor, precum și prin consultări între părţile în cauză cu privire la informaţiile pe care și le furnizează reciproc”.
200.
Comisia, trebuie amintit, nu contestă în niciun fel faptul că articolul 3 din acţiunea comună în litigiu, asemenea majorităţii celorlalte dispoziţii din titlul I din actul menţionat, se încadrează în domeniul PESC (
90
).
201.
Subliniem de asemenea, din nou, faptul că asistenţa acordată de Uniunea Europeană, prevăzută de decizia atacată, vizează, în esenţă, transformarea Moratoriului ECOWAS privind armele ușoare într-o convenţie regională cu caracter obligatoriu.
202.
Moratoriul în cauză, adoptat de ECOWAS în octombrie 1998, vizează importul, exportul și fabricarea de arme ușoare în statele membre ale ECOWAS. Preambulul moratoriului subliniază că circulaţia armelor ușoare constituie un factor destabilizator pentru statele membre ale ECOWAS și o ameninţare pentru pacea și securitatea popoarelor (
91
).
203.
Susţinând transformarea acestei iniţiative politice a ECOWAS într-o convenţie regională obligatorie, decizia atacată acordă astfel sprijin, în conformitate cu articolul 3 din acţiunea comună în litigiu, prevenirii unei noi acumulări de arme ușoare și de arme de calibru mic în Africa de Vest, care ar putea destabiliza (și mai mult) această regiune.
204.
Decizia atacată vizează, așadar, în mod concret și direct, susţinerea eforturilor ECOWAS de combatere a insecurităţii care ar decurge dintr-o nouă acumulare de arme ușoare și de arme de calibru mic în Africa de Vest. În consecinţă, considerăm că finalitatea deciziei atacate privește în principal, dacă nu chiar exclusiv, securitatea.
205.
Desigur, trebuie să recunoaștem că securitatea este o condiţie necesară pentru dezvoltare (
92
). Cu toate acestea, contrar celor sugerate de Comisie, simpla constatare, menţionată în considerentul (1) al deciziei atacate, că acumularea și proliferarea excesive și necontrolate de arme ușoare și de arme de calibru mic reduc perspectivele de dezvoltare durabilă nu înseamnă că decizia atacată urmărește să acorde susţinere unui proiect care vizează în mod direct și/sau în principal să îmbunătăţească condiţiile umane și/sau socioeconomice ale populaţiilor din statele africane în cauză.
206.
Dimpotrivă, acest din urmă obiectiv apare mai degrabă îndepărtat și, în orice caz, indirect și secundar în raport cu cel de menţinere a securităţii regionale în statele membre ale ECOWAS.
207.
În ceea ce privește conţinutul deciziei atacate, este necesar să amintim că aceasta stabilește o contribuţie financiară și o asistenţă tehnică în cuantum de 515000 EUR pentru o perioadă de 12 luni, pentru crearea Unităţii arme ușoare în cadrul Secretariatului tehnic al ECOWAS și pentru transformarea Moratoriului ECOWAS privind transferurile armelor ușoare și fabricarea acestora într-o convenţie obligatorie din punct de vedere juridic.
208.
Este adevărat că, astfel cum subliniază Comisia, contribuţia financiară și asistenţa tehnică constituie instrumentele tipice utilizate în cadrul ajutorului pentru dezvoltare.
209.
Totuși, considerăm că un astfel de argument nu ţine seama de împrejurarea că, pentru a se încadra în domeniul cooperării și al ajutorului pentru dezvoltare, astfel de instrumente trebuie să vizeze în mod specific dezvoltarea. Cu alte cuvinte, simplul fapt de a recurge la un instrument financiar precum ajutorul nu presupune în mod automat că acest ajutor se încadrează în competenţa comunitară în materie de cooperare pentru dezvoltare, ci este necesar ca, în plus, să fie calificat drept „ajutor pentru dezvoltare”. Mai mult, nicio dispoziţie din Tratatul UE nu interzice recurgerea la un instrument financiar sau la asistenţă tehnică în cadrul titlului V din tratatul menţionat. În definitiv, însăși Comisia a admis această posibilitate, iar practica decizională a Uniunii Europene oferă numeroase exemple în acest sens (
93
).
210.
În general, considerăm că, în cazul în care o decizie stabilește o contribuţie financiară și o asistenţă tehnică în beneficiul unei ţări terţe sau, precum în prezenta cauză, în beneficiul unei organizaţii de cooperare regională, examinarea conţinutului acestei decizii, spre deosebire de examinarea unei măsuri de tip normativ, este în mare parte subordonată verificării obiectivului urmărit de decizia menţionată.
211.
Într-adevăr, contribuţia financiară și asistenţa tehnică sunt, în sine, neutre și, în opinia noastră, pot fi încadrate în domeniul cooperării pentru dezvoltare sau pot intra sub incidenţa PESC numai din perspectiva scopurilor urmărite.
212.
Or, după cum am analizat deja, finalitatea urmărită de decizia atacată privește, în lumina acţiunii comune în litigiu, cel puţin în principal, securitatea. În plus, faptul că, astfel cum a susţinut Comisia, decizia atacată contribuie la consolidarea instituţională, în special prin crearea unei unităţi de arme ușoare în cadrul Secretariatului tehnic al ECOWAS, nu infirmă această apreciere, întrucât consolidarea administraţiilor publice, fie acestea naţionale, regionale sau internaţionale, nu poate constitui un scop în sine, ci ar trebui, pentru a intra sub incidenţa cooperării pentru dezvoltare, să urmărească un obiectiv privind dezvoltarea (
94
).
213.
În aceste condiţii, decizia atacată nu se încadrează în domeniul cooperării pentru dezvoltare, ci urmărește, cel puţin în principal, obiectivele menţionate la articolul 11 alineatul (1) UE, în special cele de menţinere a păcii și de consolidare a securităţii internaţionale, care nu corespund vreunuia dintre obiectivele atribuite Comunităţii, fapt necontestat de Comisie (
95
).
214.
Faptul că, potrivit Comisiei, aceasta are în vedere o asistenţă (la prima vedere) similară celei adoptate prin decizia atacată nu modifică această apreciere. În afara faptului că această iniţiativă nu modifică repartizarea competenţelor între Comunitate și Uniunea Europeană, documentele menţionate de Comisie în susţinerea tezei sale nu demonstrează angajamentul Comunităţii de a finanţa un proiect cu un conţinut identic sau similar celui prevăzut de decizia atacată.
215.
Este necesar să subliniem că punctele relevante din Strategia de cooperare regională și din Programul indicativ regional pentru Africa de Vest, semnate la 19 februarie 2003 în conformitate cu Acordul de la Cotonou, între alţii, de către ECOWAS și Comisie (
96
), documente menţionate de aceasta din urmă în susţinerea argumentaţiei sale, amintesc, pe de o parte, în mod exclusiv descriptiv, importanţa controlului asupra traficului de arme ușoare în regiunea în care a fost instituit un moratoriu privind exportul și importul acestor arme, sprijinit de Organizaţia Naţiunilor Unite (
97
), și, pe de altă parte, că „va fi avută în vedere [o asistenţă] în sprijinul celei desfășurate de Naţiunile Unite pentru […] punerea în aplicare a Moratoriului privind importul, exportul și fabricarea armelor ușoare” (
98
).
216.
Or, în ceea ce privește acest din urmă punct și indiferent de modul de repartizare a competenţelor între statele membre și Comunitate privind finanţarea unor astfel de proiecte, a avea în vedere susţinerea punerii în aplicare a moratoriului nu poate echivala cu a sprijini transformarea acestui moratoriu într-o convenţie obligatorie din punct de vedere juridic.
217.
Astfel, în timp ce, în cadrul punerii în aplicare a moratoriului, pot fi avute în vedere o serie de măsuri susceptibile să urmărească, în principal, obiective de dezvoltare umană și socioeconomică, cum ar fi sprijinul acordat unor iniţiative locale legate de sensibilizarea populaţiilor în cauză cu privire la circulaţia excesivă a armelor, contribuţia la proiecte care vizează descurajarea fabricării artizanale a armelor ușoare și/sau înlocuirea sa cu producerea de bunuri de consum sau chiar susţinerea unor programe de răscumpărare a armelor de la populaţiile locale sau oferirea de hrană în schimbul predării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, tot astfel, susţinerea transformării unui moratoriu cum este cel al ECOWAS într-o convenţie obligatorie urmărește, astfel cum a fost deja arătat, cel puţin în principal, un obiectiv de consolidare a securităţii regionale și internaţionale.
218.
Aprecierea prezentată la punctul 213 de mai sus nu este infirmată nici de prevederea de la articolul 4 alineatul (2) din decizia atacată, care reia aproape identic redactarea articolului 9 alineatul (1) din acţiunea comună în litigiu, potrivit căreia președinţia Uniunii Europene și a Comunităţii prezintă rapoarte periodice „privind coerenţa activităţilor Uniunii Europene în domeniul armelor ușoare și al armelor de calibru mic, având în vedere în special politice sale în domeniul dezvoltării” (
99
).
219.
Într-adevăr, pe de o parte, această constatare pare a fi conformă cu repartizarea competenţelor între Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană în domeniul combaterii acumulării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, admiţând că, astfel cum a fost analizat mai sus, acest domeniu se poate încadra în domeniul cooperării pentru dezvoltare, cu condiţia ca măsurile care sunt adoptate sau preconizate să aibă ca obiectiv principal cooperarea pentru dezvoltare, și anume să urmărească dezvoltarea socioeconomică a populaţiilor în cauză. În definitiv, tot astfel trebuie interpretat articolul 7 alineatul (2) din acţiunea comună în litigiu, potrivit căruia, „Consiliul hotărăște cu privire la principiul, mecanismele și finanţarea acestor proiecte […] fără a aduce atingere contribuţiilor bilaterale ale statelor membre și funcţionării Comunităţii”, precum și articolul 8 din acţiunea menţionată, prin care, reamintim, „Consiliul ia act de intenţia Comisiei de a-și concentra acţiunile în direcţia îndeplinirii obiectivelor și priorităţilor […] acţiuni[i] comune [în litigiu], prin măsuri comunitare pertinente, după caz” (
100
).
220.
Pe de altă parte, contrar celor sugerate de Comisie, nu există nicio îndoială că expresiile „Uniunea Europeană” și „politicile sale în materie de dezvoltare”, cuprinse la articolul 4 alineatul (2) din decizia atacată și la articolul 9 alineatul (1) din acţiunea comună în litigiu, nu desemnează Uniunea Europeană acţionând în cadrul titlului V din Tratatul UE, ci, dimpotrivă, constituie, ţinând cont deopotrivă de menţionarea necesităţii de a asigura „coerenţa activităţilor”, o trimitere explicită la obligaţia generală formulată la articolul 3 UE care, fiind inclusă în dispoziţiile comune ale Tratatului UE și vizând, prin urmare, Uniunea Europeană ca „interfaţă” a celor trei piloni, îi impune acesteia să asigure, în special, „coerenţa ansamblului acţiunii sale pe plan extern în cadrul politicilor sale în materie de relaţii externe, de securitate, de economie și de dezvoltare” (
101
).
221.
Pentru toate aceste consideraţii, apreciem că decizia atacată nu putea fi adoptată de Comunitate în temeiul titlului XX din Tratatul CE. În plus, acţiunea comună în litigiu nu poate fi declarată inaplicabilă în prezenta cauză, întrucât acest act nu autorizează Consiliul să adopte decizia atacată cu încălcarea dispoziţiilor articolului 47 UE. În consecinţă, propunem Curţii să respingă acţiunea.
V — Cu privire la cheltuielile de judecată
222.
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenţii este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă urmează, în opinia noastră, să cadă în pretenţii, considerăm, așadar, că se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
223.
În conformitate cu articolul 69 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, Regatul Danemarcei, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Regatul Ţărilor de Jos, Regatul Suediei și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată.
VI — Concluzie
224.
Având în vedere consideraţiile de mai sus, propunem Curţii să se pronunţe după cum urmează:
„1)
Respinge acţiunea.
2)
Obligă Comisia Comunităţilor Europene la plata cheltuielilor de judecată.
3)
Regatul Danemarcei, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Regatul Ţărilor de Jos, Regatul Suediei și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO L 359, p. 65.
(
3
)	JO L 191, p. 1, Ediţie specială, 18/vol. 1, p. 206.
(
4
)	JO L 317, p. 3, Ediţie specială, 11/vol. 23, p. 3.
(
5
)	JO 2003, L 65, p. 27, Ediţie specială, 11/vol. 31, p. 93.
(
6
)	Această organizaţie regională, creată în 1975, urmărește promovarea cooperării și a integrării statelor din Africa de Vest și cuprinde în prezent 15 state membre, și anume Republica Benin, Burkina Faso, Republica Capului Verde, Republica Côte d’Ivoire, Republica Gambia, Republica Ghana, Republica Guineea, Republica Guineea Bissau, Republica Liberia, Republica Mali, Republica Niger, Republica Federală Nigeria, Republica Senegal, Republica Sierra Leone și Republica Togo. Republica Islamică a Mauritaniei a părăsit această organizaţie în 2002. A se vedea http://www.ecowas.int/
(
7
)	JO 1999, L 9, p. 1.
(
8
)	Anexa la acţiunea comună în litigiu cuprinde lista armelor ușoare și a armelor de calibru mic cărora li se aplică acest act, fără a aduce atingere definiţiei acestor arme, obiect al unui acord internaţional. Acestea sunt, în cazul primei categorii, „arme ușoare portabile, individuale sau colective”, și anume tunuri, obuziere și mortiere, lansatoare de grenade, arme antitanc ușoare, proiectile antitanc și lansatoare, precum și proiectile antiaeriene și, în cazul celei de a doua categorii, „arme de calibru mic și accesoriile [acestora] concepute special pentru utilizare în scopuri militare”, și anume mitraliere, puști mitraliere, puști automate, puști semiautomate și amortizoare de sunet.
(
9
)	Acest moratoriu a fost declarat în mod solemn de șefii de stat și de guvern ai statelor membre ale ECOWAS cu ocazia reuniunii la nivel înalt de la Abuja din 30 și 31 octombrie 1998, pentru o perioadă de trei ani, care a fost prelungită cu încă trei ani în 2001. Textul „Declaraţiei privind moratoriul asupra transferurilor de arme ușoare și a fabricării acestora în Africa de Vest” este disponibil la următoarea adresă internet: http://www.grip.org/bdg/g1650.html
(
10
)	Documentul nr. 15236/04 PESC 1039 din 25 noiembrie 2004.
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 12 mai 1998, Comisia/Consiliul (C-170/96, Rec., p. I-2763, punctul 16), și Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul (C-176/03, Rec., p. I-7879, punctul 39).
(
12
)	Sublinierea noastră.
(
13
)	Hotărârea din 6 martie 1979, Simmenthal/Comisia (92/78, Rec., p. 777, punctele 40 și 41). A se vedea de asemenea, în special, Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 1993, Reinarz/Comisia (T-6/92 și T-52/92, Rec., p. II-1047, punctul 6), și Hotărârea Tribunalului din 2 octombrie 2001, Martinez și alţii/Parlamentul European (T-222/99, T-327/99 și T-329/99, Rec., p. II-2823, punctul 134).
(
14
)	A se vedea, în ceea ce privește reclamanţii privilegiaţi, Hotărârea din 12 octombrie 1978, Comisia/Belgia, 156/77, Rec., p. 1881, punctul 21, Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Grecia (226/87, Rec., p. 3611, punctul 14), Hotărârea din 10 iunie 1993, Comisia/Grecia (C-183/91, Rec., p. I-3131, punctul 10), și Hotărârea din 29 iunie 1995, Spania/Comisia (C-135/93, Rec., p. I-1651, punctele 16 și 17). În materia ajutoarelor de stat, instanţa comunitară a considerat că beneficiarul unui ajutor individual este decăzut din dreptul de a invoca nelegalitatea unei decizii a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea acestui ajutor, deși respectivul beneficiar nu este destinatarul formal al deciziei menţionate, împotriva căreia ar fi putut însă, cu certitudine, să formuleze o acţiune în anulare: a se vedea, în legătură cu excepţia invocată în faţa instanţei naţionale (situaţie în care articolul 241 CE nu este aplicabil), Hotărârea din 9 martie 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, Rec., p. I-833, punctele 17 și 18), iar în faţa instanţei comunitare, Hotărârea Tribunalului din 13 septembrie 1995, TWD/Comisia (T-244/93 și T-486/93, Rec., p. II-2265, punctul 103).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Grecia, citată anterior (punctul 16 și jurisprudenţa citată).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 13 iulie 1966, Italia/Consiliul și Comisia (32/65, Rec., p. 563), Hotărârea din 18 septembrie 1986, Comisia/Germania (116/82, Rec., p. 2519), Hotărârea din 12 februarie 1987, Franţa/Comisia (181/85, Rec., p. 689, punctul 31), Hotărârea din 27 septembrie 1988, Grecia/Consiliul (204/86, Rec., p. 5323), Hotărârea din 25 iulie 1991, Comisia/Spania (C-258/89, Rec., p. I-3977) și Hotărârea din 18 septembrie 2003, Grecia/Comisia (C-331/00, Rec., p. I-9085). În această din urmă cauză, excepţia de nelegalitate nu a fost totuși invocată în mod clar de Grecia (a se vedea punctul 114 din concluziile avocatului general Tizzano).
(
17
)	A se vedea Concluziile avocatului general Roemer prezentate în cauza Italia/Consiliul și Comisia, citată anterior, p. 600, Concluziile avocatului general Gordon Slynn prezentate în cauza Franţa/Comisia, citată anterior, p. 703, punctul 6 din Concluziile avocatului general Mancini prezentate în cauza Grecia/Consiliul, citată anterior, și punctele 23-32 din Concluziile avocatului general Darmon prezentate în cauza Comisia/Spania, citată anterior.
(
18
)	Aceasta a fost situaţia în Hotărârile citate anterior Comisia/Germania (punctul 8), Franţa/Comisia (punctele 4, 5 și 31), Grecia/Consiliul (punctul 11) și Grecia/Comisia (punctul 97). Trebuie remarcat că, în cauza Italia/Consiliul și Comisia, citată anterior, Curtea a respins excepţia de nelegalitate ca inadmisibilă pentru motivul că nu exista nicio legătură între regulamentul a cărui nelegalitate a fost invocată și actul atacat; în cauza Comisia/Spania, citată anterior, Curtea a evitat dificultatea procedurală considerând (la punctul 6 din hotărâre) că mijlocul de apărare invocat de guvernul spaniol nu viza regulamentul în cauză ca atare, ci interpretarea regulamentului menţionat propusă de Comisie în cadrul acţiunii în constatarea neîndeplinirii obligaţiilor formulate de aceasta.
(
19
)	Trebuie remarcat totuși că în cauza Comisia/Germania, citată anterior, acestui aspect procedural nu i-a fost acordată o atenţie specială, în timp ce în cauza Grecia/Comisia, citată anterior, avocatul general Tizzano a propus, la punctul 114 din concluziile prezentate, respingerea, cu titlu principal, a excepţiei de nelegalitate ca fiind inadmisibilă pentru motivul că guvernul elen nu atacase regulamentul în cauză în termenul prevăzut la articolul 230 CE.
(
20
)	Hotărârea din 10 iulie 2003, Comisia/BCE (C-11/00, Rec., p. I-7147).
(
21
)	Punctele 100 și 190 din Concluziile prezentate în cauza Comisia/BCE, citată anterior.
(
22
)	A se vedea Hotărârea Simmenthal/Comisia, citată anterior (punctul 39). A se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului Martinez și alţii/Parlamentul European, citată anterior (punctul 133), și Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2003, Alessandrini și alţii/Comisia (T-93/00 și T-46/01, Rec., p. II-1635, punctul 76) (sublinierea noastră).
(
23
)	Hotărârea din 15 februarie 2001, Nachi Europe (C-239/99, Rec., p. I-1197, punctele 37 și 38).
(
24
)	Punctul 37 in fine din hotărâre.
(
25
)	Hotărârea citată anterior (punctul 39).
(
26
)	JO L 136, p. 1, Ediţie specială, 01/vol. 2, p. 129.
(
27
)	A se vedea punctele 74 și, respectiv, 75 din hotărâre.
(
28
)	Punctul 76 din hotărâre (sublinierea noastră).
(
29
)	Punctul 77 din hotărâre.
(
30
)	Sublinierea noastră.
(
31
)	A se vedea în acest sens concluziile avocatului general Darmon, citate anterior (punctul 25).
(
32
)	A se vedea în special punctele 52-54 din cererea introductivă.
(
33
)	A se vedea în special punctele 70-72 din memoriul în intervenţie al guvernului Regatului Unit.
(
34
)	Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior (punctul 38).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 12 mai 1998, Comisia/Consiliul, citată anterior (punctul 16), și Hotărârea din 13 septembrie 2005, Comisia/Consiliul, citată anterior (punctul 39).
(
36
)	Această decizie-cadru a fost publicată în JO L 29, p. 55.
(
37
)	Hotărâre citată anterior (punctul 51) (sublinierea noastră). Curtea a aplicat, prin urmare, astfel cum indica punctul 45 din această hotărâre, jurisprudenţa sa constantă privind alegerea temeiului juridic al unui act comunitar, potrivit căreia această alegere „trebuie să fie fondată pe elemente obiective care pot fi supuse controlului jurisdicţional, între care se înscriu finalitatea și conţinutul actului”.
(
38
)	Idem (punctul 53) (sublinierea noastră).
(
39
)	Amintim, în orice scop util, că articolul I-12 din Tratatul de instituire a unei Constituţii pentru Europa [JO (2004) C 310, p. 1] distinge între trei „categorii” de competenţe ale Uniunii (contopită cu Comunitatea), și anume competenţa exclusivă, competenţa partajată cu statele membre într-un domeniu determinat, acestea din urmă exercitându-și competenţa „în măsura în care Uniunea nu și-a exercitat competenţa sau a hotărât să înceteze să și-o mai exercite” și, respectiv, competenţa (necalificată) în anumite domenii „de a întreprinde acţiuni de sprijinire, coordonare sau completare a acţiunii statelor membre, fără a înlocui însă prin aceasta competenţa lor în aceste domenii”.
(
40
)	Potrivit jurisprudenţei Curţii, alegerea temeiului juridic al unui act nu poate depinde numai de convingerea unei instituţii cu privire la scopul urmărit, ci, astfel cum a fost deja precizat la nota de subsol 37 de mai sus, trebuie să fie fondată pe elemente obiective care pot fi supuse controlului jurisdicţional: a se vedea în special Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul (45/86, Rec., p. 1493, punctul 11), și Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul (C-300/89, Rec., p. I-2867, punctul 10).
(
41
)	Hotărârea din 2 martie 1994, Parlamentul European/Consiliul (C-316/91, Rec., p. I-625, punctul 26).
(
42
)	Hotărârea din 3 decembrie 1996, Portugalia/Consiliul (C-268/94, Rec., p. I-6177, punctul 36). Curtea a precizat că totuși Comunitatea dispune de o competenţă specifică de a încheia acorduri cu statele terţe în domeniul cooperării pentru dezvoltare.
(
43
)	Idem.
(
44
)	Punctul 42 din concluziile prezentate la 10 noiembrie 1993.
(
45
)	A se vedea în special punctele 44 și 50 din concluziile citate anterior.
(
46
)	Hotărârea din 30 iunie 1993, Parlamentul European/Consiliul și Comisia (C-181/91 și C-248/91, Rec., p. I-3685, punctul 16) (sublinierea noastră).
(
47
)	Desigur, existenţa unor competenţe paralele în materie de cooperare pentru dezvoltare nu înseamnă că statele membre se sustrag, prin exercitarea propriilor competenţe, obligaţiei de cooperare loială, astfel cum rezultă aceasta din articolul 10 CE. Această obligaţie este, de altfel, confirmată de necesitatea, prevăzută la articolul 180 alineatul (1) CE, de coordonare a politicilor comunitare și naţionale de cooperare pentru dezvoltare. Astfel, un stat membru nu ar putea, de exemplu, în cadrul politicii sale bilaterale, să menţină sau să reînnoiască un program de ajutoare pentru dezvoltare în beneficiul unui stat terţ faţă de care Comunitatea a decis să suspende propriile contribuţii, în principal pentru motivul încălcării grave a drepturilor omului în statul terţ respectiv.
(
48
)	JO 1994, L 223, p. 35, Ediţie specială, 11/vol. 9, p. 290.
(
49
)	Hotărâre citată anterior (punctul 47).
(
50
)	A se vedea în acest sens punctul 58 din Concluziile avocatului general Mazák prezentate la 28 iunie 2007 (cauza Comisia/Consiliul, C-440/05, Rep., p. I-9097).
(
51
)	Cu excepţia competenţei exclusive a Comunităţii și a situaţiei în care Comunitatea și-a exercitat competenţa într-un domeniu în care competenţa sa este partajată în mod simultan cu cea a statelor membre.
(
52
)	Într-adevăr, potrivit articolului 23 alineatul (2) UE, Consiliul hotărăște cu majoritate calificată, printre altele, în cazul în care adoptă orice decizie care pune în aplicare o acţiune comună sau o poziţie comună.
(
53
)	A se vedea, deopotrivă în acest sens, punctul 53 din concluziile avocatului general Mazák, citate anterior.
(
54
)	Astfel, deși, după cum prevede acest articol, nicio dispoziţie din Tratatul UE nu aduce atingere Tratatului CE, acest lucru se întâmplă numai „sub rezerva dispoziţiilor de modificare a Tratatului de instituire a Comunităţii Economice Europene în vederea constituirii Comunităţii Europene”.
(
55
)	A se vedea Hotărârile Tribunalului din 21 septembrie 2005, Yusuf și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (T-306/01, Rec., p. II-3533, punctul 160) și Kadi/Consiliul și Comisia (T-315/01, Rec., p. II-3649, punctul 124). De remarcat că fiecare dintre aceste hotărâri a făcut obiectul unui recurs. Aceste recursuri au fost soluţionate prin Hotărârea Curţii din 3 septembrie 2008, Yassin Abdullah Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (C-402/05 P și C-415/05 P, nepublicată încă în Repertoriu).
(
56
)	Sublinierea noastră.
(
57
)	JO L 327, p. 1, Ediţie specială, 11/vol. 50, p. 215.
(
58
)	A se vedea punctele 38 și 40 din cererea introductivă.
(
59
)	A se vedea punctul 16, precum și punctele 9, 11, 12 și 19 din observaţiile Comisiei cu privire la memoriile în intervenţie.
(
60
)	A se vedea punctele 52, 60 și 63 din cererea introductivă.
(
61
)	A se vedea în special Regulamentul (CEE) nr. 3906/89 al Consiliului din 18 decembrie 1989 privind ajutorul economic în favoarea Republicii Ungare și a Republicii Populare Polone (JO L 375, p. 11), Regulamentul (CE) nr. 2666/2000 al Consiliului din 5 decembre 2000 privind ajutorul acordat Albaniei, Bosniei și Herţegovinei, Croaţiei, Republicii Federale Iugoslavia și Fostei Republici Iugoslave a Macedoniei și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1628/96, precum și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3906/89 și (CEE) nr. 1360/90 și a Deciziilor 97/256/CE și 1999/311/CE (JO L 306, p. 1), precum și Regulamentul (CE) nr. 382/2001 al Consiliului din 26 februarie 2001 privind punerea în aplicare a proiectelor de promovare a cooperării și a relaţiilor comerciale între Uniunea Europeană și ţările industrializate din America de Nord, Extremul Orient și Australasia și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1035/1999 (JO L 57, p. 10). Potrivit jurisprudenţei, recurgerea la articolul 308 CE ca temei juridic al unui act nu este justificată decât atunci când nicio altă dispoziţie din Tratatul CE nu conferă instituţiilor comunitare competenţa necesară pentru a adopta acest act: a se vedea în special Hotărârea Portugalia/Consiliul, citată anterior (punctul 21 și jurisprudenţa citată).
(
62
)	A se vedea în special punctul 20 din cererea introductivă.
(
63
)	Banca Mondială utilizează în mod obișnuit expresia „ţări în curs de dezvoltare” pentru a se referi la ţările cu venituri scăzute și cu venituri medii calculate pe baza venitului naţional brut pe cap de locuitor. Comitetul de ajutor pentru dezvoltare al OCDE se ghidează, începând cu 2005, după aceleași criterii, care au fost preluate în Regulamentul (CE) nr. 1905/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 de stabilire a unui instrument de finanţare a cooperării pentru dezvoltare (JO L 378, p. 41, Ediţie specială, 11/vol. 51, p. 232), a cărui anexă II vizează ţările în curs de dezvoltare, astfel cum sunt menţionate în lista Comitetului de ajutor pentru dezvoltare al OCDE, și care cuprinde, între altele, statele membre ale ECOWAS. Trebuie observat de asemenea că în cadrul Conferinţei Naţiunilor Unite pentru Comerţ și Dezvoltare (UNCTAD) se întocmește, începând cu anii '70, o listă actualizată o dată la trei ani, a ţărilor cel mai puţin dezvoltate. Ultima listă s-a întemeiat pe trei criterii, și anume venitul naţional brut pe cap de locuitor, capitalul uman pe baza unui „human assets index” și vulnerabilitatea economică. În 2006, 12 dintre cele 15 state membre ale ECOWAS se aflau pe lista UNCTAD a ţărilor cel mai puţin dezvoltate, cu excepţia Côte d’Ivoire, a Liberiei și a Nigeriei: a se vedea http://www.unctad.org/Templates/Page.asp?intItemID=3641&lang=2
(
64
)	COM (2000) 212 final, p. 5. A se vedea de asemenea articolul 30 și anexa II la Regulamentul nr. 1905/2006, citat anterior.
(
65
)	Subliniem, în plus, că cele opt obiective de dezvoltare ale mileniului adoptate în 2000 sub egida Organizaţiei Naţiunilor Unite, pe care statele membre și Comunitatea depun eforturi să le îndeplinească, se axează, în principal, pe asigurarea nevoilor elementare vitale ale populaţiei, pe combaterea sărăciei și pe dezvoltarea socioeconomică, și anume reducerea sărăciei extreme și a foametei, asigurarea educaţiei primare pentru toţi, promovarea egalităţii de sex și a emancipării femeilor, reducerea mortalităţii infantile, îmbunătăţirea sănătăţii materne, combaterea SIDA, a malariei și a altor boli, asigurarea unui mediu durabil și instituirea unui parteneriat mondial pentru dezvoltare: a se vedea în acest sens recenta Declaraţie comună a Consiliului și a reprezentanţilor guvernelor statelor membre reuniţi în cadrul Consiliului, al Parlamentului European și al Comisiei privind politica de dezvoltare a Uniunii Europene, intitulată „Consensul european pentru dezvoltare” (JO 2006, C 46, p. 1).
(
66
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Tribunalului citate anterior Yusuf și Al Barakaaf International Foundation/Consiliul și Comisia (punctele 152-155) și Kadi/Consiliul și Comisia (punctele 116-119).
(
67
)	Hotărârea citată anterior (punctul 37).
(
68
)	Idem (punctul 39).
(
69
)	Ibidem (punctele 60, 61 și 63).
(
70
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 23 iulie 2001 (JO L 234, p. 1). Începând cu 1 ianuarie 2007, acest regulament a fost abrogat și a fost înlocuit cu Regulamentul nr. 1717/2006, citat anterior.
(
71
)	A se vedea, între altele, punctul 37 din Declaraţia privind „Consensul european pentru dezvoltare”, citată anterior.
(
72
)	Înainte de a i se fi atribuit în mod formal Comunităţii o competenţă proprie în materie de dezvoltare, Curtea s-a pronunţat, cu privire la aplicarea sistemului de preferinţe tarifare generalizate unor produse determinate originare din ţările în curs de dezvoltare, în sensul că, deși acest sistem reprezintă expresia unei noi concepţii privind relaţiile comerciale, care acordă o importanţă deosebită obiectivelor de dezvoltare, „legătura cu problemele privind dezvoltarea” nu face ca un act să iasă de sub incidenţa domeniului politicii comerciale comune: a se vedea Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul (45/86, Rec., p. 1493, punctele 18 și 20).
(
73
)	Hotărârea citată anterior (punctul 47).
(
74
)	Idem (punctul 51) (sublinierea noastră).
(
75
)	Potrivit criteriului stabilit de jurisprudenţa Curţii: a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Comisia/Parlamentul European și Consiliul (C-178/03, Rec., p. I-107, punctele 42 și 43, precum și jurisprudenţa citată).
(
76
)	Trebuie arătat că, în cadrul Tratatului CE, recurgerea la un dublu temei juridic este excepţională și este exclusă atunci când, în pofida caracterului indivizibil al obiectivelor urmărite de actul în cauză, procedurile prevăzute în cazul celor două temeiuri juridice sunt incompatibile și/sau atunci când cumulul de temeiuri juridice este de natură să aducă atingere drepturilor Parlamentului European: a se vedea Hotărârea Comisia/Parlamentul European și Consiliul, citată anterior (punctul 57 și jurisprudenţa citată). Într-o cauză privind repartizarea competenţelor între al doilea și primul pilon al Uniunii Europene, cumulul celor două temeiuri juridice ar fi de asemenea imposibil din perspectiva diferitelor cerinţe de procedură prevăzute în cadrul titlului V din Tratatul UE și în cadrul titlului XX din Tratatul CE. Astfel, în timp ce o acţiune comună care urmărește un obiectiv din cadrul PESC este, în principiu, adoptată exclusiv de Consiliu hotărând în unanimitate [sub rezerva dispoziţiilor articolului 23 alineatul (2) UE], în schimb, în domeniul cooperării pentru dezvoltare, articolul 179 alineatul (1) CE prevede că „măsurile necesare urmăririi obiectivelor prevăzute la articolul 177 [CE]” sunt adoptate de Consiliu hotărând în conformitate cu procedura numită „de codecizie”. Tot astfel, este îndoielnic că procedurile desfășurate în vederea adoptării de decizii prin care se acordă sprijin financiar și/sau tehnic și care se întemeiază pe acte cu caracter general în cadrul unuia dintre piloni pot fi conciliate, întrucât, în cadrul titlului V din Tratatul UE, competenţa de a adopta astfel de decizii revine Consiliului, în timp ce, în cadrul cooperării pentru dezvoltare, sarcina de a adopta măsuri de asistenţă financiară și/sau tehnică revine Comisiei.
(
77
)	A se vedea în acest sens analiza de la punctele 1-8 din Strategia Uniunii Europene de combatere a acumulării ilicite și a traficului ilicit de arme ușoare și arme de calibru mic și de muniţie aferentă, adoptată de Consiliul European reunit la 15 și 16 decembrie 2005 (Documentul nr. 5319/06 PESC 31). Potrivit acestui document, peste 600 de milioane de arme ușoare s-ar afla în circulaţie la nivel mondial și, din 49 de conflicte armate majore din anii '90, 47 dintre acestea au fost purtate cu arme ușoare și arme de calibru mic ca arme principale. Potrivit unui studiu datând din luna mai 2004, între 8 și 10 milioane de arme ușoare ar circula în mod ilicit în Africa de Vest (a se vedea Bah, A., Mise en œuvre du moratoire de la CEDEAO sur les armes légères et de petit calibre dans la Sierra Leone d’après-guerre, document de lucru al grupului de lucru cu privire la armele ușoare, Comitetul coordonator canadian pentru consolidarea păcii, Ploughshares, Ontario, 2004, p. 3. Acest document este disponibil la următoarea adresă internet: www.ploughshares.ca/libraries/WorkingPapers/wp041fr.pdf
(
78
)	Textul acestui program este disponibil la următoarea adresă internet: http://grip.org/bdg/g1599.html
(
79
)	Programul din 1997 menţionează, printre altele, Rezoluţia 51/45 F privind „măsurile de încetare a transferului și a utilizării ilicite de arme convenţionale”, Rezoluţia 51/45 L privind „asistenţ[a] acordată statelor în vederea stopării circulaţiei ilicite a armelor mici și în vederea colectării acestora” și Rezoluţia 51/45 N privind „consolidarea păcii prin măsuri concrete de dezarmare”, toate cele trei rezoluţii fiind adoptate cu ocazia celei de a 79-a Adunări plenare din 10 decembrie 1996. În această din urmă rezoluţie, Adunarea Generală a Organizaţiei Naţiunilor Unite se declară „convinsă că o abordare globală și integrată în privinţa anumitor măsuri concrete de dezarmare, în special controlul armelor de calibru mic și al armelor ușoare, reprezintă adesea o condiţie necesară pentru menţinerea și consolidarea păcii și securităţii și constituie, astfel, fundamentul oricărui proces eficient de creștere și de dezvoltare economică și socială”.
(
80
)	Punctul 1 din Programul din 1997.
(
81
)	Punctele 2 și 3 din Programul din 1997.
(
82
)	Decizia 1999/730/PESC a Consiliului din 15 noiembrie 1999 de punere în aplicare a Acţiunii comune 1999/34/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic în Cambodgia (JO L 294, p. 5), Decizia 1999/845/PESC a Consiliului din 17 decembrie 1999 de punere în aplicare a Acţiunii comune 1999/34/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic în Mozambic (JO L 326, p. 73), Decizia 2000/803/PESC a Consiliului din 14 decembrie 2000 de punere în aplicare a Acţiunii comune 1999/34/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic în Oseţia de Sud (JO L 326, p. 1), Decizia 2001/200/PESC a Consiliului din 12 martie 2001 de punere în aplicare a Acţiunii comune 1999/34/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic în America Latină și în Caraibe (JO L 72, p. 1) și Decizia 2001/850/PESC a Consiliului din 29 noiembrie 2001 de punere în aplicare a Acţiunii comune 1999/34/PESC în vederea contribuţiei Uniunii Europene la combaterea acumulării și proliferării cu caracter destabilizator a armelor ușoare și a armelor de calibru mic în Albania (JO L 318, p. 1).
(
83
)	Precum Decizia 1999/845/PESC, prin care Uniunea Europeană a acordat o contribuţie sub forma unui ajutor financiar pentru localizarea, colectarea și distrugerea armelor în Mozambic prin operaţiuni transfrontaliere întreprinse concomitent de poliţia sud-africană și de poliţia mozambicană (operaţiunea Rachel), Decizia 2000/803/PESC, prin care a fost acordat un ajutor, sub forma unor echipamente, forţelor de poliţie locale din Oseţia de Sud responsabile cu controlul, colectarea și distrugerea armelor ușoare și a armelor de calibru mic în această regiune și, într-o măsură mai mică, precum Decizia 1999/730/PESC, prin care se acordă o contribuţie financiară și o asistenţă tehnică guvernului cambodgian, în special în vederea elaborării unor acte cu putere de lege și a unor norme administrative adecvate privind posesia, deţinerea, folosirea, vânzarea și transferul de arme și muniţii, a elaborării unor proceduri pentru predarea voluntară a armelor de calibru mic și pentru identificarea și distrugerea excedentului de arme de calibru mic, precum și în vederea sprijinirii programelor societăţii civile de sensibilizare a publicului în ceea ce privește problemele legate de armele ușoare și armele de calibru mic și Decizia 2001/850/PESC, prin care se acordă o susţinere financiară programului de control al armelor ușoare și al armelor de calibru mic în Albania, instituit sub egida Programului Naţiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD), și care contribuie în special la promovarea colectării armelor în acest stat. Prin Decizia 2001/200/PESC, Uniunea Europeană a acordat o contribuţie financiară proiectelor Centrului regional al Naţiunilor Unite pentru pace, dezarmare și dezvoltare în America Latină și în Caraibe, situat la Lima, destinate formării serviciilor vamale și de poliţie locală.
(
84
)	Punctul 1 din rezoluţie. Textul rezoluţiei este disponibil pe situl: http://grip.org/bdg/g1786.html
(
85
)	Punctul 7 din rezoluţie (sublinierea noastră).
(
86
)	Punctul 9 din rezoluţie.
(
87
)	Trebuie observat că un astfel de argument, chiar dacă a fost prezentat numai în ședinţă și se referă la un act comunitar ulterior formulării cererii introductive, ar trebui declarat admisibil, deoarece urmărește contestarea competenţei Comunităţii de a adopta măsuri în domeniul combaterii proliferării armelor ușoare și a armelor de calibru mic, aspect de ordine publică și care, în consecinţă, poate fi invocat din oficiu de instanţa comunitară.
(
88
)	Documentul nr. 14010/06, CODEC 1113, PESC 966 din 27 octombrie 2006, p. 1.
(
89
)	Sublinierea noastră. De reţinut că expresia „arme de calibru mic” utilizată în dispozitivul acţiunii comune în litigiu include „armele ușoare” (a se vedea punctul 9 de mai sus).
(
90
)	A se vedea punctul 59 de mai sus.
(
91
)	Al doilea considerent al Declaraţiei moratorii privind transferurile și fabricarea armelor ușoare în Africa de Vest, citată anterior.
(
92
)	Astfel cum amintesc, de altfel, punctele I și III din Strategia Uniunii Europene de combatere a acumulării ilicite și a traficului ilicit de arme ușoare și de muniţie aferentă, cu referire la Strategia europeană pentru securitate, adoptată de Consiliul European în luna decembrie 2003.
(
93
)	A se vedea, în special, deciziile menţionate la nota de subsol 83 de mai sus.
(
94
)	A se vedea în acest sens punctul 63 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate la 22 mai 2007 (cauza Parlamentul European/Comisia, C-403/05, Rep., p. I-9045).
(
95
)	A se vedea de asemenea punctul 159 de mai sus.
(
96
)	Anexa IV la cererea introductivă. Actele pregătitoare și modalităţile de adoptare a strategiilor de cooperare și a programelor indicative sunt prevăzute în anexa IV la Acordul de la Cotonou. Potrivit articolului 10 alineatul (2) din această anexă, programele indicative regionale se adoptă de comun acord de către Comunitate și statele ACP în cauză.
(
97
)	Secţiunea 2.3, p. 19 din document.
(
98
)	Secţiunea 6.4.1, p. 40 din document.
(
99
)	Sublinierea noastră.
(
100
)	Sublinierea noastră.
(
101
)	Sublinierea noastră.