62022CJ0305_RES
Mål C‑305/22
C.J.
(begäran om förhandsavgörande från Curtea de Apel București)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 4 september 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Europeisk arresteringsorder som har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff – Artikel 4 led 6 – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Villkor för att den verkställande staten ska få överta verkställigheten av detta straff – Artikel 3 led 2 – Begreppet ’lagakraftägande dom avseende samma gärning’ – Rambeslut 2008/909/RIF – Ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar i syfte att verkställa dessa domar i en annan medlemsstat – Artikel 25 – Iakttagande av de villkor och det förfarande som föreskrivs i detta rambeslut för det fallet att en medlemsstat åtar sig att verkställa en påföljd som dömts ut genom en dom som meddelats av en domstol i den utfärdande staten – Krav på samtycke från den utfärdande statens sida för att en annan medlemsstat ska få överta verkställigheten av en sådan påföljd – Artikel 4 – Möjlighet som ges den utfärdande staten att översända domen och det intyg som avses i den artikeln till den verkställande staten – Följder av att ett sådant översändande inte görs – Principen om lojalt samarbete – Artikel 22 – Den utfärdande statens rätt att verkställa denna påföljd – Vidhållande av den europeiska arresteringsordern – Den verkställande rättsliga myndighetens skyldighet att verkställa den europeiska arresteringsordern”
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – Eftersökt person som uppehåller sig eller är bosatt i den verkställande medlemsstaten i den mening som avses i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 – Villkor för att vägra verkställighet av en arresteringsorder – Den verkställande medlemsstatens åtagande att verkställa straffet – Iakttagande av de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909 – Räckvidd – Krav på samtycke från den utfärdande statens sida – Den statens utrymme för skönsmässig bedömning
(Rådets rambeslut 2002/584, artiklarna 1.2, 4 led 6 och 5 led 3, samt 2008/909, skälen 8 och 12, artiklarna 4, 13 och 25 och bilaga I)
(se punkterna 47, 49–52, 57, 59, 61–67, 72 och 87 samt punkt 1 i domslutet)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – Eftersökt person som uppehåller sig eller är bosatt i den verkställande medlemsstaten i den mening som avses i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 – Vägran att verkställa den europeiska arresteringsordern med åsidosättande av de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909 – Verkningar av beslutet att vägra verkställighet – Den utfärdande statens rätt att vidhålla den europeiska arresteringsordern och att verkställa straffet – Villkor
(Rådets rambeslut 2002/584, artiklarna 4 led 6 och 26.1, samt 2008/909, artiklarna 4, 22 och 25)
(se punkterna 75–82 och 85–87 samt punkt 1 i domslutet)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras – Eftersökt person vars ansvar för samma gärning har prövats genom lagakraftägande dom – Lagakraftägande dom avseende samma gärning – Begrepp – Beslut om att vägra överlämna den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, om erkännande av den fällande domen och om förordnande om verkställighet av straffet – Omfattas inte
(Rådets rambeslut 2002/584, artiklarna 3 led 2 och 4 led 6)
(se punkterna 92–98 och punkt 2 i domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Curtea de Apel București (Appellationsdomstolen i Bukarest, Rumänien) uttalar sig EU-domstolen (stora avdelningen) om förhållandet mellan rambesluten 2002/584 (
1
) och 2008/909 (
2
) när verkställighet i den verkställande staten av ett fängelsestraff till följd av en europeisk arresteringsorder har beslutats ensidigt av denna stat, trots att den utfärdande staten uttryckligen motsätter sig det.
Den 25 november 2020 utfärdade Appellationsdomstolen i Bukarest en europeisk arresteringsorder mot C.J. för verkställighet av ett fängelsestraff. I december 2020 greps C.J. i Italien. På begäran av de italienska myndigheterna översände den utfärdande rättsliga myndigheten den fällande domen till de italienska myndigheterna, samtidigt som den motsatte sig att denna dom skulle erkännas och att Italien skulle överta verkställigheten av straffet.
Genom dom av den 6 maj 2021 vägrade Corte d’appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom, Italien), på grundval av det skäl till att verkställighet får vägras som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, att överlämna C.J., erkände den fällande domen och beslutade att straffet skulle verkställas i Italien. Den domstolen ansåg att påföljden skulle verkställas i Italien för att öka möjligheterna till social återanpassning av C.J., som var lagligen och faktiskt bosatt i Italien.
Efter att ha mottagit beslutet om verkställighet, i vilket det preciserades hur straffet skulle verkställas i Italien, förklarade de rumänska rättsliga myndigheterna i en skrivelse till de italienska rättsliga myndigheterna att de skulle behålla sin rätt att verkställa påföljden i Rumänien så länge de inte informerades om att verkställighet av straffet hade påbörjats i Italien. De angav även att den europeiska arresteringsorder som utfärdats mot C.J. inte hade upphävts och fortfarande var giltig.
Den 15 oktober 2021 framställde avdelningen för verkställighet av straff vid andra brottmålsavdelningen vid Appellationsdomstolen i Bukarest en invändning mot verkställighet av den fällande domen till den hänskjutande domstolen.
I detta sammanhang beslutade den hänskjutande domstolen, som bland annat hade att pröva giltigheten av den europeiska arresteringsordern, att begära förhandsavgörande från EU-domstolen avseende dels de rättsliga följderna av en vägran, på grundval av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, att överlämna en eftersökt person i fall där de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909 inte har iakttagits av den verkställande staten, dels den rättsliga kvalificeringen av ett sådant beslut att vägra verkställighet.
Domstolens bedömning
Domstolen undersöker först förhållandet mellan rambeslut 2002/584 och rambeslut 2008/909. Dessa två rambeslut konkretiserar principerna om ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande på det straffrättsliga området. Det finns emellertid ingenting som tyder på att unionslagstiftaren har haft för avsikt att föreskriva två olika rättssystem avseende erkännande av brottmålsdomar och verkställighet av påföljder, beroende på huruvida en europeisk arresteringsorder har utfärdats eller inte. Vad närmare bestämt gäller inverkan av rambeslut 2008/909 på tillämpningen av det skäl till att verkställighet får vägras som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, så måste den rättsliga myndigheten i den verkställande staten, mot bakgrund av det mål som eftersträvas med detta skäl och med bestämmelserna i rambeslut 2008/909, det vill säga att underlätta social återanpassning av personer som dömts i en annan medlemsstat, är detsamma, beakta dessa bestämmelser när den önskar tillämpa detta skäl.
Domstolen konstaterar således att för att säkerställa att det system med överlämnande mellan medlemsstaterna som införts genom rambeslut 2002/584 är effektivt, så ska erkännandet av den fällande domen och övertagandet av verkställigheten av straffet ske med iakttagande av de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909. I detta avseende måste den utfärdande staten bland annat samtycka till att den verkställande staten tar över verkställigheten av straffet. Detta samtycke kommer till uttryck i det att den fällande domen, tillsammans med ett intyg, för vilket ett standardformulär återges i bilaga I till rambeslut 2008/909, översänds till den verkställande staten i enlighet med de villkor som ställs i artikel 4 i samma rambeslut. När den utfärdande staten, på grundval av objektiva omständigheter, anser att straffet i praktiken inte kommer att verkställas i den verkställande staten eller att verkställighet av straffet i den staten inte kommer att bidra till målet om social återanpassning av den eftersökta personen efter det att denne har avtjänat det straff som dömts ut, får den följaktligen vägra att översända den fällande domen och det intyg som ska åtfölja den. Detsamma gäller när den utfärdande staten, på grundval av straffpolitiska överväganden, anser att verkställigheten av det straff som dömts ut på dess territorium är motiverad. Den utfärdande staten ska emellertid se till att dess befogenhet enligt rambeslut 2008/909 att vägra att översända den fällande domen och det intyg som ska åtfölja den utövas på ett sätt som möjliggör ett effektivt straffrättsligt samarbete mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter och som säkerställer att funktionen av den europeiska arresteringsordern och det ömsesidiga erkännandet av brottmålsdomar för verkställighet i en annan medlemsstat inte lamslås. Den utfärdande och den verkställande rättsliga myndigheten ska dessutom fullt ut använda sig av de verktyg som föreskrivs i rambesluten 2002/584 och 2008/909 på ett sådant sätt att det främjar det ömsesidiga förtroende som utgör grunden för detta samarbete.
Under dessa omständigheter ska en europeisk arresteringsorder, när det inte är möjligt för den verkställande staten att faktiskt överta verkställigheten av straffet, inbegripet på grund av att de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909 inte har iakttagits, verkställas för att undvika att den eftersökta personen undgår straff. Verkställighet av en europeisk arresteringsorder utgör nämligen huvudregeln, och vägran att verkställa densamma är ett undantag, vilket ska tolkas restriktivt.
Om den verkställande rättsliga myndigheten på grundval av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 har vägrat att verkställa den europeiska arresteringsordern med åsidosättande av de villkor och det förfarande som föreskrivs i rambeslut 2008/909 vad gäller erkännande av en dom om fängelsestraff och övertagande av verkställigheten av detta straff, behåller den utfärdande staten följaktligen rätten att verkställa straffet och således att vidhålla den europeiska arresteringsordern. (
3
) En motsatt tolkning skulle öppna upp för kringgående av bestämmelserna i rambeslut 2008/909 och undergräva funktionen av det förenklade och effektiva system för överlämnande av eftersökta personer som inrättats genom rambeslut 2002/584. Det ankommer emellertid på den utfärdande rättsliga myndigheten att pröva huruvida ett sådant vidhållande, vilket kan påverka den eftersökta personens personliga frihet, mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet är proportionerligt. Vid en sådan prövning ska hänsyn tas till följderna för denna person av att den europeiska arresteringsordern vidhålls och till utsikterna för verkställighet av densamma.
Vidare slår domstolen fast att ett beslut genom vilket den verkställande rättsliga myndigheten, på grundval av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, har vägrat att verkställa en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, har erkänt den fällande domen avseende detta straff och har förordnat om verkställighet av straffet i den verkställande staten, kan således inte anses utgöra en ”lagakraftägande dom avseende samma gärning” i den mening som avses i artikel 3 led 2 i rambeslutet. Den prövning som görs inom ramen för ett sådant beslut innebär nämligen inte att ett straffrättsligt förfarande inleds mot den dömda personen och innefattar inte någon bedömning i sak av målet. Ett sådant beslut syftar nämligen endast till att möjliggöra att den påföljd som dömts ut i den utfärdande staten kan verkställas i den verkställande staten.
(
1
)	Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002 1) (nedan kallat rambeslut 2002/584).
(
2
)	Rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27) (nedan kallat rambeslut 2008/909).
(
3
)	Artikel 22.1 i rambeslut 2008/909, i vilken det föreskrivs att den utfärdande medlemsstaten inte får verkställa den påföljd som dömts ut när verkställigheten av densamma har påbörjats i den verkställande staten, är inte tillämplig när, såsom i förevarande fall, den verkställande statens vägran att överlämna personen på grundval av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 inte har skett i enlighet med bestämmelserna i rambeslut 2008/909.