62006CC0250
M. POIARES MADURO
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. október 25. (
1
)
C-250/06. sz. ügy
United Pan-Europe Communications Belgium SA és társai
kontra
État belge
„EK 49. cikk — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — Az egyes kereskedelmi műsorszolgáltatók által sugárzott műsorok közvetítésének kötelezettségét (»must carry«) a kábelszolgáltatókra vonatkozóan előíró nemzeti szabályozás — Korlátozás — Közérdeken alapuló kényszerítő ok — A pluralizmus fenntartása a kétnyelvű régiókban”
1.
A jelen ügyben azzal a kérelemmel fordultak a Bírósághoz, hogy hozzon olyan ítéletet, amelynek segítségével a Conseil d’État (Államtanács) (Belgium) értékelni tudja azon nemzeti intézkedések közösségi joggal való összeegyeztethetőségét, amelyek „must carry” kötelezettséget állapítanak meg a kábeltelevíziós műsorszolgáltatók részére a Brüsszeli Fővárosi Régióban. Noha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a versenyjoghoz és a szolgáltatásnyújtás szabadságához kapcsolódik, az általam alább kifejtett okokból a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott kérdéseket főleg az EK 49. cikk fényében fogom megvizsgálni.
I – A tényállás, a nemzeti jogi háttér és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem
2.
Az alapügy felperesei vezetékes műsorszolgáltatók. Hálózataikon keresztül a kétnyelvű Brüsszeli Fővárosi Régióban televíziós csatornák adásait közvetítik. A felperesek a kérdést előterjesztő bírósághoz keresetet nyújtottak be a gazdasági ügyek és a tudományos kutatás miniszterének 2001. január 17-én, illetőleg 2002. január 24-én kibocsátott rendeletének megsemmisítése iránt. Mindkét rendeletet a kétnyelvű Brüsszeli Fővárosi Régióban a műsorszóró hálózatokról és a műsorszolgáltatási tevékenységről szóló, 1995. március 30-i törvény (a továbbiakban: műsorszolgáltatási törvény) alapján bocsátották ki.
3.
A műsorszolgáltatási törvény 13. cikke a Brüsszeli Fővárosi Régió tekintetében a vezetékes műsorszolgáltatók számára közvetítési kötelezettséget („must carry”) ír elő. Az említett cikk a következőképpen rendelkezik:
„Az a műsorszolgáltató, aki a kétnyelvű Brüsszeli Fővárosi Régióban valamely televíziós műsorterjesztő hálózat üzemeltetésére engedéllyel rendelkezik, köteles azok adásával egyidőben és teljes egészében leadni a következő műsorokat:
—
a Francia, illetve a Flamand Közösség területén található közszolgálati műsorszolgáltatók által sugárzott televíziós műsorok;
—
a Francia, illetve a Flamand Közösség területén található minden egyéb olyan műsorszóró szervezet által sugárzott televíziós műsorok, amelyet az illetékes miniszter kijelöl.”
4.
A 2001. január 17-i miniszteri rendelet meghatározza a must carry szabályozás indokait, és nyolc műsorszolgáltatónak must carry státuszt ad. A rendelet szövege a következő:
„Mivel a must carry rendszer azon audiovizuális politika része, amely lehetővé teszi a tévénézők számára mind a közszolgálati, mind az olyan kereskedelmi műsorszolgáltató szervezetek műsorainak foghatóságát, amelyek közszolgálati jellegű kötelezettségekkel rendelkeznek;
Mivel a must carry rendszer célja a televíziós műsorszolgáltató hálózatok műsorkínálata plurális és kulturális jellegének megőrzése, valamint minden tévénéző számára biztosítani az e pluralizmus nyújtotta lehetőségek igénybevételét;
Mivel e rendszert a közérdeken alapuló indokok vitathatatlanul igazolják;
Mivel a must carry rendszerben részes kereskedelmi csatornák megválasztása Belgium audiovizuális képének harmonizálására való törekvés jegyében történik;
A Francia és a Flamand Közösséggel történt egyeztetésre tekintettel;
Mivel a must carry kedvezményt azon műsorszolgáltató szervezeteknek kell megadni, amelyeket egyes olyan fontos kötelezettségek teljesítése ellenében jelölnek ki, amelyek teljesítését ők vállalták;
Mivel egyes kijelölt műsorszolgáltató szervezeteknek közszolgálati jellegű megbízatása van;
Mivel az asbl Télé Bruxelles és a vzw TV Brussel esetében a must carry kedvezményt számukra biztosítani kell az olyan helyi televíziózás fejlesztésének előnyben részesítése céljából, amely helyi közönség részére szánt helyi információkat sugároz;
Mivel a must carry kedvezményének megszüntetése azzal a következménnyel járna, hogy veszélybe sodorná azon műsorszolgáltató szervezetek televíziós jelenlétét, amelyek nem tudnák viselni a magasabb műsorszórási költségeket,
a következőképpen rendelkezik:
1. cikk. Az a műsorszolgáltató, aki a kétnyelvű Brüsszeli Fővárosi Régióban valamely televíziós műsorterjesztő hálózat üzemeltetésére engedéllyel rendelkezik, köteles azok adásával egy időben és teljes egészében leadni a következő műsorokat:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n.v.
2.
TV Brussel v.z.w.
3.
Belgian business television n.v.
4.
Belgian business television n.v.
5.
TVi s.a.
6.
A.s.b.l. Télé Bruxelles
7.
Canal+ Belgique s.a.
8.
Satellimages s.a.
(…)”.
5.
A 2002. január 24-i rendelet módosította a 2001. január 17-i rendeletet, és két további műsorszolgáltató, az Event TV Vlaanderen NV és YTV SA számára adta meg a „must carry” státuszt. A 2001. január 17-i és 2002. január 24-i rendeletre a továbbiakban együttesen mint „a vitatott intézkedésekre” fogok hivatkozni.
6.
A felperesek a Conseil d’État előtt folyó eljárásban azzal érveltek, hogy a „must carry” státusz egyes televíziós műsorszolgáltatók részére történő megadása az EK 86. cikk értelmében különleges jog megadásának minősül, amely vélhetően versenytorzító hatása miatt sérti az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontját, a 10. cikket, a 82. és 86. cikket. Emellett a kérelmezők azzal érveltek, hogy a vitatott intézkedések korlátozzák a szolgáltatásnyújtás szabadságát, azáltal hogy csökkentik a rendelkezésre álló csatornák számát, és hogy mentesítik a „must carry” státuszú műsorszolgáltatókat az alól, hogy a vezetékes műsorszolgáltatókkal tárgyaljanak. A felperesek szerint ez az EK 49. cikk megsértését valósítja meg.
7.
A Conseil d’État 2006. május 17-i végzésével az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell-e értelmezni a vezetékes (kábel)televíziós műsorszolgáltató társaságokra rótt, meghatározott műsorok közvetítésére vonatkozó kötelezettséget, hogy az e műsorok készítőire „különleges jogot” ruház az EK 86. cikk értelmében?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén, az EK 86. cikk (1) bekezdése végén említett szabályokat (azaz »az e szerződésben, különösen annak a 12. és a 81–89. cikkében foglalt szabályokat […]«) úgy kell-e értelmezni, hogy a tagállamok nem kötelezhetik a vezetékes (kábel)televíziós műsorszolgáltató társaságokat a magánkézben lévő, azonban (a kétnyelvű Brüsszeli Fővárosi Régióban a műsorszóró hálózatokról és a műsorszolgáltatási tevékenységről szóló, 1995. március 30-i belga törvény értelmében) az említett állam meghatározott hatóságainak »alárendelt« műsorszolgáltatók által sugárzott, meghatározott televízióműsorok közvetítésére, ami azzal a következménnyel jár, hogy a más tagállamokból vagy nem az Európai Unió tagállamaiból, illetve az e hatóságoknak nem alárendelt szervezetektől származó műsorok száma a kötelező műsorok számával csökken?
3)
Az EK 49. cikket úgy kell-e értelmezni, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága tiltott akadályozása attól az időponttól kezdődően fennáll, hogy a tagállam által hozott intézkedés, jelen esetben a televízióműsorok vezetékes (kábeles) műsorterjesztő hálózaton való továbbközvetítésének kötelezettsége alkalmas a másik tagállamból az első tagállamban található címzettek részére nyújtott szolgáltatások nyújtását közvetve vagy közvetlenül, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozni, ami abban az esetben áll fenn, ha ezen intézkedés miatt a szolgáltató kedvezőtlen tárgyalási helyzetbe kerül az ugyanezen hálózathoz való hozzáférést illetően?
4)
Az EK 49. cikket úgy kell-e értelmezni, hogy fennáll a tiltott akadályozás olyankor, amikor a valamely tagállam által hozott intézkedést, a jelen esetben a televízióműsorok vezetékes hálózaton való továbbközvetítésének kötelezettségét, az esetek többségében – tekintettel a kedvezményezettek letelepedési helyére és azoknak e tagállammal való egyéb kapcsolataira – csak az e tagállamban letelepedett vállalkozásokra alkalmazzák, és ugyanakkor ezen akadályozás nem támasztható alá az arányosság elvét tiszteletben tartó, közérdeken alapuló kényszerítő okokkal?”
II – Elemzés
A – A harmadik és negyedik kérdésről
8.
Először a kérdést előterjesztő bíróság által feltett harmadik és negyedik kérdést fogom megvizsgálni. E kérdések lényegében arra vonatkoznak, hogy az alapeljárásbelihez hasonló tagállami intézkedések, amelyek egyes műsorszolgáltatók tekintetében „must carry” kötelezettséget állapítanak meg a vezetékes szolgáltatók számára, korlátozzák-e a szolgáltatásnyújtás szabadságát, és ha igen, akkor e rendelkezések összeegyeztethetők-e közösségi joggal.
9.
A kérdéses szolgáltatás – a televíziós jelek kábelen keresztül történő továbbítása – nyilvánvalóan az EK 49. cikk értelmében vett „szolgáltatás” fogalma alá tartozik. (
2
) A műsorszolgáltatóknak és a kábelszolgáltatóknak együtt kell működniük e szolgáltatások biztosítása érdekében. Ezzel összefüggésben az EK 49. cikkre hivatkozva vitathatják azokat a nemzeti intézkedéseket, amelyek a tisztán nemzeti szintű szolgáltatásnyújtást kedvezőbb helyzetbe hozzák, mint a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtást. (
3
) Ezen intézkedések csak akkor tekinthetők érvényesnek, ha a kitűzött törvényes közérdekű cél megvalósítására alkalmasak, és ahhoz elengedhetetlenek, és ha a nemzeti szintű szolgáltatásnyújtás, valamint a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás közötti egyenlőtlen hatás arányban áll az e szolgáltatások között meglévő objektív különbségekkel. (
4
)
A korlátozás fennállásáról
10.
A jelen ügyben kérdéseshez hasonló „must carry” politika lehetővé teszi olyan műsorszolgáltatók csatornái adásainak közvetítését, amelyek „must carry” státusszal rendelkeznek, ugyanakkor azon műsorszolgáltatók számára hátrányt jelent, akik nem részesülnek e státuszban. Egyértelmű, hogy a vitatott vezetékes műsorszolgáltatás korlátozott sávszélességgel rendelkezik. Ezért meghatározott számú csatorna biztosítása a „must carry” státusszal rendelkező műsorszolgáltatók számára a hálózatokon hozzáférhető csatornák számát ennek megfelelően csökkenti. A Bírósághoz benyújtott beadványokból kitűnik, hogy a jelen ügyben kérdéseshez hasonló elosztó hálózat mintegy 40 csatornás kapacitással rendelkezik, amelyek közül mintegy húszat fenn kell tartani a „must carry” státuszú műsorszolgáltatók számára. Ennek eredményeként a kábelszolgáltatók egyes csatornákat, amelyeket a „must carry” szabályok hiányában közvetítettek volna, nem képesek továbbítani. Például az alapügy felperesei feltételezték, hogy a „must carry” szabályok vezették a Coditelt arra, hogy kivegyék az Arte, RAI Uno és a La Cinquième televíziós csatornákat az analóg hálózatból. A „must carry” státuszban részesülők lényegében versenyelőnybe kerültek, mivel nem kell megállapodniuk a vezetékes szolgáltatókkal és versenyezniük más szolgáltatókkal annak érdekében, hogy biztosítsák csatornájuk közvetítését a vezetékes műsorszolgáltató hálózaton keresztül.
11.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből egyértelműen nem derül ki, hogy a műsorszolgáltatási törvény 13. cikke előírja-e azt, hogy a szolgáltatóknak Belgiumban kell-e letelepedettnek lenniük annak érdekében, hogy a „must carry” státuszt megkaphassák. Noha a belga kormány azzal érvelt, hogy a „must carry” státusz biztosítása nem korlátozódik szükségszerűen a Belgiumban letelepedett szolgáltatókra, a vitatott intézkedés kedvezményezettjei azonban egytől egyig belföldi szolgáltatók. Emellett a tárgyaláson a belga kormány megemlítette, hogy azt a tényt, miszerint e szolgáltatók egyike a közelmúltban a székhelyét Luxemburgba helyezte át, a „must carry” státuszának közeljövőben várható felülvizsgálata során figyelembe fogják venni, még akkor is, ha műsorainak tartalma nem változott meg. Mindenesetre, mivel a „must carry” politika – a belga kormány szavaival élve – arra irányul, hogy „garantálja a belga állampolgárok hozzáférését a helyi és az országos információkhoz, valamint kulturális örökségükhöz”, a külföldi műsorszolgáltatóknak kisebb esélyük van a „must carry” státusz megszerzésére, mint a belföldieknek. Ezért gyakorlatilag a jelen eljárásban vitatott „must carry” szabályokhoz hasonló szabályozás a más tagállamokban letelepedett műsorszolgáltatók számára nehezebbé teszi a televíziós műsorszóró hálózatokhoz való hozzáférést, mint a belföldi műsorszolgáltatók esetében. Még ha a tagállamban való letelepedést kifejezetten nem is írják elő, e szabályok kedvezőbb helyzetbe hozzák a tisztán belföldi műsorszolgáltatást, mint a határon átnyúló műsorszolgáltatást. Ebből kifolyólag a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását képezik.
A korlátozás indokoltságáról
12.
A belga kormány hangsúlyozta, hogy a „must carry” politika célja a Brüsszeli Fővárosi Régióban a televíziós műsorszóró hálózaton keresztül közvetített műsorok plurális és kulturális jellegének megőrzése, valamint annak biztosítása, hogy e régióban minden tévénéző plurális és változatos kínálatot nyújtó televíziós műsorban részesülhet. A Bíróság korábban már megállapította, hogy az az audiovizuális politika, amelynek célja a társadalmi, kulturális, nyelvi, vallási és világnézeti tényezőkhöz fűződő szólásszabadság biztosítása, ténylegesen alkalmas a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolására. (
5
) Ahhoz azonban, hogy az EK 49. cikk alapján megengedett legyen, a kérdéses nemzeti intézkedésnek különösen azt kell biztosítania, hogy a pluralizmus fenntartásának célját eléri. (
6
)
13.
Úgy tűnik számomra, hogy a jelenleg vitatott „must carry” politika, különösen arra való tekintettel, hogy a Brüsszeli Fővárosi Régió kétnyelvű régió, érthető. E régión belül minden kábelszolgáltató több önkormányzatból álló területet fed le, amelyekben egyedül végez analóg kábeltelevíziós műsorszórást. A „must carry” szabályokat annak biztosítása céljából kell alkalmazni, hogy a nézők minden önkormányzat területén hozzáférhessenek azokhoz a csatornákhoz, amelyek nyelvi és kulturális szempontból kötődnek a francia közösséghez, csakúgy mint azokhoz, amelyek nyelvi és kulturális szempontból a flamand közösséghez kötődnek. Ilyen körülmények között a „must carry” szabályok megfelelő eszközt jelentenek annak biztosítására, hogy egy meghatározott régió tévénézői saját nyelvükön férhetnek hozzá a helyi és az országos információkhoz, illetve azokhoz a műsorokhoz, amelyek kulturális örökségüket támogatják.
14.
Az e célból elfogadott „must carry” politika elkerülhetetlenül előnyben részesíti azokat a műsorszolgáltatókat, amelyeknek a műsorai az érintett régió nézőinek kulturális hagyományaival különleges kapcsolatban állnak. Ezzel egyidejűleg, noha a Szerződés nem tiltja azon intézkedések elfogadását, amelyek védik és elősegítik egy tagállam nemzeti kulturális és nyelvi hagyományainak őrzését, ezen intézkedések semmilyen körülmények között nem lehetnek aránytalanok az elérni kívánt célhoz képest, és az alkalmazásuk módja nem valósíthat meg önkényes megkülönböztetést más tagállamokban letelepedett szolgáltatókkal szemben. Más szavakkal, a nemzeti kulturális és nyelvi örökség fejlesztését célzó politika nem jogosítja fel a tagállamokat olyan intézkedések elfogadására, amelyek versenyelőnyhöz juttatják a belföldi gazdasági szereplőket. (
7
)
15.
Az előzetes döntéshozatali eljárás keretében az arányosság végső vizsgálata gyakran a kérdést előterjesztő bíróságra marad. (
8
) Ennek ellenére fontos, hogy a Bíróság felhívja a figyelmet azokra a konkrét vizsgálatokra, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróságnak el kell végeznie a rábízott arányossági felülvizsgálat során. A jelen ügyben álláspontom szerint a kérdést előterjesztő bíróságnak különösen három szempontot kell megvizsgálnia.
16.
Először is, a kérdést előterjesztő bíróságnak biztosítania kell, hogy amennyiben a „must carry” státusz odaítélése olyan feltételhez van kötve, amelyeket a más tagállamban letelepedett szolgáltatók nehezebben tudnak teljesíteni, mint a belföldi szolgáltatók, e követelményeknek valóban a pluralizmus védelmét, valamint a helyi és az országos információkhoz való hozzáférést kell szolgálnia. (
9
) Még fontosabb, ahogyan azt a VT4 ügyben hozott ítélet is példázza, hogy valamely másik tagállamban letelepedett műsorszolgáltató is képes lehet olyan, hírműsorokat is magában foglaló televíziós műsorok nyújtására, amelyek tartalma egy konkrét tagállamban élő közönség igényeihez van igazítva. (
10
) A kérdést előterjesztő bíróságnak ezért gyakorlatilag meg kell bizonyosodnia arról, hogy az a tény, hogy egy műsorszolgáltató Belgiumban telepedett le, nem lényeges körülmény a „must carry” státusz odaítélése szempontjából.
17.
Másrészt a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy az elérhető összes csatorna számának fényében a „must carry” státusszal rendelkező műsorszolgáltatók számára fenntartott csatornák száma nem haladja-e meg lényegesen a pluralizmus védelme és a helyi és az országos információkhoz való hozzáféréshez szükséges mértéket. Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság feladata meggyőződni arról, hogy a „must carry” státuszt nem feltétel nélkül biztosítják egy meghatározott műsorszolgáltató összes csatornája tekintetében, hanem az azokra a csatornákra korlátozódik, amelyek valóban ezt a célt szolgálják.
18.
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy léteznek-e alapvető eljárási garanciák annak megakadályozására, hogy a „must carry” státusz odaítélése önkényes megkülönböztetést jelentsen. Ha egy tagállam meghatározott számú műsorszolgáltatónak „must carry” státuszt ad, azt átlátható és hátrányos megkülönböztetést nem alkalmazó módon, előre megismerhető, világosan meghatározott kritériumok alapján teheti meg.
19.
E három szempont megjelenik a 2002/22/EK irányelvben is (
11
), amelyet a tagállamoknak 2003. július 25-ig kellett átültetnie. Az irányelv 31. cikkének (1) bekezdése, amely lényegében a Szerződésből levezethető elveket fogalmaz meg, előírja, hogy „tagállamok ésszerű továbbítási kötelezettségeket írhatnak elő”. Ezt követően előírja, hogy „ilyenek csak abban az esetben írhatók elő, ha ezek egyértelműen meghatározott közérdekű célok eléréséhez szükségesek, továbbá arányosak és átláthatók”, valamint „a kötelezettségeket rendszeresen felül kell vizsgálni”.
20.
Ezért az EK 49. cikk nem zárja ki olyan nemzeti intézkedések alkalmazását, amelyek a vezetékes műsorszolgáltatók számára egy meghatározott régióban „must carry” kötelezettséget írnak elő, annak biztosítása érdekében, hogy a nézők e régióban hozzáférjenek a helyi és az országos információkhoz, valamint a kulturális örökségüket segítő műsorokhoz, feltéve hogy ezen intézkedések arányban állnak az általuk elérni kívánt céllal, és hogy az alkalmazásuk módja nem jelent önkényes hátrányos megkülönböztetést más tagállamokban letelepedett szolgáltatókkal szemben.
B – Az első és a második kérdésről
21.
Nem teszek javaslatot az első és a második kérdés megválaszolására. E kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a „must carry” státuszt az EK 86. cikk értelmében „különleges jognak” kell-e tekinteni, és ha igen, akkor e rendelkezés a Szerződés többi rendelkezésével együtt alkalmazva kizárja-e a „must carry” státusz odaítélését. Az alapeljárás felperesei azzal érveltek, hogy a „must carry” szabályoknak versenytorzító hatása van a kábeltelevíziós műsortovábbító hálózatok és más műsortovábbító hálózatok között. Arra is hivatkoztak, hogy a „must carry” státusz egyes vállalkozásoknak való odaítélése révén a belga állam e vállalkozásoknak ténylegesen erőfölényt biztosít, amelyekkel az utóbbiak visszaélhetnek.
22.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés azonban semmilyen módon nem utal az érintett piac meghatározására, a piacon működő egyes vállalkozások piaci részesedésének kiszámítására, valamint az erőfölénnyel való állítólagos visszaélésre. E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróságnak a Szerződés versenyszabályaira vonatkozó kérdéseit elfogadhatatlannak kell tekintetni. (
12
)
III – Végkövetkeztetések
23.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Conseil d’État által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
Az EK 49. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely „must carry” kötelezettséget ír elő a meghatározott régióban működő kábelszolgáltatók részére annak érdekében, hogy a nézők e régióban hozzáférjenek a helyi és az országos információkhoz, valamint kulturális örökségüket segítő műsorokhoz, feltéve hogy ezen intézkedések arányban állnak az általuk elérni kívánt céllal, és hogy alkalmazásuk módja nem jelent önkényes hátrányos megkülönböztetést a más tagállamokban letelepedett szolgáltatókkal szemben.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy a kérdéses intézkedések megfelelnek-e az arányosság elvének. A kérdést előterjesztő bíróság feladata különösen annak vizsgálata, hogy:
—
ha a „must carry” státusz odaítélése olyan követelményekhez van kötve, amelyeket a más tagállamban letelepedett szolgáltatók nehezebben tudnak teljesíteni, mint a belföldi szolgáltatók, e követelmények a fent említett cél érdekében szükségesek-e;
—
a „must carry” státusszal rendelkező szolgáltatók számára fenntartott csatornák száma nem haladja-e meg lényegesen a cél elérése érdekében szükséges csatornák számát;
—
a „must carry” státusz odaítélésére átlátható és hátrányos megkülönböztetést nem tartalmazó eljárásban kerül-e sor, világosan meghatározott és előre kritériumok alapján.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Lásd például a 155/73. sz. Sacchi-ügyben 1974. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1974., 409. o.) 6. pontját; a 52/79. sz. Debauve-ügyben 1980. március 18-án hozott ítélet (EBHT 1980., 833. o.) 8. pontját; a C-211/91. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1992. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-6757. o.) 5. pontját, valamint a C-23/93. sz. TV10-ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-4795. o.) 13. és 16. pontját.
(
3
)	Ugyanilyen értelemben lásd a C-205/99. sz., Analir és társai ügyben 2001. február 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-1271. o.) 21. pontját, a C-544/03. és C-545/03. sz., Mobistar és Belgacom Mobile egyesített ügyben 2005. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-7723. o.) 31–33. pontját, és a C-255/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. június 15-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-5251. o.) 37. pontját.
(
4
)	Ugyanilyen értelemben lásd a C-322/01. sz. Deutscher Apothekerverband ügyben 2003. december 11-én hozott ítéletet (EBHT 2003., I-14887. o.), valamint a C-434/04. sz., Ahokainen és Leppik ügyben 2006. szeptember 28-án ismertetett indítványomat (EBHT 2006., I-9171. o.).
(
5
)	A C-288/89. sz. Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4007. o.) 22. és 23. pontja; a C-353/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4069. o.) 3., 29. és 30. pontja, valamint a C-148/91. sz. Veronica Omroep Organisatie ügyben 1993. február 3-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-487. o.) 9. pontja.
(
6
)	A fent hivatkozott Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(
7
)	A C-379/87. sz. Groener-ügyben 1989. november 28-án hozott ítélet (EBHT 1989., I-3967. o.) 19. pontja és a C-180/89. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1991. február 26-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-709. o.) 20. pontja.
(
8
)	Lásd például a C-20/03. sz. Burmanjer-ügyben 2005. május 26-án hozott ítéletet (EBHT 2005., I-4133. o.) és a C-441/04. sz. A-Punkt Schmuckhandel ügyben 2006. február 23-án hozott ítéletet (EBHT 2006., I-2093. o.).
(
9
)	Lásd például a fent hivatkozott Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
10
)	A C-56/96. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1997., I-3143. o.) 8. és 22. pontja.
(
11
)	Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7-i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.).
(
12
)	Lásd például a C-134/03. sz. Viacom Outdoor ügyben 2005. február 17-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-1167. o.) 25–29. pontját.