61997CC0051_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledande anmärkningar
1 Genom fyra tolkningsfrågor har franska Cour de cassation ombett domstolen att tolka artiklarna 5.1, 5.3 och 6 i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område,(1) i dess lydelse efter den senaste ändringen genom konventionen av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde.(2)
II - De faktiska omständigheterna
2 De faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen framgår inte med önskvärd tydlighet av beslutet om hänskjutande, av parternas yttranden eller av handlingarna i det nationella målet. Enligt de omständigheter som framgår av handlingarna i sin helhet förvärvade det franska bolaget Brambi Fruits, med säte i Rungis (nedan kallat Brambi), en stor mängd päron i maj 1988(3) från det australiensiska bolaget F. W. Year, med säte i Melbourne.
3 Det var med stöd av ett innehavarkonossement utfärdat den 8 maj 1992 i Sydney av det australiensiska bolaget Refrigerated Container Carriers PTY Ltd, med säte i Sydney (nedan kallat RCC), som varan lastades ombord - i åtta kylcontainrar innehållande 5 199 kartonger päron - på fartyget Alblasgracht V002 i Melbournes hamn, medan Rotterdams hamn, som hade utpekats som platsen för lossning och leverans, var bestämmelseort. Det förefaller som om detta fartyg förvaltades av det nederländska företaget Spliethoff's, som inte anges i konossementet och som har sitt säte i Amsterdam. Brambi skulle enbart notifieras om konossementet.
4 Från Rotterdam transporterades containrarna med stöd av en internationell vägtransportsedel markvägen till Rungis i Frankrike, där Brambi har sitt säte. Vägtransportsedeln för denna del av transporten anger att den har utställts av företaget Transeco och nämner "Conship" som avsändare.
5 När lasten anlände till Rungis konstaterade Brambi att varan var skadad och bestred således leveransen. Skadorna hade uppkommit till följd av att frukten hade mognat i förtid på grund av ett avbrott i kylkedjan.(4) Skadan ersattes av företaget Réunion européenne och av nio andra försäkringsbolag, alla sökande- och kärandeparter i överklagandet vid den nationella domstolen.
6 Efter att ha betalat ut den vederbörliga ersättningen väckte försäkringsgivarna, som övertagit Brambis rättigheter, talan vid Tribunal de commerce de Créteil, i vars domsaga Rungis ligger. Talan var å ena sidan riktad mot RCC, som hade utfärdat konossementet för sjötransporten, och å andra sidan a) mot företaget Spliethoff's och b) mot kaptenen på fartyget Alblasgracht, i dessas egenskap av egentliga sjötransportörer.
7 Tribunal de commerce de Créteil bedömde, med beaktande av skriftväxlingen mellan Brambi och RCC, att päronen skulle levereras i Rungis och att den således var behörig avseende "transaktionen" mellan dessa båda företag. I detta avseende, troligen i enlighet med artikel 4.1 i konventionen, tillämpade den fransk rätt och inte bestämmelserna i den nämnda konventionen, eftersom Australien inte är part i den senare. Dessutom dömde Tribunal de commerce de Créteil RCC att betala cirka 400 000 FF i ersättning till försäkringsgivarna och att stå för rättegångskostnaderna, eftersom den ansåg att RCC inte hade uppfyllt sin del av avtalet.(5)
Däremot förklarade den sig icke behörig avseende de två övriga svarandena med motiveringen att det inte förelåg någon omständighet som visade att det var fråga om en kombinerad transport från Melbourne till Rungis, att Rotterdam var den ort där svarandena skulle uppfylla sin förpliktelse och att de domstolar som var behöriga enligt konventionen således var de i Rotterdam, där varan skulle levereras, eller de i Amsterdam, där svarandeparterna hade hemvist.
8 Cour d'appel de Paris bekräftade efter försäkringsgivarnas överklagande underinstansens beslut med motiveringen att bolaget Spliethoff's och kaptenens ansvar med nödvändighet hade avtalsrättslig grund och att behörigheten följaktligen i enlighet med artiklarna 2 och 5.1 i Brysselkonventionen tillhörde de ovannämnda nederländska domstolarna.
9 Försäkringsgivarna överklagade detta beslut till den nationella domstol som har begärt förhandsavgörande. De har gjort gällande att tvisten med svarandeparterna inte var av avtalsrättslig natur - vilket cour d'appel felaktigt ansett - utan en tvist som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, som omfattas av artikel 5.3 i konventionen med de därav följande konsekvenserna när det gäller behörigheten. Försäkringsbolagen gjorde i andra hand gällande att tvisten var odelbar, eftersom alla tre svarandena hade tagit del i samma sjötransport. Överinstansen skulle således även ha ansett sig behörig avseende de två andra svarandeparterna, eftersom den ansåg sig behörig när det gällde den första svarandeparten.
10 Med beaktande av i synnerhet att begreppet "avtal" utgör ett autonomt begrepp, ansåg franska Cour de cassation att tolkningen av konventionen var avgörande för tvistens lösning och beslutade därför att ställa följande fyra tolkningsfrågor till domstolen.
III - Tolkningsfrågorna
Franska Cour de cassation har begärt att domstolen skall besvara följande frågor:
"1) När en mottagare av varor som har skadats vid sjötransport och påföljande marktransport, eller försäkringsbolaget som övertar dennes rättigheter efter att ha ersatt skadan, väcker talan med stöd av ett konossement som täcker sjötransporten och kräver ersättning för skadan, inte av den person som utfärdade detta dokument på ett papper med dennes brevhuvud, utan av den person som sökanden, på grundval av transportavtalet, anser vara den egentliga sjötransportören, omfattas i så fall denna talan, på grund av detta transportavtal eller på grund av andra skäl, av bestämmelserna om talan som avser avtal i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen?
2) Om den föregående frågan besvaras nekande, anses talan avse skadestånd utanför avtalsförhållanden i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen eller är det lämpligt att tillämpa behörighetsregeln i artikel 2 i konventionen enligt vilken domstolarna i den stat inom vars territorium svaranden har sitt hemvist är behöriga?
3) Om talan skall anses avse skadestånd utanför avtalsförhållanden, kan den ort där mottagaren efter sjötransporten och den påföljande marktransporten enbart konstaterar att skador uppkommit på de levererade varorna anses utgöra, och på vilka villkor, den ort där skadan uppkom, vilken enligt domstolens dom av den 30 november 1976 i mål 21/76, Mines de Potasse d'Alsace (REG 1976, s. 1735; svensk specialutgåva, volym 3, s. 209), skall anses vara 'den ort där skadan inträffade' i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen?
4) Kan talan väckas mot en svarande med hemvist inom en konventionsstats territorium i en annan konventionsstat vid den domstol där talan anhängiggjorts mot en annan svarande som inte har hemvist i någon konventionsstat, på den grunden att tvisterna är odelbara och inte bara har ett samband med varandra?"
IV - Den rättsliga bakgrunden
11 I artikel 2 i konventionen anges följande:
"Om inte annat föreskrivs i denna konvention, skall talan mot den som har hemvist i en konventionsstat väckas vid domstol i den staten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap."
12 I artikel 3 i konventionen anges följande:
"Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat får väckas vid domstol i en annan konventionsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitt 2-6 i denna avdelning."
13 I artikel 4 i konventionen anges följande:
"Om svaranden inte har hemvist i någon konventionsstat bestäms domstolarnas behörighet i varje konventionsstat i enlighet med den statens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 16."
14 I artikel 5 i konventionen anges följande:
"Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat
1) om talan avser avtal, vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas
...
3) om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade".
15 I artikel 6 i konventionen anges följande:
"Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan även väckas
1) om han är en av flera svaranden, vid domstol där någon av svarandena har hemvist,
..."
16 Slutligen anges följande i artikel 22 i konventionen:
"Om käromål som har samband med varandra är väckta vid domstolar i olika konventionsstater och målen prövas i första instans, får varje domstol utom den vid vilken talan först väckts låta handläggningen av målet vila.
Annan domstol än den vid vilken talan först väckts får också avvisa talan på begäran av en av parterna, om dess lag tillåter förening av mål som har samband med varandra och den domstol vid vilken talan först väckts är behörig att pröva båda käromålen.
Vid tillämpningen av denna artikel skall käromålen anses ha samband med varandra om de är så förenade att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar."
V - Saken
Den första frågan
17 Svarandeparterna har hävdat att i den mån den talan som har väckts mot dem är grundad på konossementet, det vill säga transportavtalsinstrumentet, avser tvisten avtal. Den tyska och den franska regeringen samt kommissionen har däremot hävdat att tvisten, i brist på avtalsrättsligt band mellan köparen och sjötransportören, inte avser avtal.
18 Svarandeparternas inställning kan inte godtas.
19 Det skall inledningsvis erinras om att konventionen syftar till att harmonisera reglerna om internationell behörighet för domstolarna i konventionsstaterna. Konventionens syfte är i synnerhet att i möjligaste mån undvika att flera domstolar är behöriga i ett och samma rättsliga förhållande och att förstärka det rättsliga skyddet för personer med hemvist inom gemenskapen, genom att samtidigt ge käranden möjlighet att lätt identifiera det forum som han kan vända sig till och ge svaranden möjlighet att rimligen kunna förutse det forum där talan kan väckas mot denne.(6) På så sätt förstärks rättssäkerheten och det rättsliga skyddet för personer med hemvist inom gemenskapen.
20 Enligt konventionens uppbyggnad utgör behörigheten för domstolarna i den konventionsstat där svaranden har sitt hemvist huvudregeln (artikel 2). Det är bara som undantag från den huvudregeln som konventionen räknar upp ett begränsat antal fall i vilka talan kan (när det gäller särskild behörighet) eller skall (vid fall av en regel om exklusiv behörighet eller prorogation), beroende på vilket, väckas mot svaranden vid en domstol i en annan konventionsstat.(7)
I allmänhet betraktas nämligen svaranden som den ur processuell synpunkt svagare parten på grund av att det är han som är föremål för kärandens talan, utom i vissa särskilda fall där käranden anses vara den svagare parten som följaktligen skall gynnas av konventionen.(8)
21 Således anger artikel 5 fall av särskild behörighet där käranden kan välja att väcka talan mot svaranden på en annan ort än där denne har sitt hemvist.
Denna valfrihet infördes med beaktande av att det, i vissa klart avgränsade fall, finns en särskilt nära anknytning mellan en tvist och den domstol som kan vara lämpad för att uppnå ett ändamålsenligt förfarande.(9)
22 Ett av dessa fall föreligger i tvister som avser avtal. Begreppet "talan avser avtal" har inte förklarats närmare i konventionen. Såsom domstolen har understrukit vid upprepade tillfällen skall detta begrepp emellertid, för att säkerställa konventionens fulla effektivitet, tolkas på ett autonomt sätt med beaktande av konventionens uppbyggnad och syften, och det skall inte förstås som en hänvisning till den kvalifikation som den tillämpliga nationella rätten ger det rättsliga förhållande som är för handen vid den nationella domstolen.(10)
23 Begreppet talan som avser avtal har i synnerhet preciserats i domen i målet Handte.(11) I detta mål hade ett franskt företag med säte i Bonneville förvärvat produkter från ett tyskt företags filial, vars säte var beläget i Strasbourg. Eftersom det ansåg att produkterna i fråga var defekta, väckte företaget skadeståndstalan vid Tribunal de grande instance de Bonneville mot både försäljaren och det tyska företag som hade tillverkat produkten. Domstolen, som anmodades att uttala sig i frågan huruvida förhållandet mellan underleverantören och tillverkaren var av avtalsrättslig natur (det enda fall då talan skulle kunna väckas mot det tillverkande företaget vid domstolarna i den ort där förpliktelsen "skall uppfyllas"), ansåg - efter att ha erinrat om konventionens syften - att begreppet "talan avser avtal" i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen inte kan anses omfatta en situation i vilken det inte förekommer något frivilligt åtagande av en part gentemot en annan (punkt 15), såsom i förhållandet mellan underleverantören av en vara som förvärvats från en mellanhand och tillverkaren av denna vara (punkt 16).
Domstolen underströk att "parternas avtalsförpliktelser - särskilt när det rör sig om en kedja av internationella avtal - [kan] variera från ett avtal till ett annat, på så sätt att de rättigheter som den senare köparen kan göra gällande enligt avtalet gentemot sin säljare inte nödvändigtvis är desamma som dem som tillverkaren har avtalat om i sitt förhållande till den förste köparen" (punkt 17).
Domstolen bedömde under dessa omständigheter att i avsaknad av ett avtalsförhållande mellan tillverkaren och en underleverantör - vars identitet och hemvist han med rätta inte behöver känna till - kan tillverkaren inte förutse vid vilken domstol, annat än vid dennes hemvist, som talan mot honom skulle kunna väckas, vilket skulle vara oförenligt med principen om rättssäkerhet som konventionen avser att skydda (punkterna 18 och 20).
24 Det följer av denna rättspraxis att en skadeståndstalan i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen - vilken skall tolkas strikt i och med att den utgör ett undantag från artikel 2(12) - bara har samband med en talan som "avser avtal" om det finns ett frivilligt åtagande, inte mellan käranden och tredje man eller mellan svaranden och tredje man, utan mellan käranden och svaranden och under förutsättning att käranden i sitt käromål gör gällande att svaranden har åsidosatt de förpliktelser som åligger denne enligt detta åtagande.
25 I förevarande fall frågar den nationella domstolen huruvida tvisten, under de givna förutsättningarna, skulle kunna anses vara av avtalsrättslig natur, eftersom den grundar sig på ett "transportavtal". Men vilket "transportavtal" och mellan vilka?
26 På denna punkt råder oklarhet och såväl kärande- som svarandeparterna har - varken i sina skriftliga inlagor vid den nationella domstolen eller i sina yttranden i det förevarande målet - knappast klargjort omständigheterna, för att inte säga att de omsorgsfullt har undvikit att klargöra dem.
27 Det framgår i vart fall av de konstateranden som gjorts av första instansen och av andra instansen att leveransen av päron till Rungis hade överenskommits mellan RCC och Brambi och detta antagligen genom ett transportavtal mellan de båda företagen avseende befordran av varan från Melbourne till Rungis.(13) Transporten genomfördes i vart fall i två skilda och av varandra oberoende etapper, den första till sjöss och den andra med marktransport.
28 För sjötransporten - vilken är den enda som intresserar oss här - ställde RCC ut ett innehavarkonossement enligt vilket den angivne avsändaren är bolaget Year (det vill säga säljaren), medan Brambi nämns som den som skall notifieras om konossementet, samt att transporten anges böra ske med fartyget Alblasgracht. Första- och andrainstansen ansåg att konossementet, fastän formuläret innehåller den förtryckta uppgiften att det rör sig om en kombinerad transport (det vill säga som omfattar flera transportsätt), i realiteten bara avsåg sjötransporten, eftersom hamnen där lossning och leverans skulle ske var Rotterdam. Med utgångspunkt i dessa omständigheter bedömde domarna i första- och andrainstansen att den egentliga sjötransportören var företaget Spliethoff's, som inte omnämns i konossementet men som förvaltar det fartyg med vilket transporten ägde rum.
29 När det gäller förhållandet mellan Brambi och Spliethoff's har vi inte tillgång till några faktiska omständigheter. Det framgår inte av parternas påståenden i förfarandet vid den nationella domstolen och av deras yttranden vid domstolen huruvida det förekommit ett avtalsförhållande mellan de båda bolagen. Tvärtom har kärandeparterna gjort gällande - utan att med något enda övertygande argument ha blivit motsagda av svarandeparterna på denna punkt - att RCC skulle ha lagt ut genomförandet av sjötransporten på entreprenad till Spliethoff's.(14) Detta talar logiskt sett för att ett avtal borde ha slutits mellan RCC och Spliethoff's.(15) Den eventuella förekomsten av ett sådant avtal saknar emellertid relevans i förevarande fall, eftersom Brambi i vart fall i förhållande till detta avtal är tredje man. Såsom angivits ovan (se punkt 20) räcker det nämligen inte, för att en talan som avser "avtal" skall föreligga i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen, med vilket avtal som helst - även om det har anknytning till målet - mellan en kärande eller en svarandepart och tredje man, utan det krävs ett avtal mellan käranden och svaranden.
30 I ett sådant fall som det som föreligger vid den nationella domstolen kan - oberoende av det omtvistade konossementets rättsliga natur(16) och oberoende av frågan om förhållandet mellan RCC och Brambi - en slutsats dras med relativ säkerhet från omständigheterna i akten, nämligen att det inte har förekommit något avtalsförhållande som ingåtts frivilligt mellan Brambi, å ena sidan, och bolaget Spliethoff's och kaptenen, å andra sidan.
31 I den mån de nationella domstolarna, som ensamma är behöriga att uttala sig om de faktiska omständigheterna, bedömer att det inte har förelegat ett avtalsförhållande mellan Brambi och svarandeparterna, eller närmare bestämt mellan de förstnämnda och företaget Spliethoff's, kan således tvisten inte i något fall anses ha en avtalsrättslig grund i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen.(17)
Den andra frågan
32 Samtliga parter är eniga om att i den mån sjötransportörens ansvar aktualiseras och tvisten saknar avtalsmässig grund, avser denna skadestånd utanför avtalsförhållanden.
33 Denna synpunkt skall godtas.
34 Såsom jag har anfört ovan anges i artikel 5.3 i konventionen, som ett undantag från den allmänna principen om internationell behörighet vid svarandens hemvist, att den senare kan instämmas
"3) om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade".
35 Enligt domstolens rättspraxis skall begreppet "skadestånd utanför avtalsförhållanden" i artikel 5.3, i likhet med begreppet "talan avser avtal" i artikel 5.1 tolkas som ett autonomt begrepp. För att säkerställa en enhetlig lösning i alla medlemsstater bör detta begrepp anses omfatta "varje talan som syftar till att gentemot en svarande göra gällande ett ansvar som inte är hänförligt till ett avtal enligt artikel 5.1".(18)
36 Eftersom svarandeparternas ansvar i det förevarande fallet har gjorts gällande avseende den skada som varan åsamkats i samband med sjötransporten och eftersom tvisten inte är avtalsrättslig, är det fråga om en tvist som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen. I den mån ett fall av särskild behörighet föreligger, finns det följaktligen inte anledning att tillämpa artikel 2 som fastställer den allmänna behörigheten.
Den tredje frågan
37 Den nationella domstolen vill genom den tredje frågan veta huruvida, under sådana förutsättningar såsom de i det fall som föreligger vid den nationella domstolen, den plats där skadan enbart konstaterades utgör den "ort där skadan inträffade" i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen, såsom denna bestämmelse har tolkats av domstolen.
38 Denna fråga berör två problem. Det första är att fastställa vilken den ort är där skadan inträffade när skadan uppstod under en internationell transport, såsom den i det nationella målet. Det andra problemet är att fastställa huruvida denna ort sammanfaller med den plats där skadan enbart konstaterades.
39 I princip är alla parter eniga om att den plats där skadan enbart konstaterades saknar betydelse när den inte sammanfaller med den plats där skadan faktiskt inträffade eller med den plats där skadan uppkom. Såsom man dessutom kan sluta sig till från deras yttranden, anser svarandeparterna och den franska regeringen att vid omständigheter såsom de i det nationella målet är den ort där skadan uppkom den där sjötransporten tog slut och där svarandeparterna skulle leverera varan.
40 Det finns anledning att granska dessa synpunkter.
41 Såsom domstolen vid upprepade tillfällen har uttalat, bygger regeln om särskild behörighet i artikel 5.3 - där valet beror på sökanden - på att det finns en särskilt nära anknytning mellan en tvist och andra domstolar än den i den ort där svaranden har hemvist, och den syftar till att uppnå god rättskipning och ett ändamålsenligt förfarande.(19)
42 Betydelsen av uttrycket "den ort där skadan inträffade" i artikel 5.3 är i egenskap av kriterium för särskild internationell behörighet på intet sätt klar. Redan Jenard-rapporten(20) underströk: "Kommittén har inte ansett sig böra uttryckligen reglera frågan huruvida det finns anledning att beakta den ort där den skadevållande händelsen inträffade eller den ort där skadan uppstod, eftersom man har ansett det fördelaktigt att hålla sig till en formulering som finns i flera lagstiftningar".
43 I domen i målet Mines de potasse d'Alsace(21) framhöll domstolen att innebörden av ovannämnda uttryck är "oklar i de fall den ort där den handling företogs som ligger till grund för skadan är belägen i en annan medlemsstat än den ort där skadan uppkom" (punkt 13) och den ställde sig frågan huruvida man, i ett sådant fall, skall beakta den ort där den skadevållande händelsen inträffade eller den ort där skadan uppkom eller om man skall anse att sökanden kan välja mellan den ena eller den andra av dessa båda lösningar (punkt 14).
Enligt samma dom kan den ort där den skadevållande händelsen inträffade, på samma sätt som den ort där skadan uppkom, beroende på omständigheterna, utgöra en betydelsefull anknytningspunkt för att fastställa domstols behörighet. Båda två kan faktiskt utgöra betydelsefulla anknytningspunkter för tvisten till den domstol där talan väckts, eftersom var och en av dem, beroende på omständigheterna, kan erbjuda en särskilt användbar indikation från bevis- och processföringssynpunkt (punkt 15-17).(22)
Följaktligen ansåg domstolen att när den ort där den händelse som kan medföra skadestånd utanför avtalsförhållanden inträffade inte är identisk med den ort där skadan uppkom, skall begreppet "den ort där skadan inträffade" i artikel 5.3 i konventionen förstås på så vis att det omfattar både den ort där skadan uppkom och den ort där den skadevållande händelsen inträffade, så att käranden kan välja att väcka talan mot svaranden vid en domstol på antingen den ena eller den andra orten (punkterna 24 och 25).(23)
Domstolen har likaså uttalat att om enbart den ort där den skadevållande händelsen inträffade väljs, skulle detta i ett antal fall leda till en sammanblandning av de huvudsakliga behörigheter som föreskrivs i artiklarna 2 och 5.3 i konventionen på så vis att den sistnämnda bestämmelsen skulle förlora en del av sin ändamålsenliga verkan (punkt 20).(24)
44 I målet Mines de potasse d'Alsace var den ort där skadan inträffade (den ort där det franska företaget hade lämpat avfall i floden Rhen, vars vatten således blev förorenat) klart en annan än den ort där skadan uppkom (den ort där det nederländska trädgårdsföretaget hade försörjt sina planteringar med förorenat vatten, vilket kraftigt skadade dessa). Denna åtskillnad är emellertid inte alltid enkel, på samma sätt som det exakta fastställandet av den ort där skadan inträffade för övrigt medför vissa svårigheter. Domstolen har avgjort ett relativt stort antal snarlika frågor i liknande fall.
45 I domen i målet Shevill m.fl.(25), skulle domstolen besvara frågan vilken domstol som är behörig då någon blir föremål för ärekränkning i pressen, när tidningen har publicerats i en stat men där skadan i synnerhet uppstår på grund av dess distribution i den ärekränkta personens hemvistland. Domstolen ansåg att behörigheten samtidigt tillhör domstolen på den ort där skadan uppkom och domstolen på den ort där skadan har sitt ursprung, det vill säga den ort där tidningen publicerades, och detta för samtliga skador som uppkommit (punkterna 24 och 25). Denna ort där skadan materialiserats är "den plats där den handling som medför skadeståndsansvar utanför ett avtalsförhållande för sin upphovsman har lett till en skadebringande verkan vad beträffar den drabbade" (punkt 28). På grundval av dessa överväganden beslöt domstolen att domstolarna i de medlemsstater i vilka den ärekränkande publikationen spridits är behöriga att pröva frågan om ersättning för den skada som orsakats den drabbade personens anseende på grund av distributionen av tidningen i den aktuella staten (punkt 29-33).
46 I målet Dumez France och Tracoba (C-220/88) hade franska företag väckt talan i det egna landets domstolar mot tyska banker om ersättning för den skada de hade lidit till följd av att deras i Tyskland etablerade filialer hade gått i konkurs. Enligt kärandeparterna hade skadan vållats på grund av att ett projekt för fastighetskonstruktion som en tysk byggherre skulle genomföra i Tyskland hade avbrutits. Skadan var den direkta följden av att de tyska bankerna hade sagt upp ett finansieringsavtal som hade slutits med denna byggherre.
I dom av den 11 januari 1990(26) uttalade domstolen i detta mål att den skada som orsakats moderbolagen enbart var en indirekt följd av den skada som filialerna hade lidit på en annan ort (punkt 13-16) och efter att ha avvisat en tolkning av konventionen som skulle ha givit käranden möjlighet att, utöver de fall som uttryckligen föreskrivits, fastställa den behöriga domstolen genom att välja sitt hemvist (punkt 19) uttalade domstolen att "bestämmelsen om domstols behörighet i artikel 5.3 i konventionen kan inte tolkas så att den tillåter en kärande att åberopa en skada som han påstår är följden av en skada som lidits av andra personer, som är direkt drabbade av skadevållande händelsen, för att väcka talan mot den som orsakat händelsen vid domstolar i den ort där han själv har konstaterat förmögenhetsskada" (punkt 22, min kursivering).
47 Domen i målet Marinari(27) är intressantare. I detta mål hade Marinari, med hemvist i Italien, deponerat ett antal skuldebrev hos en engelsk bank. De anställda vid banken bedömde att dessa skuldebrev var av tvivelaktigt ursprung och öppnade det omslutande kuvertet och informerade polisen, vilket ledde till att Marinari anhölls och att skuldebreven togs i beslag. Efter att han hade blivit frikänd i engelsk domstol väckte Marinari talan i Italien mot banken, i vilken han, å ena sidan, yrkade ersättning motsvarande värdet av skuldsedlarna och, å andra sidan, ersättning för frihetsberövandet, för att flera avtal hade hävts liksom för den skada som orsakats hans anseende.
Efter det att frågan huruvida behörigheten i detta mål tillhörde de engelska eller de italienska domstolarna hade ställts till domstolen uttalade denna - sedan den erinrat om de principer som följer av rättspraxis till följd av målen Mines de pottasse d'Alsace, Dumez France och Tracoba samt Shevill m.fl. - att den valmöjlighet som erbjuds sökanden mellan den ort där den skadevållande händelsen inträffade och den ort där skadan uppkom inte kan utsträckas längre än till de särskilda omständigheter som motiverar den. Detta för att inte den allmänna principen, att domstolarna i den konventionsstat där svaranden har sitt hemvist är behöriga, skall bli meningslös och leda till att domstolen på sökandens hemvist tillerkänns behörighet utöver de fall som är uttryckligen föreskrivna, när konventionen till och med förkastar denna lösning genom att i artikel 3.2 utesluta tillämpning av nationella bestämmelser som föreskriver sådana fora i förhållande till svarande med hemvist på en konventionsstats territorium (punkt 13).
Domstolen framhöll således att begreppet "den ort där skadan inträffade" inte kan tolkas extensivt i sådan utsträckning att det skulle omfatta varje ort där man kan märka de skadliga följderna av en omständighet som redan har förorsakat en skada som faktiskt uppkom på en annan ort (punkt 14).
Närmare bestämt kan detta begrepp inte tolkas så att det omfattar den ort där den drabbade påstår att han har lidit en förmögenhetsskada som är en följd av en uppkommen skada som drabbat denne i en annan konventionsstat (punkt 15).
48 Enligt min uppfattning visar ovan citerade rättspraxis att det för fastställandet av begreppet "den ort där skadan uppkom" är viktigt att definiera den "skada" som skall beaktas. Med "skada" skall förstås angrepp på kärandens egendom eller person, när detta har samband med den skadevållande händelsen, det vill säga det olagliga beteendet som tillskrivs svaranden, genom ett direkt och kausalt samband(28), med uteslutande av indirekt, mer avlägsen eller medelbar skada som har lidits. "Den ort där skadan uppkom" är följaktligen den där den skadevållande händelsen har vållat en skada hos käranden i den mening som avses ovan.
49 De ovan citerade avgörandena ger tillräcklig ledning för att kunna fastställa den "ort där skadan uppkom" för den händelse att en skada, såsom i det förevarande fallet, uppstår under en internationell varutransport.
50 Det skall inledningsvis noteras att den grundläggande skyldigheten för varje transportör är att omhänderta varan på en fastställd plats för att återlämna den i samma skick på en annan. Transportören är följaktligen i princip ansvarig för varje skada som varan åsamkats mellan avresan och ankomsten, det vill säga under hela transportens förlopp.
51 När mottagaren enbart har avtalat med en enda transportör, är den senares ansvar gentemot den förra för de skador som varan har åsamkats under transportens förlopp av avtalsrättslig natur. När båda parter har hemvist inom gemenskapen tillåter artikel 5.1 i konventionen att mottagaren väcker talan mot transportören vid domstolarna på den ort där varan levererades eller skulle ha levererats.
52 Om vi emellertid antar att transportören, utan mottagarens vetskap, hade anförtrott en del av transporten till en annan transportör (underleverantören), även denna med hemvist inom gemenskapen, som orsakade den skada som varan har åsamkats. I detta fall kvarstår den första transportören som ansvarig gentemot mottagaren, med stöd av det avtal som förbinder dem. Underleverantören är ansvarig, å ena sidan, gentemot den ursprunglige transportören med stöd av det avtal som förbinder dem och, å andra sidan, på grund av sitt skadeståndsansvar utanför avtalsförhållanden(29) gentemot mottagaren, med vilken denne inte har någon avtalsförbindelse.
53 I det senare fallet kan mottagaren, med stöd av domen i målet Mines de potasse d'Alsace, väcka talan mot underleverantören antingen vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller vid domstolen i den ort där skadan uppkom.
54 Den ort där skadan inträffade kan vara känd för käranden och vara belägen inom gemenskapen, i vilket fall det är enkelt att fastställa den behöriga domstolen. Denna ort kan också vara omöjlig att lokalisera eller vara belägen utanför gemenskapen, så att det inte är möjligt att peka ut den behöriga domstolen.(30) Det skadevållande beteendet kan likaså ha varat under hela transporten och det skulle då vara orimligt att tvinga käranden att väcka talan vid domstolarna på alla de orter som fartyget passerat. I dessa fall borde mottagaren begränsa sig till den ort där skadan uppkom. Det är därför lämpligt att fråga sig vilken denna plats är.
55 För det första kan inte den ort där skadan uppkom vara den där den "slutliga leveransen" av varan skulle ske, med andra ord den ort där den ursprunglige transportören skulle leverera varan till mottagaren, såsom kärandeparterna har hävdat.
Skälen för detta är uppenbara. Vid en internationell transport som den i det nationella målet, vilken utförs av flera efter varandra följande transportörer, förekommer ett övertagande av transportavtal i vilka parternas rättigheter och skyldigheter kan variera i betydande grad. Underleverantören kan vara ovetande om vilken ort den ursprunglige transportören har avtalat med mottagaren om att leverera varan till, liksom den senares existens och adress. Denna ort har således inte något organiskt samband med tvisten mellan mottagaren och underleverantören. Såsom kommissionen med rätta har påpekat kan varan för övrigt vid internationell handel byta destination under färden, så att dess destinationsort inte med lätthet kan fastställas, eller till och med fastställas godtyckligt av sökanden, vilket skulle uppmuntra till "forum shopping". Eftersom den ort där slutlig leverans av varan skall ske i regel är den ort där sökanden har sitt säte, skulle dessutom valet av denna ort i förevarande fall riskera att uppställa sökandens hemvist eller dennes yrkesmässiga säte som en ny behörighetsgrund, gentemot vilken konventionen emellertid har ställt sig avvisande.(31) Ett sådant resultat skulle strida mot artikel 2 i konventionen, liksom mot systemets systematik som har avsett att fastställa det senare.
56 För övrigt kan orten där skadan uppkom inte vara den där denna enbart upptäcktes av sökanden.
Vid internationell transport som utförs av flera efter varandra följande transportörer - såsom i det förevarande fallet - kan nämligen den skada som en mellanliggande transportör påståtts ha åsamkats varan konstateras antingen vid en av resans senare sträckor, på den ort där varan levereras eller på den ort dit varorna därefter har sänts etc. Dessa är alla orter som svaranden inte på något sätt skulle kunna förutse. Men om platsen där skadan upptäcktes vore relevant skulle den internationella behörigheten vara beroende av osäkra och tillfälliga omständigheter, vilket skulle strida mot konventionens grundläggande syfte "att ange bestämda och förutsägbara behörigheter".(32) En sådan tolkning skulle dessutom kunna ge behörighet till en domstol på en ort utan någon anknytning till tvisteföremålet, på så sätt att domstolen på den orten skulle vara olämplig ur bevisprövningssynpunkt.(33) Slutligen skulle sökanden alltid kunna bekräfta att han upptäckte skadan på sin hemvistort eller på orten där hans rörelse har sitt säte, med de konsekvenser som vi har visat i den föregående punkten.
57 Enligt min uppfattning kan, i ett mål som det vid den nationella domstolen, den ort där skadan uppkom bara vara den till och med vilken underleverantören mot vilken käranden vänder sig var ansvarig för varan, det vill säga den ort till vilken denne skulle leverera varan.
58 För det första föreligger verkligen ett kausalsamband mellan den skadevållande händelsen och skadan. Kärandena har nämligen gjort gällande att svarandena inte respekterade den normala kyltemperaturen under transporten, vilket ledde till att päronen mognade i förtid. Om detta beteende hos svarandena är riktigt, är det av sådan karaktär att det orsakar försämringen hos en så känslig vara.
Denna försämring utgör i sig en direkt skada på den egendom, i vid bemärkelse, som tillhör mottagaren eller den som har rätt till varan.(34) Det faktum att försämringen av varan skedde fortskridande (antingen på grund av dess natur eller på grund av vårdslösheten hos andra transportörer) har inte någon betydelse för vårt vidkommande och ändrar inte det faktum att skadan uppstod under transporten och allra senast vid dess slut.(35)
59 För övrigt är denna ort konkret och förutsebar för svaranden och garanterar följaktligen rättssäkerheten. För det andra har den i sig själv ett nära samband med tvisten mellan mottagaren och svaranden och den underlättar bevisupptagningen. Den är således ändamålsenlig för att uppnå god rättskipning. Den gynnar dessutom till en viss gräns sökanden i den mån den, när den ort där skadan inträffade är svår eller omöjlig att fastställa, eller är mycket avlägsen, tillåter valet av en ort som kan vara närmare dennes hemvist än den ort där svaranden har hemvist. Därtill kommer att om den ursprunglige transportören har anförtrott en ensam underleverantör transporten, sammanfaller orten för den ursprunglige transportörens prestation med den ort där skadan uppkom, vilket begränsar antalet domstolar som kan vara behöriga ratione loci, vilket i sin tur underlättar att uppnå god rättskipning av tvisten i sin helhet. Denna lösning tar således alla berörda intressen i beaktande och leder inte till att någon av parterna särbehandlas.
60 I den mån svarandeparterna i målet vid den nationella domstolen i förevarande fall hålls ansvariga för den skada som uppkommit under sjötransporten från Melbourne till Rotterdam, är det i den senare hamnen som varan för sista gången befann sig under svarandeparternas ansvar och drabbades av de skadliga konsekvenserna av det olagliga beteende som tillskrivs de senare.(36) Det är således där som skadan inträffade i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen.
Den fjärde frågan
61 Med beaktande av bakgrunden till det ovan beskrivna målet finns det anledning att anta att den nationella domstolen med sin sista fråga i sak vill veta huruvida konventionen medger att personer som har hemvist i en konventionsstat och som är föremål för ett skadeståndsyrkande grundat på dess artikel 5.3 kan instämmas vid en domstol i en annan konventionsstat, vid vilken en annan talan i samma tvist har väckts mot en svarande som inte har hemvist i någon konventionsstat och som bland annat är grundad på nationell rätt, av skälet att tvisten i dessa båda mål är "odelbar" och talan inte enbart har "samband med varandra".
62 Tolkningsfrågan nämner inte några konkreta bestämmelser vars tolkning den söker. Om begreppet "samband med varandra" har uttryckts i artikel 22, omnämns inte begreppet "odelbar" som tillämpats i tvisten - såsom det används i tolkningsfrågan såsom troligt behörighetskriterium - i konventionen.(37)
63 Under dessa omständigheter finns det anledning att inledningsvis erinra om att i enlighet med artikel 3 i konventionen får talan mot den som har hemvist i en konventionsstat bara väckas i en annan konventionsstat i de fall som uttryckligen och uttömmande avses i avsnitt 2-6 i avdelning II.(38)
64 Artikel 22, som hänvisar till käromål som har samband med varandra, tillhör ovannämnda avsnitt 8 i avdelning II. Denna artikel är således inte tillämplig i detta fall.
Domstolen fastslog följande i sin dom av den 24 juni 1981, Elefanten Schuh(39): "artikel 22 i konventionen har till syfte att reglera den sortens käromål som har samband med varandra och som har väckts vid domstolar i olika medlemsstater. Den tilldelar inte behörighet; den ger i synnerhet inte en domstol i en konventionsstat behörighet att pröva ett käromål som har samband med ett annat käromål som har väckts vid den domstolen i enlighet med konventionens regler" (punkt 19).
"Frågan skall således besvaras så ... att artikel 22 i konventionen bara är tillämplig när käromål som har samband med varandra har väckts vid domstolar i två eller flera konventionsstater" (punkt 20).
I detta fall är det - oberoende av huruvida det föreligger ett "samband" i den mening som avses i artikel 22 i konventionen mellan det käromål som väckts mot RCC och det som väckts mot svarandeparterna - ett faktum att det inte väckts skilda käromål vid domstolar i olika medlemsstater. Följaktligen är villkoren för tillämpning av artikel 22 i vart fall inte uppfyllda.
65 Låt mig nu återkomma till artikel 3 i konventionen. Av avsnitt 2-6 i avdelning II är avsnitt 3-5 inte av intresse i förevarande fall. Eftersom artikel 5 inte ger möjlighet att byta behörig domstol, är följaktligen den enda bestämmelse som berör tolkningsfrågans syfte den i artikel 6.1. Jag begränsar mig således till att undersöka denna bestämmelse.
66 Det följer av denna bestämmelses lydelse att ett nödvändigt villkor för dess tillämpning, för det första, är att tvisten skall ha väckts vid den domstol där någon av svarandena har hemvist.(40) Detta innebär bevisligen att denna svarandes hemvist måste vara beläget inom en konventionsstats territorium och följaktligen att denna svarande skall ha hemvist i en konventionsstat. Såsom framgår av rättspraxis måste det därtill, för det andra, finnas ett samband i den mening som avses i artikel 22 mellan de käromål som berör svarandeparterna.(41)
67 Såvitt gäller det första villkoret skall det erinras om att RCC, till vilket man söker binda tvisten med svarandena, har ett säte som inte ligger inom Tribunal de commerce de Créteils domsaga där talan mot det väckts, utan i en stat som inte är konventionsstat. Således kan talan, framför allt av detta skäl, inte väckas mot svarandeparterna vid Tribunal de commerce de Créteil med stöd av artikel 6.1 i konventionen.
68 Såvitt gäller det andra villkoret kan det noteras att domstolen redan tillfrågades, i målet Kalfelis, huruvida ett kriterium i nationell rätt såsom enkelt samband eller odelbarhet kan användas för att definiera begreppet "samband" i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen, för det fall att flera käromål väcks mot samma svarande.
69 Domstolen underströk att det undantag från principen i artikel 2 som artikel 6.1 utgör måste utformas på ett sådant sätt att inte själva principen kan ifrågasättas (punkt 8). Det skulle kunna vara fallet om en kärande, efter att ha väckt talan mot flera svarande, hade möjlighet att undandra en av dessa svaranden lagföring i den stat där han har sitt hemvist. Det är i detta avseende nödvändigt att det föreligger ett samband som kan bestämmas autonomt (punkt 10) mellan käromålen mot var och en av svarandena (punkt 9).
Efter att ha understrukit att artikel 6.1 - för övrigt på samma sätt som artikel 22 - har till syfte att undvika att det i de enskilda konventionsstaterna meddelas domar som sinsemellan är oförenliga (punkt 11), fastslog domstolen att "regeln i artikel 6.1 är således tillämplig när de käromål som väckts mot de olika svarandena har samband med varandra redan vid tillfället för deras väckande, dvs. om det är påkallat att handlägga och avgöra dem gemensamt för att undvika risken att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar. Det tillkommer den nationella domstolen att i varje enskilt fall pröva om detta villkor är uppfyllt" (punkt 12).
70 Så är fallet när flera käromål väcks mot olika svarande. I samma mål ställdes emellertid frågan - för det fall att talan väcks som samtidigt är grundad på utomobligatoriskt skadestånd, på bristande avtalsuppfyllelse och på obehörig vinst - huruvida den domstol som är behörig för en del i denna talan i enlighet med artikel 5.3 kan pröva de delar i talan som inte har utomobligatorisk grund.
På denna punkt erinrade domstolen inledningsvis om att de särskilda behörigheter som räknas upp i artiklarna 5 och 6 i konventionen utgör undantag från principen om behörighet för domstolarna i den konventionsstat där svaranden har sitt hemvist och således skall tolkas restriktivt. Domstolen uttalade att "den domstol som i enlighet med artikel 5.3 är behörig att pröva en talan i den del denna grundas på utomobligatoriskt skadeståndsansvar inte [skall] anses behörig att pröva ifrågavarande talan i den del den inte grundas på ett sådant ansvar" (punkt 19).(42)
Domstolen tillade att denna lösning faktiskt för med sig olägenheten att olika aspekter av samma tvist prövas av olika domstolar, men denna olägenhet uppvägs av möjligheten för sökanden att föra upp hela sin talan till prövning vid den domstol där svaranden har sitt hemvist, liksom av den möjlighet som artikel 22 under vissa förutsättningar ger att avgöra målet vid den domstol där talan först väckts (punkt 20).
71 Av det ovan anförda kan vi dra slutsatsen att två yrkanden i samma skadeståndsmål som riktar sig till olika svarande, där det ena yrkandet grundar sig på avtalsrättsligt ansvar och det andra yrkandet på utomobligatoriskt skadeståndsansvar, inte kan anses ha ett samband med varandra.
72 Denna lösning skall av samma skäl även godtas i förevarande mål. Om den domstol vid vilken det yrkande som avser utomobligatoriskt skadeståndsansvar har väckts i ett skadeståndsmål inte är behörig att pröva det yrkande som grundar sig på ett avtalsrättsligt ansvar, kan inte heller den domstol vid vilken det senare yrkandet väckts (a fortiori om det är med tillämpning av bestämmelser som är främmande i förhållande till konventionens) pröva det förstnämnda yrkandet. Artikel 6.1 är således inte tillämplig i det förevarande fallet.
VI - Förslag till avgörande
Av de skäl som ovan anförts föreslår jag att tolkningsfrågorna besvaras på följande sätt:
1) I ett sådant fall som det som föreligger vid den nationella domstolen kan inte en talan genom vilken varans mottagare kräver ersättning för en skada av den transportör som förmodas ha utfört den del av transporten som har ägt rum till sjöss, till följd av att varan har skadats under den delen av transporten, anses utgöra en talan som avser "avtal" i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen, eftersom det saknas ett frivilligt avtalsförhållande mellan sökanden och svaranden.
2) Talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen då denna talan gäller transportörens ansvar för skadan och då det saknas ett avtalsförhållande mellan sökanden och svaranden.
3) Den ort där sökanden endast har konstaterat skadan kan inte utgöra utgångspunkt för att fastställa "den ort där skadan inträffade" i den mening som avses i artikel 5.3 i konventionen, på det sätt som denna har tolkats av domstolen.
4) Artiklarna 3 och 6.1 i konventionen skall tolkas på så sätt att en talan mot den som har hemvist i en konventionsstat inte kan väckas vid domstolar i en annan konventionsstat vid vilken talan har anhängiggjorts mot en annan svarande med hemvist utanför konventionsstaternas territorium av det skälet att tvisterna är odelbara och inte har ett samband med varandra.
(1) - EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 30.
(2) - EGT L 285, 1989, s. 1; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 43.
(3) - Detta datum är omnämnt i de handlingar som är hänförliga till tvisten vid den nationella domstolen. Det kan röra sig om ett misstag, eftersom detta datum föregår den omtvistade transporten med fyra år.
(4) - Se svarandeparternas yttranden vid andra instansen liksom den expertrapport som nämns i första instansens avgörande.
(5) - Låt mig påpeka att RCC varken har inställt sig vid de franska domstolarna eller avgivit något yttrande i det förevarande målet.
(6) - Dom av den 3 juli 1997 i mål C-269/95, Benincasa (REG 1997, s. I-3767), punkterna 25 och 26, samt av den 20 mars 1997 i mål C-295/95, Farrell (REG 1997, s. I-1683), punkt 13.
(7) - Se dom av den 17 juni 1992 i mål C-26/91, Handte (REG 1992, s. I-3967; svensk specialutgåva, volym 12), punkt 13, liksom domarna i målen Benincasa (punkt 13) och Farrell (punkt 18), citerade ovan i fotnot 6.
(8) - Domen i målet Farrell (punkt 19), citerad ovan i fotnot 6.
(9) - Dom av den 30 november 1976 i mål 21/76, Mines de potasse d'Alsace (REG 1976, s. 1735; svensk specialutgåva, volym 3, s. 209), punkt 11, och av den 29 juni 1994 i mål C-288/92, Custom Made Commercial (REG 1994, s. I-2913; svensk specialutgåva, volym 15), punkt 12.
(10) - Dom av den 22 mars 1983 i mål 34/82, Peters (REG 1983, s. 987), punkterna 9 och 10; av den 8 mars 1988 i mål 9/87, Arcado (REG 1988, s. 1539), punkterna 10 och 11, och Handte (punkt 10) citerad ovan i fotnot 7.
(11) - Citerad ovan i fotnot 7.
(12) - Se dom av den 27 september 1988 i mål 189/87, Kalfelis (REG 1988, s. 5565; svensk specialutgåva, volym 9), punkt 19.
(13) - Se ovan punkt 7.
(14) - Kärandeparterna har till och med åberopat ett konossementet som skulle ha utfärdats av företaget Spliethoff's inom ramen för varutransporten (se till exempel deras grunder i det nationella överklagandet), men de har inte uppvisat något bevismaterial till stöd för detta.
(15) - Det är kanske därför som andra instansen ansåg att det gällde en tvist som avser "avtal", med Rotterdam som den ort där förpliktelsen skulle uppfyllas. När det gäller de olika former som ett förhållande mellan transportör och en underleverantör kan anta, se Delebeque, P.: "Sous-traitance et transport", Le droit maritime français, 1995 (47, s. 245).
(16) - Kommissionen granskar i detalj frågan huruvida konossementet innehåller ett sjötransportavtal eller huruvida det utgör beviset på ett sådant avtal eller överför faktiska rättigheter till varan. Jag anser inte att svaret på dessa frågor är av betydelse i förevarande fall (se i detta avseende domen av den 19 juni 1984 i mål 71/83, Russ (REG 1984, s. 2417), samt förslaget till avgörande av generaladvokaten Sir Gordon Slynn, liksom R. Rolands kommentarer, "Le connaissement et le droit européen", Jurisprudence du port d'Anvers, 1983-1984, s. 403). Det räcker att konstatera att ett konossementet förutsätter ett transportavtal. Ett sådant konstaterande tjänar emellertid inte något till i detta fall, eftersom ett eventuellt transportavtal mellan RCC och Brambi skulle vara utan betydelse, medan ett avtal mellan Brambi och Spliethoff's, vilket faktiskt skulle underlätta lösningen av den förevarande tvisten, inte har uppvisats och inte förefaller ha slutits.
(17) - Det är värt att notera att den eventuella förekomsten av ett avtalsförhållande mellan Brambi och Spliethoff's, vilket följaktligen skulle innebära att tvisten kopplas till bestämmelserna om "avtal", inte på något sätt betyder att tvisten med kaptenen också skulle ha avtalsrättslig grund i den mening som avses i artikel 5.1 i konventionen. Brambi kan inte rimligen ha slutit ett individuellt avtal med kaptenen. Den senare var bara en anställd hos den egentliga transportören och om hans ansvar skulle göras gällande gentemot mottagaren kan detta ansvar, följaktligen, bara vara utomobligatoriskt. Såsom vi kommer att se nedan följer därav att för varje skadeståndsanspråk mot Spliethoff's, å ena sidan, och mot kaptenen, å den andra sidan, är det en annan domstol som är behörig enligt konventionen, utan att det faktum att kärandeparternas anspråk har samma orsak i vid bemärkelse har någon betydelse i detta fall (se nedan punkt 70).
(18) - Domen i målet Kalfelis (punkterna 16 och 17), citerad ovan i fotnot 12, och dom av den 26 mars 1992 i mål C-261/90, Reichert m.fl. (REG 1992, s. I-2149), punkt 16.
(19) - Se domen i målet Mines de potasse d'Alsace (punkt 11), citerad ovan i fotnot 9, och dom av den 19 september 1995 i mål C-364/93, Marinari (REG 1995, s. I-2719), punkt 10 och följande punkter, och av den 7 mars 1995 i mål C-68/93, Shevill m.fl. (REG 1995, s. I-415), punkt 19 och följande punkter.
(20) - EGT C 59, 1979, s. 26.
(21) - Se ovan fotnot 9.
(22) - Se likaså domen i målet Shevill m.fl. (punkt 21) citerad i fotnot 19.
(23) - Se domarna i målen Marinari (punkt 11) och Shevill m.fl. (punkt 22), citerade ovan i fotnot 19.
(24) - Se likaså domarna i målen Marinari (punkt 12) och Sheville m.fl. (punkt 22) citerade ovan i fotnot 19.
(25) - Dom citerad ovan i fotnot 19.
(26) - REG 1990, s. I-49.
(27) - Citerad ovan i fotnot 19.
(28) - Låt mig framhålla att skadestånd utanför avtalsförhållanden bara kan komma i fråga om det visas att det föreligger ett orsakssamband mellan skadan och den omständighet som har vållat denna (se domen i målet Mines de potasse d'Alsace, punkt 16, citerad ovan i fotnot 9).
(29) - Se ovan punkt 32 och följande punkter. Angående det brydsamma problemet med ansvar för flera efter varandra följande transportörer vid kombinerade transporter, se Remond-Gouilloud, M.: Droit maritime, Pedone, Paris 1993, punkt 601 och följande punkter.
(30) - Enligt min uppfattning är det, med beaktande av svårigheten att fastställa den ort där skadan inträffade, inte tänkbart att orten där skadan uppkom sammanfaller med denna "ort", vilket den tyska regeringen föreslår.
(31) - Se domen i målet Dumez France och Tracoba (punkt 16-18) och dom av den 19 januari 1993 i mål C-89/91, Shearson Lehman Hutton (REG 1993, s. I-139), punkt 17.
(32) - Domen i målet Marinari (punkt 19) citerad ovan i fotnot 19.
(33) - Se punkt 20 i samma dom.
(34) - Den tyska regeringen anser att man skall beakta vem som är ägare till varan under transporten. En sådan inställning skulle emellertid i omotiverad utsträckning begränsa den krets som kan åberopa artikel 5.3 i konventionen. För övrigt skulle bedömningen av den frågan göra det onödigt svårt att kontrollera behörigheten hos den domstol vid vilken talan väckts. Detta kriterium förefaller således olämpligt i detta fall.
(35) - Se i detta hänseende, Gaudemet-Tallon, H.: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, LGDJ, Paris, 1993, punkt 191.
(36) - Frågan huruvida dessa egentligen var ansvariga för skadan eller inte har inte någon betydelse i det avseende som intresserar oss, nämligen fastställandet av behörig domstol. Denna fråga hör ihop med saken, som den domstol där talan väckts inte behöver avgöra för att ta ställning till sin egen behörighet (se domen i målet Custom Made Commercial, punkt 20, citerad ovan i fotnot 9), och den avgörs av den domstol som utpekas som behörig enligt konventionens bestämmelser. Om det således framkom att skadan faktiskt inträffade under sjötransporten och att transportören är ansvarig för denna skada, skall den utpekade domstolen gilla talan och döma svaranden. Om de sakomständigheter på vilka talan är grundad inte visas eller om skadan inte kan tillskrivas underleverantören (till exempel därför att befraktaren hade valt olämpliga containrar) eller om det finns skäl att frånta underleverantören allt ansvar (till exempel när skadan beror på force majeure) skall den utpekade domstolen ogilla talan och i förekommande fall döma sökanden att betala rättegångskostnaderna för en onödig process. För tillämpning av artikel 5.3 i konventionen skall hänvisning ske till de omständigheter som ligger till grund för yrkandet, det vill säga till den plats där skadan inträffade eller där skadan uppkom enligt yrkandet och enligt den bevisning som har åberopats av sökanden. Fastställandet av denna ort förutsätter, naturligtvis, att den domstol vid vilken talan väckts gör en bedömning av omständigheterna i enlighet med nationell processrätt (se domen i målet Sheville m.fl., punkterna 36 och 41, citerad ovan i fotnot 19). Denna bedömning är absolut nödvändig för att den domstol vid vilken talan väckts skall kunna ta ställning, i förekommande fall ex officio (se domen i målet Shearson Lehman Hutton, punkt 10, citerad ovan i fotnot 31), till sin egen behörighet.
(37) - Den nationella domstolen kanske har den franska rättens odelbarhet eller förstärkta samband i åtanke (se punkt 8 i fotnot 12 i generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i målet Kalfelis, citerat ovan i fotnot 12). Såsom vi skall se nedan (i punkt 68 i detta förslag till avgörande) avvisade domstolen i sin dom i målet Kalfelis det ifrågavarande kriteriet såsom kriterium för att fastställa den internationella behörigheten.
(38) - Åtminstone utan att de har visat sitt samtycke. I förevarande fall är det varken fråga om en prorogation i den mening som avses i artikel 17 i konventionen eller en tyst prorogation i den mening som avses i artikel 18, eftersom svarandena i vart fall i princip har inställt sig och försvarat sig.
(39) - Mål 150/80, REG 1981, s. 1671.
(40) - Se Gothot, P. och Holleaux, D.: La convention de Bruxelles du 27 septembre 1968, Paris, 1985, punkt 114, och H. Gaudemet-Tallon, punkt 223.
(41) - Se domen i målet Kalfelis, citerad ovan i fotnot 12. Doktrinen pekar i samma riktning (se Gaudemet-Tallon m.fl., punkt 224, Gothot-Holleaux m.fl., punkt 111).
(42) - Låt mig erinra om att domstolen inte instämde i generaladvokaten Darmons uppfattning, enligt vilken den avtalsrättsliga tvisten, såsom huvudgrund, absorberar alla sidoordnade tvister som uppstått på grund av avtalet på så sätt att behörigheten bara kan fastställas med stöd av artikel 5.1 (se punkt 28 och följande punkter i förslaget till avgörande).