62005CC0051
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ELEANOR SHARPSTON
föredraget den 22 november 2007 (
1
)
Mål C-51/05 P
Europeiska gemenskapernas kommission
mot
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl m.fl.
”Överklagande — Den gemensamma organisationen av marknaden för vin — Stöd till destillering — Skadeståndstalan — Gemenskapens utomobligatoriska ansvar — Preskriptionsfrist — Den tidpunkt då fristen börjar löpa”
1.
Kommissionen har ingett förevarande överklagande av förstainstansrättens dom i mål T-166/98, Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl m.fl. mot kommissionen. (
2
)
2.
Det målet hade sitt ursprung i Distilleria Agricola Industriale de Terralbas (nedan kallad DAI) insolvens, till följd av vilken ett flertal vinproducenter inte erhöll det gemenskapsstöd vilket de normalt var berättigade till för destillering av deras vin som behörigen hade skett under beskydd av DAI under första hälften av år 1983. Dessa producenter medverkade ursprungligen i ett mål vid den nationella domstolen mellan DAI och Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (det italienska interventionsorganet, nedan kallat AIMA). Förfarandet i detta mål var utdraget och ledde inte till framgång. Efter närmare undersökningar, väckte vinproducenterna den 12 oktober 1998 skadeståndstalan mot kommissionen. En av frågorna inför förstainstansrätten gällde vid vilken tidpunkt den femåriga preskriptionsfrist som skall tillämpas i ärenden angående utomobligatoriskt skadeståndsansvar (
3
) skulle börja löpa. Förevarande överklagande rör enbart denna fråga.
Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser
3.
I artikel 11.1 i rådets förordning (EEG) nr 337/79 av den 5 februari 1979 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin (
4
) föreskrivs att en förebyggande destillation (
5
) av bordsvin och vin som lämpar sig för framställning av bordsvin kan genomföras för varje vinproduktionsår.
4.
Enligt skäl 6 i förordning nr 2144/82, (
6
) genom vilken förordning nr 337/79 ändrades, framstår det under vissa omständigheter som lämpligt att säkerställa producenterna ett garanterat lägsta pris för bordsvin i syfte att förbättra deras inkomster, och i samband härmed bör producenten ges möjlighet att leverera egentillverkat bordsvin för destillation till ett garanterat lägsta pris eller att komma i åtnjutande av någon annan lämplig åtgärd, som skall beslutas senare.
5.
Den 15 september 1982 antog kommissionen förordning (EEG) nr 2499/82 om bestämmelserna angående förebyggande destillation för vinproduktionsåret 1982/1983. (
7
)
6.
I artikel 1.1 i förordning nr 2499/82 föreskrivs att producenter som önskar låta destillera sitt vin i enlighet med artikel 11 i förordning nr 337/79 skall ingå leveransavtal med en godkänd destillatör och inge dessa avtal till det nationella interventionsorganet.
7.
I artikel 5.1 i förordning nr 2499/82 fastställs det lägsta uppköpspriset för vin avsett för destillation. Detta pris gör det i normala fall omöjligt att avsätta de produkter som har erhållits vid destillationen enligt sedvanliga marknadsvillkor. (
8
) I artikel 6 föreskrivs därför en kompensationsmekanism som innebär att interventionsorganet betalar ut ett stöd för destillerat vin.
8.
I skäl 11 i förordning nr 2499/82 anges att det är lämpligt att föreskriva att det lägsta pris som garanteras producenterna normalt skall utbetalas till dem inom sådana tidsfrister att de kan göra en sådan vinst som motsvarar den som de skulle ha uppnått om det hade varit fråga om en försäljning på normala marknadsvillkor. Under dessa omständigheter är det absolut nödvändigt att i största möjliga mån påskynda utbetalningen av det stöd som skall betalas ut för den berörda destillationen, samtidigt som det korrekta genomförandet säkerställs genom en lämplig ordning för ställande av säkerhet. För att denna åtgärd skall få den fulla eftersträvade verkan i medlemsstaterna är det nödvändigt att även införa regler för utbetalning av stöd och förskott, vilka är anpassade till de administrativa ordningar som gäller i de olika medlemsstaterna.
9.
I artikel 8 i förordning nr 2499/82 föreskrivs att betalningen av det lägsta uppköpspriset för vin och interventionsorganets betalning av stödet skall ske i enlighet med något av de förfaranden som anges i artiklarna 9 och 10 i samma förordning och som medlemsstaterna väljer att tillämpa. Republiken Italien har valt att inom landets gränser tillämpa det förfarande som avses i artikel 9.
10.
Artikel 9 har följande lydelse:
”1.   Destillatören betalar det i artikel 5.1 första stycket angivna lägsta uppköpspriset till producenten senast 90 dagar efter det att destillatören har mottagit leverans av [den samlade mängden vin eller i förekommande fall varje parti vin].
2.   Interventionsorganet utbetalar det i artikel 6 angivna stödet senast 90 dagar efter det att bevis framlagts för att den samlade mängden vin, som angivits i avtalet, har destillerats.
…
Destillatören skall för interventionsorganet styrka att det har betalt det i artikel 5.1 första stycket angivna lägsta uppköpspriset inom den i första stycket föreskrivna fristen … Om sådana handlingar inte har företetts senast 120 dagar efter datumet för framläggandet av den i första stycket angivna bevisningen, skall de utbetalda beloppen betalas tillbaka till interventionsorganet…” (
9
)
11.
Artikel 10 i förordning nr 2499/82 har följande lydelse:
”1.   Senast 30 dagar efter det att [den samlade mängden vin eller i förekommande fall varje parti vin] har levererats till destillatören utbetalar denna ett belopp till producenten som minst uppgår till skillnaden mellan det i artikel 5.1 första stycket angivna lägsta uppköpspriset och det i artikel 6.1 angivna stödet.
2.   Senast 30 dagar efter det att handlingar har framlagts som styrker att den samlade mängden vin som upptagits i avtalet har destillerats, utbetalar interventionsorganet det i artikel 6 … angivna stödet till producenten …”
12.
I artikel 11 i förordning nr 2499/82, i ändrad lydelse, föreskrivs följande:
”1.   I det i artikel 9 angivna fallet kan destillatören och, i det i artikel 10 angivna fallet, producenten begära att ett belopp motsvarande det i artikel 6 [första stycket] angivna stödet skall betalas ut i förskott, under förutsättning att det till interventionsorganet ställs en säkerhet på 110 % av nämnda belopp.
2.   Denna säkerhet skall ställas i form av en säkerhet från ett finansinstitut som uppfyller de kriterier som fastställts av den medlemsstat till vilken interventionsorganet hör.
3.   Förskottet skall betalas ut senast 90 dagar efter det att handlingar har företetts som styrker att säkerheten har ställts, och tidigast efter det datum då kontraktet eller förklaringen godkänts.
4.   Utan att det i övrigt påverkar bestämmelsen i artikel 13, återlämnas den i första stycket angivna säkerheten endast om det senast den 29 februari 1983 har företetts handlingar som styrker
—
att den samlade mängden vin som omfattas av avtalet har destillerats, och
—
att destillatören, för det fall denne har erhållit ett förskott, har betalt producenten det lägsta uppköpspris som anges i artikel 5.1 första stycket …
Företes emellertid de i första stycket angivna handlingarna först efter det i samma stycke fastställda datumet, men före den 1 juni 1984, återlämnas 80 % av säkerheten och mellanskillnaden förverkas.
Företes inte dessa handlingar före den 1 juni 1984 förverkas säkerheten i sin helhet.”
13.
Enligt artikel 2.1 i rådets förordning (EEG) nr 352/78 (
10
) skall säkerheter som förverkats i sin helhet användas för att minska de utgifter som Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (nedan kallad EUGFJ) har till följd av utbetalningar som görs av myndigheter eller organ i medlemsstaterna.
Bakgrund
14.
Bakgrunden beskrivs i förstainstansrättens dom på följande sätt.
15.
Sökandena är vinkooperativ som producerar vin på Sardinien (Italien). I samband med den förebyggande destillationen för produktionsåret 1982/1983 ingick de avtal om leverans av vin med en godkänd destillatör, DAI. Dessa avtal godkändes av AIMA med stöd av bestämmelserna i artikel 1 i förordning nr 2499/82.
16.
Av de fakturor som uttryckligen anger belopp avseende ”ersättning från AIMA” (”premio AIMA” eller ”premio comunitario, a carico della AIMA”), vilken ersättning ingår i det lägsta uppköpspris som fastställts i förordning nr 2499/82 och som DAI skall betala för det vin som sökandena producerat och levererat för förebyggande destillation för produktionsåret 1982/1983, framgår att gemenskapsstödet uppgick till totalt 866860142 italienska lire (ITL), vilket motsvarar 447696 EUR (
11
) för ett lägsta uppköpspris på 1275523803 ITL (658753 EUR), inbegripet mervärdesskatt, avseende det vin som levererats av alla sökandena. Gemenskapsstödet motsvarade således cirka 68 procent av det totala lägsta uppköpspriset. (
12
)
17.
Enligt uppgifter från sökandena, vilka inte har bestridits av kommissionen, levererades vinet mellan januari och mars 1983. Destillation ägde rum inom den frist som föreskrivs i artikel 4 i förordning nr 2499/82. Den i artikel 9.1 i denna förordning föreskrivna fristen för DAI:s betalning till producenterna löpte följaktligen ut under juni 1983.
18.
Den 22 juni 1983 begärde DAI att AIMA i enlighet med artikel 11 i förordning nr 2499/82 skulle göra en förskottsutbetalning av gemenskapsstödet för det vin som levererats, av bland annat sökandena, och destillerats. DAI ställde för detta ändamål den föreskrivna säkerheten på 110 procent av stödbeloppet genom ett försäkringsbrev som utställts av Assicuratrice Edile SpA (nedan kallat Assedile) till förmån för AIMA. Denna säkerhet uppgick till 1169040262 ITL (603759 EUR).
19.
Den 10 augusti 1983 betalade AIMA i enlighet med artikel 11 i förordning nr 2499/82 ut ett belopp på 1062763876 ITL (548872 EUR) såsom förskott på gemenskapsstöd till DAI.
20.
På grund av ekonomiska svårigheter erhöll de producenter, däribland sökandena, som hade levererat vin avsett för destillation inte någon betalning, eller endast en delbetalning, från DAI.
21.
Den 17 oktober 1983 ansökte DAI om ett insolvensförfarande i enlighet med den italienska konkurslagstiftningen. Ansökan prövades av Tribunale di Oristano (Italien), som biföll denna, varvid DAI ställde in samtliga betalningar, inbegripet de återstående betalningarna till producenter som levererat vin.
22.
AIMA, som hade informerats om att detta förfarande inletts, begärde att DAI skulle återbetala gemenskapsstödet med avdrag för de belopp som rättsenligt betalats ut till ovannämnda producenter, på grund av att DAI inte inom den i artikel 9.2 i förordning nr 2499/82 föreskrivna fristen hade företett handlingar som styrkte att de övriga producenterna erhållit det lägsta uppköpspriset för vin inom den i artikel 9.1 i denna förordning angivna fristen på 90 dagar efter det att vinet hade levererats till destillatören. Då DAI inte betalade tillbaka detta stöd, begärde AIMA att Assedile skulle betala ut beloppet enligt säkerheten.
23.
På begäran av DAI förordnade Pretore di Terralba (Italien) den 26 juli 1984 som en säkerhetsåtgärd om förbud för Assedile att betala ut beloppet enligt säkerheten till AIMA. DAI ålades att inom en frist på 60 dagar väcka talan angående saken.
24.
I september 1984 väckte DAI talan vid Tribunale civile di Roma (Italien). DAI yrkade bland annat att denna domstol skulle konstatera att producenterna var de slutgiltiga mottagarna av säkerheten, i den mån det återstod obetalda belopp, och, i andra hand, att AIMA:s rättigheter endast kunde göras gällande såvitt avser den återstående delen av det pris som DAI inte hade betalat till producenterna. DAI gjorde i förevarande fall gällande att producenterna erhållit betalning med cirka halva det förskottsbelopp som AIMA hade betalat ut, utan att därvid vid denna domstol påstå – vilket framhölls i nämnda domstols avgörande av den 27 januari 1989 – att betalning skett inom den frist som föreskrivs i förordning nr 2499/82 (se nedan punkt 29). DAI föreslog att en begäran om förhandsavgörande skulle inges till EG-domstolen angående tolkningen av de tillämpliga gemenskapsförordningarna. DAI gjorde gällande att det inte kunde lastas för att det inte kunde uppfylla sina åtaganden på grund av att det befann sig i en situation som gjorde det omöjligt att genomföra samtliga betalningar. DAI hävdade att säkerheten var avsedd att garantera betalningen av det lägsta uppköpspriset till producenterna för det fall destillatören inte kunde uppfylla sina skyldigheter och att betalningen skulle ske pro rata i förhållande till levererad produktion. DAI framhöll att enligt gällande gemenskapsbestämmelser skulle stödet gå tillbaka till det behöriga gemenskapsorganet om stödet återbetalades till AIMA. Producenternas rättigheter skulle således äventyras till följd av en utomståendes agerande (det vill säga en annan person än DAI), trots att producenterna har en personlig rättighet att få stödet utbetalt.
25.
Assedile och AIMA var svarande, och de berörda producenterna – det vill säga sökandena, ett annat vinkooperativ och ett konsortium av vinkooperativ – intervenerade i detta förfarande.
26.
Det framgår av domen av den 27 januari 1989 från Tribunale civile di Roma – enligt uppgifter som lämnats av AIMA – att DAI enbart företett handlingar, i den mening som avses i gemenskapsbestämmelserna, för att styrka betalningen av lägsta uppköpspris vad avser tre producenter till ett sammanlagt belopp på 111602075 ITL (57638 EUR), trots att sammanlagt tolv avtal om uppköp av vin ingåtts av DAI och godkänts i enlighet med artikel 1 i förordning nr 2499/82. AIMA ansåg att DAI, med undantag av dessa tre producenter, inte hade betalat det lägsta uppköpspriset till producenterna, att bolaget i vart fall inte styrkt att denna betalning hade skett inom den i artikel 9.1 i förordning nr 2499/82 föreskrivna fristen och, slutligen, att bolaget inte företett dessa handlingar inom den i artikel 9.2 i nämnda förordning angivna fristen. AIMA framhöll i detta sammanhang att ”säkerheten enligt artikel 11 i ovannämnda förordning var förverkad i sin helhet, och att de producenter som inte erhållit betalning följaktligen enbart kunde göra gällande sina rättigheter mot destillatören …”. AIMA väckte därför ett genkäromål och yrkade att Assedile till det förstnämnda organet skulle förpliktas att betala ett belopp motsvarande 1047084185 ITL (540774 EUR), jämte ränta.
27.
Intervenienterna i förfarandet vid Tribunale civile di Roma (
13
) stödde DAI:s argument (se ovan punkt 24). De gjorde gällande att de belopp för vilka säkerhet ställts av Assedile skulle tillfalla dem pro rata i förhållande till den mängd vin som levererats. De yrkade således att Tribunale civile di Roma skulle fastställa att Assedile var skyldigt att betala ett belopp motsvarande deras obetalda fordringar mot DAI, jämte ränta och justeringar för förändringar av penningvärdet, och, i andra hand, att AIMA var skyldigt att betala dem dessa belopp. Vad särskilt gäller sökandena angav de att storleken på deras obetalda fordringar, vilka uppkommit till följd av avtal som godkänts i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 2499/82, uppgick till 106571589 ITL (55040 EUR) för Cantina sociale di Dolianova, till 79483181 ITL (41050 EUR) för Cantina Trexenta, till 506921061 ITL (261803 EUR) för Cantina sociale Marmilla, till 192954189 ITL (99653 EUR) för Cantina sociale Santa Maria La Palma och till 54812419 ITL (28308 EUR) för Cantina sociale del Vermentino. Det totala beloppet uppgick följaktligen till 940742439 ITL (485854 EUR).
28.
Under mellantiden försattes DAI i konkurs genom ett beslut av Tribunale di Oristano av den 27 februari 1986.
29.
I domen av den 27 januari 1989 konstaterade Tribunale civile di Roma följande:
”En rätt till stöd ges således i förordning … nr 2499/82 under förutsättning att tvingande frister och villkor iakttas. Ett åsidosättande av dessa frister och villkor medför att hela eller delar av det stöd som utbetalats i förskott skall betalas tillbaka.
Destillatörerna är – enligt det förfarande som valts av [Republiken Italien, det vill säga förfarandet i artikel 9 i förordning nr 2499/82] – avsedda mottagare av stödet medan producenterna av vin och druvor är mottagare i sista led.
Av det föregående framgår att den berörda förordningen är enkel att tolka och att det inte är nödvändigt att hänskjuta en tolkningsfråga till Europeiska gemenskapernas domstol.
…
Vad gäller förhållandet mellan Assedile och AIMA föreskrivs i artikel 2 i försäkringens allmänna villkor [beträffande det försäkringsbrev innebärande ett borgensåtagande (polizza di fideiussione), som utställts av Assedile] att Assedile till förmån för AIMA och upp till det försäkrade beloppet (motsvarande 1169040262 ITL [603759 EUR]) garanterar betalning av belopp som kontraktsmotparten [DAI] eventuellt skulle vara skyldig i samband med återbetalning av hela eller delar av det förskott som betalats ut av AIMA för det fall det skulle konstateras att det i ett undantagsfall inte föreligger en rätt till stöd för destillation såvitt avser hela eller en del av den mängd som angetts i ansökan om förskottsbetalning eller i destillationsavtalet.
I artikel 3 föreskrivs att AIMA skall rikta sin anmodan om återbetalning av det oriktigt utbetalda beloppet till DAI. Detta företag är skyldigt att återbetala det begärda beloppet inom femton dagar. Om betalning inte skett vid fristens utgång, kan AIMA begära att bolaget [Assedile] skall betala ut beloppet. Detta bolag är skyldigt att göra utbetalningen inom femton dagar från det att det erhöll en sådan begäran och saknar möjlighet att göra någon invändning.
Enligt artikel 4 övertar bolaget [Assedile], inom ramen för det utbetalade beloppet, samtliga rättigheter, grunder och möjligheter att väcka talan som AIMA kan göra gällande mot motparten och dennes rättighetsinnehavare.
De ovannämnda kontraktsbestämmelserna framstår som tydliga och enkla att tolka. I synnerhet är det fastställt att säkerheten har ställts till förmån för AIMA och inte till förmån för andra personer såsom producenterna. Detta innebär således att dessa inte kan göra gällande någon rätt gentemot Assedile vad avser den ställda säkerheten.
Det förhållandet att borgensmannen inte kan rikta några invändningar mot förmånstagaren framgår tydligt av lydelsen i artikel 3. Enligt denna artikel skall bolaget [Assedile] betala inom femton dagar från det att en begäran om betalning mottagits från förmånstagaren och vars fordran inte blivit betald.
Även om det antas att det först måste konstateras att det inte (inte alls eller delvis) föreligger någon rätt till stöd för destillation innan ett krav på återbetalning kan framställas, föreligger det inte något tvivel om att denna rättighet upphörde på grund av att sökanden DAI inte iakttagit de frister och villkor som föreskrivs i gemenskapsförordningen.
Det är nämligen fastställt att svarandedestillatören inte har uppfyllt sina skyldigheter i tre fall: 1) genom att inte ha betalat (då det saknas bevisning i målet som styrker betalningen) det lägsta uppköpspriset till producenterna med undantag för 110795870 ITL [57221 EUR], 2) genom att inte ha betalat ut stödet till producenterna inom en frist på 90 dagar efter det att vinet levererades till destillatören (denna frist löpte ut i juni 1983), och under alla omständigheter 3) genom att inte före den 1 juni 1984 ha framlagt bevisning som styrker dessa betalningar. Den sanktionsåtgärd som vidtas till följd av dessa åsidosättanden består i att säkerheten förverkas i sin helhet.
[D]enna domstol [godtar inte heller] de skäl som destillatören har anfört för att den inte kunde genomföra betalningarna (omöjlighet att betala på grund av att ett konkursförfarande pågick och iakttagandet av principen om borgenärernas lika rätt), eftersom fristerna för att genomföra betalningarna (juni 1983) och återbetala stödet (juli 1983) löpte ut innan företaget ansökte om ett insolvensförfarande (oktober 1983).
…
Följaktligen har AIMA i enlighet med ovannämnda gemenskapsbestämmelser rätt till återbetalning av ett belopp motsvarande 110 procent av det stöd som betalats ut i förskott, med avdrag för det stöd beträffande vilket utbetalningen faktiskt har kunnat styrkas, det vill säga 1047084185 ITL [540774 EUR] (motsvarande det totala kontraktsbeloppet för vilket utbetalning inte har kunnat styrkas med ett tillägg på 10 procent – det vill säga 1046277980 ITL [540357 EUR] – till vilket lagts skillnaden mellan det stöd där utbetalningen har kunnat styrkas och det stöd som utbetalats i förskott – det vill säga 806205 ITL [416 EUR]).
Det skall påpekas att DAI inte har ifrågasatt dessa belopp. Trots att DAI har hävdat att det betalat ut ungefär hälften av det erhållna stödet till producenterna, har det inte gjort gällande eller än mindre styrkt att det skulle ha betalat ut stöden inom de frister som föreskrivs i förordning nr 2499/82.
…
Det skall påpekas att kärandedestillatören inte har rätt att klaga på det förhållandet att vinkooperativ som levererat sin produktion stöter på svårigheter såvitt avser betalningen av sina fordringar, eftersom destillatören själv försatt sig i en situation där den inte kunde uppfylla sina skyldigheter genom att ansöka om ett konkursförfarande direkt efter att ha erhållit de gemenskapsstöd som skulle utbetalas till producenterna.
Vinkooperativen kan – liksom borgensmannen om denne beslutar sig för att agera i enlighet med sin subrogationsrätt – erhålla betalning för sina fordringar inom ramen för konkursförfarandet tillsammans med övriga borgenärer och i enlighet med principen om alla borgenärers lika rätt.”
30.
Den 27 september 1989 överklagade fyra av sökandena – med undantag av Cantina sociale del Vermentino – denna dom till Corte d’appello di Roma (nedan kallad appellationsdomstolen). I ett avgörande av den 19 november 1991 beslutade denna domstol att överklagandet inte kunde tas upp till prövning på grund av att klagandena inte i vederbörlig ordning hade delgett DAI:s konkursförvaltare (la curatela fallimentare) överklagandet, utan i stället delgett företaget DAI, som var försatt i konkurs, och på grund av att klagandena därefter inte på ett korrekt sätt förnyat delgivningen inom den frist som fastställts för detta ändamål av den domare som var ansvarig för handläggningen av målet (il consigliere istruttore).
31.
Under mellantiden betalade Assedile den 16 januari 1990 de belopp som bolaget var skyldigt AIMA.
32.
De ovannämnda klagandenas överklagande av appellationsdomstolens dom ogillades av Corte di cassazione (nedan kallad Italiens högsta domstol). Till stöd för deras överklagande gjorde nämnda klagande bland annat gällande att de överklagat ovannämnda dom från Tribunale civile di Roma för att appellationsdomstolen skulle fastställa att den var felaktig, men att överklagandet inte riktade sig mot DAI utan enbart mot AIMA och Assedile. De ansåg därför att detta processuella fel inte skulle medföra att deras överklagande var preskriberat. (
14
) Italiens högsta domstol ogillade i ett avgörande av den 28 november 1984 deras överklagande av appellationsdomstolens dom.
33.
De fem sökandena anmälde i vederbörlig ordning sina fordringar i DAI:s konkurs och dessa upptogs också bland DAI:s skulder i bouppteckningen.
34.
I skrivelse av den 22 januari 1996 begärde de att AIMA skulle betala de fordringar som de hade mot DAI. De hävdade att AIMA hade gjort en otillbörlig vinst genom erhållandet av säkerheten. AIMA avfärdade begäran och påpekade att denna myndighet hade rätt att göra anspråk på säkerheten och att producenterna inte hade någon möjlighet att väcka talan direkt mot AIMA för att erhålla betalning av sina fordringar mot DAI. Den 16 februari 1996 väckte sökandena talan mot AIMA vid Tribunale civile di Cagliari (Italien) angående obehörig vinst.
35.
Den 13 november 1996 riktade sökandena ett klagomål till kommissionen, i vilket de gjorde gällande att AIMA hade åsidosatt gemenskapsbestämmelserna, särskilt förordning nr 2499/82. De begärde bland annat att kommissionen skulle anmoda AIMA och Republiken Italien att betala de belopp som sökandena inte erhållit i form av stöd under vinproduktionsåret 1982/1983.
36.
I skrivelse av den 25 juni 1997 meddelade kommissionen sökandena att Assedile hade betalat beloppet enligt säkerheten jämte ränta till AIMA den 16 januari 1990. Kommissionen angav vidare att enligt artikel 2.1 i förordning nr 352/78 skall de belopp som erhålls på grund av att säkerheter förverkats dras av från EUGFJ:s utgifter av det berörda interventionsorganet, eller med andra ord bokföras till förmån för EUGFJ. Kommissionen preciserade att dess tjänstemän skulle göra nödvändiga efterforskningar, bland annat hos AIMA, för att undersöka vad som hänt med det belopp som hade utbetalats till AIMA enligt säkerheten.
37.
Efter det att kommissionen hade gjort efterforskningar hos AIMA, informerade kommissionen sökandena i en skrivelse av den 8 december 1997 om att AIMA hade meddelat kommissionen att denna myndighet den 21 februari 1991 hade mottagit ett belopp motsvarande 1047084185 ITL [540774 EUR], som överförts för Assediles räkning den 16 januari 1990 och att den hade bokfört beloppet – ”som förmodligen motsvarade beloppet enligt säkerheten” – till förmån för EUGFJ för budgetåret 1991.
38.
I skrivelse av den 23 januari 1998, som inkom till kommissionen den 5 februari 1998, begärde sökandena att denna institution skulle betala ett belopp som motsvarade den fordran som de hade mot DAI mot bakgrund av att de belopp enligt säkerheten som förverkats av AIMA hade återbetalats till EUGFJ. De gjorde gällande att det följer av ändamålet med förordning nr 2499/82 som avser att gynna vinproducenter att dessa borde anses utgöra de enda och faktiska mottagarna av det stöd som föreskrivs i förordningen. Det val som medlemsstaterna kan göra enligt artiklarna 9 respektive 10 i denna förordning avseende vilket förfarande för utbetalning av stödet genom interventionsorganet som skall tillämpas, kan inte inverka på detta ändamål. I det förfarande som föreskrivs i artikel 9 i ovannämnda förordning skall den säkerhet som ställs av destillatören syfta till att garantera att den förebyggande destillationen i sin helhet är rättsenlig, i synnerhet vad gäller den faktiska utbetalningen av stödet till producenterna. En annan tolkning skulle strida mot likabehandlingsprincipen enligt artikel 12 i EG-fördraget. Denna bedömning bekräftades enligt dem av de av kommissionen därefter antagna förordningar som innehöll bestämmelser om förebyggande destillation för följande vinproduktionsår.
39.
I skrivelse av den 31 juli 1998, som undertecknades av generaldirektören för generaldirektoratet för jordbruk och som kom sökandena till handa den 14 augusti 1998 (nedan kallad den omtvistade skrivelsen), avslog kommissionen denna begäran. Kommissionen gjorde gällande att i det förfarande som i förevarande fall är tillämpligt för utbetalning av stöd till destillatören, är stödet i första hand avsett att kompensera destillatören för det höga uppköpspriset för vin. Säkerheten har ställts ut till förmån för AIMA, och producenterna kan inte med fog göra gällande någon rätt till denna säkerhet. En enhetlig tolkning av bestämmelserna som reglerar medlemsstaternas valmöjlighet att antingen tillämpa det i detta fall tillämpliga förfarandet, som föreskrivs i artikel 9 i förordning nr 2499/82, eller ett förfarande för direktutbetalning till producenten, som föreskrivs i artikel 10 i denna förordning, leder inte till slutsatsen att producenterna alltid skall anses vara mottagare av stödet. Dessutom hävdade kommissionen att olikheterna i dessa båda ordningar inte stred mot likabehandlingsprincipen, eftersom de berodde på faktiska skillnader (olika administrativa ordningar och ett varierande antal producenter beroende på medlemsstat, vilket i vissa medlemsstater motiverar en centraliserad utbetalning av stödet till destillatörerna).
40.
Kommissionen framhöll att Tribunale civile di Roma i sin dom av den 27 januari 1989, som vunnit laga kraft, inte godtog att sökandena kunde erhålla betalning för sin fordran från säkerheten. Kommissionen drog av detta slutsatsen att eftersom sökandena inte hade någon rätt till det belopp som utbetalats till AIMA enligt säkerheten, kunde en sådan rätt inte heller uppkomma sedan beloppet återbetalats till kommissionen. I andra hand gjorde kommissionen gällande att det förhållandet att AIMA godkänt de avtal som ingåtts mellan sökandena och DAI inte förändrade den privaträttsliga arten av dessa avtal. Härav följde att kommissionens påstådda skyldigheter gentemot sökandena var utomobligatoriska. Följaktligen var en talan mot kommissionen i enlighet med artikel 46 i domstolens stadga preskriberad, eftersom betalning enligt den ställda säkerheten hade gjorts till AIMA den 16 januari 1990 och beloppet återbetalats till EUGFJ under budgetåret 1991.
41.
Enligt de svar som sökandena lämnade på förstainstansrättens skriftliga frågor vilandeförklarades det mål om obehörig vinst som de hade väckt vid Tribunale civile i Cagliari i syfte att parterna skulle träffa en förlikning avseende ersättningen av rättegångskostnaderna efter det att resultatet av kommissionens undersökning, som nämnts ovan i punkt 37, blivit känt. Eftersom det framgick av denna undersökning att AIMA – i motsats till vad detta organ hade påstått innan ovannämnda talan väcktes och även påstått under detta förfarande – hade återbetalat det belopp som utbetalats enligt den ställda säkerheten till EUGFJ, saknade denna talan enligt sökandena föremål på grund av att det nu framgick att AIMA inte kunde ha gjort någon obehörig vinst.
42.
I svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten angav sökandena slutligen att konkursförfarandet hade avslutats under år 2000 och att de, i enlighet med artikel 2751a.5a och artikel 2776 i italienska civillagen i egenskap av jordbrukskooperativ, hade deltagit i utdelningen i konkursen såsom borgenärer med förmånsrätt. Vid utdelningen fick de såvitt avser deras godkända fordringar gentemot DAI betalt med 39 procent av fordringsbeloppet. Efter utdelningen uppgick deras utestående fordringar till 72797022 ITL (37597 EUR) såvitt avsåg Cantina sociale di Dolianova, 54412685 ITL (28102 EUR) såvitt avsåg Cantina Trexenta, 350554208 ITL (181046 EUR) såvitt avsåg Cantina sociale Marmilla, 133888664 ITL (69148 EUR) såvitt avsåg Cantina sociale Santa Maria La Palma och 37212737 ITL (19219 EUR) såvitt avsåg Cantina sociale del Vermentino. Den totala utestående skulden uppgick således till 648865316 ITL (335094 EUR).
Förstainstansrättens dom
43.
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 oktober 1998 väckte sökandena talan mot kommissionen och yrkade att förstainstansrätten skulle i) ogiltigförklara den omtvistade skrivelsen enligt artikel 230 EG, ii) förklara att kommissionen gjort sig skyldig till en rättsstridig passivitet i strid med artikel 232 EG genom att inte fatta ett beslut om beviljande av det ifrågavarande gemenskapsstödet till sökandena och iii) förplikta kommissionen att, på grund av obehörig vinst och/eller i form av skadestånd i enlighet med artikel 235 EG (
15
), till sökandena utbetala ett belopp motsvarande deras utestående fordran gentemot DAI.
44.
Förstainstansrätten fastställde att de två första yrkandena inte kunde upptas till prövning. (
16
)
45.
Kommissionen anförde tre skäl för att det tredje yrkandet inte kunde upptas till prövning.
46.
För det första gjorde kommissionen gällande att det i organisationen av de stödåtgärder som föreskrivs inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken inte förelåg något direkt förhållande mellan gemenskapen och de ekonomiska aktörerna. I förevarande fall fanns det således inte något beteende som kommissionen kunde lastas för, vilket medförde att villkoren i artikel 288 andra stycket EG för att väcka talan vid domstolen inte var uppfyllda. (
17
)
47.
Förstainstansrätten ansåg att det beteende som kommissionen kritiserades för i huvudsak bestod i att man i förordning nr 2499/82 beträffande den ordning för utbetalning av stöd som föreskrivs i artikel 9 – vilken på denna punkt skiljer sig från den ordning som föreskrivs i artikel 10 – inte hade föreskrivit någon garanti – i synnerhet vid destillatörens konkurs – för att de berörda producenterna skulle erhålla en utbetalning av det stöd som ingick i det lägsta uppköpspriset för det vin som levererats till denna destillatör och som destillerats i enlighet med bestämmelserna i nämnda förordning. Kommissionen kunde således tillskrivas den åberopade rättsstridigheten i egenskap av upphovsman till förordning nr 2499/82. (
18
) Kommissionen har inte ifrågasatt denna bedömning inom ramen för förevarande överklagande.
48.
För det andra gjorde kommissionen gällande att sökandena gavs ett verkningsfullt domstolsskydd vid den nationella domstolen. Sökandena hade närmare bestämt kunnat väcka talan om betalning mot interventionsorganet vid den nationella domstolen i enlighet med domstolens dom i målet Unifrex. (
19
) I förevarande fall hade sökandena i samband med sin talan om obehörig vinst, som väckts mot AIMA vid Tribunale civile di Cagliari, kunnat föreslå att den nationella domstolen skulle ställa en tolkningsfråga enligt artikel 234 EG för att domstolen skulle kunna undersöka huruvida de ifrågavarande bestämmelserna i fördraget var rättsenliga. (
20
)
49.
Förstainstansrätten hänvisade till fast rättspraxis enligt vilken en skadeståndstalan enligt artikel 235 EG skall bedömas med hänsyn till systemet för skydd av enskildas rättigheter i domstol som helhet betraktat. Härav följde, enligt förstainstansrätten, att när en person ansåg sig ha lidit skada till följd av en rättsenlig tillämpning av en gemenskapsförordning som denna person ansåg vara rättsstridig, och den åberopade skadevållande handlingen således enbart kunde tillskrivas gemenskapen, kunde upptagandet till sakprövning av en sådan talan inte desto mindre i vissa fall vara beroende av att sökanden hade uttömt möjligheterna att föra talan vid de nationella domstolarna. För uppställandet av ett sådant villkor krävdes dock att möjligheterna att föra talan på nationell nivå på ett effektivt sätt säkerställde skyddet för de berörda personernas rättigheter och att talan kunde leda till ersättning för den påstådda skadan. Om det antogs att den kritiserade gemenskapslagstiftningen förklaras vara ogiltig genom en dom som meddelats av domstolen efter en begäran om förhandsavgörande, kunde frågan huruvida en talan om skadestånd som grundas på artikel 235 EG skulle upptas till prövning inte göras beroende av att rättsmedlen vid de nationella domstolarna var uttömda för det fall de nationella domstolarna, under alla omständigheter, inte hade kunnat bifalla en talan om betalning – eller någon annan lämplig talan – utan att gemenskapslagstiftaren först ingripit på grund av att det saknas gemenskapsbestämmelser som gav de behöriga nationella organen behörighet att betala ut de begärda beloppen. I det ovan angivna fallet var det orimligt svårt för de personer som ansåg sig ha lidit skada att göra gällande sina rättigheter vid de nationella domstolarna. Det skulle strida mot såväl kravet på en god rättskipning och processekonomi som mot kravet på att det inte skall föreligga något verkningsfullt rättsmedel att ålägga de berörda personerna att utnyttja möjligheterna att föra talan vid nationella domstolar och avvakta tills deras talan slutgiltigt avgjorts, efter det att de berörda gemenskapsinstitutionerna i förekommande fall först ändrat eller kompletterat de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna för att följa en dom av domstolen, som meddelats efter en begäran om förhandsavgörande, i vilken dessa bestämmelser eventuellt konstaterats vara ogiltiga. (
21
)
50.
I motsats till vad kommissionen gjorde gällande, förelåg det i förevarande fall inte något verkningsfullt rättsligt skydd till förmån för sökandena vid den nationella domstolen. I det rättsliga sammanhang som var i fråga i förevarande fall framhöll förstainstansrätten, utan att det skulle påverka bedömningen av huruvida sökandenas påståenden var välgrundade, att en nationell domstol under alla omständigheter inte skulle vara behörig att förplikta AIMA att betala ut det berörda gemenskapsstödet till sökandena förrän efter det att det skett en eventuell retroaktiv ändring av förordning nr 2499/82. Som förstainstansrätten tidigare hade fastställt, (
22
) skulle detta kräva att kommissionen antog en förordning. Även om domstolen i en dom som meddelats efter en begäran om förhandsavgörande i förekommande fall konstaterade att vissa bestämmelser i den ovannämnda förordningen var ogiltiga, skulle det emellertid vara nödvändigt med ett ingripande från gemenskapslagstiftaren för att det skulle finnas en rättslig grund för en sådan betalning, vilket kommissionen för övrigt hade angett i sitt svaromål. (
23
)
51.
Förstainstansrätten slog följaktligen fast att avvisningsyrkandet inte kunde bifallas på den grunden att det fanns verkningsfulla möjligheter att föra talan vid nationell domstol. (
24
) Kommissionen har inte heller ifrågasatt denna bedömning inom ramen för förevarande överklagande.
52.
Kommissionen hade för det tredje gjort gällande att yrkandena om skadestånd var preskriberade enligt artikel 46 i domstolens stadga, vilken enligt artikel 53 i denna stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten. I artikel 46 föreskrivs att talan mot gemenskaperna om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan. Denna frist började löpa från och med den tidpunkt då sökandena fick kännedom om den händelse som gett upphov till skadan. Oavsett om denna händelse i förevarande fall bestod i den oriktiga tillämpningen av gemenskapsbestämmelserna eller i att dessa var rättsstridiga fick sökandena kännedom om händelsen senast vid tillämpningen av bestämmelserna (det vill säga i juni 1983). Varken Tribunale civile di Romas dom av den 27 januari 1989 eller de senare domarna från appellationsdomstolen i Rom och Italiens högsta domstol hade kunnat avbryta denna preskription.
53.
Förstainstansrätten avvisade detta argument. Den slog fast att kommissionen var skyldig att ersätta den skada som sökandena lidit till följd av DAI:s konkurs, eftersom det enligt den ordning som införts genom artikel 9 i förordning (EEG) nr 2499/82 inte inrättats en mekanism som var ägnad att garantera utbetalningen av det gemenskapsstöd som föreskrivs i denna förordning till de berörda producenterna.
54.
Förstainstansrätten ansåg närmare bestämt att preskriptionsfristen i förevarande fall började löpa från och med det tillfälle då sökandena med säkerhet led skada på grund av att gemenskapsstödet inte, eller endast delvis, utbetalades till dem. DAI skulle enligt artikel 9.1 i förordning nr 2499/82 ha betalat dem det lägsta uppköpspriset för vin senast i slutet av juni 1983. Mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i förevarande tvist kunde den skada som sökandena led i slutet av juni 1983 på grund av att det lägsta uppköpspriset inte, eller endast delvis, betalades inom den föreskrivna fristen emellertid inte anses vara säker, det vill säga nära förestående och förutsägbar, från och med detta datum. (
25
)
55.
Förstainstansrätten prövade sedan vad den ansåg vara de huvudsakliga omständigheterna i målet. (
26
) Den ansåg att den för att bedöma huruvida det var fråga om en säker skada skulle beakta de nationella förfarandena mellan DAI och AIMA (i vilka sökandena hade intervenerat) som avsåg de åtgärder som vidtagits beträffande säkerheten. Förstainstansrätten ansåg att det mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i förevarande fall var mycket svårt för en omsorgsfull och informerad ekonomisk aktör att inse att han inte kunde erhålla betalning av det berörda stödet vid den nationella domstolen och att de nationella rättsmedlen följaktligen inte var verkningsfulla.
56.
Det framgick av korrespondensen mellan sökandena och AIMA å ena sidan och kommissionen å andra sidan samt av förfarandena vid de italienska domstolarna att sökandena inledningsvis uppenbarligen ansåg att AIMA:s vägran att betala ut de berörda stöden berodde på en felaktig tillämpning av förordning nr 2499/82. De berörda parterna kunde inte klandras för att de inte insåg att skadan berodde på en brist i förordning nr 2499/82 som medförde att det inte var möjligt att erhålla skadestånd för denna skada vid den nationella domstolen, eftersom det saknades en rättslig grund för att betala ut stödet till producenterna. Vidare kunde sökandena med fog förvänta sig att den nationella domstolen skulle förplikta AIMA att betala ut det gemenskapsstöd som ingick i det lägsta uppköpspris som DAI inte hade betalat till dem. (
27
)
57.
Det förhållandet att det enligt den ordning som inrättats enligt artikel 9 i denna förordning saknas en mekanism som garanterar att gemenskapsstödet betalas ut till de berörda producenterna, i synnerhet för det fall destillatören försätts i konkurs, var också enligt förstainstansrätten oförenligt med ett av de väsentliga ändamålen med förebyggande destillation. Tillämpningen av förebyggande destillation syftar nämligen inte enbart till att undvika försäljning av vin som håller låg kvalitet utan även, såsom framgår av skäl 6 i förordning nr 2144/82, till att förbättra producenternas inkomster genom att det på vissa villkor säkerställs ett ”garanterat lägsta pris” för bordsvin. Dessutom framgår det av skäl 11 i förordning nr 2499/82 att det garanterade lägsta priset i allmänhet skulle betalas ut till producenterna inom sådana frister som gjorde det möjligt för dem att erhålla en inkomst som motsvarade den som de skulle ha erhållit vid en försäljning på affärsmässiga grunder. Enligt detta skäl hade det mot denna bakgrund visat sig nödvändigt att betala ut de förfallna stöden så fort som möjligt och samtidigt säkerställa att förfarandet genomfördes i vederbörlig ordning genom att inrätta en lämplig ordning för ställande av säkerhet. (
28
)
58.
Förstainstansrätten ansåg att en omsorgsfull och informerad producent mot denna bakgrund rimligen kunde räkna med att det berörda stödet skulle betalas ut. Med hänsyn till att destillatören hade ställt säkerhet i enlighet med artikel 11 i förordning nr 2499/82 för att säkerställa ett rättsenligt förfarande, kunde risken för att destillatören skulle bli insolvent med fog anses vara täckt såvitt avsåg det stödbelopp som utbetalats till destillatören i förskott, när producenterna hade uppfyllt samtliga sina skyldigheter och vinet hade destillerats i enlighet med bestämmelserna i denna förordning. Att den ovannämnda bristen i förordning nr 2499/82 utgjorde en undantagssituation inom området för förebyggande destillation av bordsvin ansågs vidare stödjas av det förhållandet att det system som föreskrivs i artikel 9 i denna förordning var extremt ovanligt. (
29
)
59.
Med hänsyn till samtliga dessa skäl och till komplexiteten i det system som inrättats genom förordning nr 2499/82, samt det undantagsförhållande som beskrivits i ovanstående punkt, var det inte förrän efter förfarandena rörande säkerheten, som inletts vid de italienska domstolarna, som sökandena fick vetskap om att de inte skulle kunna erhålla betalning av de berörda stödbeloppen genom säkerheten. Även om säkerheten utbetalades till AIMA i februari 1991 till följd av domen från Tribunale civile di Roma och bokfördes samma år till förmån för EUGFJ, fastställdes inte förmånstagaren i förevarande fall enligt denna säkerhet enligt bestämmelserna i förordning nr 2499/82 på ett slutgiltigt sätt av den italienska domstolen förrän i det ovannämnda avgörandet av den 28 november 1994 från Italiens högsta domstol. Härav följer att den skada som sökandena lidit inte kunde anses vara säker förrän denna dag.
60.
Förstainstansrätten ansåg följaktligen att den femåriga preskriptionsfristen i artikel 46 i domstolens stadga mot denna bakgrund inte kunde ha börjat löpa före det sistnämnda datumet, vilket innebär att förevarande skadeståndstalan (det vill säga avseende ersättning motsvarande de belopp som DAI var skyldigt sökandena), som väcktes år 1998, inte kunde anses ha väckts för sent. (
30
)
Överklagandet
61.
Kommissionen har överklagat förstainstansrättens dom. Överklagandet gäller endast den del av domen som rör tolkningen av artikel 46 i domstolens stadga (punkterna 129–150, vilka sammanfattas i punkterna 54–58 ovan).
62.
Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrättens bedömning, enligt vilken fristen började löpa när sökandena fick vetskap om att de inte skulle kunna erhålla betalning av de berörda stödbeloppen genom den säkerhet som DAI ställt till förmån för AIMA, grundar sig på en uppenbart felaktig rättstillämpning. Kommissionens enda grund för överklagandet är att förstainstansrätten därigenom har åsidosatt artikel 46 i domstolens stadga.
63.
Kommissionen är överens om den utgångspunkt som förstainstansrätten använt, nämligen att preskriptionsfristen för en talan om utomobligatoriskt skadestånd mot gemenskapen inte kan börja löpa förrän samtliga förutsättningar för skadeståndsskyldigheten är uppfyllda och i synnerhet inte innan den skada som skall ersättas har uppstått. (
31
) När skadeståndsskyldigheten grundas på en normgivningsakt börjar inte preskriptionsfristen löpa förrän de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått och således inte innan de berörda har lidit en säker skada. (
32
) Av detta följer att tidsfristen för en talan om utomobligatoriskt skadestånd som grundar sig på en normgivningsakt börjar löpa vid den objektivt fastställbara tidpunkten då tillämpningen av denna akt verkligen har medfört skada på sökandens tillgångar.
64.
Kommissionen anser att förstainstansrätten, efter att ha sammanfattat ovannämnda rättspraxis på ett korrekt sätt, har antagit en diametralt motsatt ståndpunkt. Förstainstansrätten borde mot bakgrund av denna rättspraxis ha slagit fast att preskriptionsfristen började löpa när tillämpningen av ordningen för indirekt utbetalning av stöd som inrättats genom artikel 9 i förordning nr 2499/82 verkligen hade åsamkat skada för sökandena genom att det i denna bestämmelse inte föreskrevs att stödet skulle utbetalas direkt till producenten om destillatören försattes i konkurs. Denna tidpunkt inföll i praktiken när sökandena, på grund av DAI:s konkurs, inte kunde erhålla utbetalning av stödet inom den tidsfrist som föreskrivs i förordning nr 2499/82, det vill säga senast 90 dagar efter destillation.
65.
Förstainstansrätten slog fast att skadan uppkom flera år senare, när sökandena av de nationella domstolarna fick vetskap om att deras försök att erhålla utbetalning av stödet, med stöd av säkerheten, misslyckats. Förstainstansrätten ansåg att sökandena, mot bakgrund av komplexiteten i den ordning för indirekt utbetalning av stöd som föreskrivs i förordning nr 2499/82, rimligen kunde förvänta sig att erhålla utbetalning av beloppen i fråga med stöd av säkerheten. Den skada som följde av den uteblivna utbetalningen av stödet var därför inte säker förrän Corte de Cassaziones dom meddelades den 28 november 1994.
66.
Denna slutsats, som förstainstansrätten vid första anblicken förefaller ha kommit fram till enbart på grundval av de faktiska omständigheterna, grundar sig i själva verket (enligt kommissionen) på den oriktiga rättsliga bedömningen att förutsättningen för att en viss skada skall anses föreligga skall fastställas subjektivt i stället för objektivt. Förstainstansrätten har med andra ord antagit att en skada till följd av tillämpningen av en rättsstridig normgivningsakt inte kan anses vara säker såvida inte den berörda personen anser att den är det, även om denna normgivningsakt redan, enligt personens vetskap, har haft skadebringande verkningar för honom. Förstainstansrätten beaktade inte den omständigheten att förordning nr 2499/82, sedan 1983, objektivt sett åsamkade skada för sökandena. Förstainstansrätten fokuserade i stället på sökandenas uppfattning av dessa skadebringande verkningar. Förstainstansrätten ansåg att den omständigheten att sökandena visste att de hade åsamkats skada till följd av tillämpningen av förordning nr 2499/82 inte räckte. Den tillade till detta test ett totalt subjektivt kriterium, nämligen att sökandena skulle ha vetskap om att de endast kunde erhålla ersättning genom att väcka skadeståndstalan mot kommissionen.
67.
Enligt kommissionen kan ett sådant resonemang inte motiveras av sökandenas tvivel angående lagligheten av förordning nr 2499/82 eller deras olämpliga val i syfte att försöka erhålla utbetalning av stödet genom att utnyttja den säkerhet som ställts till förmån för AIMA. Det framgår av rättspraxis att sådana felaktiga bedömningar av de berörda personerna inte är relevanta för bestämmandet av när preskriptionstiden skall börja löpa. (
33
)
68.
Kommissionen har även gjort gällande att det resonemang som förstainstansrätten framförde i sin dom inte är giltigt ens med stöd av de principer som domstolen slog fast i sin dom i målet Adams mot kommissionen (
34
), som sökandena hänvisat till i ett försök att undkomma preskriptionsfristen. Det målet rörde inte fastställandet av när en preskriptionsfrist börjar löpa, utan när den går ut. Dessutom behandlade domstolen i målet Adams bristande kännedom om den händelse genom vilken skadan uppkommit och inte rättsstridigheten av denna omständighet.
69.
Kommissionen har gjort gällande att det, som förstainstansrätten påpekade, (
35
) vid ingåendet av avtalen med DAI stod fullständigt klart för sökandena att stödet skulle beviljas dem på de villkor och enligt det förfarande som föreskrevs i förordning nr 2499/82. Sökandena frambringade inte inför förstainstansrätten någon bevisning om att de från början skulle ha hindrats från att erhålla återbetalning av kravbeloppen i form av stöd genom att till exempel behöva kräva betalning från till exempel AIMA eller kommissionen. De felaktiga tolkningar som ledde dem att tro att de kunde utnyttja säkerheten om destillatören gick i konkurs, och således att inleda långa och fruktlösa förfaranden inför de nationella domstolarna, kan inte anses utgöra en motivering i detta sammanhang. Sökandena kan följaktligen inte med framgång göra gällande att de ofrivilligt saknade kännedom om den omständighet genom vilken skadan uppkom.
70.
Enligt kommissionens uppfattning kan inte det kriterium som förstainstansrätten har använt grunda sig på begreppet omedelbart förestående skada som kan förutses i den mening som avses i domstolens rättspraxis. (
36
) Detta begrepp tillåter sökanden att väcka skadeståndstalan tidigare i syfte att undvika ännu allvarligare skada, på grund av att den är icke kvantifierbar. Det kan inte anses motivera en förskjutning av den tidpunkt vid vilken preskriptionsfristen börjar löpa med stöd av en subjektiv bedömning av huruvida den skada som redan har inträffat var omedelbart förestående och kunde förutses.
71.
Förstainstansrättens resonemang är dessutom, enligt kommissionen, oförenligt med de grundläggande rättssäkerhetskrav som gäller för preskriptionsfrister. Det är uppenbart att om den tidpunkt då preskriptionsfristen börjar löpa i den mening som avses i artikel 46 i domstolens stadga skulle bero på sökandens subjektiva uppfattning av huruvida skadan var säker, skulle den skadelidande parten kunna bestämma när en skadeståndstalan var slutligt preskriberad. I ett fall som det förevarande, skulle en part helt enkelt kunna inleda flera förfaranden, till och med fullständigt spekulativt, och sedan göra gällande att han inte ansåg att skadan var tillräckligt säker. Han skulle på detta sätt artificiellt kunna förlänga preskriptionsfristen för att väcka skadeståndstalan, till och med flera år.
72.
Kommissionen har slutligen och i andra hand gjort gällande att förstainstansrättens bedömning av när preskriptionsfristen började löpa, även mot bakgrund av den rättens resonemang, delvis är felaktig, eftersom den grundar sig på en uppenbar missuppfattning av omständigheterna. Som förstainstansrätten själv har påpekat överklagade endast fyra av de fem sökandena domen från Tribunale civile di Roma. Det saknas därför anledning att anse att preskriptionsfristen började löpa med avseende på den femte sökanden (Cantina sociale del Vermentino) på dagen för meddelandet av domen från Corte di Cassazione. Mot bakgrund av det kriterium som förstainstansrätten har antagit skulle preskriptionsfristen börja löpa när domen från Tribunale civile di Roma meddelades, det vill säga den 27 januari 1989. Sökandens talan skulle följaktligen ha varit preskriberad när den inledde förfarandet inför förstainstansrätten den 12 oktober 1998.
73.
Sökandena har för det första gjort gällande att de inte själva inledde de nationella förfarandena. De intervenerade endast i det förfarande som DAI hade inlett mot AIMA för att få fastställt att det belopp som garanterats genom den säkerhet som ställts till förmån för AIMA kunde betalas till dem. Sökandena var följaktligen tvungna att invänta utgången av den tvisten innan de kunde inleda ett förfarande vid gemenskapsdomstolarna. Förstainstansrätten skulle med säkerhet ha avvisat en tidigare ansökan på den grunden att nationella rättsmedel inte hade uttömts.
74.
Sökandena har för det andra gjort gällande att kommissionens andrahandsgrund för överklagandet inte kan upptas till sakprövning och saknar fog. Den kan inte upptas till sakprövning, eftersom den inte gjordes gällande i målet inför förstainstansrätten. Den saknar fog, eftersom alla fem sökandena, oavsett utgången av överklagandet till Corte di Cassazione, skulle ha påverkats på samma sätt av det italienska förfarandet. Om överklagandet hade avvisats skulle förstainstansrättens dom ha blivit res judicata i förhållande till alla parterna i förfarandet inför Tribunale. På samma sätt skulle, om överklagandet hade bifallits, domen från Corte d’appello ha upphävts och målet återförvisats till Tribunale, vilken skulle ha varit tvungen att uppta målet till sakprövning gentemot alla parter i målet inför den.
75.
För det fall domstolen godtar några av kommissionens argument grundade på preskriptionsfristen för väckande av talan inför förstainstansrätten, har sökandena i andra hand anfört ett [så kallat] anslutningsöverklagande. Deras huvudsakliga argument är att förstainstansrätten i punkterna 159–162 i sin dom angav att gemenskapen hade gjort en obehörig vinst till följd av att den inte betalat ut hela det berörda stödet till sökandena, utan att säkerheten av AIMA hade bokförts till förmån för EUGFJ. Fristen kunde följaktligen inte börja löpa förrän denna obehöriga vinst inträffade (år 1991). Sökandena kunde emellertid inte ha haft kännedom om detta förrän 1997, när kommissionen informerade dem om de relevanta omständigheterna.
Bedömning
Inledande anmärkningar
76.
Kommissionen försökte i målet inför förstainstansrätten successivt argumentera att handlandet i fråga inte kunde tillskrivas kommissionen, att det fanns verkningsfulla nationella rättsmedel och att sökandens talan var preskriberad. Förstainstansrätten behandlade noggrant varje punkt. Den underkände i turordning var och en av dessa och prövade sedan grunderna för talan. Förstainstansrätten slog fast att villkoren för att göra gällande gemenskapens ansvar, såvitt avsåg det rättsstridiga handlande som åberopades, den faktiska förekomsten av en skada samt orsakssambandet mellan det rättsstridiga handlandet och den åberopade skadan, var uppfyllda. (
37
) Förstainstansrätten fastställde följaktligen, genom en mellandom, att kommissionen var skyldig att ersätta sökandena för den skada som följde av att de inte, eller endast delvis, hade fått betalt för den del av sina obetalda fordringar mot DAI som motsvarades av det gemenskapsstöd som de hade rätt till med tillämpning av förordning nr 2499/82. (
38
)
77.
Det skall, beträffande fristen, klargöras att jag delar förstainstansrättens bedömning i sak. Det står klart att gemenskapsrätten inte avser att en vinproducent som har uppfyllt sina skyldigheter enligt förordning nr 2499/82 skall gå miste om sitt stöd till följd av en destillatörs misstag, för vilket han inte på något sätt kan hållas ansvarig.
78.
I samband med detta vill jag också erinra om att domstolen i domen i målet Lingenfelser (
39
) ogiltigförklarade den tredje underpunkten i artikel 9.2 i förordning nr 2499/82, eftersom den innebar en total förlust av stödet för en destillatör som inte kunde betala producenten inom utsatt frist. Domstolen fäste därigenom stor vikt vid den omständigheten att syftet med förordning nr 2499/82 i allmänhet och artikel 9.1 i synnerhet, är att säkerställa att producenten kan erhålla en vinst som är jämförbar med den som han skulle ha erhållit vid en kommersiell försäljning. (
40
)
79.
I förevarande mål är det på liknande sätt destillatörens försummelse som har gett upphov till sökandenas talan. Underlåtenheten att till dessa utbetala det stöd som de hade rätt till utgjorde kärnan i alla de tre åsidosättanden av förordningen som den nationella domstolen fastställde när den ogillade DAI:s talan. Sökandena tappade målet vid den nationella domstolen, på grund av att det finns en brist i förordning nr 2499/82, i det att vinproducenter, utan objektiv motivering, behandlas olika beroende på huruvida deras medlemsstat har valt ett förfarande enligt artikel 9 respektive artikel 10 i förordning nr 2499/82. Denna brist kan endast åtgärdas av gemenskapslagstiftaren.
80.
Jag godtar inte, under de specifika omständigheterna i målet, att den skada som sökandena led i slutet av juni 1983 till följd av DAI inte betalade dem kan anses vara säker (det vill säga nära förestående och kunna förutses) från den dagen. Enligt min uppfattning hade sökandena snarare, i samband med deras kvasikontraktuella relation med AIMA, vad en utomstående åskådare skulle ha kvalificerat som en objektivt berättigad förväntning på att den nationella domstolen skulle anse att de var avsedda som mottagare av gemenskapsstödet och skulle fatta något lämpligt beslut för att tillse att de erhöll betalning. De hade ju uppfyllt samtliga sina skyldigheter enligt förordning nr 2499/82 och den förebyggande destillationen hade genomförts inom de föreskrivna fristerna. (
41
) Jag avvisar följaktligen argumentet att preskriptionsfristen skulle börja löpa mot sökandena redan innan det förfarande som de senare blev inblandade i hade inletts vid den nationella domstolen.
81.
För att kunna bestämma vilken som är den korrekta tidpunkten vid vilken femårsfristen för att väcka denna talan började löpa, är det följaktligen enligt min uppfattning viktigt att noggrant analysera den nationella domstolens dom i första instans (Tribunale civile di Roma). Jag har ovan i punkt 29 återgett den centrala delen i den domen.
82.
Den nationella domstolen påpekade inledningsvis att ”[e]n rätt till stöd ges således i förordning … nr 2499/82 under förutsättning att tvingande frister och villkor iakttas. Ett åsidosättande av dessa frister och villkor medför att hela eller delar av det stöd som utbetalats i förskott skall betalas tillbaka. Destillatörerna är avsedda mottagare av stödet medan producenterna av vin och druvor är avsedda mottagare i sista led.”
83.
Den nationella domstolen gjorde därmed två korrekta uttalanden och ett betydande misstag. Det är visserligen korrekt att gemenskapssystem för marknadsstöd inom jordbrukssektorn är beroende av att de som begär sådant stöd uppfyller de nödvändiga villkor som föreskrivs i gemenskapsförordningarna. (
42
) Producenterna av vin och druvor var mycket riktigt ”avsedda mottagare i sista led”. Jag anser emellertid att förordning nr 2499/82 skall tolkas så att destillatörerna (DAI) inte egentligen var ”avsedda mottagare av stödet” när det gäller det lägsta uppköpspriset. De var snarare den kanal via vilken stödet, under förutsättning att vinet kom till destilleriet och destillerades, skulle vidarebefordras till vinproducenterna. (
43
)
84.
Den nationella domstolen angav sedan avvisande att ”[a]v det föregående framgår att [förordning nr 2499/82] är enkel att tolka och att det inte är nödvändigt att hänskjuta en tolkningsfråga till Europeiska gemenskapernas domstol”. Detta stämmer, under förutsättning att man, som den nationella domstolen uppenbarligen gjorde, enbart fokuserar på de olika tidsfrister inom vilka destillatören hade skyldighet att vidta olika åtgärder i syfte att undvika att förverka den säkerhet som den hade ställt mot förskottsutbetalning av gemenskapsstöd.
85.
Det skulle således vara en felaktig slutsats att den nationella domstolen inte beaktade gemenskapsrätten genom sin dom. Den beaktade förordning nr 2499/82, men endast avseende prövning av preskriptionsfristerna enligt artikel 9 i den förordningen avseende DAI:s rätt att väcka talan och att frambringa relevant bevisning till stöd för denna talan. Den domstolen fokuserade uteslutande på förhållandet mellan DAI och AIMA (såsom det förelåg på grund av Assediles ställande av säkerhet). Den identifierade (med rätta) tre olika sätt på vilka DAI hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt förordningen: i) det hade med undantag från betalningar på totalt 110795870 ITL (57221 EUR), (
44
) underlåtit att betala det lägsta priset till producenterna, ii) det hade underlåtit att betala dem inom tidsfristen på 90 dagar och iii) det hade underlåtit att före den 1 juni 1984 frambringa bevisning för att betalningarna gjorts. (Alla tre är naturligtvis olika aspekter av samma grundläggande underlåtelse av DAI att uppfylla sina skyldigheter, nämligen genom att inte ha betalat vinproducenterna det fullständiga belopp motsvarande det lägsta uppköpspris som DAI var skyldig dem för det vin som levererats för destillation.)
86.
Den nationella domstolen fokuserade således inte på den bakomliggande (och grundläggande) frågan om vem som i slutändan skulle motta gemenskapsstödet i fråga. Det är uppenbart att den betraktade de intervenerande vinproducenterna (de avsedda mottagarna av det lägsta uppköpspriset, och de enda parter som enligt gemenskapsordningen var avsedda att slutligen dra fördel av detta uppköpspris) som jämställda med alla andra som DAI var skyldig pengar. De belopp som DAI var skyldig dem som denna del av gemenskapsstödet likställdes med DAI:s övriga fordringar i konkursen. Detta framgår klart av den enda punkt i domen som specifikt avser deras intressen:
”Vinkooperativen kan – liksom borgensmannen om denne beslutar sig för att agera i enlighet med sin subrogationsrätt – erhålla betalning för sina fordringar inom ramen för konkursförfarandet tillsammans med övriga borgenärer och i enlighet med principen om alla borgenärers lika rätt.”
87.
Den nationella domstolen gjorde följaktligen en felaktig tolkning av själva syftet med gemenskapsstödordningen. Dessutom vägrade den att begära ett förhandsavgörande i målet. Den domstolen var naturligtvis inte tvungen att göra detta, eftersom den inte är en sista instans bunden av de strängare kraven i sista punkten i artikel 234 EG (och det förefaller även troligt att Tribunale civile di Roma fokuserade på fel del av frågan genom att fråga sig huruvida en begäran om förhandsavgörande var ”nödvändig”). EG-domstolen gavs följaktligen inte möjlighet att, i detta skede, pröva systematiken i och syftet med förordning nr 2499/82. Om den hade gjort detta, skulle den enligt min uppfattning ha kommit fram till samma slutsats som förstainstansrätten, det vill säga att det förelåg en brist i förordning nr 2499/82 som ledde till skillnad i behandlingen av vinproducenter beroende på huruvida deras medlemsstater hade valt ordningen för utbetalning enligt artikel 9 respektive ordningen enligt artikel 10, att denna skillnad i behandlingen inte var berättigad, och att ansvaret för detta åsidosättande skulle tillskrivas den gemenskapsinstitution som upprättat förordning nr 2499/82, det vill säga kommissionen. (
45
) Även om de svar som skulle ha getts till den nationella domstolen (oundvikligen) skulle ha lett till att sökandena inte vann framgång med återvinningen av det gemenskapsstöd som de hade krav på genom deras intervenering i det nationella förfarandet, skulle de då ha haft objektiv vetskap om att kravet skulle göras gällande gentemot kommissionen. Preskriptionsfristen för att väcka skadeståndstalan enligt artikel 235 EG skulle följaktligen ha börjat löpa mot dem vid denna tidpunkt.
88.
Det är möjligt att den nationella domstolen inte beaktade vinproducenternas intressen fullständigt, eftersom de var intervenienter i DAI:s talan, och inte sökanden i eget namn. Jag anser att det skulle vara ganska hårt att, under omständigheterna, klandra producenterna för att inte ha väckt en separat talan (eftersom det var destillatören som egentligen var skyldig dem överskottet av det utbetalbara gemenskapsstödet) med AIMA och kanske Assedile som ytterligare svaranden. Det förhöll sig så att ett relevant förfarande redan hade inletts (mellan DAI och AIMA) och pågick inför den nationella domstolen. Det skulle, till förmån för ett effektivt förfarande och av processekonomiska skäl, ha förefallit ganska naturligt att intervenera i detta förfarande och på detta sätt göra gällande vinproducenternas rätt till utbetalning av deras gemenskapsstöd inför den nationella domstolen. Om DAI:s talan hade bifallits, eller ogillats efter ett förhandsavgörande, skulle de haft en bättre chans att erhålla betalning av stödet från DAI eller åtminstone veta var de stod. Om det var ett misstag att intervenera i detta förfarande i stället för att inleda ett separat förfarande, anser jag att detta misstag var förlåtligt.
89.
I egenskap av intervenienter gavs vinproducenterna (och deras tydliga intressen) otillräcklig uppmärksamhet av den nationella domstolen. Bortsett från den (otvivelaktiga) efterklokheten, anser jag det svårt att i domen från Tribunale civile di Roma utläsa någon klar (eller ännu mindre uttrycklig) anvisning till dem om att deras sak var försvarbar men att de var felaktigt placerade för att göra den gällande. De fick tvärtom besked om att de inte var vare sig i någon bättre eller sämre ställning än någon annan av DAI:s borgenärer.
90.
Jag kan i synnerhet inte i domen från Tribunale civile di Roma utläsa någon direkt juridisk vägledning om att vinproducenterna inte skulle nå någon framgång vid de nationella domstolarna (vare sig inom ramen för DAI:s talan eller för den delen genom ett separat förfarande), eftersom det inte fanns någon mekanism för att skydda deras intressen genom att förebygga att den säkerhet som DAI ställt till AIMA förverkades och dess senare återbetalning från AIMA till EUGFJ när en medlemsstat (som Italien) hade valt den ordning som föreskrivs i artikel 9 i förordning nr 2499/82. Jag tolkar följaktligen inte denna dom så att de försätts i en situation i vilken de objektivt sett borde ha insett att deras enda utväg var att överge det nationella förfarandet och, utan vidare, väcka talan mot kommissionen i egenskap av instiftare av den felaktiga lagstiftningen.
91.
Vinproducenterna försökte överklaga domen. Överklagandeförfarandet (vilket, huvudsakligen av processuella skäl, fick en negativ utgång) (
46
) förhalades. Det pågick från den 27 januari 1986 (när domen från Tribunale civile di Roma meddelades), via ett avgörande av appellationsdomstolen i Rom av den 19 november 1991 till det att sökandens överklagande slutligt ogillades genom ett avgörande av Italiens högsta domstol av den 28 november 1994. Det är omöjligt att av handlingarna i målet inför EG-domstolen fastställa huruvida sökandena, inom ramen för det förfarandet, underströk den gemenskapsrättsliga grunden för deras talan, eller återupptog frågan om huruvida vägledning från EG-domstolen skulle begäras angående tillämpningen av förordning nr 2499/82, i syfte att reda ut den oordning som skapats genom DAI:s konkurs. Det är möjligt att de inte hade möjlighet att göra detta i någon större utsträckning, eller inte alls. Jag anser att det inte bör hållas emot dem att de överklagade och att fristen inte bör anses ha börjat löpa vid en tidigare tidpunkt än den 28 november 1994.
92.
Det förefaller dessutom troligt att om sökandena hade väckt talan mot kommissionen vid förstainstansrätten utan att först vända sig till den nationella domstolen, skulle kommissionen ha gjort gällande att de borde väcka sin talan vid de nationella domstolarna, vilka kunde garantera dem en effektiv rättsprövning. Kommissionen skulle med all sannolikhet ha använt argument liknande dem som den framfört i förevarande mål. (
47
)
93.
Jag skall mot denna bakgrund nu undersöka förstainstansrättens analys av den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna preskriptionsfristen.
Bedömning
94.
Enligt domstolens rättspraxis börjar preskriptionsfristen, när skadeståndsskyldigheten grundas på en normgivningsakt, inte löpa förrän de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått och således inte innan de berörda har lidit en säker skada. (
48
)
95.
Förstainstansrätten konstaterade i förevarande fall att preskriptionsfristen började löpa från och med det tillfälle då sökandena med säkerhet led skada på grund av att gemenskapsstödet inte, eller endast delvis, utbetalades till dem. (
49
) Förstainstansrätten ansåg, mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i fallet, att i) en omsorgsfull och informerad ekonomisk aktör rimligen kunde räkna med att det berörda stödet skulle betalas ut och att ii) det (med hänsyn till komplexiteten i det system som inrättats genom förordning nr 2499/82, (
50
) samt det undantagsförhållande som var resultatet av bristen i denna förordning) var mycket svårt för en sådan ekonomisk aktör att inse att han inte kunde erhålla betalning av det berörda stödet vid den nationella domstolen. Det var följaktligen, för att bedöma huruvida det var fråga om en säker skada nödvändigt att beakta de nationella förfarandena som specifikt avsåg de åtgärder som vidtogs beträffande säkerheten.
96.
Enligt min uppfattning kunde dessa två delar lika gärna ha formulerats (och borde kanske med fördel ha formulerats) som vad en normalt upplyst utomstående åskådare av situationen skulle ha uppfattat vara den objektiva situationen. Objektivt, med hänsyn till gemenskapslagstiftningen, de avtalsliknande förhållandena mellan AIMA och vinproducenterna, den omständigheten att vinproducenterna hade uppfyllt sina skyldigheter och syftet med gemenskapslagstiftningen såsom det uttrycks i skälen till förordning nr 2499/82, anser jag att en sådan utomstående åskådare skulle ha utgått från att det lämpliga sättet att uppnå ersättning var att väcka talan vid den nationella domstolen för att erhålla utbetalning av gemenskapsstödet genom, med största sannolikhet, en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG. Sådana utbetalningar görs allmänt på nationell nivå, och fordras (om nödvändigt) genom nationella förfaranden, varvid medlemsstaten sedan reglerar dessa med gemenskapen genom bokföring till förmån för EUGFJ. Jag finner det svårt att godta idén att en rimligen upplyst utomstående objektiv åskådare år 1983 skulle ha dragit slutsatsen att vinproducenterna borde väcka skadeståndstalan mot kommissionen.
97.
Jag anser snarare, om man tillämpar testet (som kommissionen har beskrivit) huruvida ”preskriptionsfristen inte börjar löpa förrän de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått och således inte innan de berörda har lidit en säker skada”, att en sådan utomstående åskådare skulle ha ansett att, även om den allmänna karaktären hos skadan som de sökanden skulle kunna lida om de inte erhöll betalning av gemenskapsstödet kan ha varit uppenbar år 1983, var dess oundvikliga karaktär inte självklar. Sökandena hade ”lidit en säker skada” först när det stod objektivt klart att förfarandet inför den nationella domstolen inte skulle leda till att de erhöll stödet. Det var vid denna tidpunkt som ”de skadebringande verkningarna av [bristen i den gemenskapsrättsliga normgivningsakten uppstod]”.
98.
Med denna anmärkning, är jag fullständigt överens med förstainstansrättens ståndpunkt, åtminstone när det gäller de fyra sökanden som överklagade domen från Tribunale civile di Roma. (
51
)
99.
Om domstolen, alternativt, i ett undantagsfall, är beredd att beakta möjligheten att beakta en subjektiv omständighet, anser jag att det föreligger flera paralleller med domen i målet Adams, (
52
) och att skälen för att godta en subjektiv omständighet här är lika starka som i det målet.
100.
Förevarande fall är, i likhet med domen i målet Adams, av de skäl som förstainstansrätten har angett, ett undantagsfall.
101.
I målet Adams hade sökanden anmält arbetsgivaren Hoffmann-La Roche & Co AG:s (nedan kallad Roche) konkurrensbegränsande agerande till kommissionen. Han väckte senare talan mot kommissionen om skadestånd för skada som han ansåg sig ha lidit till följd av dennas ansvarsgrundande åtgärder eller underlåtenheter som ledde till att Adams berövades friheten och fälldes till ansvar i Schweiz för ekonomiskt spioneri till följd av denna anmälan. Domstolen ansåg att kommissionens kännedom om allvaret i den risk som den hade utsatt Adams för genom sitt tidigare agerande, efter ett besök av Roches advokat vid kommissionen den 8 november 1974, (
53
) räckte för att skadeståndsansvar skulle anses föreligga. Kommissionen hade, genom att inte göra alla rimliga ansträngningar för att till sökanden vidarebefordra de upplysningar som den förfogade över efter detta besök, ådragit sig ansvar gentemot sökanden för den skada som kunde följa av identifieringen av honom.
102.
Adams väckte talan i juli 1983. Kommissionen invände att talan var preskriberad enligt artikel 43 i protokollet om stadgan för domstolen, föregångaren till nuvarande artikel 46. Adams gjorde gällande att han i stort sett fått kännedom om de händelser han åberopat först under 1980, sedan hans nya försvarare fått tillfälle att studera brottmålshandlingarna. Den information han fått av den schweiziska polisen trodde han inte på, och han kunde inte läsa de schweiziska domarna, som var avfattade på tyska. Inte heller hade han möjlighet att känna till händelserna i samband med Roches advokats besök vid kommissionen den 8 november 1974.
103.
Domstolen slog fast att artikel 43 i stadgan ”skall tolkas på så sätt att preskriptionen inte kan göras gällande mot en skadelidande, om denne först vid en senare tidpunkt kunde få kännedom om den skadegörande händelsen och följaktligen inte förfogade över en rimlig tidsfrist för att väcka talan vid domstolen eller göra framställning hos en institution före preskriptionstidens utgång. I förevarande fall har domstolen grundat sin slutsats om gemenskapens ansvar på det förhållandet att kommissionen inte försökt att underrätta och samråda med sökanden efter [Roches advokats] besök den 8 november 1974. Det framgår av handlingarna i målet att sökanden först under förevarande rättegång kunde få kännedom om denna omständighet, eftersom [Roches advokats] besök nämndes för första gången i kommissionens skriftliga svaromål. Sökanden har därför inte haft möjlighet att på denna grund göra gällande ansvar för gemenskapen före den tidpunkt då preskriptionstiden normalt skulle ha löpt ut.” (
54
)
104.
Domen i målet Adams skiljer sig naturligtvis, vilket kommissionen har antytt, på många sätt från förevarande mål (även om jag finner kommissionens argument att det inte rör fastställandet av tidpunkten vid vilken fristen började löpa utan snarare när fristen gick ut lite förbryllande, eftersom den ena tidpunkten självklart beror på den andra). Det visar emellertid att domstolen i undantagsfall är beredd att frångå den normala tillämpningen av preskriptionsreglerna. I sådana sällsynta undantagsfall anser jag att det kan vara nödvändigt att göra en mer välvillig tolkning av dessa regler för att förhindra att preskription tillämpas som försvar i situationer där detta skulle vara uppenbart orättvist.
105.
I förevarande fall beslutade sökandena, vilket var fullt rimligt vid den tidpunkten och i sammanhanget, att intervenera i det förfarande som DAI hade inlett mot Assedile och AIMA i september 1984 vid Tribunale civile di Roma. Det förfarandets längd kontrollerades inte, och kunde inte ha kontrollerats, av sökanden. Den domstolen vägrade begära ett förhandsavgörande av EG-domstolen. Om den hade gjort detta hade frågan klargjorts i det skedet. Domstolen skulle inom ramen för en sådan begäran nödvändigtvis ha prövat systematiken i förordning nr 2499/82. Genom att göra detta skulle den ha funnit bristen i denna förordning (vilket förstainstansrätten senare gjorde), nämligen att om en medlemsstat valde en av de två möjligheterna för att förmedla stöd, skulle, under sådana omständigheter som i förevarande fall, fonder öronmärkta för producenter som slutliga mottagare betalas tillbaka till gemenskapen i stället för att utbetalas till producenterna.
106.
I avsaknad av en begäran om förhandsavgörande som skulle ha lett till en sådan prövning, var det emellertid inte förrän i det slutliga avgörandet i det nationella förfarandet (domen från Italiens högsta domstol av den 28 november 1994) som dessa fyra av de fem sökandena som hade överklagat domen från Tribunale civile di Roma (
55
) fick kännedom om att deras försök att via de nationella domstolarna erhålla betalning av det gemenskapsstöd som de hade rätt till inte kunde vinna framgång. Detta förefaller enligt min uppfattning vara den tidpunkt vid vilken den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna preskriptionsfristen började löpa.
107.
När det gäller den femte sökanden, leder den analys som jag har föreslagit ovan till slutsatsen att preskriptionsfristen började löpa när domen från Tribunale civile di Roma meddelades, det vill säga den 27 januari 1989. Den femte sökandens talan mot kommissionen är följaktligen preskriberad. Detta skulle endast ändras för det fall domstolen skulle anse att det, som i domen i målet Adams, under de exceptionella omständigheterna i förevarande mål skulle vara lämpligt att slå fast att den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna tidsfristen inte skall tillämpas på någon av sökandena.
108.
Jag bör för fullständighetens skull tillägga att sökandena senare väckte talan vid den nationella domstolen mot AIMA för att ha gjort en obehörig vinst. (
56
) Som sökandena själva insåg, när de hade vänt sig till kommissionen och försäkrat sig om att beloppet enligt Assediles säkerhet hade överförts från AIMA till kommissionen och bokförts till förmån för EUGFJ, (
57
) kunde de inte vinna framgång med den talan. AIMA hade inte gjort någon obehörig vinst.
109.
Det skulle kunna hävdas att det var först vid den tidpunkten som det sista svaga hoppet om framgång vid de nationella domstolarna släcktes. Jag anser inte är det är nödvändigt att gå så långt.
110.
Jag anser följaktligen att ogillandet av överklagandet till Italiens högsta domstol objektivt sett innebar slutet för varje realistisk chans för sökandena att vinna framgång vid de nationella domstolarna. (
58
) Av detta följer att det var då som skadan kunde anses som ”säker”. Vid denna tidpunkt var skadan nämligen både nära förestående och kunde förutses, även om den ännu inte beloppsmässigt hade kunnat fastställas exakt. (
59
)
111.
Jag medger att förevarande mål inte är helt förenligt med den existerande rättspraxis som både förstainstansrätten i sin dom och kommissionen i sitt överklagande har hänvisat till. Denna rättspraxis har emellertid inte utvecklats under omständigheter liknande dem som ligger bakom förevarande mål, i vilket situationen på ett obekvämt sätt befinner sig mittemellan medlemsstatens och gemenskapens rättssystem. Gällande rättspraxis berör däremot inte den grundläggande frågeställningen om i vilket av dessa rättssystem som målet skulle avgöras.
112.
I förevarande fall är det högst troligt att kommissionen, om sökanden från början hade väckt talan mot kommissionen, skulle ha ansett att den nationella domstolen var rätt forum, dels eftersom gemenskapsstöd inom jordbrukssektorn normalt utbetalas genom nationell försorg och dels eftersom ett nationellt konkursförfarande pågick. Jag anser att det i detta sammanhang är av väsentlig betydelse att kommissionen, även i förfarandet inför förstainstansrätten, vidhöll att ett nationellt förfarande innebar en effektiv rättsprövning för sökanden.
113.
Om preskriptionsargumentet skulle vinna framgång i förevarande mål, skulle detta medföra att sökandena nekades tillgång till domstolarna och således till rättslig prövning. Ett sådant resultat skulle strida mot den grundläggande principen att gemenskapsrätten fungerar på ett sätt som ger de personer som har tillerkänts rättigheter enligt denna ett effektivt rättsligt skydd. Sökandena är personer som har rätt till betalning av gemenskapsstöd avseende det vin de sänt till DAI för destillation och som har nekats utbetalning till följd av en brist i förordning nr 2499/82, för vilken förstainstansrätten har hållit kommissionen ansvarig. Förstainstansrättens dom har vid domstolen inte överklagats i sak. Det skulle enligt min uppfattning vara helt fel att godta preskriptionsargumentet under de särskilda omständigheterna i förevarande mål.
114.
Jag anser följaktligen att överklagandet skall ogillas och att förstainstansrättens dom skall fastställas.
Rättegångskostnader
115.
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökandena har yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Enligt min uppfattning har den femte sökanden (Cantina sociale del Vermentino) till skillnad från de övriga sökandena tappat målet. Av handlingarna framgår emellertid att kostnader som enbart kan tillskrivas den femte sökanden, i den mån sådana kostnader alls föreligger, kan anses vara utan nämnvärd betydelse och skulle under alla omständigheter vara svåra att fastställa. Jag föreslår följaktligen att kommissionen skall ersätta rättegångskostnaderna i samband med överklagandet med hänsyn till alla fem sökandena.
Förslag till avgörande
116.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen skall
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i samband med överklagandet.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Dom av den 23 november 2004 i mål T-166/98 (REG 2004, s. II-3991).
(
3
)	Se punkterna 15 och 52 nedan.
(
4
)	EGT L 54, s. 1, i ändrad lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2144/82 av den 27 juli 1982 (EGT L 227, s. 1).
(
5
)	Frivillig destillation avsedd att avlägsna förutsett överskott av vin i syfte att förbättra priser.
(
6
)	Se hänvisning i fotnot 4.
(
7
)	EGT L 267, s. 16, i ändrad lydelse enligt kommissionens förordningar (EEG) nr 311/83 av den 7 februari 1983 (EGT L 36, s. 6) och (EEG) nr 2276/83 av den 9 augusti 1983 (EGT L 219, s. 9).
(
8
)	Se skäl 8 i förordningen.
(
9
)	Tredje stycket i artikel 9.2 har förklarats ogiltigt av domstolen ”eftersom varje överskridande av den tidsfrist inom vilken destillatören skall betala det lägsta uppköpspriset till producenten medför en total förlust av stöd”. Se dom av den 27 juni 1990 i mål C-118/89, Lingenfelser (REG 1990, s. I-2637).
(
10
)	Rådets förordning (EEG) nr 352/78 av den 20 februari 1978 om tillgodoräknande av säkerheter, borgen och garantier som har ställts inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken och som har förverkats (EGT L 50, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 9, s. 173).
(
11
)	Händelserna i målet ägde naturligtvis rum långt före övergången till euro. Eftersom läsaren nu sannolikt har större kännedom om euro än ITL som värdeuppskattning, har jag angett motsvarande belopp i euro för att visa omfattningen av de belopp som är i fråga.
(
12
)	Förstainstansrätten har med rätta kommit fram till att betalningsmönstret omfattar två steg, nämligen destillatörens betalning av det lägsta uppköpspriset till producenten och interventionsorganets betalning av själva ”gemenskapsstödet” till destillatören. Förstainstansrätten har emellertid senare i sin dom ofta använt begreppet ”gemenskapsstöd” eller ”stöd” avseende antingen dessa båda betalningar sammantaget eller, mer specifikt, betalning av det lägsta uppköpspriset. Jag har tillämpat samma användning, eftersom det framgår av sammanhanget vad som avses.
(
13
)	Det vill säga sökandena i förevarande mål samt ett annat vinkooperativ och ett vinkooperativkonsortium.
(
14
)	Av vad som kan utläsas av handlingarna i målet, måste detta ha varit deras huvudsakliga argument inför Italiens högsta domstol.
(
15
)	Enligt artikel 235 EG skall domstolen vara behörig att avgöra tvister om sådant skadestånd som avses i artikel 288 andra stycket EG. I detta stycke föreskrivs vad beträffar utomobligatoriskt ansvar att ”gemenskapen [skall] ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar”.
(
16
)	Punkterna 58–84 i förstainstansrättens dom.
(
17
)	Punkt 85.
(
18
)	Punkterna 109–110.
(
19
)	Dom av den 12 april 1984 i mål 281/82, Unifrex mot kommissionen (REG 1984, s. 1969), punkt 11.
(
20
)	Punkterna 87–88. Det skall erinras om att Tribunale civile di Roma i de tidigare nationella förfarandena vägrat att begära ett förhandsavgörande. Se ovan punkt 29.
(
21
)	Punkterna 115–117.
(
22
)	Se punkt 77 i domen.
(
23
)	Punkt 118.
(
24
)	Punkt 120.
(
25
)	Punkterna 131–133.
(
26
)	Punkterna 134–135, se punkterna 18 och 24 ovan.
(
27
)	Punkterna 136–139.
(
28
)	Punkt 142.
(
29
)	Se det rättsliga sammanhang som beskrivs i punkt 144 i förstainstansrättens dom.
(
30
)	Punkterna 143–147.
(
31
)	Dom av den 27 januari 1982 i de förenade målen 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 och 5/81, Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1982, s. 85), punkt 10.
(
32
)	Ibidem.
(
33
)	Kommissionen har hänvisat till förstainstansrättens beslut av den 16 april 1997 i mål T-20/94, Hartmann mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. II-595), punkt 109 och följande punkter, och, avseende den tidigare Euratomstadgan för domstolen, domstolens beslut av den 18 juli 2002 i mål C-136/01 P, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mot Europeiska atomenergigemenskapen (REG 2002, s. I-6565), särskilt punkterna 31 och 56.
(
34
)	Dom av den 7 november 1985 i mål 145/83, Adams mot kommissionen (REG 1985, s. 3539; svensk specialutgåva, volym 8, s. 327).
(
35
)	Se punkterna 139–140 i domen.
(
36
)	Dom av den 2 juni 1976 i de förenade målen 56/74–60/74, Kampffmeyer mot kommissionen och rådet (REG 1976, s. 711; svensk specialutgåva, volym 3, s. 103), punkt 6, av den 29 januari 1985 i mål 147/83, Binderer mot kommissionen (REG 1985, s. 257), punkt 19, och av den 14 januari 1987 i mål 281/84, Zuckerfabrik Bedburg mot rådet och kommissionen (REG 1987, s. 49), punkt 14.
(
37
)	Punkt 178 i förstainstansrättens dom.
(
38
)	Punkt 179.
(
39
)	Se fotnot 9 ovan.
(
40
)	Se exempelvis punkterna 11 och 13.
(
41
)	Se punkt 141 i förstainstansens dom.
(
42
)	Vilket kan utläsas i flera av de domar i vilka domstolen har godtagit kommissionens vägran av begäran om stöd som EUGFJ tillhandahåller på den grunden att de berörda medlemsstaterna inte har uppfyllt dessa villkor.
(
43
)	Även om det hade förelegat några tvivel om detta, är det viktigt att påpeka att kommissionen inte har ifrågasatt förstainstansrättens dom i sak på denna punkt. Det skulle följaktligen varken vara lämpligt eller för den delen förenligt med domstolens behörighet vid prövning av överklaganden att ifrågasätta förstainstansrättens tolkning av lagstiftningen.
(
44
)	Se punkt 26 ovan.
(
45
)	Se den ingående diskussionen angående huruvida skadeståndstalan var välgrundad i punkterna 151–172, särskilt punkterna 164–172. Det skall påpekas att kommissionen inte har överklagat förstainstansrättens dom i sak. Överklagandet avser endast vid vilken tidpunkt preskriptionsfristen började löpa.
(
46
)	Se punkterna 31–33 i förstainstansrättens dom.
(
47
)	Se punkt 89 i förstainstansrättens dom. Förstainstansrätten har i punkt 118 på ett övertygande sätt förklarat att sökanden faktiskt inte åtnjöt något effektivt rättsligt skydd inför de nationella domstolarna, en slutsats som det (mot bakgrund av tio års tvist inför de nationella domstolarna) är svårt att ifrågasätta. Det är emellertid inte självklart att detta nödvändigtvis skulle ha varit fallet om förfarandet hade inletts vid förstainstansrätten i stället för de nationella domstolarna.
(
48
)	Se domen i målet Birra Wührer (ovan fotnot 31), punkt 10.
(
49
)	Punkt 131.
(
50
)	Se generaladvokaten Darmons kommentarer i ett liknande sammanhang angående proportionaliteten av den sanktion som föreskrivs i den tredje underpunkten i artikel 9.2 i förordning nr 2499/82: ”Det är svårt att inte känna sig förvirrad när man konfronteras med denna underliga blandning av uttryckligen föreskrivna sanktioner och underförstådda sanktioner, och med de parallella huvudsakliga respektive underordnade skyldigheterna, vilka båda sanktioneras lika strängt genom en fullständig förverkan av stöd …” (punkt 27 i Darmons förslag till avgörande i målet Lingenfelser (ovan fotnot 9)).
(
51
)	Se punkterna 30 och 32 ovan och punkt 107 nedan.
(
52
)	Se hänvisning i fotnot 34 ovan.
(
53
)	Nämligen överlämnandet av retuscherade fotostatkopior till personal vid Roches dotterbolag, vilket gjorde det möjligt för Roche att identifiera honom som den huvudmisstänkte i Roches anmälan till den schweiziska åklagarmyndigheten och vilket således ledde till att sökanden greps och att de schweiziska polismyndigheterna och domstolarna försågs med viktiga bevis mot honom.
(
54
)	Punkterna 50–51 i domen.
(
55
)	Se punkterna 30–32 ovan.
(
56
)	Den 16 februari 1996: se den ovan i punkt 34 nämnda punkten 38 i förstainstansrättens dom.
(
57
)	Se punkterna 39–40 i förstainstansrättens dom.
(
58
)	Det skall dock erinras om att sökandena var medvetna om risken att det belopp som härrörde från förverkan av säkerheten vid något tillfälle skulle betalas av AIMA till kommissionen och bokföras till förmån för EUGFJ. Deras hopp, i det nationella förfarandet, var att säkerheten inte skulle förverkas och/eller att den nationella domstolen skulle låta sig övertygas om att fatta ett annat beslut som skulle resultera i att de erhöll betalning av stödet. Jag godtar, av de skäl som jag har angett, att det objektivt sett var rimligt för sökandena att göra ett sådant försök. Däremot anser jag att talan om obehörig vinst mot AIMA snarare hade karaktären av ett sista förtvivlat försök.
(
59
)	Se punkterna 129–130 och punkt 149 i förstainstansrättens dom. Sökandenas exakta förlust kunde fastställas först efter att de, i egenskap av borgenärer med förmånsrätt, hade fått viss utdelning på sina obetalda fordringar mot DAI efter det att konkursförfarandet hade avslutats år 2000.