62024CJ0471
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
12 februarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13/CEE – Contract de credit – Contract de împrumut ipotecar cu rată variabilă – Clauză contractuală care prevede stabilirea ratei dobânzii pe baza unui indice de referință în sensul Regulamentului (UE) 2016/1011 – Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 – Clauză contractuală care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii – Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 – Noțiunea de «definire a obiectului [principal al] contractului» – Cerința de transparență – Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 – Caracter abuziv”
În cauza C‑471/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa, Polonia), prin decizia din 31 mai 2024, primită de Curte la 3 iulie 2024, în procedura
J.J.
împotriva
PKO BP S.A.,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei (raportoare) și domnii S. Rodin, N. Piçarra și N. Fenger, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 iunie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru J.J., de S. Frejowski, radca prawny, D. Rosa și A. Twardygrosz, adwokaci;
–
pentru PKO BP S.A., de A. Cudna‑Wagner, radca prawny, P. Haiduk, B. Miąskiewicz și M. Romanowski, adwokaci;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, E. Buczkowska și M. Kozak, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul ceh, de M. Smolek și J. Vláčil, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul portughez, de P. Barros da Costa, A. Cunha, C. Freire, A. Morais și A. Rodrigues, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de M. Brauhoff și P. Kienapfel, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 11 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2), a articolului 2, a articolului 3 alineatele (1) și (2), a articolului 4 alineatul (2) și a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între J.J., un consumator, pe de o parte, și PKO BP S.A. (denumită în continuare „PKO”), o bancă cu sediul în Polonia, pe de altă parte, în legătură cu inopozabilitatea sau nulitatea clauzei dintr‑un contract de împrumut ipotecar referitoare la stabilirea ratei variabile a dobânzii, precum și cu rambursarea unei părți din sumele plătite de acest consumator băncii respective în executarea contractului.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 93/13
3
Al treisprezecelea și al șaisprezecelea considerent ale Directivei 93/13 au următorul cuprins:
„întrucât se consideră că actele cu putere de lege sau normele administrative ale statelor membre, care determină direct sau indirect clauzele contractelor încheiate cu consumatorii, nu conțin clauze abuzive; întrucât, în consecință, nu este necesar ca prezenta directivă să se aplice clauzelor care reflectă actele cu putere de lege sau normele administrative obligatorii și principiile sau dispozițiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea [Europeană] sunt părți; întrucât, în această privință, formularea «acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii» din articolul 1 alineatul (2) se referă și la normele care, în conformitate cu legea, se aplică între părțile contractante, cu condiția să nu se fi instituit alte acorduri.
[…]
întrucât […] condiția de bună‑credință poate fi îndeplinită de vânzător sau furnizor [a se citi «profesionist»] atunci când acesta acționează în mod corect și echitabil față de cealaltă parte de ale cărei interese legitime trebuie să țină seama”.
4
Potrivit articolului 1 alineatul (2) din această directivă:
„Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii sau dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea sunt părți, în special în domeniul transportului.”
5
Articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.”
6
Articolul 4 alineatul (2) din aceeași directivă prevede:
„Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”
7
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 are următorul cuprins:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
Directiva 2008/48/CE
8
Potrivit articolului 3 litera (j) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66):
„În sensul prezentei directive se aplică următoarele definiții:
[…]
(j)
«rata dobânzii aferente creditului» înseamnă rata dobânzii exprimată ca procent fix sau variabil aplicat anual sumei trase din credit”.
Directiva 2014/17
9
Considerentul (7) al Directivei 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (UE) 2016/1011 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 (JO 2016, L 171, p. 1) (denumită în continuare „Directiva 2014/17”), are următorul cuprins:
„Pentru a crea o piață internă reală, cu un grad înalt și echivalent de protecție a intereselor consumatorilor, prezenta directivă stabilește dispoziții care fac obiectul unei armonizări maxime în ceea ce privește furnizarea informațiilor precontractuale cu ajutorul unei fișe europene de informații standardizate (FEIS) și în ceea ce privește calculul [dobânzii anuale efective (DAE)]. […]”
10
Articolul 2 din această directivă, intitulat „Nivelul de armonizare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă nu împiedică statele membre să mențină sau să introducă dispoziții mai stricte în scopul de a proteja consumatorii, cu condiția ca dispozițiile respective să fie coerente cu obligațiile acestora în temeiul dreptului Uniunii.
(2)   Fără a aduce atingere alineatului (1), statele membre nu mențin și nu introduc în legislația lor națională dispoziții diferite de cele prevăzute la articolul 14 alineatul (2) și în anexa II partea A în ceea ce privește informațiile precontractuale standardizate prin intermediul unei [FEIS] și la articolul 17 alineatele (1)-(5), (7) și (8) și în anexa I cu privire la un standard al Uniunii [Europene] comun, consecvent, pentru calcularea [DAE].”
11
Articolul 13 din directiva menționată, intitulat „Informații generale”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că creditorii sau, dacă este cazul, intermediarii de credite legați sau reprezentanții desemnați ai acestora pun în permanență la dispoziție informații generale clare și ușor de înțeles legate de contractele de credit, pe hârtie ori pe un alt suport durabil sau în formă electronică. […]
Aceste informații generale includ cel puțin următoarele:
[…]
(ea)
în cazul în care sunt disponibile contracte care se raportează la un indice de referință astfel cum se definește la articolul 3 alineatul (1) punctul 3 din Regulamentul (UE) 2016/1011 […], denumirile indicilor de referință și [ale] administratori[lor] acestora, precum și potențialele implicații asupra consumatorului;
[…]”
12
Articolul 14 din aceeași directivă, intitulat „Informații precontractuale”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că creditorul și, dacă este cazul, intermediarul de credite sau reprezentantul desemnat îi oferă consumatorului informațiile personalizate de care acesta are nevoie pentru a compara produsele de credit disponibile pe piață, a evalua implicațiile lor și a decide în cunoștință de cauză dacă să încheie sau nu un contract de credit […].
[…]
(2)   Informațiile personalizate menționate la alineatul (1) se furnizează, pe hârtie sau pe alt suport durabil, prin intermediul FEIS, care figurează în anexa II.”
13
Articolul 17 din Directiva 2014/17, intitulat „Calcularea DAE”, prevede la alineatul (6):
„În cazul contractelor de credit care permit variații ale ratei dobânzii, statele membre se asigură că consumatorul este informat cu privire la posibilul impact al variațiilor asupra sumelor de plată și asupra DAE, cel puțin prin intermediul FEIS. Acest lucru se realizează prin furnizarea către consumator a unei DAE suplimentare care ilustrează eventualele riscuri aferente unei creșteri semnificative a ratei dobânzii. În cazul în care rata dobânzii nu este plafonată, această informație este însoțită de un avertisment care evidențiază faptul că costul total al creditului consumatorului, arătat de DAE, se poate schimba. […]”
14
Anexa II la această directivă este intitulată „Fișa europeană de informații standardizate (FEIS)”. Partea A din aceasta cuprinde următoarele indicații:
„Textul din acest model se reproduce exact în FEIS. Indicațiile dintre parantezele pătrate se înlocuiesc cu informațiile corespunzătoare. […]
[…]
Informațiile de mai jos se furnizează într‑un singur document. […]
Model de FEIS
[…]
4. Rata dobânzii și alte costuri
[DAE] reprezintă costul total al împrumutului exprimat în procentaj anual. DAE este indicată pentru a vă ajuta să comparați diferite oferte.
[…]
(După caz) Această DAE este calculată utilizând ipotezele privind rata dobânzii.
(După caz) Întrucât [o parte din] împrumutul dumneavoastră este un împrumut cu rată variabilă a dobânzii, DAE reală ar putea diferi de această DAE în cazul în care rata dobânzii dumneavoastră se modifică. De exemplu, dacă rata dobânzii ar crește la [scenariul descris în partea B], DAE ar putea crește la [a se introduce DAE ilustrativă corespunzătoare scenariului respectiv].
[…]
6. Suma fiecărei rate
[…]
(După caz) Rata dobânzii aferente [unei părți a] acestui împrumut se poate modifica. Aceasta înseamnă că valoarea ratelor dumneavoastră ar putea crește sau scădea. De exemplu, dacă rata dobânzii ar crește la [scenariul descris în partea B], plățile dumneavoastră ar putea crește la [a se introduce suma ratei corespunzătoare scenariului respectiv].
[…]”
15
Partea B din anexa II la directiva menționată este intitulată „Instrucțiuni pentru completarea FEIS”. Secțiunea 3 punctul 6 și secțiunea 4 punctul 2 din această parte au următorul cuprins:
„Secțiunea 3. «Principalele caracteristici ale împrumutului»
[…]
6.
Prezenta secțiune explică de asemenea dacă rata dobânzii este fixă sau variabilă și, după caz, precizează perioadele în care aceasta rămâne fixă, frecvența revizuirilor ulterioare și eventualele limite în ceea ce privește variabilitatea ratei dobânzii, de exemplu plafoane sau praguri.
Se explică formula utilizată pentru revizuirea ratei dobânzii și diferitele componente ale acesteia (de exemplu, rata de referință, marja ratei dobânzii). Creditorul indică de asemenea, de exemplu prin intermediul unei adrese web, unde sunt disponibile informații suplimentare privind indicii sau ratele utilizate în formulă, de exemplu Euribor sau rata de referință a băncii centrale.
[…]
Secțiunea 4. «Rata dobânzii și alte costuri»
[…]
2.
Rata dobânzii se menționează ca valoare procentuală. În cazul în care rata dobânzii este variabilă și se bazează pe o rată de referință, creditorul poate indica rata dobânzii prin precizarea unei rate de referință și a unei valori procentuale a marjei creditorului. Cu toate acestea, creditorul indică valoarea ratei de referință care este valabilă în ziua emiterii FEIS.
În cazul în care rata dobânzii este variabilă, informațiile includ de asemenea: (a) ipotezele utilizate pentru calcularea DAE; (b) în cazul în care este relevant, plafoanele și pragurile aplicabile; și (c) un avertisment cu privire la faptul că variabilitatea ar putea afecta nivelul real al DAE. Pentru a atrage atenția consumatorului, mărimea caracterelor utilizate pentru avertizare este mai mare și iese în evidență din corpul principal al FEIS. Avertismentul se însoțește de un exemplu ilustrativ al DAE. […] În cazul în care nu există un plafon, exemplul ilustrează DAE la cea mai ridicată rată a dobânzii din ultimii cel puțin 20 de ani sau, în cazul în care datele utilizate pentru calcularea ratei dobânzii sunt disponibile pentru o perioadă mai scurtă de 20 de ani, din cea mai lungă perioadă pentru care sunt disponibile datele respective, pe baza valorii maxime a oricărei rate de referință externe utilizate în calcularea ratei dobânzii, după caz […].”
Regulamentul 2016/1011
16
Regulamentul 2016/1011 cuprinde, printre altele, următoarele considerente:
„(1)
Stabilirea prețului multor instrumente financiare și contracte financiare depinde de exactitatea și integritatea indicilor de referință. Cazurile grave de manipulare a indicilor de referință ai ratei dobânzii, cum ar fi [London Interbank Offered Rate (LIBOR)] și [Euro Interbank Offered Rate (EURIBOR)], precum și acuzațiile de manipulare a indicilor de referință pentru energie, petrol și cursul de schimb demonstrează că indicii de referință pot face obiectul conflictelor de interese. Utilizarea de puteri discreționare și regimuri de slabă guvernanță măresc vulnerabilitatea la manipulare. Lipsa exactității sau a integrității indicilor de referință sau îndoielile cu privire la aceștia pot submina încrederea în piață, pot cauza pierderi pentru consumatori și investitori și pot denatura economia reală. Prin urmare, este necesar să se asigure exactitatea, soliditatea și integritatea indicilor de referință și a procesului de stabilire a acestora.
[…]
(5)
Normele Uniunii în materie de protecție a consumatorilor nu abordează situația punctuală a adecvării informațiilor privind indicii de referință în cazul contractelor financiare. Ca urmare a reclamațiilor consumatorilor și a litigiilor referitoare la utilizarea indicilor de referință în mai multe state membre, este probabil că vor fi adoptate la nivel național măsuri divergente, inspirate de preocupările legitime de protecție a consumatorilor, care ar putea duce la fragmentarea pieței interne din cauza condițiilor de concurență diferite, corespunzătoare diferitelor niveluri de protecție a consumatorilor.
(6)
Prin urmare, pentru a asigura funcționarea adecvată a pieței interne și pentru a îmbunătăți condițiile de funcționare a acesteia, în special cu privire la piețele financiare, precum și pentru a asigura un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și a investitorilor, este necesar să se stabilească un cadru de reglementare comun pentru indicii de referință la nivelul Uniunii.
[…]
(8)
Domeniul de aplicare al prezentului regulament ar trebui să fie suficient de extins pentru a crea un cadru de reglementare preventiv. Furnizarea de indici de referință presupune exercitarea de puteri discreționare în stabilirea lor și este în mod inerent supusă anumitor tipuri de conflicte de interese, ceea ce presupune existența unor oportunități și stimulente în a manipula acești indici de referință. Acești factori de risc sunt comuni tuturor indicilor de referință și ar trebui să respecte cerințe adecvate în materie de guvernanță și de control. Cu toate acestea, gradul de risc este variabil și, prin urmare, abordarea adoptată ar trebui să fie adaptată la circumstanțele specifice. Întrucât vulnerabilitatea și importanța unui indice de referință variază în timp, reducerea domeniului de aplicare la indicii care sunt în prezent importanți sau vulnerabili nu ar aborda riscurile pe care orice indice de referință le poate prezenta în viitor. În special, indicii de referință care în prezent nu sunt încă utilizați pe scară largă ar putea să aibă o sferă de utilizare mai largă în viitor, astfel încât, în privința acestora, chiar și o manipulare minoră poate avea un impact semnificativ.
[…]
(17)
Un indice se calculează utilizând o formulă sau orice altă metodă care se bazează pe valori subiacente. Există o putere discreționară în elaborarea formulei respective, în efectuarea calculului sau în stabilirea datelor de intrare, care creează riscul de manipulare. Prin urmare, toți indicii de referință care au în comun această caracteristică discreționară ar trebui să fie incluși în domeniul de aplicare al prezentului regulament.
[…]
(22)
Manipularea sau lipsa de fiabilitate a indicilor de referință pot aduce prejudicii investitorilor și consumatorilor. Prin urmare, prezentul regulament ar trebui să stabilească un cadru pentru ținerea evidențelor de către administratori și contribuitori, precum și să asigure transparența cu privire la scopul unui indice de referință și la metodologia care facilitează o soluționare mai eficientă și mai echitabilă a pretențiilor formulate în conformitate cu dreptul intern sau al Uniunii.
[…]
(26)
Orice putere discreționară care poate fi exercitată în furnizarea de date de intrare creează oportunități de manipulare a indicilor de referință. În cazul în care datele de intrare sunt date bazate pe tranzacții, puterea discreționară exercitată este mai scăzută, prin urmare posibilitatea de a manipula datele este redusă. De regulă, administratorii de indici de referință ar trebui să folosească, prin urmare, date de intrare bazate pe tranzacții reale, atunci când este posibil, însă, în cazurile în care datele de tranzacție sunt insuficiente sau necorespunzătoare pentru a asigura integritatea și exactitatea indicelui de referință, pot fi utilizate și alte date.
[…]
(71)
Consumatorii pot încheia contracte financiare, în special credite ipotecare și contracte de credit de consum care se raportează la un indice de referință, dar, având în vedere raportul inegal de forțe și utilizarea unor clauze standard, aceștia au o libertate de alegere limitată în ceea ce privește indicele de referință utilizat. Prin urmare, este necesar să se asigure cel puțin faptul că la dispoziția creditorilor sau a intermediarilor de credite pentru consumatori se pun informații corespunzătoare. În acest scop, Directivele 2008/48/CE și 2014/17/UE ar trebui, prin urmare, modificate în consecință.
[…]”
17
Potrivit articolului 1 din acest regulament:
„Prezentul regulament introduce un cadru comun care să asigure precizia și integritatea indicilor utilizați ca indici de referință pentru instrumentele financiare și contractele financiare sau să măsoare performanța fondurilor de investiții din Uniune. Prin urmare, prezentul regulament contribuie la buna funcționare a pieței interne, asigurând, totodată, un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și a investitorilor.”
18
Articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
„Prezentul regulament se aplică furnizării indicilor de referință, contribuției cu date de intrare la indicii de referință și utilizării indicilor de referință pe teritoriul Uniunii.”
19
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din același regulament:
„În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
[…]
10.
«contribuitor supravegheat» înseamnă o entitate supravegheată care contribuie cu date de intrare către un administrator situat pe teritoriul Uniunii;
[…]
17.
«entitate supravegheată» înseamnă oricare dintre următoarele entități:
(a)
o instituție de credit astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (1) punctul 1 din Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului [din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 (JO 2013, L 176, p. 1)];
[…]
(i)
o instituție non‑bancară, astfel cum este definită la articolul 4 punctul 10 din Directiva 2014/17/UE, în scopul contractelor de credit, astfel cum sunt definite la articolul 4 punctul 3 din respectiva directivă;
[…]
22.
«indice de referință al ratei dobânzii» înseamnă un indice de referință care, în sensul punctului 1 litera (b) punctul (ii) din prezentul alineat, se stabilește pe baza ratei la care băncile pot acorda sau solicita împrumuturi altor bănci sau entități nebancare pe piața monetară;
[…]”
20
Titlul II din Regulamentul 2016/1011, denumit „Integritatea și fiabilitatea indicilor de referință”, cuprinde capitolul 1, la rândul său intitulat „Guvernanța și controlul de către administratori”, care cuprinde un ansamblu de dispoziții care reglementează activitatea administratorilor de indici de referință. Astfel, articolul 4 din acest regulament stabilește cerințele în materie de guvernanță și de conflicte de interese, articolul 5 din acesta le stabilește pe cele privind funcția de supraveghere a tuturor aspectelor legate de furnizarea indicilor de referință, articolul 6 din acesta le stabilește pe cele privind cadrul de control care garantează faptul că indicii de referință sunt furnizați și publicați sau puși la dispoziție în conformitate cu regulamentul menționat și articolul 7 alineatul (3) din acesta, pe cele referitoare la desemnarea unui auditor extern independent care să facă o evaluare privind respectarea de către administrator a metodologiei de elaborare a indicelui de referință și a dispozițiilor acestui regulament.
21
Făcând de asemenea parte din normele în materie de guvernanță și de control al administratorilor de indici de referință, articolul 9 din Regulamentul 2016/1011, intitulat „Mecanismul de tratare a reclamațiilor”, prevede:
„(1)   Administratorul deține și publică proceduri de primire, investigare și ținere a evidențelor privind plângerile formulate, inclusiv cu privire la procesul de stabilire a indicilor de referință al administratorului.
(2)   Un astfel de mecanism de tratare a reclamațiilor asigură faptul că:
(a)
administratorul pune la dispoziție o politică de tratare a reclamațiilor, prin care pot fi depuse reclamații cu privire la caracterul reprezentativ pentru valoarea de piață al stabilirii unui anumit indice de referință, la modificările propuse ale procesului de stabilire a unui indice de referință, la aplicarea metodologiei în cazul stabilirii unui anumit indice de referință și la alte decizii legate de procesul de stabilire a indicelui de referință;
[…]”
22
În titlul II din Regulamentul 2016/1011, capitolul 2, intitulat „Date de intrare, metodologie și semnalarea încălcărilor”, conține articolele 11-14 din acest regulament. Acest articol 11, intitulat „Date de intrare”, prevede:
„(1)   Furnizarea unui indice de referință este reglementată de următoarele cerințe referitoare la datele de intrare:
(a)
datele de intrare sunt suficiente pentru a reprezenta în mod exact și fiabil piața sau realitatea economică pe care indicele de referință este destinat să o măsoare. Datele de intrare sunt date de tranzacție, dacă sunt disponibile și concludente. Dacă datele de tranzacție disponibile nu sunt suficiente sau nu sunt concludente pentru a reprezenta în mod exact și fiabil piața sau realitatea economică pe care indicele de referință este destinat să o măsoare, pot fi folosite date de intrare care nu sunt date de tranzacție, inclusiv estimări de preț, cotații și cotații ferme sau alte valori;
(b)
datele de intrare menționate la litera (a) trebuie să poată fi verificate;
[…]
(d)
în cazul în care indicele de referință se bazează pe date de intrare de la contribuitori, administratorul obține, după caz, datele de intrare de la un grup sau un eșantion fiabil și reprezentativ de contribuitori, astfel încât să garanteze faptul că indicele de referință rezultat este fiabil și reprezentativ pentru piața sau realitatea economică pe care indicele de referință este destinat să o măsoare;
(e)
administratorul nu va folosi date de intrare de la un contribuitor dacă are informații că acest contribuitor nu aderă la codul de conduită menționat la articolul 15 sau dacă ei obțin date reprezentative disponibile în mod public.
(2)   Administratorul se asigură că controalele privind datele de intrare includ:
[…]
(b)
o procedură de evaluare a datelor de intrare ale contribuitorului și de interzicere a furnizării de date de intrare de către un contribuitor sau de aplicare a altor penalități pentru neconformitate împotriva contribuitorului, după caz, și
(c)
o procedură de validare a datelor de intrare, inclusiv în raport cu alți indicatori sau alte date, pentru a asigura integritatea și exactitatea acestora.
[…]”
23
Potrivit articolului 12 din Regulamentul 2016/1011, intitulat „Metodologia”:
„(1)   Pentru stabilirea indicelui de referință, administratorul utilizează o metodologie care:
(a)
este solidă și fiabilă;
(b)
cuprinde norme clare care identifică modul și momentul când pot fi exercitate puteri discreționare în stabilirea indicelui de referință respectiv;
(c)
este riguroasă, consecventă și poate fi validată, incluzând, dacă este cazul, testări ex‑post în raport cu datele de tranzacționare disponibile;
(d)
este rezilientă și garantează faptul că indicele de referință poate fi calculat în cea mai mare varietate de situații posibile, fără a‑i compromite integritatea;
(e)
poate fi urmărită și verificată.
[…]
(3)   Administratorul adoptă și publică dispoziții clare care identifică circumstanțele în care cantitatea sau calitatea datelor de intrare se situează sub standardele necesare pentru ca metodologia să permită stabilirea indicelui de referință în mod precis și fiabil și care descriu dacă și cum urmează a fi calculat indicele de referință în astfel de circumstanțe.”
24
Articolul 13 din acest regulament, intitulat „Transparența metodologiei”, prevede la alineatul (1) literele (a) și (b):
„Administratorul dezvoltă, exploatează și administrează în mod transparent datele privind indicele de referință și metodele aplicate. În acest scop, administratorul publică sau pune la dispoziție următoarele informații:
(a)
elementele‑cheie ale metodologiei pe care o utilizează administratorul pentru fiecare indice de referință furnizat și publicat și, dacă este cazul, pentru fiecare familie de indici de referință furnizați și publicați;
(b)
detalii privind procedura de evaluare internă și de aprobare a unei anumite metodologii, precum și frecvența acestei evaluări”.
25
Articolul 14 din regulamentul menționat, intitulat „Semnalarea încălcărilor”, prevede la alineatul (1) și la alineatul (2) primul paragraf:
„(1)   Administratorul instituie sisteme adecvate și controale eficiente, în măsură să asigure integritatea datelor de intrare astfel încât să poată identifica și raporta autorității competente orice comportament care poate implica manipulare sau o tentativă de manipulare a indicelui de referință în sensul Regulamentului (UE) nr. 596/2014 [al Parlamentului European și al Consiliului din 16 aprilie 2014 privind abuzul de piață (regulamentul privind abuzul de piață) și de abrogare a Directivei 2003/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Directivelor 2003/124/CE, 2003/125/CE și 2004/72/CE ale Comisiei (JO 2014, L 173, p. 1)].
(2)   Administratorul monitorizează datele de intrare și contribuitorii pentru ca să notifice autoritatea competentă relevantă furnizând toate informațiile relevante atunci când administratorul suspectează, în ceea ce privește indicele de referință, că a avut loc vreun comportament care poate implica manipulare sau o tentativă de manipulare a unui indice de referință în sensul Regulamentului (UE) nr. 596/2014, inclusiv coluziune în acest scop.”
26
Capitolul 3 din Regulamentul 2016/1011, care conține articolele 15 și 16 din acesta, privește codul de conduită și cerințele impuse contribuitorilor.
27
În conformitate cu articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011, în cazul în care un indice de referință se bazează pe datele de intrare de la contribuitori, administratorul său trebuie să elaboreze un cod de conduită, în conformitate cu dispozițiile acestui regulament, indicând responsabilitățile contribuitorilor cu privire la contribuțiile cu date de intrare și să se asigure de angajamentul contribuitorilor de a respecta permanent codul de conduită. Alineatul (2) al acestui articol precizează că respectivul cod trebuie să includă cel puțin o descriere clară a datelor de intrare care urmează să fie furnizate și a cerințelor necesare pentru a garanta că datele de intrare sunt furnizate în conformitate cu articolele 11 și 14 din regulamentul menționat, politicile prin care să se asigure că contribuitorii furnizează toate datele de intrare relevante și sistemele și controalele pe care un contribuitor trebuie să le instituie. Potrivit alineatelor (4) și (5) ale articolului 15 menționat, controlul codului de conduită în raport cu cerințele aceluiași regulament este asigurat de autoritatea națională competentă.
28
Articolul 16 din Regulamentul 2016/1011, intitulat „Cerințe în materie de guvernanță și control pentru contribuitorii supravegheați”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   În cazul unui contribuitor supravegheat, se aplică următoarele cerințe în materie de guvernanță și control:
(a)
contribuitorul supravegheat se asigură că furnizarea datelor de intrare nu este afectată de niciun conflict de interese existent sau potențial și că, în cazul în care este necesară exercitarea de puteri discreționare, acest lucru se realizează în mod independent și onest, pe baza informațiilor relevante, în conformitate cu codul de conduită menționat la articolul 15;
(b)
contribuitorul supravegheat dispune de un cadru de control care să asigure integritatea, exactitatea și fiabilitatea datelor de intrare și să garanteze faptul că datele de intrare sunt furnizate în conformitate cu prezentul regulament și cu codul de conduită menționat la articolul 15.
(2)   Un contribuitor supravegheat dispune de sisteme și controale eficiente pentru a asigura integritatea și fiabilitatea tuturor contribuțiilor cu date de intrare furnizate administratorului, inclusiv:
[…]
(d)
păstrarea pentru o perioadă de timp corespunzătoare a înregistrărilor comunicațiilor referitoare la furnizarea datelor de intrare, a tuturor informațiilor folosite pentru a‑i permite contribuitorului să facă fiecare transmitere, precum și a tuturor conflictelor de interese existente sau potențiale inclusiv, fără a se limita la aceasta, expunerea contribuitorului la instrumentele financiare care folosesc indicele de referință ca referință;
(e)
păstrarea evidențelor legate de auditurile interne și externe.”
29
În conformitate cu articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011, Comisia Europeană este împuternicită să adopte acte de punere în aplicare pentru a întocmi și a revizui cel puțin o dată la doi ani o listă de indici de referință critici.
30
Titlul IV din acest regulament este denumit „Transparență și protecția consumatorilor”. În acest titlu figurează articolul 27 din regulamentul menționat, intitulat la rândul său „Declarația privind indicele de referință”, care prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   În termen de două săptămâni de la înscrierea de către un administrator în registrul [administratorilor și al indicilor de referință menținut de Autoritatea Europeană pentru Valori Mobiliare și Piețe (ESMA)] menționat la articolul 36, acesta publică o declarație privind indicele de referință, prin mijloace care asigură un acces ușor și echitabil, pentru fiecare indice de referință sau, dacă este cazul, pentru fiecare categorie de indici de referință care pot fi utilizați în Uniune în conformitate cu articolul 29.
În cazul în care administratorul respectiv începe să elaboreze un nou indice de referință sau o nouă familie de indici de referință care pot fi utilizați în Uniune în conformitate cu articolul 29, acesta publică în termen de două săptămâni, prin mijloace care asigură un acces ușor și echitabil, o declarație privind indicele de referință pentru fiecare indice nou sau, dacă este cazul, pentru fiecare familie nouă de indici.
[…]
Declarația privind indicele de referință:
a)
definește în mod clar și neechivoc piața sau realitatea economică măsurată de indicele de referință și situațiile în care această măsură poate deveni nefiabilă;
b)
stabilește specificații tehnice care identifică în mod clar și neechivoc elementele de calcul al indicelui de referință cu privire la care ar putea fi exercitate puteri discreționare, criteriile aplicabile exercitării acestor puteri discreționare și poziția persoanelor care le pot exercita, precum și modul în care aceste puteri pot fi evaluate ulterior;
[…]
(2)   Declarația privind indicele de referință cuprinde cel puțin următoarele elemente:
(a)
definițiile tuturor termenilor esențiali legați de indicele de referință;
(b)
argumentele care justifică adoptarea metodologiei de elaborare a indicelui de referință și a procedurilor pentru revizuirea și aprobarea metodologiei;
(c)
criteriile și procedurile utilizate pentru a stabili indicele de referință, inclusiv o descriere a datelor de intrare, prioritatea acordată diferitelor tipuri de date de intrare, datele minime necesare pentru stabilirea unui indice de referință, utilizarea eventualelor modele sau metode de extrapolare și a eventualelor proceduri de reechilibrare a elementelor unui indicator al indicelui de referință;
(d)
controalele și normele care reglementează exercitarea puterii de decizie sau a puterii discreționare de către administrator sau de către contribuitori, pentru a asigura coerența în utilizarea unei astfel de puteri de decizie sau discreționare;
[…]
(f)
procedurile pentru remedierea erorilor apărute în datele de intrare […]
[…]”
31
Articolul 29 din Regulamentul 2016/1011 prevede că o entitate supravegheată poate utiliza, printre altele, un indice de referință sau o combinație de indici de referință în Uniune în cazul în care acesta este furnizat de un administrator cu sediul în Uniune și este înscris în registrul public ținut de ESMA, menționat la articolul 36 din acest regulament, care conține printre altele identitățile administratorilor autorizați sau înregistrați și a autorităților competente responsabile de supravegherea acestora.
32
Titlul VI din Regulamentul 2016/1011 este denumit „Autorizarea, înregistrarea și supravegherea administratorilor”. Capitolul 1 din acesta, intitulat „Autorizarea și înregistrarea”, cuprinde printre altele articolele 34 și 35 din acest regulament, care prevăd un sistem de autorizare sau de înregistrare pe care trebuie să îl respecte orice persoană fizică sau juridică situată în Uniune care intenționează să acționeze în calitate de administrator al unui indice de referință, la intervenția autorității naționale competente, și, respectiv, atribuțiile acestei autorități de a retrage sau de a suspenda o astfel de autorizație sau înregistrare.
33
Capitolul 3 din acesta, intitulat „Rolul autorităților competente”, cuprinde printre altele articolele 41 și 42 din Regulamentul 2016/1011. Acest articol 41, intitulat, la rândul său, „Atribuțiile autorităților competente”, prevede că, pentru a‑și îndeplini atribuțiile în conformitate cu acest regulament, autoritățile menționate dispun, conform legislației naționale, cel puțin de competențele de supraveghere și de investigare enumerate la alineatul (1) al articolului 41, care vizează printre altele accesul la documente și la date, obținerea de informații de la orice persoană implicată în furnizarea unui indice de referință sau care contribuie la un indice de referință, la nevoie prin convocarea și interogarea persoanei respective, inspecțiile și investigațiile la fața locului, cu excepția reședințelor private ale persoanelor fizice, confiscarea de documente și de date în sedii ale persoanelor juridice, obținerea înregistrărilor, precum și măsurile necesare pentru a asigura informarea corectă a publicului cu privire la furnizarea unui indice de referință, inclusiv prin impunerea obligației de a publica declarații de rectificare cu privire la contribuțiile anterioare la elaborarea unui indice de referință sau la valorile acestuia. Conform articolului 42 din regulamentul menționat, aceste atribuții sunt dublate de atribuțiile de a aplica amenzi administrative și de a lua alte măsuri administrative.
34
Anexa I la Regulamentul 2016/1011 precizează sau completează anumite dispoziții specifice ale acestui regulament în ceea ce privește indicii de referință ai ratei dobânzii, în special în ceea ce privește caracterul exact și suficient al datelor de intrare și controalele pe care trebuie să le instituie contribuitorii, precum și controalele care le sunt aplicabile.
Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2016/1368
35
În temeiul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011, Comisia a adoptat regulamentul de punere în aplicare (UE) 2016/1368 din 11 august 2016 de stabilire a unei liste a indicilor de referință critici utilizați pe piețele financiare în conformitate cu Regulamentul (UE) 2016/1011 al Parlamentului European și al Consiliului (JO 2016, L 217, p. 1). Regulamentul de punere în aplicare 2016/1368 a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2019/482 al Comisiei din 22 martie 2019 (JO 2019, L 82, p. 26), care a intrat în vigoare la 26 martie 2019.
36
Anexa la Regulamentul de punere în aplicare 2016/1368, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2019/482, cuprindea, la momentul situației de fapt din litigiul principal, o listă a indicilor de referință critici care, la numărul de referință 5, menționa indicele de referință „Rata dobânzii interbancare oferită pe piața din Polonia (WIBOR)”, având ca administrator GPW Benchmark S.A., cu sediul în Varșovia (Polonia).
Dreptul polonez
Legea privind Codul civil
37
Articolul 3851 din Ustawa – Kodeks cywilny (Legea privind Codul civil) din 23 aprilie 1964 (Dz. U. din 1964, nr. 16, poziția 93), în versiunea aplicabilă în litigiul principal, prevede:
„(1)   Clauzele unui contract încheiat cu un consumator care nu au fost negociate în mod individual nu sunt obligatorii pentru consumator atunci când definesc drepturile și obligațiile acestuia într‑un mod care contravine bunelor moravuri, cu încălcarea gravă a intereselor sale (clauze ilicite). Prezenta dispoziție nu se aplică clauzelor care definesc obligațiile principale ale părților, printre care prețul sau remunerația, atunci când sunt formulate în mod neechivoc.
(2)   Atunci când o clauză din contract nu este obligatorie pentru consumator în aplicarea alineatului 1, părțile rămân obligate prin celelalte clauze ale contractului respectiv.
(3)   Clauzele unui contract care nu au făcut obiectul unei negocieri individuale sunt clauze contractuale asupra conținutului cărora consumatorul nu a avut o influență reală. Această situație există în special în privința clauzelor contractuale preluate din condițiile generale ale contractului propuse unui consumator de cealaltă parte la contract.
(4)   Revine oricărei persoane care afirmă că o clauză a fost negociată individual sarcina de a face dovada acestei afirmații.”
Legea privind creditul ipotecar
38
Ustawa o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Legea privind creditul ipotecar și supravegherea intermediarilor de credite și a agenților), din 23 martie 2017 (Dz. U. din 2017, poziția 819), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumită în continuare „Legea privind creditul ipotecar”), prevede la articolul 10 alineatul 1 punctele 5 și 6:
„Creditorul, intermediarul de credite ipotecare și agentul pun în orice moment la dispoziția consumatorului, pe suport durabil sau în format electronic, informații generale precise și inteligibile cu privire la contractul de credit ipotecar, printre care cel puțin următoarele informații:
[…]
5)
pentru contractele de credit ipotecar care utilizează un indice de referință: denumirile indicilor de referință și ale administratorilor acestora, menționați la articolul 3 alineatul (1) punctul 6 din Regulamentul [2016/1011], precum și informații privind potențialele consecințe pentru consumator;
6)
tipurile de rată a dobânzii contractuale ipotecare propuse, indicând dacă este fixă sau variabilă ori o combinație a celor două, alături de o scurtă descriere a caracteristicilor unei rate fixe și ale unei rate variabile, inclusiv a implicațiilor lor pentru consumator.”
39
Articolul 11 alineatele 1 și 2 din Legea privind creditul ipotecar prevede:
„1.   Înainte de încheierea contractului de credit ipotecar, creditorul, intermediarul de credite ipotecare și agentul sunt obligați să îi furnizeze consumatorului, pe suport durabil, informațiile personalizate necesare pentru a‑i permite acestuia să compare creditele ipotecare disponibile pe piață, să evalueze consecințele contractării acestor împrumuturi și să ia o decizie informată cu privire la încheierea acestui contract.
2.   Informațiile menționate la alineatul 1 sunt furnizate de creditor, de intermediarul de credite ipotecare și de agent pe formularul de informare ipotecară al cărui model figurează în anexa 1 la lege.”
40
Potrivit articolului 29 alineatele 1 și 2 din Legea privind creditul ipotecar:
„1.   Contractul de credit ipotecar precizează elementele enumerate la articolul 69 alineatul (2) din Legea din 29 august 1997 privind dreptul bancar, precum și:
[…]
8)
modalitățile și condițiile de stabilire a ratei dobânzii pe baza căreia se calculează valoarea ratelor lunare în capital și dobânzi.
[…]
2.   În cazul în care părțile nu au convenit asupra unei rate a dobânzii fixe pentru împrumutul ipotecar, metodologia de stabilire a ratei dobânzii menționate la alineatul 1 punctul 8) se determină ca fiind valoarea indicelui de referință și valoarea marjei stipulate în contractul de credit ipotecar.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
41
Astfel cum rezultă din decizia de trimitere, la 18 iunie 2019, reclamantul din litigiul principal a contactat PKO în vederea încheierii unui contract de împrumut ipotecar în valoare de 400000 de zloți polonezi (PLN) (aproximativ 96700 de euro). Cu această ocazie i‑au fost comunicate informații, printre altele, cu privire la riscurile legate de împrumuturile cu dobândă variabilă în general. Acesta nu a primit nicio informație cu privire la modul de funcționare a unui anumit indice de referință.
42
La 1 august 2019, părțile din litigiul principal au încheiat un contract de împrumut ipotecar pe 20 de ani pentru suma totală de 413436,69 PLN (aproximativ 99980 de euro), destinat achiziționării unei locuințe (denumit în continuare „contractul de împrumut în discuție în litigiul principal”). Acest împrumut a fost acordat cu o rată variabilă a dobânzii, a cărei valoare era calculată pe baza, pe de o parte, a indicelui de referință WIBOR 6M, care face parte din familia de indici de referință WIBOR, care este un indice de referință al ratei dobânzii în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 22 din Regulamentul 2016/1011, a cărui valoare era stabilită la 1,79 % la data încheierii acestui contract, și, pe de altă parte, a unei marje fixe de 1,85 %, rata aplicabilă fiind adaptată în funcție de evoluția acestui indice pe semestru.
43
În condițiile generale ale contractului de împrumut în discuție în litigiul principal, indicele de referință WIBOR 6M este descris ca fiind indicele de referință la depozitele în zloți polonezi pe șase luni pe piața interbancară poloneză, a cărui valoare este determinată în conformitate cu normele referitoare printre altele la indicele WIBOR și care este publicat pe site‑ul de informare al administratorului acestor indici, GPW Benchmark.
44
În condițiile speciale ale acestui contract, se menționează că PKO a informat împrumutatul cu privire la riscul legat de aplicarea unei rate variabile a dobânzii, care înseamnă o majorare a cuantumului dobânzilor și, implicit, a ratelor lunare în cazul majorării indicelui de referință. Informații în acest sens se regăsesc și în cuprinsul condițiilor generale.
45
După ce a contestat fără succes la PKO legalitatea clauzelor contractuale referitoare la rata variabilă a dobânzii, reclamantul din litigiul principal a introdus la 18 septembrie 2023 o acțiune în justiție împotriva acestei bănci la Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa, Polonia), care este instanța de trimitere.
46
Prin această acțiune în justiție, el solicită cu titlu principal, pe de o parte, constatarea caracterului abuziv al clauzei din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal referitoare la rata variabilă a dobânzii, dat fiind că face trimitere la indicele de referință WIBOR 6M și, prin urmare, că, în această măsură, clauza nu este obligatorie pentru el sau este, în orice caz, lovită de nulitate și, pe de altă parte, plata sumei de 10828,93 PLN (aproximativ 2620 de euro), plus majorări de întârziere.
47
Instanța de trimitere arată că, potrivit susținerilor reclamantului din litigiul principal, PKO nu i‑a furnizat informații fiabile, inteligibile și complete în legătură cu riscul asociat aplicării unei rate variabile a dobânzii și cu mecanismul de stabilire a indicelui de referință WIBOR 6M, în special în ceea ce privește influența pe care băncile care furnizează datele de intrare pe baza cărora acesta este stabilit, printre care se numără și PKO, ar putea să o exercite asupra determinării valorilor succesive ale acestui indice, independent de condițiile economice prevalente pe piața interbancară națională și de realitatea economică. Reclamantul din litigiul principal susține că băncile își mențin astfel o „marjă ascunsă”, în timp ce clauzele referitoare la o rată variabilă a dobânzii ar trebui să se raporteze la indici obiectivi în privința cărora părțile la contractele de împrumut nu pot exercita nicio influență. Din acest motiv, PKO ar fi în măsură să influențeze nivelul obligației împrumutatului referitoare la dobânzi și, în plus, i‑ar fi transferat lui întregul risc legat de variația ratei.
48
Reclamantul din litigiul principal mai susține că PKO nu i‑a furnizat informații cu privire la compunerea indicelui de referință WIBOR 6M, astfel încât nu el era în măsură să evalueze consecințele economice ale angajamentului său.
49
În ceea ce privește consecințele pretinsei lipse de validitate a trimiterii făcute la acest indice, reclamantul din litigiul principal susține că clauza vizată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, în măsura în care cuprinde o astfel de trimitere, trebuie considerată ca fiind o clauză independentă și ar putea fi deci înlăturată fără a se aduce atingere substanței acestui contract, lăsând doar marja fixă stipulată în favoarea băncii să subziste cu titlu de rată a dobânzii.
50
PKO contestă faptul că indicele de referință WIBOR 6M ar fi deconectat de la tranzacțiile reale, precum și orice posibilitate a băncilor care contribuie la indicele respectiv de a‑l manipula sau de a încheia un acord între ele care să vizeze stabilirea valorilor sale succesive.
51
Aceasta arată că reclamantul din litigiul principal a fost informat în mod corect cu privire la riscurile legate de încheierea unui contract de împrumut cu rată variabilă a dobânzii și subliniază că rata dobânzii prevăzută de contractul de împrumut în discuție în litigiul principal era cu mult sub rata dobânzii legale și cu mult mai mică decât rata maximă a dobânzii stabilită de Legea privind Codul civil, în versiunea aplicabilă în litigiul principal.
52
Instanța de trimitere arată că contestația formulată de reclamantul din litigiul principal privește caracterul potențial abuziv al utilizării indicelui de referință WIBOR 6M în clauze referitoare la aplicarea unei rate variabile a dobânzii într‑un contract de împrumut ipotecar. Ea constată că este vorba în speță despre un indice de importanță critică în sensul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011.
53
În primul rând, instanța de trimitere ridică problema a înseși posibilității de a examina o clauză referitoare la aplicarea unei rate variabile a dobânzii într‑un contract de împrumut ipotecar încheiat în Polonia în raport cu Directiva 93/13, având în vedere dispozițiile articolului 1 alineatul (2) din aceasta.
54
Astfel, ea arată că metoda de stabilire a ratei dobânzii prevăzută în contractul de împrumut în discuție în litigiul principal este conformă cu articolul 29 alineatul (2) din Legea privind creditul ipotecar, care prevede că, în cazul în care rata dobânzii nu este fixă, prin stabilirea ratei dobânzii se înțelege valoarea indicelui de referință și valoarea marjei stipulate. Prin urmare, în cazul aplicării unei rate variabile a dobânzii, legea ar impune obligația de a utiliza un indice de referință. Ar mai putea fi relevant faptul că, atunci când acest indice este, precum în speță, un indice de referință critic reglementat de Regulamentul 2016/1011, s‑ar consolida în mod considerabil protecția consumatorilor în raport cu utilizarea unui alt tip de indici.
55
În al doilea rând, în ipoteza în care examinarea clauzei contestate din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal în raport cu Directiva 93/13 ar fi posibilă, instanța de trimitere consideră că acest lucru privește obiectul principal al contractului în sensul articolului 4 alineatul (2) din această directivă și, prin urmare, ridică problema respectării cerinței de transparență impuse de această dispoziție.
56
În această privință, instanța menționată arată că respectiva clauză definește metoda de ajustare a ratei dobânzii și periodicitatea ajustărilor, că indicele de referință contractual este furnizat de un administrator autorizat în conformitate cu Regulamentul 2016/1011, că acest contract conține informații cu privire la administratorul autorizat și cu privire la baza de stabilire a indicelui de referință și că valorile succesive ale acestuia sunt ușor accesibile publicului.
57
Instanța de trimitere ridică însă problema dacă cerința de transparență nu impune creditorului profesionist să furnizeze și alte informații care ar fi de natură să îi permită consumatorului să își formeze o opinie în legătură cu evoluția viitoare a indicelui de referință contractual și cu consecințele acestuia asupra angajamentelor sale contractuale. Această instanță menționează, printre aceste informații suplimentare care ar putea fi necesare, modul în care acest indice este conceput, factorii și împrejurările care influențează stabilirea valorii sale, cum ar fi rata inflației și a șomajului, existența unor eventuale „preocupări” privind transparența funcționării sale, care au legătură cu faptul că datele de intrare sunt furnizate de bănci și nu corespund neapărat unor tranzacții reale, criteriile utilizate pentru elaborarea acestor date, modul în care sunt compilate înainte de a fi furnizate și faptul că una dintre aceste bănci contribuitoare este creditorul.
58
Cu toate acestea, instanța de trimitere arată, primo, că nici Legea privind creditul ipotecar, nici Directivele 2008/48 și 2014/17 nu obligă creditorul să furnizeze astfel de informații și, secundo, că datele furnizate de PKO în calitate de contribuitor la indicele de referință WIBOR 6M au un impact limitat asupra acestuia, întrucât PKO este doar una dintre cele zece bănci contribuitoare. În plus, în opinia sa, complexitatea sau caracterul tehnic al unora dintre aceste informații fac dificilă formularea lor într‑un mod inteligibil pentru un consumator mediu, lipsit de cunoștințe economice, astfel încât necomunicarea unor astfel de informații ar putea pur și simplu să nu influențeze luarea deciziilor de către consumatori.
59
În al treilea rând, în ipoteza în care clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal ar trebui, din cauza unei transparențe insuficiente, să fie examinată în raport cu eventualul său caracter abuziv, instanța de trimitere ridică problema consecințelor anumitor îndoieli cu privire la transparența modului de stabilire a indicelui de referință WIBOR 6M, îndoieli cu care PKO trebuia să fie la curent, dar cu privire la care nu l‑a informat pe consumator, astfel încât recurgerea la acest indice în contractul amintit ar putea genera un dezechilibru între părți.
60
Instanța de trimitere arată totuși că, la momentul încheierii contractului menționat, piața creditării în Polonia se caracteriza prin cvasiexclusivitatea, pe de o parte, a creditelor cu dobândă variabilă și, pe de altă parte, a recurgerii la indicele de referință WIBOR pentru aceste credite. În consecință, chiar dacă un consumator ar fi vrut să opteze pentru un credit cu rată fixă sau ar fi avut îndoieli cu privire la funcționarea indicelui de referință WIBOR, este posibil ca acesta să nu fi avut altă opțiune, chiar după ce a fost informat în mod corespunzător cu privire la această funcționare, decât să accepte încheierea unui contract cu rată variabilă indexată în funcție de acest indice. În orice caz, dreptul polonez ar impune recurgerea la indicele de referință WIBOR din moment ce acesta a devenit un indice de referință critic în sensul Regulamentului 2016/1011. Pe de altă parte, recurgerea la alți indici ar fi defavorabilă consumatorului, dată fiind transparența mai redusă a acestora.
61
În plus, această instanță ridică problema dacă oferirea unui împrumut cu rată variabilă nu este în sine o încălcare a interesului consumatorului, întrucât acesta ar fi expus, pe toată durata contractului, riscului de majorare a dobânzilor, cu unica protecție a plafonului legal al ratelor dobânzii aplicabile.
62
În al patrulea și ultimul rând, în ipoteza în care examinarea unei clauze ar conduce la constatarea caracterului abuziv al recurgerii la indicele de referință WIBOR, instanța de trimitere ridică problema consecințelor care trebuie deduse dintr‑o asemenea constatare.
63
Ea are în vedere posibilitatea ca, în cadrul clauzei contestate din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, elementul referitor la trimiterea la indicele de referință WIBOR 6M să fie considerat separabil, ca obligație contractuală distinctă, astfel încât doar acest element să poată fi invalidat, ceea ce l‑ar face pe consumator să evite consecințele defavorabile ale anulării acestui contract în ansamblul său. În acest caz, rata dobânzii aferente creditului ar fi redusă la marja fixă stipulată în favoarea băncii.
64
Instanța de trimitere observă totuși că, potrivit jurisprudenței naționale majoritare, o astfel de modificare ar afecta substanța unei astfel de clauze. Aceasta arată în special că, modificat în acest fel, contractul de împrumut în discuție în litigiul principal ar avea perspective semnificativ diferite pentru părți, în special întrucât caracterul avantajos al unui împrumut cu rată fixă depinde de evoluția previzibilă a ratelor dobânzii la momentul încheierii contractului.
65
În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 1 alineatul (2) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că permite examinarea clauzelor contractuale referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 4 alineatul (2) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că permite examinarea clauzelor contractuale referitoare la o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe indicele de referință WIBOR?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima și la a doua întrebare, articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că o clauză contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe indicele de referință WIBOR este în contradicție cu cerința de bună‑credință și provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile contractuale ale părților, în detrimentul consumatorului, întrucât consumatorul nu a fost informat în mod corespunzător că se expune riscului unei rate variabile a dobânzii, el nefiind informat printre altele nici în legătură cu modul de stabilire a indicelui de referință care stă la baza ratei variabile a dobânzii, nici în legătură cu incertitudinile care există cu privire la lipsa de transparență a acestui indice, și întrucât riscul este repartizat în mod inegal între părțile la contract?
4)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările precedente, dispozițiile coroborate ale articolului 6 alineatul (1), ale articolului 3 alineatul (1) și alineatul (2) a doua teză și ale articolului 2 din [Directiva 93/13] trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care o clauză contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR este considerată abuzivă, se poate continua executarea unui contract în care rata dobânzii pe capitalul creditului s‑ar baza pe cea de a doua componentă a ratei dobânzii menționată în contract, și anume pe marja fixă a băncii, astfel încât rata dobânzii s‑ar schimba din variabilă în fixă?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
66
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența excepției pe care acesta o prevede o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar care stipulează o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe un indice de referință, în sensul Regulamentului 2016/1011, și pe o marjă fixă.
67
Instanța menționată subliniază în această privință, pe de o parte, că rata variabilă a dobânzii prevăzută în clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal este conformă cu articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar și, pe de altă parte, că trebuie să se prezume, având în vedere acordarea de către autoritatea națională competentă a autorizației prevăzute la articolul 34 din Regulamentul 2016/1011 administratorului indicelui de referință WIBOR, indice de referință menționat în respectiva clauză, că acest indice respectă ansamblul dispozițiilor din acest regulament aplicabile indicilor de referință critici.
68
Trebuie amintit că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 exclude din domeniul de aplicare material al acesteia clauzele contractuale care reflectă „acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii”, expresie care, în lumina celui de al treisprezecelea considerent al acestei directive, include atât dispozițiile de drept național care se aplică între părțile contractante independent de alegerea lor, cât și pe cele care sunt de natură supletivă, cu alte cuvinte, care se aplică automat, în lipsa unui acord diferit între părți (Hotărârea din 5 mai 2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, punctul 55 și jurisprudența citată), astfel de clauze fiind considerate a nu conține niciun element abuziv.
69
Excepția instituită prin această dispoziție este de strictă interpretare (Hotărârea din 20 septembrie 2018, OTP Bank și OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
70
În ceea ce privește, în primul rând, faptul că clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal este conformă cu articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar, este necesar să se arate că această dispoziție se limitează să prevadă că, în cazul în care părțile la un contract de împrumut ipotecar nu au convenit o rată a dobânzii fixă, prin metoda de stabilire a ratei dobânzii se înțelege valoarea indicelui de referință și valoarea marjei stipulate în contract.
71
Or, din cuprinsul punctului 33 din Hotărârea din 30 mai 2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443), rezultă că excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 nu se aplică într‑o situație în care o reglementare nu face decât să stabilească un cadru general în vederea stabilirii ratei dobânzii aferente unor astfel de contracte, lăsând totodată profesionistului o marjă de apreciere în ceea ce privește atât alegerea indicelui de referință al acestei rate, cât și importanța marjei fixe pe care o poate adăuga la rata menționată.
72
În consecință, o dispoziție națională precum articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar nu este de natură să împiedice aplicarea Directivei 93/13.
73
În al doilea rând, în ceea ce privește faptul că indicele vizat în clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal este un indice de referință, în sensul Regulamentului 2016/1011, ale cărui metodologie și, la un nivel mai general, funcționare trebuie să respecte toate cerințele impuse de acest regulament pentru furnizarea de indici de referință critici, trebuie subliniat că, într‑adevăr, articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 vizează în principiu, astfel cum enunță al treisprezecelea considerent al acestei directive, actele cu putere de lege și normele administrative ale statelor membre.
74
Cu toate acestea, dispozițiile care figurează în acte adoptate de legiuitorul Uniunii sub forma unor regulamente trebuie să fie asimilate în această privință actelor cu putere de lege și normelor administrative ale statelor membre, ținând seama de efectele acestor regulamente, astfel cum sunt ele prevăzute la articolul 288 al doilea paragraf TFUE, atunci când astfel de dispoziții ale dreptului Uniunii urmăresc, în același fel, să determine în mod imperativ sau supletiv drepturile și obligațiile părților la anumite contracte. Astfel, rațiunea de a fi a excluderii reglementate la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, evocată deja la punctul 68 din prezenta hotărâre, și anume că, în principiu, este legitim să se prezume că legiuitorul național a stabilit un echilibru între ansamblul acestor drepturi și obligații, echilibru pe care legiuitorul Uniunii a intenționat să îl mențină (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iulie 2023, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, punctul 22 și jurisprudența citată), este valabilă și atunci când drepturile și obligațiile menționate sunt stabilite în mod direct chiar de legiuitorul Uniunii.
75
Este însă necesar să se constate, în ceea ce privește Regulamentul 2016/1011, că, primo, potrivit articolului 1 din acesta, scopul său este de a introduce un cadru comun care să asigure precizia și integritatea indicilor utilizați ca indici de referință, printre altele, pentru contractele financiare, astfel încât să contribuie la buna funcționare a pieței interne, asigurând totodată un nivel ridicat de protecție a consumatorilor. În acest sens, regulamentul amintit stabilește un ansamblu de cerințe, cu precădere în ceea ce privește metodologia acestor indici, aplicabile administratorilor și contribuitorilor lor. Așadar, acest regulament nu urmărește să stabilească un echilibru între drepturile și obligațiile părților la contractele financiare, ci instituie obligații aplicabile unor entități care acționează în calități specifice, independent de faptul că contribuitorii pot fi și utilizatori ai unui indice de referință.
76
Secundo, deși autoritatea națională competentă a acordat autorizația prevăzută la articolul 34 din Regulamentul 2016/1011 administratorului indicelui de referință WIBOR și a atestat astfel conformitatea normelor care constituie metodologia acestui indice cu ansamblul cerințelor impuse de acest regulament, totuși aceste norme provin de la o entitate privată, și anume administratorul indicelui menționat, și nu au deci o natură legislativă sau administrativă, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13.
77
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că nu intră sub incidența excepției pe care o acesta prevede o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar care stipulează o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe un indice de referință, în sensul Regulamentului 2016/1011, și pe o marjă fixă în cazul în care actele cu putere de lege sau normele administrative aplicabile unei astfel de clauze nu fac decât să instituie un cadru general în vederea stabilirii ratei dobânzii aferente unor asemenea contracte, lăsând totodată profesionistului posibilitatea să stabilească indicele de referință contractual sau marja fixă pe care o poate adăuga la valoarea acestui indice.
Cu privire la a doua întrebare
78
Cu titlu prealabil, trebuie amintit că, potrivit articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13, aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului principal al contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.
79
Astfel cum reiese din dezvoltările deciziei de trimitere consacrate celei de a doua întrebări, instanța de trimitere consideră că o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar care stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință și o marjă fixă, cum este clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, ar putea privi „definirea obiectului [principal al] contractului” în sensul acestui articol 4 alineatul (2) și al jurisprudenței referitoare la acesta, jurisprudență potrivit căreia această dispoziție vizează clauzele care stabilesc prestațiile esențiale ale contractului și care, ca atare, îl caracterizează [a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, punctul 49, precum și Hotărârea din 16 martie 2023, Caixabank (Comision de acordare a împrumutului), C‑565/21, EU:C:2023:212, punctul 17].
80
O astfel de calificare, ce este de competența instanței de trimitere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2019, Kiss și CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punctul 33, precum și jurisprudența citată), pare să fie compatibilă cu jurisprudența Curții care a precizat deja că o clauză care stabilește rata dobânzii într‑un contract de împrumut poate să facă parte din obiectul principal al acestui contract (Hotărârea din 26 februarie 2015, Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, punctul 62).
81
Din moment ce consideră plauzibil ca clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal să intre sub incidența definiției obiectului principal al acestui contract, instanța de trimitere solicită o interpretare a termenilor „în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil”, prin care legiuitorul Uniunii a integrat o cerință de transparență la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2025, Justa, C‑39/24 EU:C:2025:298, punctele 29 și 35 și jurisprudența citată). Astfel, după cum rezultă din această dispoziție, caracterul abuziv al unei clauze care se încadrează în definiția obiectului principal al contractului poate fi examinat numai dacă se dovedește că clauza contestată nu este formulată „în mod clar și inteligibil” și, prin urmare, nu îndeplinește această cerință de transparență.
82
În această privință, instanța de trimitere ridică în special problema dacă creditorul trebuie să ofere indicații cu privire la anumite elemente ale metodologiei indicelui de referință contractual, cum ar fi faptul că datele de intrare utilizate pot corespunde unor oferte de tranzacție nefinalizate sau factorilor care pot influența variația acestui indice.
83
Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un contract de împrumut ipotecar cuprinde o clauză care stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, cerința de transparență care decurge din această dispoziție îi impune creditorului anumite obligații de informare specifice în ceea ce privește metodologia de elaborare a acestui indice.
84
În această privință, trebuie amintit că această cerință de transparență trebuie să fie înțeleasă ca impunând nu numai ca clauza în discuție să fie inteligibilă pentru consumator pe plan gramatical, ci și ca acest consumator să fie de asemenea în măsură să evalueze, pe baza unor criterii precise și inteligibile, consecințele economice care decurg de aici pentru el (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2019, Kiss și CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punctul 37, precum și jurisprudența citată).
85
Astfel, pentru un consumator, informarea, înaintea încheierii unui contract, cu privire la condițiile contractuale și la consecințele respectivei încheieri este de o importanță fundamentală. Acesta decide, în special pe baza respectivei informări, dacă dorește să se oblige potrivit condițiilor redactate în prealabil de profesionist. În consecință, și întrucât sistemul de protecție pus în aplicare de Directiva 93/13 se întemeiază pe ideea că, în ceea ce privește printre altele nivelul de informare, consumatorul se află într‑o situație de inferioritate față de profesionist, cerința de transparență trebuie înțeleasă în mod extensiv [Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctele 51 și 52, precum și jurisprudența citată].
86
În ceea ce privește mai precis o clauză care prevede, în cadrul unui contract de împrumut ipotecar, o remunerare a acestui împrumut prin intermediul unor dobânzi calculate pe baza unei rate variabile stabilite, precum în cauza principală, prin referire la un indice oficial, cerința de transparență trebuie înțeleasă în sensul că impune în special ca un consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să fie în măsură să înțeleagă funcționarea concretă a modului de calcul al acestei rate și să evalueze astfel, pe baza unor criterii clare și inteligibile, consecințele economice, potențial semnificative, ale unei asemenea clauze asupra obligațiilor sale financiare (Hotărârea din 12 decembrie 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, punctul 79 și jurisprudența citată).
87
Respectarea cerinței de transparență trebuie apreciată în raport cu ansamblul elementelor de fapt pertinente, printre care figurează nu numai clauzele cuprinse în contractul în cauză, ci și publicitatea și informațiile furnizate de creditor în cadrul negocierii contractului (Hotărârea din 3 octombrie 2019, Kiss și CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punctul 44, precum și jurisprudența citată).
88
Trebuie de asemenea să se țină seama de împrejurarea că elementele principale referitoare la calculul unui indice de referință contractual sunt ușor accesibile ca urmare a publicării lor, cu condiția ca, având în vedere informațiile disponibile în mod public și accesibile, precum și informațiile furnizate, dacă este cazul, de profesionist, un consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să fi fost în măsură să înțeleagă funcționarea concretă a modului de calcul al ratei variabile a dobânzii, în special în măsura în care implică un indice de referință, și să evalueze astfel, pe baza unor criterii precise și inteligibile, consecințele economice, potențial semnificative, ale unei asemenea clauze asupra obligațiilor sale financiare (Hotărârea din 12 decembrie 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, punctele 80 și 82, precum și jurisprudența citată).
89
Pe de altă parte, pentru a stabili dacă o clauză dintr‑un contract de credit care intră sub incidența articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 îndeplinește cerința de transparență impusă de această dispoziție, trebuie să se țină seama de ansamblul dispozițiilor de drept al Uniunii care stabilesc obligații în materie de informare a consumatorilor care sunt susceptibile să se aplice contractului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2018, EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, punctul 62).
90
În speță, în ceea ce privește un contract de împrumut ipotecar care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2014/17 și a cărui rată variabilă a dobânzii se bazează pe un indice de referință menționat în Regulamentul 2016/1011, este necesar să se ia în considerare faptul că aceste două acte definesc cu precizie obligațiile de informare față de consumatori, într‑un obiectiv de protecție a acestora, astfel cum reiese în special din considerentul (7) al acestei directive, precum și din considerentele (5), (6) și (71) ale acestui regulament.
91
Prin urmare, Directiva 2014/17 stabilește obligația creditorilor de informare pe mai multe paliere.
92
Pe de o parte, în stadiul contactelor particulare cu un anumit candidat împrumutat, articolul 14 din Directiva 2014/17 impune creditorului să furnizeze informațiile precontractuale personalizate necesare pentru ca acest candidat împrumutat să poată compara produsele de credit disponibile pe piață, să evalueze implicațiile lor și să decidă în cunoștință de cauză. Aceste informații trebuie furnizate prin intermediul FEIS, care este un document de informare standardizat la nivelul Uniunii. Conform articolului 17 alineatul (6) din această directivă, în cazul unui credit cu rată variabilă, consumatorul trebuie să fie informat cu privire la posibilul impact al variațiilor asupra sumelor de plată și asupra DAE, cel puțin prin intermediul FEIS, o DAE suplimentară trebuind să îi fie comunicată pentru a ilustra eventualele riscuri aferente unei creșteri semnificative a ratei dobânzii, iar aceste informații trebuie însoțite de un avertisment care să amintească faptul că costul total al creditului pentru consumator, indicat de DAE, poate evolua.
93
Din anexa II la Directiva 2014/17, care enumeră mențiunile care trebuie să figureze în FEIS, precum și conținutul acestora (partea A) și conține instrucțiunile pe care creditorii trebuie să le urmeze pentru a completa această fișă (partea B), rezultă că, atunci când i se propune unui consumator un contract de împrumut ipotecar cu o rată variabilă a dobânzii, obligația de informare specifică impusă creditorului privește efectul variabilității ratei dobânzii asupra DAE. În această privință trebuie subliniat că modificările pe care legiuitorul Uniunii le‑a introdus în această directivă atunci când a adoptat Regulamentul 2016/1011 nu au vizat această anexă. Astfel, acesta nu a prevăzut ca, pentru creditele cu rată variabilă bazată pe un indice de referință menționat în acest regulament, FEIS să conțină informații specifice în ceea ce privește metodologia de elaborare a acestui indice de referință sau posibilele cauze ale variației acestuia.
94
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2014/17, legislația națională a statelor membre nu poate conține dispoziții diferite de cele prevăzute la articolul 14 alineatul (2) și în anexa II partea A din această directivă în ceea ce privește informațiile precontractuale standardizate prin intermediul unei FEIS.
95
Pe de altă parte, pe un plan mai general, în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (ea) din Directiva 2014/17, un creditor care propune pe piață încheierea de contracte de credit care se raportează la un indice de referință, în sensul Regulamentului 2016/1011, este obligat să furnizeze, printre informațiile generale pe care trebuie să le pună la dispoziție în permanență, „denumirile indicilor de referință [în cauză] și [ale] administratori[lor] acestora, precum și potențialele implicații asupra consumatorului”. Astfel cum reiese din considerentul (71) al Regulamentului 2016/1011, care a introdus această dispoziție în Directiva 2014/17, impunând comunicarea acestor elemente, legiuitorul Uniunii a urmărit să li asigure consumatorilor furnizarea informațiilor pe care le‑a considerat adecvate având în vedere poziția de inferioritate în care se află aceștia în ceea ce privește alegerea unui indice de referință ca urmare a asimetriei puterii de negociere și a aplicării clauzelor standard.
96
Pe de altă parte, din moment ce informațiile care trebuie furnizate în conformitate cu acest articol 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (ea) sunt informații generale cu privire la contractele de credit pe care un creditor trebuie să le pună la dispoziție în permanență, termenii „potențialele implicații asupra consumatorului” ale contractelor, care se referă la un indice de referință și care figurează în această dispoziție, nu pot viza informații mai precise decât informațiile precontractuale personalizate descrise la punctele 92 și 93 din prezenta hotărâre. Mai precis, acești termeni nu pot viza metodologia de elaborare a indicelui sau a indicilor de referință utilizați de acest creditor în contractele pe care le propune sau factorii care pot influența variația lor.
97
Regulamentul 2016/1011 stabilește, la rândul său, un cadru pentru obligațiile de informare impuse administratorilor indicilor de referință.
98
În această privință, pe de o parte, articolul 13 din acest regulament prevede o obligație generală de transparență în sarcina acestor administratori, impunându‑le printre altele să publice sau să pună la dispoziție elementele‑cheie ale metodologiei de elaborare a fiecărui indice sau a fiecărei familii de indici de referință pe care îi furnizează și îi publică.
99
Pe de altă parte, articolul 27 din acest regulament impune administratorilor menționați, în vederea asigurării transparenței și protecției consumatorilor, să publice într‑un mod accesibil, clar și neechivoc, pentru fiecare indice de referință sau familie de indici de referință, o declarație care trebuie, printre altele, să definească piața sau realitatea economică măsurată de indicele de referință și situațiile în care această măsurare poate deveni nefiabilă și să indice, prin specificații tehnice, elementele de calcul al indicelui de referință cu privire la care ar putea fi exercitate puteri discreționare, criteriile aplicabile exercitării acestor puteri discreționare și poziția persoanelor care le pot exercita, precum și modul în care aceste puteri discreționare pot fi ulterior evaluate. În plus, această declarație definește toți termenii esențiali legați de indicele de referință și precizează argumentele care justifică adoptarea metodologiei, criteriile și procedurile utilizate pentru a stabili indicele de referință, inclusiv o descriere a datelor de intrare, prioritatea acordată diferitelor tipuri de date de intrare, datele minime necesare pentru stabilirea acestui indice, utilizarea eventualelor modele sau metode de extrapolare și a eventualelor proceduri de reechilibrare a elementelor unui indicator al indicelui respectiv, precum și controalele și normele care reglementează exercitarea puterii de decizie sau a puterii discreționare de către administrator sau de către contribuitori, pentru a asigura coerența în utilizarea unei astfel de puteri de decizie sau discreționare.
100
Astfel cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 54 din concluzii, publicarea informațiilor pentru care administratorul unui indice de referință își asumă responsabilitatea este de natură să permită tuturor părților interesate, printre care se numără consumatorii, să înțeleagă metodologia utilizată pentru furnizarea acestui indice.
101
Rezultă că Directiva 2014/17 și Regulamentul 2016/1011 se corelează în privința contractelor de credit pentru bunuri imobile rezidențiale prin faptul că instituie obligații de informare precise a consumatorilor în ceea ce privește, pe de o parte, clauzele contractelor de împrumut ipotecar cu o rată variabilă a dobânzii, care fac trimitere la un indice de referință menționat de acest regulament, și, pe de altă parte, astfel de indici de referință și că aceste obligații se împart între creditori și administratorii acestor indici. În cadrul astfel definit, revine celor dintâi sarcina de a le furniza consumatorilor indicațiile care le vor permite să evalueze consecințele concrete ale variabilității ratei dobânzii asupra obligațiilor care decurg pentru ei din contractul care le este propus, dar și să ia cunoștință de toate informațiile pe care administratorul unui indice de referință trebuie să le facă publice.
102
În acest context, din moment ce, având în vedere jurisprudența amintită la punctul 89 din prezenta hotărâre, este necesar să se țină seama de toate dispozițiile dreptului Uniunii care instituie obligații în materie de informare a consumatorilor care sunt în speță aplicabile clauzei prin care se stabilește o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, respectarea de către un creditor a cerinței de transparență prevăzute de Directiva 93/13 în cazul încheierii unui contract de împrumut ipotecar care conține o astfel de clauză trebuie, în cazul în care această clauză figurează, precum în cauza principală, într‑un contract de credit pentru un bun imobil rezidențial, să fie apreciată în raport cu obligațiile care îi sunt impuse de Directiva 2014/17.
103
Cu toate acestea, atunci când datele comunicate de creditor nu se limitează să facă trimitere la informații accesibile publicului, precum cele pe care Regulamentul 2016/1011 impune oricărui administrator al unui indice de referință să le pună la dispoziție, ci le descriu, le sintetizează sau le explică, aceste date trebuie să fie exacte în raport cu aceste informații.
104
Având în vedere toate considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un contract de împrumut ipotecar pentru un bun imobil rezidențial cuprinde o clauză care stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, cerința de transparență care decurge din această dispoziție nu îi impune creditorului anumite obligații de informare specifice în ceea ce privește metodologia de elaborare a acestui indice. Faptul că creditorul a îndeplinit toate obligațiile de informare pe care Directiva 2014/17 i le impune cu privire la o astfel de clauză și, dacă a furnizat informații suplimentare, că s‑a abținut să furnizeze indicații care ar oferi o imagine deformată a indicelui respectiv este de natură să demonstreze că acest creditor a respectat această cerință de transparență în ceea ce privește clauza menționată.
Cu privire la a treia întrebare
105
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, atunci când o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, pe de o parte, lipsa informării consumatorului cu privire la anumite particularități ale indicelui de referință contractual, în special faptul că metodologia acestuia prevede utilizarea unor date de intrare care nu corespund neapărat unor tranzacții efective și că creditorul este una dintre băncile care contribuie la stabilirea acestui indice, și, pe de altă parte, aceste particularități în sine sunt de natură să confere acestei clauze caracter abuziv.
106
În speță, din decizia de trimitere rezultă că, pe de o parte, reclamantul din litigiul principal pune la îndoială obiectivitatea indicelui de referință WIBOR 6M pentru motivul că valorile sale succesive sunt determinate pe baza unor date de intrare care, în marea lor majoritate, nu rezultă din tranzacții realizate efectiv pe piața interbancară poloneză, ci din oferte de prețuri făcute pe această piață, ceea ce ar conferi o marjă de apreciere discreționară contribuitorilor la acest indice.
107
Pe de altă parte, având în vedere acest element al metodologiei indicelui de referință WIBOR 6M, faptul că PKO este una dintre băncile care contribuie la indicele respectiv, furnizând administratorului acestuia date de intrare pe care el le utilizează pentru a stabili valorile succesive ale indicelui, i‑ar permite acesteia să exercite o influență asupra evoluției indicelui menționat. În acest mod, PKO, prin faptul că recurge la acest indice pentru a stabili rata variabilă a dobânzii aferente unui contract la care ea însăși este parte, și‑ar fi asigurat posibilitatea de a influența nivelul obligației împrumutatului și, prin urmare, de a majora veniturile pe care ea le obține din acest contract. Reclamantul din litigiul principal susține că, în astfel de condiții, el este obligat să suporte integral riscul legat de variabilitatea ratei dobânzii, în timp ce creditorul beneficiază de o „marjă ascunsă”.
108
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, în conformitate cu jurisprudența amintită la punctul 81 din prezenta hotărâre, răspunsul la a treia întrebare, referitor la aprecierea eventualului caracter abuziv al unei clauze precum clauza contestată din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, presupune faptul că, în ceea ce privește această clauză, din aprecierea prealabilă a instanței de trimitere reiese că nu a fost respectată cerința de transparență impusă la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13.
109
În acest context, trebuie subliniat că, deși eventuala nerespectare a acestei cerințe de transparență constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul aprecierii caracterului abuziv al unei clauze contractuale, rezultă totuși din articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 că neîndeplinirea cerinței menționate nu este în sine de natură să confere acestei clauze caracter abuziv [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 66 și jurisprudența citată].
110
Acest lucru este valabil și atunci când o astfel de neîndeplinire decurge din încălcarea unei obligații care îi revenea profesionistului în temeiul unei alte reglementări a Uniunii decât Directiva 93/13, cum ar putea fi cazul, în împrejurări precum cele din cauza principală, în ceea ce privește obligațiile de informare impuse creditorului prin Directiva 2014/17.
111
Acestea fiind precizate, este necesar să se amintească faptul că, potrivit articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13, o clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.
112
În cadrul aprecierii pe care instanța națională trebuie să o efectueze în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13, acesteia îi revine sarcina să evalueze, având în vedere ansamblul circumstanțelor cauzei, într‑o primă etapă, posibila nerespectare a cerinței de bună‑credință și, într‑o a doua etapă, existența unui eventual dezechilibru semnificativ în detrimentul consumatorului, în sensul acestei din urmă dispoziții [Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 63 și jurisprudența citată].
113
Pe de o parte, în ceea ce privește împrejurările în care un astfel de dezechilibru este creat „în contradicție cu cerința de bună‑credință”, instanța națională trebuie, având în vedere al șaisprezecelea considerent al Directivei 93/13, să verifice dacă profesionistul, acționând în mod corect și echitabil față de consumator, se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o astfel de clauză în urma unei negocieri individuale [Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 69, și Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 64, precum și jurisprudența citată].
114
Pe de altă parte, pentru a stabili dacă o clauză provoacă un „dezechilibru semnificativ” între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului, este necesar să se țină seama în special de normele aplicabile în dreptul național în lipsa unui acord între părți, astfel încât să se evalueze dacă și, eventual, în ce măsură acest contract îl plasează pe consumator într‑o situație juridică mai puțin favorabilă în raport cu cea prevăzută de aceste norme [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 65 și jurisprudența citată].
115
În continuarea acestei jurisprudențe, trebuie apreciat că, în cazul în care, pentru un anumit tip de contracte, un element contractual face obiectul unei reglementări legale exhaustive, un consumator nu poate, în principiu, să fie plasat într‑o situație defavorabilă în ceea ce privește acest element atunci când acesta este determinat în contract în conformitate cu prevederile unei astfel de reglementări. Astfel, prin analogie cu ratio legis a articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, este legitim să se prezume că, prin această reglementare, legiuitorul a stabilit, în ceea ce privește elementul menționat, un echilibru între ansamblul drepturilor și obligațiilor părților la un contract de acest tip.
116
Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 74 din prezenta hotărâre rezultă că este irelevant dacă o astfel de reglementare legală este instituită prin norme de drept național sau printr‑un regulament adoptat de legiuitorul Uniunii.
117
În speță, caracterul abuziv al clauzei contestate din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, referitoare la rata variabilă a dobânzii, este invocat pentru motivul că datele de intrare care servesc la stabilirea valorilor succesive ale indicelui de referință contractual constau în esență în oferte de preț făcute pe piața interbancară în cauză, dar care nu corespund unor tranzacții efective, și că aceste date îi sunt furnizate administratorului acestui indice de către un grup de bănci care pot utiliza chiar ele indicele menționat în contracte pe care le încheie cu consumatorii.
118
În această privință, este necesar să se arate că, în conformitate cu articolul 2 din Regulamentul 2016/1011, acest regulament reglementează atât furnizarea de indici de referință de către administratorii lor, cât și furnizarea de către contribuitorii la indici a datelor de intrare care servesc drept bază pentru acești indici și utilizarea unor astfel de indici.
119
În primul rând, în ceea ce privește furnizarea indicilor de referință, articolul 27 din Regulamentul 2016/1011 prevede că administratorul unui asemenea indice este obligat să publice o declarație în care sunt expuse caracteristicile esențiale ale acestuia, astfel cum se amintește la punctul 99 din prezenta hotărâre.
120
Pe de altă parte, articolele 12 și 13 din Regulamentul 2016/1011 stabilesc cerințe în ceea ce privește consistența, precum și transparența metodologiei care trebuie să permită stabilirea indicelui de referință în mod exact și fiabil.
121
În plus, articolele 4-7 din acest regulament prevăd cerințe precise în materie de guvernanță și de conflicte de interese, de supraveghere a tuturor aspectelor furnizării de indici de referință, de control al respectării Regulamentului 2016/1011 și de respectare a metodologiei.
122
În al doilea rând, în ceea ce privește furnizarea datelor de intrare, acest regulament, pe lângă dispozițiile articolului 27 din Regulamentul 2016/1011 referitoare la normele care reglementează exercitarea unei aprecieri discreționare de către contribuitori și procedurile pentru remedierea erorilor apărute în aceste date, menționate la punctul 119 din prezenta hotărâre, stabilește la articolul 11 cerințe în materie de reprezentativitate, de integritate, de exactitate, de control și de validare a acestora, iar la articolul 14, obligația administratorilor de a institui controale eficiente, în special în ceea ce privește integritatea datelor de intrare și comportamentul contribuitorilor, pentru a identifica eventuale manipulări sau tentative de manipulare și a le raporta autorității naționale competente.
123
În plus, în conformitate cu articolul 15 din Regulamentul 2016/1011, administratorul unui indice de referință trebuie să elaboreze, sub controlul autorității naționale competente, un cod de conduită cu caracter obligatoriu pentru contribuitori și să se asigure că aceștia îl respectă în permanență. Acest cod de conduită cuprinde printre altele cerințele necesare în conformitate cu articolele 11 și 14 din acest regulament pentru caracterul complet al datelor de intrare și pentru controalele pe care trebuie să le instituie orice contribuitor în ceea ce privește furnizarea datelor de intrare, în special în ceea ce privește politica ce trebuie urmată în legătură cu exercitarea unei puteri discreționare în furnizarea acestor date și în gestionarea conflictelor de interese. În plus, articolul 16 din regulamentul menționat le impune contribuitorilor supravegheați, în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 10 din acesta, cerințe sporite în materie de conflicte de interese, de putere discreționară, de integritate, de exactitate și de fiabilitate a datelor de intrare, precum și de controale.
124
Trebuie subliniat de asemenea că respectarea tuturor cerințelor menționate la punctele 119-123 din prezenta hotărâre este asigurată printr‑un sistem de control a priori și de supraveghere a cărui aplicare este încredințată cu precădere autorităților naționale competente, care, pentru a‑și îndeplini atribuțiile, dispun de competențele extinse prevăzute la articolul 41 din Regulamentul 2016/1011, la care se adaugă, potrivit articolului 42 din acesta, competența de a aplica sancțiuni administrative în cazul încălcării, printre altele, a articolelor menționate la aceste puncte din prezenta hotărâre sau în cazul refuzului de a coopera în cadrul unei investigații sau de a respecta o inspecție sau o solicitare din partea acestor autorități.
125
În plus, părțile interesate pot iniția mecanismul de formulare a plângerilor prevăzut și reglementat la articolul 9 din Regulamentul 2016/1011 pentru a contesta printre altele reprezentativitatea stabilirii unui indice de referință în raport cu valoarea de piață.
126
În al treilea și ultimul rând, în ceea ce privește utilizarea indicilor de referință, articolul 29 din Regulamentul 2016/1011 autorizează în mod expres entitățile supravegheate, în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 17 din acesta, fără a exclude contribuitorii supravegheați, în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 10, să utilizeze în Uniune un indice de referință furnizat de un administrator situat în Uniune și înscris în registrul ținut de ESMA. În plus, având în vedere natura unui indice de referință al ratei dobânzii, astfel cum este definit la articolul 3 alineatul (1) punctul 22, un astfel de indice trebuie să fie obligatoriu stabilit pe baza unor date comunicate de bănci, care au ele însele vocația de a le utiliza având în vedere natura activităților lor.
127
Pe de altă parte, având în vedere normele impuse administratorilor de indici de referință în ceea ce privește fiabilitatea acestora din urmă, dar și acestor administratori, precum și contribuitorilor pentru a asigura integritatea datelor de intrare și, mai general, fiabilitatea măsurării realității economice pe care un astfel de indice este destinat să o măsoare, sub supravegherea autorităților naționale competente, nu se poate considera că o bancă contribuitoare, printre altele, este în măsură să exercite singură o influență determinantă asupra valorii unui indice de referință al ratei dobânzii, în special dacă acest indice se referă la o piață națională.
128
Astfel, rezultă că Regulamentul 2016/1011 conține un ansamblu de dispoziții care reglementează în mod detaliat furnizarea de indici de referință, furnizarea datelor de intrare care servesc la stabilirea acestor indici, în special în ceea ce privește natura acestor date și fiabilitatea lor, și utilizarea indicilor menționați. Pe de altă parte, din preambulul acestui regulament și din mai multe dispoziții ale regulamentului menționat, în special din considerentele (1), (5), (6), (8), (17), (22) și (71), ca și din articolele 1, 9 și 13 din acesta, precum și din dispozițiile titlului IV din acesta rezultă că intervenția legiuitorului Uniunii a urmărit să asigure un echilibru între interesul general legat de necesitatea de a putea dispune de astfel de indici, în special pentru încheierea contractelor financiare precum contractele de împrumut ipotecar, și interesul consumatorilor de a dispune de garanții în ceea ce privește integritatea și transparența acestor indici, ținând seama în special de riscurile de conflict de interese și de manipulare susceptibile să afecteze furnizarea lor.
129
În consecință, utilizarea într‑un contract de împrumut ipotecar a unui indice de referință care, la momentul încheierii acestui contract, poate fi considerat conform cu prevederile cadrului stabilit de Regulamentul 2016/1011, în special în ceea ce privește metodologia sa, având în vedere controlul prevăzut de acest regulament, nu poate, în principiu, să fie în sine de natură să creeze, în detrimentul consumatorului, un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților, în pofida faptului că creditorul este una dintre băncile care furnizează datele de intrare utilizate de administratorul acestui indice pentru a determina valorile succesive ale acestuia.
130
Prin urmare, în asemenea condiții, acest creditor nu este obligat, dincolo de obligațiile de informare care îi revin în temeiul Directivei 2014/17, să informeze împrumutatul cu privire la faptul că, în conformitate cu metodologia indicelui de referință contractual, acesta poate fi determinat pe baza unor date de intrare care nu corespund unor tranzacții efective, ci unor oferte de preț făcute pe piața în cauză, sau că creditorul menționat este una dintre băncile care contribuie la stabilirea acestui indice.
131
În ceea ce privește aprecierea clauzei contestate din contractul de împrumut în discuție în litigiul principal, în ansamblul său, trebuie amintit în plus că, atunci când se pune problema aprecierii caracterului eventual abuziv al unei clauze referitoare la calculul dobânzilor în cazul unui contract de împrumut, este pertinent mai ales să se compare modul de calcul al ratei dobânzilor obișnuite prevăzut de această clauză și cuantumul efectiv al acestei rate care rezultă de aici cu modalitățile de calcul utilizate în mod obișnuit și cu rata dobânzii legale, precum și cu ratele dobânzii practicate pe piață la data încheierii contractului de împrumut în discuție pentru un împrumut cu un cuantum și cu o durată echivalente cu cele ale contractului de împrumut în cauză [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial), C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 65 și jurisprudența citată].
132
În speță, considerațiile emise de instanța de trimitere în ceea ce privește natura și nivelul ratelor dobânzii constatate în general pe piața creditului ipotecar în Polonia, precum și nivelul indicelui de referință WIBOR 6M în raport cu cel al altor indici similari la momentul încheierii contractului de împrumut în discuție în litigiul principal sunt deci elemente pertinente la aprecierea clauzei contestate din acest contract de împrumut, avută în vedere în ansamblul său, în raport cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13.
133
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, atunci când o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, pe de o parte, lipsa informării consumatorului cu privire la anumite particularități ale indicelui de referință contractual, în special faptul că metodologia acestuia prevede utilizarea unor date de intrare care nu corespund neapărat unor tranzacții efective și că creditorul este una dintre băncile care contribuie la stabilirea acestui indice, și, pe de altă parte, aceste particularități în sine nu sunt de natură să confere acestei clauze caracter abuziv, în măsura în care indicele menționat poate fi considerat ca fiind conform cu acest regulament la momentul încheierii contractului respectiv.
Cu privire la a patra întrebare
134
În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere a indicat că nu intenționează să controleze aprecierea autorității naționale competente potrivit căreia indicele de referință WIBOR este conform cu Regulamentul 2016/1011. În aceste condiții, având în vedere răspunsul dat la a treia întrebare, nu mai este necesar să se răspundă la a patra întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
135
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
1)
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
trebuie interpretat în sensul că
nu intră sub incidența excepției pe care acesta o prevede o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar care stipulează o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe un indice de referință, în sensul Regulamentului (UE) 2016/1011 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind indicii utilizați ca indici de referință în cadrul instrumentelor financiare și al contractelor financiare sau pentru a măsura performanțele fondurilor de investiții și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2014/17/UE și a Regulamentului (UE) nr. 596/2014, și pe o marjă fixă în cazul în care actele cu putere de lege sau normele administrative aplicabile unei astfel de clauze nu fac decât să instituie un cadru general în vederea stabilirii ratei dobânzii aferente unor asemenea contracte, lăsând totodată profesionistului posibilitatea să stabilească indicele de referință contractual sau marja fixă pe care o poate adăuga la valoarea acestui indice.
2)
Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13
trebuie interpretat în sensul că,
atunci când un contract de împrumut ipotecar pentru un bun imobil rezidențial cuprinde o clauză care stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, cerința de transparență care decurge din această dispoziție nu îi impune creditorului anumite obligații de informare specifice în ceea ce privește metodologia de elaborare a acestui indice. Faptul că creditorul a îndeplinit toate obligațiile de informare pe care Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul 2016/1011, i le impune cu privire la o astfel de clauză și, dacă a furnizat informații suplimentare, că s‑a abținut să furnizeze indicații care ar oferi o imagine deformată a indicelui respectiv este de natură să demonstreze că acest creditor a respectat această cerință de transparență în ceea ce privește clauza menționată.
3)
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13
trebuie interpretat în sensul că,
atunci când o clauză dintr‑un contract de împrumut ipotecar stipulează o rată variabilă a dobânzii bazată pe un indice de referință în sensul Regulamentului 2016/1011, pe de o parte, lipsa informării consumatorului cu privire la anumite particularități ale indicelui de referință contractual, în special faptul că metodologia acestuia prevede utilizarea unor date de intrare care nu corespund neapărat unor tranzacții efective și că creditorul este una dintre băncile care contribuie la stabilirea acestui indice, și, pe de altă parte, aceste particularități în sine nu sunt de natură să confere acestei clauze caracter abuziv, în măsura în care indicele menționat poate fi considerat ca fiind conform cu acest regulament la momentul încheierii contractului respectiv.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.