62015CC0499
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 1 december 2016 (
1
)
Mål C‑499/15
W,
V
mot
X
(begäran om förhandsavgörande från Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius, Litauen))
”Område med frihet, säkerhet och rättvisa — Civilrättsligt samarbete — Förordning (EG) nr 2201/2003 — Underhållsskyldighet — Förordning (EG) nr 4/2009 — Barnets hemvist — Barnets bästa — Behörighet för domstolar i den medlemsstat där en förälder har hemvist att pröva frågor rörande vårdnad, umgängesrätt och underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn — Ändring av en dom som vunnit laga kraft”
1.
Bakgrunden till förevarande mål är en tvist rörande vårdnad, umgängesrätt och fastställande av underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius, Litauen) har vänt sig till domstolen för att få klarhet i hur förordning (EG) nr 2201/2003 (
2
) och förordning (EG) nr 4/2009 (
3
) konkret ska tillämpas, så att det kan fastställas vilken domstol som är behörig att pröva ovanstående frågor. I det nationella målet har den litauiska domstolen nämligen meddelat en lagakraftvunnen dom rörande vårdnad, umgängesrätt och fastställande av underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn. Fadern till barnet har därefter ingett en ny ansökan till den litauiska domstolen och yrkat att nämnda dom ska ändras. Eftersom det berörda barnet har hemvist hos sin mor i Nederländerna, är frågan emellertid huruvida de litauiska domstolarna är fortsatt behöriga att pröva denna ansökan.
3.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag att redogöra för varför jag anser att artikel 8 i förordning nr 2201/2003 och artikel 3 d i förordning nr 4/2009 ska tolkas så, att när en medlemsstat har meddelat en lagakraftvunnen dom rörande vårdnad, umgängesrätt och fastställande av underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn är denna domstol inte fortsatt behörig att pröva en ansökan om ändring av den domen, om det berörda barnet inte har hemvist i den medlemsstaten. Jag kommer också att ange varför jag anser att det är domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist som, enligt ovannämnda artiklar och principen om barnets bästa, är den domstol som är behörig att pröva en sådan ansökan.
I – Tillämpliga bestämmelser
A –
Förordning nr 2201/2003
4.
Förordning nr 2201/2003 har som mål att inom ett område med frihet, säkerhet och rättvisa skapa enhetlighet mellan reglerna om internationell domstolsbehörighet i fråga om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap, samt i fråga om föräldraansvar.
5.
I skäl 12 i nämnda förordning anges följande:
”De behörighetsregler som fastställs i denna förordning i fråga om föräldraansvar är utformade med hänsyn till barnets bästa, särskilt kriteriet om närhet. Det innebär att behörigheten i första hand skall ligga hos domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist, med undantag av vissa fall då barnets vistelseort ändras eller efter en överenskommelse mellan de personer som har föräldraansvar.”
6.
I artikel 3 i samma förordning fastställs den allmänna behörigheten att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap. Denna artikel har följande lydelse:
”1.   Behörighet att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap skall tillkomma domstolarna i den medlemsstat
a)
inom vars territorium
—
makarna har hemvist, eller
—
makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där, eller
—
svaranden har hemvist, eller
—
om ansökan är gemensam, någon av makarna har hemvist, eller
—
sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst ett år omedelbart innan ansökan gjordes, eller
—
sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes och sökanden antingen är medborgare i den berörda medlemsstaten eller, när det gäller Förenade kungariket och Irland, har 'domicil’ där,
b)
i vilken båda makarna är medborgare eller, när det gäller Förenade kungariket och Irland, båda makarna har 'domicil’.
…”
7.
Vad gäller domstolars behörighet i mål om föräldraansvar fastställs i artikel 8 i förordning nr 2201/2003 den allmänna behörigheten enligt följande:
”1.   Domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga i mål om föräldraansvar för ett barn som har hemvist i den medlemsstaten vid den tidpunkt då talan väcks.
2.   Punkt 1 skall tillämpas med förbehåll för artiklarna 9, 10 och 12.”
8.
Artikel 12 i förordning nr 2201/2003 har följande lydelse:
”1.   De domstolar i en medlemsstat som på grundval av artikel 3 utövar behörighet angående en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap skall vara behöriga att ta upp frågor som rör föräldraansvaret i samband med denna ansökan om
a)
åtminstone en av makarna har föräldraansvar för barnet,
och
b)
dessa domstolars behörighet har godtagits uttryckligen eller på något annat entydigt sätt av makarna och personerna med föräldraansvar, vid den tidpunkt då talan väcks, och denna behörighet är till barnets bästa.
2.   Den behörighet som utövas enligt punkt 1 skall upphöra så snart
a)
antingen domen om beviljande eller avslående av en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskapet har vunnit laga kraft,
b)
eller, om ett förfarande om föräldraansvar ännu inte har avgjorts vid den tidpunkt som avses i a, så snart en dom om föräldraansvar har vunnit laga kraft,
c)
eller, i de fall som avses i a och b, så snart förfarandet har avslutats av något annat skäl.
…”
9.
I artikel 14 i ovannämnda förordning stadgas att ”[o]m ingen medlemsstats domstol är behörig enligt artiklarna 8–13 skall behörigheten i varje medlemsstat bestämmas enligt den statens lag”.
10.
I artikel 19 i samma förordning föreskrivs följande:
”…
2.   Om talan om föräldraansvar för ett barn, rörande samma sak, väcks vid domstolar i olika medlemsstater skall, till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först har väckts är behörig, den domstol vid vilken talan har väckts senare självmant låta handläggningen av målet vila.
3.   När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, ska övriga domstolar självmant förklara sig obehöriga till förmån för den domstolen.
I så fall har den part som har väckt den senare talan rätt att väcka sin talan vid den domstol där talan först har väckts.”
11.
Enligt artikel 21.1 i förordning nr 2201/2003 ska ”[e]n dom som har meddelats i en medlemsstat … erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas”.
12.
Dessutom finns en förteckning över skäl att vägra erkännande av domar om föräldraansvar. Enligt artikel 23 a i förordningen ska en sådan dom inte erkännas ”om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public), med hänsyn tagen till barnets bästa”.
B –
Förordning nr 4/2009
13.
Syftet med förordning nr 4/2009 är att göra det lättare att erhålla en dom i en medlemsstat som automatiskt är verkställbar i en annan medlemsstat utan övriga formaliteter. (
4
)
14.
Enligt artikel 1.1 i denna förordning ska förordningen ”tillämpas på underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande”.
15.
I förordningen har det i detta syfte införts ett system av gemensamma regler, särskilt i fråga om behörighetskonflikter, som fastställer allmänna behörighetsregler i frågor om underhållsskyldighet.
16.
I artikel 3 i förordning nr 4/2009 anges således följande:
”I frågor som gäller underhållsskyldighet i medlemsstaterna ska behörigheten ligga hos
a)
domstolen i den ort där svaranden har hemvist, eller
b)
domstolen i den ort där den underhållsberättigade har hemvist, eller
c)
den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva en talan om någons rättsliga status, om frågan om underhåll har samband med den talan, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap, eller
d)
den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva en talan om föräldraansvar om frågan om underhåll har samband med denna talan, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap.”
II – Bakgrund till det nationella målet
17.
W, som är litauisk medborgare, och X, som är nederländsk och argentinsk medborgare, gifte sig den 9 december 2003 i Portland i den amerikanska delstaten Oregon. Deras barn V, som är litauisk och italiensk medborgare, föddes den 20 april 2006 i Nederländerna.
18.
Under perioden 2004–2011 bodde W och X omväxlande i Nederländerna, Italien och Kanada. I november 2011 flyttade X tillsammans med V till Nederländerna. Enligt den hänskjutande domstolen är det utrett att V aldrig har bott i eller besökt Litauen.
19.
Sedan december 2010 lever W och X åtskilda. Det är utrett att W har hemvist i Litauen, medan X och V har hemvist i Nederländerna.
20.
X ansökte om äktenskapsskillnad vid en kanadensisk domstol. Till följd härav meddelades, från maj 2011 till april 2012, en rad beslut angående ansökan om äktenskapsskillnad, fastställandet av V:s vistelseort, samt fastställandet av villkoren för rätten till umgänge med V och skyldigheten att betala underhåll för V. Genom beslut av den 17 april 2012 beviljade den kanadensiska domstolen äktenskapsskillnad och tilldelade X vårdnaden om V.
A –
Förfarandet vid de litauiska och nederländska domstolarna
21.
På begäran av W vägrade Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) att erkänna den kanadensiska domstolens beslut.
22.
W väckte talan vid Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i första distriktet i Vilnius, Litauen) och ansökte om äktenskapsskillnad på grund av att svaranden inte hade uppfyllt sina äktenskapliga förpliktelser samt yrkade att det skulle förordnas att V skulle bo hos honom. Den 28 april 2011 meddelade denna domstol, på begäran av W, ett interimistiskt beslut och förordnade att V tillfälligt skulle bo hos W. Det beslutet upphävdes, med omedelbar verkan, genom beslut av den 12 april 2013 av den domstol som handlade ansökan om äktenskapsskillnad. Efter det att W hade överklagat detta beslut fastställde Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regiondomstol, Litauen) den 19 juli 2013 beslutet av den 12 april 2013 från Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius). W överklagade detta beslut, men överklagandet avvisades.
23.
Genom dom av den 8 oktober 2013 avgjorde Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) ansökan om äktenskapsskillnad och förordnade att V skulle bo X, villkoren för W:s umgängesrätt och storleken på det underhåll som W skulle betala för barnet.
24.
W överklagade denna dom till Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regiondomstol), som fastställde domen genom dom av den 30 maj 2014. W överklagade denna dom, men överklagandet avvisades.
25.
Parallellt med förfarandet i Litauen väckte X talan vid de nederländska domstolarna. Genom dom av den 29 januari 2014 fastställde Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel, Nederländerna) att W skulle betala underhåll till X på 4323,16 euro i månaden från och med den 8 maj 2012 och underhåll till V på 567,01 euro i månaden under perioden 27 juni–1 november 2011, samt på 790 euro i månaden från och med den 2 november 2011.
26.
Samma domstol upphävde genom dom av den 22 augusti 2014 den gemensamma vårdnaden om V och tilldelade X ensam vårdnad. Enligt nederländsk rätt kan en av föräldrarna tilldelas ensam vårdnad när det föreligger en icke godtagbar risk att barnet kan komma till skada som en följd av föräldrarnas oenighet och när det inte finns några utsikter till någon adekvat förbättring och en förändring av vårdnadsvillkoren i övrigt är nödvändig med hänsyn till barnets bästa.
27.
Genom dom av den 31 oktober 2014 vägrade Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel) att erkänna och tillåta verkställighet i Nederländerna av domen från Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) av den 8 oktober 2013 i de delar som rörde äktenskapsskillnad mellan W och X på grund av att makarna brustit i uppfyllandet av sina äktenskapliga förpliktelser, förordnandet att V skulle bo hos X, fastställelsen av storleken på underhållet för V och fastställelsen av rättegångskostnaderna. Däremot erkände och tillät Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel) verkställighet i Nederländerna av de delar i domen från Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) av den 8 oktober 2013 som fastställde W:s umgängesrätt med V.
28.
Efter överklagande av W vägrade Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) genom dom av den 2 februari 2015 verkställighet i Litauen av domen av den 29 januari 2014 från Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel) och vägrade erkänna och tillåta verkställighet i Litauen av samma domstols dom av den 22 augusti 2014 om vårdnaden [om V]. Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) har dessutom avslutat målet i den del som rör vägran att i Litauen erkänna den dom som meddelats av Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel).
B –
Målet vid den hänskjutande domstolen
29.
Den 28 augusti 2014 väckte W talan vid Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) och yrkade på ändring av vistelseorten för V, storleken på underhållet och villkoren för umgängesrätten.
30.
Genom dom av den 25 september 2014 ogillade nämnda domstol W:s yrkanden med motiveringen att W inte angett vilka särskilda omständigheter som förändrats efter meddelandet av domen av den 8 oktober 2013.
31.
W överklagade domen av den 25 september 2014 till Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regiondomstol). Genom dom av den 16 december 2014 biföll sistnämnda domstol delvis W:s överklagande, upphävde i vissa delar den överklagade domen och återförvisade målet till domstolen i första instans för förnyad prövning.
32.
Genom beslut av den 23 december 2014 avvisade Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) ansökan och förklarade att den inte ansåg sig behörig att pröva målet, eftersom V har hemvist i Nederländerna hos X. Enligt nämnda domstol faller de ansökningar som W har ingett därför utanför de litauiska domstolarnas behörighet. Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) förklarade för W att han kunde föra talan i saken vid behörig domstol i Nederländerna.
33.
Efter överklagande av W upphävde Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionaldomstol) genom dom av den 31 mars 2015 beslutet av den 23 december 2014 och återförvisade frågan om rättegångshinder till samma domstol i första instans, det vill säga Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius), för förnyad prövning.
34.
Mot bakgrund av att de nationella domstolarna har olika uppfattning i frågan om behörighet, har Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) beslutat att vilandeförklara målet och begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen avseende följande fråga:
”Vilken medlemsstats domstolar, det vill säga Republiken Litauens eller Konungariket Nederländernas, har – enligt artiklarna 8–14 i [förordning nr 2201/2003] – behörighet att med avseende på [underårige] V, som har hemvist i Konungariket Nederländerna[,] pröva ansökan om ändring av vistelseort, av storleken av underhållet till barnet och av villkoren för umgänget med honom?”
III – Min bedömning
35.
Jag skulle inledningsvis vilja påpeka att sökanden i det nationella målet under förhandlingen gjorde gällande att barnet V inte hade sin hemvist i Nederländerna utan i Litauen. Så snart det genom ett domstolsbeslut förordnats att ett barns vistelseort ska vara hos den ena av föräldrarna är det enligt sökanden denna ”rättsliga” vistelseort som ska betraktas som barnets hemvist. Enligt fast rättspraxis motsvarar ”begreppet hemvist, i den mening som avses i artikel 8.1 i förordningen, … den plats som avspeglar det förhållande att barnet i viss utsträckning är integrerat i socialt hänseende och familjehänseende. Denna plats ska fastställas av den nationella domstolen mot bakgrund av samtliga faktiska omständigheter i det enskilda fallet” (
5
). Domstolen har vidare slagit fast att ”[b]land de kriterier som den nationella domstolen ska tillämpa vid fastställandet av ett barns hemvist kan särskilt nämnas villkoren för och skälen till barnets vistelse i en medlemsstat samt barnets nationalitet …. Såsom domstolen vidare har angett i punkt 38 i [domen av den 2 april 2009, A (
6
)], ska vid fastställandet av ett barns hemvist hänsyn tas, förutom till barnets fysiska närvaro i en medlemsstat, även till andra omständigheter som kan visa att denna närvaro på intet sätt är tillfällig eller sporadisk” (
7
).
36.
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen just fastställt att barnets hemvist är i Nederländerna och till och med noterat att barnet aldrig bott i Litauen. Således råder det föga tvivel om att barnets hemvist är i Nederländerna.
37.
De tvivel som har uttryckts beträffande de litauiska domstolarnas behörighet att meddela domen av den 8 oktober 2013 är berättigade. Jag framhåller emellertid att domstolen i förevarande mål varken ska uttala sig om huruvida dessa domstolar, enligt förordning nr 2201/2003, var behöriga att meddela denna dom eller om de nederländska domstolarnas erkännande av domen. Det är inte det som är syftet med den fråga som ställts till domstolen.
38.
Även om den hänskjutande domstolen i sin fråga endast hänvisar till bestämmelserna i förordning nr 2201/2003, ska det påpekas att den i sin begäran om förhandsavgörande från EU-domstolen även ifrågasätter de litauiska domstolarnas behörighet i frågor som rör underhållsskyldighet. Enligt artikel 1.3 e i förordning nr 2201/2003 ska den förordningen emellertid inte tillämpas på underhållsskyldighet. De frågor som avser domstols behörighet i frågor som rör underhållsskyldighet regleras däremot av förordning nr 4/2009.
39.
Det är dock tveklöst så att dessa två aspekter, det vill säga föräldraansvaret och underhållsskyldigheten gentemot det berörda barnet, är oskiljaktiga. Den dom som Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) meddelade den 8 oktober 2013 rör för övrigt just dessa två aspekter. För mig råder det därför inte något tvivel om att ansökan avseende underhållsskyldighet gentemot barnet V har samband med ansökan om vårdnaden om och umgängesrätten med detta barn.
40.
Enligt artikel 3 d i förordning nr 4/2009 ska i frågor som gäller underhållsskyldighet i medlemsstaterna behörigheten emellertid ligga hos den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva en talan om någons rättsliga status, om frågan om underhåll har samband med den talan.
41.
Den behörighetsregel som har fastställts för föräldraansvar ska enligt denna bestämmelse således även gälla för underhållsskyldighet.
42.
Jag föreslår därför att den hänskjutande domstolens fråga omformuleras enligt följande: genom sin begäran om förhandsavgörande vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida förordning nr 2201/2003 och förordning nr 4/2009 ska tolkas så, att om en domstol i en medlemsstat har meddelat en lagakraftvunnen dom rörande vårdnad, umgängesrätt och underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn är den domstolen även behörig att pröva en ansökan om ändring av denna dom, även om barnet inte har hemvist i den medlemsstaten.
43.
I praktiken är frågan i förevarande mål huruvida den litauiska domstol som meddelade den lagakraftvunna domen av den 8 oktober 2013 om vårdnaden om, umgängesrätten med och underhållet för barnet V kan ges en förlängd behörighet som gör att den kan ta upp samma fråga igen, trots att det enligt de allmänna behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003 är de nederländska domstolarna som är behöriga i frågor som rör föräldraansvar, eftersom barnet V har hemvist i Nederländerna.
44.
Jag ser inget skäl till varför de litauiska domstolarna skulle vara behöriga att pröva en sådan ansökan.
45.
Domstolen har slagit fast att en domstols behörighet i mål om föräldraansvar måste prövas och fastställas i varje enskilt fall då talan väcks vid en domstol, vilket innebär att en domstol inte behåller sin behörighet efter det att det pågående förfarandet har avslutats. (
8
)
46.
Syftet med W:s ansökan är visserligen att ändra de villkor för vårdnad, umgängesrätt och underhållsskyldighet som fastställdes i domen av den 8 oktober 2013. En sådan ansökan är dessutom inte alls särskilt ovanlig. Det är vanligt att en av föräldrarna vänder sig till domstol för att begära ändring av sådana villkor på grund av att förälderns personliga eller ekonomiska situation har förändrats.
47.
Den aktuella domen har emellertid vunnit laga kraft och den ansökan som W ingav den 28 augusti 2014 till Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius) måste därför betraktas som en ny ansökan.
48.
De behörighetsregler som fastställs i förordning nr 2201/2003 är tydliga på denna punkt. Enligt artikel 8 i förordningen ska domstolarna i en medlemsstat vara behöriga i mål om föräldraansvar för ett barn som har hemvist i den medlemsstaten vid den tidpunkt då talan väcks, det vill säga ”när stämningsansökan … har ingivits till domstolen”. (
9
) I förevarande fall har den hänskjutande domstolen angett att barnet V har hemvist i Nederländerna sedan november 2011 och att det aldrig har varit bosatt i Litauen. När W väckte talan vid de litauiska domstolarna den 28 augusti 2014, var det de nederländska domstolarna som var behöriga att fatta beslut i alla frågor rörande föräldraansvaret för detta barn.
49.
Den omständigheten att syftet med W:s ansökan var att ändra de villkor som fastställdes i den litauiska domstolens dom av den 8 oktober 2013 kan inte leda till avsteg från den allmänna regeln och till att denna domstols behörighet förlängs.
50.
De behörighetsregler som fastställs i denna förordning i frågor som rör föräldraansvar är utformade med hänsyn till barnets bästa, särskilt kriteriet om närhet. (
10
) Det är därför som det, enligt artikel 8 i förordningen, i första hand är domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist vid den tidpunkt då talan väcks som är behöriga i mål om föräldraansvar. Dessa domstolar är nämligen tack vare den geografiska närheten de som är bäst lämpade att bedöma vilka åtgärder som ska vidtas med hänsyn till barnets bästa. (
11
)
51.
Det finns visserligen undantag till denna allmänna behörighetsregel, men dessa begränsas till de undantag som förtecknas i artiklarna 9–15 i förordning nr 2201/2003 och ska tolkas strikt. (
12
)
52.
Artikel 9 i nämnda förordning rör fall där barnet lagligen flyttar från en medlemsstat. Artikel 10 i förordningen rör fall av bortförande av barn. Artikel 12 i förordningen rör avtal om behörighet som gör det möjligt för domstolarna i en annan medlemsstat än den där barnet har hemvist att pröva ansökningar i mål om föräldraansvar för detta barn om dessa domstolar är behöriga att pröva en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap eller om barnet har en nära anknytning till den medlemsstaten, särskilt genom att någon av personerna med föräldraansvar har hemvist där eller att barnet är medborgare i den medlemsstaten. I båda fallen ska denna ”exceptionella” behörighet ha godtagits uttryckligen eller på något annat entydigt sätt av makarna och personerna med föräldraansvar. (
13
)
53.
Vad gäller artikel 14 i ovannämnda förordning, ska denna tillämpas om ingen medlemsstats domstol är behörig enligt artiklarna 8–13 i förordningen. I artikel 15 i förordningen anges det slutligen att domstolar i en medlemsstat som är behöriga att pröva målet i sak får hänskjuta målet till domstolar i en annan medlemsstat som barnet har en särskild anknytning till, om dessa är bättre lämpade att pröva målet och om det är till barnets bästa.
54.
Jag konstaterar att förevarande mål inte omfattas av några av de undantag som anges i den aktuella förordningen.
55.
Förlängd eller fortsatt behörighet kan endast motiveras av att detta är för barnets bästa. I artikel 24.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna anges i detta avseende att ”[v]id alla åtgärder som rör barn, oavsett om de vidtas av offentliga myndigheter eller privata institutioner, skall barnets bästa komma i främsta rummet”.
56.
Med tanke på att en dom om fastställelse av villkoren för vårdnad, umgängesrätt och underhållsskyldighet i regel ändras vid en ny dom, skulle det faktiskt kunna hävdas att den nya domen bör meddelas av samma domstol.
57.
Ett sådant undantag från den allmänna regeln finns i fråga om umgängesrätten. I artikel 9 i förordning nr 2201/2003 föreskrivs att om barnet lagligen har flyttat och förvärvat nytt hemvist, ska domstolarna i den medlemsstat där barnet tidigare hade hemvist under en tid av tre månader efter flyttningen vara fortsatt behöriga att ta upp en fråga om ändring av en dom om umgänge som meddelats i den medlemsstaten.
58.
Unionslagstiftaren har motiverat ett sådant undantag till den allmänna regeln med att det är att föredra om det är ”den domstol som är närmast barnet [som ska] ändra sin dom för att ta hänsyn till att barnet har flyttat. Detta gör det möjligt att skapa kontinuitet utan att för den skull påverka definitionen av 'hemvist’”. (
14
)
59.
Utöver att det endast är umgängesrätten som berörs finns det emellertid en grundläggande skillnad mellan en sådan situation som den i artikel 9 i förordningen och situationen i förevarande mål. Inte vid något tillfälle kunde den litauiska domstol som meddelade den dom av den 8 oktober 2013 som W ville ändra grunda sin behörighet på barnets hemvist, eftersom barnet, som redan påpekats, aldrig hade varit bosatt i Litauen. Av handlingarna i målet förefaller den litauiska domstol som meddelade ovannämnda dom ha grundat sin behörighet på artikel 14 i förordningen (subsidiär behörighet), såsom påpekats i punkt 53 ovan. Fastställandet av denna domstols behörighet har således inte grundats på kriteriet om närhet, och följaktligen inte på barnets bästa.
60.
Att förlänga en behörighet som inte grundas på barnets bästa skulle därför helt strida mot det system som införts genom förordning nr 2201/2003 och den grundläggande princip som anges i artikel 24 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken barnets rättigheter ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, oavsett om de vidtas av offentliga myndigheter eller privata institutioner.
61.
Mot bakgrund av ovanstående anser jag att artikel 8 i förordning nr 2201/2003 och artikel 3 d i förordning 4/2009 ska tolkas så, att om en domstol i en medlemsstat har meddelat en lagakraftvunnen dom rörande vårdnaden om och umgängesrätten med ett underårigt barn är den domstolen inte fortsatt behörig att pröva en ansökan om ändring av den domen, om barnet inte har hemvist på den medlemsstatens territorium. Enligt ovannämnda artiklar och principen om barnets bästa är den domstol som är behörig att pröva en sådan ansökan domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist.
IV – Förslag till avgörande
62.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som Vilniaus miesto apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i staden Vilnius, Litauen) har ställt på följande sätt:
Artikel 8 i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000, och artikel 3 d i rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet, ska tolkas så, att om en domstol i en medlemsstat har meddelat en lagakraftvunnen dom rörande vårdnad, umgängesrätt och underhållsskyldighet avseende ett underårigt barn är den domstolen inte fortsatt behörig att pröva en ansökan om ändring av den domen, om barnet inte har hemvist på den medlemsstatens territorium.
Enligt ovannämnda artiklar och principen om barnets bästa är den domstol som är behörig att pröva en sådan ansökan domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (EUT L 338, 2003, s. 1).
(
3
)	Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet (EUT L 7, 2009, s. 1, och rättelse i EUT L 131, 2011, s. 26).
(
4
)	Se skäl 9 i denna förordning.
(
5
)	Se dom av den 22 december 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
(
6
)	C‑523/07, EU:C:2009:225.
(
7
)	Se dom av den 22 december 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punkterna 48 och 49).
(
8
)	Se dom av den 1 oktober 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 40).
(
9
)	Se artikel 16.1 i denna förordning. Se även dom av den 1 oktober 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 38).
(
10
)	Se skäl 12 i förordning nr 2201/2003. Se även dom av den 1 oktober 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 44).
(
11
)	Se dom av den 23 december 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punkt 36).
(
12
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, punkt 41).
(
13
)	Se artikel 12.1 b och 12.3 b i förordning nr 2201/2003.
(
14
)	Förslag till rådets förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 och om ändring av förordning (EG) nr 44/2001 vad avser mål om underhållsskyldighet (KOM(2002) 222 slutlig) (EGT C 203 E, 2002, s. 155).