62014CC0336
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 22 oktober 2015 (
1
)
Mål C‑336/14
Sebat Ince
(begäran om förhandsavgörande från Amtsgericht Sonthofen (Tyskland))
”Frihet att tillhandahålla tjänster — Hasardspel — Offentligt monopol på sportvadhållning — Tillstånd — Förbud mot privata spelbolag — Straffrättsliga påföljder — Direktiv 98/34/EG — Upprättande av tekniska bestämmelser — Anmälningsskyldighet — Tillstånds förenlighet med principer om transparens och likabehandling”
1.
Alltsedan den inflytelserika domen i målet Simmenthal, (
2
) följer det av fast rättspraxis att ”varje nationell domstol som har att avgöra ett mål på grund av sin behörighet på området ska tillämpa [EU-]rätten fullt ut och säkerställa det rättsliga skyddet för enskildas rättigheter enligt samma rätt genom att underlåta att tillämpa varje bestämmelse i den nationella lagstiftningen som eventuellt strider mot [EU-]rätten, oavsett om bestämmelsen har antagits före eller efter gemenskapsrättsregeln”. En sådan skyldighet följer av principen om unionsrättens företräde framför nationell rätt.
2.
I förevarande mål, där den allmänna åklagaren i Tyskland har anklagat Sebat Ince för att ha begått ett brott mot den tyska strafflagen genom att olovligt anordna hasardspel, då hon installerade en spelautomat som hon tillhandahöll allmänheten utan tillstånd, står den hänskjutande domstolen, i sin strävan att iaktta unionsrätten, inför svårigheten att exakt avgöra vilka nationella rättsregler den ska underlåta att tillämpa för att uppfylla unionsrätten, i synnerhet domarna i målen Winner Wetten, (
3
) Stoß m.fl. (
4
) och Carmen Media Group. (
5
) Den hänskjutande domstolen måste avgöra vilken av de åtgärder som den har till sitt förfogande kommer att säkerställa att unionsrätten iakttas. Förevarande mål ger därför domstolen en möjlighet att erinra om ett antal frågor rörande fördragets bestämmelser om frihet att tillhandahålla tjänster och principen om unionsrättens företräde.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
3.
Artikel 56 FEUF har följande lydelse:
”Inom ramen för nedanstående bestämmelser ska inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan medlemsstat än mottagaren av tjänsten.
…”
4.
Enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster gäller följande: (
6
)
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
2.
tjänst: alla informationssamhällets tjänster, det vill säga tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare.
…
11.
teknisk föreskrift: tekniska specifikationer och andra krav eller föreskrifter för tjänster, inbegripet tillämpliga administrativa bestämmelser, som är rättsligt eller faktiskt tvingande vid saluföring, tillhandahållande av tjänster, etablering av en aktör som tillhandahåller tjänster eller användning i en medlemsstat eller en större del därav, samt – med undantag av dem som anges i artikel 10 – medlemsstaternas lagar och andra författningar som förbjuder tillverkning, import, saluföring eller användning av en produkt eller som förbjuder tillhandahållande eller utnyttjande av en tjänst eller etablering som tillhandahållare av tjänster.
…”
5.
I artikel 8.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av artikel 10 skall medlemsstaterna omedelbart till kommissionen överlämna alla utkast till tekniska föreskrifter, såvida inte föreskriften utgör endast en överföring av den fullständiga texten till en internationell eller europeisk standard, då det är tillräckligt med information om den aktuella standarden. De skall också till kommissionen redovisa skälen till varför det är nödvändigt att utfärda en sådan teknisk föreskrift, om dessa inte redan framgår av förslaget.
…”
B – Tysk rätt
6.
Enligt artiklarna 70 och 72 i den tyska grundlagen (Grundgesetz) är delstaterna behöriga att lagstifta om hasardspel.
7.
Enligt ett statsfördrag avseende hasardspel (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen) (nedan kallat GlüStV) mellan delstaterna, vilket trädde i kraft den 1 januari 2008, infördes ett nytt enhetligt regelverk för organisation, drift och förmedling av hasardspel, som ersatte ett tidigare statsfördrag.
8.
I 4.1 § GlüStV föreskrevs följande:
”Offentliga hasardspel får endast anordnas eller förmedlas med tillstånd från de behöriga myndigheterna i respektive delstat. Det är helt förbjudet att anordna eller förmedla sådana spel utan detta tillstånd (olagliga hasardspel).”
9.
I 10 § GlüStV föreskrevs följande:
”1.   Delstaterna är skyldiga att underlätta att de i 1 § angivna målen uppnås genom att säkerställa ett tillräckligt utbud av hasardspel. De biträds av en teknisk kommitté som består av experter som är specialiserade på bekämpning av spelberoende.
2.   Delstaterna har en lagstadgad möjlighet att ta sig an denna uppgift antingen själva, genom offentligrättsliga juridiska personer eller genom privata företag i vilka offentligrättsliga juridiska personer direkt eller indirekt har ett avgörande inflytande.
…
5.   Andra personer än dem som nämns i punkt 2 är endast tillåtna att anordna lotterier och spel i enlighet med avsnitt 3.”
10.
GlüStV upphörde att gälla vid utgången av år 2011. De tyska delstaterna (förutom Schleswig-Holstein) införde dock lagstiftning som innebar att GlüStV fortsatte att gälla som delstatslag, till dess att ett nytt statsfördrag avseende hasardspel trädde i kraft. I Bayern skedde detta i form av den bayerska lagen om införande av statsfördraget om hasardspel i Tyskland (Bayerisches Gesetz zur Ausführung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen in Deutschland (nedan kallad AGGlüStV). Kommissionen underrättades varken om denna lag eller motsvarande lagar i de andra delstaterna.
11.
Den 1 juli 2012 trädde ett statsfördrag om ändring av bestämmelserna om hasardspel (Glücksspieländerungsstaatsvertrag) (nedan kallat GlüÄndStV) i kraft i Bayern.
12.
I 10.2 § och 10.6 § GlüÄndStV föreskrivs ett statligt monopol för sportvadhållning. (
7
) Enligt 4 § GlüÄndStV krävs fortfarande tillstånd för anordnande och förmedling av sportvadhållning, varvid tillstånd inte får utfärdas för förmedling av hasardspel som inte är tillåtna enligt GlüÄndStV och det finns inte någon fastställd rätt att erhålla tillstånd. En nyhet i GlüÄndStV är en ”försöksbestämmelse för sportvadhållning” (10a §). Enligt denna bestämmelse ska det statliga monopolet för sportvadhållning i 10.6 § inte tillämpas på anordnande av sportvadhållning under en period om sju år från och med ikraftträdandet av GlüÄndStV. Under den perioden får sportvadhållning enbart anordnas med tillstånd. Högst 20 tillstånd ska tilldelas. Tillståndsskyldigheten gäller inledningsvis enbart för icke-statliga spelbolag. För de 16 statliga arrangörer som redan bedriver verksamhet gäller denna skyldighet först ett år efter tilldelning av tillstånd.
13.
Den 8 augusti 2012 offentliggjorde de tyska myndigheterna i den officiella tidningen ett beslut att inleda förfarandet om tilldelning av dessa tillstånd. Det framgår att detta hittills inte har avslutats.
14.
284 § i den tyska strafflagen (Strafgesetzbuch) (nedan kallad StGB), med rubriken ”Olagligt anordnande av hasardspel” har följande lydelse:
”1.   Den som anordnar eller tillhandahåller hasardspel som är tillgängligt för allmänheten utan att ha myndigheternas tillstånd eller som tillhandahåller utrustning som behövs därför döms till böter eller fängelse i högst två år.
…
3.   Den som i de fall som anges i första punkten handlar
1.
i yrkesmässig verksamhet, eller
2.
i egenskap av medlem i en liga, vilken har bildats för att fortlöpande begå sådana brott,
döms till fängelse i lägst tre månader och högst fem år.
…”
II – Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
15.
Sebat Ince, en turkisk medborgare med hemvist i Tyskland, har åtalats för att den 11 och den 12 januari 2012 (den första åtalspunkten) samt under perioden från den 13 april till den 7 november 2012 (den andra åtalspunkten), genom en automat uppställd i den sportbar som hon drev ha förmedlat sportvadhållning på uppdrag av en spelarrangör med hemvist och tillstånd i Österrike som inte hade tyskt tillstånd för sportvadhållning. Hon påstås därigenom ha gjort sig skyldig till brott enligt 284 § StGB (”olagligt anordnande av hasardspel”).
16.
Genom beslut av den 7 maj 2013, som inkom till domstolens kansli den 11 juli 2014, har Amtsgericht Sonthofen (lokal domstol i Sonthofen) beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen:
”I. Frågor avseende den första åtalspunkten (januari 2012) och den andra åtalspunkten, såvitt avser tiden fram till slutet av juni 2012:
1
a)
Ska artikel 56 FEUF tolkas så, att den utgör hinder för åklagarmyndigheter att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning, som sker utan tyskt tillstånd på uppdrag av spelarrangörer som har tillstånd i en annan medlemsstat, när det för förmedlingsverksamheten även krävs att spelarrangören innehar ett tyskt tillstånd, vilket de nationella myndigheterna emellertid inte får utfärda till icke-statliga spelbolag på grund av en rättslig situation (monopol på sportvadhållning) som strider mot unionsrätten?
b)
Blir svaret på fråga 1 a) ett annat om statliga myndigheter i förbudsförfaranden eller straffrättsliga förfaranden i en av de 15 tyska delstater som tillsammans har upprättat och verkställer det statliga monopolet på sportvadhållning gör gällande att det lagstadgade förbudet mot att utfärda tillstånd till privata arrangörer inte är tillämpligt vid en eventuell ansökan om tillstånd för anordnande eller förmedling i denna delstat?
c)
Ska de unionsrättsliga principerna, framför allt friheten att tillhandahålla tjänster, samt domstolens dom i mål C‑186/11 tolkas så, att de utgör hinder mot varaktiga förbud eller vidtagande av sanktionsåtgärder (som betecknas som 'förebyggande') mot gränsöverskridande förmedling av sportvadhållning när nämnda åtgärder motiveras med att det för den myndighet som meddelar förbud vid tidpunkten för dess beslut inte var 'uppenbart, det vill säga utan närmare prövning kunde fastställas' att förmedlingsverksamheten uppfyller alla materiella villkor för tillstånd (bortsett från förbehållet om statligt monopol)?
2)
Ska direktiv [98/34] tolkas så, att det utgör hinder mot att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan tyskt tillstånd genom en spelautomat på uppdrag av en spelarrangör som innehar tillstånd i en annan medlemsstat, när de statliga åtgärderna vidtas på grundval av en lag i en enskild delstat som inte har anmälts till EU-kommissionen och som innehållsmässigt motsvarar det nu upphävda [GlüStV]?
II. Frågor avseende den andra åtalspunkten, såvitt avser tiden från och med juli 2012:
3)
Ska artikel 56 FEUF, kravet på transparens, likabehandlingsprincipen och det unionsrättsliga förbudet mot särbehandling tolkas så, att de utgör hinder mot att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan tyskt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som innehar tillstånd i en annan medlemsstat, i ett fall där det under nio år tillämpliga [GlüÄndStV] innehåller en ’försöksbestämmelse för sportvadhållning’, i vilken det föreskrivs en teoretisk möjlighet att under sju år utfärda högst 20 tillstånd även till icke-statliga spelbolag – med rättslig verkan i samtliga tyska delstater – som en nödvändig förutsättning för att utfärda tillstånd för förmedling, när
a)
tillståndsförfarandet och tvister som i detta sammanhang uppkommer handläggs av tillståndsmyndigheten tillsammans med den advokatbyrå som regelbundet har varit rådgivare åt flertalet delstater och deras lotteribolag i frågor rörande det mot unionsrätten stridande monopolet på sportvadhållning, som har företrätt dem vid nationella domstolar i mål mot privata spelbolag och som gavs förtroendet att företräda de statliga myndigheterna i begäran om förhandsavgörande i [dom Stoß m.fl., C‑316/07, C‑358/07, C‑359/07, C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07], [dom Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505] och [dom Winner Wetten [C‑409/06, EU:C:2010:503],
b)
anbudsinfordran avseende de tillstånd som offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 8 augusti 2012 inte innehöll några uppgifter om minimikraven på de förslag som skulle inlämnas, om innehållet av andra förklaringar och bevis som krävdes eller om urvalet av högst 20 tillståndshavare, utan då sådana uppgifter tvärtom lämnades först efter det att fristen för att lämna in ansökningshandlingarna hade löpt ut, genom ett så kallat informationsmeddelande och ett flertal andra handlingar, och enbart till sökande som hade kvalificerat sig för den 'andra etappen' av tillståndsförfarandet,
c)
tillståndsmyndigheten, åtta månader efter det att anbudsförfarandet hade inletts, enbart bjuder in 14 tillståndssökande till en personlig presentation av deras planer avseende sociala aspekter och säkerhetsåtgärder, då dessa hade uppfyllt minimikraven för tillstånd, men 15 månader efter det att förfarandet inletts meddelar att ingen av de sökande visat att de uppfyller kraven på ett sätt som kan prövas,
d)
den statligt ägda tillståndssökanden ’Ods’ (Ods Deutschland Sportwetten GmbH), som består av en sammanslutning av statliga lotteriföretag, hör till de 14 sökande som har inbjudits att presentera sina förslag för tillståndsmyndigheten men, på grund av sin koppling i organisatoriskt hänseende till idrottsorganisatörerna, emellertid antagligen inte kan beviljas tillstånd, eftersom det i lagen (21.3 § GlüÄndStV) föreskrivs att det ska göras en strikt åtskillnad mellan aktiv sport och de föreningar som arrangerar denna verksamhet och anordnande och förmedling av sportvadhållning,
e)
det för beviljande av tillstånd bland annat krävs att det ska styrkas att 'de medel som krävs för anordnandet av den planerade sportvadhållningen har ett lagligt ursprung',
f)
tillståndsmyndigheten och det hasardspelkollegium som beslutar om tilldelning av tillstånd, vilket består av företrädare för delstaterna, inte utnyttjar möjligheten att tilldela privata spelbolag tillstånd, medan statliga lotteriföretag utan tillstånd kan anordna sportvadhållning, lotterier och andra hasardspel samt, genom sina landstäckande nätverk av kommersiella inlämningsställen, bedriva och marknadsföra nämnda verksamhet under upp till ett år efter den eventuella tilldelningen av tillstånd?”
III – Bedömning
A – Inledande anmärkningar
17.
För det första ska nämnas att förevarande mål ska bedömas i förhållande till fördragsbestämmelserna. Direktiv 2006/123/EG (
8
) är inte tillämpligt på spelverksamhet.
18.
För det andra, såsom den hänskjutande domstolen riktigt har förutsatt, betyder inte omständigheten att Sebat Ince är medborgare i ett tredjeland att hon av princip inte kan åberopa artikel 56.1 FEUF som förbjuder inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster ”beträffande medborgare i medlemsstater”. Förevarande mål rör en gränsöverskridande tjänst mellan den i Österrike etablerade tjänsteleverantören och mottagaren av tjänsterna i Tyskland. Sebat Ince är endast en förmedlare mellan tjänsteleverantören och mottagarna av tjänsterna. Hon handlar på uppdrag av den österrikiska tjänsteleverantören och tillhandahåller inte själv tjänsten. Trots detta omfattas hennes verksamhet av artikel 56 FEUF, vilket innebär att hon kan åberopa bestämmelsen i nationell domstol. Förvisso, om det övergripande förfarandet att tillhandahålla tjänster mellan den österrikiska leverantören och mottagaren i Tyskland delades upp i olika underordnade förfaranden, skulle situationer som omfattas av det övergripande förfarandet i många fall kunna undgå att omfattas av artikel 56 FEUF, antingen på grund av att en av förmedlarna i kedjan är en medborgare i ett tredjeland eller på grund av att det underordnade förfarandet inte inbegriper ett gränsöverskridande moment.
19.
För det tredje är frågan i förevarande mål inte om det är förenligt med unionsrätten att ha ett monopol på sportvadhållning. Faktum är att den hänskjutande domstolen, till följd av flera domar som har meddelats av domstolen, (
9
) inte verkar hysa någon tvekan om att det tyska monopolet på sportvadhållning har ett rättsstridigt syfte enligt de bestämmelser som beskrevs ovan i ”Tillämpliga bestämmelser” och därför strider mot den i fördraget föreskrivna friheten att tillhandahålla tjänster. Det råder emellertid oenighet om vilka följdverkningar domarna har i unionsrätten med avseende på myndighetsförbud och straffrättsliga påföljder.
20.
När det gäller den första frågan är den hänskjutande domstolen medveten om att friheten att tillhandahålla tjänster har inskränkts utan giltiga skäl och att artikel 56 FEUF därför har åsidosatts. Såsom jag uppfattar saken, härrör den hänskjutande domstolens osäkerhet från omständigheten att nationell rättspraxis på området inte är entydig. Ställd inför oklar och motstridande tysk rättspraxis är den hänskjutande domstolen i behov av vägledning från domstolen. I ett mål där åklagaren åtalar en person som inte har ansökt om tillstånd måste den hänskjutande domstolen med exakt noggrannhet fastställa vilka nationella bestämmelser som den ska underlåta att tillämpa för att uppfylla unionsrätten. Till skillnad från detta har den tredje frågan ställts inom ramen för en annan rättslig situation, där de tyska myndigheterna har organiserat ett tillståndsförfarande. I detta avseende söker den hänskjutande domstolen fastställa huruvida artikel 56 FEUF har överträtts. Den hänskjutande domstolen söker fastställa huruvida det pågående tillståndsförfarandet inte är motiverat, eftersom det eventuellt inte uppfyller allmänna rättsprinciper.
21.
Den första frågan handlar därför huvudsakligen om unionsrättens företräde, medan den tredje frågan handlar om tillståndsförfarandets proportionalitet.
B – Den första frågan
22.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan, som är indelad i tre delfrågor, vilka dock ska undersökas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF och de principer som föreskrivs i den hindrar åklagarmyndigheterna från att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan tyskt tillstånd på uppdrag av spelarrangörer med tillstånd i andra medlemsstater. Den hänskjutande domstolen måste fastställa huruvida Sebat Ince uppfyller de materiella kraven i 284 § StGB. Detta beror på om systemet i Tyskland är lagenligt eller inte. Den hänskjutande domstolen har ifrågasatt detta, då det är oklart hur en medlemsstats dömande och verkställande myndigheter bör hantera en situation där den nationella lagstiftaren ännu inte har antagit lagstiftning för att avhjälpa en situation som strider mot unionsrätten.
1. Artikel 56 FEUF – materiella och processuella krav till följd av domarna i målen Winner Wetten, Stoß m.fl., Carmen Media Group och Stanleybet m.fl.
23.
Enligt de uppgifter som den hänskjutande domstolen har tillhandahållit anser de tyska domstolarna att det tyska monopolet, mot bakgrund av domarna i målen Stoß m.fl. (
10
) och Carmen Media Group, (
11
) strider mot artikel 56 FEUF. Detta är fallet då monopolet inte är ägnat att säkerställa att det mål som legat till grund för att inrätta detsamma uppnås genom att bidra till att minska möjligheterna till spel och begränsa verksamheten på detta område på ett sammanhängande och systematiskt sätt.
24.
Mot denna bakgrund är detta inte rätt tillfälle att upprepa domstolens fullständiga praxis avseende motiverade inskränkningar av artikel 56 FEUF på området för hasardspel. Inom ramen för förevarande mål förtjänar dock ett antal frågor att framhållas.
25.
I domen i målet Winner Wetten (
12
) ombads domstolen klargöra huruvida de bestämmelser som nu utgörs av artiklarna 49 FEUF och 56 FEUF tillät att nationella bestämmelser avseende ett statligt monopol som strider mot nämnda bestämmelser ”undantagsvis kan fortsätta att tillämpas under en övergångsperiod, trots att direkt tillämplig [EU-]rätt principiellt har företräde”.
26.
Den avgörande frågan var huruvida en princip – som i undantagsfall tillåter att en rättsregel som har förklarats strida mot bestämmelser i unionsrätten som är direkt tillämpliga får fortsätta att gälla under en övergångsperiod – skulle anses som rättsenlig enligt en analog tillämpning av domstolens praxis avseende artikel 264.2 FEUF.
27.
Domstolen fann att ”med hänsyn till den direkt tillämpliga unionsrättens företräde kan nationella bestämmelser avseende ett statligt sportvadhållningsmonopol som, enligt den nationella domstolens konstateranden, innehåller inskränkningar som är oförenliga med etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom de inte bidrar till att begränsa vadhållningsverksamheten på ett sammanhängande och systematiskt sätt, inte vara fortsatt tillämpliga under en övergångsperiod”. (
13
)
28.
Denna princip har enligt min uppfattning inte urholkats genom domen i målet Stanleybet m.fl.
29.
I det målet fastställde domstolen sin bedömning i målet Winner Wetten. (
14
) Vidare erinrade domstolen om den rättspraxis som innebär att myndigheterna har ett tillräckligt stort utrymme för skönsmässig bedömning för att kunna fastställa vad som krävs för att skydda konsumenterna och ordningen i samhället, förutsatt att kraven enligt proportionalitetsprincipen (
15
) uppfylls, enligt vilka hasardspelssektorn är en ”mycket säreg[en]” sektor där flera aktörer som har tillstånd att anordna samma hasardspel, kan ha skadliga verkningar och öka konsumenternas utgifter för spelet samt riskerna för spelberoende. (
16
)
30.
På grundval av denna rättspraxis fann domstolen att omständigheten att en övergångsperiod inte kan tillåtas för det fall den nationella lagstiftningen strider mot artiklarna 49 FEUF och 56 FEUF ”innebär således inte nödvändigtvis att den berörda medlemsstaten är skyldig att avreglera marknaden för hasardspel om den anser att en sådan avreglering inte skulle stå i proportion till den skyddsnivå för konsumenterna och för ordningen i samhället som den vill upprätthålla. Medlemsstaterna har nämligen, med hänsyn till unionsrättens aktuella innehåll, möjlighet att göra ändringar i ett existerande monopol så att det blir förenligt med bestämmelserna i fördraget. Detta kan bland annat ske genom att det införs en effektiv och sträng kontroll från myndigheternas sida.” (
17
)
31.
Därefter angav domstolen följande: ”Om den berörda medlemsstaten anser att det inte är möjligt att ändra ett redan existerande monopol så att det blir förenligt med bestämmelserna i fördraget och att en avreglering av marknaden för hasardspel bättre motsvarar den skyddsnivå för konsumenterna och för ordningen i samhället som den vill upprätthålla är den under alla omständigheter skyldig att iaktta de grundläggande bestämmelserna i fördragen, bland annat artiklarna [49 FEUF och 56 FEUF], likabehandlingsprincipen och principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, samt det därav följande kravet på transparens ... I ett sådant fall måste medlemsstatens införande av ett system med föregående myndighetstillstånd när det gäller utbud av vissa typer av hasardspel grundas på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända på förhand, så att ramarna för de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning kan fastställas och så att det därvid inte förekommer godtycke ...” (
18
)
32.
Med avseende på ovan citerade rättspraxis vill jag särskilt peka på följande. För det första är ett monopol inte i sig oförenligt med artikel 56 FEUF och inte heller kräver denna bestämmelse att medlemsstaterna ska avreglera marknaderna för spel. För det andra är ett system med föregående myndighetstillstånd i princip tillåtligt, så länge det bygger på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända på förhand samt fastställer ramarna för de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning så att det därvid inte förekommer godtycke. Det står således medlemsstaterna fritt att reglera dessa marknader, så länge de iakttar unionsrätten. (
19
) För det tredje har domstolen funnit att det inte kan tillåtas en övergångsperiod under vilken lagstiftning som strider mot unionsrätten får fortsätta att tillämpas.
2. Skyldighet att underlåta att tillämpa tillståndskravet
33.
Om domstolen har meddelat en dom som visar att nationell rätt inte är förenlig med unionsrätten, har alla organ i den berörda medlemsstaten en skyldighet att avhjälpa situationen. Detta följer av principerna om företräde och lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU. I detta avseende följer det av fast rättspraxis att medlemsstaterna är skyldiga att se till att de otillåtna följdverkningarna av en överträdelse av unionsrätten upphör. (
20
) Domstolen har betonat att ”[e]n sådan skyldighet åligger varje organ i den berörda medlemsstaten inom ramen för dess behörighet”. (
21
) För lagstiftarna innebär detta att de är skyldiga att se till att de otillåtna följdverkningarna av en överträdelse av unionsrätten upphör. (
22
) Alltsedan domen i målet Simmenthal är det välkänt att domaren i en nationell domstol är skyldig att underlåta att tillämpa motstridande bestämmelser i nationell lagstiftning. (
23
) En sådan skyldighet gäller för alla offentliga myndigheter.
34.
Men vilka bestämmelser ska de tyska domstolarna underlåta att tillämpa in casu? Endast de bestämmelser som rör det statliga monopolet (det vill säga 10 § GlüStV) eller, också, de bestämmelser som kräver tillstånd för anordnande och förmedling av sportvadhållning (4 § GlüStV)? Det är detta som är den hänskjutande domstolens utmaning. Det faktum att aktuell rättspraxis i Tyskland har utvecklats i två riktningar gör det ännu svårare för den hänskjutande domstolen att fastställa vilka bestämmelser den ska underlåta att tillämpa. Dessa typer av rättspraxis bör beskrivas kortfattat.
35.
Enligt en uppfattning som framför allt företräds av de högre förvaltningsdomstolarna strider ett förbud mot förmedling av sportvadhållning enbart mot unionsrätten om det grundar sig på 10.2 § och 10.5 § GlüStV. Detta innebär dock inte att en privat näringsidkare får bedriva förmedlingsverksamhet utan det tillstånd som föreskrivs i 4 § GlüStV och att 284 § StGB inte är tillämplig. Dessa domstolar ska pröva huruvida privata arrangörer eller förmedlare kan beviljas tillstånd på de villkor som föreskrivs i GlüStV och dess genomförandebestämmelser för statliga monopolister och deras förmedlare. Emellertid, såsom den hänskjutande domstolen har anmärkt har denna (fiktiva) ”möjlighet att erhålla tillstånd” alltid förnekats. Detta har bland annat motiverats med att privata spelarrangörer inte iakttar restriktionerna för marknadsföring eller andra bestämmelser som föreskrivs för monoplister i GlüStV för att motivera monopolet.
36.
Bundesverwaltungsgericht har i detta sammanhang, i maj och juni 2013, i flera domar slagit fast att tyska myndigheter får förbjuda anordnande och förmedling av sportvadhållning som sker utan tyskt tillstånd ”i förebyggande syfte”, såvida inte den berörda arrangören eller förmedlaren uppfyller de materiella villkoren för tillstånd – med undantag för eventuella rättsstridiga monopolregler – och att detta är uppenbart för den myndighet som meddelar förbud vid tidpunkten för dess beslut, det vill säga hade kunnat fastställas utan närmare prövning.
37.
Andra domstolar har emellertid anfört att förbehållet för tillstånd i 4.1 § GlüStV inte kan tillämpas utan beaktande av förbudet i 10.2 § och 10.5 § GlüStV. Enligt dem är fiktionen om ett tillståndsförfarande vid domstolen för privata arrangörer i sig rättsstridig. Tillståndsförfarandet i GlüStV och dess genomförandebestämmelser har inte heller utformats för privata spelarrangörer och dess förmedlare, utan enbart för statliga monopolister och deras förmedlare.
38.
Mot bakgrund av det ovanstående skulle det kunna hävdas att det enbart är bestämmelsen om ett statligt monopol som inte ska tillämpas. Trots allt ifrågasätter domstolen inte på något sätt att ett tillståndsförfarande i sig är tillåtet.
39.
Jag är emellertid tveksam till ett sådant betraktelsesätt och skulle vilja föreslå att domstolen går ett steg längre. Enligt min bedömning av frågorna bör domaren i den hänskjutande domstolen underlåta att tillämpa båda bestämmelserna, vilket jag ska förklara närmare nedan. Det ska understrykas att det är de särskilda omständigheterna i förevarande mål som föranleder mig att föreslå det andra alternativet.
40.
För det första kan den omständigheten att det finns motstridande nationell rättspraxis avseende skyldigheten att ansöka om tillstånd inte anses säkerställa rättssäkerheten för näringsidkarna. Under sådana förhållanden, som karaktäriseras av osäkerhet, kan de inte förväntas välja ett alternativ som gynnar dem i mindre utsträckning.
41.
För det andra har tillstånd inte i något fall beviljats för en privat näringsidkare som har genomgått ansökningsförfarandet. Tvärtom framgår det att de nationella myndigheterna inte beviljar tillstånd om det inte är helt uppenbart för dem vid beslutstillfället att förmedlingsverksamheten uppfyller alla materiella villkor för tillstånd. Ett sådant förfaringssätt innebär självfallet att hela tillståndsförfarandet blir meningslöst. Ett system av ett sådant slag verkar inte vara ett system där utgången från början är öppen (brist på ”Ergebnisoffenheit”). Det skulle vara cyniskt att be en näringsidkare genomgå ett förfarande som helt säkert kommer att ha en negativ utgång för näringsidkaren. Den rättsliga följden av detta kan endast vara att näringsidkaren inte behöver underkasta sig förfarandet.
42.
För det tredje innebär det faktum att nationella myndigheter ska underlåta att tillämpa bestämmelser som strider mot unionsrätten inte att enskilda faktiskt förväntar sig att de gör detta. Trots allt kan enskilda utgå från förutsättningen att lagstiftning är lagenlig. Rättssäkerhetsprincipen kräver att en reglering som innebär negativa konsekvenser i förhållande till enskilda och företag ska vara klar och exakt, så att den enskilde kan förutse hur den kan komma att tillämpas. (
24
) Någon sådan exakthet är uppenbarligen inte för handen i förevarande fall. Det kan inte vara annat än negativt för en enskild.
43.
För det fjärde anser jag att det är svårt att skilja mellan ett tillståndskrav och ett statligt monopol. Bestämmelserna är uppenbarligen närbesläktade såtillvida att hela tillståndsprocessen riktar sig mot offentliga myndigheter. Hela logiken bakom GlüStV är att den endast är tillämplig på statliga organ. Om det av denna logik följer att endast statliga enheter kan ansöka om tillstånd, kan man knappast förvänta sig att en privat näringsidkare ska ansöka om tillstånd när lagen uttryckligen avråder från det.
3. Inga straffrättsliga påföljder
44.
Konsekvensen av en sådan tolkning är att de materiella kraven i 284 § StGB inte kommer att vara uppfyllda.
45.
Detta resonemang stöds vidare av motiveringen i domen i målet Placanica, där domstolen angav att ”en medlemsstat inte får påföra en straffrättslig påföljd för att en administrativ formalitet inte har uppfyllts, när den berörda medlemsstaten i strid med unionsrätten har nekat eller omöjliggjort fullgörandet av denna formalitet”. (
25
) Domstolen upprepade denna formel i domen i målet Stoß m.fl., (
26
) vilket, såsom angavs ovan, handlade om tysk lagstiftning rörande sportvadhållning.
46.
Följaktligen bör svaret på den första frågan vara att i ett fall där den nationella domstolen har fastställt att ett monopol på sportvadhållning strider mot unionsrätten, och då endast offentliga myndigheter enligt nationell rätt kan beviljas tillstånd till sådan verksamhet, utgör artikel 56 FEUF hinder för de nationella åklagarmyndigheterna att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan nationellt tillstånd på uppdrag av spelarrangörer som har tillstånd i en annan medlemsstat.
C – Den andra frågan
47.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida direktiv 98/34 utgör hinder för att tillämpa bestämmelserna i AGGlüStV efter det att GlüStV har upphört gälla, eftersom kommissionen inte hade underrättats om denna bayerska lag.
48.
Trots att begäran om förhandsavgörande är relativt lång har den hänskjutande domstolen inte lyckats styrka att frågan är relevant för utgången av förevarande mål. Den hänskjutande domstolen har inte tydligt angett vilka bestämmelser i AGGlüStV den anser är relevanta i detta avseende. Jag återkommer till detta nedan.
49.
Enligt artikel 8.1 i direktiv 98/34, som är en direkt tillämplig bestämmelse vilken kan åberopas av enskilda vid en nationell domstol, (
27
) ska medlemsstaterna överlämna ”alla utkast till tekniska föreskrifter” till kommissionen. I artikel 1.11 i samma direktiv definieras en teknisk föreskrift som ”tekniska specifikationer och andra krav eller föreskrifter för tjänster, inbegripet tillämpliga administrativa bestämmelser, som är rättsligt eller faktiskt tvingande vid saluföring, tillhandahållande av tjänster, etablering av en aktör som tillhandahåller tjänster eller användning i en medlemsstat eller en större del därav, samt – med undantag av dem som anges i artikel 10 – medlemsstaternas lagar och andra författningar som förbjuder tillverkning, import, saluföring eller användning av en produkt eller som förbjuder tillhandahållande eller utnyttjande av en tjänst eller etablering som tillhandahållare av tjänster.”
50.
Utkastet till GlüStV översändes i sin helhet till kommissionen i enlighet med artikel 8.1 i direktiv 98/34. (
28
) Enligt bestämmelserna i detta utkast, i den form det översändes till kommissionen och därefter slutligen antogs, (
29
) upphörde GlüStV att gälla vid utgången av det fjärde året efter ikraftträdandet. (
30
)
51.
När GlüStV upphörde att gälla vid utgången av år 2011, skulle dess bestämmelser, enligt AGGlüStV, fortsätta att gälla i Bayern. Kommissionen underrättades aldrig om denna utvidgning.
52.
Enligt min åsikt skulle kommissionen ha underrättats, vilket innebär att artikel 8.1 i direktiv 98/34 har åsidosatts.
53.
Med tanke på att direktivet har ett förebyggande syfte, nämligen att undvika svårigheter till följd av framtida handelshinder, ligger det i såväl kommissionens (i dess roll som fördragens väktare) som de andra medlemsstaternas intresse att fullständigt underrättas om utkast till tekniska föreskrifter. Om en lag har tidsbegränsad giltighet är detta en viktig, för att inte säga avgörande, aspekt. Det ligger i kommissionens och medlemsstaternas intresse att känna till huruvida en lag, som de anser har upphört att gälla, på nytt har antagits.
54.
Det ska här tilläggas att domstolen kräver att medlemsstaterna överlämnar lagutkasten i sin helhet till kommissionen, även om endast några av bestämmelserna faktiskt utgör tekniska föreskrifter. (
31
) Domstolen har motiverat detta genom att hänvisa till det syfte som anges i artikel 8.1 första stycket sista meningen i direktivet, vilket är att ge kommissionen tillgång, i fråga om varje förslag till teknisk föreskrift, till så fullständig information som möjligt om föreskriftens innehåll och räckvidd och om det allmänna sammanhang som den ingår i, för att den så effektivt som möjligt ska kunna utöva de befogenheter som den ges i direktivet. (
32
)
55.
Enligt min uppfattning åsidosatte myndigheterna i Bayern därför artikel 8.1 i direktiv 98/34 genom att inte anmäla AGGlüStV till kommissionen. Om giltigheten av en lag förlängs genom att en ny lag antas ska denna med andra ord betraktas som ett nytt utkast till tekniska föreskrifter, vilket omfattas av artikel 8.1 första stycket i direktiv 98/34. (
33
)
56.
Vilka är de rättsliga följdverkningarna av att kommissionen inte underrättades om utkastet?
57.
Det skulle vara lockande att föreslå att en lag inte ska tillämpas i sin helhet om medlemsstaten inte har anmält den till kommissionen. Till stöd för en sådan uppfattning har anförts att om en lag ska anmälas till kommissionen i sin helhet, så är det logiskt att lagen därmed inte ska tillämpas i sin helhet. (
34
) En sådan lösning, som skulle vara enkel att tillämpa, skulle dessutom ge medlemsstaterna ytterligare incitament att anmäla lagutkast till kommissionen.
58.
Icke desto mindre anser jag inte att det är möjligt att göra en sådan restriktiv tolkning.
59.
Alltsedan domen i målet CIA Security International, (
35
) har domstolen konsekvent funnit att ”ett åsidosättande av anmälningsskyldigheten medför att de tekniska föreskrifterna i fråga inte kan tillämpas och därmed inte kan tillämpas gentemot enskilda”.
60.
Såsom jag tolkar denna del av domen, avser den endast de specifika tekniska föreskrifter som faktiskt utlöser anmälningsskyldigheten. Således har domstolen, med avseende på ett italienskt lagutkast, angett att enbart den omständigheten att Republiken Italien bringar samtliga bestämmelser i lagen i fråga till kommissionens kännedom inte hindrade att Republiken Italien omedelbart, och således utan att invänta resultatet av det granskningsförfarande som föreskrivs i direktivet, lät de bestämmelser som inte utgjorde tekniska föreskrifter träda i kraft. (
36
) Detta innebär således att även om domstolen kräver att medlemsstaterna ska anmäla lagutkast i sin helhet, kräver den inte att de ska skjuta upp ikraftträdandet av de delar av en lag som inte utgör tekniska föreskrifter. Mot bakgrund av denna rättspraxis anser jag att det är logiskt att det endast är de bestämmelser i en lag som faktiskt utgör tekniska föreskrifter som inte ska tillämpas. (
37
)
61.
Därmed ska jag återgå till det mål som nu är föremål för prövning. Varken tillståndskravet eller det statliga monopolet utgör enligt min uppfattning tekniska föreskrifter i den mening som avses i direktiv 98/34.
62.
Direktiv 98/34 är avsett att genom förebyggande kontroll skydda den fria rörligheten för såväl varor som informationssamhällets tjänster.
63.
Det är riktigt att domstolen tidigare har funnit att nationella bestämmelser om bedrivande av automatspel med låga vinster, vilka kan leda till begränsningar i möjligheten att bedriva automatspel med låga vinster i andra lokaler än kasinon eller spelhallar – eller över tid göra det omöjligt att bedriva sådan verksamhet – utgjorde ”tekniska föreskrifter” i den mening som avses i artikel 1.11 i direktiv 98/34. (
38
) I ett sådant fall skulle man kunna försöka fastställa en koppling till den fria rörligheten för varor, in casu automatspel. I förevarande mål har dock förbudet ett mycket större tillämpningsområde. Kopplingen till en maskin förefaller alltför svag.
64.
Jag föreslår därför att domstolen ska besvara den andra frågan på så sätt att artikel 8 i direktiv 98/34 utgör hinder för att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker genom automatspel utan nationellt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som har tillstånd i en annan medlemsstat, när statens ingripanden grundar sig på tekniska föreskrifter som inte har anmälts till Europeiska kommissionen. Nationella bestämmelser såsom 4.1 §, 10.2 § och 10.5 § GlüStV utgör inte ”tekniska föreskrifter” i den mening som avses i artikel 1.11 i direktiv 98/34.
D – Den tredje frågan
65.
Den tredje frågan utgår från premissen att en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster och ett tillståndsförfarande endast är motiverade i den utsträckning de är ägnade att skydda ett övergripande mål av allmänintresse och, dessutom, står i proportion till det mål som eftersträvas samt uppfyller allmänna principer i unionsrätten. Detta är en riktig premiss.
66.
Den hänskjutande domstolen söker således klarhet i huruvida det i GlüÄndStV reglerade tillståndsförfarandet är förenligt med artikel 56 FEUF och allmänna unionsrättsliga principer. Om detta inte är fallet, kan Sebat Ince inte dömas för brott enligt 284 § StGB. Den hänskjutande domstolen har hänvisat till en mängd faktorer som enligt dess uppfattning skulle kunna innebära att det aktuella tillståndsförfarandet strider mot unionsrätten.
67.
Inledningsvis ska det erinras om att det slutligen ankommer på den nationella domstolen, som ensam är behörig att bedöma omständigheterna i målet och tolka nationell lagstiftning, att avgöra om nationell rätt står i proportion till det eftersträvade målet i det allmänna intresset. (
39
) EU-domstolen är emellertid behörig att lämna upplysningar mot bakgrund av handlingarna och yttrandena i målet. (
40
) I förevarande mål är det inte möjligt för domstolen att i detalj bedöma varje aspekt av den information som den nationella domstolen har tillhandahållit, med hänsyn till att den tredje frågan aktualiserar en stor mängd faktiska omständigheter. Jag skulle därför föreslå att domstolen inte gör en detaljerad prövning av de faktiska omständigheter som den hänskjutande domstolen har tillhandahållit, då detta skulle kräva tillgång till alla moment i det nationella tillståndsförfarandet.
68.
Av detta skäl vill jag erinra om vissa allmänna principer som de nationella myndigheterna är skyldiga att iaktta när de tillämpar ett tillståndssystem. Principerna bygger på domstolens praxis rörande upphandling, koncession och förvaltningsrättsliga tillståndsförfaranden. Domstolen tillämpar samma principer inom dessa områden. Det finns alltid en skyldighet att iaktta fördragets grundläggande bestämmelser och de principer som följer av detsamma, då det rör sig om verksamhet som är sådan att den kan vara av intresse för ekonomiska aktörer som är etablerade i andra medlemsstater. (
41
)
69.
Offentliga myndigheter som beviljar tillstånd är skyldiga att iaktta fördragets grundläggande bestämmelser samt principerna om likabehandling, förbud mot diskriminering på grund av nationalitet samt den därav följande skyldigheten att lämna insyn. (
42
) I detta avseende har medlemsstaterna en skyldighet att garantera att koncessionen kringgärdas av sådan offentlighet att tjänstekoncessionen är öppen för konkurrens och att det går att kontrollera om tilldelningsförfarandena är opartiska. (
43
)
70.
Vidare måste ett tillståndssystem grundas på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända på förhand, så att ramarna för de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning kan fastställas och så att det därvid inte förekommer godtycke. (
44
) Den som berörs av en inskränkning som grundas på ett sådant undantag måste dessutom ha möjlighet att få åtgärden prövad av domstol. (
45
)
71.
Ytterligare ledning kan sökas i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU av den 26 februari 2014 om tilldelning av koncessioner. (
46
) Detta direktiv, som trädde i kraft den 18 april 2014, ska vara införlivat med nationell rätt senast den 18 april 2016. Även om ett tillståndsförfarande av den art som är aktuellt i förevarande mål inte verkar omfattas av nämnda direktiv, (
47
) och även om tidsfristen för införlivande i alla händelser inte har inträtt, kan de allmänna principerna bakom direktivet tjäna som inspiration och ledning med hänsyn till att domstolen faller tillbaka på samma principer i fråga om tillstånds- och koncessionsförfaranden. (
48
)
72.
I fråga om en intressekonflikt inom ramen för en upphandling har domstolen funnit att en person som har utfört visst förberedande arbete kan befinna sig i en situation där det inte anses att likabehandlingsprincipen innebär ett krav på att denna person ska behandlas på samma sätt som samtliga övriga anbudsgivare. (
49
) Vidare anges i artikel 35 i direktiv 2014/23, som har rubriken ”Korruptionsbekämpning och förebyggande av intressekonflikter” att ”[m]edlemsstaterna ska kräva att upphandlande myndigheter och upphandlande enheter vidtar lämpliga åtgärder för att bekämpa bedrägeri, särbehandling och korruption samt effektivt förebygga, identifiera och undvika intressekonflikter som uppstår under genomförandet av koncessionstilldelningsförfarandena i syfte att undvika snedvridning av konkurrensen och säkerställa öppenhet i tilldelningsförfarandet samt lika behandling av alla anbudssökande och anbudsgivare.” Därefter anges att ”[b]egreppet intressekonflikt ska minst omfatta situationer där sådan personal hos den upphandlande myndighet eller upphandlande enhet som deltar i genomförandet av koncessionstilldelningsförfarandet eller kan påverka resultatet av förfarandet direkt eller indirekt har ett finansiellt, ekonomiskt eller annat personligt intresse som kan ses som komprometterande för dess opartiskhet och oavhängighet under koncessionstilldelningsförfarandet.”
73.
Principen om transparens kräver att den upphandlande myndigheten, till förmån för eventuella anbudsgivare, garanterar att koncessionen kringgärdas av sådan offentlighet att tjänstekoncessionen är öppen för konkurrens och att det går att kontrollera om tilldelningsförfarandena är opartiska. (
50
) Vidare innehåller direktiv 2014/23, i bilaga V, en detaljerad förteckning över ”Information som ska finnas i koncessionsmeddelanden i enlighet med artikel 31”.
74.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida det aktuella tillståndsförfarandet, mot bakgrund av ovanstående bedömning, uppfyller allmänna principer och, därmed, utgör en motiverad inskränkning av artikel 56 FEUF.
75.
Den tredje frågan bör därför besvaras på så sätt att artikel 56 FEUF utgör hinder för att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan nationellt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som har tillstånd i en annan medlemsstat, när en nationell domstol har fastställt att ett tillståndsförfarande för spelarrangörer där högst 20 tillstånd kan beviljas inte uppfyller allmänna principer såsom principerna om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet samt transparens.
IV – Förslag till avgörande
76.
Mot bakgrund av allt vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som ställts av Amtsgericht Sonthofen (Tyskland) på följande sätt:
1.
I ett fall där den nationella domstolen har fastställt att ett monopol på sportvadhållning strider mot unionsrätten, och när endast offentliga myndigheter enligt nationell rätt kan beviljas tillstånd till sådan verksamhet, utgör artikel 56 FEUF hinder för de nationella åklagarmyndigheterna att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan nationellt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som har tillstånd i en annan medlemsstat.
2.
Artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster utgör hinder för att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker genom automatspel utan nationellt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som har tillstånd i en annan medlemsstat, när statens ingripanden grundar sig på tekniska föreskrifter som inte har anmälts till Europeiska kommissionen. Nationella bestämmelser såsom 4.1 §, 10.2 § och 10.5 § i statsfördraget avseende hasardspel (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen) utgör inte ”tekniska föreskrifter” i den mening som avses i artikel 1.11 i direktiv 98/34.
3.
Artikel 56 FEUF utgör hinder för att vidta sanktionsåtgärder mot förmedling av sportvadhållning som sker utan nationellt tillstånd på uppdrag av en spelarrangör som har tillstånd i en annan medlemsstat, när en nationell domstol har fastställt att ett tillståndsförfarande för spelarrangörer där högst 20 tillstånd kan beviljas inte uppfyller allmänna principer såsom principerna om likabehandling, förbud mot diskriminering på grund av nationalitet samt transparens.
(
1
)   Originalspråk: engelska.
(
2
)   Dom 106/77, EU:C:1978:49, punkt 21.
(
3
)   C‑409/06, EU:C:2010:503.
(
4
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504.
(
5
)   C‑46/08, EU:C:2010:505.
(
6
)   EGT L 204, s. 37; svensk specialutgåva, s. 82.
(
7
)   På motsvarande sätt som i 10.2 § och 10.5 § GlüStV.
(
8
)   Se artikel 2.2 h i Europaparlamentets och rådets direktiv av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden (EUT L 376, s. 36).
(
9
)   Dom Stoß m.fl. (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504) samt dom Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505).
(
10
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 107.
(
11
)   C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 71.
(
12
)   C‑409/06, EU:C:2010:503, punkt 28.
(
13
)   Ibidem, punkt 69
(
14
)   Se dom Stanleybet m.fl. (C‑186/11 och C‑209/11, EU:C:2013:33, punkterna 38, 39 och 42).
(
15
)   Ibidem, punkt 44 och där angiven rättspraxis.
(
16
)   Ibidem, punkt 45 och där angiven rättspraxis.
(
17
)   Ibidem, punkt 46
(
18
)   Ibidem, punkt 47
(
19
)   Se, även, Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010, s. 37–47, på s. 39.
(
20
)   Se, exempelvis, dom Jonkman m.fl./kommissionen (C‑231/06–C‑233/06, EU:C:2007:373, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
(
21
)   Se dom Wells/kommissionen (C‑201/02, EU:C:2004:12, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
(
22
)   Enligt fast rättspraxis i mål om överträdelse av unionsrätten, kan en nationell lags oförenlighet med unionsrättsliga bestämmelser endast avhjälpas genom tvingande nationella bestämmelser med samma rättsliga dignitet som de bestämmelser som ska ändras. Enbart administrativ praxis, som till sin art är sådan att den fritt kan ändras av myndigheten och som inte offentliggörs i tillräcklig utsträckning, kan inte anses utgöra ett giltigt genomförande av de skyldigheter som följer av fördraget, se, exempelvis dom kommissionen/Italien (C‑358/98, EU:C:2000:114, punkt 17 och där angiven rättspraxis). Om utgången av ett mål inom ramen för en begäran om förhandsavgörande utgör hinder för vissa nationella bestämmelser har medlemsstaten en skyldighet att avhjälpa situationen.
(
23
)   Enligt fast rättspraxis ska en bedömning huruvida nationell lagstiftning är förenlig med unionsrätten inte enbart göras på grundval av ordalydelsen i de nationella bestämmelserna, utan också beakta hur dessa bestämmelser tillämpas av de nationella myndigheterna, se Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010, s. 37–47, på s. 44.
(
24
)   Se dom Costa och Cifone (C‑72/10 and C‑77/10, EU:C:2012:80, punkt 74 och där angiven rättspraxis).
(
25
)   Se dom Placanica (C‑338/04, C‑359/04 och C‑360/04, EU:C:2007:133, punkt 69).
(
26
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 115.
(
27
)   Detta följer av fast rättspraxis sedan domen i målet CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, punkt 44).
(
28
)   Det är här inte meningsfullt att exakt fastställa vilka bestämmelser i GlüStV som utgör tekniska föreskrifter i den mening som avses i direktivet och därför utlöste anmälningsskyldigheten. Det räcker att ange att en bestämmelse som förbjuder onlinespel definitivt skulle utgöra en teknisk föreskrift.
(
29
)   Både utkastet och den slutliga versionen är tillgängliga på kommissionens webbplats http://ec.europa.eu/growth/tools-databases/tris/en/index.cfm/search/?trisaction=search.detail&year=2006&num=658&mLang=EN.
(
30
)   Om inte ministerpresidentmötet, med minst 13 röster, senast före utgången av det fjärde året efter ikraftträdandet beslutade att fördraget skulle fortsätta att gälla med hänsyn till resultaten av utvärderingen – vilket inte var fallet.
(
31
)   Se dom kommissionen/Italien (C‑279/94, EU:C:1997:396, punkterna 40 och 41).
(
32
)   Ibidem.
(
33
)   Jag anser således inte att artikel 8.1 tredje stycket i direktiv 98/34 har avgörande betydelse i detta läge, eftersom det är uppenbart att det inte rör sig om ”ändringar i [ett utkast] som i väsentlig grad förändrar dess tillämpningsområde, förkortar den tid som ursprungligen tänkts för genomförandet, lägger till specifikationer eller andra krav eller skärper dessa”.
(
34
)   Se Streinz, R./ Herrmann, Ch./ Kruis, T., ”Die Notifizierungspflicht des Glücksspielstaatsvertrags und der Ausführungsgesetze der Länder gem. der Richtlinie Nr. 98/34/EG (Informationsrichtlinie)”, Zeitschrift für Wett- und Glücksspielrecht 2007, s. 402–408, på s. 406.
(
35
)   C‑194/94, EU:C:1996:172, punkt 54.
(
36
)   Se dom kommissionen/Italien (C‑279/94, EU:C:1997:396, punkt 42).
(
37
)   Denna uppfattning delas av Dietlein, J., in J. Dietlein/ M. Hecker/ M. Ruttig (red.), Glücksspielrecht, C.H. Beck, München 2008, ”Informationsrichtlinie”, punkt 19.
(
38
)   Se dom Fortuna m.fl. (C‑213/11, C‑214/11 och C‑217/11, EU:C:2012:495, punkt 40). Domstolen var dock tämligen försiktig, eftersom den fortsatte med att i samma punkt slå fast att anmälningsskyldigheten endast gäller i den mån det fastställs att bestämmelserna på ett väsentligt sätt kan påverka dessa automaters natur eller saluföring, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera.
(
39
)   Se dom Rinner-Kühn (171/88, EU:C:1989:328, punkt 15), dom Schönheit och Becker (C‑4/02 och C‑5/02, EU:C:2003:583, punkt 82), samt dom Bressol m.fl. (C‑73/08, EU:C:2010:181, punkt 75).
(
40
)   Se dom Bressol m.fl. (C‑73/08, EU:C:2010:181, punkt 65).
(
41
)   Se dom Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, punkt 33 och där angiven rättspraxis). Se även dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkterna 39–47).
(
42
)   Se dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
(
43
)   Ibidem, punkt 41.
(
44
)   Ibidem, punkt 50 och där angiven rättspraxis.
(
45
)   Ibidem.
(
46
)   EGT L 94, s. 1; svensk specialutgåva, s. 82.
(
47
)   Se skäl 14 i direktivet. Även om såväl GlüÄndStV och beslutet om hänskjutande använder det tyska ordet ”Konzession(en)”, ska det slås fast att det med avseende på EU-rätt klart rör sig om tillstånd och inte om ”koncessioner” i den mening som avses i direktivet.
(
48
)   Se dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkterna 39–47).
(
49
)   Dom Fabricom (C‑21/03 and C‑34/03, EU:C:2005:127, punkt 31).
(
50
)   Se dom Telaustria och Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punkt 62).