Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (fjärde avdelningen)
den 21 maj 2026
(*)
” Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) nr 655/2014 – Europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel för att underlätta gränsöverskridande skuldindrivning i mål och ärenden av privaträttslig natur – Förutsättningar för beslut – Artikel 7.1 – Situation som ställer krav på skyndsamhet – Reell risk för att det utan en sådan åtgärd inte kommer att gå att verkställa fordran mot gäldenären eller bli betydligt svårare att göra detta – Riskens art – Omständigheter som kan visa att en sådan risk föreligger – Gäldenärens tidigare handlande – Uppbördshinder i gäldenärens hemviststat – Lagstiftning i en medlemsstat som föreskriver att en talan inte kan tas upp till prövning som rör lagligheten av att tillhandahålla hasardspelstjänster från den medlemsstaten, vilka är tillåtna enligt lagstiftningen i den staten, och en skyldighet för domstolarna i den medlemsstaten att inte erkänna eller verkställa utländska domar som meddelats med anledning av en sådan talan ”
I mål C‑198/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Regiondomstolen för tvistemål i Wien, Österrike) genom beslut av den 8 mars 2024, som inkom till domstolen den 12 mars 2024, i målet
TQ
mot
Mr Green Limited,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden I. Jarukaitis, F. Biltgen, ordförande på första avdelningen, tillika tillförordnad domare på fjärde avdelningen, samt domarna N. Jääskinen (referent), R. Frendo och M. Bošnjak, tillförordnad domare på fjärde avdelningen,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitiesekreterare: handläggaren E. Sartori,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 19 juni 2025,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        TQ, genom S.R. Thorstensen, Rechtsanwalt,
–        Mr Green Limited, genom C. Leitgeb, Rechtsanwalt,
–        Belgiens regering, genom M. Jacobs och M. Van Regemorter, båda i egenskap av ombud, biträdda av R. Verbeke och Ph. Vlaemminck, advokaten,
–        Maltas regering, genom A. Buhagiar, i egenskap av ombud, biträdd av D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado, samt D. Inguanez och K. Sammut, avukati,
–        Europeiska kommissionen, genom S. Noë och L. Wildpanner, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 30 oktober 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 7.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 655/2014 av den 15 maj 2014 om inrättande av ett europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel för att underlätta gränsöverskridande skuldindrivning i mål och ärenden av privaträttslig natur (EUT L 189, 2014, s. 59, och rättelse i EUT L 307, 2014, s. 84).
2        Begäran har framställts i ett mål mellan TQ, en fysisk person med hemvist i Österrike, och Mr Green Limited, ett företag med säte i Malta som tillhandahåller hasardspel online, angående en ansökan om ett europeiskt beslut om kvarstad på företagets bankmedel.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3        I skälen 5, 13, 11 och 14 i förordning nr 655/2014 anges följande:
”(5)      Nationella förfaranden för att utverka säkerhetsåtgärder, t.ex. beslut om kvarstad på bankmedel, finns i alla medlemsstater, men villkoren för att utverka åtgärderna och effektiviteten i genomförandet av dem skiljer sig väsentligt åt från en medlemsstat till en annan. I ärenden med gränsöverskridande följder, t.ex. när fordringsägaren försöker belägga bankmedel med kvarstad i olika medlemsstater, kan det vara betungande att använda sig av nationella säkerhetsåtgärder. Det förefaller därför nödvändigt och lämpligt att anta ett bindande och direkt tillämpligt unionsinstrument, i vilket det fastställs ett nytt unionsförfarande, som möjliggör att bankmedel på konton effektivt och snabbt kan beläggas med kvarstad i gränsöverskridande fall.
…
(11)      Förfarandet för beslut om kvarstad bör kunna användas av fordringsägare som vill säkra verkställighet av en senare dom i ärendet i sak, innan förfarandet för prövning av ärendet i sak inleds och närsomhelst under ett sådant förfarande. Det bör även kunna användas av fordringsägare som redan har en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran.
…
(14)      I villkoren för att ett beslut om kvarstad ska meddelas bör det finnas en lämplig balans mellan fordringsägarnas intresse av att få ett beslut om kvarstad och gäldenärernas intresse av att undvika missbruk av beslutet om kvarstad.
…
Vidare bör fordringsägaren under alla omständigheter, även om en dom i ärendet i sak redan finns, vara skyldig att för domstolen påvisa att hans fordran skyndsamt behöver rättsligt skydd och att det utan ett beslut om kvarstad kan bli omöjligt eller betydligt svårare att verkställa den befintliga eller framtida domen i ärendet i sak, eftersom det finns en verklig risk för att gäldenären, när fordringsägaren väl har möjlighet att få den befintliga eller framtida domen verkställd, kan ha förbrukat, gömt eller förstört sina tillgångar eller avyttrat dem till ett pris som understiger deras värde, i onormal omfattning eller genom onormala åtgärder.
Domstolen bör göra en bedömning av de bevis som fordringsägaren åberopar till stöd för att en sådan risk föreligger. Det kan avse t.ex. gäldenärens agerande i förhållande till fordringsägarens fordran eller i en tidigare tvist mellan parterna, gäldenärens kredithistoria, gäldenärens typ av tillgångar och gäldenärens agerande på senare tid i fråga om sina tillgångar. Vid bedömning av bevisen kan domstolen komma fram till att gäldenärens uttag från konton och att hans eller hennes utgifter för att täcka sin löpande verksamhet eller familjens löpande kostnader inte i sig är onormala. Att en fordran inte har betalats eller att en fordran har bestritts eller bara det faktum att gäldenären har mer än en fordringsägare bör inte i sig anses utgöra tillräcklig grund för att motivera att ett beslut om kvarstad meddelas. Att gäldenärens ekonomiska förhållanden är ogynnsamma eller att de är på väg att försämras bör inte heller i sig anses utgöra tillräcklig grund för att motivera att ett beslut om kvarstad meddelas. Domstolen kan dock beakta dessa faktorer vid en övergripande bedömning av om det föreligger någon risk.”
4        Artikel 1 i denna förordning har rubriken ”Syfte”.
Artikel 1.1 anger följande:
”I denna förordning fastställs ett unionsförfarande som gör det möjligt för fordringsägare att få ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel (nedan kallat beslut om kvarstad), som förhindrar att efterföljande verkställighet av fordringsägarens fordran äventyras genom att bankmedel, upp till det belopp som anges i beslutet om kvarstad, överförs eller tas ut från ett bankkonto i en medlemsstat, som innehas av gäldenären eller av någon för gäldenärens räkning.”
5        Artikel 7 i samma förordning har rubriken ”Förutsättningar för beslut om kvarstad”. Artikel 7.1 föreskriver följande:
”Domstolen ska meddela ett beslut om kvarstad när fordringsägaren har lagt fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det föreligger ett brådskande behov av en säkerhetsåtgärd i form av kvarstad, eftersom det finns reell risk för att det, utan en sådan åtgärd, inte kommer att gå att verkställa fordringsägarens fordran mot gäldenären eller bli betydligt svårare att göra detta.”
6        I artikel 8 i förordningen, med rubriken ”Ansökan om kvarstad”, föreskrivs följande:
”1.      Ansökan om kvarstad ska göras på det formulär som har fastställts i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 52.2.
2.      Ansökan ska innehålla följande uppgifter:
…
j)      En redovisning av alla relevanta omständigheter som åberopas till stöd för att kvarstad ska beviljas enligt artikel 7.1.”
7        Artikel 17 i förordningen har rubriken ”Beslut om kvarstad”. Artikel 17.1 föreskriver följande:
”Den domstol till vilken en ansökan om kvarstad ges in ska pröva om förutsättningarna och kraven i denna förordning är uppfyllda.”
8        Enligt artikel 22 i förordningen gäller följande:
”Ett beslut om kvarstad som meddelas i en medlemsstat i enlighet med denna förordning ska erkännas i de övriga medlemsstaterna utan att det krävs något särskilt förfarande och ska vara verkställbart i en annan medlemsstat utan att det behövs någon verkställbarhetsförklaring.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
9        TQ, som är bosatt i Österrike, har från den medlemsstaten spelat hasardspel online vilka erbjuds av Mr Green, ett bolag med säte i Malta som har en maltesisk licens för hasardspel online men däremot inte motsvarande österrikisk licens
enligt Bundesgesetz zur Regelung des Glücksspielwesens (Glücksspielgesetz) (federal lag om regleringen av hasardspel) (BGBl. I, 620/1989) (nedan kallad lagen om hasardspel).
Under perioden från den 3 januari 2017 till den 25 april 2019 förlorade han sammanlagt 62 878 euro.
10      TQ väckte talan mot Mr Green vid Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Regiondomstolen för tvistemål i Wien), som är den hänskjutande domstolen, och gjorde gällande att eftersom Mr Green inte hade licens enligt lagen om hasardspel var det underliggande spelavtalet ogiltigt, vilket innebar att bolaget var skyldigt att återbetala de förlorade insatserna. Genom dom av den 2 december 2021 biföll den österrikiska domstolen talan och förpliktade Mr Green att återbetala 62 878 euro jämte ränta samt rättegångskostnader.
11      Mr Green överklagade denna dom till Oberlandesgericht Wien (Regionala överdomstolen i Wien, Österrike), som ogillade överklagandet genom dom av den 21 februari 2022. Den domen
liksom ovannämnda dom av den 2 december 2021 vann laga kraft och blev verkställbara den 13 april 2022.
12      Eftersom de ovannämnda beloppen inte återbetalades till TQ, ansökte TQ den 13 februari 2024 vid Bezirksgericht Innere Stadt Wien (Distriktsdomstolen för centrala Wien, Österrike) om ett europeiskt beslut om kvarstad (nedan kallat beslutet om kvarstad) med stöd av förordning nr 655/2014. Ansökan avsåg den fordran som bekräftats i domen av den 2 december 2021 och domen av den 21 februari 2022 och var riktad mot de bankkonton som Mr Green, enligt TQ, hade i Irland, Luxemburg, Malta och Sverige.
13      TQ gjorde vid den hänskjutande domstolen gällande att det vid antagandet av detta beslut skulle beaktas att Mr Green hade sagt upp det avtal som bolaget ingått med Dimoco Europe GmbH (nedan kallat Dimoco), en österrikisk betaltjänstleverantör hos vilken den hade ett tillgodohavande och som fram till början av februari 2021 betalade fordringarna för egen räkning i egenskap av tredje man som var gäldenär, efter det att österrikiska domstolar hade meddelat flera domar om verkställighet i liknande förfaranden som det som ledde till domen av den 2 december 2021 från Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Regiondomstolen för tvistemål i Wien) mot Mr Green,
inledda av andra spelare bosatta i Österrike. Enligt TQ fanns det följaktligen en risk för att Mr Green skulle agera på samma sätt i de medlemsstater som nämns i punkten ovan för att undandra sina tillgångar från sina fordringsägare genom att överföra dem till Malta, där det sedan juni 2023 finns en lag som förbjuder verkställighet av utländska beslut mot hasardspelsaktörer med maltesisk licens.
14      Genom dom av den 15 februari 2024 avslog Bezirksgericht Innere Stadt Wien (Distriktsdomstolen för centrala Wien) TQ:s ansökan om kvarstad med motiveringen dels att omständigheterna under år 2021 inte gjorde det möjligt att dra slutsatsen att det var omöjligt eller avsevärt svårare att driva in TQ:s fordran år 2024, dels att det inte föreföll föreligga någon brådskande situation, eftersom TQ inte hade gett in denna ansökan förrän tre år efter att ha erhållit den handling enligt vilken Mr Green var skyldig att betala den aktuella fordran. Nämnda domstol fann dessutom, vad gäller TQ:s argument avseende den maltesiska lagstiftningen, att även om det var riktigt att de maltesiska domstolarna i första instans vägrade att verkställa österrikiska domar, hade det inte visats att även de högre domstolarna i denna medlemsstat dömde i den riktningen.
15      TQ har överklagat den domen till den hänskjutande domstolen och yrkat att den överklagade domen ska ändras på så sätt att ansökan om kvarstad på Mr Greens berörda bankmedel ska bifallas.
16      Den hänskjutande domstolen har i detta avseende för det första angett att enligt dess tolkning av artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 ska två villkor vara uppfyllda för att föreläggandet om bevarande ska kunna meddelas, nämligen dels att beslutet om kvarstad ska vara brådskande, dels att det finns en risk för att indrivningen av de berörda fordringarna hindras eller avsevärt försvåras om utmätningen inte sker. Enligt den hänskjutande domstolen ska, enligt skäl 14 i förordningen, förekomsten av en sådan risk bevisas genom en handling som gäldenären har utfört och som har utförts kort tid innan ansökan om kvarstad på de berörda bankkontona ges in. Även om verkställighetsförfaranden som inletts i Österrike mot Mr Green och Dimoco efter uppsägningen av avtalet mellan Mr Green och Dimoco inte ledde till något resultat, eftersom sistnämnda bolag vägrade att göra betalningar på grundval av österrikiska beslut om betalning av de berörda fordringarna, utgör uppsägningen inte ett ”agerande på senare tid”, i den mening som avses i skäl 14 i förordningen, eftersom TQ gav in sin ansökan om kvarstad lite drygt tre år efter uppsägningen och inte, för att motivera behovet av ett sådant beslut, åberopade andra handlingar från Mr Greens sida. Enligt den hänskjutande domstolen kan dessutom utebliven betalning av den aktuella fordran inte heller utgöra ett ”agerande på senare tid” som skulle kunna beaktas i den mening som avses i nämnda skäl 14. Den hänskjutande domstolen anser således att det, då det inte föreligger krav på skyndsamhet, inte finns anledning att tillåta kvarstad på gäldenärens bankkonton på grundval av gäldenärens agerande minst tre år bakåt i tiden.
17      Den hänskjutande domstolen vill vidare få klarhet i huruvida ändringen den 12 juni 2023 av den maltesiska lagen om hasardspel (nedan kallad ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel) (nedan kallad ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel), genom vilken en artikel 56 A infördes (nedan kallad artikel 56 A), enligt vilken varje talan mot hasardspelsaktörer med maltesisk licens är förbjuden på grund av att den strider mot grunderna för rättsordningen och enligt vilken domstolarna i Malta ska vägra erkännande och/eller verkställighet i den medlemsstaten av en utländsk dom och/eller en utländsk dom till följd av en sådan talan, är relevant vid bedömningen av de villkor som föreskrivs i artikel 7.1 i förordning nr 655/2014.
18      Den hänskjutande domstolen anser i detta sammanhang att artikel 7.1 i förordning nr 655/2014, mot bakgrund av dess ordalydelse, skulle kunna förstås så, att den ”reella risken” för att indrivningen av fordringar, i avsaknad av utmätning, förhindras eller avsevärt försvåras, inte enbart beror på gäldenärens handlingar, utan även kan vara en följd av tredje mans agerande. Ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel kan således ha betydelse i det nationella målet, eftersom den, genom sin lydelse, strider mot artikel 22 i förordning nr 655/2014 och följaktligen ska beaktas som hinder för att TQ:s fordran verkställs i Malta.
19      För det andra tillmäts, i skäl 14 i förordning nr 655/2014, avvägningen mellan fordringsägarens och gäldenärens intressen en avgörande betydelse. Där hänvisas också, med avseende på den aktuella risken, till ett handlande som kan tillskrivas gäldenären, medan tredje mans handlingar inte nämns. Eftersom varken fordringsägaren eller gäldenären har haft någon inverkan på antagandet av ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel, hyser den hänskjutande domstolen tvivel om huruvida det är möjligt att beakta den maltesiska lagstiftarens agerande i det nationella målet.
20      Slutligen har, enligt den hänskjutande domstolen, österrikiska sökande i jämförbara situationer försökt få domar som meddelats till deras fördel i Malta verkställda i mål som rör hasardspel, och Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (första avdelningen vid Tvistemålsdomstolen, Malta) har då vägrat att hänskjuta frågan huruvida ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel strider mot unionsrätten till EU-domstolen. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att det är omöjligt att avgöra huruvida de domar som meddelats på detta sätt har vunnit laga kraft eller huruvida verkställighet av österrikiska domar i spelmål har nekats i Malta genom lagakraftvunna avgöranden.
21      Mot denna bakgrund beslutade Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Regiondomstolen för tvistemål i Wien) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 tolkas så, att handlingar utförda av gäldenären som ligger tre år eller längre tillbaka i tiden och/eller hinder för verkställighet av domen i gäldenärens medlemsstat inte ska beaktas?”
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet
22      Genom handlingar som inkom till domstolens kansli den 21 respektive 24 november 2025 har HF och WI begärt att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, med tillämpning av artikel 83 i domstolens rättegångsregler.
23      Till stöd för sin begäran har Mr Green i huvudsak gjort gällande att generaladvokaten, i punkt 66 i sitt förslag till avgörande, på ett felaktigt sätt har redogjort för bolagets ståndpunkt vad gäller dess påstådda avsikt att åberopa artikel 56 A i den maltesiska lagen om hasardspel för att motsätta sig verkställigheten av de aktuella avgörandena i Malta.
24      Den maltesiska regeringen har till stöd för sin begäran gjort gällande att generaladvokatens förslag till avgörande innehåller flera felaktigheter vad gäller de maltesiska domstolarnas tillämpning av artikel 56 A och den omständigheten att denna bestämmelse gör det möjligt att ”dölja” gäldenärens medel från fordringsägaren.
25      Domstolen erinrar om att enligt artikel 252 andra stycket FEUF ska generaladvokaterna vid offentliga domstolssessioner, fullständigt opartiskt och oavhängigt, lägga fram motiverade förslag till avgörande i mål som enligt stadgan för Europeiska unionens domstol kräver deras deltagande. Domstolen är inte bunden av vare sig förslaget till avgörande eller av den motivering som ligger till grund för generaladvokatens förslag (se, i detta avseende, dom av den 18 december 2025, Storstockholms Lokaltrafik, C‑422/24, EU:C:2025:980, punkt 21, och dom av den 29 januari 2026, Keladis I och Keladis II, C‑72/24 och C‑73/24, EU:C:2026:51, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
26      Det finns varken enligt stadgan för Europeiska unionens domstol eller rättegångsreglerna någon möjlighet för de parter eller berörda som avses i artikel 23 i stadgan att inkomma med yttranden över generaladvokatens förslag till avgörande. Den omständigheten att en av de berörda som avses i artikel 23 i domstolens stadga inte delar generaladvokatens synsätt i förslaget till avgörande, oavsett vilka frågor som han eller hon har prövat i detta, kan följaktligen inte i sig utgöra ett tillräckligt skäl för att återuppta det muntliga förfarandet (dom av den 18 december 2025, Storstockholms Lokaltrafik, C‑422/24, EU:C:2025:980, punkt 22, och dom av den 29 januari 2026, Keladis I och Keladis II, C‑72/24 och C‑73/24, EU:C:2026:51, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
27      Av detta följer att den maltesiska regeringens och Mr Greens begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet ska avslås, såvitt begäran syftar till att göra det möjligt för dem att bemöta den ståndpunkt som generaladvokaten gett uttryck för i sitt förslag till avgörande.
28      Enligt artikel 83 i domstolens rättegångsregler får domstolen förvisso, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst genom särskilt uppsatt beslut besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om en part, efter det att den muntliga delen har förklarats avslutad, har lagt fram en ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna eller de berörda som avses i artikel 23 i domstolens stadga.
29      I förevarande fall anser dock domstolen att den efter den skriftliga handläggningen och den muntliga förhandling som hållits i målet har tillgång till alla uppgifter som är nödvändiga för att avgöra målet. Domstolen finner dessutom att vad som anförts av den maltesiska regeringen och av Mr Green till stöd för deras begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet inte utgör nya omständigheter som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång.
30      Vad närmare bestämt gäller de faktiska omständigheter som anges i punkterna 23 och 24 ovan, ska det erinras om att det inte ankommer på domstolen att avgöra huruvida de påstådda faktiska omständigheterna är styrkta, utan endast att tolka de relevanta bestämmelserna i unionsrätten. Av rättspraxis framgår nämligen att frågorna om tolkningen av unionsrätten ställs av de nationella domstolarna mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva (se, i detta avseende, dom av den 4 oktober 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Försök att bereda sig tillgång till personuppgifter som finns lagrade i en mobiltelefon), C‑548/21, EU:C:2024:830, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
31      Under dessa omständigheter finner domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att det saknas skäl att besluta att återuppta den muntliga delen av förfarandet.
Prövning av tolkningsfrågan
32      Den hänskjutande domstolen har ställt sin enda fråga för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 ska tolkas så, att en nationell domstol som har att pröva en kvarstadsansökan vid bedömningen av om det finns ett brådskande behov av att fatta detta beslut får beakta dels gäldenärens handlande flera år innan ansökan gavs in, dels förekomsten, i den medlemsstat där gäldenären är etablerad, av en lag som kan hindra indrivningen av den aktuella fordran.
33      Enligt artikel 1 i förordning nr 655/2014 fastställs i denna förordning ett unionsförfarande som gör det möjligt för fordringsägare att få ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel, som förhindrar att efterföljande verkställighet av fordringsägarens fordran äventyras genom att bankmedel, upp till det belopp som anges i beslutet om kvarstad, överförs eller tas ut från ett bankkonto i en medlemsstat, som innehas av gäldenären eller av någon för gäldenärens räkning. Detta kvarstadsbeslut ska kunna användas av fordringsägare som ett alternativ till kvarstadsåtgärder enligt nationell rätt.
34      Det ska härvidlag erinras om att det av artikel 17.1 i förordning nr 655/2014 framgår att en domstol till vilken en ansökan om kvarstad ges in ska pröva om de förutsättningar och krav som preciseras i denna förordning är uppfyllda.
35      Förutsättningarna för att meddela ett beslut om kvarstad anges i artikel 7 i förordning nr 655/2014.
36      Enligt artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 ska domstolen meddela ett beslut om kvarstad när fordringsägaren har lagt fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det föreligger ett brådskande behov av en säkerhetsåtgärd i form av kvarstad, eftersom det finns en reell risk för att det, utan en sådan åtgärd, inte kommer att gå att verkställa fordringsägarens fordran mot gäldenären eller bli betydligt svårare att göra detta.
37      Såsom domstolen har slagit fast föreskriver artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 att fordringsägaren, för att erhålla ett kvarstadsbeslut med tillämpning av denna bestämmelse, endast behöver visa att åtgärden är brådskande på grund av att det föreligger en överhängande risk vad gäller den senare indrivningen av fordran (se, i detta avseende, dom av den
7 november 2019, K.H.K (Kvarstad på bankmedel), C‑555/18, EU:C:2019:937, punkt 40, och dom av den 20 april 2023, Starkinvest, C‑291/21, EU:C:2023:299, punkt 50).
38      Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 49 i sitt förslag till avgörande framgår det nämligen otvetydigt av lydelsen i artikel 7.1 att denna bestämmelse föreskriver en skyldighet för fordringsägaren att visa att det är ”brådskande” att besluta om kvarstad, eftersom en sådan brådska kännetecknas av att det föreligger en ”reell risk” för att en senare indrivning av fordran i avsaknad av en sådan åtgärd förhindras eller avsevärt försvåras. Det brådskande behovet av att utfärda ett sådant beslut och denna ”reella risk” utgör således två oskiljaktiga aspekter av en och samma förutsättning och inte två olika förutsättningar.
39      Artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 ska följaktligen tolkas så, att ett kvarstadsbeslut ska meddelas skyndsamt när det i avsaknad av ett sådant beslut finns en reell risk för att indrivningen av fordran hindras eller avsevärt försvåras vid den tidpunkt då fordringsägaren kan erhålla verkställighet av en befintlig eller framtida dom.
40      Av det ovan anförda följer att relevansen av de omständigheter som den hänskjutande domstolen har hänvisat till i sin tolkningsfråga ska bedömas i förhållande till kravet på skyndsamhet vad gäller behovet av att utfärda ett beslut om kvarstad, vilket kännetecknas av att det föreligger en sådan reell risk. Domstolen ska i detta avseende fastställa begreppet reell risk, i den mening som avses i artikel 7.1 i förordning nr 655/2014, och närmare bestämt undersöka vilka omständigheter som kan beaktas av den domstol som har att pröva en ansökan om kvarstad för att kontrollera om detta villkor är uppfyllt.
41      Det följer av fast rättspraxis att vid tolkningen av en unionsbestämmelse ska inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (se, i detta avseende, dom av den 17 november 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, dom av den 18 december 2025, E (Kvittning av fordringar), C‑481/24, EU:C:2025:33, punkt 29, och dom av den 22 januari 2026, NOVIS, C‑18/24, EU:C:2026:33, punkt 49).
42      Vad för det första gäller begreppet reell risk, i den mening som avses i artikel 7.1 i förordning nr 655/2014, och särskilt lydelsen av denna bestämmelse, konstaterar domstolen att det klart framgår av denna lydelse och särskilt av användningen av adjektivet ”reell” att detta begrepp ska tolkas så, att det avser en konkret och aktuell risk vid den tidpunkt då ansökan om kvarstad lämnas in, och således inte endast en potentiell eller eventuell risk.
43      Vad gäller det sammanhang i vilket artikel 7.1 ingår, ska det påpekas att skäl 14 i förordning nr 655/2014 preciserar räckvidden av detta begrepp.
44      Det framgår närmare bestämt av tredje stycket i nämnda skäl 14 att fordringsägaren ska, för att visa för rätten att dennes fordran skyndsamt behöver rättsligt skydd, visa att det finns en verklig risk för att gäldenären, när fordringsägaren väl har möjlighet att få den befintliga eller framtida domen verkställd, kan ha förbrukat, gömt eller förstört sina tillgångar eller avyttrat dem till ett pris som understiger deras värde, i onormal omfattning eller genom onormala åtgärder. I fjärde stycket i nämnda skäl tilläggs att bara det faktum att gäldenären har mer än en fordringsägare eller att gäldenärens ekonomiska förhållanden är ogynnsamma eller är på väg att försämras inte i sig bör anses utgöra tillräcklig grund för att motivera att ett beslut om kvarstad meddelas.
45      Enligt en jämförelse mellan tredje och fjärde styckena i skäl 14 i förordning nr 655/2014 ska den ”reella risken”, i den mening som avses i artikel 7.1 i förordningen, förstås som en risk som har sitt ursprung i ett uppsåtligt handlande från gäldenärens sida och, i synnerhet, genom att gäldenären vidtar åtgärder, såsom att förbruka, gömma eller förstöra tillgångar eller överlåta av dem till underpris, i syfte att undgå betalning av skulden och inte som varje annat hot mot indrivningen av den aktuella fordran som inte är en följd av ett sådant handlande från gäldenärens sida.
46      Denna tolkning stöds av förarbetena till förordning nr 655/2014 och särskilt av förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av ett europeiskt föreläggande om bevarande av bankkontotillgångar för att underlätta gränsöverskridande skuldindrivning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (KOM(2011) 445 slutlig). Det framgår nämligen av dessa förarbeten att unionslagstiftaren inte har valt den vidare formuleringen av det så kallade periculum in mora-villkoret avseende risken för svårigheterna att driva in den aktuella fordran, vilken avser samtliga fall där det finns en risk för att gäldenärens tillgångar helt enkelt minskar.
47      Den tolkning av artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 som anges i punkt 45 ovan stöds även av förordningens syften, som inte bara syftar till att inrätta ett förfarande på unionsnivå, som fordringsägaren har tillgång till som ett alternativ till de säkerhetsåtgärder som föreskrivs i nationell rätt, som gör det möjligt att, med hjälp av bindande och direkt tillämpliga bestämmelser, på ett effektivt och snabbt sätt belägga bankmedel på de berörda bankkontona med kvarstad, utan även syftar till att uppnå en rimlig balans mellan fordringsägarens och gäldenärens intressen (se, i detta avseende, dom av den 7 november 2019, K.H.K (Kvarstad på bankmedel), C‑555/18, EU:C:2019:937, punkterna 31 och 32, och dom av den 20 april 2023, Starkinvest, C‑291/21, EU:C:2023:299, punkterna 49 och 50).
48      Med hänsyn till den potentiellt negativa inverkan som ett beslut om kvarstad kan ha på gäldenärens tillgångar och, i synnerhet, på dennes möjlighet att fritt förfoga över detta, skulle nämligen en tolkning av artikel 7.1 i förordning nr 655/2014, enligt vilken varje hot mot indrivningen av fordran utgör en ”reell risk”, i den mening som avses i denna bestämmelse, kunna undergräva den balans som avses i punkten ovan.
49      Vad gäller de omständigheter som kan visa att det föreligger en ”reell risk”, såsom den definieras i punkterna 42 och 45 ovan, erinrar domstolen inledningsvis om att artikel 8 i förordning nr 655/2014, som reglerar ansökan om kvarstad, föreskriver att det ankommer på fordringsägaren att förse den domstol vid vilken talan har väckts med en beskrivning av alla relevanta omständigheter som motiverar att ett sådant föreläggande meddelas.
50      Skäl 14 i förordning nr 655/2014 innehåller, i fjärde stycket, en förteckning över omständigheter som fordringsägaren kan åberopa för att motivera ett beslut om kvarstad och som kan beaktas av den domstol vid vilken talan väckts i samband med bedömningen av huruvida det föreligger en ”reell risk” i den mening som avses i artikel 7.1 i förordningen.
51      Denna förteckning ska omfatta gäldenärens handlande med avseende på fordringsägarens fordran eller i samband med en tidigare tvist mellan parterna, gäldenärens tidigare kredithistorik, arten av dennes tillgångar och eventuella åtgärder som denne har vidtagit på senare tid med avseende på dessa tillgångar. I skäl 14 anges också ett antal andra omständigheter som även kan beaktas av den domstol där talan väckts, även om de inte i sig bör anses vara tillräckliga för att motivera ett kvarstadsbeslut.
52      Vad vidare gäller syftena med förordning nr 655/2014, som erinras om i punkt 47 ovan, kan det konstateras att för att säkerställa en skälig avvägning mellan fordringsägarens och gäldenärens intressen och den ändamålsenliga verkan av artikel 7.1 i förordningen, kan beviskravet inte anses så högt ställt att fordringsägaren är skyldig att bevisa gäldenärens avsikt att undandra sig betalning av fordran, eftersom ett sådant krav i praktiken ofta skulle vara svårt att uppfylla.
53      Fordringsägarens ansökan om ett sådant föreläggande ska grundas på konkreta indicier som visar att det är sannolikt att gäldenären, om beslutet inte antas, vid tidpunkten för vidtagandet av eventuella exekutiva åtgärder kan ha förbrukat, gömt eller förstört sina tillgångar eller avyttrat dem till underpris.
54      Det framgår således såväl av ordalydelsen i artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 som av det sammanhang som den bestämmelsen ingår i och av det syfte som eftersträvas med denna förordning att den domstol som har att pröva en kvarstadsansökan kan göra en helhetsbedömning av de omständigheter som fordringsägaren har åberopat, inbegripet, i förekommande fall, de faktorer som nämns i punkt 51 ovan, för att avgöra huruvida det på grundval av dessa omständigheter föreligger en ”reell risk” att gäldenären i avsaknad av ett kvarstadsbeslut kan vidta åtgärder, såsom att förbruka, gömma eller förstöra sina tillgångar eller avyttra dem till underpris, som, vid den tidpunkt då fordringsägaren kunde få ett befintligt eller framtida rättsligt avgörande verkställt, skulle hindra, eller åtminstone avsevärt försvåra, indrivningen av fordran.
55      Mot bakgrund av det ovan anförda ankommer det på den hänskjutande domstolen, som är ensam behörig att pröva de faktiska omständigheterna, att göra en helhetsbedömning av de omständigheter som TQ har åberopat till stöd för sin ansökan om kvarstad och att avgöra huruvida dessa omständigheter utgör tillräckliga indicier för att det föreligger en sådan ”reell risk”.
56      I förevarande fall vill den hänskjutande domstolen få klarhet i relevansen av en talan som gäldenären väckt flera år före ingivandet av kvarstadsansökan och, bland annat, att gäldenären har avslutat sin affärsförbindelse med en betaltjänstleverantör som agerade för dennes räkning i egenskap av tredje man som är gäldenär i den medlemsstat där fordringsägaren har sin hemvist, liksom relevansen av en ändring av en lag i den medlemsstat där gäldenären är etablerad som skulle kunna hindra indrivningen av fordran.
57      Vad gäller den första av dessa omständigheter ska det påpekas att den domstol där talan väckts kan, såsom framgår av punkterna 51 och 54 ovan, beakta gäldenärens tidigare agerande inom ramen för den helhetsbedömning som den skulle behöva göra för att bedöma huruvida det är nödvändigt att skyndsamt besluta om kvarstad. Det finns inte heller något i förordning nr 655/2014 som tyder på att frågan huruvida detta agerande är relevant nödvändigtvis beror på vid vilken tidpunkt det ägde rum. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 70 i sitt förslag till avgörande medför förordningen inte heller någon skyldighet för en fordringsägare att ge in sin ansökan vid den tidpunkt då den påstådda risken för indrivning av fordringsägarens fordran uppkommer, i syfte att erhålla ett sådant beslut. I detta avseende är det nämligen relevant om denna risk kvarstår när ansökan lämnas in.
58      För det andra kan, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 68 i sitt förslag till avgörande, för bolag som bedriver sin verksamhet online och har begränsade eller obefintliga fysiska tillgångar utanför den medlemsstat där de är etablerade, ett kreditsaldo som de innehar hos en betalningsoperatör vara en av de få tillgångar som fordringsägaren kan få tillgång till för att driva in sin fordran. Att häva avtalet med en sådan aktör kan således indikera att gäldenären har en bredare strategi att undandra sig betalning av sina skulder i den berörda medlemsstaten eller åtminstone göra det svårare att driva in dem.
59      Vad vidare gäller ändringen av den maltesiska lagen om hasardspel som, enligt fordringsägaren, skulle kunna hindra indrivningen av dennes fordran, i synnerhet genom att den tvingar domstolarna i den medlemsstat där gäldenären är etablerad att vägra att erkänna att utländska domstolsavgöranden, såsom det enligt vilket gäldenären är skyldig att betala den aktuella fordran, erinrar domstolen om att artikel 7.1 i förordning nr 655/2014, såsom framgår av punkt 45 ovan, inte avser förekomsten av vilket som helst hot mot indrivningen av en fordran, utan en verklig risk för gäldenärens avsikt att undandra sig betalning av denna fordran. Under alla omständigheter måste denna risk vara konkret och aktuell vid den tidpunkt då ansökan om föreläggande om bevarande lämnas in.
60      Av detta följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 65 i sitt förslag till avgörande, att enbart den omständigheten att fordringsägaren har åberopat en sådan nationell lagstiftning som den som beskrivs i föregående punkt inte räcker för att styrka att det föreligger en ”reell risk” i den mening som avses i nämnda artikel 7.1. Detta konstaterande gäller i än högre grad när det gäller bedömningen av huruvida det är nödvändigt att utfärda ett beslut om kvarstad på bankkonton som innehas av gäldenären i andra medlemsstater än den medlemsstat som har infört denna lagstiftning.
61      En domstol som har att pröva en kvarstadsansökan enligt artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 kan emellertid, när den gör en helhetsbedömning av de relevanta omständigheter som fordringsägaren har åberopat, beakta en nationell lagstiftning, såsom den som nämns i punkt 59 ovan, som en kontextuell omständighet som gör det möjligt att bedöma omfattningen av gäldenärens talan för att fastställa huruvida denne har för avsikt att undandra sig betalning av den aktuella fordran.
62      Av vad som anförts följer att artikel 7.1 i förordning nr 655/2014 ska tolkas så, att en nationell domstol som har att pröva en ansökan om ett europeiskt beslut om kvarstad får, vid bedömningen av om det finns ett brådskande behov av att fatta detta beslut, beakta dels gäldenärens handlande flera år innan ansökan gavs in, dels förekomsten, i den medlemsstat där gäldenären är etablerad, av en lag som kan hindra indrivningen av den aktuella fordran.
Rättegångskostnader
63      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
Artikel 7.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 655/2014 av den 15 maj 2014 om inrättande av ett europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel för att underlätta gränsöverskridande skuldindrivning i mål och ärenden av privaträttslig natur
ska tolkas så,
att en nationell domstol som har att pröva en ansökan om ett europeiskt beslut om kvarstad får, vid bedömningen av om det finns ett brådskande behov av att fatta detta beslut, beakta dels gäldenärens handlande flera år innan ansökan gavs in, dels förekomsten, i den medlemsstat där gäldenären är etablerad, av en lag som kan hindra indrivningen av den aktuella fordran.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: tyska.