62013CC0523
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2014. október 8. (
1
)
C‑523/13. sz. ügy
Walter Larcher
kontra
Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd
(A Bundessozialgericht [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Migráns munkavállalók szociális biztonsága — EUMSZ 45. cikk — Az 1408/71/EGK rendelet 3. cikkének (1) bekezdése — Öregségi nyugdíj — A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve — A nyugdíjazása előtt valamely tagállam korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszere alá helyezett munkavállaló — Az ellátásokra való jogosultság megnyílása érdekében valamely másik tagállamban történő figyelembevétel”
I – Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bundessozialgericht (szövetségi szociális bíróság, Németország) először azt kérdezi, hogy ellentétes‑e az egyenlő bánásmód elvével az olyan nemzeti rendelkezés, amely szerint a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időszakát követő öregségi nyugdíj csak abban az esetben folyósítható, ha e korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időszakát azon tagállam nemzeti jogszabályai alapján teljesítették, amely a nyugdíjat folyósítja, és nem azon tagállam nemzeti jogszabályai alapján, amelynek területén az említett, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási időszak teljesült. Másodszor és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli‑e a két érintett tagállam jogszabályai által előírt feltételek összehasonlító vizsgálatát, és amennyiben igen, úgy milyen mértékű hasonlóságnak vagy azonosságnak kell fennállnia az említett feltételek vagy tágabb értelemben e két állam korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszere között.
2.
Ezek a kérdések egy a W. Larcher és a Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd közötti jogvita során merültek fel. W. Larcher, aki osztrák állampolgár, több mint 29 éves időszak során Németországban dolgozott, majd Ausztriába tért vissza dolgozni, ahol azt követően, hogy teljes munkaidőben foglalkoztatták, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás keretében történő munkavégzés igénybevétele mellett döntött, amely a rendes munkaidő 60%‑kal való csökkenését jelentette az osztrák jognak megfelelően. (
2
)
3.
Szakmai pályafutása során a különböző munkával töltött időszakokért W. Larcher 2006‑tól osztrák öregségi nyugdíjban részesül, amelynek elnevezése „hosszú biztosítási időszak esetén nyújtott előrehozott öregségi nyugdíj”, illetve 2009‑től német öregségi nyugdíjban részesül, amelynek elnevezése „hosszú időszakon keresztül biztosítottaknak járó öregségi nyugdíj”. Ez a két nyugdíj nem képezi az alapeljárás tárgyát.
4.
Ugyanakkor az alapeljárás a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás után nyújtott öregségi nyugdíjra vonatkozik, amelyet W. Larcher 2006‑ban igényelt az érintett német hatóságoktól.
5.
Ezt a kérelmet a Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd azzal az indokkal utasította el, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás 2004. március 1. és 2006. szeptember 30. közötti ausztriai időtartama nem a német jogszabályi rendelkezések alapján valósult meg. Miután a közigazgatási panaszát elutasították, W. Larcher a német bíróságokhoz fordult. A kérelmét azonban mind az elsőfokú, mind pedig a másodfokú bírósági eljárásban elutasították. A Bayrisches Landessozialgericht (Bajorország tartományi szociális bírósága, Németország) a fellebbezés elutasítása során abból indult ki, hogy az alapeljárás felperese esetében nem teljesült az Altersteilzeitgesetz (
3
) (a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásról szóló törvény) által előírt, munkaidő‑csökkentésre vonatkozó feltétel, vagyis az, hogy a munkaidőt az addigi munkaidő felére kell csökkenteni, mivel W. Larcher 60%‑kal csökkentette a munkaidejét, ami több, mint a német szabályozás által előírt 50%.
6.
W. Larcher ennélfogva felülvizsgálati kérelmet (Revision) terjesztett elő a Bundessozialgerichtnél.
7.
Keresetének alátámasztása érdekében W. Larcher előadja, hogy a fellebbviteli bíróság megsértette a munkaidő‑csökkentésre vonatkozó német jogszabályi rendelkezéseket azáltal, hogy azokat nem az uniós jognak megfelelően értelmezte. Az alapeljárás felperese szerint a fellebbviteli bíróság által adott értelmezés ellentétes az állampolgársági alapon történő hátrányos megkülönböztetés tilalmával és a szabad mozgás elvével. Az Öztürk‑ítéletre (
4
) hivatkozva W. Larcher úgy véli, hogy a jelen ügyben nem igazolható közvetett hátrányos megkülönböztetés áll fenn.
8.
A kérdést előterjesztő bíróság a maga részéről kiemeli, hogy az alapeljárás keretében felmerült kérdéseket nem lehet kizárólag a fennálló ítélkezési gyakorlat alapján kezelni. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megállapítja, hogy a munkavállalót, ha egy másik tagállamban vállal munkát, a nyugdíjba vonulásakor valószínűleg hátrány éri a rá alkalmazandó szabályozások között fennálló különbség miatt azokhoz a nyugdíjasokhoz képest, akiknek teljes szakmai pályafutása egyetlen tagállamban valósult meg. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az EUMSZ 45–EUMSZ 48. cikknek, valamint a 2006. december 18‑i 1992/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
5
) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletnek el kell hárítania a migráns munkavállalók szabad mozgásának akadályait. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a jelen ügyben ilyen akadály állhat fenn. Végül, az ilyen akadály igazolhatóságának vizsgálata keretében a kérdést előterjesztő bíróság hajlik arra, hogy az érintett tagállamok korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszereit összehasonlítsa, és azt kérdezi, hogy ebből a célból milyen elemeket szükséges figyelembe venni.
9.
A Bundessozialgericht ebben az összefüggésben úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Ellentétes‑e az egyenlő[ bánásmód] EK 39. cikk (2) bekezdésében (jelenleg EUMSZ 45. cikk (2) bekezdése) és az [1408/71] rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében rögzített elvével az olyan nemzeti rendelkezés, amely szerint a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj feltétele, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra e tagállam, nem pedig valamely másik tagállam nemzeti jogszabályai alapján kerüljön sor?
2)
Amennyiben igen, milyen követelményeket támaszt az egyenlő bánásmód EK 39. cikk (2) bekezdésében […] és az [1408/71] rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt elve a másik tagállam jogszabályai alapján a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás mint a nemzeti öregségi nyugdíjjogosultság feltételének azonos kezelésével szemben?
a)
A korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás feltételeinek összehasonlító vizsgálatára van‑e szükség?
b)
Amennyiben igen, elegendő‑e, ha a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás, funkcióját és struktúráját tekintve, mindkét tagállamban lényegében azonos módon van szabályozva?
c)
Avagy az szükséges, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás feltételeit mindkét tagállamban azonosan szabályozzák?”
10.
Ezekkel a kérdésekkel kapcsolatosan W. Larcher, a német kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
II – Elemzés
A – A korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszerekről általában és az előzetes döntéshozatalra terjesztett első kérdésről
11.
A lakosság elöregedése fokozott felgyorsulását megállapítva az Európai Unió és tagállamai belefoglalták a 2000‑es évek eleje óta indított, a foglalkoztatást célzó különböző stratégiák (
6
) céljai közé az „időskorúnak” nevezett munkavállalóknak az életük munkával töltött szakaszának meghosszabbítására való ösztönzését célzó intézkedéseket, amelyek az egészségügyi, szociális biztonsági, valamint a nyugdíjrendszerek fenntarthatósága elérésének biztosításához is megpróbáltak hozzájárulni. (
7
)
12.
Különösen ebben az összefüggésben néhány uniós tagállam a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszert vezetett be. (
8
)
13.
Ezeknek a rendszereknek a közös jellemzője, hogy az aktív életszakaszból a nyugdíjra való áttérést a munkaidő csökkentésével fokozatosan teszik lehetővé. (
9
) Így a meghatározott életkort elérő munkavállalók csökkenthetik a munkaidejüket például úgy, hogy teljes munkaidőről részmunkaidőre térnek át a nyugdíjazásukig hátralévő időszakra, a keresetük így kieső részét pedig általában nyugdíjjal vagy a munkáltató, illetve egy foglalkoztatási alap által folyósított támogatásokkal ellentételezik. (
10
) E rendszerek némelyike más célokat is követ, úgymint a nemzeti szociális biztonsági rendszer stabilitása vagy – az alapeljárás alapját képező német és osztrák rendszerekhez hasonlóan – a munkanélküliség elleni küzdelem, mivel a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás kedvezményezettje által felszabadított munkaidő lehetővé teszi egy (fiatal) munkakereső vagy gyakornok foglalkoztatását. (
11
)
14.
Németországban, ahol W. Larcher sikertelenül igényelte a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat, ez a nyugdíj a Sozialgesetzbuch Sechtses Buch (a szociális biztonságról szóló törvénykönyv VI. könyve, a továbbiakban: SGB VI) 237. §‑ában előírt feltételek teljesítéséhez van kötve, amelyek között szerepelnek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatáshoz való hozzáférés feltételei, köztük az addigi heti munkaidő 50%‑kal történő csökkentése.
15.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő elemekből kiderül egyrészről, hogy W. Larcher esetében az SGB IV 237. §‑ában előírt valamennyi feltétel teljesül, a munkaidőnek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időszaka alatti 50%‑os csökkentését kivéve, mivel W. Larcher a munkaidejét, ahogy már megállapítottam, 40%‑ra csökkentette az osztrák szabályozásnak megfelelően, másrészről pedig az, hogy ha a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama egy másik tagállamban valósult meg, ez nem képezi akadályát az SGB VI által előírt, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíj német társadalombiztosítási szervek általi folyósításának, amennyiben az SGB VI által előírt feltételek teljesülnek.
16.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés tárgya pontosan az, hogy az egyenlő bánásmód elvén túl a munkavállalók EUMSZ 45. cikkben előírt szabad mozgásával ellentétes‑e az, ha valamely tagállam megköveteli, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj folyósításához az e tagállam nemzeti jogszabályaiban előírt, az említett nyugdíjra való jogosultság feltételei összességének teljesülése szükséges.
17.
W. Larcher és a Bizottság erre a kérdésre igenlő választ javasol azzal az indokkal, hogy ez a szabályozás a migráns munkavállalók közvetett hátrányos megkülönböztetésének minősül, és mindenképpen visszatartja őket attól, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásukra más tagállamokban kerüljön sor. Lényegében az Öztürk‑ítélt (EU:C:2004:232) alapjául szolgáló ügyre és általánosabban a Bíróságnak a tényállásokkal kapcsolatos egyenlő bánásmód elvével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára hivatkozva ezen érdekelt felek úgy vélik, hogy a tagállamok a szabad mozgáshoz való jog megsértése nélkül nem írhatják elő, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíjnak a migráns munkavállaló részére történő megállapításához a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozó feltételeket a másik tagállamban azon tagállam feltételeivel azonos módon kell szabályozni, amelyben a nyugdíjat igénylik.
18.
A német kormány mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy a munkavállalónak, aki gyakorolja a mozgás szabadságát, számolnia kell a tagállamok szociális biztonsági jogszabályai közötti eltérések hátrányaival. A német kormány mindazonáltal úgy véli, hogy a nyugdíj folyósításával kapcsolatban valamely tagállam nem zárhatja ki eleve azt, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időszaka egy másik tagállamban valósuljon meg, ahol a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszer ugyancsak ismert. Ebben az esetben a munkavállalónak lehetőséget kell kapnia arra, hogy teljesítse az azon tagállam által előírt feltételeket, amelyben a nyugdíjat igényli.
19.
Ami engem illet, úgy vélem, hogy az adandó választ az alapügyben vitatott feltétel, azaz az SGB VI 237. §‑a által előírt 50%‑os munkaidő‑csökkentés, és a munkavállalók szabad mozgása közötti viszonyra kell korlátozni, mivel számomra úgy tűnik, hogy ezt a feltételt e szabadság akadályának kell minősíteni, és úgy kell tekinteni, hogy az aránytalan a német jogalkotó által kitűzött célokhoz képest.
20.
Mindenekelőtt, ellentétben azzal, ahogyan W. Larcher és a Bizottság érvel, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést álláspontom szerint nem lehet a tényállásokkal kapcsolatos egyenlő bánásmód elvére vonatkozó ítélkezési gyakorlat, különösen az Öztürk‑ítélet (EU:C:2004:232) alkalmazásával megválaszolni.
21.
A tényállásokkal kapcsolatos egyenlő bánásmód elvének az ezen ítélkezési gyakorlat által kialakított fogalma lényegében arra irányul, hogy a valamely tagállamban keletkezett helyzetek értékelésére ugyanolyan módon kerüljön sor, mintha azok abban a tagállamban keletkeztek volna, amelyben a joghatásukat kell kifejteniük. (
12
)
22.
Ez az ítélkezési gyakorlat – amely nagyrészt az EUMSZ 45. cikk és/vagy az 1408/71 rendelet értelmezésével összefüggésben alakult ki – lényegében előírja minden olyan tagállam számára, amely a szociális ellátások nyújtását valamely munkavállaló esetében egy meghatározott biztosítási időszaknak vagy referencia‑időszaknak kizárólag a saját területén történő megvalósulásához köti, hogy az ezen munkavállaló esetében a más tagállam területén megvalósult egyenértékű időszakokat ismerje el.
23.
Ez volt a Bíróság által az említett Öztürk‑ügyben kifejezetten kialakított megoldás. Ebben az ügyben ugyanis a Bíróság megállapította, hogy valamely tagállam, jelen esetben az Osztrák Köztársaság, nem kötheti a munkanélküliség miatti előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megnyílását ahhoz a feltételhez, hogy az érdekelt (a szóban forgó esetben egy török állampolgárságú munkavállaló, aki részben Ausztriában és Németországban dolgozott, mielőtt ez utóbbi tagállamban munkanélkülivé vált volna) a nyugdíj iránti kérelem benyújtását megelőzően egy meghatározott ideig kizárólag az első tagállamban részesült munkanélküliségi biztosítási ellátásban. (
13
)
24.
Ehhez hasonlóan a Bíróság korábban megállapította, hogy a munkavállalók szabad mozgásával ellentétes az, ha valamely tagállam jogszabályai, amelyek bizonyos feltételek mellett lehetővé teszik a rokkantsági nyugdíjra való jogosultság megnyílásához szükséges referencia‑időszak meghosszabbítását, nem írják elő a meghosszabbítás lehetőségét, amikor a meghosszabbítást lehetővé tevő tények vagy körülmények egy másik tagállamban következnek be, (
14
) vagy ha valamely tagállam a nyugdíjra való jogosultság megnyílása érdekében nem veszi figyelembe azokat a munkával töltött időszakokat, amelyek egy köztisztviselőkre vagy köztisztviselőnek minősülő más személyekre vonatkozó különleges rendszer hatálya alá tartozó személy (a szóban forgó esetben az 1408/71 rendelet értelmében vett különleges rendszer hatálya alá tartozó, a görög állami egészségügyben dolgozó orvos) esetében egy másik tagállam közgyógyintézeteiben valósultak meg, miközben a nemzeti jogszabályok lehetővé teszik ezen időszakok figyelembevételét, amikor ezek az időszakok az ország területén található hasonló létesítményekben valósultak meg. (
15
)
25.
A Bíróság különböző esetekben azt is megállapította, hogy a Szerződésekkel ellentétes az, ha valamely tagállam az öregségi nyugdíjban való részesülés érdekében nem veszi figyelembe a másik tagállamban teljesített gyermeknevelési időszakokat oly módon, mintha ezen időszakokat az első tagállam területén szerezték volna. (
16
)
26.
Ez az ítélkezési gyakorlat az alapügyre akkor lett volna alkalmazható, ha például az az eset állt volna fenn, hogy W. Larchertől, annak ellenére, hogy esetében a német jogszabályok által meghatározott feltételek mindegyike, köztük a munkaidő 50%‑os csökkentése teljesült, megtagadják a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj nyújtását azzal az indokkal, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama nem Németország területén valósult meg.
27.
Mindazonáltal, amint arra már rámutattam, egyrészről a német jogszabályok – legalábbis formálisan – nem írják elő, hogy a nyugdíj nyújtása érdekében a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásnak Németországban kell megvalósulnia, másfelől pedig W. Larcher esetében nem teljesült a német szabályozásban előírt azon feltétel, hogy munkaidejét 50%‑kal csökkentse a korra való tekintettel történő Ausztriában megvalósult részmunkaidős foglalkoztatása alatt.
28.
A jelen ügyben felmerülő lényegi kérdés tehát nem a valamely tagállamban bekövetkezett helyzetek vagy körülmények oly módon történő kezelésére vonatkozik, mintha ezek a helyzetek vagy körülmények annak a tagállamnak a területén következtek volna be, ahol szociális ellátást igényeltek, annak érdekében, hogy teljesüljenek az ez utóbbi tagállam jogszabályai által előírt feltételek.
29.
A jelen ügyben felmerülő lényegi kérdés inkább a tagállamok azon esetleges kötelezettségére vonatkozik, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj nyújtása érdekében egy másik tagállam által előírt, ugyanolyan korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási időszak megvalósulását lehetővé tevő jogi feltételeket a saját feltételeikhez hasonlónak ismerjék el.
30.
Másképpen fogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság nem a ténybeli helyzetekkel kapcsolatos egyenlő bánásmóddal, hanem a jogi feltételek összehasonlításával kapcsolatban tesz fel kérdést.
31.
Ennek megállapítását követően a jelen ügyben kétségtelen, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj az 1408/71 rendelet 4. cikk (1) bekezdésének c) pontja értelmében öregségi ellátásnak minősül, és hogy – ahogyan azt a Bíróság elismerte – az uniós szintű harmonizáció hiányában a tagállamok feladata meghatározni a szociális biztonsági ellátás nyújtásának feltételeit. (
17
)
32.
Ezt a hatáskört mindenesetre az uniós jog, különösen a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezések tiszteletben tartása mellett kell gyakorolni. (
18
)
33.
Meg kell vizsgálni tehát, hogy az a német szabályozás által előírt feltétel, amely szerint a munkavállalónak valamely, a Németországi Szövetségi Köztársaságon kívüli másik tagállamban megvalósult, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama alatt a munkaidőt 50%‑kal kell csökkentenie annak érdekében, hogy Németországban később a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíjban részesüljön, ellentétes‑e az EUMSZ 45. cikkel azzal együtt, hogy nem vitatott, hogy ez a feltétel az érintett munkavállaló állampolgárságától függetlenül alkalmazandó.
34.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az olyan rendelkezések, amelyek akadályozzák vagy visszatartják valamely tagállam állampolgárait attól, hogy a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorolva elhagyják származási országukat, e szabadság korlátozásának minősülnek, még abban az esetben is, ha az érintett munkavállalók állampolgárságától függetlenül alkalmazandóak. (
19
)
35.
Az igaz, hogy – ahogyan a német kormány az említett von Chamier‑Glisczinski ítéletre hivatkozva érvelt – az uniós jog fejlődésének jelenlegi állapotában a munkavállalók szabad mozgása nem terjed ki a nemzeti szociális biztonsági jogszabályok közötti puszta eltérésekre, amelyek hátrányait azoknak a személyeknek kell viselniük, akik éltek a mozgási szabadságukkal. (
20
)
36.
Mindenesetre a jelen ügy eltér az ugyanezen von Chamier‑Glisczinski ítélet alapjául szolgáló ügytől.
37.
Abban az ítéletben ugyanis a Bíróság egyrészről megállapította, hogy az a helyzet, amelybe P. von Chamier‑Glisczinski került, egyrészt két tagállam szociális biztonsági jogszabályainak együttes alkalmazásából eredt, mivel ez a német állampolgár Ausztriában rendelkezett lakóhellyel és a német hatóságoktól igényelt természetbeni ápolási ellátást, miközben ilyen ellátás Ausztriában nem létezett, másrészt pedig ez a helyzet más lett volna, ha az osztrák jogszabályok lehetővé tették volna egy ilyen természetbeni ellátás nyújtását, mivel ez esetben ezt az ellátást az érdekeltnek az osztrák hatóságok nyújtották volna. (
21
)
38.
A jelen ügyben azonban nemcsak arról van szó, hogy az ügy iratainak egyike sem utal arra, hogy W. Larcher a német hatóságoktól a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj folyósítását azzal az indokkal kérte volna, hogy ez a nyugdíj Ausztriában nem létezik, hanem ráadásul egyik irat sem utal arra, hogy W. Larcher helyzete eltérő lett volna az osztrák jogszabályok módosítása esetén.
39.
Valójában a vitatott feltétel, azaz a munkaidőnek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama alatti 50%‑os csökkentése, nem egy, a tagállamok öregségi ellátásokra vonatkozó szociális biztonsági jogszabályait érintő koordinációs vagy az ezen jogszabályok közötti eltérésekből eredő problémára, hanem inkább a nyugdíj kezdetét megelőző átmeneti szakmai tevékenység gyakorlására vonatkozik.
40.
Márpedig a szakmai tevékenység gyakorlásával kapcsolatos feltételeket illetően a Bíróság már megállapította, hogy a munkavállalók szabad mozgásának akadályát képezik, és nem csak egyszerű hátrányt jelentenek, azok a nemzeti rendelkezések, amelyek „a munkavállalók munkaerőpiacra való bejutását [befolyásolják]” (
22
) ideértve az e tevékenység gyakorlásának módjára vonatkozó szabályokat is. (
23
)
41.
A jelen ügyben nem kétséges, hogy valamely nemzeti rendelkezés, amely előírja a munkavállaló számára, hogy szakmai tevékenységét a korábbi munkaidejének felét dolgozva gyakorolja annak érdekében, hogy később a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjban részesüljön, e tevékenység gyakorlási módjának, valamint – különösen az időskorú munkavállalók esetében – a munkaerőpiachoz való hozzáférés és az ottmaradás feltételének minősül.
42.
Véleményem szerint ez az intézkedés tehát az akadály EUMSZ 45. cikk értelmében vett és a Bíróság által értelmezett fogalmának körébe lehet sorolható.
43.
Számomra úgy tűnik továbbá, hogy a munkavállalók szabad mozgásának akadályát képezi.
44.
Egy olyan személyt ugyanis, aki W. Larcherhez hasonlóan szakmai pályafutásának nagy részét Németországban teljesítette, és aki korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjban kíván részesülni, visszatartana e tagállam elhagyásától az, ha a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásának időszaka csak a munkaidejének 50%‑kal történő csökkentése mellett valósulhatna meg, és így nem tudna – akár magasabb díjazással járó – állásajánlatokat elfogadni olyan más tagállamokban, amelyekben hasonló rendszer áll fenn, azonban, mint Ausztriában, a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás során a munkaidő csökkentésére vonatkozó feltétel jogszerűen a rendes munkaidő 40 és 60%‑a között változhat.
45.
Ehhez hasonlóan a vitatott feltétel valamely, a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő olyan tagállamban letelepedett munkáltatót, amelyben korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszer áll fenn, visszatarthat attól, hogy e tagállam állampolgárát a munkaidő csökkentésére vonatkozóan Németországban előírtaktól eltérő módon alkalmazza.
46.
Ebben a szakaszban tehát meg kell vizsgálni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően egy ilyen akadály mindazonáltal közérdekű célkitűzéssel igazolható‑e amellett, hogy alkalmasnak kell lennie az említett cél elérésének biztosítására, és nem léphet túl az annak eléréséhez szükséges mértéken. (
24
)
47.
Amint azt a jelen indítvány 13. pontjában is kifejtettem, és ahogyan azt a német kormány az írásbeli észrevételeiben kiemelte, a munkaidőnek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási időszakban történő 50%‑os csökkentésének célja egyrészt, hogy lehetővé tegye a munkavállaló nyugdíjba menetelének fokozatosságát, másrészt, hogy előmozdítsa a munkanélkülieknek vagy gyakornokoknak a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszerben részesülő személy után fennmaradó munkaidőben való foglalkoztatását.
48.
E két célkitűzés önmagában még nem kifogásolható. Különösen a foglalkoztatás előmozdításával kapcsolatban a Bíróság már elismerte, hogy az a szociálpolitika legitim céljának minősül. (
25
)
49.
Ezzel szemben anélkül, hogy vizsgálni kellene a vitatott feltételnek a kitűzött célok elérésére való alkalmasságát, meg kell állapítani, hogy ez a feltétel aránytalan, ahogyan azt egyébként az írásbeli észrevételeiben a német kormány is elismeri.
50.
Egy olyan helyzetben ugyanis, mint amilyen az alapügyben fennáll, az 50%‑os munkaidő‑csökkentésre vonatkozó feltétel szigorú alkalmazása valójában megtiltaná egy másik tagállamban korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás keretében foglalkoztatott munkavállaló számára – aki a korábbi munkaidejének több, mint 50%‑át szabadította fel annak érdekében, hogy egy fiatal munkanélküli vagy gyakornok foglalkoztatása lehetővé váljon, és ezen kívül esetében a német jogszabályok által előírt valamennyi egyéb feltétel teljesül –, hogy „korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíjban” részesüljön.
51.
Ahogyan arra mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind pedig a német kormány az írásbeli észrevételeiben hivatkozik, ilyen esetben a német jogalkotó célja tehát a munkaidő 60%‑os csökkentésével is megvalósul, mivel az a munkakör még nagyobb részét szabadítja fel. (
26
)
52.
A német jogszabályok által előírt és a jelen ügyben mind a német közigazgatás, mind pedig az első és másodfokú bíróság által szigorúan alkalmazott, a munkaidő 50%‑os csökkentésére vonatkozó feltétel tehát véleményem szerint túllép az annak előmozdítására vonatkozó szociálpolitikai cél eléréséhez szükséges mértéken, hogy fiatal munkanélkülieket vagy gyakornokokat foglalkoztassanak a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszerben részesülő személy által felszabadított munkaidőben.
53.
Egyébiránt az, hogy egy ilyen szociálpolitikai célt követő valamely tagállamnak az uniós jogot alkalmazva el kell fogadnia a munkaidőnek a valamely másik tagállamban megvalósult, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama alatt több mint 50%‑kal történő csökkentését, nem jár súlyos költségvetési következményekkel. (
27
)
54.
Az igaz, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszert bevezető tagállamokban az e rendszerben kedvezményezett, munkaidejüket csökkentő személyek keresetkiesését vagy közvetlenül az állami szervek, vagy valamilyen módon a munkáltató ellentételezi, a munkáltató járulékos költségeit pedig főszabály szerint az állam – különböző formában – átvállalja. (
28
)
55.
Mindenesetre a W. Larchernek az Ausztriában megvalósult, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási időszak alatt felajánlott bérkompenzációt, valamint ideértve természetesen a német jogszabályok által előírt munkaidő‑csökkenetéshez képest 10%‑os kiegészítő munkaidő‑csökkentést nem a Németországi Szövetségi Köztársaság, hanem az Osztrák Köztársaság viselte teljes mértékben. Ráadásul ez a 10%‑os kiegészítő munkaidő‑csökkentés nem érinti jelentős mértékben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj összegét, amelyet a német hatóságok fizetnek ki, ahhoz az összeghez képest, amelyet annak a munkavállalónak folyósítanak, aki Németország vagy valamely másik tagállam, például az Osztrák Köztársaság területén megvalósult korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási időszak alatt a munkaidejét 50%‑kal csökkentette.
56.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt a választ javaslom az első kérdésre, hogy az EUMSZ 45. cikkel ellentétes, ha valamely tagállam a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj folyósítását ahhoz a feltételhez köti, hogy a munkavállaló a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama alatt a munkaidejét 50%‑kal csökkentse, amennyiben az említett tagállam által követett, a fiatal munkanélküliek vagy tanulók foglalkoztatásának előmozdítására irányuló célra tekintettel a valamely másik tagállam területén a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás keretében megvalósuló nagyobb mértékű munkaidő‑csökkentés automatikusan az említett nyugdíj folyósításához való jog elutasítását eredményezi.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
57.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az egyenlő bánásmód elve tiszteletben tartásának biztosítása érdekében szükség van‑e a két érintett tagállam korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozó nemzeti jogszabályai által előírt feltételek összehasonlító vizsgálatára. Igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az említett feltételek vagy tágabb értelemben az ezen tagállamok korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszerei között milyen mértékű hasonlóságnak vagy azonosságnak kell fennállnia.
58.
E kérdés megválaszolása számomra nem tűnik feltétlenül szükségesnek, tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre javasolt válaszra, amely jogilag kielégítő módon lehetővé teszi a kérdést előterjesztő bíróság számára az alapjogvita végleges eldöntését.
59.
Ezzel együtt és másodlagos jelleggel, az első kérdésre adandó válasz már szintén több elemet nyújt a második kérdésre legalább részben történő válaszadáshoz.
60.
Ugyanis, amint azt a fent kifejtettek összessége sugallja, szükségesnek tartom az érintett két tagállam jogszabályai által előírt lényegi feltételeknek az azon tagállam által követett cél vagy célok fényében történő összehasonlító elemzését, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat igénylik.
61.
A W. Larcher által a kérdést előterjesztő bíróság előtt képviselt és ezen bíróság által helyesen elutasított azon álláspont, amely szerint lényegében annak a tagállamnak, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat igénylik, automatikusan el kellene ismernie azokat a feltételeket, amelyek mellett a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás valamely másik tagállamban megvalósult, nem fogadható el.
62.
Egy ilyen javaslat ugyanis, azon kívül, hogy figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy továbbra is a tagállamok rendelkeznek hatáskörrel a szociális ellátások folyósítására vonatkozó feltételek megállapítására, a „forum shopping” nagy kockázatát hordozza, mivel lehetővé tenné az uniós polgárok számára, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásukat a választásuk szerinti tagállamban valósítsák meg anélkül, hogy annak a tagállamnak, amelyet az ezen időszak utáni nyugdíj folyósításának kötelezettsége terhel, lehetősége lenne arra, hogy e nyugdíj folyósítását kizárja.
63.
Az első kérdésre adott válaszból azt a következtetést is le lehet vonni –ahogyan arra a kérdést előterjesztő bíróság is helyesen hivatkozik –, hogy el kell utasítani az alapeljárás alperese, azaz a Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd érvelését is, amelyet egyébként a német kormány is képviselt a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeiben, és amelynek értelmében a Németországban folyósított, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat attól kell függővé tenni, hogy a tagállamok korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszereinek feltételei azonosak legyenek.
64.
Amint azt már kifejtettem, ez sértheti a munkavállalók szabad mozgását, mivel annak előírása, hogy a nyugdíj folyósítása érdekében a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásban való részesülés feltételeinek minden tekintetben hasonlónak kell lenniük a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozóan Németországban megállapított feltételekhez, aránytalan lehet a Németországban a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszer által követett célokhoz képest.
65.
Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság maga is felvetetette, a második kérdésre adandó válasz tehát nem található meg az alapeljárás feleinek szélsőséges javaslataiban. A megoldás inkább egy köztes válaszban rejlik. Álláspontom szerint ezért meg kell vizsgálni, hogy az abban a tagállamban előírt feltételek, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás megvalósult, lehetővé teszik‑e az azon tagállam által követett célok elérését, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat igénylik. Ezeket a célokat ugyanis abban az esetben is el lehet érni, ha a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás feltételei különböznek azon két tagállam között, amelyben a nyugdíjat igénylik, illetve amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartamát teljesítették.
66.
Ez a megoldás megőrzi azt az elvet, amely szerint a tagállamok hatáskörébe tartozik a szociális ellátások folyósítása feltételeinek meghatározása, és ugyanakkor biztosítja, hogy a migráns munkavállalók Unión belüli mozgási szabadságát tiszteletben tarthassák.
67.
A korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjhoz való hozzáférést biztosító feltételek elemzése során a feltételek három kategóriáját lehet meghatározni.
68.
Mindenekelőtt az első kategória tartalmazza azokat a feltételeket, amelyek álláspontom szerint a nyugdíj megszerzése szempontjából közömbösek, és amelyek nem képezhetnek akadályt ennek a nyugdíjnak valamely tagállam olyan állampolgára részére történő folyósítása szempontjából, amely esetében a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás egy másik tagállamban valósult meg. Ezen feltételek közé tartoznak álláspontom szerint a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszer finanszírozási módjaihoz kapcsolódó feltételek.
69.
Amint azt már megjegyeztem, azon személy bérkiesését, aki egy korra való tekintettel történő részmunkaidős nemzeti foglalkoztatási rendszer kedvezményezettje, és aki a munkaidejét csökkentette, közvetlenül vagy közvetve az állami szervek ellentételezik.
70.
A korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszereknek a tagállamokban alkalmazott eltérő finanszírozási rendszerei és ezen feltételnek a nemzeti jog szempontjából való jelentősége ellenére számomra ez a feltétel egyáltalán nem tűnik lényegesnek a migráns munkavállalók esetében a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjra való jogosultság vizsgálata során. Az olyan migráns munkavállalónak ezen nyugdíjtól való megfosztása ugyanis, akinek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatására olyan tagállamban került sor, amelyben a finanszírozási rendszer eltér az abban a tagállamban alkalmazott finanszírozási rendszertől, amelyben a nyugdíjat kérelmezik, a munkavállalók szabad mozgásának akadályát képezi, amely véleményem szerint nem igazolható. Különösen az a tagállam, amelyben a nyugdíjat igényelték, nem hivatkozhat jogosan a szociális biztonsági rendszerének egyensúlyával kapcsolatos indokokra, mivel, amint azt már kifejtettem, nem ez a tagállam viselte a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama során felmerülő költségeket.
71.
Végül azok a feltételek következnek, amelyek a legkevesebb problémát vetik fel, mivel azokat az 1408/71 rendelet figyelembe veszi. Ebbe a kategóriába azok a feltételek tartoznak, amelyek a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíj megszerzéséhez szükséges járulékfizetési időszakokkal kapcsolatosak. E rendelet 45. cikkének (1) bekezdése ugyanis előírja, hogy egy tagállamban letöltött járulékfizetési időszakokat ugyanúgy kell figyelembe venni abban a tagállamban, amely hatáskörrel rendelkezik a nyugdíj folyósítására, „mintha azt az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerezték volna meg”. A kérdést előterjesztő bíróság egyébként alkalmazta ezt a cikket az alapügyben, mivel elismerte, hogy W. Larcher esetében teljesültek a német jog által előírt, kötelező biztosítási időre vonatkozó feltételek. (
29
) Márpedig, amennyiben a német jogszabályok által előírt, a járulékfizetési időszakokra vonatkozó feltétel a jelen ügyben teljesül, ez, ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, azért van, mert figyelembe veszik az osztrák biztosítási időt. (
30
)
72.
Végül, ahogyan azt a jelen ügy is mutatja, a legproblematikusabb feltételek azok, amelyek kifejezetten a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra jellemzőek, azaz a részmunkaidős foglalkoztatás korhatára és a munkaidő csökkentésének mértéke. Ezek a feltételek ugyanis tagállamonként eltérnek, és köztük lévő ellentétet másodlagos uniós jogszabály közvetlenül nem szabályozza. A tagállamok – amelyek továbbra is hatáskörrel rendelkeznek a szociális biztonsági ellátások odaítélésére vonatkozó feltételek megállapítását illetően – ezért eltérő szabályokat alkothatnak, amelyek a migráns munkavállaló számára hátrányosak lehetnek.
73.
Több elméleti példára lehet hivatkozni, amelyek azonban a jövőben megvalósulhatnak.
74.
Ami azt az életkort illeti, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás elkezdődhet, valamely tagállam megtagadhatja‑e a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíj vagy annak egy része folyósítását egy olyan munkavállalótól, akinek esetében a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásra valamely tagállamban 59 éves kortól került sor, miközben az előbbi tagállam a területén e foglalkoztatás lehetőségét csak 60 éves kortól engedélyezi?
75.
Ehhez hasonlóan a valamely tagállamban megvalósult, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás kedvezményezettje, aki a munkaidejét 35%‑kal csökkentette (és tehát a korábbi munkaideje 65%‑ának megfelelő munkaidőben dolgozik tovább) megszerezheti‑e a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjra való jogosultságot egy olyan tagállamban, amelyben a munkaidő‑csökkentésnek 50%‑osnak kell lennie a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás megvalósulása során?
76.
Ahogyan azt az Európai Bizottság az írásbeli észrevételeiben lényegében javasolta, ezen kérdések megoldása véleményem szerint a különleges helyzet konkrét vizsgálata révén, a nemzeti szinten követett célkitűzések alapján történik, az uniós jog és különösen az arányosság elvének tiszteletben tartása érdekében. Másképpen megfogalmazva, a közigazgatás és a nemzeti bíróságok feladata tehát megvizsgálni, hogy a vitatott feltételek a kitűzött nemzeti célokhoz képest milyen jelentőséggel bírnak.
77.
A nemzeti közigazgatásnak és adott esetben a nemzeti bíróságnak ezen vizsgálat során kell elemeznie az életkor vagy a munkaidő‑csökkentés jelentőségét a nemzeti jog által követett célokhoz képest, és megvizsgálnia azt, hogy a nemzeti jog, valamint az azon tagállam által előírt feltétel közötti különbség, amelyben a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás megvalósult, érintheti‑e ezen célok megvalósulását.
78.
Ezért abban az esetben, ha a munkaidő‑csökkentés nem kellő jelentőségű ahhoz, hogy lehetővé tegye egy fiatal munkakereső vagy gyakornok foglalkoztatását, azon tagállam nemzeti hatóságai, ahol ezt a célkitűzést követik, véleményem szerint megtagadhatják az olyan munkavállaló által igényelt, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni nyugdíjat, aki a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatásának időtartamát egy másik tagállamban teljesítette.
79.
W. Larcher esetében azonban nem erről van szó. Ahogyan azt az első kérdésre adandó válasszal kapcsolatos okfejtésben bemutattam, W. Larcher az Ausztriában megvalósult, korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatása során a munkaidejét olyan mértékben csökkentette, amely meghaladta a német jog által előírt 50%‑os csökkentésre vonatkozó követelményt, és a felszabadult munkaidő lehetővé tette fiatal munkakeresők vagy gyakornokok foglalkoztatását, tiszteletben tartva a német jogalkotó által kitűzött célt, ahogyan azt a német kormány az írásbeli észrevételeiben elismerte.
III – Végkövetkeztetések
80.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Bundessozialgericht kérdéseire a következő választ adja:
„Az EUMSZ 45. cikkel ellentétes, ha valamely tagállam a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás utáni öregségi nyugdíj folyósítását ahhoz a feltételhez köti, hogy a munkavállaló a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás időtartama alatt a munkaidejét 50%‑kal csökkentse, amennyiben az említett tagállam által követett, a fiatal munkanélküliek vagy gyakornokok foglalkoztatásának előmozdítására irányuló célra tekintettel a valamely másik tagállam területén a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás keretében megvalósuló nagyobb mértékű munkaidő‑csökkentés automatikusan az említett nyugdíj folyósításához való jog elutasítását eredményezi.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A 2003. december 30‑i törvénnyel módosított Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977 (a munkanélküli‑biztosításról szóló 1977. évi osztrák törvény, BGBl. I, 128/2003.) 27. §‑a (2) bekezdésének 2. pontja, amely előírja, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatás a rendes munkaidő 40 és 60%‑a közötti csökkentésével valósulhat meg.
(
3
)	E törvény 2004. április 23‑i törvénynek (BGBI. 2004. I, 602. o.) megfelelő változata 2. §‑ának (1) és (2) bekezdése.
(
4
)	C‑373/02, EU:C:2004:232.
(
5
)	HL L 392, 1. o., a továbbiakban: 1408/71 rendelet.
(
6
)	Lásd: a 2000‑ben indított, a növekedést és foglalkoztatást célzó lisszaboni stratégia, valamint a Bizottság által 2010‑ben kezdeményezett Európa 2020 stratégia, továbbá az Európai Unió Tanácsa által elfogadott, a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó éves iránymutatások (lásd: a 2010. október 21‑i 2010/707/EU tanácsi határozat [HL L 308., 46. o.] és végül a 2014. május 6‑i 2014/322/EU tanácsi határozat [HL L 165., 49. o.]).
(
7
)	Az Európa 2020 stratégia összefüggésében lásd különösen az Aktív idősödés és a nemzedékek közötti szolidaritás európai évéről (2012) szóló, 2011. szeptember 14‑i 940/2011 európai parlamenti és tanácsi határozat (HL L 246., 5. o.) (11) preambulumbekezdését, amely program előmozdítja az aktív idősödés kultúráját, hozzájárulva „az idősek munkaerő‑piaci részvételének növeléséhez, lehetővé teszi, hogy hosszabb ideig aktívan részt vegyenek a társadalomban, javíthatja egyéni életminőségüket és enyhítheti az egészségügyi, a szociális ellátási és a nyugdíjrendszerekre nehezedő nyomást”.
(
8
)	Jelenleg nyolc tagállamban (a Németországi Szövetségi Köztársaság, az Osztrák Köztársaság, a Dán Királyság, az Olasz Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, Magyarország, a Portugál Köztársaság és a Finn Köztársaság) van ilyen rendszer. A Francia Köztársaságban és a Svéd Királyságban is létezett ilyen rendszer, azonban azt megszüntették.
(
9
)	Németországban ezt a jellegzetességet az Altersteitzeitgesetz 1. §‑ának (1) bekezdése rögzíti.
(
10
)	A Németországi Szövetségi Köztársaság tekintetében megjegyzendő, hogy a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszer kedvezményezett munkavállalójának fizetett pótlék képezte az Erny‑ítélet (C‑172/11, EU:C:2012:399) alapjául szolgáló ügy alapját.
(
11
)	A Németországi Szövetségi Köztársaság tekintetében e cél követése állt a Kutz‑Bauer‑ítélet (C‑187/00, EU:C:2003:168), valamint a Steinicke‑ítélet (C‑77/02, EU:C:2003:458) alapjául szolgáló, a női munkavállalóknak a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatási rendszerhez való hozzáférésével kapcsolatos ügyek középpontjában.
(
12
)	Lásd: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Öztürk‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑373/02, EU:C:2004:95, 53. pont).
(
13
)	Öztürk‑ítélet (EU:C:2004:232, 68. pont és a rendelkező rész).
(
14
)	Paraschi‑ítélet (C‑349/87, EU:C:1991:372, 27. pont). Lásd továbbá: Duchon‑ítélet (C‑290/00, EU:C:2002:234, 39 és 46. pont).
(
15
)	Vougioukas‑ítélet (C‑443/93, EU:C:1995:394, 44. pont).
(
16
)	Lásd: Elsen‑ítélet (C‑135/99, EU:C:2000:647, 36. pont), Kauer‑ítélet (C‑28/00, EU:C:2002:82, 52. pont) és Reichel‑Albert‑ítélet (C‑522/10, EU:C:2012:475, 45. pont).
(
17
)	Lásd különösen: von Chamier‑Glisczinski‑ítélet (C‑208/07, EU:C:2009:455, 63. pont) és da Silva Martins‑ítélet (C‑388/09, EU:C:2011:439, 71. pont).
(
18
)	Lásd különösen: von Chamier‑Glisczinski‑ítélet (EU:C:2009:455, 63. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
19
)	Lásd: Bosman‑ítélet (C‑415/93, EU:C:1995:463, 96. pont), Bizottság kontra Dánia ítélet (C‑464/02, EU:C:2005:546, 35. pont) és Bizottság kontra Németország ítélet (C‑269/07, EU:C:2009:527, 107. pont).
(
20
)	Ebben az értelemben lásd: Leyman‑ítélet (C‑3/08, EU:C:2009:595, 45. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) és von Chamier‑Glisczinski‑ítélet (EU:C:2009:455, 85. pont).
(
21
)	Von Chamier‑Glisczinski‑ítélet (EU:C:2009:455, 86. pont).
(
22
)	Graf‑ítélet (C‑190/98, EU:C:2000:49, 23. pont) és Bizottság kontra Dánia ítélet (EU:C:2005:546, 36. pont).
(
23
)	Lásd: Bizottság kontra Dánia ítélet (EU:C:2005:546, 37. pont).
(
24
)	U.o. (53. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	Lásd: ITC‑ítélet (C‑208/05, EU:C:2007:16, 39. pont) és Caves Krier Frères ítélet (C‑379/11, EU:C:2012:798, 51. pont). A férfi és női munkavállalók közötti egyenlő bánásmód területén lásd még különösen: Kutz‑Bauer‑ítélet (EU:C:2003:168, 56. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	Megjegyzendő, hogy a német jogszabályok nem írják elő, hogy a munkaidő felszabadított részében foglalkoztatott fiatal munkavállaló vagy gyakornok német állampolgár legyen, vagy akár hogy Németország területén kellene őt foglalkoztatni.
(
27
)	Egyébként a német kormány nem hivatkozott a költségvetési egyensúly vagy a szociális biztonsági rendszere egyensúlyának megzavarásával kapcsolatos kifogásra.
(
28
)	A Németországi Szövetségi Köztársaságban, az Osztrák Köztársaságban és a Portugál Köztársaságban a pénzügyi terhek a munkáltatót terhelik, míg a Dán Királyságban, az Olasz Köztársaságban és a Finn Köztársaságban a korra való tekintettel történő részmunkaidős foglalkoztatást állami szervektől történő közvetlen kifizetések útján finanszírozzák. Végül Magyarországon és Luxemburgban hibrid rendszer van, mivel a munkáltató folyósítja az összegeket a kedvezményezett részére, majd azt számára az állami szervek teljes mértékben megtérítik.
(
29
)	Lásd az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 34. pontját.
(
30
)	U.o..