61996CC0401_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Genom förevarande överklagande har det enligt fransk rätt bildade bolaget Somaco SARL (nedan kallat Somaco) yrkat att domstolen skall uppphäva förstainstansrättens dom av den 18 september 1996(1), i den del förstainstansrätten ogillade sökandens yrkanden avseende ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut av den 13 oktober 1994 (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) och avvisade dennes skadeståndsyrkanden. Somaco har även yrkat att domstolen i enlighet med artikel 54 i domstolens EG-stadgar slutligt skall avgöra målet genom att delvis upphäva det ifrågasatta beslutet och förplikta kommissionen att erlägga skadestånd.
De relevanta omständigheterna
2 Den tvist som domstolen skall avgöra utgör epilogen till en komplicerad tvist mellan kommissionen, å den ena sidan, och ett antal företag som bedriver import till och handel i Frankrike av japanska bilar som har satts i fri omsättning i andra medlemsstater, å den andra sidan.
Tvistens relevanta delar kan sammanfattas på följande sätt.
3 Mellan år 1985 och år 1988 ingav fyra parallellimportörer av japanska bilar till Frankrike (Asia Motor, Cesbron, Monin Automobiles och Europe Auto Service) ett klagomål till kommissionen avseende en överträdelse av artiklarna 30 och 85 i fördraget som de ansåg att fem officiella importörer av bilar av samma ursprung (Sidat Toyota France, Mazda France Motors, Honda France, Mitsubishi Sonauto och Richard Nissan SA) hade gjort sig skyldiga till genom otillåten samverkan. Enligt klagandena hade de nyssnämnda officiella importörerna gentemot de franska myndigheterna åtagit sig att på marknaden i det franska moderlandet inte sälja ett större antal bilar än tre procent av det antal motorfordon som under föregående kalenderår hade registrerats inom hela det franska territoriet. I samband med åtagandet skulle ett avtal ha ingåtts om att fördela denna andel enligt i förväg fastställda regler.
Eftersom kommissionen inte vidtog någon åtgärd till följd av anmälan, väckte klagandena passivitets- och skadeståndstalan vid förstainstansrätten. Genom dom av den 18 september 1992(2) fastslog förstainstansrätten att det saknades anledning att pröva yrkandena i ansökan i den mån de avsåg kommissionens passivitet(3) och avvisade sökandenas skadeståndsyrkanden.
4 Under tiden, närmare bestämt den 5 juni 1990, inkom även Somaco, en parallellimportör av japanska bilar till Martinique, med ett likartat klagomål till kommissionen, vilket emellertid riktade sig mot en påstådd överenskommelse mellan bolagen CCIE, SIGAM, SAVA, SIDA och Auto GM, samtliga återförsäljare och importörer av fordon av märkena Toyota, Nissan, Mazda, Honda respektive Mitsubishi till Martinique.
5 Genom beslut av den 5 december 1991 avslog kommissionen såväl de klagomål som hade inlämnats mellan år 1985 och år 1988 avseende det franska moderlandet, som det klagomål som hade ingivits den 5 juni 1990 av Somaco avseende Martinique.
Det fanns två skäl för beslutet. För det första ansåg kommissionen att de importörer vars samverkan hade anmälts i själva verket hade ålagts ett visst handlande genom de franska myndigheternas politik i fråga om import av japanska motorfordon. För det andra uteslöt kommissionen att klagandena skulle ha något intresse av att få den påstådda överträdelsen beivrad, eftersom en eventuell tillämpning av artikel 85 inte skulle kunna avhjälpa det förhållande som sökandena ansåg sig missgynnas av.
6 Till följd av överklagandet ogiltigförklarade förstainstansrätten beslutet av den 5 december 1991. Beslutet om avslag på klagomålen, som motiverades med att de näringsidkare som anklagades för att hindra konkurrensen inte hade haft någon autonomi eller något handlingsutrymme, grundade sig enligt förstainstansrätten på en uppenbart oriktig bedömning av de faktiska och rättsliga omständigheterna, vilken hade fått kommissionen att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, närmare bestämt genom att denna inte hade beaktat visst detaljerat och styrkt bevismaterial som klagandena hade underställt institutionen.(4)
Det vid förstainstansrätten ifrågasatta beslutet
7 Till följd av sagda dom återupptog kommissionen undersökningen. Då denna slutförts, underrättade institutionen genom skrivelse av den 13 oktober 1994 de fem klagandebolagen om ett nytt beslut om avslag på deras klagomål. Närmare bestämt bekräftade kommissionen att de franska myndigheterna redan år 1977 hade infört en statlig reglering avseende fordon från tredje land. Inom ramen för denna erkände det franska industriministeriet officiellt fem importörer med ensamrätt för lika många japanska biltillverkare.(5) Var och en av dessa informerades årligen av ministeriet om det högsta totala antalet fordon av det företrädda märket som fick importeras. Det totala antalet fordon som tilläts var begränsat till tre procent av marknaden för det franska moderlandet och till 15 procent för departementet Martinique. De officiella importörerna meddelade årligen återförsäljarna på Martinique det antal som fick säljas och sände de handlingar som var nödvändiga för registrering av de berörda fordonen.
Enligt beslutet hade de berörda importörerna, och särskilt de på Martinique, inte något handlingsutrymme avseende genomförandet av den importreglering som de franska myndigheterna hade föreskrivit. Regleringen var av uteslutande statlig karaktär, även i fråga om sin tillämpning. Följaktligen skulle inte importörerna kunna göra sig skyldiga till en överträdelse av artikel 85. Den slutliga bedömningen kunde enligt kommissionen inte rubbas ens av en undersökning av handlingarna från Martinique, närmare bestämt av ett mötesprotokoll och av ett bifogat avtalsprotokoll från ett sammanträde som hölls den 19 oktober 1987 på kallelse av Martiniques departementsstyrelse. Sedda i sitt rätta sammanhang kan handlingarna inte leda till att importsystemet för japanska bilar av andra märken än de berörda bedöms på något annat sätt än att detta uteslutande bestäms av myndigheterna, medan importörerna helt saknar autonomi.
Den överklagade domen
8 De fem klagande importörerna väckte talan mot beslutet av den 13 oktober 1994 och yrkade dels att förstainstansrätten skulle ogiltigförklara beslutet, dels att de skulle ersättas för den påstått åsamkade skadan.
9 I överensstämmelse med föremålet för talan, bedömdes först systemet för import till det franska moderlandet, därefter systemet för import till Martinique.
Vad beträffar det franska moderlandet, fastslog förstainstansrätten att det inte fanns någon rättslig regel i fransk rätt som ålade importörerna att vidta de handlingar som påtalats i klagomålen, tvärtom påpekade den att det av franska myndigheter införda systemet för kontroll av import av japanska fordon tillkom efter ett helt och hållet muntligt förfarande.(6) Enligt domen i första instans kunde kommissionen under sådana omständigheter rättsenligt avslå klagomålen på grund av de berörda bolagens bristande autonomi endast om "det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga indicier framgår att bolagen ensidigt har ålagts att agera på detta sätt av de nationella myndigheterna genom påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot, såsom exempelvis hot om statliga åtgärder som kan orsaka dem stora förluster".(7) Förstainstansrätten ansåg emellertid att kommissionen inte hade anfört några nya uppgifter utöver dem som låg till grund för det redan ogiltigförklarade beslutet av den 5 december 1991, vilka skulle kunna stödja slutsatsen att de officiella importörerna faktiskt inte hade något handlingsutrymme. De enda nya uppgifterna rörde nämligen situationen på Martinique och inte det franska moderlandet.
Följaktligen drog förstainstansrätten slutsatsen att kommissionen hade gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna, eftersom "[n]är det saknas uppgifter som visar att det har förekommit påtryckningar som inte är möjliga att stå emot ... måste ett handlande av importörerna som överensstämmer med den franska förvaltningens önskemål - med beaktande av samtliga relevanta risker och fördelar - anses utgöra en del av ett affärsmässigt val".(8) Beslutet ogiltigförklarades därför i den del det innebar avslag på klagomålen från år 1985 och år 1988 avseende importörernas handlande inom det franska moderlandet.
10 Däremot ansåg förstainstansrätten i fråga om Martinique att handlingarna som tagits fram genom kommissionens nya undersökning kunde bevisa att de av Somaco anmälda återförsäljarna saknade autonomi och att Somaco inte kunnat visa motsatsen. Närmare bestämt ansåg förstainstansrätten att det av mötesprotokollet från mötet den 19 oktober 1987 mellan näringsidkarna och myndigheterna på Martinique och det därtill bifogade avtalsprotokollet, sedda mot bakgrund av de uppgifter som framgick av kommissionens handlingar, visade att återförsäljarna hade ansett det nödvändigt att kodifiera den icke-skriftliga importpolitik som myndigheterna ensidigt ålagt dessa. Syftet var att i framtiden undvika problem i dess konkreta tillämpning, såsom att en återförsäljare skulle överskrida sin kvot.(9)
11 Förstainstansrätten ogillade följaktligen yrkandet om ogiltigförklaring av kommissionens beslut om avslag på Somacos klagomål. Skadeståndsyrkandet avvisades, eftersom sökandena inte hade "[gjort] det möjligt att med erforderlig klarhet och precision identifiera de ansvarsgrundande handlingar som tillskrivs kommissionen eller arten av den skada som sökandena påstår sig ha lidit".(10)
Somacos överklagande
12 Av sökandena i första instans är Somaco den enda som har överklagat förstainstansrättens dom. Den har gjort gällande att domen är rättsstridig såväl i fråga om att yrkandet om ogiltigförklaring ogillades som i fråga om att skadeståndsyrkandet avvisades.
Invändning om rättegångshinder
13 Med avseende på yrkandet om ogiltigförklaring har kommissionen inkommit med en invändning om rättegångshinder, med motiveringen att det inte har angivits exakt vilka delar av domen man anser vara rättsstridiga eller vilka grunder och rättsliga argument som kritiken stödjer sig på. Närmare bestämt anser kommissionen att de grunder som Somaco har gjort gällande utgörs av allmänt hållen kritik som har sammanförts under den likaledes allmänt hållna rubriken "Otillräckliga och motsägelsefulla skäl - felaktig rättstillämpning", varför de inte uppfyller kraven i artikel 51 i domstolens EG-stadgar och i artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler. Kommissionen har dessutom hävdat att talan även omfattar upprepningar av de anmärkningar mot kommissionens beslut som var föremål för talan i första instans.
14 Den kontroll som domstolen skall göra av förstainstansrättens avgörande kan enligt fördragets system, närmare bestämt enligt artikel 168a, inte leda till att en tvist prövas på nytt. Tvärtom skall domstolen bedöma specifika anmärkningar som den klagande parten anför mot vissa aspekter av avgörandet i första instans. Dessutom skall dessa anmärkningar endast avse förstainstansrättens rättsliga bedömning och inte dess bedömning av faktiska omständigheter.
Det i dessa korta ordalag beskrivna systemet uttrycks i regeln i artikel 168a i fördraget, vilken återges i artikel 51 i domstolens EG-stadgar och i artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler, enligt vilken ett överklagande endast får avse rättsfrågan (artikel 168a i fördraget och artikel 41 i stadgan), vilka skall anges i överklagandeskriften (artikel 112.1 c i rättegångsreglerna).
15 Domstolen har tolkat nyssnämnda regler tillräckligt strikt för att undvika att sökande genom ett överklagande skulle kunna få till stånd en andra prövning av de anmärkningar som redan har lagts fram vid förstainstansrätten.
I samtliga de avgöranden i vilka domstolen har understrukit att överklagandet måste innehålla precisa uppgifter om vilka delar som klandras i den dom som begärs upphävd och om de rättsliga argument som åberopas till stöd därför(11) har den emellertid avvisat överklagandet endast då detta begränsat sig till att upprepa eller endast återge de grunder och argument som redan förts fram vid förstainstansrätten.
16 Det förhåller sig däremot annorlunda i de fall då sökanden har kritiserat vissa aspekter av domen i första instans, även om överklagandet inte är ett mönster av klarhet. I ett sådant fall, som jag anser vara för handen i detta mål, får domstolen ange grunderna för överklagandet och argumenten till stöd för detta, även om de inte anges uttryckligen av den klagande parten.(12)
Med undantag för den allmänt hållna och irrelevanta hänvisningen till vad som redan anförts under förhandlingen vid förstainstansrätten, är det möjligt att i Somacos överklagande med tillräcklig tydlighet urskilja två separata grunder för överklagandet. Med den ena görs gällande att domskälen är motsägelsefulla, i och med att förstainstansrätten inte ansåg att det förelåg påtryckningar som de officiella importörerna i det franska moderlandet inte har kunnat stå emot, samtidigt som den ansåg att beslutets motivering var korrekt i den del som redogjorde för påtryckningarna på återförsäljarna på Martinique, vilka var beroende av samma importörer. Den andra grunden avser att förstainstansrätten skulle ha missuppfattat bevisningen då den fastslog att det förekom påtryckningar på återförsäljarna på Martinique som dessa inte kunde stå emot.
Ett klart och korrekt angivande av grunderna för överklagandet syftar även till att göra ett kontradiktoriskt förfarande möjligt. Det måste i förevarande fall emellertid konstateras att detta mål har uppnåtts, eftersom kommissionens försvar just går ut på att bevisa att det inte föreligger någon motsägelse i förstainstansrättens domskäl och att bevisningen inte har missuppfattats.(13)
17 Kommissionen har även gjort gällande att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på grund av att det rör en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna, vilka inte kan ifrågasättas vid domstolen.
Det är i det avseendet tillräckligt att påpeka att motsägelsefulla eller otillräckliga domskäl utgör felaktig rättstillämpning, genom att de innebär ett åsidosättande av förstainstansrättens skyldighet att motivera sina domar i enlighet med den allmänna princip som artikel 190 i fördraget utgör tillämpningen av. Följaktligen kan de åberopas i ett överklagande till domstolen.(14)
18 Vad beträffar grunden avseende missuppfattning av bevisningen utgör den det enda undantaget från regeln om att förstainstansrättens bevisvärdering inte kan ifrågasättas. Det är nämligen känt att enligt numera fast rättspraxis vid domstolen utgör förstainstansrättens bedömning av värdet av bevismaterial som företetts inte en rättsfråga som kan vara föremål för domstolens prövning. Emellertid har domstolen förbehållit sig två former av granskning av bevisvärdering. För det första är domstolen behörig att göra en typiskt processrättslig kontroll av att bevisningen vid förstainstansrätten har förebringats på rätt sätt och att allmänna rättsgrundsatser och processuella regler avseende bevisbördan och framläggande av bevisning har följts.(15) För det andra har domstolen, i materiellt hänseende, förbehållit sig rätten att bedöma "om bevisningen har missuppfattats".(16) Sagda typ av fel utgör således, tillsammans med det fel som utgörs av "materiellt felaktiga påståenden om de faktiska omständigheterna" som "framgår av de handlingar som har underställts den"(17), en begränsning av förstainstansrättens exklusiva rätt att kontrollera omständigheterna i målet.
Av vad ovan anförts följer att även grunden som avser missuppfattning av bevisning kan tas upp till prövning, eftersom den utgör en rättslig grund.
Prövning i sak av överklagandet
19 Som påpekats ovan avser överklagandet såväl den del av förstainstansrättens avgörande i vilken yrkandet om ogiltigförklaring ogillades, som den del i vilken yrkandet om skadestånd för den påstått åsamkade skadan avvisades. Jag skall först pröva de anmärkningar som avser ogillandet av yrkandet om ogiltigförklaring.
Ogillandet av yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet
20 Somaco har som första grund för överklagandet gjort gällande att förstainstansrätten gjort motsägelsefulla påståenden. Närmare bestämt hävdar sökanden att förstainstansrätten inte kunde fastslå att det förelåg en överenskommelse, som omfattas av artikel 85 i fördraget, mellan de officiella importörerna av fordon till det franska moderlandet, samtidigt som den fastslog att det förekom statliga påtryckningar på återförsäljarna på Martinique, som är beroende av sagda importörer, och som en konsekvens därav utesluta att det förelåg någon autonom överenskommelse mellan dessa.
21 För att pröva om det finns fog för denna grund för överklagandet är det nödvändigt att gå igenom förstainstansrättens argumentation. Domstolen i första instans, som hade att bedöma ett kommissionsbeslut om avslag på sökandenas klagomål, motiverat av att de kritiserade bolagens handlande i allt väsentligt hade ålagts dem genom de franska myndigheternas politik, kontrollerade för det första - med avseende på det franska moderlandet - om det förekom rättsliga bestämmelser i vilka föreskrevs att importörer av japanska bilar skulle uppträda på det sätt som beskrivits i klagomålen.
Det följer av rättspraxis att artiklarna 85 och 86 avser enbart sådant konkurrensbegränsande beteende som bolagen har vidtagit till följd av egna företagsekonomiska beslut, medan de inte är tillämpliga om bolagen åläggs att agera på ett konkurrensbegränsande sätt i nationell lagstiftning eller om denna lagstiftning ger upphov till ett rättsligt ramverk som omöjliggör ett konkurrensmässigt agerande från bolagens sida.(18) Förstainstansrätten uteslöt emellertid att det förekom sådan nationell lagstiftning, och erinrade om de franska myndigheternas påstående, som inte motsades av andra uppgifter, att "det av Frankrike införda systemet för kontroll av import av japanska fordon tillkom efter ett helt och hållet muntligt förfarande".(19)
22 Förstainstansrätten ansåg således att kommissionens beslut att avslå klagomålen avseende åsidosättande av artikel 85 endast kunde motiveras av att "påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot" hade bevisats.(20) Av prövningen av de faktorer som kommissionen grundade sitt handlande på hade emellertid inte framgått att sådana "påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot" förelåg. Eftersom det inte gick att utesluta ett autonomt agerande från de berörda bolagens sida, ogiltigförklarades följaktligen den delen av beslutet. I beslutet grundades avslaget på klagomålen just på att ett sådant handlande skulle vara uteslutet.
Med andra ord förhåller det sig så, att det inte var en nödvändig förutsättning att en enligt artikel 85 förbjuden överenskommelse skulle föreligga för att beslutet skulle vara ogiltigt (förstainstansrätten fastslog aldrig att en sådan förelåg), eftersom det för ogiltighet var tillräckligt att påpeka den felaktiga bedömning av de faktiska omständigheterna som kommissionen gjort. På grundval av ett klart ofullständigt undersökningsmaterial (endast de franska myndigheternas uttalanden) hade kommissionen nämligen ansett att inte ens den grundläggande förutsättningen för att tillämpa artikel 85 förelåg, det vill säga att bolagen hade handlingsfrihet i förhållande till myndigheterna.
23 Eftersom det inte är korrekt att förstainstansrätten fastslagit att det förekom en förbjuden överenskommelse mellan de officiella importörerna av bilar till det franska moderlandet, föreligger heller inte den påstådda inkonsekvensen i domen, nämligen i fråga om de "påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot" som återförsäljarna på Martinique skulle ha utsatts för av importörerna, vilka de var beroende av för sin import av japanska bilar till ön.
Därav följer att överklagandet av förstainstansrättens dom inte kan bifallas på den första grunden.
24 Somaco gör som andra grund för överklagandet gällande att förstainstansrätten i sin dom har gjort sig skyldig till missuppfattning av bevisning som klaganden inkommit med och närmare bestämt av de båda handlingar som nämnts ovan: protokollet från mötet den 19 oktober 1987 mellan återförsäljarna på Martinique för märkena Mazda, Nissan, Toyota, Honda och Mitsubishi, en företrädare för industriministeriet och en företrädare för ministeriet för Frankrikes utomeuropeiska områden, samt det "avtalsprotokoll" som undertecknades samma datum av återförsäljarna själva i närvaro av Martiniques departementsstyrelses ordförande (préfet).
Enligt Somaco skulle nyssnämnda handlingar innehålla klausuler och uttryck som entydigt visar att det förekommer ett avtal mellan återförsäljarna, utan något tvång från myndigheternas sida. Med avseende på protokollet hänvisas till det faktum att detta skulle innehålla ett beslut som återförsäljarna antagit ("il a été décidé entre les concessionaires présents") och som innebär en självpåtagen begränsning av importen till 15 procent av den totala marknaden, vilken skulle iakttas genom åtgärder som inte specificerades närmare ("d'accepter une autolimitation ... à 15% du marché global et de respecter impérativement cette autolimitation, au besoin en s'auto-controlant"). Dessutom har Somaco erinrat om ännu en omständighet som bolaget anser vara relevant, nämligen att återförsäljarna har angivit att de vill anse eventuella tvister mellan dem som personliga angelägenheter ("Les participants font des litiges entre eux leur affaire personnelle").
Med avseende på avtalsprotokollet, som anger hur marknadsandelarna skall fördelas mellan de olika bilmärkena samt hur de fordon som Toyota sålt utöver sin beviljade kvot skulle absorberas, har Somaco understrukit att protokollet i fråga är baserat på ett avtal, vilket framgår tydligt av den terminologi som använts och av att en form av tvistlösningsklausul föreskrivs, vilken skulle tillämpas för det fall att någon av de avtalsslutande parterna skulle komma att åsidosätta någon av sina avtalsförpliktelser.
25 Enligt Somaco borde det ha varit omöjligt för förstainstansrätten att inte tillmäta dessa handlingar någon betydelse, och att inte anse dem utgöra bevis för att det förekom en förbjuden överenskommelse i den mening som avses i artikel 85 utan att därigenom göra sig skyldig till "missuppfattning av bevisning". Jag skall därför gå över till att undersöka förstainstansrättens argumentation i fråga om det företedda bevismaterialet, varvid bör erinras om att förstainstansrätten i den tidigare domen i målet Asia Motor France m.fl. mot kommissionen hade ansett att just avtalsprotokollet hade ett "högt bevisvärde för att återförsäljarna sannolikt har en gemensam partsavsikt".(21)
26 Eftersom det inte heller för situationen på Martinique förelåg rättsliga regler som ålade återförsäljarna att agera på det sätt som anges i klagomålet, ansåg förstainstansrätten sig tvungen att kontrollera om myndigheterna hade gjort "påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot" i fråga om de berörda återförsäljarna för att få dessa att agera som planerat.
I samband med denna kontroll prövade domstolen i första instans även bevismaterial som inte hade företetts av parterna, däribland kommissionen, inom ramen för det förfarande som hade utmynnat i den tidigare domen i målet Asia Motor.
27 Närmare bestämt nämnde förstainstansrätten skrivelsen av den 19 augusti 1982 från statssekreteraren åt ministern för Frankrikes utomeuropeiska områden till ordföranden för sammanslutningen av importörer av utländska fordon till Antillerna och Guyana. I denna bekräftades det att de franska myndigheterna från och med år 1980, i syfte att minska den snabba ökningen av importerade japanska bilar till de utomeuropeiska departementen och territorierna, hade utarbetat ett system som var avsett att minska sagda bilars marknadsandel i de berörda områdena. Enligt skrivelsen skulle systemet, som liknade men inte var identiskt med det system som avsåg det franska moderlandet, göra det möjligt att minska marknadsandelen till 15 procent.(22)
Förstainstansrätten beaktade även korrespondensen mellan departementsstyrelsen för regionen Martinique och återförsäljarna i regionen, vilken bekräftar att det förelåg en begränsning av importen av japanska bilar som hade fastslagits av de franska centrala myndigheterna(23), samt ett system enligt vilket sagda myndigheter meddelade kvoterna till departementsstyrelsen för Martinique, vilken i sin tur meddelade återförsäljarna. Det är även de centrala myndigheterna som utfärdar de handlingar som är nödvändiga för att registrera de sålda fordonen.
En ytterligare handling som har bedömts av förstainstansrätten är den skrivelse av den 3 september 1986 som ställdes till Martiniques departementsstyrelse av Nissans återförsäljare. Efter att ha erinrat om att en importkvot för japanska bilar hade "införts" några år tidigare och att franska importörer årligen erhåller instruktioner från myndigheterna som endast tillåter dem att inge ett begränsat antal intyg om typgodkännandehandlingar, klagade återförsäljaren på att den egna kvoten var alltför liten och minskade ytterligare varje år. Förstainstansrätten ansåg att om varje återförsäljares kvot berodde på ett avtal mellan återförsäljarna själva, skulle klagomålet inte vara ställt till de myndigheterna utan snarare till konkurrenterna och syfta till att få avtalet omförhandlat. Dessutom ansåg förstainstansrätten att det var föga troligt att begränsningen av importen till 15 procent av marknaden skulle bero på ett självständigt val av återförsäljarna. Till följd av avtalet minskade nämligen deras marknad med ungefär 50 procent, enligt de uppgifter som inlämnats av kommissionen och som Somaco inte har invänt mot.
28 Mot bakgrund av ovannämnda bevisning omvärderade förstainstansrätten den bedömning av bevisvärdet av Somacos handlingar som den hade gjort i den tidigare domen i målet Asia Motor. Närmare bestämt bedömdes protokollet från mötet den 19 oktober 1987 mellan företrädare för olika ministerier och det därtill bifogade avtalsprotokollet kunna utgöra - som kommissionen hävdat - en "kodifiering" av den icke-skriftliga importpolitik som de franska myndigheterna ensidigt föreskrivit sedan år 1982, och som berodde på behovet av att lösa ett problem som, i den konkreta tillämpningen av sagda politik, hade uppkommit för Toyotas återförsäljare och i syfte att i framtiden undvika att ett liknande problem skulle uppkomma på nytt.(24)
Förstainstansrätten har bedömt även andra handlingar som Somaco har företett, och med avseende på vissa av dessa konstaterat att de avser situationen i det franska moderlandet och inte på Martinique. Detta är fallet med skrivelsen av den 1 juli 1987 från industriministeriet, närmare bestämt avseende en av klagandena, Jean-Michel Cesbron, vilken endast berördes av systemet för import till det franska moderlandet. Med avseende på de övriga handlingarna, såsom skrivelsen från januari 1981 som ställdes till Frankrikes president av ordföranden för sammanslutningen av importörer av utländska fordon till Antillerna och Guyana, protokollet från departementsstyrelsen på Martiniques möte den 1 oktober 1987 och telexet av den 22 september 1987 från ordföranden i samma styrelse, har förstainstansrätten påpekat att det antingen endast rör sig om farhågor som importörerna har för en kvot som ännu inte fastställts (skrivelsen från januari 1981) eller att det rör sig om handlingar som avser sökandet efter en lösning på det problem som orsakats av Toyotas återförsäljare. I varje fall framgår det enligt förstainstansrätten inte av detta bevismaterial att det skulle föreligga en överenskommelse mellan återförsäljarna som omfattas av artikel 85.
29 Efter att ha erinrat om förstainstansrättens bevisvärdering, som kritiserats av Somaco, skall det kontrolleras om förstainstansrätten har "missuppfattat" bevisningen. I den rättspraxis där domstolen har förklarat att ett sådant fel kan prövas, har denna aldrig preciserat, ens genom exemplifiering, vilka former en sådan felaktig bedömning rent konkret tar sig.(25)
Eftersom felet i fråga utgör ett undantag från den självständiga bedömning av omständigheterna som förstainstansrätten ensam skall göra, anser jag att det skall anses ha en begränsad omfattning, för att undvika att den kompetensfördelning inom gemenskapens rättsliga system som föreskrivs i fördraget äventyras.(26) Därav följer att begreppet "missuppfattning av bevisning" endast skall omfatta sådana fall där felet i förstainstansrättens bevisvärdering är allvarligt och uppenbart, så att det åtminstone när det hänför sig till den skriftliga bevisningen utgör något mer än en materiell felaktighet i bedömningen av de faktiska omständigheterna vilken framgår av handlingarna i målet vid förstainstansrätten.(27)
30 I det mål som överklagandet avser har förstainstansrätten bedömt de handlingar som inlämnats av Somaco, vilka den bland annat har medgivit har ett uppenbart bevisvärde,(28) och satt dessa i ett vidare sammanhang, i vilket även kommissionens ovannämnda handlingar har tillmätts betydelse. Kommissionens uppgifter har för övrigt inte ifrågasatts av klaganden. Av detta bevismaterial, som rimligen kan stödja uppfattningen att myndigheterna fastställer importkvoter utan att återförsäljarna deltar aktivt, har förstainstansrätten ansett sig kunna härleda ett händelseförlopp som ger en sammanhängande förklaring även av mötesprotokollet och av det bifogade avtalsprotokollet.
En sådan sammantagen bedömning kan, men måste inte, godtas i sak, men den förefaller inte utgöra någon "missuppfattning" av de uppgifter som utgör dess föremål. Kritiken av förstainstansrättens dom kan därför inte vinna stöd.
31 I sin replik har klaganden riktat ytterligare kritik mot förstainstansrättens bevisvärdering. Närmare bestämt har Somaco gjort gällande att förstainstansrätten först har analyserat de bevis som kommissionen inkommit med till stöd för att det förekommit påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot och först därefter beaktat de handlingar som sökanden företett. Detta innebär enligt klaganden en omkastning av presumtionen i artikel 85, vilken förutsätter att företagen handlar självständigt och inte att deras handlande beror på andra överväganden.
Bortsett från att argumentet skall avvisas då det har anförts först i repliken, saknar det uppenbarligen all grund.
Omständigheten att domstolen vid sin bevisvärdering väljer att pröva bevismaterialet i en viss ordning och inte i en annan, är för det första inte av sådan art att domen kan anses behäftad med ett fel som kan leda till att den upphävs. För det andra innehåller inte artikel 85 någon processrättslig regel, det vill säga någon presumtion eller annan förenkling av kraven på bevisning, utan i denna fastslås en materiell föreskrift. Därav följer att inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut skall sökanden bevisa att begäran är grundad, medan det ankommer på svarandeinstitutionen att bevisa de omständigheter som ligger till grund för dess eget försvar i syfte att visa att den vidtagna åtgärden är rättsenlig. Detta motsvarar för övrigt en grundläggande processrättslig princip, vilken - om än med vissa nyansskillnader - i allmänhet förekommer i medlemsstaternas rättsordningar.(29) Förstainstansrätten tillämpade just den principen i det aktuella fallet.
Överklagandet kan följaktligen inte heller på denna grund vinna bifall.
Avvisningen av skadeståndsyrkandet
32 Somaco har vid förstainstansrätten yrkat ersättning för de skador bolaget åsamkats till följd av kommissionens handlande. Förstainstansrätten avvisade yrkandet. Domstolen i första instans åberopade nämligen fast rättspraxis enligt vilken "en ansökan om ersättning för skador som har vållats av en gemenskapsinstitution, för att uppfylla dessa krav måste innehålla uppgifter som gör det möjligt att identifiera det handlande som sökanden lägger institutionen till last och skälen till att han anser att det finns ett orsakssamband mellan detta handlande och den skada som han påstår sig ha lidit samt arten och omfattningen av denna skada".(30)
Med avseende på den uppställning av belopp som ansågs visa den åsamkade skadan och på påståendet att den skada som tillskrevs kommissionen kunde uppskattas till ränta på sagda belopp enligt den räntesats som vanligtvis tillämpas från dagen för avslagsbeslutet till dess att domen meddelats, ansåg förstainstansrätten med rätta att varken de ansvarsgrundande handlingar som tillskrevs kommissionen eller arten av den skada som sökandena påstod sig ha lidit hade identifierats.(31)
33 Det följer av rättspraxis att det ankommer på den part som gör gällande att gemenskapen skulle vara skadeståndsansvarig att anföra övertygande bevisning avseende förekomsten eller omfattningen av den skada som parten åberopar och att bevisa orsakssambandet mellan skadan och det handlande som läggs gemenskapsinstitutionerna till last.(32)
Ingen av dessa uppgifter stöds av bevis eller undersökningsresultat. Det går heller inte att motivera att bevisbördan inte uppfyllts, som Somaco har föreslagit, genom att hänvisa till reglerna om statens skadeståndsansvar för åsidosättande av gemenskapsrätten, såsom dessa har utarbetats i domstolens rättspraxis. Även om det är riktigt att skyddet av enskilda, med avseende på det rättsstridiga handlande som kan tillskrivas gemenskapsinstitutionerna, skall vara likvärdigt med det skydd som medborgarna tillförsäkras då medlemsstater åsidosätter gemenskapsrättsliga regler(33), kan detta förhållande inte leda till att systemet för fördelning av bevisbördan förändras. Det är tillräckligt att påpeka att villkoren för att en medlemsstat skall hållas skadeståndsansvarig för brott mot gemenskapsrätten även skall visas vara uppfyllda av enskilda som yrkar skadestånd vid nationell domstol.
Därav följer att överklagandet inte heller på denna grund kan vinna bifall.
Rättegångskostnader
34 Att samtliga grunder för överklagandet ogillas medför i princip att tappande part skall ersätta rättegångskostnaderna, det vill säga klaganden, i enlighet med artikel 69.2 i rättegångsordningen. Om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, eller om särskilda omständigheter motiverar det, kan domstolen emellertid i enlighet med artikel 69.3 besluta att vardera parten skall bära sin kostnad.
35 I förevarande fall har kommissionen tappat målet i fråga om den invändning om rättegångshinder som kommissionen har framställt mot överklagandet. Med beaktande av tvistens särdrag(34), av att det saknas rättspraxis som klargjort begreppet "missuppfattning av bevisning" samt av att förstainstansrätten använt sig av det vaga och okända uttrycket "påtryckningar som bolagen inte har kunnat stå emot", föreslår jag att domstolen förpliktar kommissionen att ersätta en fjärdedel av rättegångskostnaderna.
36 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
- ogilla överklagandet, och
- förplikta Somaco SARL att ersätta tre fjärdedelar av kommissionens rättegångskostnader, däribland dem som avser förfarandet vid domstolen.
(1) - Mål T-387/94, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen (REG 1996, s. II-961).
(2) - Mål T-28/90, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-2285).
(3) - Kommissionen hade nämligen i enlighet med artikel 6 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 underrättat klagandena om att den inte avsåg att bifalla deras klagomål, även om detta skedde efter att talan väckts. Enligt en viss rättspraxis innebär detta att talan därmed saknar föremål. Se senast dom av den 18 mars 1997 i mål C-282/95 P, Guérin automobiles mot kommissionen (REG 1997, s. I-1503) och mitt förslag till avgörande som i det avseendet skiljde sig från domen på grund av överväganden som avser enskildas rätt till ett effektivt rättsligt skydd.
(4) - Dom av den 29 juni 1993 i mål T-7/92, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen (REG 1993, s. II-669), punkt 55.
(5) - De i punkt 3 i detta förslag angivna biltillverkarna.
(6) - Se punkt 64 i den överklagade domen.
(7) - Se punkt 65 i den överklagade domen.
(8) - Se punkt 71 i den överklagade domen.
(9) - Se för ett längre resonemang punkt 28 nedan, särskilt fotnot 24.
(10) - Se punkt 110 i den överklagade domen.
(11)
- Denna formulering återkommer, med få variationer, i många avgöranden. Se beslut av den 26 april 1993 i mål C-244/92 P, Kupka-Floridi mot ESK (REG 1993, s. I-2041), punkt 9, beslut av den 26 september 1994 i mål C-26/94 P, X mot kommissionen (REG 1994, s. I-4379), punkt 12, beslut av den 17 oktober 1995 i mål C-62/94 P, Turner mot kommissionen (REG 1995, s. I-3177), punkt 15, dom av den 24 oktober 1996 i mål C-73/95 P, Viho mot kommissionen (REG 1996, s. I-5457), punkt 25.
(12) - Se i det avseendet även förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer av den 16 september 1997 i mål C-8/95 P, New Holland Ford mot kommissionen, punkt 18.
(13) - För ett likadant resonemang till stöd för upptagande till sakprövning av en talan som avsåg åsidosättande av artikel 112.1 c i rättegångsreglerna, se beslut av domstolens ordförande av den 30 april 1997 i mål C-89/97 PR, Moccia Irme mot kommissionen (REG 1997, s. I-2327), punkt 36.
(14) - Se domstolens dom av den 1 oktober 1991 i mål C-283/90 P, Vidrány mot kommissionen (REG 1991, s. I-4339), punkt 29, samt av den 17 december 1992 i mål C-68/91 P, Moritz mot kommissionen (REG 1992, s. I-6849).
(15) - Se beslut av den 17 september 1996 i mål C-19/95 P, San Marco mot kommissionen (REG 1996, s. I-4435), punkt 40, och av den 16 oktober 1997 i mål C-140/96 P, Dimitriadis mot revisionsrätten (REG 1997, s. I-5635), punkt 27.
(16) - Se dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), punkt 42, av den 16 september 1997 i mål C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. I-4775), punkt 29, samt beslut av den 6 oktober 1997 i mål C-55/97 P, AIUFFASS och AKT mot kommissionen
(REG 1997, s. I-5383), punkt 25, och av den 16 oktober 1997 i mål C-140/96 P (ovan fotnot 15), punkt 35.
(17) - Se dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981), punkt 49.
(18) - Se dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663), punkt 57-72, samt den nyligen avkunnade domen av den 11 november 1997 i de förenade målen C-359/95 P och C-379/95 P, kommissionen och Frankrike mot Ladbroke Racing (REG 1997, s. I-6265), punkterna 33 och 34. Samma princip ligger till grund för den rättspraxis i vilken har fastslagits att artiklarna 85 och 86 inte är tillämpliga på nationell lagstiftning som inte har någon koppling till företags ageranden som inte är förbjudna i de reglerna, även om de har konkurrensbegränsande verkningar, se domarna av den 17 november 1993 i mål C-2/91, Meng (REG 1993, s. I-5751; svensk specialutgåva, häfte 14), punkt 14-22, samt i mål C-245/91, Ohra Schadeverzekeringen (REG 1993, s. I-5851), punkt 10-15.
(19) - Se punkt 64 i den överklagade domen.
(20) - Se punkt 65 i den överklagade domen. Hänvisningen till en möjlig samordning av företagens agerande i konkurrensbegränsande riktning, inte genom instrument av lagstiftningskaraktär utan genom vagt angivna "påtryckningar som företagen inte har kunnat stå emot", utgör inte en särskild grund för överklagandet, varför jag endast i förbifarten kan påpeka att sagda hänvisning är besynnerlig. Den hänvisning som görs, i form av ett exempel, till "hot om statliga åtgärder som kan orsaka dem stora förluster" förefaller nämligen beskriva ett rättsstridigt agerande från statsmaktens sida.
(21) - Se dom av den 29 juni 1993 (ovan fotnot 4), punkt 43.
(22) - Se den överklagade domen, punkt 82.
(23) - Se den överklagade domen, punkt 83, i vilken såsom exempel nämns skrivelserna av den 29 december 1987 och av januari 1991.
(24) - Se punkt 95 i den överklagade domen. Det har inte ifrågasatts att Toyotas återförsäljare mellan år 1982 och år 1986 överskred den kvot som företaget fått sig tilldelad genom att ta till ett knep, nämligen att registrera det överstigande antalet fordon med hjälp av provisoriska registreringsskyltar (registreringsskyltar märkta "WW"). Det framgår av de handlingar som inlämnats till förstainstansrätten att de franska myndigheterna år 1987 beslutade att koppla utfärdandet av provisoriska registreringsbevis till den för varje märke tilldelade kvoten. Emellertid kvarstod problemet med att kompensera för det överskjutande antal bilar som Toyota under tiden sålt. Protokollet och avtalsprotokollet av den 19 oktober 1987 är väsentligen avsedda att åtgärda detta problem.
(25) - I samtliga de domar som nämndes ovan i fotnot 16 anges missuppfattning av bevisning endast som ett undantag från regeln att förstainstansrättens bevisvärdering inte kan omprövas, utan att konkret beskrivas.
(26) - Generaladvokaten Jacobs hävdade i sitt förslag till avgörande i målet Hilti (ovan fotnot 16) att det är nödvändigt att tolka [begreppet] rättsfrågor restriktivt i syfte att utesluta att fel avseende faktiska omständigheter kontrolleras, även om de är uppenbara. Generaladvokaten hänvisade särskilt till konkurrensrättsliga mål, i vilka "förstainstansrättens avgörande redan utgör en mycket omfattande omprövning av ett motiverat beslut från kommissionen" (se punkt 46). Även generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer ger uttryck för denna uppfattning i sitt förslag till avgörande i mål C-8/95 P, New Holland Ford mot kommissionen (ovan fotnot 12), punkt 16.
(27) - Avseende detta fel, som undantagsvis har ansetts utgöra felaktig rättstillämpning, se domen i målet Brazzelli Lualdi mot kommissionen (ovan fotnot 17).
(28) - Se punkt 91 i den överklagade domen.
(29) - Se i doktrinen Vandersanden, Barav, Contentieux communautaire, Bryssel, 1977, s. 50, Lasok, The European Court of Justice. Practice and Procedure, 2 uppl., London, 1994, s. 362. Se i domstolens rättspraxis dom av den 2 mars 1977 i mål 44/76, Milch-, Fett- und Eier Kontor (REG 1977, s. 393), punkt 16, samt av den 30 maj 1984 i mål 346/82, Favre mot kommissionen (REG 1984, s. 2269), punkterna 31 och 32.
(30) - Se punkt 107 i den överklagade domen.
(31) - Se punkt 110 i den överklagade domen.
(32) - Principen överensstämmer med en fast rättspraxis från domstolen, se dom av den 21 maj 1976 i mål 26/74, Roquette frères mot kommissionen (REG 1976, s. 677), punkterna 22 och 23, samt den nyligen avkunnade domen av den 16 september 1997 i mål C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 16), punkt 31.
(33) - Jag har redan förespråkat detta i mitt förslag till avgörande i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du pêcheur och Factortame, vilka avgjordes genom dom av den 5 mars 1996 (REG 1996, s. I-1029), punkt 66 i förslaget.
(34) - Jag avser framför allt den säregna omständigheten att kommissionen - trots att den konstaterat att det föreligger ett handlande från myndigheternas sida som inte är reglerat i lag och genom vilket vissa bolag tilldelas och tillförsäkras marknadsandelar - såvitt framkommit inte har funnit det nödvändigt att i enlighet med sina befogenheter enligt artiklarna 155 och 169 i fördraget kontrollera om handlandet leder till att de konkurrensrättsliga reglerna förlorar sin ändamålsenliga verkan och om medlemsstaten således åsidosatt artikel 85 jämförd med artiklarna 3 och 5 i fördraget.