62020CO0403
DOMSTOLENS BESLUT (sjunde avdelningen)
den 3 mars 2021 (
*1
)
”Överklagande – Artikel 181 i domstolens rättegångsregler – Monetärt avtal mellan Europeiska unionen och Furstendömet Andorra – Europeiska kommissionens påstådda oaktsamhet vad gäller innehållet i avtalet – Kommissionens påstådda oaktsamhet vid uppföljningen av tillämpningen av avtalet – Skadeståndstalan – Avslag på överklagandet – Orsakssamband – Föreligger inte – Det är uppenbart att överklagandet delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat”
I mål C‑403/20 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 26 augusti 2020,
CF, Andorra la Vella (Andorra),
TB, Andorra la Vella,
LO SA, Andorra la Vella,
UM SL, Andorra la Vella,
företrädda av J. Álvarez González och S. San Felipe Menéndez, abogados,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska kommissionen,
svarande i första instans
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Kumin, ordföranden på andra avdelningen A. Arabadjiev (referent) samt domaren P.G. Xuereb,
generaladvokat: A. Rantos,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
CF, TB, LO SA och UM SL har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 25 juni 2020, Noguer Enríquez m.fl./kommissionen (T‑22/19, ej publicerat, EU:T:2020:295) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut ogillade tribunalen deras talan om ersättning för den skada som de påstår sig ha lidit till följd av Europeiska kommissionens oaktsamhet, dels vid uppföljningen av tillämpningen av det monetära avtalet mellan Europeiska unionen och Furstendömet Andorra (EUT C 369, 2011, s. 1) (nedan kallat det monetära avtalet unionen/Andorra), som undertecknades i Bryssel den 30 juni 2011, dels vad gäller innehållet i det avtalet.
Tillämpliga bestämmelser
2
I artikel 10 i det monetära avtalet unionen/Andorra föreskrivs följande:
”1.   Europeiska unionens domstol ska ha ensam behörighet att avgöra alla eventuella tvister mellan parterna som kan uppstå i samband med avtalets tillämpning och som inte har kunnat lösas i den gemensamma kommittén.
2.   Om Europeiska unionen, som representeras av Europeiska kommissionen och agerar på rekommendationer från EU-delegationen inom den gemensamma kommittén, eller Furstendömet Andorra anser att den andra parten inte har fullgjort en skyldighet som följer av detta avtal kan de vända sig till domstolen. Domstolens dom ska vara bindande för parterna, som ska vidta nödvändiga åtgärder för att efterleva domen inom den tidsfrist som domstolen fastställt i sin dom, och domen kan inte överklagas.
3.   Om Europeiska unionen eller Furstendömet Andorra inte vidtar nödvändiga åtgärder för att efterleva domen inom tidsfristen får den andra parten säga upp avtalet med tre månaders varsel.”
3
I artikel 11.1–11.3 i avtalet föreskrivs följande:
”1.   En gemensam kommitté ska inrättas. Den ska bestå av företrädare för Furstendömet Andorra och Europeiska unionen. EU:s delegation ska bestå av företrädare för Europeiska kommissionen (ordförande), Konungariket Spanien och Republiken Frankrike samt företrädare för Europeiska centralbanken.
2.   Den gemensamma kommittén ska sammanträda minst en gång per år. Ordförandeskapet ska rotera årsvis mellan en företrädare för EU och en företrädare för Furstendömet Andorra. Den gemensamma kommittén ska fatta beslut enhälligt.
3.   Den gemensamma kommittén ska utbyta åsikter och information och anta de beslut som nämns i artiklarna 3 och 8. Europeiska unionens delegation ska informera Furstendömet Andorra om förslag till EU-lagstiftning som diskuteras på de områden som avses i artikel 8. Den gemensamma kommittén ska även granska de åtgärder som vidtas av Furstendömet Andorra och sträva efter att lösa potentiella tvister som uppstår i samband med avtalets genomförande.”
4
I artikel 12 i det monetära avtalet unionen/Andorra föreskrivs följande: ”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 10.3 får var och en av parterna säga upp detta avtal med ett års varsel”.
5
I artikel 12.4 i det monetära avtalet mellan unionen och Furstendömet Monaco (EUT C 310, 2012, s. 1) (nedan kallat det monetära avtalet unionen/Monaco), som undertecknades i Bryssel den 29 november 2011, föreskrivs följande:
”Alla frågor som rör giltigheten av de beslut i EU:s institutioner eller organ som har fattats med tillämpning av detta avtal omfattas av EU-domstolens exklusiva behörighet. I synnerhet kan varje fysisk eller juridisk person med hemvist på Furstendömet Monacos territorium använda sig av de möjligheter till överklagande som finns för fysiska och juridiska personer som är bosatta respektive etablerade på Frankrikes territorium när det gäller rättsakter, oberoende av deras form eller typ.”
Bakgrund till tvisten
6
Klagandena var aktieägare i Banca Privada de Andorra SA (nedan kallad BPA), i vilket de innehade 75,52 procent av aktierna.
7
BPA var en andorransk bank med internationell verksamhet.
8
Financial Crimes Enforcement Network (nätverket för bekämpning av ekonomisk brottslighet, Förenta staterna) beslutade den 10 mars 2015 att klassificera BPA bland de utländska institut som anses väcka stor oro vad gäller penningtvätt. Samma dag föreslog denna myndighet, i ett meddelande om förslag till lagstiftning, att finansinstitut skulle förbjudas att öppna, inneha eller förvalta konton i Förenta staterna i BPA:s namn eller för dess räkning.
9
Till följd av dessa händelser drabbades BPA av ekonomiska svårigheter.
10
Den 26 mars 2015 ingav BPA en förklaring om betalningsinställelse och begärde att ett insolvensförfarande skulle inledas.
11
Den 2 april 2015 antog Furstendömet Andorra Llei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (lag 8/2015 om brådskande åtgärder för att inrätta återhämtnings- och resolutionsmekanismer för banker) av den 2 april 2015 (BOPA nr 31 av den 16 april 2015, s. 1) (nedan kallad lag 8/2015), genom vilken Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 2014, s. 190) delvis införlivades. Genom lag 8/2015, som trädde i kraft den 16 april 2015, inrättades Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (statlig myndighet för resolution av banker, Andorra) (nedan kallad AREB).
12
Den 27 april 2015 försatte AREB BPA i resolution, vilket innebar att insolvensförfarandet avslutades.
13
Den 21 april 2016 antog AREB resolutionsbeslutet avseende BPA, vilket bland annat medförde att BPA:s kapital sattes ned till noll.
14
Genom skrivelse av den 29 december 2017 uppmanade klagandena kommissionen att vidta olika åtgärder för att få de åsidosättanden av det monetära avtalet unionen/Andorra som Furstendömet Andorra påstods ha gjort – på grund av att direktiv 2014/59 införlivats delvis och felaktigt genom antagandet av lag 8/2015 – att upphöra. I denna skrivelse begärde de även att kommissionen skulle medge att den hade ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar för den skada som den på grund av sin oaktsamhet hade vållat klagandena.
15
Genom skrivelse av den 5 mars 2018 tillbakavisade kommissionen klagandenas påståenden och avsa sig allt ansvar för den skada som de påstod sig ha lidit (nedan kallad skrivelsen av den 5 mars 2018).
16
Genom skrivelse av den 10 respektive den 21 december 2018 upprepade klagandena den begäran till kommissionen som de framställt i sin skrivelse av den 29 december 2017. Kommissionen svarade inte på dessa.
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
17
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 11 januari 2019 väckte klagandena talan om ersättning för den skada som de påstod sig ha lidit till följd av kommissionens oaktsamhet dels vid uppföljningen av tillämpningen av det monetära avtalet unionen/Andorra, dels vad gäller innehållet i det avtalet.
18
Genom det överklagade beslutet ogillade tribunalen talan, eftersom det var uppenbart att den helt saknade rättslig grund.
Klagandenas yrkanden
19
Klagandena har yrkat att domstolen ska upphäva det överklagade beslutet och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna samt, i första hand, återförvisa målet till tribunalen eller i andra hand, bifalla talan.
Prövning av överklagandet
20
Enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler får domstolen när som helst, om det är uppenbart att överklagandet helt eller delvis inte kan tas upp till prövning eller helt eller delvis är ogrundat, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, genom motiverat beslut helt eller delvis avvisa eller ogilla överklagandet.
21
Denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål.
22
Klagandena har till stöd för sitt överklagande åberopat fem grunder genom vilka de har ifrågasatt tribunalens bedömning i det överklagade beslutet avseende för det första huruvida deras argument avseende rättssäkerhetsprincipen och öppenhetsprincipen, de grundläggande principer som ligger till grund för den europeiska integrationen, kommissionens trovärdighet och de grundläggande rättigheterna kan tas upp till prövning, för det andra huruvida deras argument avseende skrivelsen av den 5 mars 2018 kan tas upp till prövning, för det tredje kommissionens påstådda oaktsamhet vad gäller innehållet i det monetära avtalet unionen/Andorra, för det fjärde kommissionens påstådda oaktsamhet vid uppföljningen av tillämpningen av det avtalet och för det femte huruvida det var lämpligt att avsluta förfarandet genom att meddela ett beslut.
Den andra grunden: Tribunalens bedömning av huruvida klagandenas argument avseende skrivelsen av den 5 mars 2018 kan tas upp till prövning
Klagandenas argument
23
Klagandena har genom den andra grunden, som ska prövas först, gjort gällande att den rättsliga grunden för det överklagade beslutet ska upphävas. Enligt den grunden kan klagandenas resonemang avseende skrivelsen av den 5 mars 2018 inte tas upp till prövning, eftersom klagandena inte på något sätt har preciserat på vilket sätt denna skrivelse – om de har för avsikt att åberopa den som stöd för ett sådant argument – medför att unionen ådrar sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar.
24
Klagandena har nämligen betonat att de aldrig påstått att skrivelsen av den 5 mars 2018 låg till grund för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar och deras argumentation i detta hänseende i första instans syftade endast till att föregripa kommissionens argument i dess svaromål. Ansökan borde således ha kunnat tas upp till prövning med hänsyn till de grunder som den innehåller.
Domstolens bedömning
25
Klagandena har genom den andra grunden uttryckligen bekräftat att deras ansökan inte innehöll någon grund eller något argument enligt vilken eller vilket skrivelsen av den 5 mars 2018 låg till grund för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
26
Denna grund, som syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av huruvida en sådan grund eller ett sådant argument kan tas upp till prövning, kan således inte medföra någon fördel för klagandena. Enligt klagandenas egna påståenden innehåller ansökan nämligen inte någon sådan grund och inte heller något sådant argument som kan tas upp till prövning. Tribunalens bedömning i detta hänseende påverkar vidare inte på något sätt frågan huruvida de övriga argument som anförts i ansökan – vilka tribunalen prövade var för sig – kan tas upp till prövning.
27
Enligt fast rättspraxis ska ett överklagande till sitt resultat kunna medföra en fördel för klaganden för att denna ska ha ett berättigat intresse av att få saken prövad (dom av den 24 juni 2015, Fresh Del Monte Produce/kommissionen och kommissionen/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P och C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 46).
28
Härav följer att det är uppenbart att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den andra grunden, eftersom klagandena saknar ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Den fjärde grunden: Tribunalens bedömning av kommissionens påstådda oaktsamhet vid uppföljningen av tillämpningen av det monetära avtalet unionen/Andorra
Klagandenas argument
29
Klagandena har genom den fjärde grunden, som ska prövas i andra hand, gjort gällande att kommissionen, när den undertecknade det monetära avtalet unionen/Andorra, gjorde konkreta åtaganden i fråga om kontroll, övervakning och uppsägning av detta avtal. Dessa åtaganden utgör en del av dess roll som garant för avtalet, vilka omfattas av dess institutionella skyldighet enligt artikel 17 FEU.
30
Kommissionen har emellertid åsidosatt sina skyldigheter när den, med full kännedom om att direktiv 2014/59 endast hade införlivats delvis genom lag 8/2015, inte iakttog sin skyldighet att agera, vilket skadar de andorranska medborgarnas och unionsmedborgarnas grundläggande rättigheter, och vilket har vållat klagandena avsevärd skada. Kommissionen kan således, vad gäller iakttagandet av dessa skyldigheter, inte åberopa något utrymme för skönsmässig bedömning för att motivera sin oaktsamhet och sin underlåtenhet att agera.
31
Kommissionen har således ådragit sig skadeståndsansvar, eftersom den i strid med både sina institutionella skyldigheter och de skyldigheter som följer av det monetära avtalet unionen/Andorra – särskilt av artikel 10.2 och artikel 11.3 däri – har gjort det möjligt att genomföra ett rättsstridigt, icke objektivt, retroaktivt, delvist och skadligt införlivande av nämnda direktiv.
32
I motsats till vad tribunalen slog fast urholkar nämligen en tolkning av det monetära avtalet unionen/Andorra som innebär att kommissionen inte åläggs någon skyldighet att agera om Furstendömet Andorra gör sig skyldig till fördragsbrott, avtalets innehåll och utgör ett hinder för uppfyllandet av dess syften. När det gäller innehållet i artikel 17 FEU har domstolen slagit fast att kommissionen, i egenskap av väktare av fördragen och av de avtal som har slutits med stöd av fördragen, är skyldig att se till att tredjeland korrekt uppfyller sina skyldigheter enligt ett avtal som det har ingått med unionen, antingen genom de åtgärder som föreskrivs i det aktuella avtalet eller genom de beslut som fattas med stöd av avtalet.
33
Dessa skyldigheter gör sig än mer gällande för kommissionen, eftersom de andorranska medborgarna inte har tillerkänts möjligheten att åberopa den direkta effekten av bestämmelserna i direktiv 2014/59, inte har möjlighet att vända sig till en nationell domstol för att begära att den domstolen hänskjuter en tolkningsfråga till EU-domstolen, och inte heller, såsom monegaskiska medborgare med stöd av artikel 12.4 i det monetära avtalet unionen/Monaco, direkt kan överklaga rättsakter som vållar dem skada.
34
Kommissionens passivitet gjorde det således möjligt för de andorranska myndigheterna att åsidosätta klagandenas rätt till egendom, vilket innebär att nämnda institution har åsidosatt den rättigheten. Kommissionens underlåtenhet att agera innebär även ett åsidosättande av klagandenas berättigade förväntningar på att kommissionen iakttar sina kontrollskyldigheter enligt det monetära avtalet unionen/Andorra.
35
I motsats till vad tribunalen slog fast framgår det enligt klagandena tydligt att de skador som uppstått till följd av denna passivitet konkretiseras genom skillnaden mellan vad de har erhållit efter resolutionen av BPA och vad de skulle ha erhållit om kommissionen hade krävt ett korrekt införlivande av direktiv 2014/59 med andorransk rätt. Villkoren för att unionen ska ådra sig skadeståndsansvar är således uppfyllda.
36
Även om det bristfälliga införlivandet av detta direktiv, vilket har orsakat nämnda skada, beror på Furstendömet Andorra, har detta bristfälliga införlivande nämligen möjliggjorts genom kommissionens passivitet. Kommissionen bör därför ta på sig ansvaret.
37
Det framgår av domstolens praxis att unionen kan hållas ansvarig för att dess institutioner har samtyckt – även underförstått – till handlingar som har orsakat skada för en sökande. Om kommissionen hade uppfyllt sina skyldigheter skulle Furstendömet Andorra emellertid ha varit skyldigt att införliva direktiv 2014/59 fullständigt och på ett korrekt sätt.
Domstolens bedömning
38
Det ska inledningsvis påpekas att klagandena, genom de argument som sammanfattats i punkterna 29–34 ovan, har ifrågasatt tribunalens bedömning att kommissionen inte hade begått någon överträdelse av unionsrätten, medan klagandena genom de argument som sammanfattats i punkterna 35–37 ovan har ifrågasatt tribunalens bedömning avseende att det inte finns något orsakssamband mellan de överträdelser av unionsrätten som kommissionen påstås ha begått och den skada som klagandena påstår sig ha lidit.
39
Domstolen ska först pröva argumenten avseende nämnda orsakssamband.
40
Enligt fast rättspraxis förutsätter unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar i den mening som avses i artikel 340 andra stycket FEUF att samtliga tre kumulativa villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs unionsinstitutionen till last är rättsstridigt, att det föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan institutionens handlande och den åberopade skadan (dom av den 25 mars 2010, Sviluppo Italia Basilicata/kommissionen, C‑414/08 P, EU:C:2010:165, punkt 138).
41
Det villkor avseende ett orsakssamband som fastställs i artikel 340 andra stycket FEUF rör förekomsten av ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan unionsinstitutionernas handlande och skadan, på så sätt att det påtalade handlandet är den avgörande orsaken till skadan. Det ankommer på sökanden att visa förekomsten av ett sådant samband (dom av den 13 december 2018, Europeiska unionen/ASPLA och Armando Álvarez, C‑174/17 P et C‑222/17 P, EU:C:2018:1015, punkt 23).
42
I förevarande fall framgår det av punkterna 64, 68, 72, 92, 99 och 101 i det överklagade beslutet att tribunalen fann, för det första, att en undersökning av kommissionen av lag 8/2015 och ett hänskjutande från kommissionen till den gemensamma kommitté som avses i artikel 10.2 och artikel 11.3 i det monetära avtalet unionen/Andorra inte i sig skulle ha säkerställt att den påstådda skadan inte skulle ha uppkommit, för det andra, att det inte var säkert att Furstendömet Andorra skulle ha ändrat den lagen även om unionen hade sagt upp avtalet, för det tredje, att detta resonemang även gällde för en potentiell ändring av bilagorna till avtalet, och för det fjärde, att kommissionens vidtagande av en åtgärd med stöd av artikel 17 FEU i syfte att eventuellt skydda klagandenas berättigade förväntningar eller den särskilda situationen för de andorranska medborgarna inte skulle ha uppfyllt detta syfte, eftersom denna institution hade varit skyldig att agera genom de åtgärder som föreskrivs i avtalet.
43
Inget av de argument som klagandena har anfört kan påverka tribunalens bedömning i detta avseende. De argument som sammanfattats i punkterna 35–37 ovan visar nämligen inte att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av det monetära avtalet unionen/Andorra, utan förutsätter att kommissionen kan ålägga de andorranska myndigheterna att införliva direktiv 2014/59 på ett sätt som klagandena anser vara fullständigt och korrekt.
44
Såsom tribunalen riktigt påpekade i punkterna 62–64 i det överklagade beslutet framgår det emellertid för det första av lydelsen i artikel 11.3 i det monetära avtalet unionen/Andorra att det ankommer på den gemensamma kommittén att granska de åtgärder som vidtas av Furstendömet Andorra och att sträva efter att lösa potentiella tvister som uppstår i samband med avtalets genomförande. Vidare framgår det av punkt 1 i den artikeln att kommissionen inte ensam företräder unionen i den gemensamma kommittén, utan den är medlem i en delegation som även omfattar företrädare för Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och Europeiska centralbanken (ECB). Slutligen är det enligt artikel 10.2 i avtalet endast på rekommendation av unionens delegation inom den gemensamma kommittén som kommissionen – på unionens vägnar – kan vända sig till domstolen om unionen anser att Furstendömet Andorra inte har fullgjort en skyldighet som följer av nämnda avtal.
45
Kommissionen har följaktligen inte någon befogenhet enligt nämnda bestämmelser som direkt kan tvinga Furstendömet Andorra att genomföra ett specifikt införlivande av ett unionsdirektiv.
46
Härav följer att tribunalen inte gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att det inte fanns något orsakssamband mellan de överträdelser av unionsrätten som kommissionen påstås ha begått och den skada som klagandena påstår sig ha lidit.
47
Under dessa omständigheter är de argument som sammanfattats i punkterna 29–34 ovan, för det andra – mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 40 ovan – verkningslösa.
48
Det är således uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
Den tredje grunden: Tribunalens bedömning av kommissionens påstådda oaktsamhet vad gäller innehållet i det monetära avtalet unionen/Andorra
Klagandenas argument
49
Klagandena har genom den tredje grunden, som ska prövas i tredje hand, anfört att ett av de största hindren för dem är att de inte har någon direkt möjlighet att begära en rättslig bedömning av huruvida lag 8/2015 är förenlig med bestämmelserna i direktiv 2014/59 eller en bedömning av huruvida det monetära avtalet unionen/Andorra har iakttagits och att de varken kan få till stånd en omprövning av sådana bedömningar av domstolen eller åberopa ett direktivs direkta effekt.
50
Eftersom det, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkt 51 i det överklagade beslutet, inte finns något rättsmedel vid de andorranska domstolarna som gör det möjligt att kräva ett korrekt införlivande av unionsrätten med den andorranska rättsordningen, är den enda mekanism som gör det möjligt att kontrollera att Furstendömet Andorra uppfyller sina skyldigheter enligt det monetära avtalet unionen/Andorra den enligt vilken kommissionen ska kontrollera, vidta åtgärder, anmäla eller ålägga skyldigheter, samt i förekommande fall, begära att domstolen ingriper.
51
Kommissionens underlåtenhet att uppfylla dessa skyldigheter innebär följaktligen ett direkt åsidosättande av rättigheterna för sådana medborgare som klagandena, eftersom inget rättsmedel vid de andorranska domstolarna kan vara effektivt i detta avseende.
52
Artikel 12.4 i det monetära avtalet unionen/Monaco gör det däremot möjligt för varje fysisk eller juridisk person som är bosatt respektive etablerad på Furstendömet Monacos territorium att få tillgång till alla de möjligheter till överklagande som finns tillgängliga för en unionsmedborgare och det föreskrivs även däri att domstolen ska ha direkt behörighet i alla de mål som rör unionsinstitutionernas agerande i samband med detta avtal.
53
Eftersom en sådan bestämmelse just säkerställer rätten till ett effektivt rättsmedel, rör det sig om en nödvändig bestämmelse i denna typ av internationella avtal. Kommissionen har följaktligen, genom att underlåta att införa en sådan klausul i det monetära avtalet unionen/Andorra, inte agerat med den omsorg som krävs vid förhandlingen och undertecknandet av det avtalet. Härav följer att avtalet – i motsats till vad tribunalen felaktigt slog fast i punkt 50 i det överklagade beslutet – främjar ett åsidosättande av rätten till ett effektivt rättsmedel och innebär en diskriminering av andorranska medborgare i förhållande till monegaskiska medborgare.
54
Talan vid tribunalen väcktes, i motsats till vad tribunalen har fastställt vid flera tillfällen, i synnerhet på grund av kommissionens underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter och inte på grund av de andorranska myndigheternas handlande.
Domstolens bedömning
55
I motsats till vad klagandena har gjort gällande i samband med den tredje grunden, framgår det av lydelsen i punkterna 267–274 i ansökan i första instans att klagandena, genom den grund som de åberopat i andra hand, gjorde gällande att kommissionen hade åsidosatt sin omsorgsplikt vid förhandlingen och undertecknandet av det monetära avtalet unionen/Andorra, eftersom kommissionen inte hade infört en bestämmelse som gjorde det möjligt för varje fysisk eller juridisk person med hemvist i Andorra att, vad gäller andorranska rättsakter, använda sig av alla de möjligheter till överklagande som finns för unionsmedborgare, vilket följaktligen ger dem tillgång till domstolen. Domstolen delar således den bedömning som tribunalen gjorde i punkt 46 i det överklagade beslutet.
56
Detta framgår särskilt av punkterna 271, 272 och 274 i ansökan i första instans, vilka har följande lydelse:
”271
[Klagandena] lider en direkt skada till följd av dessa åsidosättanden, eftersom de inte kan påtala att Furstendömet Andorra uppenbart har åsidosatt den unionslagstiftning som det är skyldigt att införliva och därmed inte heller det monetära avtalet [unionen/Andorra]. Om unionsdomstolen skulle fastställa att den andorranska statens agerande är rättsstridigt, skulle detta medföra tillgång till ett direkt rättsmedel, genom vilket det vid de andorranska domstolarna skulle gå att göra gällande Furstendömet Andorras skadeståndsansvar, …
272
… Om Furstendömet Andorras skadeståndsansvar hade uppkommit till följd av den rättsstridiga tillämpningen av en retroaktiv och rättsstridig rättsregel som antagits ad hoc i syfte att (i teorin) införliva direktiv 2014/59…, det vill säga lag 8/2015, på ett bolag som då var föremål för ett insolvensförfarande …, skulle [klagandena] åter befinna sig i den situation som de skulle ha befunnit sig i om detta rättsstridiga förfarande inte hade tillämpats (det vill säga den situation som rådde under insolvensförfarandet).
…
274
[Klagandena], har därför … yrkat att tribunalen ska fastställa att kommissionen har ådragit sig skadeståndsansvar på grund av den bristande omsorg som kommissionen visade vid undertecknandet av det monetära avtalet [unionen/Andorra], vilket har hindrat de andorranska medborgare som berörs av åsidosättandena av [detta] monetära avtal från att få detta åsidosättande prövat av unionsdomstolen …”
57
Härav följer dels att klagandena felaktigt har klandrat tribunalen för att ha missförstått deras argument i första instans, dels att deras argument i samband med den tredje grunden inte kan tas upp till prövning, i den mån de syftar till att kritisera tribunalen för att inte ha fastställt att kommissionen var skyldig att i det monetära avtalet unionen/Andorra införa en bestämmelse med en annan innebörd än den att det skulle vara möjligt för varje fysisk eller juridisk person med hemvist i Andorra att, vad gäller andorranska rättsakter, använda sig av alla de möjligheter till överklagande som finns för unionsmedborgare, vilket följaktligen ger dem tillgång till domstolen.
58
Eftersom domstolens prövning i ett mål om överklagande – enligt domstolens fasta praxis – endast ska avse den rättsliga bedömningen av de grunder och argument som har åberopats i den lägre instansen, får en part vid domstolen nämligen inte för första gången anföra ett argument som denna inte har åberopat vid tribunalen (dom av den 26 september 2018, Philips och Philips France/kommissionen, C‑98/17 P, ej publicerad, EU:C:2018:774, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
59
För fullständighetens skull ska det tilläggas att tribunalen, i punkt 53 i det överklagade beslutet, konstaterade att även om klagandena hade haft möjlighet att använda sig av de rättsmedel som finns i unionsrätten mot de rättsakter som antagits av de andorranska myndigheterna, på grund av att Furstendömet Andorra åsidosatt det monetära avtalet unionen/Andorra, skulle denna möjlighet inte ha kunnat säkerställa att den skada som de påstår sig ha lidit sannolikt inte hade uppkommit. Detta gäller även införandet i nämnda monetära avtal av en klausul såsom den som föreskrivs i artikel 12.4 i det monetära avtalet unionen/Monaco, även om den tolkas på det sätt som klagandena har gjort gällande vid domstolen.
60
Med hänsyn även till konstaterandena i punkterna 43–45 ovan, av vilka det framgår att det monetära avtalet unionen/Andorra inte ger kommissionen någon direkt befogenhet att vidta tvångsåtgärder mot de andorranska myndigheterna, konstaterar domstolen att klagandena inte har anfört något argument som kan ifrågasätta tribunalens konstaterande i punkt 53 i det överklagade beslutet.
61
Mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 40 ovan är deras argument under alla omständigheter verkningslösa.
62
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den tredje grunden och att det under alla omständigheter ska ogillas såsom uppenbart ogrundat såvitt avser denna grund.
Den första grunden: Tribunalens bedömning av huruvida klagandenas argument avseende rättssäkerhetsprincipen och öppenhetsprincipen, de grundläggande principer som ligger till grund för den europeiska integrationen, kommissionens trovärdighet och de grundläggande rättigheterna kan tas upp till prövning
Klagandenas argument
63
Klagandena har genom den första grunden, som ska prövas i fjärde hand, gjort gällande att de, i motsats till vad tribunalen slog fast, har utvecklat en detaljerad argumentation som visar att kommissionens handlande, det vill säga att kommissionen inte övervakar iakttagandet av internationella avtal som ingåtts med tredjeland och inte kräver att tredjeland ska iaktta dessa, strider mot rättssäkerhetsprincipen och öppenhetsprincipen, de grundläggande principer som ligger till grund för den europeiska integrationen, kommissionens trovärdighet och de grundläggande rättigheterna. Klagandena har i synnerhet gjort gällande att ett förverkande av deras egendom på grund av ett delvist och retroaktivt införlivande – som är till nackdel för dem – av ett direktiv, äventyrar rättssäkerheten och de grundläggande rättigheterna för enskilda.
64
Klagandena har följaktligen hävdat att tribunalens avvisning av dessa argument strider mot gällande rätt och ska ersättas med ett fastställande av att de kan tas upp till prövning.
Domstolens bedömning
65
Klagandena har gjort gällande att tribunalen felaktigt avvisade deras argument om åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och öppenhetsprincipen, de grundläggande principer som ligger till grund för den europeiska integrationen, kommissionens trovärdighet och de grundläggande rättigheterna till följd av kommissionens underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter när det gäller att säkerställa att ett tredjeland agerar på ett sätt som överensstämmer med de åtaganden som gjorts i samband med de avtal som ingåtts med unionen.
66
Det måste således konstateras att dessa påståenden hänför sig till samma påstådda handlande av kommissionen som avses i den tredje grunden. Det har i detta avseende i punkterna 43–46 ovan fastställts att klagandena inte har anfört något argument som kan ifrågasätta tribunalens konstaterande att det inte finns något orsakssamband mellan detta handlande och den skada som klagandena påstår sig ha lidit.
67
Under dessa omständigheter och mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 40 ovan ska även de argument som anförts i samband med den första grunden underkännas då de under alla omständigheter är verkningslösa och således uppenbart ogrundade.
Den femte grunden: Tribunalens bedömning av huruvida det var lämpligt att avsluta förfarandet genom att meddela ett beslut
Klagandenas argument
68
Klagandena har genom den femte grunden gjort gällande att tribunalen felaktigt fastställde att det var uppenbart att deras talan helt saknade grund. Tribunalen borde följaktligen inte ha meddelat det överklagade beslutet utan borde ha fortsatt handläggningen, hållit en förhandling och krävt att den bevisning som klagandena begärt skulle läggs fram.
Domstolens bedömning
69
I enlighet med artikel 126 i tribunalens rättegångsregler kan tribunalen, om den anser att den har tillräckligt underlag för avgörandet genom handlingarna i akten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat enligt denna bestämmelse.
70
Det följer av fast rättspraxis att tillämpningen av det förfarande som föreskrivs i artikel 126 i tribunalens rättegångsregler inte i sig utgör hinder för ett rättsenligt och effektivt domstolsförfarande, eftersom denna bestämmelse endast är tillämplig i mål där det är uppenbart att den talan som väckts vid tribunalen ska avvisas eller ogillas (dom av den 5 mars 2020, Credito Fondiario/SRB, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, punkt 56).
71
I förevarande fall finns det, i motsats till vad klagandena har gjort gällande, ingenting i deras argumentation som – såsom framgår av prövningen av den första, den andra, den tredje och den fjärde grunden – kan påverka tribunalens val att tillämpa artikel 126 i tribunalens rättegångsregler.
72
Härav följer att det är uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den femte grunden.
73
Av det ovan anförda följer att överklagandet ska ogillas, eftersom det är uppenbart att det delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat.
Rättegångskostnader
74
Enligt artikel 137 i rättegångsreglerna, som är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska domstolen besluta om rättegångskostnader i det särskilt uppsatta beslut genom vilket målet avgörs slutligt.
75
Förevarande beslut har meddelats innan överklagandet har delgetts kommissionen och följaktligen innan några kostnader har kunnat uppkomma för kommissionen. Domstolen beslutar därför att klagandena ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas, eftersom det är uppenbart att det delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat.
2)
CF, TB, LO SA och UM SL ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.