62003CC0306_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Prasītāja pamata prāvā Salgado Alonso [ Salgado Alonso ] pirms kāda laika Spānijā saņēma speciālu bezdarbnieka pabalstu. Šajā laikā vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksas viņas vārdā veica valsts nodarbinātības dienests. Sasniegusi 65 gadu vecumu, Salgado Alonso pieprasīja vecuma pensiju. Pamata prāvā ir radies strīds par to, vai vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksas, kas veiktas laikā, kamēr persona saņēmusi speciālo bezdarbnieka pabalstu, ir jāņem vērā, aprēķinot valsts vecuma pensiju, un vai to neņemšana vērā rada migrējošu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ.
2. Šajā kontekstā Juzgado de lo Social nº3 de Orense [Orensas Trešā Sociālo lietu tiesa (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) uzdeva Tiesai divus jautājumus par Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”) (2), interpretāciju. Uzdotie jautājumi ir tādi paši kā lietā C‑225/02 García Blanco (3) .
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
3. Atbilstošās Kopienu tiesību normas šajā lietā ir EKL 39. pants un Regula Nr. 1408/71.
4. Regulas Nr. 1408/71 1. panta r) apakšpunktā jēdziens “apdrošināšanas laikposmi” ir definēts šādi:
“Iemaksu laikposmi vai darba laikposmi darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā, kas par apdrošināšanas laikposmiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tie tika pabeigti vai uzskatīti par pabeigtiem, un visi tie laikposmi, kas uzskatāmi par tādiem, ja minētajos tiesību aktos tie uzskatīti par līdzvērtīgiem apdrošināšanas laikposmiem.”
5. Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kas attiecas uz šīs valsts pilsoņiem.”
6. Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punktā attiecībā uz apdrošināšanas un uzturēšanās periodu vērā ņemšanu ir paredzēts:
“Ja kādas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar sistēmu, kas nav īpaša sistēma 2. vai 3. punkta nozīmē, nosaka, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas vai dzīvesvietas laikposmu pabeigšanas, tad vajadzības gadījumā šīs dalībvalsts kompetentā institūcija ņem vērā tādus apdrošināšanas vai dzīvesvietas laikposmus, kas ir pabeigti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, neatkarīgi no tā, vai tas veikts saskaņā ar vispārēju sistēmu vai īpašu sistēmu un darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā. Šiem mērķiem tā ņem vērā šos laikposmus tā, it kā tie būtu pabeigti saskaņā ar tās tiesību aktiem.”
7. Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ja kādi dalībvalsts tiesību aktos prasīti nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem tiek izpildīti, vienīgi piemērojot 45. pantu un/vai 40. panta 3. punktu, tad piemēro šādus noteikumus:
a) kompetentā institūcija aprēķina teorētisko pabalsta summu, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt, ja visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, kuri attiekušies uz šo darbinieku vai pašnodarbināto personu, būtu pabeigti attiecīgajā valstī saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro pabalsta piešķiršanas dienā. Ja saskaņā ar šiem tiesību aktiem pabalsta summa nav atkarīga no pabeigto laikposmu ilguma, tad šo summu pieņem par teorētisko summu, kas minēta šajā daļā;
b) šī kompetentā institūcija tad nosaka faktisko pabalsta summu, balstoties uz iepriekšējā daļā minēto teorētisko summu, proporcionāli attiecībai starp to apdrošināšanas vai dzīvesvietas laikposmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, un kopējo apdrošināšanas un dzīvesvietas laikposmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem.”
8. Regulas Nr. 1408/71 48. pantā attiecībā uz apdrošināšanas un uzturēšanās periodiem, kas ir mazāki par gadu, ir noteikts:
“1. Neatkarīgi no 46. panta 2. punkta, ja tādu apdrošināšanas laikposmu kopējais ilgums, kuri ir pabeigti saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem,
– nesasniedz vienu gadu,
– un ja saskaņā ar šiem tiesību aktiem nav iegūti nekādi pabalsti, pamatojoties vienīgi uz šiem laikposmiem,
tad šīs valsts institūcijai nav pienākums piešķirt pabalstus par šādiem laikposmiem.
2. Kompetentā institūcija katrā no pārējām attiecīgajām dalībvalstīm ņem vērā 1. punktā minētos laikposmus, lai piemērotu 46. panta 2. punktu, izņemot b) apakšpunktu.
3. Gadījumā, ja, piemērojot 1. punktu, visas attiecīgo valstu institūcijas tiktu atbrīvotas no to saistībām, pabalstus piešķir vienīgi saskaņā ar tiesību aktiem pēdējā no tām valstīm, kuru nosacījumiem persona atbilst, tā, it kā visi apdrošināšanas laikposmi, kas ir pabeigti un ņemti vērā saskaņā ar 45. panta 1. līdz 4. punktu, būtu pabeigti saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem.”
B – Valsts tiesības
9. Spānijas Vispārējā sociālā nodrošinājuma likuma ( Texto Refundido de la Ley General de la Seguridad Social (4), turpmāk tekstā – “Sociālā nodrošinājuma likums”) jaunās redakcijas 161. panta 1. daļas b) apakšpunktā kā nosacījums vecuma pensijas piešķiršanai ir paredzēts divu veidu stāžs:
– vispārējais stāžs vismaz piecpadsmit gadi, kuru laikā ir veiktas iemaksas,
un
– speciālais stāžs vismaz divi gadi piecpadsmit gadu ietvaros tieši pirms fakta iestāšanās, kas dod tiesības uz pabalstu.
10. Saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma likuma 215. panta 1. daļas 3. punktu darba ņēmējiem, kas sasnieguši 52 gadu vecumu, pirms pensijas vecuma sasniegšanas tiek nodrošināts speciāls bezdarbnieka pabalsts ( subsidio por desempleo, turpmāk tekstā – “speciālais bezdarbnieka pabalsts”). Nosacījumi tā saņemšanai cita starpā ir tādi, ka attiecīgajai personai ir jābūt sešus gadus veikušai apdrošināšanas iemaksas bezdarba gadījumam, kā arī jāatbilst visiem vecuma pensijas saņemšanas nosacījumiem, izņemot vecuma nosacījumam.
11. Saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma likuma 218. panta 2. daļu apdrošināšanas bezdarba gadījumiem pārvaldes iestāde ( Organismo Gestor del Seguro de Desempleo ) papildus bezdarbnieka pabalsta izmaksāšanai tās saņēmējam par katru mēnesi, kurā saņēmējam ir tiesības uz pabalstu, tā vārdā veic valsts vecuma pensijas apdrosināšanas iemaksas.
12. Speciālo bezdarbnieka pabalstu saņēmēju labā veikto iemaksu sekas ir ierobežotas ar Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astoto papildu noteikumu (5) :
“Saskaņā ar šī likuma 218. panta 2. daļu iemaksas, ko vecuma pensijas apdrošināšanai veic pārvaldes iestāde, ir jāņem vērā, aprēķinot vecuma pensijas pamata summu un tai piemērojamos procentus. Šo iemaksu derīgums un tiesiskās sekas nekādā gadījumā nevar ietekmēt šī likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunktā paredzēto iemaksu minimālo periodu, kas apdrošinātajai personai ir jāapliecina saskaņā ar 215. panta 1. daļas 3. punktu, kad tā lūdz piešķirt [bezdarbnieka] pabalstu, kas paredzēts [bezdarbniekiem] no 52 gadu vecuma.”
13. Tomēr administratīvajā praksē iemaksas, ko INEM
veic vecuma pensijas apdrošināšanai speciālā bezdarbnieka pabalsta saņēmēja vārdā, tiek ņemtas vērā, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 48. panta 1. punktu, kā tas izriet no INSS
un INEM
1999. gada kopējā apkārtraksta (6) .
III – Fakti un tiesvedība
A – Prāvas priekšvēsture
14. Salgado Alonso, kas ir dzimusi 1936. gada 30. maijā, 1992. gada 7. augustā iesniedza lūgumu valsts nodarbinātības dienestā ( Instituto Nacional de Empleo, turpmāk tekstā – “ INEM ”) nolūkā saņemt speciālo bezdarbnieka pabalstu, kas paredzēts bezdarbniekiem no 52 gadu vecuma. Tai laikā viņa varēja apliecināt 74 mēnešu apdrošināšanas periodu (vairāk nekā sešus gadus, no 1964. gada līdz 1970. gadam) Vācijas vecuma pensijas apdrošināšanā, 26 mēnešus brīvprātīgu maksājumu (no 1971. gada līdz 1975. gadam) Šveices vecuma pensijas apdrošināšanā un 182 dienas (aptuveni pusgads 1992. gadā) Spānijas sociālajā apdrošināšanā.
15. Sākumā speciālā bezdarbnieka pabalsta piešķiršana viņai tika atteikta, pamatojoties uz to, ka viņai nebija nepieciešamā vismaz piecpadsmit gadu apdrošināšanas stāža Spānijā. Viņa šo lēmumu pārsūdzēja, un Spānijas tiesa 1993. gada 30. jūnijā atzina viņas tiesības uz šo speciālo bezdarbnieka pabalstu. Spānijas valdība, kā arī atbildētājas iestādes šo spriedumu pēc būtības skaidroja ar to, ka saskaņā ar tā laika Spānijas judikatūru arī mazāki stāža periodi, kas pavadīti ārzemēs, kā, piemēram, Vācijā paredzētais piecu gadu stāžs, tika atzīti par ekvivalentiem piecpadsmit gadu stāžam. Šajā valsts judikatūrā tomēr laika gaitā pēc Tiesas spriedumiem lietās Martínez Losada
un Ferreiro Alvite (7) bija izdarīti grozījumi.
16. Kamēr Salgado Alonso saņēma speciālo bezdarbnieka pabalstu, vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksas Spānijā par 3219 dienām (vairāk nekā astoņiem gadiem un deviņiem mēnešiem) viņas vārdā saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma likuma 218. panta 2. daļu pārskaitīja INEM .
B – Pieteikums uz valsts vecuma pensiju
17. 2001. gadā, sasniedzot 65 gadu vecumu, Salgado Alonso lūdza Vācijas, Šveices un Spānijas sociālās nodrošināšanas iestādēm uzsākt savas pensijas izmaksu. Lai gan Vācijā un Šveicē viņai tika piešķirta pensija, Spānijas sociālā nodrošinājuma iestāde ( Instituto Nacional de la Seguridad Social
[Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde], turpmāk tekstā – “ INSS ”) ar 2002. gada 21. marta lēmumu noraidīja viņas lūgumu piešķirt pensiju. Kā pamatojums tika minēts tas, ka viņai nebija stāža, kas dod tiesības uz pensiju, un ka Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkts nebija piemērojams, jo viņas apdrošināšanas stāžs Spānijā bija mazāks par vienu gadu.
18. Salgado Alonso noraidījumu viņai piešķirt vecuma pensiju pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Viņa iesūdzēja INSS
un Tesorería General de la Seguridad Social
(Sociālā nodrošinājuma valsts kase, turpmāk tekstā – “ TGSS ”), būtībā argumentējot, ka jāņem vērā bija ne tikai sākotnējais 182 dienu periods, kura laikā viņa Spānijā bija veikusi iemaksas, bet arī periods, kura laikā INEM
bija veikusi vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksas, kamēr viņa saņēma speciālo bezdarbnieka pabalstu; tādējādi viņa Spānijā kopumā bija veikusi iemaksas par 3401 dienu (vairāk nekā deviņiem gadiem un trīs mēnešiem).
19. Strīds pamata prāvā ir par to, vai šīs iemaksas, kas veiktas speciālā bezdarbnieka pabalsta saņemšanas laikā, ir jāņem vērā, aprēķinot stāžu vecuma pensijas izmaksai, un vai to neņemšana vēr ā rada migrējošu darba ņēmēju diskrimināciju.
C – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
20. Juzgado de lo Social nº3 de Orense ar 2003. gada 24. jūnija lēmumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai EKL 12. un 39.–42. pants, kā arī Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 45. pants liedz piemērot valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru iemaksas, ko apdrošināšanas bezdarba gadījumiem pārvaldes iestāde ir pārskaitījusi vecuma pensijas apdrošināšanai darba ņēmēja vārdā par periodu, kurā tas saņēma noteiktu bezdarbnieka pabalstu, nevar ņemt vērā dažādu valsts tiesību aktos noteiktu stāža periodu aprēķināšanai un vecuma pensijas izmaksas uzsākšanai, ja sakarā ar ieilgušu bezdarbu, kas tiek kompensēts ar šo pabalstu, šim darba ņēmējam nav iespējams apliecināt citas iemaksas vecuma pensijas apdrošināšanas sistēmā kā šīs, kuras likums atzīst par nederīgām, jo šāds valsts regulējums skar tikai darba ņēmējus, kas izmantojuši pārvietošanās brīvību un nevar saņemt valsts vecuma pensiju, lai gan saskaņā ar iepriekš minētās regulas 45. pantu ir jāuzskata, ka šādi stāža periodi ir pabeigti?
2. Vai EKL 12. un 39.–42. pants, kā arī Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 48. panta 1. punkts liedz piemērot valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām iemaksas, ko apdrošināšanas bezdarba gadījumiem pārvaldes iestāde ir pārskaitījusi vecuma pensijas apdrošināšanai darba ņēmēja vārdā par periodu, kurā tas saņēma noteiktu bezdarbnieka pabalstu, nevar ņemt vērā, lai varētu uzskatīt, ka “kopējais apdrošināšanas un uzturēšanās ilgums saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem sasniedz vienu gadu”, ja sakarā ar ieilgušu bezdarbu, kas tiek kompensēts ar šo pabalstu, šim darba ņēmējam nav iespējams apliecināt citas iemaksas, kas pārskaitītas un samaksātas vecuma pensijas apdrošināšanas sistēmā bezdarba laikā, jo šāds valsts regulējums skar tikai darba ņēmējus, kas izmantojuši pārvietošanās brīvību un nevar saņemt valsts vecuma pensiju, lai gan saskaņā ar iepriekš minētās regulas 48. panta 1. punktu valsts pārvaldes iestādi nevar atbrīvot no pienākuma piešķirt valsts pabalstus?”
D – Process kopš lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas
21. Ar 2003. gada 29. septembra vēstuli atbildētājas pamata prāvā ( INSS
un TGSS ) informēja Tiesu, ka 2003. gada 10. septembrī attiecībā uz Salgado Alonso ir pieņemts jauns lēmums. Šis lēmums, ar kuru vēlreiz tiek noraidīts pieteikums uz vecuma pensiju, aizstāj sākotnējo negatīvo 2003. gada 21. marta lēmumu. Šoreiz atteikuma pamatojums bija tāds, ka Salgado Alonso trūka likumā noteiktā stāža atbilstoši Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunktam, bet saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astoto papildu noteikumu iemaksas, kas pārskaitītas vecuma pensijas apdrošināšanai periodā, kamēr apdrošinātā persona saņem speciālo bezdarbnieka pabalstu, nevarēja tikt ņemtas vērā. Turpretim noraidījums vairs nav pamatots ar Regulas Nr. 1408/71 48. pantu, t.i., faktu, ka Salgado Alonso Spānijā iemaksas valsts vecuma pensijas apdrošināšanai veica mazāk nekā gadu.
22. Procesā Tiesā rakstveida un mutvārdu apsvērumus iesniedza Salgado Alonso, Spānijas valdība, Komisija, kā arī kopīgi INSS
un TGSS .
IV – Vērtējums
23. Problēmas būtība pamata prāvā ir tāda, ka saskaņā ar Spānijas tiesībām valsts nodarbinātības dienesta ( INEM ) veiktās iemaksas speciālā bezdarbnieka pabalsta saņēmēja labā tiek ņemtas vērā, aprēķinot pensijas apmēru, nevis lai piešķirtu tiesības uz šo pensiju. Tas izriet no Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotā papildu noteikuma, kas, kā paskaidroja atbildētājas un Spānijas valdība, tika pieņemts, lai padarītu skaidrākas spēkā esošās tiesību normas.
24. Kā Tiesā uzsvēra atbildētājas un Spānijas valdība, saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma likuma 215. panta 1. daļas 3. punktu speciālā bezdarbnieka pabalsta saņēmējam jau ir jāatbilst visiem nosacījumiem, izņemot vecuma, lai saņemtu valsts vecuma pensiju. Tam it īpaši ir jābūt nepieciešamajam stāžam Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunkta nozīmē. Jēga un mērķis tam, ka INEM
veic turpmākas
iemaksas pensijas apdrošināšanai speciālā bezdarbnieka pabalsta saņemšanas laikā, nav paredzēts kā pamats
tiesībām uz pensiju, jo nosacījumi tam jau ir izpildīti, bet gan lai palielinātu
pensiju (8) . Tādējādi, neskatoties uz bezdarba situāciju, attiecīgajām personām tiek dota iespēja palielināt savu pensiju, lai tā nepaliktu “iesaldēta” līmenī, kādu tā sasniedza bezdarba iestāšanās brīdī.
A – Par pirmo jautājumu
25. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1408/71 45. pants, kā arī EKL 12. un 39. pants ir pretrunā tādam valsts noteikumam kā Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums, kas paredz, ka zināmi apdrošināšanas periodi var tikt ņemti vērā tikai, lai aprēķinātu pensijas apmēru, nevis konstatētu tiesības uz šo pensiju.
1. Par Regulas Nr. 1408/71 45. pantu
26. Atbilstoši likumdošanas uzdevumam, kas ietverts EKL 42. panta a) apakšpunktā, Regulas Nr. 1408/71 45. pantā ir paredzēts, ka sociālās apdrošināšanas iestādēm, aprēķinot apdrošināšanas vai uzturēšanās periodus, ir jāņem vērā periodi, ko attiecīgā persona pavadījusi citā dalībvalstī. Tādējādi tiek novērsts tas, ka migrējoši darba ņēmēji varētu zaudēt savas tiesības vai garantijas sociālās nodrošināšanas jomā tādēļ, ka tie ir bijuši nodarbināti vairāk nekā vienā dalībvalstī, jo jebkāda iespēja zaudēt tiesības vai garantijas varētu atturēt darba ņēmēju izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties (9) .
27. Kā cita starpā izriet no Regulas Nr. 1408/71 preambulas ceturtā apsvēruma, šis noteikums nav paredzēts, lai saskaņotu
dalībvalstu sociālās tiesības, bet gan tikai, lai tās koordinētu, ievērojot katras dalībvalsts sociālās nodrošinātības tiesību aktu īpatnības (10) . Tādā lietā kā šī tam ir divējāda nozīme.
28. Pirmkārt, Regulā Nr. 1408/71 nav noteikts, vai
tiesības uz pensiju var būt atkarīgas no stāža un cik ilgs
šis stāžs var būt. Dalībvalstis saglabā savu kompetenci paredzēt nosacījumus sociālā nodrošinājuma garantiju piešķiršanai un nepieciešamības gadījumā tos pastiprināt, ja vien izvirzītie nosacījumi tiešā vai netiešā veidā nerada Kopienas darba ņēmēju diskrimināciju (11) .
29. Tādējādi Spānijas likumdevējam ir tiesības valsts pensijas piešķiršanai paredzēt vispārēju 15 gadu ilgu iemaksu stāžu un speciālu 2 gadus ilgu iemaksu stāžu tieši pirms fakta iestāšanās, kas dod tiesības uz šo pensiju (Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunkts). Regulā Nr. 1408/71 ir noteikts tikai tas, ka šajā stāžā ietilpstošie periodi, kas pabeigti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ir jāņem vērā tā, it kā tie būtu pabeigti saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem (skat. jo īpaši minētās regulas 45. panta 1. punkta 2. teikumu). (12)
30. Šajā lietā nepastāv jautājums par iespējamu citās dalībvalstīs pabeigtu apdrošināšanas vai uzturēšanās periodu vērā neņemšanu. Ja Salgado Alonso, ņemot vērā apdrošināšanas periodus Vācijā un trešajā valstī Šveicē, trūkst Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunktā paredzētā stāža, ko tiesas sēdes laikā Tiesā apstiprināja arī viņas pārstāvis, viņas lūguma piešķirt vecuma pensiju noraidījums šajā ziņā nevar būt pretrunā Regulas Nr. 1408/71 45. pantam.
31. Otrkārt, Regulā Nr. 1408/71, arī tās 1. panta r) apakšpunktā minētajā legāldefinīcijā, nav paredzēts tas, kādi periodi
ir uzskatāmi par apdrošināšanas periodiem. Arī to regulē tikai tās dalībvalsts tiesību akti, kurā tiek lūgtas garantijas; tādējādi dalībvalstij ir tiesības garantiju nodrošināšanu padarīt atkarīgu no nosacījuma, ka attiecīgajai personai ir jāapliecina “apdrošināšanas periodi”, ko tas pabeidzis saskaņā ar savas valsts tiesībām (13) . Regulā ir paredzēti noteikumi dažādās dalībvalstīs pabeigtu apdrošināšanas periodu summēšanai, nevis nosacījumi tam, kā veidojas šie apdrošināšanas periodi (14) .
32. Tādējādi Spānijas likumdevējam ir tiesības noteikt, ka zināmi periodi tiek ņemti vērā, lai konstatētu tiesības uz pensiju, kā arī pensijas apmēru, bet citi periodi tikai, lai noteiktu pensijas apmēru, nevis tiesības uz to (kā to paredz, piemēram, Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums). Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 45. pantu ir jānodrošina tikai tas, lai ārzemēs pavadītie periodi tiktu ņemti vērā tāpat kā tie, kas pabeigti saskaņā ar Spānijas tiesībām.
33. Arī šajā ziņā konkrētajā lietā nav radies jautājums par to, ka netiktu ņemti vērā citā dalībvalstī pabeigti apdrošināšanas vai uzturēšanās periodi. Gluži pretēji – strīds starp pusēm pamata prāvā ir par Spānijā,
nevis ārzemēs pavadītiem apdrošināšanas periodiem. Tas, ka kompetentā institūcija atsakās ņemt vērā periodus, kas pabeigti atbilstoši tajā piemērojamām tiesību normām, t.i., tās tiesību sistēmā, ir problēma, uz kuru Regulas Nr. 1408/71 45. pants neattiecas.
34. Turklāt tas, ka Spānijas tiesa iepriekš atzina Salgado Alonso tiesības uz speciālo bezdarbnieka pabalstu, kaut gan, kā noprotams, viņai trūka saskaņā ar valsts tiesībām atbilstoši Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1.3. daļā kontekstā ar šī likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunktu paredzētā stāža (15), ir jautājums, kas attiecas tikai uz valsts tiesībām. Saskaņā ar valsts tiesībām ir jāizvērtē arī tas, vai un kādā veidā iesniedzējtiesai ir saistošs agrākais valsts tiesas spriedums, kad jautājums par šo stāžu (Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunkts) ir radies šajā lietā, šoreiz saistībā ar lūgumu piešķirt valsts vecuma pensiju.
2. Par EKL 39. pantu
35. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa atbilstoši Salgado Alonso viedoklim pieņem, ka tāda norma kā Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotajā noteikumā ietvertā skar tikai tos darba ņēmējus, kuri ir izmantojuši savas tiesības uz personu brīvu pārvietošanos. Šajā sakarā tā savā pirmajā jautājumā lūdz informāciju par EKL 39. panta interpretāciju.
36. Tas, ka Salgado Alonso kā Spānijas pilsonei ir radies tiesisks strīds ar Spānijas iestādēm, neizslēdz EKL 39. panta piemērošanu. EKL 39. panta piemērošanas lauks attiecas uz jebkuru Kopienas pilsoni, kas ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un ir veicis profesionālu darbību citā dalībvalstī, neatkarīgi no savas dzīvesvietas un pilsonības (16) . Tas attiecas arī uz Salgado Alonso, kas bija darba ņēmēja Vācijā.
37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (17) ar EKL 39. pantu tiek aizliegta ne tikai acīmredzama diskriminācija pilsonības dēļ, bet arī slēptas diskriminācijas formas, kas, izmantojot citus atšķirības kritērijus, faktiski rada tādu pašu efektu.
38. Tomēr diskriminācija rodas tad, ja vienlīdzīgās situācijās tiek piemērotas dažādas normas vai ja tā pati norma tiek piemērota dažādās situācijās (18) .
39. Saskaņā ar pieejamo informāciju likumā noteiktie apdrošināšanas periodi (Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunkts) attiecas vienādi
uz visiem darba ņēmējiem, gan uz tādiem darba ņēmējiem, kuri visu laiku ir strādājuši tikai Spānijā, gan uz tādiem, kas laiku pa laikam ir bijuši nodarbināti citā dalībvalstī kā migrējoši darba ņēmēji. Tāpat vienādi
ir piemērojams arī tas, ka apdrošināšanas periodi, kas pabeigti, saņemot speciālo bezdarbnieka pabalstu, netiek ņemti vērā tiesību uz pensiju piešķiršanai (Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums); tādējādi apdrošināšanas iemaksas, kuras INEM
ir veikusi speciālā bezdarbnieka pabalsta saņemšanas laikā, nevar tikt ņemtas vērā stāža aprēķināšanai ne migrējoša darba ņēmēja, ne Spānijā palikuša darba ņēmēja labā.
40. Tāpat attiecībā uz stāžu atbilstoši Sociālā nodrošinājuma likuma 161. panta 1. daļas b) apakšpunktam, kā arī Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotā papildu noteikuma ietekmi – situācija, kādā atrodas migrējoši darba ņēmēji, neatšķiras no tās, kādā atrodas Spānijā palikušie darba ņēmēji, jo Spānijā palikušajiem darba ņēmējiem, kuri, piemēram, ilgstoša bezdarba dēļ apdrošināšanas iemaksas ir veikuši tikai 15 gadus vai kuri pēdējo 15 gadu laikā apdrošināšanas iemaksas ir veikuši tikai divus gadus, arī nav šī stāža. Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotā papildu noteikuma dēļ arī viņi vēlāk nevar pārkāpt šo stāža radīto slieksni.
41. Šajā gadījumā nepastāv tieša (acīmredzama) migrējošu darba ņēmēju diskriminācija EKL 39. panta nozīmē.
42. Netieša (slēpta) migrējošu darba ņēmēju diskriminācija būtu tad, ja vismaz pastāvētu risks, ka Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums (faktiski) īpaši negatīvi ietekmētu darba ņēmējus, kas atgriezušies Spānijā (19) . Tikai tad, ja ir pieradāma šāda atšķirība migrējošu darba ņēmēju un Spānijā palikušo darba ņēmēju situācijās, eventuāli, izmantojot statistikas datus, Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums var būt pretrunā EKL 39. pantam.
43. Netieša diskriminācija būtu, piemēram, tad, ja migrējošie darba ņēmēji, kas atgriezušies savā valstī, tur tiktu daudz biežāk pakļauti ilglaicīga bezdarba riskam nekā darba ņēmēji, kas bijuši nodarbināti tikai Spānijā. Tad viņiem būtu daudz grūtāk sasniegt nepieciešamo stāžu, un Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotais papildu noteikums viņus skartu būtiskāk nekā Spānijā palikušos darba ņēmējus.
44. Ne iesniedzējtiesa (20), ne lietas dalībnieki (21) nav minējuši konkrētus faktus, kas pamatotu apgalvojumu, ka Spānijas tiesiskā regulējuma negatīvās sekas būtiskāk skartu migrējošus darba ņēmējus, nekā personas, kas nav izmantojušas savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Nepieciešamības gadījumā valsts tiesai ir jāizdara attiecīgie secinājumi šajā sakarā.
45. Papildus jāpiebilst, ka tas, ka kādā dalībvalstī pastāv garāka stāža nosacījums nekā citā dalībvalstī un ja tajā atsevišķi apdrošināšanas periodi tiek ņemti vērā tikai, lai aprēķinātu pensiju, nevis dotu tiesības uz to, nav prettiesisks brīvas personu kustības ierobežojums . Līgums darba ņēmējam nedod garantiju, ka visās dalībvalstīs sociālā nodrošināšana būs vienādi regulēta. Tā kā EKL 42. pantā un Regulā Nr. 1408/71 ir paredzēta tikai koordinēšana, nevis dalībvalstu tiesību normu saskaņošana sociālā nodrošinājuma jomā, sociālā nodrošinājuma sistēmu saturs un forma var būt atšķirīgi (22) . Ņemot vērā šīs atšķirības, apdrošināšanas periodu summēšanas princips nodrošina to, lai migrējošs darba ņēmējs nezaudētu sociālā nodrošinājuma tiesības vai labumus.
3. Par EKL 12. pantu
46. Tā kā situācijai pamata prāvā ir piemērojams EKL 39. pants, nav jāpiemēro EKL 12. pantā ietvertais vispārējais diskriminācijas aizliegums (23) .
4. Pagaidu secinājums
47. Iepriekš minēto iemeslu dēļ ne Regulas Nr. 1408/71 45. pants, ne EKL 39. un 12. pants nav pretrunā tādai valsts tiesību normai kā Spānijas Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotajā papildu noteikumā ietvertā, kurā paredzēts, ka zināmi apdrošināšanas periodi tiek ņemti vērā vienīgi minētās pensijas apmēra aprēķināšanai, nevis tiesībām uz šo pensiju.
B – Par otro jautājumu
48. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, nosakot apdrošināšanas un uzturēšanās ilgumu Regulas Nr. 1408/71 48. panta nozīmē, ir jāņem vērā ne tikai apdrošināšanas periodi, kas paredzēti tiesību uz pensiju noteikšanai, bet arī tie, kas paredzēti pensijas aprēķināšanai.
1. Nolēmuma nozīme
49. Principā tikai valsts tiesa var izvērtēt prejudiciālā jautājuma nozīmi tās izskatāmajā lietā. Tomēr Tiesa izņēmuma kārtā var izvērtēt apstākļus, sakarā ar kuriem valsts tiesa ir pie tās vērsusies. Sadarbības gars, kam būtu jādominē prejudiciālā nolēmuma procedūrā, pieprasa, lai iesniedzējtiesa no savas puses respektētu Tiesas uzdevumu palīdzēt dalībvalstu tiesām lēmumu pieņemšanā un nevis sniegt atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (24) .
50. Sākotnēji Regulas Nr. 1408/71 48. panta interpretācija bija nozīmīga lēmuma pieņemšanai, jo INSS
savu lēmumu noraidīt Salgado Alonso lūgumu pamatoja ar šo normu. Laika gaitā šī lēmuma pamatojums tika mainīts. Salgado Alonso lūguma noraidījums piešķirt pensiju saskaņā ar INSS
un INEM (25) administratīvo praksi vairs nav pamatots ar Regulas Nr. 1408/71 48. pantu. Līdz ar to šīs normas interpretācijai vairs ir tikai hipotētiska daba, un lēmuma pieņemšanā pamata prāvā tai nav nozīmes. Šajā ziņā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir kļuvis lieks un uz to atbilde nav jāsniedz (26) .
2. Vērtējums pēc būtības
51. Tāpēc tikai pakārtoti un pilnības labad tālāk apskatīšu tiesiskās problēmas, ko iesniedzējtiesa min savā otrajā jautājumā.
52. Regulas Nr. 1408/71 48. pants ir paredzēts gadījumiem, kuros apdrošinātajam ir nepieciešamais stāžs (ārzemēs pabeigto periodu atzīšanas dēļ (27) ), taču izradās, ka tam ir tiesības uz tik mazu pensiju (sakarā ar pro rata
principa piemērošanu (28) ), ka tas novestu pie minimālas pensijas
izmaksas. Lai samazinātu administratīvās izmaksas, kas saistītas ar šādu tiesību uz pensiju konstatēšanu un to izmaksāšanu, attiecīgā sociālās apdrošināšanas iestāde tiek atbrīvota no pienākuma (48. panta 1. punkts), un attiecīgos periodus tās vietā pārņem citas kompetentās institūcijas (48. panta 2. un 3. punkts).
53. Ja Regulas Nr. 1408/71 48. panta 1. punkts tiktu interpretēts tā, ka šī norma ietver nevis visus periodus, bet tikai zināmus periodus, proti, tos, kas rada tiesības uz pensiju, tas palielinātu minimālas pensijas aprēķināšanas iespēju un tādējādi atbrīvotu kompetento institūciju no pienākuma to izmaksāt. Tā, piemēram, Salgado Alonso gadījumā apdrošināšanas perioda – 182 dienu 1992. gadā atzīšana par pamatu tiesībām uz pensiju novestu pie šādas minimālas pensijas izmaksas; citāda situācija būtu tad, ja vērā tiktu ņemts arī apdrošināšanas periods, kad iemaksas veica INEM
– 3219 dienas, jo tad pensijas apmērs vairs nebūtu minimāls.
54. Kompetentās institūcijas atbrīvošana no pienākuma izmaksāt minimālas pensijas un attiecīgi pienākuma uzlikšana citu dalībvalstu iestādēm (Regulas Nr. 1408/71 2. un 3. punkts) var notikt tikai izņēmuma kārtā. Nevar sagaidīt, ka citu dalībvalstu kompetentās institūcijas pieļaus to, ka uz to rēķina kādas dalībvalsts kompetentā institūcija tiek atbrīvota no pienākuma izmaksāt pensiju, vienkārši neņemot vērā apdrošināšanas periodus. Lai pēc iespējas mazāk apgrūtinātu citu dalībvalstu kompetentās institūcijas, Regulas Nr. 1408/71 48. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir paredzēti visi
apdrošināšanas periodi, ieskaitot tos, kuri paredzēti tikai pensijas aprēķināšanai, nevis tiesībām uz to.
55. Arī no sistēmiskās Regulas Nr. 1408/71 48. panta interpretācijas izriet, ka jāņem vērā visi apdrošināšanas periodi, arī tādi, kas kalpo tikai pensijas aprēķināšanai. Regulas Nr. 1408/71 48. pants satur izņēmumu no šīs pašas regulas 46. panta 2. punkta. Tāpēc 48. pants ir jāinterpretē atbilstoši 46. panta 2. punktam, kurā, savukārt, ir noteikta konkrēta pensiju apmēra aprēķināšanas kārtība (29), nevis tiesību uz pensiju rašanās priekšnosacījumi (30) . Konkrēti aprēķinot pensijas apmēru, protams, vērā jāņem arī periodi, kuri paredzēti tikai pensijas aprēķināšanai, nevis tiesībām uz to.
56. Tādējādi, nosakot apdrošināšanas un uzturēšanās ilgumu Regulas Nr. 1408/71 48. panta nozīmē, vērā ir jāņem visi apdrošināšanas periodi, arī tie, kas nav paredzēti, lai radītu tiesības uz pensiju, bet tikai tās aprēķināšanai.
V – Secinājumi
57. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Juzgado de lo Social nº3 de Orense
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 45. pants, kā arī EKL 39. un 12. pants nav pretrunā tādai valsts tiesību normai, kāda ietverta Spānijas Sociālā nodrošinājuma likuma divdesmit astotajā papildu noteikumā, kurā paredzēts, ka zināmi apdrošināšanas periodi tiek ņemti vērā vienīgi minētās pensijas apmēra aprēķināšanai, nevis tiesībām uz šo pensiju.”
Pārējā daļā uz prejudiciālo jautājumu atbildēt nav vajadzības.
(1) .
(2)
–	OV L 149, 2. lpp., Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp., grozījumi OV L 200, 1. lpp.) 90. un 91. pantā ir paredzēts atcelt un aizstāt Regulu Nr. 1408/71. Laika ziņā šajā lietā tomēr ir piemērojama Regula Nr. 1408/71; 1. panta r) apakšpunkta redakcija, kas attiecas uz šo lietu, izriet no Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulas (EK) Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.), pārējās citētās normas atbilst grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.).
(3)
–	Skat. manus šodien sniegtos secinājumus lietā C‑225/02 ( Recueil, I‑523. lpp.).
(4)
–	1994. gada 20. jūnija Karaliskā likumdošanas dekrēta Nr. 1/1994 kodificētā redakcijā ( Boletín Oficial del Estado
(turpmāk tekstā – “ BOE ”) Nr. 154, 1994. gada 29. jūnijs), kurā izdarīti grozījumi ar 1998. gada 30. decembra likumu Nr. 50/1998 ( BOE, 1998. gada 31. decembris, spēkā stājās 1999. gada 1. janvārī).
(5)
–	Ieviests ar likuma Nr. 50/1998 21. grozījumu, kas minēts 4. zemsvītras piezīmē.
(6)
–	1999. gada 16. aprīļa apkārtraksts Nr. 3/99 ( Circular conjunta sobre modificación de los criterios de reconocimiento del subsidio por desempleo establecido en el artículo 215.1.3 del TRLGSS para mayores de 52 años, que afectan a trabajadores emigrantes retornados de la Unión Europea/Espacio Económico Europeo ); trešajā apkārtraksta norādījumā ir teikts: “ Las cotizaciónes efectuadas por el INEM durante la percepción del subsidio para mayores de 52 años por la contingencia de jubilación … deberán tenerse en cuenta, a efectos de lo dispuesto en el artículo 48.1 del Reglamento CEE 1408/71 cuando el interesado solicite la pensión contributiva de jubilación española que le corresponda. ”
(7)
–	Tiesas 1997. gada 20. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑88/95, C‑102/95 un C‑103/95 Martínez Losada
u.c. ( Recueil, I‑869. lpp.) un Tiesas 1999. gada 25. februāra spriedums lietā C‑320/95 Ferreiro Alvite
( Recueil, I‑951. lpp.).
(8)
–	Mutvārdu procesa laikā Salgado Alonso pārstāvis tomēr apšaubīja to, ka minimālo INEM
veikto iemaksu dēļ vispār var būt runa par reālu pensijas palielināšanos.
(9)
–	Skat., piemēram, Tiesas 1983. gada 10. marta spriedumu lietā 232/82 Baccini
( Recueil, 583. lpp., 17. punkts), Tiesas 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā 349/87 Paraschi
( Recueil, I‑4501. lpp., 22. punkts) un Tiesas 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑347/00 Barreira Pérez
( Recueil, I-8191. lpp., 41. punkts).
(10)
–	Skat. arī Tiesas 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein
u.c. ( Recueil, I-2829. lpp., 50. punkts).
(11)
–	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās Ferreiro Alvite, 22.–24. punkts, un Martínez Losada, 43. punkts; skat. 1994. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑12/93 Drake
( Recueil, I‑4337. lpp., 27. punkts).
(12)
–	Šajā sakarā skat. arī 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Ferreiro Alvite, 26. punkts, kas attiecas uz tādiem pašiem apdrošināšanas periodiem, kā tiem, kas apstrīdēti šajā lietā, un kurā tie analizēti citā aspektā (tiesību uz speciālo bezdarbnieka pabalstu, kā šajā lietā, vietā ir tiesības uz valsts vecuma pensiju).
(13)
–	7. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Martínez Losada, 34. un 35. punkts, un Tiesas 1989. gada 12. maija spriedums lietā 388/87 Warmerdam-Steggerda
( Recueil, 1203. lpp., 10., 17. un 19. punkts).
(14)
–	Šajā sakarā skat. arī iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Drake, 26. punkts.
(15)
–	Kā jau minēts, to Tiesā tiesas sēdes laikā apstiprināja Salgado Alonso pārstāvis.
(16)
–	Skat. 17. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Scholz, 9. punkts, kā arī Tiesas 1999. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑18/95 Terhoeve
( Recueil, I-345. lpp., 27. punkts) un Tiesas 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑209/01 Schilling
( Recueil, I‑13389. lpp., 23. punkts), kā arī Tiesas 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus
( Recueil, I‑1663. lpp., 15.–17. punkts).
(17)
–	Skat. Tiesas 1974. gada 12. februāra spriedumu lietā 152/73 Sotgiu
( Recueil, 153. lpp., 11. punkts), Tiesas 1996. gada 23. maija spriedumu lietā C‑237/94 O’Flynn
( Recueil, I‑2617. lpp., 17. punkts) un Tiesas 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑400/02 Merida
( Recueil, I‑8471. lpp., 21. punkts).
(18)
–	Skat. Tiesas 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/93 Schumacker
( Recueil, I‑225. lpp., 30. punkts), Tiesas 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑342/93 Gillespie
( Recueil, I‑475. lpp., 16. punkts) un 17. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Merida, 22. punkts.
(19)
–	17. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietās Merida, 23. punkts, un O’Flynn, 20. punkts.
(20)
–	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu diskriminācijas iespēja ir minēta vienīgi prejudiciālajā jautājumā (“[..] jo šāds valsts regulējums skar tikai darba ņēmējus, kas izmantojuši pārvietošanās brīvību [..]”).
(21)
–	Komisija norāda uz Tiesas 2002. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C‑290/00 Duchon
( Recueil, I‑3567. lpp., 37. un 38. punkts) un 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paraschi, 24. punkts. Abos spriedumos strīds viennozīmīgi bija par citā dalībvalstī notikušu faktu neatzīšanu .
Šāda situācija nav konstatējama attiecībā uz šeit būtiskajām Spānijas tiesībām (skat. secinājumu 39. un 40. punktu). Tādējādi no abiem spriedumiem nevar izdarīt nekādus secinājumus, kas būtu noderīgi šajā lietā.
(22)
–	Šajā sakarā skat. 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Hervein, 50. un 51. punkts, un attiecībā uz nodokļu tiesībām Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01 Weigel
( Recueil, I‑4981. lpp., 55. punkts).
(23)
–	22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Weigel, 57.–59. punkts; skat. arī Tiesas 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑65/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I‑6427. lpp., 26. un 27. punkts).
(24)
–	Šajā sakarā skat. manus šodien sniegtos secinājumus lietā C‑225/02 García Blanco, kas minēta 3. zemsvītras piezīmē, 26. un 27. punktu, kā arī tur minētās norādes.
(25)
–	Šajā sakarā skat. šo secinājumu 13. punktu.
(26)
–	Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā neesamību sakarā ar to, ka tam zudusi nozīme lēmuma taisīšanai, skat. sīkāk manus secinājumus 3. zemsvītras piezīmē minētajā lietā C‑225/02, 28.–38. punkts.
(27)
–	Regulas Nr. 1408/71 45. pants.
(28)
–	Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkts.
(29)
–	Par teorētisku un faktisku pabalstu summu
aprēķināšanu.
(30)
–	Tas, vai tiesības uz pensiju vispār pastāv, tiek noteikts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 45. pantu, uz ko skaidri norāda 46. panta 2. punkts. Tādējādi tikai 45. panta ietvaros ir iespējams noteikt, vai apdrošināšanas periods ir paredzēts (tikai) pensijas aprēķināšanai vai (arī) tiesību radīšanai.