62018TJ0061_RES
Mål T‑61/18
Amador Rodriguez Prieto
mot
Europeiska kommissionen
Tribunalens dom (åttonde avdelningen) av den 4 april 2019
”Personalmål – Tjänstemän – Eurostataffären – Nationellt straffrättsligt förfarande – Avskrivning – Begäran om bistånd – Visselblåsare – Oskuldspresumtion – Talan om skadestånd och ogiltigförklaring”
Tjänstemän – Administrationens biståndsskyldighet – Räckvidd – Gränser – Rättsakter från institutionen – Lagföring av en tjänsteman
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 24)
(se punkterna 47, 48, 51 och 52)
Tjänstemän – Rättigheter och skyldigheter – Yttrandefrihet – Röjande av omständigheter som kan ge vid handen att det är fråga om olaglig verksamhet eller grov försumlighet – Skyldighetens räckvidd – Skydd för tjänstemän som lämnat uppgift om sådana omständigheter – Räckvidd
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 22a.3)
(se punkterna 71–73)
Tjänstemän – Institutionernas utomobligatoriska skadeståndsansvar – Fel i tjänsten – Begrepp – Talan som väcks mot en tjänsteman – Omfattas – Villkor – Synnerliga omständigheter
(Artikel 340 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkt 75)
Tjänstemän – Principer – Oskuldspresumtion – Räckvidd – Avslag på begäran om bistånd från en tjänsteman som blivit föremål för straffrättsliga åtgärder som avskrivits, med motiveringen att det finns en intressemotsättning – Åsidosättande
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 48.1)
(se punkterna 91–93)
Resumé
I domen Rodriguez Prieto/kommissionen (T‑61/18), som meddelades den 4 april 2019, ogiltigförklarade tribunalen Europeiska kommissionens beslut att avslå en begäran om bistånd som grundades på artikel 24 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän inom Europeiska unionen. Tribunalen fann därvid att oskuldspresumtionen för sökanden hade åsidosatts.
Sedan år 1996 hade Eurostat ombesörjt spridning till allmänheten av insamlade statistiska uppgifter med hjälp av Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, som hade organiserat ett nätverk av försäljningsställen. År 1998 krävde sökanden som var enhetschef vid Eurostat att det inom Eurostat skulle genomföras en internrevision. Efter att oegentligheter konstaterats och Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) genomfört en utredning, överlämnade kommissionen år 2003 ärendet till franska myndigheter som påbörjade ett straffrättsligt förfarande, där sökanden först kallades som vittne och sedan blev föremål för förundersökning. Sökanden gav in en första begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, och gjorde därvid gällande att han var visselblåsare och att kommissionen skulle betala hans advokatkostnader. Denna begäran avslogs.
De franska domstolarna fattade beslut om att avskriva misstankarna mot samtliga personer som hade delgetts misstanke om brott inom ramen för det straffrättsliga förfarandet, däribland sökanden. Kommissionen överklagade såväl till första som till andra instans, men båda överklagandena avslogs. Sökanden ingav då en andra begäran om bistånd för att kommissionen skulle betala hans advokatkostnader vid franska domstolar. Alternativt gjorde sökanden gällande att kommissionen inte iakttagit hans ställning som visselblåsare och att kommissionen borde ha skyddat honom, och att kommissionens agerande stred mot artikel 22a i tjänsteföreskrifterna. Sökanden yrkade därvid skadestånd. Kommissionen avslog hans yrkanden, varpå sökanden väckt talan vid tribunalen.
Vad inledningsvis gäller tillämpligheten av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna erinrade tribunalen om följande. Artikel 24 syftar till att institutionerna ska försvara sina tjänstemän mot handlingar som utförs av tredje man – inte mot åtgärder som härrör från institutionerna själva. De franska myndigheternas åtgärder utgör normala inslag i ett straffrättsligt förfarande, och de utgör inte rättsstridiga angrepp mot honom som kunde motivera bistånd. Vidare var artikel 24 i tjänsteföreskrifterna inte tillämplig, eftersom sökanden i själva verket har begärt bistånd av kommissionen mot kommissionens egna handlingar, nämligen de handlingar som låg till grund för det straffrättsliga förfarande och i synnerhet de handlingar som medförde att detta straffrättsliga förfarande fortsatte.
Vad sedan gäller det påstådda åsidosättandet av sökandens ställning som visselblåsare erinrade tribunalen om följande. Artikel 22a i tjänsteföreskrifterna, som trädde i kraft den 1 maj 2004, ålägger samtliga tjänstemän en skyldighet att lämna information om förhållanden som ger anledning att misstänka olaglig verksamhet eller allvarligt åsidosättande av förpliktelser från unionstjänstemäns sida. Tribunalen noterar dessutom att det redan före detta datum förhöll sig så, att om en tjänsteman hade fått kännedom om rättsstridigheter eller åsidosättanden av lagstadgade förpliktelser som kunde skada unionens ekonomiska intressen och på eget initiativ underrättade sina överordnade om dessa, hade han eller hon rätt att få skydd av den institution för vilken han eller hon arbetade mot eventuella repressalier till följd av detta avslöjande liksom rätt att inte behandlas av institutionen på ett sätt som var till hans eller hennes nackdel, förutsatt att han eller hon hade agerat i god tro. Tilläggas ska emellertid att detta skydd inte gärna kan omfatta utredningar avsedda att slå fast huruvida, och i vilken utsträckning, han eller hon själv har varit inblandad i de oegentligheter som han eller hon har avslöjat. Om sådana utredningar visar att tjänstemannen faktiskt har varit inblandad, kan det förhållandet att han eller hon på eget initiativ avslöjade oegentligheterna på sin höjd utgöra en förmildrande omständighet inom ramen för eventuella sanktionsförfaranden. Den av sökanden åberopade ställningen som visselblåsare var således inte ägnad att skydda honom mot förfaranden.
Den fråga som uppkommer här är således huruvida kommissionen gjorde sig skyldig till rättsstridiga handlingar genom att ligga bakom att det straffrättsliga förfarandet fortsatte efter avskrivningsbeslutet. Möjligheten att kunna göra gällande sina rättigheter domstolsvägen, med den rättsliga kontroll som detta innebär, är ett uttryck för en allmän rättsprincip, och de är endast i rena undantagsfall som en institution kan begå tjänstefel genom att väcka talan. Tribunalen fann därefter att något tjänstefel inte begåtts och den avslog yrkandet om ersättning för den skada som sökanden påstod sig ha åsamkats genom att han varit föremål för ett straffrättsligt förfarande mellan åren 2003 och 2016.
Rätten till oskuldspresumtion, även i avsaknad av ett straffrättsligt förfarande, gäller för en tjänsteman som anklagas för att ha åsidosatt sina lagstadgade förpliktelser på ett så allvarligt sätt att det är motiverat att Olaf inleder en utredning, eftersom utredningen kan föranleda förvaltningen att vidta lämpliga och i förekommande fall stränga åtgärder av varjehanda slag. Därefter konstaterade tribunalen att kommissionen i det aktuella fallet åsidosatte sökandens rätt till oskuldspresumtion genom att avslå hans begäran om att kommissionen skulle ersätta hans kostnader för hans försvar inom ramen för det nationella straffrättsliga förfarandet med motiveringen, i allt väsentligt, att det fortfarande rådde en intressemotsättning dem emellan, trots att sökanden friats i det straffrättsliga förfarandet.