62015CC0656
ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR
WATHELET]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 30. maijā (
1
)
Lieta C‑656/15 P
Eiropas Komisija
pret
TV2/Danmark A/S
Apelācija – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – Sabiedriskās apraides pakalpojums – Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas Dānijas raidorganizācijas TV2/Danmark labā – Jēdziens “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko piešķir no valsts līdzekļiem”
1.
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu TV2/Danmark/Komisija (
2
), ar kuru tā, pirmkārt, atcēla Komisijas Lēmumu 2011/839/ES (
3
), jo Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību pārskaitīti TV2/Danmark, ir valsts atbalsts, un, otrkārt, pārējā daļā noraidīja TV2/Danmark A/S (turpmāk tekstā – “TV2 A/S”) prasību daļēji atcelt šo lēmumu. Šī lieta ir saistīta ar lietām C‑649/15 P un C‑657/15 P, kas arī ir saistītas ar apelācijas sūdzībām par pārsūdzēto spriedumu un kurās es šodien arī sniegšu secinājumus. Tā ir saistīta arī ar lietu, kurā nesen ir taisīts 2017. gada 8. marta spriedums Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Tiesvedības rašanās fakti
2.
TV2 A/S ir Dānijas valsts akciju raidsabiedrība, kas tika izveidota, lai no 2003. gada 1. janvāra grāmatvedības un nodokļu jautājumos aizstātu valsts neatkarīgo uzņēmumu TV2/Danmark (turpmāk tekstā – “TV2”), kas tika izveidots 1986. gadā. TV2 A/S, tāpat kā tās priekštece TV2, ir otrā sabiedriskās televīzijas raidstacija Dānijā, savukārt pirmā ir Danmarks Radio (turpmāk tekstā – “DR”).
3.
TV2 A/S uzdevums, tāpat kā iepriekš TV2 uzdevums, ir veidot un pārraidīt valsts mēroga un reģionālās televīzijas programmas. Šī apraide var notikt, izmantojot radioiekārtas, satelītu vai kabeļu sistēmas. Noteikumus attiecībā uz TV2 A/S, iepriekš attiecībā uz TV2, sabiedrisko pakalpojumu saistībām nosaka Dānijas kultūras ministrs.
4.
Papildus sabiedriskajām raidorganizācijām Dānijas televīzijas tirgū ir arī komerciālas raidorganizācijas. It īpaši runa ir, pirmkārt, par sabiedrību Viasat Broadcasting UK Ltd (turpmāk tekstā – “Viasat”) un, otrkārt, par sabiedrību kopumu, ko veido SBS TV A/S un SBS
Danish Television Ltd.
5.
TV2 tika izveidota, izmantojot valsts aizdevumu ar procentiem, un tās darbība, tāpat kā DR gadījumā, bija jāfinansē, izmantojot peļņu no licenču maksas, ko maksā visi Dānijas televīzijas skatītāji. Dānijas likumdevējs tomēr nolēma, ka, atšķirībā no DR, TV2 būšot iespēja izmantot arī ieņēmumus no darbības reklāmas jomā.
6.
Pamatojoties uz sabiedrības SBS Broadcasting SA/TV Danmark2000. gada 5. aprīlī iesniegto sūdzību, Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumā 2006/217/EK par Dānijas īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz [TV2] (OV 2006, L 85, 1. lpp., un labojums – OV 2006, L 368, 112. lpp.; turpmāk tekstā – “TV2 I lēmums”) tika veikta TV2 finansēšanas sistēmas pārbaude. Šis lēmums attiecās uz laika posmu no 1995. līdz 2002. gadam un, konkrēti, uz ieņēmumiem no licenču maksas un uz pārskaitījumiem no fondiem, kuriem ir uzticēta TV2 finansēšana (Fonds TV2 un Radiofonden).
7.
Pārbaudījusi attiecīgos pasākumus, Komisija secināja, ka tie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Turklāt tā nolēma, ka minētais atbalsts, ko laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam Dānijas Karaliste piešķīrusi TV2, ir saderīgs ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam, izņemot summu 628,2 miljonu Dānijas kronu (DKK) apmērā (apmēram EUR 84,45 miljoni), kuru tā atzina par “pārmērīgu kompensāciju”. Tādējādi tā lika Dānijas Karalistei no TV2 A/S, kas pa to laiku bija aizstājusi TV2, atgūt šo summu kopā ar procentiem.
8.
Par TV2 I lēmumu ir celtas četras prasības to atcelt, ko ir iesniegušas, pirmkārt, TV2 A/S (lieta T‑309/04) un Dānijas Karaliste (lieta T‑317/04) un, otrkārt, TV2 A/S konkurentes, proti, Viasat (lieta T‑329/04) un SBS TV un SBS
Danish Television (lieta T‑336/04).
9.
Ar 2008. gada 22. oktobra spriedumu TV2/Danmark u.c./Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04, turpmāk tekstā – “spriedums TV2 I”, EU:T:2008:457) Vispārējā tiesa minēto lēmumu atcēla. Savā spriedumā Vispārējā tiesa pauda nostāju, ka Komisija pamatoti ir atzinusi, ka TV2 uzticētais sabiedriskā pakalpojuma uzdevums atbilst apraides pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi definīcijai. Tomēr tā konstatēja arī vairāku pretlikumību esamību TV2 I lēmumā, kas galu galā bija iemesls tā atcelšanai.
10.
Pārbaudot, vai TV2 I lēmumā paredzētajos pasākumos ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija nav pamatojusi savu lēmumu attiecībā uz 1995. un 1996. gada ieņēmumu no reklāmas de facto uzskatīšanu par valsts līdzekļiem.
11.
Pēc TV2 I lēmuma atcelšanas Komisija no jauna izvērtēja attiecīgos pasākumus. Šajā gadījumā tā konsultējās ar Dānijas Karalisti un TV2 A/S un turklāt saņēma apsvērumus no trešajām personām.
12.
Savas no jauna veiktās attiecīgo pasākumu pārbaudes rezultātus Komisija sniedza apstrīdētajā lēmumā.
13.
Šis lēmums attiecas uz pasākumiem, kas tika īstenoti attiecībā uz TV2 laikā no 1995.–2002. gadam. Tomēr Komisija savā analīzē ir ņēmusi vērā arī 2004. gadā īstenotos rekapitalizācijas pasākumus, kas tika veikti pēc TV2 I lēmuma pieņemšanas.
14.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija saglabāja savu nostāju jautājumā par TV2 labā veikto attiecīgo pasākumu kvalificēšanu par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Sākotnēji tā apstiprināja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas ir valsts līdzekļi, un vēlāk, pārbaudot, vai pastāvēja selektīva priekšrocība, tā secināja, ka attiecīgie pasākumi neatbilda otrajam un ceturtajam nosacījumam, ko Tiesa ir izvirzījusi savā 2003. gada 24. jūlija spriedumā AltmarkTrans un Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415). Savukārt, lai gan TV2 I lēmumā Komisija bija nolēmusi, ka DKK 628,2 miljonu (aptuveni EUR 84,45 miljoni) summa ir pārmērīga kompensācija, kas nav saderīga ar LESD 106. panta 2. punktu, apstrīdētajā lēmumā tā uzskatīja, ka šī summa ir TV2 A/S pašas līdzekļiem piederošs uzkrājums.
15.
Šī lēmuma rezolutīvās daļas 1. pants tādējādi ir formulēts šādi: “Pasākumi, ko Dānija īstenoja par labu [TV2] laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam licenču maksas līdzekļu un citu pasākumu veidā, kuri aplūkoti šajā lēmumā, ir saderīgi ar iekšējo tirgu [LESD] 106. panta 2. punkta izpratnē”.
II. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
16.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 30. decembrī, TV2 A/S cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
17.
Galvenokārt TV2 A/S lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tajā ir secinājusi, ka attiecīgie pasākumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
18.
Pakārtoti TV2 A/S lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, jo Komisija tajā uzskatīja, ka ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā, kas ar Fonds TV2 starpniecību pārskaitīti TV2, ir valsts atbalsts.
19.
Ar pārsūdzēto spriedumu, konkrēti, tā 175., 176. un 210.–220. punktu, Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu minētā iemesla dēļ atcēla un prasību pārējā daļā noraidīja.
III. Par apelācijas sūdzību
20.
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija norāda vienu pamatu, ar kuru tā būtībā apgalvo, ka, izskatot jautājumu, vai ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā, kas ar Fonds TV2 starpniecību no TV2 Reklame pārskaitīti TV2, ir valsts atbalsts, Vispārējā tiesa, kļūdaini interpretējot LESD 107. panta 1. punktā paredzēto jēdzienu “valsts līdzekļi”, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
21.
Komisiju atbalsta Viasat un EBTA Uzraudzības iestāde.
22.
TV2 A/S un Dānijas Karaliste apstrīd Komisijas argumentāciju un būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, atcēla apstrīdēto lēmumu, jo attiecīgie ieņēmumi ir kvalificēti kā “valsts atbalsts”. TV2 A/S un Dānijas Karaliste norāda, ka tajā laikā Dānijas valsts kontrole pār šiem līdzekļiem bija teorētiska, jo Komisijas argumentācija ir balstīta uz kļūdainu Dānijas tiesību interpretāciju. Tās uzskata, ka, salīdzinot šo lietu ar 2001. gada 13. marta spriedumu PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā. Visbeidzot, Dānijas Karaliste uzskata, ka Vispārējās tiesas veiktais nošķīrums starp attiecīgajiem ieņēmumiem no reklāmas un līdzekļiem, kas gūti no televīzijas licenču maksas un kas no Fonds TV2 pārskaitīti TV2, ir pamatots.
23.
Saskaņā ar Reglamenta 76. panta 2. punktu Tiesa atzina, ka rakstveida procesa beigās tās rīcībā ir pietiekama informācija un ka tādējādi tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai nav vajadzīga.
A.
Ievads
24.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai pasākums varētu tikt kvalificēts kā “atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir jābūt izpildītiem visiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem (
4
).
25.
Minētajā tiesību normā ir izvirzīti četri nosacījumi. Pirmkārt, pasākumam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai ir jābūt izmantotiem valsts līdzekļiem. Otrkārt, šim iejaukšanās pasākumam ir jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, tam ir jārada priekšrocība tā adresātam. Ceturtkārt, tam ir jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (
5
).
26.
Apelācijas sūdzība attiecas tikai uz pirmo no šiem nosacījumiem, proti, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru priekšrocības var tikt kvalificētas kā “atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja, pirmkārt, tās ir piešķirtas tieši vai netieši no valsts līdzekļiem un, otrkārt, tās ir attiecināmas uz valsti (
6
).
27.
Runājot, pirmkārt, par pasākuma attiecināmību, šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka būtu jāuzskata, ka valsts iestādes bija iesaistītas šī pasākuma noteikšanā (
7
).
28.
Otrkārt, runājot par prasību, ka priekšrocībai būtu jābūt piešķirtai tieši vai netieši no valsts līdzekļiem, tā, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, nenozīmē, ka visos gadījumos ir jākonstatē, ka ir notikusi valsts līdzekļu nodošana, lai varētu tikt uzskatīts, ka vienam vai vairākiem uzņēmumiem piešķirta priekšrocība ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (
8
).
29.
Tiesas judikatūra šajā “valsts atbalsta” jēdzienā papildus priekšrocībām, ko kāda valsts ir piešķīrusi tieši, ietver tās, kuras ir piešķirtas ar tādas valsts vai privātas struktūras starpniecību, kuru šī valsts ir izraudzījusies vai izveidojusi atbalsta pārvaldīšanai (
9
). Savienības tiesības nedrīkstētu pieļaut, ka tas vien, ka ir izveidotas autonomas iestādes, kuru uzdevums ir piešķirt atbalstu, ļauj apiet noteikumus par valsts atbalstu (
10
).
30.
Paturot prātā šos apsvērumus, es pārbaudīšu, vai, atzīstot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, par “valsts līdzekļiem” apstrīdētajā lēmumā kvalificējot ieņēmumus no reklāmas 1995. un 1996. gadā, kas ar Fonds TV2 starpniecību no TV2 Reklame tika nodoti TV2, Vispārējā tiesa pareizi ir interpretējusi šo “valsts līdzekļu” jēdzienu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
31.
Šādos apstākļos šobrīd ir svarīgi norādīt, ka ne TV2 A/S, ne Dānijas valdība ne ar kāda veida pamatotu argumentāciju neapstrīd pirmo (
11
) un otro (
12
) pamatojumu, ko ir sniegusi Komisija. Tās drīzāk savu atbildi koncentrē uz trešo pamatojumu (
13
), ko tā ir sniegusi, apgalvojot, ka TV2 Reklame un Fonds TV2 darbojās tikai ka transmisijas kanāli, kuru uzdevums bija nodot TV2 reklāmdevēju līdzekļus, Dānijas iestādēm pat ne mazākajā mērā nepiedaloties lemšanā par šādu šo līdzekļu izlietojumu.
32.
Pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka iestādes rīcības brīvības neesamībai attiecībā uz to līdzekļu izmantošanu, kas tiek novirzīti ar publisku iestāžu starpniecību, nav nozīmes, ciktāl tiesību aktos, pamatojoties uz kuriem nodošana notiek, ir sīki noteikts veids, kādā līdzekļi ir jānovirza (spriedums, Itālija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, 35. punkts, un rīkojums, Elcogás, C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 33. punkts).
33.
Otrkārt un vispārīgāk, manuprāt, katrā ziņā kā nepieņemama ir jānoraida TV2 A/S un Dānijas Karalistes argumentācija apelācijas sūdzības ietvaros, jo tā attiecas galvenokārt uz lietas faktiem un uz Dānijas tiesību interpretāciju (
14
) vai arī ar to tiek paredzēti jauni pamati – piemēram, pamats, saskaņā kuru “noteicoša ir režīma saimnieciskā realitāte” – ciktāl tie nevienā brīdī nav iesniegti Vispārējā tiesā.
B.
Vai tam, ka TV2 Reklame bija valstij piederoša publiska sabiedrība, bija jāliek Vispārējai tiesai uzskatīt, ka attiecīgie līdzekļi ir “valsts līdzekļi”?
34.
Komisija apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 210. un 211. punktā neatzīstot, ka TV2 Reklame līdzekļi ir valsts līdzekļi, lai gan tā ir publiska sabiedrība, kuras vienīgā akcionāre ir Dānijas valsts, un tādējādi tā bija pilnīgā tās kontrolē un rīcībā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un tādējādi ir sniegusi pārāk šauru tās judikatūras interpretāciju, kas attiecas uz publisku uzņēmumu “valsts līdzekļu” jēdzienu.
35.
Kā izriet no manis minētās judikatūras, galvenais uzsvars jautājumā, vai attiecīgie līdzekļi ir valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir likts uz valsts iestāžu iejaukšanās un kontroles līmeni.
36.
Atgādinu, ka Tiesa 2002. gada 16. maija spriedumā Komisija/Francija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. punkts), atzina, ka “no Tiesas judikatūras izriet, ka [LESD 107. panta 1. punkts] aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi pastāvīgi ir minēto valsts iestāžu īpašumā vai nav. Līdz ar to, pat ja summas, kas atbilst attiecīgajam pasākumam, pastāvīgi nav Valsts kases īpašumā, ar to, ka tās pastāvīgi paliek valsts kontrolē un tādējādi valsts kompetento iestāžu rīcībā, pietiek, lai tās tiktu kvalificētas par valsts līdzekļiem” (
15
).
37.
Tiesa tā paša sprieduma 38. punktā atzina, ka “Komisija, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka valsts uzņēmumu līdzekļi, piemēram, Crédit Lyonnais un tās meitasuzņēmuma līdzekļi, ir valsts kontrolē un tādējādi ir tās rīcībā, nav kļūdaini interpretējusi “valsts līdzekļu” jēdzienu, kas ir paredzēts [LESD 107. panta 1. punktā]. Valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi pār šādiem uzņēmumiem, pilnībā spēj novirzīt to līdzekļu izmantojumu, lai vajadzības gadījumā finansētu īpašas priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem” (skat. arī spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Essent NetwerkNoord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 66. punkts).
38.
Atsaucos arī uz 2013. gada 19. decembra sprieduma Association Vent De Colère! u.c. (C‑262/12, EU:C:2013:851) 25. punktu, saskaņā ar kuru “fondi, kas tiek finansēti ar dalībvalsts tiesību aktos noteiktiem obligātiem maksājumiem un pārvaldīti un sadalīti atbilstoši šiem tiesību aktiem, var tikt uzskatīti par valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, pat ja tos pārvalda no valsts iestādēm nošķirtas vienības” (
16
).
39.
Taču šajā gadījumā nav strīda par to, ka valsts (Dānijas Karaliste) bija vienīgā akciju sabiedrības TV2 Reklame akcionāre, jo sabiedrības kapitāls piederēja valstij un kultūras ministram bija jāapstiprina sabiedrības statūti un to grozījumi. Tādējādi TV2 Reklame bija pilnīgā valsts kontrolē (
17
).
40.
Tas, kā tas ir norādīts manis minētajā Tiesas judikatūrā, ka publiskas sabiedrības, kas pilnībā pieder valstij un ko tā kontrolē, līdzekļi ir valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, man šķiet pietiekams iemesls, lai piedāvātu atcelt pārsūdzēto spriedumu. Pilnīgākam ieskatam es analizēšu citus iemeslus, kas man liks izdarīt tādu pašu secinājumu.
C.
Līdzekļu izcelsme nav noteicoša
41.
Pārsūdzētajā spriedumā (202. un 203. punkts) Vispārējā tiesa atsaucās uz savu 1996. gada 12. decembra spriedumu Air France/Komisija, T‑358/94, EU:T:1996:194. Minētajā lietā kāds ar likumu izveidota īpaša Francijas valsts uzņēmuma (Caisse des dépôts et consignations-participations, turpmāk tekstā – “CDC‑P”) meitasuzņēmums bija iegādājies gandrīz visu Air France kapitālu un radās jautājums, vai līdzekļi, kas tika izmantoti šajā nolūkā, varēja tikt kvalificēti par valsts līdzekļiem, ciktāl runa bija par privātas izcelsmes līdzekļiem, kurus valsts uzņēmums tikai pārvaldīja, jo šo līdzekļu ieguldītāji tos varēja jebkurā brīdī atprasīt.
42.
Lai gan, kā uzskatīja Francijas iestādes, CDC‑P bija neatkarīga valdības iestāde, Vispārējā tiesa apstrīdētajā lēmumā atgādināja, ka 1996. gada 12. decembra spriedumā Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194) tā ir nospriedusi, ka LESD 107. panta 1. punkts aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes, ņemot vērā, ka šie līdzekļi ir to kontrolē, var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi ir pastāvīgi piederīgi šo valsts iestāžu īpašumam vai nav.
43.
Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 205.–207. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka šis noteikums vēlāk ir apstiprināts Tiesas 2000. gada 16. maija spriedumā Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).
44.
Pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa pārsteidzošā veidā no tā paša sprieduma 201. punktā minētās judikatūras (
18
), kas aplūkota kopā ar 1996. gada 12. decembra spriedumiem Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194) un Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), secināja, ka līdzekļi, kuru avots ir trešā persona, var būt valsts līdzekļi, ar nosacījumu, ka
vai nu tie ir brīvprātīgi nodoti valsts rīcībā, ko ir darījuši to īpašnieki (kā to izdarīja CDC‑P ieguldītāji minētajā spriedumā Air France/Komisija), vai arī to īpašnieki tos ir atstājuši (piemēram, laimesti, kurus nav pieprasījuši derību slēdzēji, lietā, kurā ir taisīts minētais spriedums Ladbroke
Racing/Komisija), bet pēc tam pārsūdzētā sprieduma 211. un 212. punktā no tā secināja, ka šajā lietā aplūkoto ienākumu no reklāmas avots ir reklāmdevēji, kas ir iegādājušies reklāmas laiku TV2, un ka tādējādi šie līdzekļi nevarot tikt uzskatīti par tādiem, kuri ir Dānijas valsts kontrolē, jo ne to īpašnieki tos ir brīvprātīgi nodevuši valsts rīcībā, ne arī to īpašnieki tos ir atstājuši un tos nepārvalda valsts.
45.
Es šai argumentācijai nepiekrītu divu iemeslu dēļ.
1. Līdzekļu vispārēja izcelsme
46.
Pretēji tam, kas ir noteikts pārsūdzētajā spriedumā, konkrētu līdzekļu izcelsmei un to sākotnēji privātajam raksturam (šajā gadījumā – naudai, ko ir iemaksājuši uzņēmumi, kuri vēlas izvietot reklāmu TV2) nav nozīmes, ja ir jāizskata juridiskas dabas jautājums, vai līdzekļi, kas ir mainījuši īpašnieku un atrodas valstij pilnībā piederoša uzņēmuma īpašumā un kontrolē, ir “valsts” līdzekļi.
47.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā (proti, pārsūdzētā sprieduma 208., 211. un 212. punktā), uzsvaru liekot uz elementiem, kas nav paši līdzekļi (konkrētāk, uz to izcelsmi).
48.
LESD 107. panta 1. punkts “attiecas uz visiem finanšu līdzekļiem, ko publiskas iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, neatkarīgi no tā, vai šādi līdzekļi ir valsts pastāvīgā īpašumā vai nav. Tādējādi, pat ja summas, kas atbilst attiecīgajam pasākumam, pastāvīgi nav valsts iestāžu īpašumā, ar to, ka tās pastāvīgi paliek valsts kontrolē un tādējādi valsts kompetento iestāžu rīcībā, pietiek, lai tās tiktu kvalificētas kā valsts līdzekļi” (
19
).
49.
Tas, ka nav nozīmes faktam, vai runa ir par līdzekļiem, kas ir radušies uzņēmuma darbības rezultātā, vai par līdzekļiem, kurus ir nodevusi valsts, ar nosacījumu, ka tie ir valsts kontrolē un tās rīcībā (spriedums, 2002. gada 16. maijs, Komisija/Francija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 38. punkts), ļoti labi ir atspoguļots 2003. gada 8. maija sprieduma Itālija un SIM 2 Multimedia/Komisija (C‑328/99 un C‑399/00, EU:C:2003:252) 33. punktā, kas ir formulēts šādi: “tādas privāttiesību sabiedrības kā Friulia, kuras kapitāls 87 % apmērā pieder tādai pašvaldībai kā Friuli–Venēcijas–Džūlijas reģions un kas rīkojas pēdējā minētā uzraudzībā, finanšu līdzekļi var tikt uzskatīti par valsts līdzekļiem [LESD 107. panta 1. punkta] izpratnē ... Tam, ka Friulia ir iesaistījusies ar saviem līdzekļiem, šajā ziņā nav nozīmes. Lai tie varētu tikt kvalificēti kā valsts līdzekļi, pietiek, kā tas ir redzams šajā gadījumā, ka tie pastāvīgi paliek valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā” (skat. arī spriedumu, 1991. gada 21. marts, Itālija/Komisija, C‑303/88, EU:C:1991:136, 11.–14. punkts).
50.
Vēl es minēšu 2008. gada 17. jūlija spriedumu Essent NetwerkNoord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413. Šī sprieduma 70. punktā Tiesa norāda, ka “nav nozīmes tam, ka šī izraudzītā sabiedrība vienlaikus ir iekasētā maksājuma centralizētāja, savākto līdzekļu pārvaldītāja un šo līdzekļu daļas saņēmēja. Likumā paredzētie mehānismi un, konkrētāk, grāmatveža apliecināts aprēķins ļauj nošķirt šīs dažādās lomas un kontrolēt līdzekļu izmantošanu. No tā izriet, ka, ja šai izraudzītajai sabiedrībai nav piešķirti 400 miljoni Nīderlandes guldeņu (NLG) (EUR 181512086,40), brīdī, no kura tā ar tiem var brīvi rīkoties, šī summa paliek valsts kontrolē un līdz ar to valsts iestāžu rīcībā, ar ko pietiek, lai to kvalificētu par valsts līdzekļiem” (mans izcēlums).
51.
Jau 1993. gadā ģenerāladvokāts M. Darmons [M. Darmon] (
20
) iedomājās “valsts izstrādātu noteikumu, ar kuru privātpersonām – patērētājiem, darbiniekiem, komercsabiedrībām vai jebkurai citai privātpersonu kategorijai – tiek uzlikts pienākums iemaksāt summas šādam uzņēmumam vai šādai konkrētai rūpniecības nozarei”. Manuprāt, “[107]. panta ratio legis, proti, saglabāt vienlīdzīgus konkurences apstākļus saimnieciskās darbības veicējiem, kas savā starpā konkurē, liek šādu pasākumu kvalificēt kā atbalstu. “Valstiskais” raksturs, kas paredzēts [107]. panta 1. punktā, drīzāk attiecas uz iestādi, kas ir pasākuma avots, – valsti un tās struktūrām –, kas tādējādi izjauc parastos tirgus apstākļus, nevis uz struktūru vai personu, kura finansē atbalstu. Valsts ieņēmumus papildina privātpersonas, maksājot tiešos un netiešos nodokļus, un, visbeidzot, neatkarīgi no starpnieku vienību rakstura un skaita, atbalsta finansējums lielākā vai mazākā mērā katrā ziņā gulstas uz privātpersonām un saimnieciskās darbības veicējiem. Manuprāt, kā tas ir norādīts [1977. gada 22. marta] spriedumā Steinike un Weinlig [78/76, EU:C:1977:52], “vērā ir jāņem galvenokārt atbalsta ietekme uz uzņēmumiem vai ražotājiem, kas to saņem” [..]. Tādējādi līdzekļu izcelsme nav īpaši jāņem vērā. [..] Tā kā uzņēmumam ir piešķirta priekšrocība, ņemot vērā atkāpes pasākumu, kas izriet no konkrētas valsts rīcības, neatkarīgi no finansējuma izcelsmes, konkurences apstākļi ir ietekmēti un līdz ar to ir jāpiemēro [LESD 107. un 108]. pants”.
52.
Piekrītu arī tam, ko Komisija norādījusi savā paziņojumā par “valsts atbalsta” jēdzienu (
21
), proti, ka “līdzekļu izcelsme nav būtiska, ja vien pirms to tiešas vai netiešas piešķiršanas saņēmējiem šie līdzekļi ir valsts kontrolē un tādējādi ir pieejami publiskajām iestādēm [ (
22
)], pat ja tie nekļūst par šo iestāžu īpašumu [ (
23
)]. [..] Tad, ja privātpersonu maksājumi iziet caur publisku vai privātu subjektu, kurš norīkots tos novirzīt saņēmējiem, ir konstatējama valsts līdzekļu piešķiršana. Tas attiecas pat uz gadījumiem, kad ar tiesību aktu ir norīkots privāts subjekts, kas valsts vārdā iekasē šīs maksas un novirza tās saņēmējiem, bet tam nav ļauts no maksām gūtos ienākumus izmantot citiem mērķiem kā vien tiem, kuri paredzēti attiecīgajā tiesību aktā. Tādā gadījumā attiecīgās summas paliek valsts kontrolē un līdz ar to ir valsts iestāžu rīcībā, un ar to pietiek, lai tās uzskatītu par valsts līdzekļiem [spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, 69.–75. punkts]. Šis princips ir piemērojams gan publiskām struktūrām, gan privātiem subjektiem, kas norīkoti iekasēt maksas un apstrādāt maksājumus, un starpnieka statusa maiņai no publiska uz privātu subjektu no valsts līdzekļu kritērija viedokļa nav nozīmes, ja valsts turpina stingri uzraudzīt attiecīgo subjektu [ (
24
)]”.
53.
Pavisam citādāka situācija tika aplūkota lietā, kurā ir taisīts 2004. gada 15. jūlija spriedums Pearle u.c., C 345/02, EU:C:2004:448, 37. punkts, kurā Tiesa atzina, ka “no lietas materiāliem izriet, ka minētās reklāmas kampaņas organizēšanas un veikšanas iniciatīva piederēja nevis
HBA [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), publisko tiesību profesionālajai organizācijai], bet optiķu privātasociācijai [Nederlandse Unie van Opticiens]. HBA bija tikai instruments piesaistāmo līdzekļu iekasēšanai un izlietošanai vienīgi komerciāla mērķa labā, kuru iepriekš noteikuši attiecīgās nozares speciālisti un kurš nekādā ziņā nebija Nīderlandes iestāžu noteiktās politikas daļa” (izcēlums mans).
54.
Lai sniegtu vēl vienu šāda paša veida piemēru, es atsaukšos uz Komisijas lēmumu “Universāli bankas pakalpojumi” (
25
). Šī lēmuma 23. punktā Komisija ir norādījusi: iemaksas, ko bankas (proti, privāti uzņēmumi) maksā
POCA bankai kā pierādījumu to sociālajai atbildībai, ir brīvprātīgas. Praksē ne visas bankas veic iemaksas. Savāktie līdzekļi vienkārši tiek nodoti valsts rokās, kam nav rīcības brīvības saistībā ar to piešķiršanu (proti, valsts nekontrolē šīs iemaksas). Iemaksas pilnībā tiek pārskaitītas POCA bankai. Tādējādi tās nav valsts līdzekļi (pat ja tās pirms izmaksāšanas galīgajam saņēmējam tiek nodotas valsts rīcībā) un nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (“The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (izcēlums mans).
2. Prasība par līdzekļu īpašu izcelsmi
55.
Pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti ir centusies no abiem Tiesas spriedumiem izsecināt, ka vienam vai otram no abiem “jaunajiem” un papildu nosacījumiem (skat. šo secinājumu 44. punktu) ir jābūt izpildītiem, lai trešo personu līdzekļi tiktu uzskatīti par valsts līdzekļiem.
56.
Uzskatu (tāpat kā Komisija), ka iepriekš minētajā judikatūrā nav neviena pierādījuma elementa, kas ļautu secināt, ka valsts uzņēmumu līdzekļi ir jāuzskata par valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja vai nu to īpašnieki tos ir brīvprātīgi nodevuši valsts rīcībā, vai arī to īpašnieki tos ir atstājuši un tos faktiski pārvalda valsts.
57.
Tas katrā ziņā nekādi neizriet no judikatūras, kas ir atbilstoša šīs lietas apstākļos, proti, no 2002. gada 16. maija sprieduma Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. un 38. punkts), kas, starp citu, ir taisīts pēc abiem spriedumiem, ar kuriem ir mēģināts pamatot pārsūdzēto spriedumu.
58.
Turklāt, kā to ir norādījusi EBTA Uzraudzības iestāde, ja otrajam no Vispārējās tiesas ieteiktajiem nosacījumiem (nosacījums par atstātajiem līdzekļiem) acīmredzami nav nekādas saistības ar šīs lietas apstākļiem, tad pirmais (brīvprātīga nodošana [valsts] rīcībā) ir pretrunā pat nesenākajai Vispārējās tiesas judikatūrai.
59.
Savā 2012. gada 27. septembra spriedumā Francija/Komisija (T‑139/09, EU:T:2012:496), par kuru nav iesniegta apelācijas sūdzība, Vispārējā tiesa (sestā palāta) atzina (63. un 64. punktā), ka ar to vien, ka subsīdiju režīms daļēji tiek finansēts no brīvprātīgām privātas izcelsmes iemaksām, nepietiek, lai noliegtu valsts līdzekļu esamību, ja atbilstošais kritērijs ir nevis līdzekļu izcelsme, bet gan valsts iestādes iejaukšanās attiecīgo pasākumu un to finansēšanas kārtības noteikšanā pakāpe, pat ja iemaksas nav obligātas.
D.
Valsts iestāžu kontrole ir noteicoša
60.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, lai attiecīgie līdzekļi tiktu kvalificēti par “valsts līdzekļiem”, pietiek, ka tie “pastāvīgi paliek valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā” (skat. šo secinājumu 48. punktu).
61.
Šajā ziņā es domāju, ka Vispārējā tiesa, izskatīdama jautājumu, vai Dānijas valsts ar Fonds TV2 starpniecību īstenoja kontroli pār līdzekļiem, kas no TV2 Reklame tika nodoti TV2, pārāk šauri interpretējot jēdzienu “kontrole”, pārsūdzētā sprieduma 212., 214. un 215. punktā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
62.
Vispārējā tiesa ir likusi uzsvaru tikai uz valsts iespējām iejaukties saistībā ar ieņēmumiem no reklāmas gadījumā, ja līdzekļi no Fonds TV2 tiek nodoti TV2, bet nav ņēmusi vērā ietekmi, kāda valstij bija gadījumā, kad TV2 Reklame līdzekļi tika nodoti Fonds TV2 (skat. arī apstrīdētā lēmuma preambulas 80. un 81. apsvērumu).
63.
Argumenti, ko Vispārējā tiesa ir paudusi pārsūdzētā sprieduma 214.–217. punktā, šķiet, prasa, lai kultūras ministram šajā gadījumā būtu pilnvaras novirzīt TV2 Reklame līdzekļus, ko tas ir uzdevis iekasēt citiem mērķiem, nevis nodošanai Fonds TV2, lai tie varētu tikt uzskatīti par valsts līdzekļiem, jo to iemaksāšana Fonds TV2 bez pēdējās minētās pienākuma tos nodot TV2 nerada iespēju tos kvalificēt par “valsts līdzekļiem”.
64.
Kā to pamatoti norāda Komisija, pati Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir minējusi (182. punkts), ka no 1994. gada likuma 29. panta 2. punkta izriet, ka Fonds TV2 tiek finansēts no ieņēmumiem, ko rada reklāmas izvietošana TV2. No tā paša panta arī izriet, ka kultūras ministrs lemj par to, kāda daļa no TV2 Reklame ieņēmumiem ir jāpārskaita Fonds TV2 (
26
). Kā Vispārējā tiesa to ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 181. punktā un kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma preambulas 81. apsvērumā, daļu no kopējiem TV2 Reklame ieņēmumiem, kas netika pārskaitīta Fonds TV2, kultūras ministrs – saņemot Folketing (Dānijas parlaments) Finanšu komitejas apstiprinājumu – varēja izmantot, lai segtu iepriekš izdotu valsts garantiju vai kultūras vajadzībām (skat. 1994. gada likuma 33. pantu (
27
)).
65.
Tādējādi valstij bija visas tiesības un pilnīga kontrole pār TV2 Reklame ieņēmumiem un no tiesību aktiem tieši izrietēja, ka šie līdzekļi var tikt izmantoti arī citiem mērķiem, nevis tikai tikt nodoti Fonds TV2.
66.
Tā kā kultūras ministram bija iespēja nolemt, ka līdzekļi tiks izmantoti citam mērķim, nevis nodoti Fonds TV2, ir jāsecina, ka valsts kontrolēja šos līdzekļus – neatkarīgi no veida, kādā kultūras ministrs faktiski izlēma šos līdzekļus izmantot konkrētajā gadā.
67.
Turklāt tikai kultūras ministrs varēja lemt par summu, kāda par konkrēto gadu no Fonds TV2 pārskaitāma TV2, jo Fonds TV2 līdzekļu pārskaitīšana TV2 varēja notikt tikai saskaņā ar kultūras ministra noteiktajiem TV2 pamatbudžetiem (
28
).
68.
Tādējādi es piekrītu Komisijai, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, savā vērtējumā par valsts līdzekļu esamību vai neesamību (
29
) neņemot vērā, ka valstij bija visas tiesības un pilnīga kontrole pār TV2 Reklame līdzekļiem un tā varēja lemt, vai šie līdzekļi ir jāpārskaita Fonds TV2 vai jāizmanto citiem mērķiem, piemēram, kultūras vajadzībām, un, otrkārt, neņemot vērā, ka valsts pilnībā kontrolēja Fonds TV2 līdzekļus un tādējādi varēja vienpusēji lemt par to, kad šie līdzekļi ir jāpārskaita TV2, kā arī par šī pārskaitījuma apmēru, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
E.
Vispārējā tiesa kļūdaini ir interpretējusi 2001. gada 13. marta spriedumu PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Lai pamatotu savu argumentāciju par Dānijas iestāžu veiktās valsts kontroles nepietiekamību, lai attiecīgie līdzekļi tādējādi varētu tikt kvalificēti par “valsts līdzekļiem”, Vispārējā tiesa šo lietu ir pietuvinājusi tai, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
70.
Atgādinu, ka par “valsts līdzekļiem” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē var runāt tad, ja privātas izcelsmes līdzekļi iziet tranzītā caur fondu, kas ir valsts kontrolē.
71.
Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka pienākuma iepirkt elektroenerģiju finansēšana no nodokļa, kas uzlikts elektroenerģijas pircējiem un kas iziet tranzītā caur fondu, kurš ir valsts kontrolē, ir iejaukšanās, izmantojot valsts līdzekļus (
30
).
72.
Tāpat arī Tiesa kā “valsts atbalstu” ir kvalificējusi pienākumu iepirkt elektroenerģiju, kas saražota, izmantojot vēja enerģiju, kurš finansēts no iemaksām elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas izmaksu segšanai. Valsts līdzekļu kritērijs bija izpildīts, jo valsts kontrolēja fondu, kuru finansēja Contribution au service public de l’électricité (CSPE) un pārvaldīja Caisse des dépôts et consignations (
31
).
73.
Tomēr, kā to norāda Fromont un Cartier-Bresson, “Tiesa neaprobežojas tikai ar tās organizācijas statusu, caur kuru līdzekļi iziet tranzītā. Tā katrā atsevišķa gadījumā pārbauda, vai pastāv valsts kontrole pār līdzekļu izmantošanu. Spriedumā [2004. gada 15. jūlijs, Pearle u.c., C‑345/02, EU:C:2004:448, 41. punkts], kas attiecās uz optiķu reklāmas kampaņas finansēšanu, līdzekļus, no kuriem tika finansēta šī reklāma, no privātiem uzņēmumiem iekasēja profesionāla publisko tiesību organizācija. Tiesa noraidīja valsts līdzekļu kritēriju, jo šai organizācijai “nevienā
brīdī nebija tiesību brīvi rīkoties” ar iemaksām, kas tika “izmantotas tikai [reklāmas] kampaņas finansēšanai”. Tāpat arī [Francijas] Conseil d’Etat [Valsts Padome] noraidīja valsts atbalsta kvalifikāciju attiecībā uz lēmumu, ar kuru atbilstoši Lauku un jūras zivsaimniecības kodeksam [..] nolīgums, ar ko tiek ieviestas iemaksas, tiek plašāk attiecināts arī uz lauksaimniecības starpprofesiju organizāciju. Tā pamatojās uz faktu, ka no šīm iemaksām finansētās darbības autonomi veica starpprofesiju organizācija, kas tās iekasēja, un šo iemaksu radītie ieņēmumi vispār netika nodoti valsts iestāžu rīcībā (CE, 7 mai 2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec. CE 2008, tabulas, 605. – 640. lpp. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: Dr. adm. 2008, comm. 160). To pašu iemeslu dēļ Tiesa atzina, ka lēmums par paplašināšanu, kas pieņemts attiecībā uz nolīgumu, kurš noslēgts tītara gaļas profesionālās organizācijas ietvaros, neatbilda valsts līdzekļu kritērijam [spriedums, 2013. gada 30. maijs, DouxÉlevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348]” (mans izcēlums) (
32
).
74.
2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) Tiesa arī izslēdza “valsts atbalsta” kvalifikāciju, jo priekšrocības, kas bija piešķirtas zaļās elektroenerģijas ražotājiem, finansēja tikai privāti elektroenerģijas piegādes uzņēmumi, izmantojot fondu, pār kuru valstij nevienā brīdī nebija kontroles un kas tādējādi “faktiski vispār nepamet privāto sektoru” (skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, 166. punkts). Līdzīgi 2009. gada 5. marta spriedums UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, ko arī Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētajā spriedumā), tāpat kā lieta, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), attiecās uz situāciju, kurā attiecīgie līdzekļi nevienā brīdī nebija pametuši privāto sfēru.
75.
Kā to pamatoti apraksta K. Beikons [K. Bacon] (
33
), PreussenElektra princips ir piemērojams tikai tad, ja subsīdijas izmaksas pilnībā sedz privāts operators saskaņā ar pirkšanas pienākumu, neiekasējot nekādas iemaksas ar regulētas nodevas palīdzību (“[t]he PreussenElektra principle will (...) only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy”).
76.
Kā izriet arī no spriedumiem, 2004. gada 15. jūlijs, Pearle u.c. (C‑345/02, EU:C:2004:448), un 2013. gada 30. maijs, Doux Elevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 32. un 36. punkts), šķiet, ka ratio decidendi bija tas, ka ieņēmumi no nodokļa nebija pieejami valstij, bet tie tika izmantoti tikai tieši to personu labā, kas tos maksāja (“the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it”) (
34
).
77.
Saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu šī lieta esot jātuvina 2001. gada 13. marta spriedumam PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
78.
Pēc tam, kad sava sprieduma 209. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka nevar tikt uzskatīts, ka līdzekļi ir valsts kontrolē un tādējādi veido valsts līdzekļus tikai tāpēc vien, ka ar kādu tiesību aktu valsts kādai trešajai personai paredz tās līdzekļu īpašu izmantojumu, 213. punktā tā salīdzināja šīs lietas faktiskos apstākļus ar tiem, kādi bija lietā, kurā tika taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), un norādīja, ka paralēli starp abām lietām veido tas, ka “šajā pēdējā minētajā lietā valsts bija noteikusi minimālās cenas elektroenerģijas pirkšanai, kas saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, bet šajā gadījumā Dānijas iestādēm bija iespēja būtībā noteikt maksimālo summu, kas TV2 Reklame bija jāsamaksā TV2 par to, ka pēdējā minētā pirmās klientiem nodod reklāmas laikus”.
79.
Es domāju (
35
), ka abas lietas, tieši pretēji, gan faktiski, gan juridiski acīmredzami atšķiras.
80.
Pirmkārt, šī lieta ir saistīta ar valsts uzņēmuma līdzekļu nodošanu pēc lēmuma, ko katru gadu pieņem kultūras ministrs, bet lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), runa bija par vispārēju tiesību normu, kura attiecās uz līdzekļu nodošanu, kas dažiem uzņēmumiem jāveic par labu citai (galvenokārt privātu) uzņēmēju kategorijai.
81.
Otrkārt, kā norāda Komisija, lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), attiecīgā sabiedrība (PreussenElektra) nebija saņēmusi uzdevumu pārvaldīt atbalsta pasākumu, jo runa nebija par kompensāciju sistēmu, ar kuru sabiedrības, kas sedz pārmērīgās izmaksas, par to saņem kompensāciju.
82.
Tādējādi minētajā spriedumā rastais risinājums nevar tikt piemērots situācijā, kad valsts ir izveidojusi atsevišķu juridisku vienību, piemēram, TV2 Reklame, un to ir pilnvarojusi pārvaldīt kādu atbalsta pasākumu (
36
).
83.
Šīs lietas faktiskie apstākļi, tieši pretēji, ir ļoti līdzīgi tiem, kādi bija lietā, kurā ir taisīts 2008. gada 17. jūlija spriedums Essent NetwerkNoord u.c. (C‑206/06, EU:C:2008:413).
84.
Valsts sabiedrība (SEP) bija pilnvarota iekasēt summas, kas izriet no papildu maksas, kuru Nīderlandes valsts ar likumu bija noteikusi elektroenerģijas pircējiem, lai cīnītos pret neatbilstošām izmaksām tirgū. Praksē šo papildu maksu maksāja tīkla pārvaldītājs, kam katru gadu tās radītie ieņēmumi bija jānodod SEP. Tādā veidā tā paturēja NLG 400 miljonus (EUR 181512086,40), lai segtu neatbilstošās izmaksas tirgū, kas radās 2000. gadā, un pārējos ieņēmumus pārskaitīja ministram.
85.
Tiesa minētajā lietā vispirms atzina, ka nav nozīmes tam, ka šī izraudzītā sabiedrība (SEP) vienlaikus ir iekasētā nodokļa centralizētāja, iekasēto līdzekļu pārvaldītāja un šo līdzekļu daļas saņēmēja, jo ir iespējams nošķirt SEP dažādos uzdevumus un kontrolēt līdzekļu izlietojumu, kā rezultātā, kā uzskata Tiesa (70. punkts spriedumā, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413), “ja šai izraudzītajai sabiedrībai nav piešķirti 400 miljoni NLG [EUR 181512086,40], brīdī, no kura tā ar tiem var brīvi rīkoties, šī summa paliek valsts kontrolē un līdz ar to valsts iestāžu rīcībā, ar ko pietiek, lai to kvalificētu par valsts līdzekļiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, [saukts par Stardust Marine]C‑482/99, [EU:C:2002:294], 37. punkts)”.
86.
Pēc tam Tiesa precizēja, ka minētajā lietā aplūkotais pasākums atšķīrās no tā, kāds bija paredzēts 2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), “kura 59. punktā Tiesa atzina, ka privātiem elektroenerģijas piegādes uzņēmumiem noteiktais pienākums par minimālo noteikto cenu pirkt elektroenerģiju, kas saražota no atjaunojamiem enerģijas resursiem, neizraisa nekādu tiešu vai netiešu valsts līdzekļu nodošanu šāda veida elektroenerģijas ražotājiem uzņēmumiem. Pēdējā minētajā gadījumā valsts nebija pilnvarojusi uzņēmumus pārvaldīt valsts līdzekļus, bet tiem bija pirkšanas pienākums, izmantojot pašiem savus finanšu līdzekļus” (spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerkNoord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74. punkts).
87.
Tāpat kā lietā, kurā ir taisīts 2008. gada 17. jūlija spriedums Essent Netwerk Noord u.c. (C‑206/06, EU:C:2008:413), TV2 Reklame ir autonoms valsts uzņēmums, kas izveidots ar mērķi iekasēt līdzekļus, pārdodot reklāmas laikus TV2, un pārvaldīt šos līdzekļus.
88.
Tāpat arī saskaņā ar 32. punktu 2014. gada 22. oktobra rīkojumā Elcogás (C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314), “pretēji pamatlietai lietā, kurā ir taisīts [2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)], pirmkārt, privātiem uzņēmumiem bija tikai pienākums pirkt, izmantojot pašiem savus finanšu līdzekļus [(šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74. punkts)]. Otrkārt, attiecīgos līdzekļus nevarēja uzskatīt par valsts līdzekļiem, jo tie nevienā brīdī nebija valsts kontrolē un nebija nekāda dalībvalsts ieviesta un reglamentēta mehānisma to pārmērīgo izmaksu kompensēšanai, kas bija jāsedz privātiem uzņēmumiem, ar kuru šī valsts šiem uzņēmumiem garantēja šo pārmērīgo izmaksu segšanu [(šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 36. punkts)]”.
89.
Turklāt tāda pati argumentācija ir piemērojama attiecībā uz Fonds TV2, jo tas ir valsts uzņēmums un ministrs turklāt varēja rīkoties ar fonda līdzekļiem.
90.
Tādā pašā veidā kā šo secinājumu 36. zemsvītras piezīmē minētajos spriedumos, likumdevējs ir izveidojis režīmu, saskaņā ar kuru publiska sabiedrība (šajā gadījumā – TV2 Reklame) saņem kompensāciju par atbalstu, ko tā pārvalda, šajā gadījumā – kā tiesības pārdot reklāmas laikus TV2.
91.
Jāpiebilst, ka TV2 Reklame nebija pienākuma pirkt reklāmas laiku no TV2, izmantojot pašai savus finanšu līdzekļus, pretēji tam, kā tas bija 2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). No Dānijas tiesību aktiem savukārt izriet, ka TV2 reklāmas laiki bija jānodod TV2 Reklame rīcībā un ka TV2 Reklame tādējādi nebija pienākuma pirkt šos reklāmas laikus no TV2 par iepriekš noteiktu cenu, kā tas bija minētajā spriedumā.
92.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka šī lieta ir līdzīga tai, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, t.i., tā ir veikusi kļūdainu interpretāciju, kam bija būtiska loma pamatojumā, kuru Vispārējā tiesa ir sniegusi, lai atceltu apstrīdēto lēmumu.
F.
Atšķirības neesamība, runājot par to līdzekļu izcelsmi, kas ir gūti no licenču maksas un ieņēmumiem no reklāmas
93.
Piekrītu Komisijai, ka Vispārējās tiesas veiktais nošķīrums starp ieņēmumu no reklāmas, kas no TV2 Reklame ar Fonds TV2 starpniecību ir nodoti TV2, izcelsmi un to līdzekļu izcelsmi, kuri ir gūti no televīzijas licenču maksas un kuri no Fonds TV2 ir nodoti TV2, šajā gadījumā nav ne loģisks, ne pamatots.
94.
Ir grūti saskatīt, ar ko līdzekļi, kuri ir gūti no maksājuma, kas ar likumu ir noteikts privātiem lietotājiem, lai piekļūtu sabiedriskās televīzijas kanāliem, atšķiras no maksājuma, kuru ir veikuši privāti reklāmdevēji, lai iegūtu reklāmas laikus šajos plašsaziņas līdzekļos. Abos gadījumos runa ir par trešo personu līdzekļiem, kas ir ieskaitīti kādam valsts uzņēmumam, DR vai TV2 Reklame, apmaiņā pret kompensāciju.
95.
Manis norādītās kļūdas tiesību piemērošanā atklāj iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa secināja, ka abi šie līdzekļu veidi ir jāaplūko atšķirīgi, lai gan no to izcelsmes viedokļa tie ir vienādā situācijā.
G.
Jēdzienu “valsts līdzekļi” un “priekšrocība” sajaukšana
96.
Visbeidzot, es piekrītu Komisijai, ka no pārsūdzētā sprieduma 211. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, šķiet, jauc jēdzienus “valsts līdzekļi” un “priekšrocība” (šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 175.–220. punktu).
97.
Tam, vai attiecīgo līdzekļu nodošana ir priekšrocība, nav nozīmes, lai noskaidrotu, vai šie līdzekļi ir jāuzskata par “valsts līdzekļiem” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šis jautājums var attiekties tikai uz kādu citu no četriem nosacījumiem, kas ir izvirzīti, lai konstatētu valsts atbalstu minētā panta izpratnē, proti, ka attiecīgais pasākums ir selektīvs, proti, ar to tiek dota priekšroka “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
98.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija un Viasat ir lūgušas TV2 A/S piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējai minētajai spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt to tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Dānijas Karaliste kā persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati. Atbilstoši minētā reglamenta 140. panta 2. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, EBTA Uzraudzības iestāde, ja tā ir iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati. Līdz ar to EBTA Uzraudzības iestāde sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
V. Secinājumi
99.
Šo iemeslu dēļ es ierosinu Tiesai lemt šādi:
–
atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 24. septembra spriedumu T‑674/11 TV2/Danmark/Komisija, ciktāl ar to ir atcelts Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmums 2011/839/ES par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark tikai tāpēc, ka Komisija tajā uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību pārskaitīti TV2/Danmark, ir valsts atbalsts;
–
pēc būtības noraidīt prasītājas pirmajā instancē prasījuma, ko tā izvirzījusi pakārtoti, trešo daļu;
–
piespriest prasītājai pirmajā instancē atlīdzināt Eiropas Komisijas un Viasat Broadcasting UK Ltd tiesāšanās izdevumus, un
–
nolemt, ka Dānijas Karaliste un EBTA Uzraudzības iestāde sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Spriedums, 2015. gada 24. septembris, T‑674/11, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2015:684.
(
3
)	2011. gada 20. aprīļa Lēmums par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark (OV 2011, L 340, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
(
4
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra.
(
5
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 15. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra.
(
6
)	Skat. spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 24. punkts; 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 16. punkts, kā arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás, C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 21. punkts.
(
7
)	Skat. spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 52. punkts; 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 17. punkts, kā arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás, C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 22. punkts.
(
8
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 36. punkts; 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérativeagricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 34. punkts, un 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 19. punkts.
(
9
)	Skat. spriedumus, 2001. gada 13. marts, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 58. punkts; 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérativeagricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 26. punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 20. punkts.
(
10
)	Spriedums, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 23. punkts. Skat. arī judikatūru, kurai šajā lietā ir īpaša nozīme un ko es aplūkošu sīkāk šo secinājumu 36. un 37. punktā.
(
11
)	Proti, tam, ka TV2 Reklame bija valstij piederoša publiska sabiedrība, esot bijis jāliek Vispārējai tiesai uzskatīt, ka attiecīgie līdzekļi ir “valsts līdzekļi”.
(
12
)	Proti, ka Dānijas iestādes bija pilnvarojušas TV2 Reklame un Fonds TV2 pārvaldīt reklāmas laika pircēju ienākumu no reklāmas plūsmu uz TV2 un tādējādi pārvaldīt atbalsta shēmu.
(
13
)	Proti, ka Dānijas iestādēm ir rīcības brīvība, lai noteiktu, vai un kādā mērā ieņēmumi no reklāmas ir nododami TV2.
(
14
)	Spriedums, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 78. un 79. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra. Pārsūdzētā sprieduma 181.–186. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi par Dānijas tiesību aktiem, kas ir izklāstīti apstrīdētajā lēmumā, neapšaubot šo faktu konstatējumu, bet tikai izdarot juridiskus secinājumus (manuprāt, kļūdainus), kas izriet no apstākļiem, kurus Komisija ir konstatējusi minētajā lēmumā.
(
15
)	Tiesa atsaucas uz spriedumu, 2000. gada 16. maijs, Francija/Ladbroke Racing un Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50. punkts. Proti, “lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to “State resources””. Skat. Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L., un Siaterli, C., (red.), EU Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, 213. lpp. Skat. Komisijas lēmumus, 2002. gada 9. aprīlis, Valsts atbalsta atļaušana saskaņā ar [EKL] 87. un 88. pantu – Gadījumi, pret kuriem Komisijai nav iebildumu (lietas N 560/01 un NN 17/02, Brighton West Pier) (OV 2002, C 239, 2. lpp.), un 2003. gada 27. maijs, Valsts atbalsta atļaušana saskaņā ar [EKL] 87. un 88. pantu – Gadījumi, pret kuriem Komisijai nav iebildumu (lieta NN 11/02, UK National Heritage
Memorial Fund) (OV 2003, C 187, 9. lpp.).
(
16
)	Skat. arī spriedumu, 1974. gada 2. jūlijs, Itālija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, 35. punkts. Skat. Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’État?, Dr. env., 2012. gada jūlijs–augusts, Nr. 23, 242. lpp.; Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, Nr. 48, 2345. lpp., un Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3‑2013, Nr. 53647.
(
17
)	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 80., 89. un 90. apsvērumu. 1994. gada 24. jūnijaBekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (Dānijas Kodificētais likums Nr. 578 par sabiedrisko apraidi) (turpmāk tekstā – “1994. gada likums”) (apelācijas sūdzības A.4. pielikums, 99. lpp.) 31. panta 1. punkts ir formulēts šādi: “Kultūras ministrs izveido akciju sabiedrību, kuras uzdevums ir pārdot TV2 (TV2 Reklame A/S) reklāmas laiku. Sabiedrības kapitāls pieder valstij. Ministrs apstiprina sabiedrības statūtus un to grozījumus”.
(
18
)	Spriedumi, 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 15. janvāris, Aiscat/Komisija, T‑182/10, EU:T:2013:9, 104. punkts.
(
19
)	Spriedums, 2011. gada 10. novembris, Elliniki Nafpigokataskevastiki u.c./Komisija, T‑384/08, nav publicēts, EU:T:2011:650, 87. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra.
(
20
)	Skat. viņa secinājumus lietā Sloman Neptun (C‑72/91 un C‑73/91, EU:C:1992:130, 40. un 41. punkts, skat. arī 12.–46. punktu). Skat. arī viņa secinājumus lietā Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1992:458, 18.–27. punkts), lai arī tajā laikā Tiesa noraidīja šo interpretāciju un izmantoja šaurāku pieeju.
(
21
)	Komisijas Paziņojums par “valsts atbalsta” jēdzienu, kas ir paredzēts Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punktā (OV 2016, C 262, 13. un nākamās lappuses).
(
22
)	Spriedumi, 2000. gada 16. maijs, Francija/Ladbroke Racing un Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50. punkts, un 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, 70. punkts.
(
23
)	Komisija min 1996. gada 12. decembra spriedumu Air France/Komisija, T‑358/94, EU:T:1996:194, 65.–67. punkts, “kur skatīts Caisse des dépôts et
consignations piešķirtais atbalsts, kas tika finansēts no privātpersonu brīvprātīgiem noguldījumiem, kuri varēja tikt izņemti jebkurā brīdī. Tas neietekmēja secinājumu, ka minētais finansējums ir valsts līdzekļi, jo Caisse to varēja izmantot uz noguldījumu un izņemto līdzekļu saldo pamata tā, it kā tas tai būtu pastāvīgi pieejams”. Skat. arī spriedumu, 2000. gada 16. maijs, Francija/Ladbroke Racing un Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50. punkts.
(
24
)	Skat. Komisijas Lēmumu 2011/528/ES par valsts atbalstu C 24/09 (ex NN 446/08) – Valsts atbalsts energoietilpīgiem uzņēmumiem saskaņā ar Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu (OV 2011, L 235, 42. lpp.), 76. apsvērums, kas apstiprināts ar 2014. gada 11. decembra spriedumu, T‑251/11, Austrija/Komisija, EU:T:2014:1060 (par šo pēdējo apelācijas sūdzība nav iesniegta).
(
25
)	2002. gada 13. februāra Lēmums Nr. 514/01, Valsts atbalsta atļaušana saskaņā ar [EKL] 87. un 88. pantu – Gadījumi, pret kuriem Komisijai nav iebildumu (Pakalpojumu apmaksas sistēmas modernizācija un piekļuves universālajiem bankas pakalpojumiem nodrošināšana pasta iestādēs) (OV 2003, C 186, 17. lpp., 23. punkts).
(
26
)	Šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka daļa no licenču maksas, ko maksā radio aparātu un televizoru īpašnieki, kura ir izmaksājama TV2, tiek iemaksāta īpašā fondā, ko sauc par “Fonds TV2” un ko pārvalda centrālā pārvalde.
(
27
)	Skat. arī apstrīdētā lēmuma preambulas 81. un 84. apsvērumu. Saskaņā ar 1994. gada likuma 33. pantu (apelācijas sūdzības A.4. pielikums, 99. lpp.) “daļu no kopējiem TV2 Reklame ieņēmumiem, kas netiek pārskaitīta Fonds TV2, kultūras ministrs, saņemot Folketing Finanšu komitejas apstiprinājumu, var izmantot, lai segtu iepriekš izdotu valsts garantiju vai kultūras vajadzībām”.
(
28
)	1994. gada likuma 30. panta (apelācijas sūdzības A.4. pielikums, 98. un 99. lpp.) 1.–3. punktā ir paredzēts, ka “TV2 kopējās darbības finansē no līdzekļiem, kuri tiek pārskaitīti no fonds TV2 saskaņā ar kultūras ministra noteiktajiem pamatbudžetiem, un ar ienākumiem no programmu tirdzniecības un citām iemaksām, subsīdijām utt.”, ka, “lai nodrošinātu līdzekļus, kas ir vajadzīgi TV2 darbības veikšanai, tiek izdota valsts garantija, kuras apmēru nosaka ministrs, saņemot Folketing Finanšu komitejas apstiprinājumu”, un ka “ciktāl visas plānošanas darbības nevar tikt veiktas, ņemot vērā 1. punktā minētos ieņēmumus, centrālā pārvalde ar ministra piekrišanu var izmantot valsts garantiju. Ar to tiek nodrošināti aizņēmumi, kuros ir iesaistījies fonds TV2, un to sedz un atmaksā fonds”.
(
29
)	Komisija atgādina par savu pirmo argumentu, ka šajā lietā aplūkotie līdzekļi ir valsts līdzekļi tikai tāpēc, ka to izcelsmes avots ir publiska sabiedrība, kuru kontrolē valsts, un norāda, ka uz tās argumentiem un tās secinājumu nevar atsaukties, lai uzskatītu, ka, tāsprāt, ir jāveic šāda analīze. Es piekrītu šai tēzei (skat. šo secinājumu 40. punktu).
(
30
)	Spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413. Skat. Fromont, M., un Cartier-Bresson, A., Fasc. 256: Aides économiques. – Notion Typologie, JurisClasseur Administratif, 2015. gada 20. janvāris, 19. lpp.
(
31
)	Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851. Skat. Fromont, M., un Cartier-Bresson, A., minēts iepriekš, 19. lpp.
(
32
)	Skat. Fromont, M., un Cartier-Bresson, A., minēts iepriekš, 18. un 19. lpp.
(
33
)	Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, 66. lpp., 2.106. punkts un 454. zemsvītras piezīme (mans izcēlums).
(
34
)	Bacon, K., minēts iepriekš, 63. lpp., 2.100. punkts. Salīdzināt ar spriedumiem, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 72. punkts, un 2007. gada 20. septembris, Salvat père & fils u.c./Komisija, T‑136/05, EU:T:2007:295, 162. punkts, kuros secinājums atšķīrās.
(
35
)	Tāpat kā Bacon, K., minēts iepriekš, kas pēc sava komentāra par 2001. gada 13. marta spriedumu PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) turpina, norādot, ka “[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (mans izcēlums).
(
36
)	Spriedumi, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74. punkts, un 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 35. punkts, kā arī rīkojums, Elcogás, C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 32. punkts.