Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
2 päivänä lokakuuta 2025(1)
Asia C-496/24
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding ja
Stichting de Thuiskopie
vastaan
HP Nederland BV,
Dell BV ja
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers
(Ennakkoratkaisupyyntö – Hoge Raad der Nederlanden (ylin yleinen tuomioistuin, Alankomaat))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Immateriaalioikeus – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29/EY – 2 artikla – Kappaleen valmistamista koskeva oikeus – 3 artikla – Oikeus yleisölle välittämiseen – 5 artiklan 2 kohdan b alakohta
ja 5 artiklan 5 kohta – Poikkeukset ja rajoitukset – Kappaleen valmistaminen yksityiseen käyttöön – Sopiva hyvitys – Kappaleen välittäminen yleisölle internetissä – Maksullinen suoratoistopalvelu – Ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettu kopio
Johdanto
1.        Unionin tekijänoikeuslainsäädännössä
säädetään muun muassa, lukuisten tekijöiden yksinoikeuksia koskevien poikkeusten joukossa, poikkeuksesta, jonka nojalla
luonnolliset henkilöt voivat ilman lupaa valmistaa
teoksista kappaleita yksityiseen käyttöön. Jotta tekijät
saisivat korvauksen tästä poikkeuksesta seuraavista
menetyksistä, jotka aiheutuvat siitä, ettei käyttäjien tarvitse hankkia suurempaa määrää teoksen kappaleita, unionin oikeudessa on säädetty tästä johtuvan hyvityksen maksamisesta. Jäsenvaltioiden käytännössä tämä hyvitys rahoitetaan useimmiten niin sanotulla kopiointimaksulla, joka kerätään sellaisten tallennusvälineiden ja laitteiden, joita luonnolliset henkilöt voivat käyttää suojattujen teosten kopioimiseen, valmistajilta tai maahantuojilta. Tämä maksu siirretään sitten näiden laitteiden ja tallennusvälineiden hintaan niiden ostajille, joten kyseisen poikkeuksen mukaisen hyvityksen lopullinen taloudellinen taakka lankeaa pääasiallisesti niiden henkilöiden maksettavaksi, joilla on oikeus hyödyntää sitä. Unionin tuomioistuin on todennut tällaisen järjestelmän olevan unionin oikeuden mukainen.(2)
2.        Kopiointimaksu, jonka perimisestä ja maksamisesta hyvityksen muodossa vastaavat jäsenvaltioiden nimeämät laitokset, muodostaa merkittävän ja vakaan tulonlähteen tekijöille. Tämän vuoksi on houkutus
laajentaa kyseisen poikkeuksen soveltamisalaa ja sen seurauksena kopiointimaksusta saatavaa tulonlähdettä asianmukaisista säännöksistä
ja
niiden käyttöönoton tavoitteista ja motiiveista
seuraavien rajojen ulkopuolelle – suositun sananlaskun
mukaisesti
se, jonka ainoa työkalu on vasara, näkee kaiken nauloina. Alankomaiden kopiointimaksun perimisestä vastaavat laitokset näyttävät sortuneen juuri tähän harhaan pitäessään suoratoistopalvelujen tarjoajien
toimesta tapahtuvan ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen teoskappaleiden tarjoamista tämän
maksun alaisena
ja siten kyseisen poikkeuksen piiriin kuuluvana.(3)
3.        On kuitenkin pidettävä mielessä, että kappaleen valmistamista yksityiseen käyttöön koskevasta poikkeuksesta seuraava
hyvitys ei ole itsetarkoitus. Sen tarkoituksena on korvata menetyksiä tilanteissa, joissa tämän poikkeuksen soveltaminen on sallittua ja perusteltua ja joskus jopa välttämätöntä. Hyvityksen tarkoituksena ei sen sijaan ole korvata normaaleja sopimusmekanismeja tilanteissa, joissa tekijät voivat käyttää yksinoikeuksiaan ja saada siten tuloja teostensa hyödyntämisestä, vaikka he pitäisivätkin näitä tuloja riittämättöminä. Käsiteltävässä asiassa
unionin tuomioistuimella on tilaisuus selventää kyseisen poikkeuksen soveltamisalan rajoja aiemman vastaavia tilanteita koskevan oikeuskäytännön valossa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
4.        Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY(4) (jäljempänä direktiivi 2001/29)
2, 3, 5 ja 6 artiklassa säädetään erityisesti seuraavaa:
”2 artikla
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi, millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuva kappaleen valmistaminen on:
a)      tekijöillä teostensa osalta;
– –
3 artikla
1.      Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.
– –
5 artikla
– –
2.      Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen seuraavissa tapauksissa:
– –
b)      kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden mille tahansa välineelle valmistamat kappaleet, jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen, jonka osalta otetaan huomioon 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen kyseiseen teokseen tai aineistoon taikka niiden soveltamatta jättäminen;
– –
5.      Tämän artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdan mukaisia poikkeuksia ja rajoituksia sovelletaan vain tietyissä erityistapauksissa, jotka eivät ole ristiriidassa teoksen tai muun aineiston tavanomaisen hyödyntämisen kanssa eivätkä kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijan oikeutettuja etuja.
6 artikla
– –
3.      Tässä direktiivissä ’teknisillä toimenpiteillä’ tarkoitetaan tekniikoita, laitteita tai osia, jotka on suunniteltu normaalissa käyttötarkoituksessa estämään tai rajoittamaan teoksiin tai muuhun aineistoon kohdistuvia tekoja, joihin ei ole saatu lupaa laissa säädettyjen tekijänoikeuden tai tekijänoikeuden lähioikeuksien haltijalta
– –. Teknisiä toimenpiteitä pidetään tehokkaina, jos oikeudenhaltijat valvovat suojatun teoksen tai muun aineiston käyttöä jonkin sellaisen pääsynvalvontatoimen tai suojauskeinon avulla, jolla tavoiteltu suoja saavutetaan, ja joita ovat esimerkiksi teoksen tai muun aineiston salaus, muuntaminen tai muunlainen muuttaminen taikka kopioinnin valvontajärjestelmä.”
Alankomaiden oikeus
5.        Direktiivi 2001/29 saatettiin osaksi Alankomaiden oikeusjärjestystä
vuonna 1912 annetun tekijänoikeuslain (Auteurswet) säännöksillä. Kappaleen valmistamista yksityiseen käyttöön koskevasta poikkeuksesta säädetään kyseisen lain 16 c §:ssä. Sen 2 momentissa säädetään oikeudenhaltijoille maksettavasta sopivasta
hyvityksestä, joka rahoitetaan sellaisten laitteiden ja tallennusvälineiden, joita voidaan käyttää kappaleiden valmistamiseen yksityiseen käyttöön, maahantuojilta ja valmistajilta perittävällä kopiointimaksulla. Edellä mainitun lain 16 d §:n ja 16 e §:n perusteella Stichting de Thuiskopie (jäljempänä SdT) vastaa
kyseisen maksun perimisestä, kun taas sen perusteen ja määrän määrittää Alankomaiden lain mukainen säätiö Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding (jäljempänä SONT), jossa ovat edustettuina oikeudenhaltijoiden sekä kyseisen maksun maksuvelvollisten tahojen järjestöt. SONT:n vuosille 2018–2020 määrittämä kopiointimaksutariffi kattoi
”huomioon otettavina lähteinä” muun muassa ”maksulliset suoratoistopalvelut”.
Pääasian tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
6.        HP Nederland B.V. ja Dell B.V. ovat kopiointimaksun maksuvelvollisia. Stichting Overlegorgangaan Blanco Informatiedragers edustaa kaikkia kyseisen maksun maksuvelvollisia tahoja (jäljempänä yhdessä HP Nederland ym.). Kyseiset tahot ovat nostaneet Rechtbank Den Haagissa (Haagin alioikeus, Alankomaat) kanteen SdT:tä ja SONT:tä vastaan sen toteamiseksi, ettei kopiointimaksu koske
ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden (offline-suoratoistokopiot) tarjoamista koskevaa palvelua, jota tarjotaan musiikkiteosten tai audiovisuaalisten teosten internetin kautta tapahtuvan suoratoistopalvelun yhteydessä.
7.        Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamien tosiseikkojen mukaisesti tällaisessa palvelussa suoratoistopalvelun tilaaja voi valita
tietyt teokset saatavilla olevien teosten luettelosta käytettäväksi ilman verkkoyhteyttä (ns. offline-tilassa). Palveluntarjoaja luo sitten kopiot valituista teoksista tilaajan laitteen tai laitteiden muistin tiettyyn osaan, joka annetaan palveluntarjoajan käyttöön tätä tarkoitusta varten. Tämä kopio salataan siten, että tilaaja voi käyttää teosta yleensä vain palveluntarjoajan sovelluksen avulla eikä hän voi määrätä tästä kopiosta, eli hän ei voi luoda lisää kopioita, muuttaa sen sijaintia tai vapaasti siirtää sitä toiselle laitteelle tai tallennusvälineelle. Kopion saatavillaoloajan päätyttyä ja joka tapauksessa ensisijaisen palvelun (suoratoisto) päättyessä kopio poistetaan laitteelta. Lisäksi palveluntarjoaja voi poistaa sen palvelun ehdoissa määritellyissä tapauksissa.
8.        Rechtbank Den Haag hylkäsi kanteen 18.9.2018 antamallaan tuomiolla. Tuomio kuitenkin kumottiin Gerechtshof Den Haagin (Haagin ylioikeus, Alankomaat) 22.3.2022 antamalla tuomiolla. Viimeksi mainittu tuomioistuin katsoi, että edellä 7 kohdassa kuvatun kaltaisessa palvelussa, jossa tarjotaan kopio ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaa käyttöä varten, ei ole kyse tekijänoikeuslain 16 c §:ssä ja direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta kappaleen valmistamisesta yksityiseen käyttöön. SdT ja SONT tekivät
viimeksi mainitusta tuomiosta kassaatiovalituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
9.        Näissä olosuhteissa Hoge Raad der Nederlanden päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko kappaleita, joilla on edellä [tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohdassa] kuvatut ominaisuudet (offline-suoratoistokopio), pitää myös kolmivaiheisen testin (direktiivin [2001/29]
5 artiklan 5 kohta), perusteella
[kyseisen]
direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuina ’kappaleina, jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen’?
2)      Ovatko direktiivin [2001/29] tavoitteet, kuten tekijänoikeuden korkeatasoinen suoja, oikeudenhaltijan ja käyttäjän etujen oikeudenmukainen tasapaino sekä se, että jäsenvaltiot voivat soveltaa poikkeuksia ja rajoituksia johdonmukaisesti ja teknologisesti riippumattomasti, esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan yksityiskopiointia koskeva poikkeus ei kata offline-suoratoistokopioita?
3)      Vaikuttaako yhteen tai useampaan edellä esitettyyn kysymykseen annettavaan vastaukseen se, perivätkö oikeudenhaltijat maksun valmistetusta offline-suoratoistokopiosta tai perivätkö ne maksun, joka perustuu suoratoistopalvelun käyttäjille välittämien offline-suoratoistokopioiden määrään?”
10.      Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimeen 17.7.2024. Kirjallisia huomautuksia esittivät pääasian asianosaiset, Ranskan hallitus ja Euroopan komissio. Samat osapuolet olivat edustettuina 19.6.2025 pidetyssä istunnossa.
Asian tarkastelu
11.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muotoillut kolme ennakkoratkaisukysymystä, mutta koska ne koskevat samaa ongelmaa, ehdotan niiden tarkastelua yhdessä. Kyseinen tuomioistuin pyrkii ennen kaikkea selvittämään, onko direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että suojattujen teosten internetsuoratoistopalvelun tilaaja valmistaa kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla teoksista kappaleita yksityiseen käyttöön tilanteessa, jossa
hän käyttää lisäpalvelua, jolla tarjotaan teoksia käytettäväksi ilman verkkoyhteyttä ja joka käsittää
teosten tallentamisen tilaajan laitteelle siten, että palveluntarjoajalla on kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden avulla täysi määräysvalta teosten sijaintiin, kopiointiin ja poistamiseen, kun taas tilaaja voi hyödyntää (kuunnella tai katsella) niitä ainoastaan tietyllä laitteella ja vain palvelun keston ajan. Ehdotan, että tähän kysymykseen annettavaa vastausta täydennetään kyseisen direktiivin 3 artiklan tulkinnalla.
12.      Lähden tarkastelussani siitä, että kaksi direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan poikkeuksen soveltamisedellytystä, jotka eivät näytä olevan pääasiassa riidanalaisia, täyttyvät eli että kyseinen tilaaja on luonnollinen henkilö ja hän käyttää kyseistä palvelua yksityisiin tarkoituksiin.
13.      Riidatonta on myös se, ettei tilaaja itse valmista kappaletta vaan palveluntarjoaja tekee sen tilaajan pyynnöstä. Unionin tuomioistuin on kuitenkin hyväksynyt direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisen tällaisessa tilanteessa ja katsonut, että kyseisessä säännöksessä käytetty ilmaus ”luonnollisten henkilöiden valmistamat kappaleet” kattaa myös kolmannen osapuolen tarjoaman palvelun käyttämisen kyseisen luonnollisen henkilön toimesta.(5)
14.      Luonnollinen henkilö voi kuitenkin hyödyntää kyseistä poikkeusta ainoastaan silloin, kun hän on aiemmin saanut käyttöoikeuden teokseen kappaleen valmistamisen lähteen muodossa,(6) ja tämän käyttöoikeuden on oltava laillinen eli oikeudenhaltijoiden suostumuksella tapahtunut.(7) Sen sijaan tilanteessa, jossa luonnollinen henkilö saa teoksen käyttöönsä vasta kappaleen valmistamalla, tätä valmistamista ei voida pitää kyseisen luonnollisen henkilön direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla tekemänä. Kappaleen valmistamisen tekee silloin henkilö, joka tarjoaa pääsyn teokseen, ja – jos se tapahtuu etänä, aineettomassa muodossa ja välittäjän yksityisen piirin ulkopuolella – kyse on teoksen saattamisesta yleisön saataviin kyseisen direktiivin 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla.(8)
15.      Juuri tällaisesta tilanteesta on kyse tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohdassa kuvatun palvelun tapauksessa, sillä tilaaja saa kappaleen valmistamisen seurauksena pääsyn kappaleeseen ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaa käyttöä varten (offline-suoratoistokopio). Sillä ei ole merkitystä, että tilaajalla voi lisäksi olla pääsy samoihin
teoksiin myös suoratoiston kautta, koska suoratoisto ei ole kappaleen valmistamisen lähde eikä tietyn teoksen tosiasiallinen käyttö suoratoiston kautta ole edellytys sen ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitetun kopion hankkimiselle.(9)
16.      En siten ole vakuuttunut SdT:n ja SONT:n esittämästä perustelusta, jonka mukaan tilaajien pääsy kappaleisiin suoratoiston kautta riittää, jotta ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden tarjoamisen voidaan katsoa
kuuluvan direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan poikkeuksen piiriin. On totta, että kaupallisesta näkökulmasta ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden tarjoaminen on lisäpalvelu ja liittyy pääasiallisen palvelun muodostavaan suoratoistoon, koska vain jälkimmäisen tilaajat voivat käyttää edellistä ja molemmat tarjoavat saman teosluettelon. Teknisesti se on kuitenkin erillinen ja itsenäinen palvelu.(10) Toisin sanoen nämä ovat kaksi mahdollista polkua samojen teosten käyttämiseen, mutta ne ovat toisistaan riippumattomia eikä toisessa ole kyse kappaleen valmistamisesta toisesta. Tekijänoikeuden näkökulmasta nämä kaksi palvelua muodostavat erilliset teosten hyödyntämistoimet, varsinkin kun teosten käyttöehdot eroavat huomattavasti molemmissa tapauksissa. Suoratoistopalvelut vaativat jatkuvaa pääsyä riittävän nopeaan internetyhteyteen, ja niihin sovelletaan usein maantieteellisiä rajoituksia (geoblokkaus). Nämä kaksi haittapuolta eivät kuitenkaan koske ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettuja kopioita.
17.      Tilanne on siis yhdenmukainen tuomioon
VCAST johtaneessa asiassa
kyseessä olleen tilanteen kanssa. Kyseisen palvelun yhteydessä suoritettua kappaleen valmistamista ei voida pitää luonnollisten henkilöiden (tilaajien) suorittamana direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, vaan sen on katsottava tapahtuvan palveluntarjoajan, joka asettaa teokset tilaajiensa saataville tällä tavalla, toimesta. Kyseinen kappaleen valmistaminen muodostaa siten osan teosten saattamista yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana direktiivin 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ja tämän toimen suorittaa palveluntarjoaja.
18.      SdT:n, SONT:n ja Ranskan hallituksen esittämä väite, jonka mukaan ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitetussa kopiossa on kyse direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta luonnollisen henkilön tekemästä kappaleen valmistamisesta, koska aloite
kappaleen valmistamiseen tulee tilaajalta, on virheellinen. Teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, tapahtuu käyttäjän pyynnöstä. Käyttäjän on siis tehtävä aloite
kappaleen valmistamiseen ilmaisemalla sitä koskeva pyyntö, tässä tapauksessa pyyntö ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitetun kopion luomiseksi. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että jokaisessa käyttäjän pyynnöstä tapahtuvassa teoksen
kappaleen
tarjoamisessa olisi automaattisesti kyse kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta luonnollisen henkilön tekemästä kappaleen valmistamisesta yksityiseen käyttöön.
Tällainen tulkinta tekisi kyseisen direktiivin 3 artiklan säännöksen tarkoituksen merkittäviltä osin tyhjäksi.
19.      Nyt käsiteltävän asian ja tuomioon VCAST johtaneen asian välillä on kuitenkin kaksi merkittävää eroa. Ensinnäkin jälkimmäisessä tapauksessa kyseessä ollut toiminta suoritettiin ilman oikeudenhaltijoiden suostumusta, kun taas käsiteltävässä
asiassa
mikään ei viittaa siihen, että ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden tarjoaminen olisi ollut laitonta. Toiseksi, toisin kuin tuomioon VCAST johtaneessa asiassa, nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse kahden eri tahon suorittamasta ensisijaisesta ja toissijaisesta välittämisestä. Sekä teosten
välittäminen suoratoistona että teosten tarjoaminen ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön
tapahtuvat saman tahon toimesta, ja ne ovat luonteeltaan ensisijaisia – sähköisessä muodossa olevat
kappaleet siirretään suoraan palveluntarjoajan palvelimelta tilaajan laitteelle. Siksi myöskään unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan tekijänoikeudella suojattujen teosten
välittäminen katsotaan tapahtuneen yleisölle, jos se on suunnattu niin sanotulle uudelle yleisölle tai tapahtuu tietyssä teknisessä muodossa,(11) ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Tämä periaate koskee vain sellaisten teosten toissijaista välittämistä, jotka toinen taho on aiemmin saattanut yleisön saataville.(12)
20.      Olen siten samaa mieltä komission kanssa siitä, että pääasiassa kyseessä olevaa tilannetta ei pidä tarkastella direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan vaan sen 3 artiklan valossa.
21.      Tätä tulkintaa tukevat useat muutkin argumentit.
22.      Ensinnäkin SdT:n ja SONT:n istunnossa esittämä näkemys, jonka mukaan direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltaminen ei edellytä oikeudenhaltijoiden menettävän määräysvaltaa teosten hyödyntämiseen, on virheellinen. Määräysvallan menettäminen on tekijänoikeuden poikkeuksen olennainen piirre, sillä poikkeuksessa on kyse siitä, että käyttäjien sallitaan, ilman oikeudenhaltijoiden suostumusta ja siten heidän määräysvaltansa ulkopuolella, suorittaa toimia, jotka normaalisti kuuluvat tekijänoikeutta koskevan yksinoikeuden piiriin. Kyseisellä säännöksellä säädetyllä poikkeuksella oikeutetaan
luonnolliset henkilöt
valmistamaan
kappaleita yksityiseen käyttöön. Yhtäältä tämän poikkeuksen mukainen valmistaminen tapahtuu siis määritelmän mukaan oikeudenhaltijoiden määräysvallan
ulkopuolella. Toisaalta käyttäjillä on kuitenkin oltava tekninen mahdollisuus tähän
valmistamiseen, eli heillä on oltava (laillinen, kuten unionin tuomioistuin huomautti) pääsy teokseen
sellaisessa muodossa, joka mahdollistaa sen kopioimisen.
23.      Nyt käsiteltävässä asiassa tilanne ei ole tämä. Käytettyjen teknisten toimenpiteiden ansiosta suoratoistopalvelujen tarjoajat, jotka toimivat oikeudenhaltijoiden lukuun heidän lisenssinhaltijoinaan, säilyttävät määräysvallan ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden muodossa tarjottavien kappaleiden valmistamiseen. Nämä kopiot ovat nimittäin palveluntarjoajan luomia, ja palveluntarjoaja tallentaa ne käyttäjän laitteelle tiukasti määritellyin ja tehokkaasti valvotuin ehdoin. Teknisten toimenpiteiden tarkoituksena ei siis ole, vaikka SdT, SONT ja Ranskan hallitus näin väittävät, estää käyttäjiä ylittämästä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen rajoja vaan estää heitä hyödyntämästä tätä poikkeusta valmistamalla
kappaleita ilman oikeudenhaltijoiden suostumusta. Kyse ei siis ole tekijänoikeutta koskevan poikkeuksen soveltamisesta vaan näiden oikeuksien tavanomaisesta hyödyntämisestä.
24.      Täysin virheellinen on myös SdT:n ja SONT:n esittämä näkemys, jonka mukaan oikeudenhaltijoiden suostumuksella ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden valmistamiseen ei ole oikeudellista vaikutusta eivätkä nämä voi periä siitä maksuja, koska tällaisten kopioiden valmistaminen kuuluu direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen piiriin, minkä seurauksena
oikeudenhaltijoilla
on oikeus sopivaan hyvitykseen kyseisen säännöksen nojalla.
25.      Nämä tahot siis katsovat, että ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden luominen kuuluu kyseisen poikkeuksen piiriin, ja päättelevät sen perusteella, että kyseisellä poikkeuksella rajoitetaan oikeudenhaltijoiden toimintamahdollisuuksia. Todellisuudessa asia on kuitenkin täysin päinvastoin: lähde, josta ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettu kopio luodaan, ei ole käyttäjien vaan oikeudenhaltijoiden lisenssinhaltijan hallussa. Siten käyttäjät eivät voi valmistaa kappaleita
kyseisen poikkeuksen perusteella, vaan heidän on pyydettävä kopion tarjoamista lisenssinhaltijalta, joka voi vaatia siitä maksua.
26.      Sitä vastoin
SdT:n ja SONT:n mainitsemat tuomiot(13) eivät koske direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalan määrittelyä vaan siinä säädetyn sopivan hyvityksen laskentatapaa. Ne perustuvat siis implisiittisesti olettamukseen siitä, että kyseisen poikkeuksen soveltamisedellytykset täyttyvät, ja tässä yhteydessä unionin tuomioistuin totesi, ettei
oikeudenhaltijoiden mahdollinen suostumus vaikuta sopivaa hyvitystä koskevaan oikeuteen. Kuten unionin tuomioistuin totesi, ”jos oikeudenhaltija antaa luonnolliselle henkilölle luvan käyttää [suojattuja teoksia sisältäviä] tiedostoja ja saattaa ne hänen saatavilleen, jo pelkkä mahdollisuus käyttää kyseisiä tiedostoja kappaleiden valmistamiseen suojatuista teoksista riittää perusteeksi yksityistä kopiointia koskevan maksun perimiselle”.(14) Nyt käsiteltävässä asiassa on sen sijaan kyse tilanteesta, jossa oikeudenhaltija tai sen lisenssinhaltija saattaa suojattuja teoksia sisältävät tiedostot luonnollisten henkilöiden saataville mutta jossa nämä henkilöt eivät pysty käyttämään näitä tiedostoja kappaleiden valmistamiseen, minkä vuoksi kopiointimaksun soveltaminen ei ole perusteltua.
27.      Sivuhuomautuksena lisättäköön, että direktiivissä 2001/29 selvästi kielletään jäsenvaltioita antamasta säännöksiä, jotka velvoittaisivat oikeudenhaltijat luopumaan teknisistä suojatoimenpiteistä käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa. Vaikka kyseisen direktiivin 6 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa, luettuna yhdessä saman kohdan ensimmäisen alakohdan kanssa, annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus antaa säännöksiä, joilla suojataan käyttäjien oikeutta hyödyntää kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä poikkeusta, kyseisen kohdan neljännessä alakohdassa suljetaan tämä mahdollisuus pois sellaisten teosten osalta, jotka on saatettu yleisön saataville siten, että yleisöön
kuuluvilla
henkilöillä on mahdollisuus saada ne itse valitsemaansa paikkaan ja itse valitsemanaan aikana, eli vastaavassa tilanteessa kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Jäsenvaltion käyttöön ottama poikkeus, jonka
soveltamisala olisi SdT:n ja SONT:n esittämän kaltainen, olisi näin ollen ristiriidassa direktiivin 2001/29 6 artiklan 1 kohdasta seuraavien teknisten toimenpiteiden suojaamisvelvollisuuden kanssa.
28.      Toiseksi direktiivin 2001/29 5 artiklan 5 kohdassa edellytetään, että kyseisessä direktiivissä säädettyjä yksinoikeuksia koskevia poikkeuksia 1)
sovelletaan erityistapauksissa, 2)
ne eivät ole ristiriidassa teosten tavanomaisen hyödyntämisen kanssa ja että 3)
ne eivät kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijoiden etuja. Tämä on niin sanottu kolmivaiheinen testi, joka perustuu unionia sitovaan kansainväliseen oikeuteen.(15)
29.      Kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltaminen ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettuja kopioita tarjoavaan palveluun olisi mielestäni ristiriidassa edellä mainitun testin toisen kohdan kanssa. Tällaisessa palvelussa on kyse teosten tavanomaisesta hyödyntämisestä, josta oikeudenhaltijat voivat saada taloudellista hyötyä, eikä tämä hyödyntäminen riipu
teosten saattamisesta saataville suoratoistona. Kyseisen poikkeuksen soveltaminen tällaisiin kopioihin vääristäisi tätä hyödyntämistä, koska se aiheuttaisi epäselvyyttä käyttäjille ja heikentäisi oikeudenhaltijoiden tai heidän lisenssinhaltijoidensa perustetta periä lisämaksuja näiden kopioiden tarjoamisesta. Direktiivin 2001/29 5 artiklan 5 kohta on siten esteenä kyseisen poikkeuksen soveltamiselle
nyt käsiteltävän asian
kohteena olevaan palveluun.
30.      Kolmanneksi ja viimeiseksi jo direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan sanamuoto vaikuttaa
olevan esteenä kopiointimaksun perimiselle suoratoistopalvelusta,
joka tarjoaa kopioita ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön. Kyseisessä säännöksessä nimittäin todetaan, että siinä säädetyn
sopivan hyvityksen, jota kopiointimaksulla on tarkoitus rahoittaa, osalta on otettava huomioon kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen. Sellaisten palvelujen osalta, joilla
saatetaan teokset saataville tämän ratkaisuehdotuksen
7 kohdassa kuvatuissa olosuhteissa, käytetyt tekniset toimenpiteet kuitenkin mahdollistavat sen, että oikeudenhaltijat tai heidän lisenssinhaltijansa säilyttävät täyden määräysvallan kappaleiden
valmistamiseen, eikä
niille näin ollen koidu
menetyksiä, jotka aiheutuisivat käyttäjien yksityiseen käyttöön tekemistä kopioista. Näin ollen myöskään tässä tapauksessa ei ole perusteita sopivalle hyvitykselle.
31.      Ehdottamani tulkinta ei ole myöskään ristiriidassa toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä mainittujen direktiivin 2001/29 tavoitteiden, kuten tekijänoikeuden korkeatasoisen suojan, oikeudenhaltijan ja käyttäjän etujen oikeudenmukaisen tasapainon sekä sen, että jäsenvaltiot voivat soveltaa poikkeuksia ja rajoituksia johdonmukaisesti ja teknologisesti riippumattomasti, kanssa.
32.      Kuten olen edellä todennut, teknisten toimenpiteiden soveltamisen ansiosta oikeudenhaltijoilla tai heidän lisenssinhaltijoillaan on täysi määräysvalta ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden tarjoamisen ja hyödyntämisen osalta,
ja
ne voivat saada tuloja tästä teosten hyödyntämismuodosta. Tämän tarjoamismuodon sisällyttäminen direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen piiriin olisi siis suoraan vastoin niiden etua ja siten kyseisellä direktiivillä tavoiteltua tekijänoikeuden korkeatasoista suojaa.
33.      Kyse ei ole myöskään käyttäjien oikeutettujen etujen haittaamisesta tai oikeudenmukaisen tasapainon löytämisestä heidän ja oikeudenhaltijoiden etujen välillä. Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyllä poikkeuksella laillistetaan käyttäjien yksityisessä toiminnassaan suorittamat teot, jotka ovat
edellä mainittujen tahojen määräysvallan ulkopuolella. Suoratoistopalvelun tarjoajan ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarjoama kopio sitä vastoin liittyy kyseisen tahon ja käyttäjän väliseen suhteeseen, eli käyttäjän yksityisen toiminnan ulkopuolella ja oikeudenhaltijoiden määräysvallan alaisena. Käyttäjillä ei siten ole mitään oikeutettua intressiä hankkia tällaista kopiota tekijänoikeuspoikkeuksen nojalla.
34.      Teknologisen neutraaliuden osalta suoratoistopalvelun tilanne on sen sijaan SdT:n ja SONT:n väitteiden vastaisesti teknisesti täysin erilainen kuin näiden osapuolten mainitsemat teknologiat, kuten CD- ja DVD-levyt tai radio- tai televisiolähetykset.
35.      Levyjen osalta käyttäjä maksaa kertahinnan, jolla hän saa tallenteen rajoitetusta määrästä teoksia (yleensä muutaman tai toistakymmentä musiikkiteosta tai yhden audiovisuaalisen teoksen) sekä fyysisen tallennusvälineen. Käyttäjä
voi hyödyntää näitä teoksia haluamallaan tavalla yksityisessä toiminnassaan, mukaan lukien kappaleiden valmistaminen direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan poikkeuksen mukaisesti. Radio- tai televisiolähetykset ovat sitä vastoin lineaarinen palvelu, jossa lähetystoiminnan harjoittaja määrittää, mitkä teokset lähetetään ja milloin, ja kuuntelijat tai televisionkatsojat voivat kuunnella tai katsella niitä tuolloin. He voivat myös tehdä tallenteen yksityiskäyttöön, mutta vain niistä teoksista, jotka lähetetään, ja vain niiden lähetyshetkellä sekä edellyttäen, että se on teknisesti mahdollista.
36.      Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva suoratoistopalvelu on puolestaan internetin kautta tarjottava tilauspalvelu, jonka yhteydessä käyttäjät voivat milloin tahansa saada käyttöönsä
erittäin suuren määrän
teoksia suhteellisen alhaista kiinteää maksua vastaan.(16) Tämä palvelu ei kuitenkaan tarjoa mahdollisuutta tallentaa suoratoiston kautta saatavilla olevaa sisältöä, koska tällainen mahdollisuus tekisi koko toiminnasta taloudellisesti kannattamatonta – palvelun käyttäjät voisivat nopeasti kopioida heitä kiinnostavat teokset ja peruuttaa tilauksensa. Siten suoratoistopalvelua ei voida toiminnallisesti verrata CD- tai DVD-levyihin eikä radio- tai televisiolähetyksiin. Myös tekijänoikeuden näkökulmasta nämä ovat täysin erilaisia teosten hyödyntämisalueita. Teknologisen neutraaliuden periaate ei edellytä suoratoistopalvelun ja kahden muun edellä mainitun teknologian samanlaista kohtelua.
37.      SdT:n ja SONT:n esiin nostama ongelma, joka koskee väitetysti riittämätöntä korvausta, jonka lisenssinhaltijat maksavat oikeudenhaltijoille tästä teosten saataville saattamisesta tai laajemmin niiden hyödyntämisestä suoratoistopalveluna, ei oikeuta ilman verkkoyhteyttä tapahtuvaan käyttöön tarkoitettujen kopioiden tarjoamista koskevan palvelun sisällyttämistä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan poikkeuksen ja siinä säädetyn sopivan
hyvityksen piiriin. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa totesin, kyseisen
hyvityksen tarkoituksena on korvata oikeudenhaltijoille aiheutunut vahinko, joka johtuu käyttäjien yksityisessä toiminnassaan toteuttamien toimien, joihin oikeudenhaltijoilla ei ole määräysvaltaa, laillistamisesta. Sen tarkoituksena ei ole korvata teosten hyödyntämisen ja oikeudenhaltijoiden siitä saaman korvauksen tavanomaisia mekanismeja. Jos tämä korvaus on riittämätön, jäsenvaltioiden olisi toteutettava asianmukaiset toimenpiteet ongelman ratkaisemiseksi direktiivin (EU) 2019/790(17) 18 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen mukaisesti.
38.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että suojattujen teosten internetsuoratoistopalvelun tilaaja ei valmista kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla teoksista kappaleita yksityiseen käyttöön tilanteessa, jossa hän käyttää lisäpalvelua, jolla tarjotaan teoksia käytettäväksi ilman verkkoyhteyttä ja joka käsittää teosten tallentamisen tilaajan laitteelle siten, että palveluntarjoajalla on kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden avulla täysi määräysvalta teosten sijaintiin, kopiointiin ja poistamiseen, kun taas tilaaja voi hyödyntää (kuunnella tai katsella) niitä ainoastaan tietyllä laitteella ja vain palvelun keston ajan; kyseisen direktiivin 3 artiklaa on tulkittava siten, että tällainen tarjoaminen on teosten saattamista
yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, ja tämän toimen suorittaa palveluntarjoaja.
Ratkaisuehdotus
39.      Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että Hoge Raad der Nederlandenin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti:
1)      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
suojattujen teosten internetsuoratoistopalvelun tilaaja ei valmista kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla teoksista kappaleita yksityiseen käyttöön tilanteessa, jossa hän käyttää lisäpalvelua, jolla tarjotaan teoksia käytettäväksi ilman verkkoyhteyttä ja joka käsittää teosten tallentamisen tilaajan laitteelle siten, että palveluntarjoajalla on kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden avulla täysi määräysvalta teosten sijaintiin, kopiointiin ja poistamiseen, kun taas tilaaja voi hyödyntää (kuunnella tai katsella) niitä ainoastaan tietyllä laitteella ja vain palvelun keston ajan.
2)      Kyseisen direktiivin 3 artiklaa
on tulkittava siten, että
1 kohdassa tarkoitettu
teosten tarjoaminen on teosten saattamista yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, ja tämän toimen suorittaa palveluntarjoaja.
1      Alkuperäinen kieli: puola.
2      Ks. tuomio
21.10.2010, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, tuomiolauselman 2 kohta).
3      Kyseinen palvelu tarkoittaa teosten
välittämistä verkossa siten, että palveluntarjoajan lähettämät teoksen sisältävän tiedoston muodostavat datapaketit tallennetaan käyttäjän laitteen välimuistiin
ja niitä toistetaan odottamatta koko tiedoston tallentamista,
minkä jälkeen ne korvataan seuraavilla paketeilla. Tämä mahdollistaa teoksen välittömän käytön mutta vaatii jatkuvaa verkkoyhteyttä (käyttäjän on oltava jatkuvasti online-tilassa).
4      EYVL 2001, L 167, s. 10.
5      Ks. myös erityisesti tuomio 29.11.2017, VCAST (C-265/16, EU:C:2017:913, 35 kohta; jäljempänä tuomio VCAST).
6      Ks. myös tuomio VCAST, 39 kohta.
7      Tuomio 10.4.2014, ACI Adam ym. (C-435/12, EU:C:2014:254, 31 kohta).
8      Ks. myös tuomio VCAST, 40–52 kohta.
9      Sillä
ei ole nyt käsiteltävässä asiassa merkitystä, että suoratoistona saatavilla olevan sisällön tallentamiseen on teknisiä mahdollisuuksia. Tämä asia koskee tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohdassa kuvatun kaltaista palvelua, jossa kopiota ei tee käyttäjä suoratoiston tallentamisen avulla vaan jossa palveluntarjoaja valmistaa
kappaleen käyttäjän laitteelle.
10      Esimerkiksi Spotify Premiumin, tyypillisen suoratoistopalvelun, käyttöehdot sallivat käyttäjien ladata ilman verkkoyhteyttä tarkoitettuun käyttöön 10 000 teoksen kopiot enimmillään viidelle laitteelle, ja ainoa vaatimus on muodostaa yhteys verkkoon vähintään kerran 30 päivässä tilauksen voimassaolon varmistamiseksi. Tämä mahdollistaa käytännössä täydellisen riippumattomuuden suoratoistosta.
11      Ks. viimeksi tuomio 20.6.2024, GEMA (C-135/23, EU:C:2024:526, 43 kohta).
12      Ks. tuomio 7.12.2006, SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764, 40–42 kohta) ja tuomio 7.3.2013, ITV Broadcasting ym. (C-607/11, EU:C:2013:147, 24–26 ja 37 ja 38 kohta).
13      Tuomio
27.6.2013, VG Wort ym. (C-457/11–C-460/11, EU:C:2013:426) ja tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi (C-463/12, EU:C:2015:144).
14      Tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi (C-463/12, EU:C:2015:144, 64 kohta) (kursivointi tässä).
15      Ks. Genevessä 20.12.1996 tehdyn Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) tekijänoikeussopimuksen, joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta neuvoston päätöksellä 2000/278/EY (EYVL 2000, L 89, s. 6), 10 artiklan 2 kohta.
16      Esimerkiksi tällä hetkellä Spotify Premiumin kuukausitilaus maksaa Luxemburgissa noin 13 euroa, mikä on vähemmän kuin CD-levyn keskimääräinen hinta.
17      Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista digitaalisilla sisämarkkinoilla ja direktiivien 96/9/EY ja 2001/29/EY muuttamisesta 17.4.2019 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2019, L 130, s. 92).