62024CJ0490_RES
Cauza C‑490/24
Stichting Koskea, acționând în calitate de administrator al lui ED
împotriva
Nationale Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV, care își desfășoară activitatea sub denumirea comercială de Reaal Schadeverzekering NV
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 12 februarie 2026
„Trimitere preliminară – Asigurare obligatorie de răspundere civilă auto – Directiva 2009/103/CE – Articolul 12 alineatul (1) – Obligația de acoperire printr‑o asigurare de răspundere civilă ce rezultă ca urmare a utilizării unui vehicul, pentru vătămarea corporală a tuturor pasagerilor, alții decât conducătorul auto – Conținut – Accident rutier în care este implicat un unic vehicul – Prejudicii suferite de conducătorul vehiculului ca urmare a intervenției unui pasager în conducerea vehiculului respectiv”
Apropierea legislațiilor – Asigurarea de răspundere civilă auto – Directiva 2009/103 – Obligația de asigurare a vehiculelor – Obligația de acoperire a vătămărilor corporale ale tuturor pasagerilor, alții decât conducătorul auto – Noțiune – Obligația de a acoperi prejudiciile suferite de conducătorul unui vehicul implicat într‑un accident rutier – Excludere – Prejudicii suferite ca urmare a intervenției unui pasager în conducerea acestui vehicul – Lipsa incidenței
[Directiva 2009/103 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 pct. 1, art. 3 primul, al doilea și al patrulea paragraf, art. 12 alin. (1)-(3) și art. 13 alin. (1) și (3)]
(a se vedea punctele 25-44 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos), Curtea precizează noțiunea de „conducător auto” în contextul asigurării obligatorii de răspundere civilă auto, prevăzută de Directiva 2009/103 (
1
). Astfel, Curtea declară că nu trebuie să fie acoperite de această asigurare prejudiciile suferite de conducătorul unicului vehicul implicat într‑un accident rutier ca urmare a intervenției unui pasager în conducerea acestui vehicul.
La sfârșitul anului 2016, ED a fost victima unui accident rutier, în timp ce era la volanul unui microbuz aparținând unui club de fotbal, în care se urcase un fost antrenor al acestui club. În timp ce microbuzul circula cu o viteză de aproximativ 70 km/h, fostul antrenor, care era așezat în spate pe partea dreaptă, a tras brusc frâna de mână a vehiculului. Microbuzul a derapat și a lovit mai mulți stâlpi. ED a fost grav rănit și încă are, cu titlu permanent, sechele foarte grave ale acestui accident.
În vederea reparării prejudiciilor suferite de ED ca urmare a acestui accident, fundația care administrează bunurile sale și îi apără interesele a solicitat să fie acoperit în temeiul asigurării pentru prejudiciile suferite de pasageri și de conducătorul auto la care a subscris clubul de fotbal. Asigurătorul nu a admis această cerere, susținând că ED se afla sub influența alcoolului atunci când s‑a urcat la volanul microbuzului. ED a fost de asemenea informat că nu era asigurat nici în temeiul asigurării obligatorii de răspundere civilă auto, aceasta neacoperind prejudiciile suferite de conducătorul auto.
În acest context, fundația, acționând în numele și pe seama lui ED, a introdus o acțiune la instanța de prim grad de jurisdicție. Aceasta a statuat că ED nu ar fi trebuit să fie exclus de la acoperirea prin asigurarea obligatorie de răspundere civilă, prevăzută de Directiva 2009/103, întrucât, chiar dacă era la volanul vehiculului la momentul accidentului, nu mai putea fi considerat ca fiind conducătorul auto al acestuia, întrucât, prin tragerea frânei de mână, fostul antrenor se comportase ca un conducător auto. Întrucât acțiunea lui ED a fost admisă de această instanță, asigurătorul a declarat apel împotriva acestei decizii la instanța de apel, care, considerând că ED nu își pierduse calitatea de conducător auto ca urmare a acționării frânei de mână de către fostul antrenor, a anulat hotărârea instanței de prim grad de jurisdicție.
Fundația care îl reprezintă pe ED a formulat recurs la instanța de trimitere, care are, în acest context, îndoieli cu privire la interpretarea unei dispoziții din Directiva 2009/103 care exclude conducătorul auto de la acoperirea asigurării obligatorii de răspundere civilă. Ea arată astfel că, pe de o parte, Curtea a subliniat întotdeauna importanța protecției pasagerilor victime ale unui accident rutier, precum și obiectivul de a garanta că această asigurare permite tuturor pasagerilor să fie despăgubiți pentru prejudiciile pe care le‑au suferit. Pe de altă parte, Directiva 2009/103 distinge conducătorul auto de ceilalți pasageri, fără a defini însă noțiunea de „conducător auto”.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea amintește că, în temeiul articolului 12 alineatul (1) din Directiva 2009/103, asigurarea obligatorie de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule acoperă răspunderea civilă pentru vătămarea corporală a tuturor pasagerilor, alții decât conducătorul auto. Ea precizează astfel că, primo, în lipsa unei definiții a noțiunilor de „conducător auto” și de „pasager” în această directivă, conținutul acestor termeni trebuie stabilit în conformitate cu sensul lor obișnuit în limbajul curent. Secundo, termenul „conducător auto” vizează în mod obișnuit persoana care este plasată la comenzile sau la volanul vehiculului și asigură conducerea acestuia, în timp ce termenul „pasager” vizează o persoană care este plasată în altă parte în vehiculul în cauză și care nu îl conduce. În acest context, ea arată că într‑un vehicul pot exista mai mulți pasageri, alții decât conducătorul auto, dar în principiu numai un conducător auto la un moment dat. Tertio, articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2009/103 nu include prejudiciile suferite de conducătorul unui vehicul în acoperirea asigurării obligatorii de răspundere civilă auto.
În al doilea rând, în ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2009/103, Curtea subliniază, având în vedere definiția noțiunii de „vehicul” în sensul acestei directive, că orice vehicul aflat în circulație are în principiu un conducător auto, precum și un post de pilotaj, iar acest conducător auto este persoana care, în interiorul vehiculului, acționează sau este în măsură să acționeze forța mecanică a acestuia în scopul circulației, aflându‑se la volanul vehiculului. Astfel, asemenea acestei dispoziții, mai multe alte dispoziții din Directiva 2009/103 (
2
) disting conducătorul vehiculului de celelalte persoane care ar fi putut ocupa un loc în acest vehicul, precum și de ceilalți utilizatori ai drumurilor care nu se află în vehicul, dar care pot fi afectați de un accident rutier care implică un vehicul. Așadar, categoriile de victime ale unui accident sunt în esență determinate prin opoziție cu conducătorul vehiculului implicat în accident.
În plus, Curtea subliniază distincția dintre, pe de o parte, obligația de acoperire prin asigurarea obligatorie de răspundere civilă în temeiul Directivei 2009/103 a prejudiciilor cauzate terților și, pe de altă parte, întinderea despăgubirii pentru prejudiciile cauzate terților în temeiul răspunderii civile pentru accident, care este reglementată în esență de dreptul național. Așadar, rolul pe care un ocupant al vehiculului sau celălalt, precum în speță pasagerul care a tras frâna de mână, poate să îl fi avut în desfășurarea acestui accident și, prin urmare, în producerea de prejudicii este susceptibil, potrivit regimului de răspundere civilă în vigoare în statul membru pe teritoriul căruia s‑a produs accidentul, să determine persoana responsabilă civilmente pentru accident și să aibă o influență asupra întinderii despăgubirii.
Având în vedere cele de mai sus, Curtea arată că intervenția unui pasager în conducerea unui vehicul, care provoacă un accident, nu poate avea drept consecință privarea persoanei care este plasată la postul de pilotaj al acestui vehicul și care îl conduce de calitatea sa de conducător al vehiculului respectiv. O concluzie diferită ar aduce atingere atât distincției fundamentale dintre conducătorul auto și terțul victimă, care caracterizează sistemul de asigurare obligatorie de răspundere civilă instituit prin Directiva 2009/103, cât și distincției dintre obligația de acoperire prin această asigurare și întinderea despăgubirii pentru prejudicii în temeiul răspunderii civile pentru accident, reglementată de dreptul național.
În al treilea și ultimul rând, Curtea constată că această interpretare este confirmată de obiectivele urmărite de Directiva 2009/103, în special de obiectivul de protecție a victimelor accidentelor cauzate de autovehicule, care a fost consolidat în mod constant în cursul evoluției legislative a reglementării europene în domeniul asigurării obligatorii de răspundere civilă auto. Or, s‑ar aduce atingere acestui obiectiv dacă, în funcție de împrejurări de fapt aleatorii, persoana care se află la volanul unui vehicul și‑ar putea pierde calitatea de conducător auto ca urmare a intervenției unui pasager în conducerea acestui vehicul. Insecuritatea juridică care ar rezulta dintr‑o astfel de posibilitate este, în sine, incompatibilă cu obiectivul menționat.
Curtea precizează în plus că această evoluție legislativă a fost marcată de excluderea constantă și explicită a acoperirii, prin asigurarea obligatorie de răspundere civilă prevăzută de dreptul Uniunii, a prejudiciilor suferite de conducătorul auto. În plus, nimic din această evoluție legislativă nu indică vreo intenție din partea legiuitorului Uniunii de a armoniza obligația de a asigura răspunderea civilă auto dincolo de acoperirea prejudiciilor cauzate terților. Prin urmare, în stadiul actual al dreptului Uniunii, problema eventualei obligații de a acoperi printr‑o asigurare prejudiciile suferite de conducătorul unicului vehicul implicat într‑un accident rutier rămâne reglementată de dreptul național al statelor membre.
Rezultă că prejudiciile suferite de conducătorul unicului vehicul implicat într‑un accident rutier nu trebuie să fie acoperite de asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto prevăzută de Directiva 2009/103, nici chiar atunci când un pasager a intervenit în conducerea acestui vehicul, iar această intervenție a provocat accidentul respectiv.
(
1
)	Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 2009, L 263, p. 11), articolul 3 primul, al doilea și al patrulea paragraf.
(
2
)	Articolul 12 alineatele (2) și (3), precum și articolul 13 alineatul (3) din Directiva 2009/103.