62023CJ0364
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 12. jūnijā (
*1
)
Apelācija – Civildienests – Starpiestāžu pārcelšana – Pieteikums par pārcelšanu saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 8. pantu, kas iesniegts, atbildot uz paziņojumu par vakanci – Šī pieteikuma noraidīšana – Pienākums ņemt vērā šo noteikumu 29. panta 1. punktā paredzēto prioritātes kārtību – Tiesību kļūdas – Pretrunīgs pamatojums
Lietā C‑364/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 8. jūnijā iesniegusi
ZR, ko pārstāv A. Champetier un S. Rodrigues, advokāti,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otrs lietas dalībnieks –
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), ko pārstāv E. Lekan un A. Lukošiūtė, pārstāves,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias], J. Regans [E. Regan], J. Pasers [J. Passer] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 30. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību ZR lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 29. marta spriedumu lietā ZR/EUIPO (T‑400/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:169), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) 2020. gada 8. septembra lēmumu noraidīt pārcelšanu darbā EUIPO.
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Regula (ES) 2017/1001
2
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.) 143. panta 1. punktu, “neskarot šīs regulas 166. panta piemērošanu Apelācijas padomju locekļiem, attiecībā uz [EUIPO] personālu piemēro [Eiropas Savienības] Civildienesta noteikumus, [Eiropas Savienības Pārējo darbinieku] Nodarbināšanas kārtību un noteikumus, ko, savstarpēji vienojoties, pieņēmušas [Eiropas] Savienības iestādes, lai īstenotu minētos Civildienesta noteikumus un Nodarbināšanas kārtību.”
B. Civildienesta noteikumi
3
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), 1.a pants ir izteikts šādi:
“1.   [a] “Šajos Civildienesta noteikumos “Savienības ierēdnis” ir jebkura persona, kura, kā noteikts šajos Civildienesta noteikumos, ar tiesību aktu, kuru izdevusi šīs iestādes iecēlējinstitūcija, ir iecelta kādas Savienības iestādes štata pastāvīgā amatā.”
2.   Definīcija 1. punktā attiecas arī uz personām, kuras iecēlušas Savienības instances, uz kurām attiecas šie Civildienesta noteikumi, saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, ar kuriem tās izveidotas (šeit turpmāk – “aģentūras”). Visas atsauces uz “iestādēm”; šajos Civildienesta noteikumos attiecas uz aģentūrām, ja vien nav citādi norādīts šajos Civildienesta noteikumos.”
4
Atbilstoši Civildienesta noteikumu 4. pantam:
“Amatā neieceļ un nepaaugstina cita iemesla dēļ, kā tikai, lai ieņemtu vakantu amatu, kā paredzēts šajos Civildienesta noteikumos.
Par vakantajiem amatiem iestādē paziņo šīs iestādes personālam tad, ja iecēlējinstitūcija nolemj, ka vakance ir jāaizpilda.
Ja vakanci nevar aizpildīt, pārceļot citā amatā, norīkojot amatā saskaņā ar 45.a pantu vai paaugstinot amatā, par to paziņo citu iestāžu personālam, un/vai rīko iekšēju konkursu.”
5
Civildienesta noteikumu 8. pantā ir noteikts:
“Ierēdnis, kurš ir iecelts amatā [norīkots] citā Eiropas Savienības iestādē, pēc sešu mēnešu perioda var lūgt pārcelšanu uz šo iestādi.
Ja ierēdņa pamatiestāde un iestāde, kurā ierēdnis ir norīkots darbā, piekrīt pārcelšanai, uzskata, ka ierēdnis pēdējā iestādē ir nostrādājis visu savu dienesta karjeru Savienībā. Uz šīs pārcelšanas pamata ierēdnis neiegūst nekādu mantisku labumu, kuru tam ir tiesības saņemt saskaņā ar šiem Civildienesta noteikumiem par dienesta attiecību izbeigšanu ar vienu no Savienības iestādēm.
[..]”
6
Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Pirms iecelšanas vakantajā amatā iestādē iecēlējinstitūcija vispirms ņem vērā:
a)
vai amatu var aizpildīt:
i)
pārceļot amatā; vai
ii)
ieceļot amatā saskaņā ar 45.a pantu; vai
iii)
paaugstinot amatā
iestādē;
b)
vai pieprasījumi pārcelt amatā ir saņemti no tās pašas pakāpes ierēdņiem citās iestādēs un/vai
c)
ja, izmantojot a) un b) apakšpunktā minētās iespējas, aizpildīt vakanto amatu nebija iespējams – attiecīgā gadījumā izskatīt piemēroto kandidātu sarakstus 30. panta nozīmē, ņemot vērā III pielikuma attiecīgos noteikumus par piemērotiem kandidātiem, un/vai
d)
rīkot iestādes iekšējo konkursu, kurā piedalās tikai ierēdņi un pagaidu darbinieki, kā tie definēti Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. pantā;
vai arī sāk konkursu procedūru, pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem, vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudījumiem. [..]
[..]”
II. Tiesvedības priekšvēsture
7
Lietas priekšvēsture ir minēta pārsūdzētā sprieduma 2.–13. punktā, un to var rezumēt šādi.
8
Prasītāja, AD 5 pakāpes ierēdne Eiropas Komisijā, pēc viņas lūguma tika norīkota darbā EUIPO, kur viņa no 2013. gada 16. septembra kā pagaidu darbiniece strādāja par asistenti intelektuālā īpašuma jomā.
9
2019. gada 1. martā prasītāja ar EUIPO noslēdza jaunu līgumu uz pieciem gadiem, saskaņā ar kuru viņa strādāja kā intelektuālā īpašuma speciāliste AD 6 pakāpē pagaidu darbinieka statusā.
10
2020. gada martā EUIPO izsludināja iekšēju uzaicinājumu izteikt ieinteresētību, lai par EUIPO ierēdņiem ieceltu it īpaši tajā norīkotos pagaidu darbiniekus un līgumdarbiniekus saistībā ar ikgadēji veikto pārcelšanu (turpmāk tekstā – “ikgadējā pārcelšana”). Šajā uzaicinājumā bija precizēts, ka tas attiecas uz visiem profesionālajiem profiliem, tostarp tiem, kas saistīti ar intelektuālo īpašumu. EUIPO tajā norādīja, ka iecēlējinstitūcija izvērtēšot iesniegtos kandidātu pieteikumus, ņemot vērā dienesta intereses un atbilstoši tādiem kritērijiem kā: i) galvenie amati vai galvenās zināšanas EUIPO, ii) karjera un sniegums EUIPO, iii) esošās iespējas štatu sarakstā, iv) ietekme uz budžetu un v) atlikušais līguma termiņš vai atlikušais rezerves sarakstu derīguma termiņš (turpmāk tekstā – “pārcelšanas kritēriji”).
11
2020. gada 31. martā apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildēja uz minēto uzaicinājumu, lūdzot to pārcelt uz EUIPO saskaņā ar Civildienesta noteikumu 8. pantu.
12
2020. gada 16. aprīlīEUIPO publicēja paziņojumu par vakanci EXT/20/38/AD 6/Speciālists II, lai izveidotu kandidātu rezerves sarakstu intelektuālā īpašuma speciālista amatam, pieņemot darbā AD 6 pakāpes pagaidu darbinieku (turpmāk tekstā – “ārējais paziņojums par vakanci”).
13
2020. gada 28. aprīlīEUIPO publicēja iekšējo paziņojumu par vakanci IM/FT&TA/20/47/AD/OD, kas adresēts ierēdņiem vai pagaidu darbiniekiem no AD 5 līdz AD 8 pakāpei, lai aizpildītu intelektuālā īpašuma speciālista amatu (turpmāk tekstā – “iekšējais paziņojums par vakanci”).
14
Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2020. gada 12. maijā iesniedza pieteikumu, atsaucoties uz minēto iekšējo paziņojumu par vakanci.
15
Ar tās pašas dienas elektroniskā pasta vēstuli, kas adresēta iecēlējinstitūcijai, apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās uz minēto paziņojumu par vakanci un, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, lūdza viņu pārcelt uz EUIPO saskaņā ar Civildienesta noteikumu 8. un 29. pantu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lūgums”).
16
2020. gada 8. septembrī iecēlējinstitūcija ar strīdīgo lēmumu noraidīja šo lūgumu.
17
2020. gada 5. novembrīEUIPO pieņēma darbā citu pagaidu darbinieku, kas tika izraudzīts amatā pēc ārējā paziņojuma par vakanci publicēšanas.
18
Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2020. gada 8. decembrī saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par strīdīgo lēmumu, kas tika noraidīta ar 2021. gada 22. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).
III. Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
19
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 2. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un, vajadzības gadījumā, lēmumu par sūdzības noraidīšanu.
20
Prasības pamatošanai tā izvirzīja trīs pamatus. Pirmais pamats būtībā attiecās uz Civildienesta noteikumu 4., 8., 29. un 110. panta, kā arī Savienības ierēdņu karjeras nepārtrauktības principa pārkāpumu. Otrais pamats bija balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Visbeidzot, trešais pamats attiecās uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, acīmredzamas kļūdas vērtējumā esamību un rūpības pienākuma neizpildi.
21
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja visus trīs pamatus un līdz ar to prasību kopumā.
22
It īpaši, izskatot pirmo pamatu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka strīdīgais lūgums ir jākvalificē kā pieteikums par pārcelšanu, kas pamatots ar Civildienesta noteikumu 8. panta pirmo daļu, nevis kā kandidatūra iekšējam paziņojumam par vakanci. Tā arī nosprieda, ka šāds pieteikums par pārcelšanu pēc savas būtības nevar tikt uzskatīts par tādu, kura mērķis ir aizpildīt vakanto amatu, kas ir paziņojuma par vakanci priekšmets, līdz ar to, izskatot strīdīgo lūgumu, EUIPO nav jāņem vērā ne Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ne to 4. pantā paredzētie noteikumi.
IV. Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
23
Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu un lēmumu par sūdzības noraidīšanu vai, ja tas netiek darīts, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā; un
–
piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24
EUIPO prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pilnībā noraidīt apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.
V. Par apelācijas sūdzību
25
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus, ar kuriem tā apstrīd katra no pirmajā instancē izvirzītajiem trim pamatiem noraidīšanu.
A. Par apelācijas sūdzības pieņemamību
1.
Lietas dalībnieku argumenti
26
EUIPO uzskata, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo tā ir balstīta galvenokārt uz apgalvoto kļūdaino Vispārējās tiesas veikto strīdīgā lūguma interpretāciju, jo Vispārējā tiesa, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, to kļūdaini kvalificējusi kā pieteikumu par pārcelšanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 8. pantam, nevis kā pieteikumu uz iekšējo paziņojumu par vakanci.
27
Proti, šis arguments neesot pietiekami skaidrs un precīzs, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi, jo būtiskie elementi, uz kuriem ir balstīta apelācijas sūdzība, pietiekami loģiski un saprotami neizrietot no šīs apelācijas sūdzības teksta. Turklāt minētais arguments esot mēģinājums no jauna interpretēt strīdīgo lūgumu veidā, kas acīmredzami ir pretrunā lietas materiālos konstatētajiem faktiem.
28
Attiecībā uz pārējiem apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja esot tikai atkārtojusi Vispārējā tiesā jau izvirzītos pamatus un argumentus, neprecizējot tiesību kļūdu, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā.
29
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama.
2.
Tiesas vērtējums
30
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie sprieduma, kura atcelšana tiek prasīta, punkti, kā arī juridiskie argumenti, kuri konkrēti pamato šo prasību, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, 99. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Šīm prasībām neatbilst un par nepieņemamu ir jāatzīst pamats, kura argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt tiesiskuma pārbaudi, it īpaši tāpēc, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīts pamats, pietiekami loģiski un saprotami neizriet no šīs apelācijas sūdzības teksta, kas šajā ziņā ir formulēts neskaidrā un neviennozīmīgā veidā. Tiesa ir nospriedusi arī, ka tāda apelācijas sūdzība, kurai trūkst saskanīgas struktūras un kurā ietverti vienīgi vispārīgi apgalvojumi un trūkst konkrētu norāžu par apstrīdētā nolēmuma punktiem, kuros, iespējams, pieļauta tiesību kļūda, jānoraida kā acīmredzami nepieņemama (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, 100. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Turklāt no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu faktiskā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, veikt šo faktu novērtējumu. Savukārt, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, Tiesas kompetencē ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un Vispārējās tiesas no tās izdarītos juridiskos secinājumus (spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Vispirms jānorāda, ka šajā lietā strīdīgā lūguma juridiskā kvalifikācija ir jautājums, kas ietilpst faktu juridiskajā kvalifikācijā, un saskaņā ar šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto judikatūru tas var tikt nodots Tiesas pārbaudei apelācijas stadijā. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, apelācijas sūdzības iesniedzēja identificē vairākus pārsūdzētā sprieduma punktus, it īpaši tā 45.–48. un 60.–64. punktu, kuros tā uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas vai sagrozījusi pierādījumus saistībā ar šo juridisko kvalifikāciju, saprotamā veidā izklāstot iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka šis spriedums būtu jāatceļ.
34
Turklāt, ciktāl EUIPO apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atkārto Vispārējā tiesā jau izvirzītos pamatus un argumentus, jāatgādina, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas veikto Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu šādā veidā pamatot savu apelācijas sūdzību ar pamatiem un argumentiem, kas jau izmantoti Vispārējā tiesā, apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu jēgu (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Aeris Invest/Komisija un VNV, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 106. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Šajos apstākļos apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu.
B. Par pirmo pamatu
36
Ar pirmo pamatu, kas ir sadalīts trīs daļās, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi pirmo pamatu, ko tā izvirzīja pirmajā instancē.
1.
Par pirmā pamata pirmo daļu
a)
Lietas dalībnieku argumenti
37
Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas veikto strīdīgā lūguma juridisko kvalifikāciju un pārmet tai tiesību kļūdas, interpretējot Civildienesta noteikumu 4., 8. un 29. pantu.
38
Tā uzskata, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 45.–48. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, uzskatot, ka šis pieteikums ir nevis kandidatūra iekšējam paziņojumam par vakanci, bet gan pieteikums par pārcelšanu, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 8. pantu.
39
Otrkārt, šajā juridiskajā kvalifikācijā esot pieļauta tiesību kļūda, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka Civildienesta noteikumu 8. un 29. pants nav savstarpēji saistīti.
40
Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā Vispārējā tiesa esot pilnībā nošķīrusi starpiestāžu pārcelšanu, kas veikta saskaņā ar minēto 8. pantu, no pārcelšanas, kas veikta pēc starpiestāžu paziņojumu par vakanci publicēšanas saskaņā ar 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
41
Tomēr saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantu visas vakantās amata vietas ir jāpublicē un līdzekļi šāda amata aizpildīšanai ir reglamentēti Civildienesta noteikumu 29. pantā, starp tiem – arī pārcelšana Civildienesta noteikumu 8. panta izpratnē. Tādējādi ar 8. un 29. pantu reglamentētās procedūras nav divas dažādas procedūras.
42
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 48. un 61.–63. punktā Vispārējā tiesa esot interpretējusi Civildienesta noteikumu 8. pantu kā tādu, kas piemērojams vienīgi gadījumā, ja ir iesniegts pieteikums par pārcelšanu bez vakantās amata vietas. Taču šāds pieņēmums nevar pastāvēt, jo tas būtu pretrunā Civildienesta noteikumu 4. pantam, kurā ir prasīts, lai pastāvētu vakanta amata vieta, uz kuru ierēdnis var tikt pārcelts.
43
Tādējādi Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, minētā sprieduma 64. punktā uzskatīdama, ka, izskatot strīdīgo lūgumu, EUIPO nebija jāņem vērā Civildienesta noteikumu 4. pants un 29. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
44
Ceturtkārt, strīdīgais lēmums esot patvaļīgas procedūras rezultāts, proti, ikgadēja pārcelšana, ar kuru EUIPO apiet Civildienesta noteikumu 29. pantu, ņemot vērā tādus kritērijus kā sniegums vai līguma atlikušais termiņš, kuri esot nozīmīgi paaugstināšanai amatā, bet ne pieņemšanai darbā. Turklāt šī procedūra esot pretrunā arī Civildienesta noteikumiem, jo tā esot piemērojama ne tikai norīkotiem ierēdņiem, kuri vēlas tikt pārcelti, bet arī personām, kuras vēlas tikt pieņemtas darbā no rezerves saraksta, lai gan tās nevar tikt pieņemtas darbā, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 8. pantu tāpēc, ka tās nav ierēdņi.
45
EUIPO apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja jauc abus pārsūdzētā sprieduma 60. punktā minētos starpiestāžu pārcelšanas veidus, kas minēti šī sprieduma 40. punktā, un precizē, ka ikgadējā pārcelšana ir paredzēta, lai piešķirtu struktūru Civildienesta noteikumu 8. panta piemērošanai ar nolūku iecelt par EUIPO ierēdņiem citu iestāžu ierēdņus, kuri šajā birojā jau strādā kā pagaidu darbinieki vai līgumdarbinieki.
46
EUIPO uzskata, ka administratīvajā procesā, kā arī prasības pieteikumos pirmajā instancē un apelācijas sūdzībā uz strīdīgo lūgumu apelācijas sūdzības iesniedzēja ir sistemātiski atsaukusies kā uz “pieteikumu par pārcelšanu”. Apelācijas sūdzībā tā esot mēģinājusi apgalvot, ka strīdīgais lūgums patiesībā ir iekšējā paziņojuma par vakanci kandidatūra, bet tas nozīmētu grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu un pirmo reizi Tiesā izvirzīt argumentu, kuru tā nebija izvirzījusi Vispārējā tiesā, un šī iemesla dēļ šis arguments esot nepieņemams.
47
Pat piekrītot, ka strīdīgais lūgums tika iesniegts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja tomēr vēlējās panākt pārcelšanu uz EUIPO.
48
Katrā ziņā Vispārējā tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka EUIPO nebija jāņem vērā ne Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ne to 4. pants, jo iekšējais paziņojums par vakanci tika publicēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lai aizpildītu vakanto amatu, pieņemot darbā ierēdni vai pagaidu darbinieku, kurš jau strādā šajā birojā.
b)
Tiesas vērtējums
1) Par pieņemamību
49
Jāatgādina, ka Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punkta otrajā teikumā noteikts, ka ar apelācijas sūdzību nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tādējādi saskaņā ar iedibināto judikatūru apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kas rasts attiecībā uz pirmajā instancē apspriestajiem pamatiem un argumentiem. Tādējādi lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi viņš Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais (spriedums, 2025. gada 27. februāris, Lukoil/Registre de transparence u.c., C‑223/24 P, EU:C:2025:129, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
50
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 56.–58. punkta izriet, ka ar prasības pirmajā instancē pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvoja, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu EUIPO bija jāanalizē strīdīgais lūgums saistībā ar vakanto amatu, kuru tas plānoja aizpildīt pēc iekšējā paziņojuma par vakanci publicēšanas. Kā izriet no šī sprieduma 43. punkta, apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot šo argumentāciju. No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izvirzījusi tādu argumentu, kas nebija izvirzīts Vispārējā tiesā, un ar to netiek grozīts šajā tiesā izskatītā strīda priekšmets, līdz ar to minētā daļa ir pieņemama.
51
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir pieņemama.
2) Par lietas būtību
52
Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ar argumentāciju, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu 8. pants un 29. panta 1. punkts ir jāpiemēro vienlaikus, apelācijas sūdzības iesniedzēja jaucot, pirmkārt, starpiestāžu pārcelšanu, kas tiek veikta saskaņā ar 8. pantu, un, otrkārt, starpiestāžu pārcelšanu, kas veikta pēc starpiestāžu paziņojuma par vakanci publicēšanas saskaņā ar 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
53
Minētā sprieduma 61. un 62. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka pēc būtības pieteikums par pārcelšanu no vienas iestādes uz citu, kas iesniegts, pamatojoties uz minētā 8. panta pirmo daļu, nav uzskatāms par tādu, kura mērķis ir aizpildīt vakanto amatu, kas ir paziņojuma par vakanci priekšmets, un ka līdz ar to strīdīgais lūgums nevar būt pamatoti saistīts ar vakanto amatu, kas minēts iekšējā paziņojumā par vakanci.
54
Tādējādi minētā sprieduma 63. punktā Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, saskaņā ar kuru EUIPO, ievērojot Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu bija pienākums ņemt vērā strīdīgo lūgumu, izvērtējot pieteikumus, kas iesniegti kā atbilde uz iekšējo paziņojumu par vakanci.
55
Visbeidzot, tā paša sprieduma 64. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka, lai izvērtētu šo pieteikumu, EUIPO nebija jāņem vērā arī Civildienesta noteikumu 4. pants, jo 29. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. pants attiecas uz vakanto amatu paziņošanu citu iestāžu darbiniekiem. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija par to, ka EUIPO nav ievērojis 29. pantā noteikto prioritātes kārtību un 4. pantā paredzētos noteikumus, ir neefektīva.
56
Šajā ziņā jānorāda, ka no Civildienesta noteikumu 8. panta pirmās daļas izriet, ka Savienības iestādes ierēdnis, kas norīkots darbā citā iestādē, pēc sešu mēnešu termiņa beigām var lūgt pārcelšanu uz pēdējo minēto iestādi.
57
Turklāt no Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta izriet, ka pirms vakanto amata vietu aizpildīšanas iestādē iecēlējinstitūcija vispirms pārbauda iespējas aizpildīt amata vietu šajā iestādē, pārceļot ierēdņus citā amatā saskaņā ar 45.a pantu vai paaugstinot viņus amatā, kā arī pārbauda citu iestāžu tās pašas pakāpes ierēdņu pieteikumus par pārcelšanu un/vai, ja nav bijis iespējams aizpildīt vakanto amatu, izmantojot šīs iespējas un pieteikumus, tā pārbauda iespējas izskatīt piemēroto kandidātu sarakstus, kas izveidoti pēc atklāta konkursa.
58
Tiesa ir nospriedusi, ka 29. panta 1. punktā ir uzskaitīti secīgi posmi, kas jāievēro tad, kad ir jāaizpilda vakantā amata vieta iestādē, un iecēlējinstitūcijai prioritārā secībā jāizvērtē šajā tiesību normā uzskaitītās darbā pieņemšanas iespējas. Tādējādi ar minēto tiesību normu prioritāte piešķirta ierēdņiem, kuri jau strādā attiecīgajā iestādē, nevis citu iestāžu ierēdņiem, un pēdējiem minētajiem ir piešķirta prioritāte salīdzinājumā ar personām, kas ir iekļautas konkursa rezultātā izveidotajos piemēroto kandidātu sarakstos (šajā ziņā skat. spriedumu, 1999. gada 18. marts, Carbajo Ferrero/Parlaments, C‑304/97 P, EU:C:1999:152, 29. un 30. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
59
Jānorāda, ka jēdzieni “pārcelšana” Civildienesta noteikumu 8. panta izpratnē un “iecelšana” to 29. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jāuzskata par līdzvērtīgiem.
60
Proti, lai gan šo tiesību normu franču valodas versijā lietoti jēdzieni attiecīgi “transféré/transfert” un “mutation”, daudzās citās valodu versijās tajās ir lietoti identiski vai vismaz ļoti līdzīgi termini. Tas attiecas ne tikai uz minēto tiesību normu angļu valodas versiju, kas ir tiesvedības valoda (attiecīgi “transferred/transfer” un “transfer”), bet arī uz šo pašu normu spāņu (“transferido/transferencia” un “traslado”), vācu (“Übernahme” un “Übernahmeanträge”), itāļu (“trasferito/trasferimento” un “trasferimento”), holandiešu (“over te gaan/overgang” un “overgang”), portugāļu (“transferência” un “transferência”) vai rumāņu (“transferul/transfer” un “transfer”) valodu versijām.
61
Turklāt saistībā ar pārcelšanu uz iestādi, kas minēta Civildienesta noteikumu 7. pantā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja ierēdnis pāriet uz citu vakanto amatu, ir notikusi viņa pārcelšana (šajā ziņā skat. spriedumus, 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 19. punkts, kā arī 1981. gada 21. maijs, Kindermann/Komisija_60/80, EU:C:1981:115, 12. punkts).
62
No tā izriet – ja iecēlējinstitūcija saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktu ir konstatējusi, ka, lai tai būtu iespēja iecelt amatā visspējīgāko, visefektīvāko un visgodīgāko personu, darbā pieņemšanas procedūra ir jāpaplašina vismaz līdz Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem pieteikumiem, tai jāpublicē paziņojums par vakanci, pēc tam iecēlējinstitūcijai saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu ir jāņem vērā atbilstoši Civildienesta noteikumu 8. pantam iesniegtie pieteikumi par pārcelšanu no vienas iestādes uz otru.
63
Protams, Civildienesta noteikumu 8. pants attiecas uz individuāli aplūkota ierēdņa situāciju, atzīstot viņam tiesības lūgt veikt pārcelšanu uz iestādi, kurā viņš ir norīkots darbā vismaz uz sešiem mēnešiem. Tomēr tas nenozīmē, ka tad, ja iecēlējinstitūcija, lai iegūtu iespēju iecelt amatā visspējīgāko, visefektīvāko un visgodīgāko personu, ir uzskatījusi par nepieciešamu paplašināt darbā pieņemšanas procedūru, pārsniedzot Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās iespējas, šī iestāde var neņemt vērā pieteikumu par starpiestāžu pārcelšanu, kas iesniegts saskaņā ar 8. pantu.
64
Proti, kā izriet no Civildienesta noteikumu 4. panta pirmās daļas formulējuma, jebkura iecelšana amatā var notikt tikai ar mērķi aizpildīt vakantu amatu. Līdz ar to, kā apgalvo prasītāja, starpiestāžu pārcelšanas gadījumā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 8. pantu ierēdni var pārcelt tikai uz vakantu amatu iestādē, uz kuru viņš ir norīkots, tostarp amatu, ko viņš norīkojuma laikā ieņem uz laiku. Turklāt saskaņā ar Civildienesta noteikumu 1.a panta 1. punktu vakantajam amatam, uz kuru šis ierēdnis tiek pārcelts, ir jābūt pastāvīgam amatam. Lai aizpildītu šādu vakanto amatu, iecēlējinstitūcijai ir jāņem vērā Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzētā prioritātes kārtība (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumus, 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 19. punkts, kā arī 1981. gada 21. maijs, Kindermann/Komisija_60/80, EU:C:1981:115, 12. punkts).
65
Ir taisnība, kā arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50. punktā pamatoti atgādināja, ka Civildienesta noteikumi nepiešķir nekādas tiesības uz starpiestāžu pārcelšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 8. pantu.
66
Tomēr no šī panta izriet, ka vienas iestādes ierēdņiem, kuri vismaz uz sešiem mēnešiem norīkoti darbā citā iestādē, ir tiesības lūgt pārcelšanu uz šo iestādi. Lai nodrošinātu šo tiesību efektivitāti, jebkurai iestādei, kas saņem šādu lūgumu paplašinātas darbā pieņemšanas procedūras ietvaros, pārsniedzot Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās iespējas, ir pienākums to ņemt vērā un pārbaudīt, aizpildot attiecīgo vakanto amatu.
67
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 61. punktā apstiprinot, ka pēc būtības pieteikumu par pārcelšanu no vienas iestādes uz otru, kas iesniegts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 8. panta pirmo daļu, nevar uzskatīt par tādu, kura mērķis ir aizpildīt vakanto amatu, kas ir paziņojuma par vakanci priekšmets.
68
Līdz ar to minētā sprieduma 62.–64. punkts, kas ir balstīts uz šo kļūdaino premisu, arī ir prettiesisks.
69
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 55. punktā, šī sprieduma 67. punktā minētā tiesību kļūda ietekmēja arī strīdīgā lūguma juridisko kvalifikāciju. Proti, pārsūdzētā sprieduma 40.–48. punktā Vispārējā tiesa būtībā izslēdza iespēju, ka strīdīgais lūgums varētu tikt ņemts vērā un izvērtēts kā kandidatūra iekšējam paziņojumam par vakanci, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktu, jo šis lūgums bija pamatots ar 8. pantu un ka, pēc tās domām, abas šīs tiesību normas nevarēja tikt piemērotas vienlaikus.
70
Tā kā pēdējā Vispārējās tiesas novērtējumā ir pieļauta tiesību kļūda, ir jākonstatē, ka arī strīdīgā lūguma juridiskajā kvalifikācijā ir pieļauta šāda kļūda, un nav jāpārbauda, vai, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus saistībā ar šo kvalifikāciju.
71
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
2.
Par pirmā pamata trešo daļu
a)
Lietas dalībnieku argumenti
72
Ar pirmā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pirmajā instancē viņa norādījusi, ka ikgadējai pārcelšanai nav juridiska pamata, ka ar to ir pārkāpti Civildienesta noteikumu 4. un 29. panta noteikumi un ka nav saiknes starp šo ikgadējo pārcelšanu un Civildienesta noteikumu 8. pantu. Tomēr Vispārējā tiesa, pārkāpjot tiesības uz aizstāvību, uz šiem argumentiem esot atbildējusi tikai daļēji.
73
Proti, pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem par ikgadējo pārcelšanu nav nozīmes, jo tie attiecas uz tās 2020. gada 31. marta pieteikumu par pārcelšanu, kas minēts šī sprieduma 11. punktā, lai gan prasības pirmajā instancē priekšmets bija cits pārcelšanas pieteikums, kas iesniegts pēc noteiktā termiņa atbildei uz uzaicinājumu izteikt ieinteresētību saistībā ar ikgadējo pārcelšanu.
74
Šis apgalvojums, pirmkārt, esot pretrunā pārsūdzētā sprieduma 47. punktam un, otrkārt, esot balstīts uz pierādījumu sagrozīšanu, jo no lietas materiāliem izrietot, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts ikgadējās pārcelšanas ietvaros un ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 51. punktā esot apstiprinājusi, ka “no [strīdīgā] lēmuma izriet, ka EUIPO ir analizējis strīdīgo lūgumu, ņemot vērā kritērijus pārcelšanas jomā”.
75
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tai ir tiesības apstrīdēt ikgadējās pārcelšanas izpildes procedūru, ciktāl tā viņai tika piemērota.
76
Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību EUIPO iebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi atkārto argumentus, kurus tā jau ir izvirzījusi Vispārējā tiesā, līdz ar to tie esot nepieņemami. Turklāt, tā kā strīdīgais lūgums tika iesniegts ar atsauci uz iekšējo paziņojumu par vakanci, nevienam argumentam, ar kuru tiek apstrīdēta ikgadējā pārcelšana, neesot nozīmes.
b)
Tiesas vērtējums
1) Par pieņemamību
77
Attiecībā uz pirmā pamata trešās daļas pieņemamību jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ne tikai atkārto pirmajā instancē jau izvirzītos pamatus un argumentus, bet arī pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izvērtējusi argumentus, kurus tā ir izvirzījusi Vispārējā tiesā, lai apstrīdētu ikgadējās pārcelšanas tiesiskumu, kā arī ir pieļāvusi pretrunas pārsūdzētā sprieduma pamatojumā.
78
Tiesību jautājumi, kurus var izvirzīt apelācijas tiesvedībā, ir jautājums gan par to, vai Vispārējā tiesa ir mainījusi dažādu apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto prasījumu un pamatu priekšmetu vai būtību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2018. gada 7. jūnijs, Ori Martin/Tiesa, C‑463/17 P, EU:C:2018:411, 18. punkts un tajā minētā judikatūra), gan par to, vai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑587/21 P, EU:C:2024:1017, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
No tā izriet, ka atbilstoši šī sprieduma 34. punktā minētajai judikatūrai pirmā pamata trešā daļa ir pieņemama.
2) Par lietas būtību
80
Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka nevienam argumentam, kas saistīti ar ikgadējo pārcelšanu, nav nozīmes, pārbaudot strīdīgā lēmuma tiesiskumu, jo strīdīgais lūgums tika iesniegts pēc termiņa, kas noteikts atbildei uz uzaicinājumu izteikt ieinteresētību saistībā ar šo pārcelšanas gadu.
81
Jānorāda, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka šis konstatējums it īpaši ir pretrunā minētā sprieduma 51. punktā ietvertajam konstatējumam, proti, ka “no [strīdīgā] lēmuma izriet, ka EUIPO ir analizējis strīdīgo lūgumu, ņemot vērā kritērijus pārcelšanas jomā”, un ka “strīdīgajā lūgumā ir vairākas atsauces uz [šiem] kritērijiem”, ņemot vērā, ka minētie kritēriji, kā izriet no šī sprieduma 10. punkta, ir izstrādāti ikgadējās pārcelšanas kontekstā.
82
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma pamatojums šajā ziņā ir pretrunīgs.
83
Proti, pārsūdzētā sprieduma 69. punkts, saskaņā ar kuru “nevienam argumentam, kas saistīts ar ikgadējās pārcelšanas īstenošanu, nav nozīmes, pārbaudot [strīdīgā] lēmuma tiesiskumu”, ir pretrunā minētā sprieduma 51. punktam, saskaņā ar kuru “no [strīdīgā] lēmuma izriet, ka EUIPO ir analizējis strīdīgo lūgumu, ņemot vērā kritērijus pārcelšanas jomā”.
84
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata trešā daļa ir jāapmierina.
C. Par otrā pamata pirmo daļu
1.
Lietas dalībnieku argumenti
85
Ar otro pamatu, kas ir sadalīts trīs daļās, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi viņas pirmajā instancē izvirzīto otro pamatu.
86
Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi viņas argumentus par nevienlīdzīgu attieksmi pret ārējiem kandidātiem un ierēdņiem, kuri vēlas tikt pārcelti, pamatojoties uz to, ka šie argumenti ir balstīti uz Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzētās prioritātes kārtības neievērošanu.
87
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka, ņemot vērā strīdīgā lūguma kvalificēšanu par “pieteikumu par pārcelšanu, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 8. panta pirmo daļu”, nevienam argumentam, kas saistīts ar 29. panta 1. punkta pārkāpumu, nav nozīmes.
88
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 79. punktā ietverto apgalvojumu, saskaņā ar kuru viņa kā ierēdnis, kas lūdz to pārcelt uz EUIPO, nevar pielīdzināt savu situāciju tāda kandidāta situācijai, kurš pieņemts darbā uz laiku, jo uz katru no šīm situācijām attiecas divas atšķirīgas sistēmas, proti, uz vienu – Civildienesta noteikumi un uz otru –Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šis apgalvojums neatbilst iekšējam paziņojumam par vakanci, kurā var piedalīties gan ierēdņi, gan pagaidu darbinieki.
89
EUIPO apgalvo, ka ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja mēģina no jauna interpretēt strīdīgo lūgumu kā iekšējā paziņojuma par vakanci kandidatūru, un tas esot prettiesisks mēģinājums atkārtoti izvērtēt lietas materiālos esošos faktus un pierādījumus, līdz ar to šis pamats esot jāatzīst par nepieņemamu.
90
Katrā ziņā attiecībā uz minētā pamata pirmo daļu EUIPO apgalvo, ka iekšējo paziņojumu par vakanci nevarēja piemērot uz šo iestādi norīkotajiem ierēdņiem, proti, situācijai, kādā atradās apelācijas sūdzības iesniedzēja.
2.
Tiesas vērtējums
a)
Par pieņemamību
91
Ciktāl EUIPO uzskata, ka ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja mēģina no jauna interpretēt strīdīgo lūgumu kā kandidatūru uz iekšējo paziņojumu par vakanci, kas esot prettiesisks mēģinājums pārskatīt lietas materiālos esošos faktus un pierādījumus, jākonstatē, ka pirmā pamata vērtējumā izklāstīto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja ir tiesīga apstrīdēt šī lūguma juridisko kvalifikāciju.
92
Līdz ar to otrais pamats, tostarp tā pirmā daļa, ir pieņemams.
b)
Par lietas būtību
93
Otrā pamata pirmā daļa attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzētās prioritātes kārtības neievērošana esot izraisījusi nevienlīdzīgu attieksmi pret ārējiem kandidātiem un ierēdņiem, kuri vēlas tikt pārcelti.
94
Pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka nevienam argumentam, kas attiecas uz iespējamo šīs tiesību normas pārkāpumu, nav nozīmes, jo tajā celtās prasības mērķis ir atcelt lēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums par pārcelšanu, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 8. panta 1. punktu, proti, strīdīgo lēmumu, nevis atcelt lēmumu, ar kuru ir noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas kandidatūra, kas iesniegta, atbildot uz iekšējo paziņojumu par vakanci.
95
Pirmā pamata pirmās daļas vērtējumā izklāstīto iemeslu dēļ jākonstatē, ka šajā secinājumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo prioritātes secībai var būt nozīme, EUIPO izskatot strīdīgo lūgumu.
96
Šo pašu iemeslu dēļ pārsūdzētā sprieduma 79. punktā arī esot pieļauta tiesību kļūda. Proti, šajā punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu nav pamatots, jo uz apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju un tā kandidāta situāciju, kurš tika pieņemts darbā uz laiku pēc ārējā paziņojuma par vakanci publicēšanas, attiecas divas atšķirīgas sistēmas, proti, attiecīgi Civildienesta noteikumi un Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība, tādējādi šīs situācijas nav salīdzināmas.
97
Tiklīdz iecēlējinstitūcija ir uzskatījusi par nepieciešamu paplašināt darbā pieņemšanas procedūru, pārsniedzot Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās iespējas, gan ierēdņiem apelācijas sūdzības iesniedzējas situācijā, gan kandidātiem, kas pieņemti darbā kā pagaidu darbinieki pastāvīgā darbā, ir piemērojami Civildienesta noteikumu III sadaļas 1. nodaļas noteikumi, kurā tostarp ietverts 29. panta 1. punkts.
98
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, otrā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
99
Līdz ar to, tā kā pirmā pamata pirmā un trešā daļa, kā arī otrā pamata pirmā daļa ir apmierinātas, arī apelācijas sūdzība ir jāapmierina un līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, nelemjot ne par pārējām šo pamatu daļām, ne par trešo pamatu.
VI. Par prasību Vispārējā tiesa
100
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
101
Tā tas ir izskatāmajā lietā.
102
Kā minēts šī sprieduma 20. punktā, prasības pamatojumam prasītāja norādīja trīs pamatus, kuri būtībā bija par, pirmais – Civildienesta noteikumu 4., 8., 29. un 110. panta pārkāpumu, kā arī Savienības ierēdņu karjeras turpinātības principa pārkāpumu, otrais – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un trešais – pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu, acīmredzamas kļūdas vērtējumā esamību un rūpības pienākuma neizpildi.
103
Ar pirmo pamatu prasītāja tostarp apgalvo, ka EUIPO ir pārkāpis Civildienesta noteikumu 29. pantu, neņemot vērā strīdīgo lūgumu iekšējā paziņojuma par vakanci kontekstā. Prasītāja piebilst, ka šajā paziņojumā par vakanci nav norādīts, ka tas ir balstīts uz 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un, vispārīgāk, tajā nav minēts juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts.
104
EUIPO atbild, ka tas nevarēja ņemt vērā strīdīgo lūgumu saistībā ar iekšējo paziņojumu par vakanci, jo tas attiecās uz EUIPO personāla “iekšējo mobilitāti” un tātad bija adresēts vienīgi EUIPO ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, nevis citu iestāžu ierēdņiem, piemēram, prasītājai, kas ir Komisijas ierēdne.
105
No strīdīgā lēmuma un lēmuma par sūdzību izriet, ka EUIPO noraidīja apstrīdēto lūgumu galvenokārt tāpēc, ka šis lūgums nevarēja tikt ņemts vērā iekšējā paziņojumā par vakanci, jo tas esot ticis publicēts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un esot bijis adresēts tikai EUIPO ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, nevis citu iestāžu ierēdņiem, kā prasītājai. EUIPO uzskata, ka strīdīgais lūgums varēja tikt ņemts vērā tikai saistībā ar starpiestāžu paziņojumu par pārcelšanu, kas publicēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Turklāt EUIPO norādīja, ka tas ir izvērtējis prasītājas pieteikumu par pārcelšanu ikgadējās pārcelšanas ietvaros un ņemot vērā pārcelšanas kritērijus, un uzskatīja, ka prasītājas pārcelšana uz EUIPO nav dienesta interesēs, it īpaši ņemot vērā ierobežoto pieejamo amata vietu skaitu. Attiecībā uz ārējo paziņojumu par vakanci EUIPO norādīja, ka tam nav nozīmes apstrīdētā lūguma vērtējumā, jo tā mērķis ir pieņemt darbā pagaidu darbiniekus un prasītāja jau ieņēma pagaidu darbinieka amatu EUIPO.
106
Jākonstatē, kā to norāda prasītāja, ka iekšējā paziņojumā par vakanci, kura kopiju viņa ir pievienojusi savam prasības pieteikumam pirmajā instancē, nav precizēts, saskaņā ar kuru no Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta punktiem tas ir ticis publicēts. Turklāt no šajā atzinumā ietvertās norādes, saskaņā ar kuru uz to var pieteikties gan ierēdņi, gan pagaidu darbinieki, izriet, ka iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka, lai iegūtu iespēju iecelt amatā visspējīgāko, visefektīvāko un visgodīgāko personu, darbā pieņemšanas procedūra ir jāpaplašina, paplašinot Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās iespējas.
107
No šī sprieduma 69. punkta izriet, ka šādā kontekstā iecēlējinstitūcijai strīdīgais lūgums bija jāņem vērā un jāizskata kā kandidatūra iekšējais paziņojums par vakanci saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktu.
108
Proti, kā norādīts šī sprieduma 66. punktā, iestādei, kas saņem šādu pārcelšanas pieteikumu saskaņā ar Civildienesta 8. pantu paplašinātas darbā pieņemšanas procedūras kontekstā, pārsniedzot šī paša 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās iespējas, ir pienākums to ņemt vērā un izskatīt, lai aizpildītu attiecīgo vakanto amatu. Līdz ar to iecēlējinstitūcija nevarēja noraidīt strīdīgo lūgumu, pamatojoties uz to, ka sākotnēji prasītāja bija Komisijas ierēdne.
109
Apstāklis, ka iecēlējinstitūcija šo lūgumu izskatīja atsevišķā procedūrā, proti, veicot ikgadējo pārcelšanu, nevar likt izdarīt citādu secinājumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viens no iecēlējinstitūcijas izvirzītajiem iemesliem, lai pamatotu savu atteikumu lūgt prasītājas pārcelšanu šajā gadā, bija ierobežots pieejamo amata vietu skaits.
110
Līdz ar to pirmais prasības pamats ir jāapmierina, izvērtēt pārējos prasības pamatus nav vajadzīgs un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
111
Attiecībā uz prasītājas prasījumu “vajadzības gadījumā” atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu ir jānorāda, ka, tā kā šis lēmums tikai apstiprina apstrīdēto lēmumu, konkrēti par šo prasījumu daļu nav jālemj (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 21. februāris, LL/Parlaments, C‑326/16 P, EU:C:2018:83, 36.–39. punkts un tajā minētā judikatūra).
VII. Par tiesāšanās izdevumiem
112
Reglamenta 184. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
113
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
114
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir prasījusi piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību un tiesvedību pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 29. marta spriedumu ZR/EUIPO (T‑400/21, EU:T:2023:169).
2)
Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) 2020. gada 8. septembra lēmumu noraidīt ZR 2020. gada 12. maija pieteikumu, ar kuru tā lūdza atbilstoši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 8. un 29. pantam pārcelt viņu darbā uz EUIPO.
3)
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina ZR tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību un tiesvedību pirmajā instancē.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.