Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 5. veebruaril 2026(1)
Kohtuasi C‑873/24 [Marwanak](i)
GK,
NU,
TZ,
MV,
UK
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EL) nr 650/2012 – Euroopa pärimistunnistus – Väljaandva asutuse kohustused – Pärand, mis hõlmab kinnisasja, mis asub muus liikmesriigis kui tunnistuse välja andnud liikmesriik – Kinnisasja asukohariigi registrialased õigusnormid, mis seavad kinnistusregistrisse kirje tegemise sõltuvusse sellest, kas tunnistusele on lisatud teave pärandatud kinnisvara kohta – Selle teabe lisamise kohustus üldõigusjärgluse korral
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev eelotsusetaotlus puudutab küsimust, mis on olnud vaidluse ese alates määruse (EL) nr 650/2012 jõustumisest(2): millistel juhtudel tuleb Euroopa pärimistunnistusele lisada teave pärandvara koosseisu kohta? Kahtlused tulenevad sellest, et kuigi määruse nr 650/2012 sätted näevad ette võimaluse lisada niisugune teave Euroopa pärimistunnistusele, ei ole nende sõnastusest ühetähenduslikult selge, mis asjaoludel tuleks seda teha.
2.        Probleem muutub eriti oluliseks siis, kui eri liikmesriikide pärimis- ja registriõiguse nõuded on vastuolus. Ühelt poolt võivad pärimisõiguse sätted näha ette, et pärand läheb üle üldõigusjärgluse korras, mistõttu pärandvara koosseisu ei määratleta pärijate pärimisõiguste tõendamise etapis. Teisest küljest võivad selle liikmesriigi registriõiguse sätted, kus pärandvara hulka kuuluv ese on registreeritud, seada pärija õiguste registrisse kandmise tingimuseks pärandvara koosseisu esitamise registreerimisdokumendis. Kas niisuguses olukorras peab Euroopa pärimistunnistus sisaldama teavet pärandvara koosseisu kohta?
3.        Selle küsimuse kohta on minu sissejuhatavad märkused juba esitatud ettepanekus kohtuasjas Registrų
centras(3). Tollal olin vastu kohustusele märkida Euroopa pärimistunnistuses teave pärandvara hulka kuuluva kinnisasja kohta, kui kogu pärandvara läheb üldõigusjärgluse alusel üle ainult ühele pärijale.(4) Kohtuotsuses Registrų
centras(5)seda küsimust lõplikult ei lahendatud, sest see ei olnud eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimuse ese.(6) Seda küsimust lahendatakse käesolevas kohtuasjas tehtavas kohtuotsuses.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Määrus nr 650/2012
4.        Määruse nr 650/2012 põhjendustes 7, 18, 67, 68 ja 71 on sätestatud:
„(7)      Tuleks edendada siseturu nõuetekohast toimimist, kaotades isikute vaba liikumist piiravad takistused, millega puutuvad praegu kokku inimesed, kes soovivad teostada oma õigusi piiriülese mõjuga pärimisasjade puhul. […]
[…]
(18)      Kinnis- või vallasasjaõiguse registreerimise nõuded tuleks käesoleva määruse kohaldamisalast välja jätta. Seega tuleks määrata registrit pidava liikmesriigi õigusega […] kindlaks registreerimise viis ja õiguslikud tingimused ning asutused, […], kes vastutavad selle kontrollimise eest, et kõik nõuded on täidetud ning et esitatud või koostatud dokumendid on piisavad ja sisaldavad vajalikku teavet. Eelkõige võivad asutused kontrollida, kas surnud isiku õigus registreerimiseks esitatud dokumendis nimetatud pärandvarale on õigus, mis on sellisena registrisse kantud või muul viisil näidatud kooskõlas selle liikmesriigi õigusega, kus registrit peetakse. […] Eelkõige kehtib käesoleva määruse alusel välja antud Euroopa pärimistunnistus dokumendina, mille alusel saab teha pärandvara käsitlevaid kandeid liikmesriigi registrisse. See ei tohiks välistada [registreerimisega seotud] asutuste jaoks võimalust paluda registreerimist taotleval isikul esitada sellist täiendavat teavet või selliseid täiendavaid dokumente, mis on nõutavad registrit pidava liikmesriigi õigusaktide alusel, näiteks tulude maksmisega seotud teave või dokumendid. […]
[…]
(67)      Piiriülese mõjuga pärimisasja kiireks, sujuvaks ja tõhusaks lahendamiseks liidus peavad pärijad […] saama hõlpsasti tõendada oma staatust ja/või õigusi ja volitusi muus liikmesriigis, näiteks pärandvara asukohaliikmesriigis. Et võimaldada neil seda teha, tuleks käesoleva määrusega ette näha, et luuakse ühtne tunnistus – Euroopa pärimistunnistus (edaspidi „tunnistus“) […].
(68)      Tunnistust välja andev asutus peaks järgima vorminõudeid, mida nõutakse kinnisvara registreerimisel registrit pidavas liikmesriigis. Seepärast tuleks käesoleva määrusega näha ette liikmesriikide vahel vorminõuetealane teabevahetus.
[…]
(71)      Tunnistusel peaks olema kõigis liikmesriikides sama õiguslik toime. Tunnistus ei peaks ise olema täitedokument, kuid sellel peaks olema tõendusjõud, ning tuleks eeldada, et tunnistusel kajastatud asjaolud, mis on kindlaks tehtud kooskõlas pärimisele kohaldatava õigusega või kooskõlas mis tahes muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele, näiteks surma puhuks tehtud korralduste sisuline kehtivus, vastavad tegelikkusele. Tunnistuse tõendusjõud ei tohiks laieneda elementidele, mida ei reguleerita käesoleva määrusega, näiteks sugulusküsimus või küsimus, kas teatav varaese kuulus surnule. Iga isiku suhtes, kes teeb makseid või annab pärandvara üle isikule, kellel on tunnistuse kohaselt õigus makseid või vara pärija või annakusaajana saada, peaks kehtima nõuetekohased kaitsesätted, eeldusel et ta tegutses heas usus, tuginedes tunnistusega tõendatud teabe õigsusele. Samasugune kaitse tuleks tagada ka isikutele, kes tunnistusega tõendatud teabe õigsusele tuginedes ostavad või saavad pärandvara isikult, kellel tõendi kohaselt on õigus seda vara käsutada. […]“
5.        Kõnealuse määruse artiklis 1 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.      Käesolevat määrust kohaldatakse pärimisele. Seda ei kohaldata maksu-, tolli- ega haldusasjadele.
2.      Käesoleva määruse kohaldamisalast jäetakse välja:
[…]
k)      asjaõiguste olemus ning
l)      kinnis- või vallasasjaõiguse registrisse kandmine, sealhulgas kande tegemise õiguslikud nõuded, ning õiguse registrisse kandmise või kandmata jätmise õiguslikud tagajärjed.“
6.        Kõnealuse määruse VI peatükk „Euroopa pärimistunnistus“ sisaldab artikleid 62–73.
7.        Määruse artikli 62 „Euroopa pärimistunnistuse loomine“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.      Käesoleva määrusega luuakse Euroopa pärimistunnistus (edaspidi „tunnistus“), mis antakse välja kasutamiseks teises liikmesriigis ja millel on artiklis 69 määratletud õiguslik toime.
[…]
3.      Tunnistus ei asenda liikmesriikides samal eesmärgil kasutatavaid siseriiklikke dokumente. Sellegipoolest on teises liikmesriigis kasutamiseks väljastatud tunnistusel artiklis 69 määratletud õiguslik toime ka liikmesriigis, mille asutus on selle käesoleva peatüki kohaselt välja andnud.“
8.        Nimetatud määruse artiklis 63 on määratletud Euroopa pärimistunnistuse võimalikud eesmärgid ning selle lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Tunnistus on ette nähtud kasutamiseks pärijatele, annakusaajatele, kellel on vahetu õigus pärandile, ning testamenditäitjatele või pärandi hooldajatele, kes peavad teises liikmesriigis kasutama oma õiguslikku seisundit või teostama oma õigusi pärijana või annakusaajana ja/või testamenditäitja või pärandi hooldaja volitusi.
2.      Eelkõige võib tunnistust kasutada selleks, et tõendada järgmist:
a)      […] iga pärija […] õiguslik seisund ja/või õigused ning nende pärandiosad;
b)      teatava pärandvara hulka kuuluva eseme määramine tunnistuses märgitud pärija(te)le […];
[…]“.
9.        Määruse nr 650/2012 artiklis 66 „Taotluse läbivaatamine“ on sätestatud:
„1.      Tunnistust välja andev asutus kontrollib pärast taotluse saamist taotleja poolt esitatud teavet ja avaldusi ning dokumente ja muid tõendeid. Asutus teostab selliseks kontrolliks vajalikku uurimist omal algatusel, kui see on nõutav või lubatud tunnistust välja andva asutuse riigi õiguse kohaselt, või palub taotlejal esitada täiendavaid asjakohaseid tõendeid.
2.      Kui taotlejal ei ole olnud võimalik esitada asjakohaste dokumentide koopiaid, mis vastavad nende õigsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele, võib tunnistust välja andev asutus otsustada aktsepteerida teist liiki tõendeid.
3.      Kui see on tunnistust välja andva asutuse asukohariigi õiguse kohaselt ette nähtud ja vastab selles esitatud tingimustele, võib tunnistust välja andev asutus nõuda andmete esitamist vande all või vannet asendava kinnitusega.
4.      Tunnistust välja andev asutus võtab kõik vajalikud meetmed, et teavitada kõiki soodustatud isikuid tunnistuse taotlemisest. Kui see on vajalik tõendatavate asjaolude kindlakstegemiseks, kuulab tunnistust välja andev asutus ära kõik huvitatud isikud ning testamenditäitjad või pärandi hooldajad ning teeb avaldused, mille eesmärk on kutsuda muid võimalikke soodustatud isikuid üles kasutama oma õigusi.
5.      Käesoleva artikli kohaldamisel annab liikmesriigi pädev asutus taotluse korral teise liikmesriigi tunnistust välja andvale asutusele teavet, mida säilitatakse eelkõige kinnistusraamatutes, perekonnaseisuregistrites ning surnu pärandit või surnuga seotud abikaasade varasuhet või võrdväärset varasuhet käsitlevaid dokumente või andmeid sisaldavates registrites, kui pädeval asutusel on siseriikliku õiguse kohaselt volitused anda teisele riiklikule asutusele sellist teavet.“
10.      Sama määruse artikli 67 „Tunnistuse väljaandmine“ lõikes 1 on sätestatud:
Tunnistust välja andev asutus annab tunnistuse välja viivitamata vastavalt käesolevas peatükis kehtestatud korrale, kui tõendamist vajavad asjaolud on tõendatud kooskõlas õigusega, mida kohaldatakse pärimisele, või kooskõlas muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele. Asutus kasutab artikli 81 lõikes 2 osutatud nõuandemenetluse kohaselt kehtestatud vormi.
[…]“.
11.      Määruse artiklis 68 „Tunnistuse sisu“ on sätestatud:
„Tunnistus sisaldab järgmist teavet ulatuses, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks:
[…]
l)      iga pärija pärandiosa ning vajaduse korral iga pärija õiguste ja/või talle kuuluva vara nimekiri;
[…]“.
12.      Määruse artiklis 69 „Tunnistuse õiguslik toime“ on sätestatud:
„1.      Tunnistusel on õiguslik toime kõikides liikmesriikides ilma ühegi erimenetluseta.
2.      Eeldatakse, et tunnistusel näidatud asjaolud, mis on kindlaks tehtud kooskõlas pärimisele kohaldatava õigusega või kooskõlas mis tahes muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele, vastavad tegelikkusele. Isikul, kes on tunnistuses märgitud pärija, […] eeldatakse olevat tunnistuses märgitud õiguslik seisund ja/või tunnistuses nimetatud õigused või volitused, ilma ühegi muu nende õiguste või volitustega seotud tingimuse ja/või piiranguta peale tunnistuses märgitute.
3.      Iga isik, kes tunnistuses esitatud teabe alusel teeb makse või annab vara üle isikule, kes on tunnistuse kohaselt volitatud makset või vara vastu võtma, loetakse astunuks tehingusse makset või vara vastu võtma volitatud isikuga, välja arvatud juhul, kui ta teadis, et tunnistuse sisu ei vasta tegelikkusele, või ei teadnud sellest mittevastavusest raske hooletuse tõttu.
4.      Kui tunnistuses nimetatud isik, kellel on tunnistuse kohaselt õigus pärandvara käsutada, käsutab sellist vara teise isiku kasuks, loetakse see teine isik, kui tegutsetakse tunnistuses tõendatud teabe alusel, astunuks tehingusse asjaomase vara käsutamiseks volitatud isikuga, välja arvatud juhul, kui ta teadis, et tunnistuse sisu ei vasta tegelikkusele, või ei teadnud sellest mittevastavusest raske hooletuse tõttu.
5.      Tunnistus on kehtiv dokument, mille alusel võib teha pärandvara käsitlevaid kandeid liikmesriigi asjakohasesse registrisse, ilma et see piiraks artikli 1 lõike 2 punktide k ja l kohaldamist.
13.      Määruse artikli 70 lõigetes 1–3 on sätestatud:
1.      Väljaandev asutus säilitab tunnistuse originaali ja väljastab ühe või mitu kinnitatud ärakirja taotlejale ja kõigile, kes tõendavad oma õigustatud huvi.
[…]
3.      Välja antud kinnitatud ärakirjad kehtivad kuue kuu jooksul […]“.
2.      Rakendusmäärus nr 1329/2014
14.      Rakendusmääruse (EL) nr 1329/2014(7) artikli 1 lõikes 5 on sätestatud:
„[Määruse nr 650/2012] artikli 67 lõikes 1 osutatud Euroopa pärimistunnistuse vorm“ on esitatud V lisas [edaspidi „Euroopa pärimistunnistuse vorm“].“
15.      Euroopa pärimistunnistuse vormil on mitu lisa, sealhulgas IV lisa „Pärija või pärijate staatus ja õigused“.
16.      IV lisa punktides 8–10 on teabe lisamiseks ette nähtud rubriigid, mille sisu on kirjeldatud järgmiselt:
„8.      Pärijal on õigus järgmisele pärandiosale (täpsustage): …
9.      Pärijale määratud vara(d), mille kohta tunnistust taotleti (täpsustage vara(d) ja märkige kõik olulised tunnusandmed) […]: …
10.      Pärija õigustega seotud tingimused ja piirangud (märkige, kas pärimisele kohaldatav õigus ja/või surma puhuks tehtud korraldus piirab (piiravad) pärija õigusi): ...“.
17.      Ükski eespool viidatud punktidest ei olnud Euroopa pärimistunnistuse vormil kohustuslik.
18.      Euroopa pärimistunnistuse vormi 13. joonealuses märkuses on esitatud täiendavad täpsustused selle vormi IV lisa punkti 9 sisu kohta. Selle sätte kohaselt tuleb enamikus keeleversioonides selles rubriigis esiteks täpsustada, kas pärija on omandanud varad omandiõiguse või muude õiguste alusel (viimati nimetatud juhul märkida nende õiguste laad ja teised isikud, kellel samuti on varadele õigus).(8) Teiseks tuleb registrisse kantud vara puhul märkida registri asukohaliikmesriigi õiguse kohaselt vara määratlemiseks nõutavad andmed. Lisaks nägi 13. joonealuse märkuse viimane osa ette võimaluse lisada Euroopa pärimistunnistusele asjakohased dokumendid.
B.      Saksa õigus
19.      Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch; edaspidi „BGB“) § 1922 „Üldõigusjärglus“ lõikes 1 põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on sätestatud:
„Isiku surma korral (pärandi avanemine) läheb tema vara (pärand) tervikuna üle ühele või mitmele isikule (pärijad).“
C.      Tšehhi õigus
20.      Seaduse nr 256/2013 kinnistusraamatu kohta (Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí; edaspidi „kinnistusraamatuseadus“) lõike 8 punktides a–h on täpsustatud kinnisasjade katastriandmed, mis peavad sisalduma kinnistusregistrisse kandmise aluseks olevates dokumentides ja on erinevad vastavalt sellele, kas kanne puudutab hoonestatud või hoonestamata krunti või hoonet, mis ei ole osa krundist, või ehitusjärgus üksust või hoonet, mis on kantud kinnistusraamatusse mõne muu seaduse alusel, olenevalt sellest, kas krundi kohta kehtib registreerimise lihtsustatud kord.
21.      Vastavalt kinnistusraamatuseaduse artikli 17 lõike 2 punktile a kontrollib kinnistusosakond registreerimismenetluse käigus, kas esitatud ametlik dokument vastab kinnistusregistrisse kandmise aluseks oleva dokumendi nõuetele.
22.      Määruse nr 357/2013 kinnistusraamatu kohta (Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí; edaspidi „kinnistusraamatumäärus“) § 69 lõikes 6 on sätestatud:
„Kui üldõigusjärgluse esemeks olevaid õigusi või kinnisvara ei ole vahetult kohaldatavas liidu õigusnormis ette nähtud tingimustel välja antud dokumendis nimetatud, kuna see ei ole lubatud selle riigi õiguskorras, kus dokument välja anti, lisab kinnistusasutus omandiõiguse või muu asjaõiguse muutumise selle dokumendi ja õigusjärglase avalduse alusel koos nõuetega, mis on ette nähtud § 66 lõike 4 punktides a–d ja f.“
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
23.      Pärandaja ja tema abikaasa koostasid 1. märtsil 2013 ühise testamendi, milles nad nimetasid teineteist vastastikku oma pärijateks ja nende tütre hiljem surnud abikaasa ainsaks pärijaks.(9) Pärandaja suri 5. oktoobril 2015, tema viimane elukoht oli Saksamaal. Tema tütar suri 5. jaanuaril 2019 ja abikaasa 21. veebruaril 2022. Pärandaja pärandvara hulka kuulus muu hulgas Tšehhi Vabariigis asuv kinnisasi.
24.      Taotlejad on pärandaja surnud tütre lapsed. Nad esitasid 27. aprillil 2023 Saksamaa asjaomasele rajoonikohtule taotluse anda välja Euroopa pärimistunnistus Tšehhi Vabariigis asuva kinnisasja pärimisasja lahendamiseks. Oma taotluses nimetasid nad pärandaja abikaasa tema ainsaks pärijaks ja pärandaja tütre lapsed pärandaja abikaasa pärijateks, igaüks ühe viiendiku ulatuses pärandist. Samuti taotlesid nad, et Euroopa pärimistunnistusele kantaks pärandvara hulka kuuluv Tšehhi Vabariigis asuv kinnisasi. Nad märkisid, et kuna pärandaja tütar suri enne pärandaja abikaasat, on Tšehhi kinnistusraamatuseaduse kohaselt võimalik tema pärijaid kanda kinnistusregistrisse Euroopa pärimistunnistuse alusel üksnes siis, kui see kinnisvara on Euroopa pärimistunnistuses sõnaselgelt nimetatud.
25.      Rajoonikohus jättis 19. juuli 2023. aasta kohtumäärusega rahuldamata hagejate taotluse osas, mis puudutas Tšehhi Vabariigis asuva kinnisasja kandmist Euroopa pärimistunnistusele. Selle kohtumääruse peale esitatud kaebuse jättis Oberlandesgericht (liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa) 11. detsembri 2023. aasta määrusega rahuldamata. Määruse põhjendustes märkis Oberlandesgericht (liidumaa kõrgeim üldkohus), et määruse nr 650/2012 eeldusi sisaldavate sätete toime ja usalduskaitse alla mittekuuluvate üksikute pärandvara esemete informatiivne kindlaksmääramine oleks vastuolus määruse eesmärgiga luua formaliseeritud sisuga dokument, mida saaks probleemideta kasutada igas liikmesriigis. Oberlandesgerichti (liidumaa kõrgeim üldkohus) arvates ei ole ette nähtud, et pärimistunnistust väljaandev asutus peaks uurima, kas väidetav pärandvara hulka kuuluv ese oli pärandi avanemise ajal veel pärandaja omandis.
26.      Taotlejad esitasid Oberlandesgericht (liidumaa kõrgeim üldkohus) otsuse peale apellatsioonkaebuse Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Nad nõuavad kaebuses, et neile väljastataks Euroopa pärimistunnistus, mis sisaldab teavet pärandvara hulka kuuluva Tšehhi Vabariigis asuva kinnisasja kohta.
27.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tõlgendus ei ole ilmne. Osas Saksa kohtupraktikas ja õiguskirjanduses on esitatud seisukoht, et Euroopa pärimistunnistusele teabe märkimine pärandvara koosseisu kohta on Saksa pärimisõiguse kohaldamisel selles ette nähtud üldõigusjärgluse põhimõtte tõttu välistatud. Vastupidise seisukoha pooldajad rõhutavad Euroopa pärimistunnistuse eesmärki lihtsustada pärimisasjade lahendamist liikmesriikides ja see räägib niisuguse teabe sellesse dokumenti lisamise kasuks.
28.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l sõnastusest nähtub, et sellise teabe peaks Euroopa pärimistunnistusele lisama üksnes juhul, kui pärandvara osa üleminekul pärandisaajale on tegelik mõju. Kohus rõhutab siiski, et Euroopa pärimistunnistus ei oleks tõhus, kui niisuguse teabe puudumine tooks kaasa registreerimisest keeldumise põhjusel, et kinnisasja registreerimise riigi õiguses ette nähtud nõue ei ole täidetud.
29.      Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tuleb tõlgendada nii, et Euroopa pärimistunnistus peab kinnisasja asukohajärgse liikmesriigi riigisisese õiguse kohaselt sisaldama pärija kinnistusraamatusse omanikuna kandmiseks teavet konkreetse pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, mis asub muus liikmesriigis kui see, kus asub pärimistunnistust väljaandev asutus – kui pärija on taotlenud selle teabe lisamist Euroopa pärimistunnistusele, et saavutada enda kandmine omanikuna kinnisasja asukohajärgse riigi kinnistusraamatusse, ja kui kinnisasja asukohajärgse riigi õiguse kohaselt saab kinnistusraamatusse kandmine toimuda vaid siis, kui Euroopa pärimistunnistus sisaldab seda teavet, seda juhul, kui ainus kandeavalduse põhjendamiseks esitatud dokument on Euroopa pärimistunnistus?
2.      Kas esimesele küsimusele vastamisel on oluline, kas pärandi üleminek sellele kohaldatava pärimisõiguse alusel toimub üldõigusjärgluse kohaselt?
3.      Kas esimesele küsimusele vastamisel on oluline, kas kinnisasja asukohajärgse riigi õiguse kohaselt võib esimeses küsimuses nimetatud kinnistusraamatusse kandmise saavutada esimeses küsimuses nimetatud teavet sisaldava Euroopa pärimistunnistuse asemel ka selliselt, kui pärija või pärast pärija surma tema pärija esitab kinnisasja asukohariigi kinnistusraamatu pidajale lisaks esimeses küsimuses nimetatud teavet mittesisaldavale Euroopa pärimistunnistusele veel ühe dokumendi, mis sisaldab pärija või pärast pärija surma tema pärija selgitavat avaldust?
30.      Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja kaebajad, Saksamaa, Tšehhi, Hispaania ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit ei peetud.
IV.    Analüüs
A.      Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
31.      Kohtuotsuses Albausy(10)tunnistas Euroopa Kohus vastuvõetamatuks eelotsusetaotluse, mis sisaldas küsimusi Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise menetluse kohta ja mille on esitanud rajoonikohus, kes on Saksa õigusnormide kohaselt Euroopa pärimistunnistusi välja andnud asutus. Seda otsust põhjendati järeldusega, et Euroopa pärimistunnistusi väljaandev asutus ei täida õigustmõistvat funktsiooni ja seega ei olnud tal õigust pöörduda ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtu poole(11).
32.      Käesoleval juhul see nii ei ole, sest eelotsusetaotluse esitanud kohtule on esitatud kaebus kohtuotsuse peale, millega jäeti rahuldamata Euroopa pärimistunnistusi väljaandva asutuse otsuse peale esitatud kaebus. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub aga, et kohus, kellele on esitatud kaebus niisuguse kohtu otsuse peale, kes ei täida õigustmõistvat funktsiooni, täidab õigustmõistvat funktsiooni ja on kohus ELTL artikli 267 tähenduses.(12) Seega, isegi kui liikmesriigi kohus Euroopa pärimistunnistusi väljaandva asutusena ei täida õigustmõistvat funktsiooni, täidab seda funktsiooni kohus, kellele on esitatud kaebus Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise taotluse rahuldamata jätmise määruse peale. Seega on eelotsusetaotluse kohtu poolt käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsusetaotlus vastuvõetav.
B.      Eelotsuse küsimuste analüüs
33.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimused on omavahel tihedalt seotud ja seetõttu teen ettepaneku analüüsida neid koos. Kuna riiklike kohtute otsuse alus, millega lükati tagasi taotlejate taotlus kanda Euroopa pärimistunnistusele pärandvara andmed, oli järeldus, et see on vastuolus pärandi üleminekuga üldõigusjärgluse teel, leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule on kasulik vastus järgmisele küsimusele: Kas pärandi ülemineku korral üldõigusjärgluse teel tuleb avalduse esitaja taotlusel Euroopa pärimistunnistusele lisada teave teises liikmesriigis asuva kinnisasja pärimise kohta, kui selle liikmesriigi õigus, kus asub kinnisasi, seab ühelt poolt Euroopa pärimistunnistusest tulenevate õiguste registreerimise tingimuseks sellise märke ja teiselt poolt lubab teha registrikande Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis seda ei sisalda, kui pärijad esitavad puuduvat teavet sisaldava avalduse?
34.      Oma ettepanekus käsitlen esiteks Euroopa pärimistunnistuse eesmärki ja selle otstarvet, millel põhineb kinnisasjade registrisse kandmine. Teiseks esitan mõne märkuse selle instrumendi olemuse kohta, enne kui näitan, et määrus ei kohusta üldõigusjärgluse korral lisama Euroopa pärimistunnistusele teavet pärandvara koosseisu kohta. Kolmandaks ja lõpuks analüüsin võimalust valida minu pakutust erinev tõlgendus.
1.      Euroopa pärimistunnistuse eesmärk ja selle funktsioon dokumendina, mis on kinnisvararegistritesse kandmise alus
35.      Määruse nr 650/2012 põhjenduse 7 kohaselt on selle määruse eesmärk kõrvaldada takistused nende isikute vabale liikumisele, kellel on raskusi oma õiguste teostamisega piiriülese mõjuga pärimisasjades.(13) Nimetatud määruse põhjendusest 67 nähtub, et see eesmärk tuleb saavutada muu hulgas nimetatud määrusega loodud Euroopa pärimistunnistuse abil. Nagu on märgitud kõnealuse määruse põhjenduses 18, peaks see eelkõige olema kehtiv dokument pärandvara kandmiseks liikmesriigi registrisse.
36.      Seega loodi Euroopa pärimistunnistus vahendina, mis võimaldab pärijatel(14) hõlpsasti tõendada oma õigusi teises liikmesriigis asuva pärandvara suhtes, sealhulgas avalikustada oma õigused asjaomastes registrites, eelkõige kinnisvararegistrites.(15)
37.      Euroopa pärimistunnistuse tõhusus viimati nimetatud küsimuses ei ole siiski täielikult tagatud määruse nr 650/2012 sätetega. Tõsi, selle määruse artikli 69 lõike 5 kohaselt on Euroopa pärimistunnistus kehtiv dokument, mille alusel võib teha pärandvara käsitlevaid kandeid liikmesriigi asjakohasesse registrisse, ilma et see piiraks artikli 1 lõike 2 punktide k ja l kohaldamist. Viimati nimetatud sätetest nähtub aga, et mis tahes kinnisvararegistri kandeid puudutavad küsimused ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse. Järelikult, isegi kui Euroopa pärimistunnistus on „kehtiv dokument, mille alusel võib teha registrikandeid“, ei tähenda see, et selle alusel registrisse kandmine peab toimuma sõltumatult asjaomase liikmesriigi õiguses ette nähtud registreerimistingimustest.
38.      Niisuguses olukorras tekib küsimus, kuidas tagada, et Euroopa pärimistunnistus saavutab talle pandud eesmärgi ja täidab registrisse kandmise aluseks oleva dokumendi ülesannet olukorras, kus pärandatud kinnisasja registreerimise koha õiguse sätted näevad ette teatavad nõuded registrisse kandmise aluseks oleva dokumendi sisule ning Euroopa pärimistunnistus nendele tingimustele ei vasta.
39.      Oma ettepanekus kohtuasjas Registrų
centras panin ette, et analüüsides määruse sätete tõlgendamisel osas, mis käsitleb teavet pärandvara koosseisu kohta, tuleks uurida, kas juhul, kui see teave ei ole vajalik pärandaja õigusjärgluse tuvastamiseks, takistab selle puudumine Euroopa pärimistunnistuselt tõepoolest õigusjärgluse tuvastamist kõnealuse pärandiosa suhtes. Kui see nii ei ole, pole põhjust registrikande tegemisest keelduda. Selline lähenemisviis tagaks määruse nr 650/2012 eesmärkide saavutamise ja Euroopa pärimistunnistuse kõnealuse funktsiooni täitmise, vältides samas teatud praktilisi raskusi, mis on seotud Euroopa pärimistunnistuse sisu kohandamisega välismaise registriõiguse nõuetele ja pärandvara koosseisu määratlemisega, mida ei ole Euroopa pärimistunnistusi välja andva asutuse kohaldatavas seaduses ette nähtud.
40.      Euroopa Kohus ei jaganud minu seisukohta registreerimisasutuste kohustuse kohta teha registrikanne Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis ei sisalda kogu teavet pärandvara kohta, mis on Leedu registriõiguses nõutud. Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Registrų
centras, et selle teabe puudumine on piisav põhjus jätta pärija õiguste registrisse kandmise taotlus rahuldamata.(16)
41.      Jättes kõrvale võimaluse kohustada registreerimisasutusi tegema registrikandeid Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis ei vasta kõigile registriõiguses registreerimise aluseks oleva dokumendi jaoks ette nähtud tingimustele, ei otsustanud Euroopa Kohus siiski, et kogu see teave tuleb Euroopa pärimistunnistusele lisada. Euroopa Kohus märkis samuti, et asjaolu, et Euroopa pärimistunnistusel puudub teave päritud kinnisasja kohta, ei sea kahtluse alla selle kehtivust muude seal tõendatud asjaolude suhtes, nagu pärija staatus.(17) Niisugusel juhul ei saa nõustuda sellega, et kohtuotsusest Registrų
centras tuleneb kohustus esitada Euroopa pärimistunnistusel kogu registriõiguses nõutav teave pärandvara hulka kuuluva kinnisasja kohta.
42.      Sellises olukorras jääb hoolimata kohtuotsusest Registrų
centras kehtima küsimus, mil määral tuleneb määruse nr 650/2012 sätetest kohustus lisada Euroopa pärimistunnistusele teave niisuguse pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, mis on kantud teises liikmesriigis peetavasse registrisse. See on seda enam põhjendatud, et määruse nr 650/2012 põhjendusest 18 nähtub, et liidu seadusandja nägi ette, et ainuüksi Euroopa pärimistunnistuse esitamisest ei piisa kõigi registriõiguses ette nähtud registreerimistingimuste täitmiseks, ning et niisuguses olukorras võivad registreerimisasutused nõuda lisateavet või -dokumente.
2.      Euroopa pärimistunnistuse olemus
43.      Määruse nr 650/2012 ja rakendusmääruse nr 1329/2014 sätete tõlgendamisel Euroopa pärimistunnistust puudutavas osas tuleb arvesse võtta selle meetme eripära ja laadi.
44.      Määruse 650/2012 artikli 62 ja artikli 63 lõike 1 kohaselt on Euroopa pärimistunnistus dokument, mille eesmärk on kinnitada eelkõige pärijate staatust ja õigusi – põhimõtteliselt muus liikmesriigis kui see, kus see välja anti.(18) Sellega seoses on Euroopa pärimistunnistus liidu õiguse autonoomne õigusakt, mille õiguslik režiim on kindlaks määratud määruse nr 650/2012(19) VI peatüki sätetes ja seda on täpsustatud rakendusmääruse nr 1329/2014 sätetes. Nendes õigusnormides on määratletud Euroopa pärimistunnistuse väljastamise eeskirjad, selle ülesehitus ja õiguslikud tagajärjed.(20)
45.      Euroopa pärimistunnistuse õiguskorra ühtlustamine suurendab võimalusi saavutada selle õigusaktiga taotletavad eesmärgid, kõrvaldades tüüpilised raskused, mis on seotud teistes liikmesriikides välja antud dokumentide vastuvõtmisega vastavalt nende riigisisesele õigusele. Nimelt on eeskirjad, mis reguleerivad Euroopa pärimistunnistuse toimimist õiguskorras, sealhulgas selle vorm ja struktuur, üldkohaldatavad kõikides liikmesriikides, kes kohaldavad määrust nr 650/2012.(21) Selles mõttes ei ole Euroopa pärimistunnistus mitte teise liikmesriigi dokument, vaid kõigi liikmesriikide ühine dokument.
46.      Sellest hoolimata ei saa nõustuda, et teises liikmesriigis välja antud Euroopa pärimistunnistuse toimimine ei ole sama keeruline kui riigisiseses õiguses ette nähtud dokumentide toimimine. See on peamiselt tingitud asjaolust, et pärimisõigust ei ole liidu tasandil ühtlustatud. Euroopa pärimistunnistus tõendab oma põhiosas pärandi avanemise õiguslike tagajärgedega seotud asjaolusid, mis tulenevad esiteks pärimisele kohaldatavast õigusest, st liikmesriigi või kolmanda riigi õigusest, mis on kindlaks määratud määruse nr 650/2012 sätete alusel.
47.      Euroopa pärimistunnistuses sisalduva teabe õige tõlgendamine teistes liikmesriikides ei pruugi seega olla ilmne. Sealhulgas ei pruugi väljaandvale asutusele endale olla selge, kuidas see teave tuleb esitada. Euroopa pärimistunnistus antakse välja vormil, mille kasutamine on kohustuslik.(22) Selles sisalduv teave tuleneb asjaolust, et pärimise erinevad tagajärjed on seotud Euroopa pärimistunnistuse vormi teatavate lahtritega. Selle seostamise viis ei ole pärimisele kohaldatava õiguse seisukohast tingimata ilmne.(23)
48.      Euroopa pärimistunnistuse autonoomia ei kõrvalda seega kõiki raskusi, mis on seotud teises liikmesriigis välja antud dokumendi kasutamisega, sest selle sisu tuleneb peamiselt liikmesriigi või kolmanda riigi õiguse alusel sõlmitud kokkulepetest,(24) mis üldjuhul ei ole selle liikmesriigi õigus, kus Euroopa pärimistunnistust kasutatakse.(25)
49.      Määruse nr 650/2012 sätetest nähtub, et liidu seadusandja oli nendest raskustest teadlik ja püüdis neid minimeerida, rõhutades vajadust võtta Euroopa pärimistunnistuse väljaandmisel arvesse teatavaid teiste liikmesriikide õigusnorme. Seda tõendab eelkõige nimetatud määruse põhjendus 68, milles rõhutatakse vajadust võtta kinnisasja andmeid sisaldava Euroopa pärimistunnistuse väljaandmisel arvesse teise liikmesriigi registriõiguse nõudeid seoses kinnisasja kirjeldusega.
50.      Eeltoodust ei tulene siiski, et liidu seadusandja oleks leidnud, et Euroopa pärimistunnistuse vormi ja sisu suhtes tuleb kohaldada selle liikmesriigi õigusnorme, mis reguleerivad menetlust, milles seda tunnistust kasutatakse. Euroopa pärimistunnistus ei ole nimelt ühekordselt kasutatav dokument, liikmesriigi õiguses ette nähtud avalduse alus, vaid iseseisev dokument. See on mõeldud laialt kasutatavaks dokumendiks nii muudes menetlustes ja muudel eesmärkidel kui need, mis olid selle väljaandmise põhjuseks, kui ka muudes liikmesriikides kui see, kus selle väljaandmine osutus vajalikuks. Sellest annab tunnistust mitu määruse nr 650/2012 sätet.
51.      Esiteks on Euroopa pärimistunnistuse mõju määruses määratletud autonoomselt. See mõju avaldub seega sõltumatult mõjust, mis tuleneb pärijate staatust ja õigusi tõendavatest asjaomastest riigisisestest dokumentidest. Näiteks määruse 650/2012 artikli 69 lõikes 2 on kehtestatud eeldus, et Euroopa pärimistunnistuses nimetatud õigusi kasutatakse pärija suhtes ilma muude tingimuste või piiranguteta peale nende, mis on selles sõnaselgelt ette nähtud. Selle artikli lõigetes 3 ja 4 on ette nähtud niisuguste heausksete kolmandate isikute kaitse, kes on teinud toiminguid, milles osalevad Euroopa pärimistunnistuse kohaselt õigustatud isikud, täpsemalt isik, kes täidab kohustust Euroopa pärimistunnistuse kohaselt õigustatud isiku ees, ja isik, kes omandab pärandvarasse kuuluva õiguse Euroopa pärimistunnistuse alusel õigustatud isikult. Selle artikli lõikes 5 on sätestatud, et Euroopa pärimistunnistus on kehtiv dokument, mille alusel võib teha pärandvara puudutavaid kandeid liikmesriigi asjakohasesse registrisse, ilma et see piiraks määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punktide k ja l kohaldamist. Selle määruse punktist 71 ilmneb aga, et Euroopa pärimistunnistuse tõendusjõud ei tohiks laieneda elementidele, mida ei reguleerita selle määrusega, näiteks sugulusküsimus või küsimus, kas teatav varaese kuulus surnule.
52.      Teiseks on Euroopa pärimistunnistusel niisugune mõju sõltumata sellest, kas tunnistuse väljaandmise taotluses on määratletud selle eesmärk. Nimelt ei ole see teistele üksustele teada, sest Euroopa pärimistunnistuse vorm ei sisalda selle kohta teavet.(26) Väljastatud Euroopa pärimistunnistus toimib seega õigustehingutes ja tekitab teatavaid tagajärgi olenevalt selle sisust, olenemata selle algsest eesmärgist.
53.      Kolmandaks ei ole Euroopa pärimistunnistuse kehtivus ajaliselt piiratud. Määruse nr 650/2012 artikli 70 lõikes 3 on kuuekuuline kehtivustähtaeg ette nähtud ainult Euroopa pärimistunnistuse ärakirjadele, mitte tunnistusele endale. Nagu nähtub artikli 70 lõikest 1, tõlgendatuna selle määruse põhjenduse 72 alusel, jääb Euroopa pärimistunnistus ise väljastavale asutusele.(27)
54.      Neljandaks, määruse nr 650/2012 artikli 70 lõikest 1 nähtub samuti, et pärimistunnistust väljaandev asutus ei väljasta ärakirju mitte ainult taotlejatele, vaid ka igale õigustatud huvi omavale isikule(28).
55.      Viiendaks, vastavalt määruse nr 650/2012 artikli 62 lõikele 3 tekitab Euroopa pärimistunnistuse väljaandmine tekitab selle määruse artiklis 69 nimetatud mõju ka väljaandva asutuse liikmesriigis. Niisiis tähendab see pärimistunnistuse piiramatut territoriaalset kohaldamisala liikmesriikides.
56.      Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et isegi kui Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise põhjus seisneb pärija erilises vajaduses tõendada oma staatust ja õigusi teises liikmesriigis, ei ole koostatud dokument mõeldud ainult ühe konkreetne eesmärgi täitmiseks, sealhulgas pärija õiguste avalikustamiseks niisuguse teise liikmesriigi kinnistusraamatus, kuhu pärandisse kuuluv kinnisasi on kantud. See on hoopis koostatud dokumendina, mis on mõeldud potentsiaalselt laialdaselt kasutamiseks õigustehingutes, sealhulgas teiste isikute poolt peale pärija, ning samuti muudel eesmärkidel kui need, mis on selle väljaandmise põhjuseks.
57.      Õiguskindluse kaalutlused nõuavad niisuguses olukorras suurt ettevaatlikkust, andes Euroopa pärimistunnistusi väljaandvatele asutustele suuniseid selle kohta, kuidas koostada ja esitada pärimistunnistusel mitmesuguseid andmeid. Võttes arvesse asjaomase Euroopa pärimistunnistuse kasutamise võimalikku laia ulatust ja ohtu, et selles sisalduvat teavet võidakse valesti tõlgendada, leian, et Euroopa pärimistunnistus peaks esiteks olema usaldusväärne ja täielik teabeallikas pärijate staatuse ning volituste kohta, nagu need tulenevad määruses kindlaks määratud pärimisele kohaldatavast õigusest. Selles sisalduva teabe ulatus peab piirduma elementidega, mida nõutakse määruse tekstis ja mis on Euroopa pärimistunnistuse poolt määruse nr 650/2012 artikli 69 kohaselt tekitatava mõju seisukohast asjakohased. Seevastu ei tohiks Euroopa pärimistunnistus sisaldada teavet, mis ei ole vajalik selleks, et õigussubjektid saaksid kindlaks määrata pärijate õiguste ja kohustuste ulatuse. Samuti ei peaks see laienema teabele, mille tõendamine ei kuulu väljaandva asutuse pädevusse ja mille lisamine Euroopa pärimistunnistusele võib anda vale ettekujutuse ametlikult tõendatud asjaoludest, mida Euroopa pärimistunnistus ei pea tõendama. Igal juhul ei tohiks Euroopa pärimistunnistuse sisu kindlaks määrata liikmesriigi õiguses asjaomastele riiklikele dokumentidele ette nähtud nõuete alusel.
3.      Kohustus (kohustuse puudumine) lisada Euroopa pärimistunnistusele teave pärandvara koosseisu kohta üldõigusjärgluse korral
58.      Analüüsimaks kohustust lisada Euroopa pärimistunnistusele teave päritud kinnisasja kohta, käsitlen sätteid, mis määratlevad Euroopa pärimistunnistuse sisu, väljaandva asutuse pädevuse ulatuse ja pärimistunnistuse väljaandmise menetluse käigu. Seejärel analüüsin, kas nende sätete analüüs võimaldab saavutada määruse eesmärke ja Euroopa pärimistunnistuse funktsioonide täitmise. Lõpuks pakun välja vastuse eelotsuse küsimustele.
a)      Euroopa pärimistunnistuse sisu määratlevad õigusnormid
59.      Määruse nr 650/2012 sõnastus ei jäta mingit kahtlust, et liidu seadusandja nägi ette võimaluse lisada Euroopa pärimistunnistusele teavet pärandvara koosseisu kohta ja et ta soovis selle õigusaktiga hõlbustada pärijate kandmist teistes liikmesriikides asuvatesse kinnistusregistritesse.
60.      Esiteks tuleneb võimalus märkida Euroopa pärimistunnistusele konkreetsed pärandvara varaesemed otseselt määruse nr 650/2012 artikli 63 lõike 2 punktist b ja artikli 68 punktist l ning Euroopa pärimistunnistuse IV lisa punktist 9, mida ma käsitlen üksikasjalikult allpool. Teiseks nähtub määruse nr 650/2012 põhjendusest 68, et Euroopa pärimistunnistusi väljaandev asutus peab võtma arvesse liikmesriigis kinnisasja registreerimise vorminõudeid ning et selle määruse artiklis 77 on ette nähtud liikmesriikide kohustus edastada teabelehed, mis sisaldavad loetelu kõigist dokumentidest ja teabest, mida tavaliselt nende territooriumil asuva kinnisasja registreerimiseks vaja on. Kolmandaks, määruse nr 650/2012 artikli 66 lõikes 5 on liikmesriigi asutusele ette nähtud võimalus edastada teise liikmesriigi Euroopa pärimistunnistusi väljaandvale asutusele muu hulgas kinnistusraamatus sisalduvat teavet.
61.      Eeltoodust ei nähtu siiski, millistes olukordades peab Euroopa pärimistunnistus sisaldama teavet pärandvara koosseisu kohta. Kõigepealt ei saa asuda seisukohale, et asjaolu, et liidu seadusandja võtab määruse nr 650/2012 sätetes arvesse küsimusi, mis on seotud kinnistusregistritesse kandmisega, ja mehhanismide kehtestamine, mille eesmärk on hõlbustada niisuguse kannete tegemist võimaldava teabe lisamist Euroopa pärimistunnistusele, tähendaks kohustust näidata Euroopa pärimistunnistuse sisus ära asjaomastesse registritesse kantud pärandvara koosseis. Niisuguste mehhanismide olemasolu ei tähenda, et neid tuleks kohaldada; see ei ole seinal rippuv Tšehhovi jahipüss.
62.      Kas määruse nr 650/2012 sätetest saab tuletada kohustust näidata Euroopa pärimistunnistusel ära pärandvara koosseis ja mis juhtudel seda saab teha?
63.      Eelkõige on Euroopa pärimistunnistusel pärandvara koosseisu märkimine ette nähtud määruse nr 650/2012 artiklis 63, mis käsitleb Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise eesmärki. Nimetatud artikli lõike 2 punkti b kohaselt võib tunnistust kasutada „eelkõige“ selleks, et tõendada „teatava pärandvara hulka kuuluva eseme määramine tunnistuses märgitud pärija(te)le […]“.
64.      Selle sätte keeleversioonides ei ole olulisi erisusi.(29) Sellest tuleneb, et Euroopa pärimistunnistusele märkimise ese on konkreetne pärandvara hulka kuuluv varaese, mis on „määratud“.(30) Kuigi viimati nimetatud mõistet on raske selgelt tõlgendada, näib see viitavat konkreetsele põhjusele, mis on konkreetse pärandvarasse kuuluva varaeseme pärijale üleandmise alus.
65.      Seejärel tuleb märkida, et võimalus näidata Euroopa pärimistunnistusel ära pärandvara koosseis tuleneb otseselt määruse nr 650/2012 artiklist 68, milles on määratletud Euroopa pärimistunnistuse sisu. Selle artikli punkti l kohaselt võib tunnistus sisaldada järgmist teavet: „iga pärija pärandiosa ning vajaduse korral iga pärija õiguste ja/või talle kuuluva vara nimekiri“.
66.      Seega ei kasutata selles sättes pärandvarasse kuuluvate varaesemete suhtes pärija õiguse määratlemiseks sama mõistet nagu sama määruse artikli 63 lõike 2 punktis b. Niisugune terminoloogiline erinevus esineb mitmes keeleversioonis. Lisaks on selles mainitud mitte ainult varaesemeid, vaid ka õigusi. Sellest võib ainsana järeldada, et selle teabe ulatus, mida tuleb Euroopa pärimistunnistusel kõnesoleva määruse artikli 68 punkti l kohaselt lõpuosale esitada, on laiem kui määruse artikli 63 lõike 2 punktis b ette nähtud teabe ulatus.(31)
67.      Käesolevas kohtuasjas on siiski asjakohane tõlgendada määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l lõpuosa. Selle kohaselt võib Euroopa pärimistunnistus sisaldada loetelu õigustest või varast, mis kuuluvad igale pärijale või võimalikele kindlaksmääratud või konkreetsetele pärijatele.(32)
68.      Keeleversioonide erinevused ei võimalda teha ülemäära kaugele minevaid järeldusi selle sätte kohaldamisala kohta. Siiski, nagu ka määruse nr 650/2012 artikli 63 lõike 2 punkti b puhul, tundub sellest tulenevat, et see käsitleb konkreetse pärandvara hulka kuuluva eseme õiguste ülemineku erijuhtumit, mitte pärandvara koosseisu kui sellist.
69.      Niisuguse erijuhtumi olemasolu teatud pärandvarasse kuuluvate varaesemete puhul tõendab ka väljendi „vajaduse korral“ kasutamine määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l viimases osas. See eelneb väljendile „konkreetse pärija õiguste ja/või talle kuuluva vara nimekiri“, mitte aga määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l algusosas kasutatud sõnadele „iga pärija pärandiosa“.
70.      Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on Saksa kohtupraktikas ja õiguskirjanduses suuresti väidetud, et mõiste „vajaduse korral“ hõlmab olukordi, kus pärandvara antakse üle konkreetsele pärijale, millel on tegelik mõju, kuid see ei hõlma pärimise üleminekut üldõigusjärgluse teel. Selliseid seisukohti on väljendatud ka teiste liikmesriikide õiguskirjanduses.(33)
71.      Sellega ei nõustu teised õigusteadlased, kes leiavad, et vajadus anda teavet pärandvara kohta sõltub asjaomase Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise eesmärgist.(34)
72.      Viimati nimetatud seisukohta kaitsevad käesolevas asjas ka Tšehhi ja Hispaania valitsus ning komisjon. Nad väidavad eelkõige, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punktis l kasutatud väljend „vajaduse korral“ viitab Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise eesmärgile selle määruse artikli 63 tähenduses. See tähendaks, et kui Euroopa pärimistunnistuse eesmärk on kanda pärija õigus liikmesriigi kinnistusraamatusse ja kande tegemise tingimus on pärandvara koosseisu esitamine Euroopa pärimistunnistuse sisus, siis tekib olukord, mis õigustab kinnisasja märkimist Euroopa pärimistunnistusele. Teisisõnu tuleb väljendit „vajaduse korral“ tõlgendada nii, et see tähendab „kui see on põhjendatud Euroopa pärimistunnistuse eesmärgiga“.
73.      Minu arvates ei võimalda määruse nr 650/2012 artikli 68 süstemaatiline tõlgendamine nende argumentidega nõustuda. Juba selle artikli esimesest lõigust nähtub, et „[t]unnistus sisaldab määratletud, sh punktis l nimetatud teavet ulatuses, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks“. Kui määruse nr 650/2012 artikli 68 punktis l kasutatud väljendit „vajaduse korral“ tõlgendataks nii, et see tähendab „kui see on põhjendatud Euroopa pärimistunnistuse välja andmise eesmärgiga“, oleks märge „vajaduse korral“ üleliigne. Niisugust lisareservatsiooni on kasutatud kahtlemata eesmärgiga näidata, et see viide kehtib teatud eriliste asjaolude korral, mis seda põhjendavad.
74.      Mis eriline asjaolu on seega sõnade „vajaduse korral“ taga?
75.      Tuleb märkida, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l kohaselt sisaldab pärimistunnistus esiteks teavet iga pärija pärandiosa kohta ning teiseks „vajaduse korral“ iga pärija õiguste või vara nimekirja, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks. Tuleb rõhutada, et liidu seadusandja on kasutanud selget struktuuri, et loetleda Euroopa pärimistunnistusel sisalduv teave 15 punktis, millest igaüks on pühendatud eri liiki teabele. Kuna ühes ja samas punktis on viidatud pärijate pärandiosale ning vajaduse korral neile kuuluvatele pärandvara osadele, tuleb asuda seisukohale, et mõlemal juhul on vaja kindlaks määrata kõik pärimisõigused, kohaldades sama laadi eeskirju, st eeskirju, mis määravad kindlaks pärijate õiguste ulatuse pärimisel.
76.      Pärijate pärimisõiguste ulatuse võib kindlaks määrata pärandaja kõigi õiguste ja kohustuste suhtes – märkides ära pärija pärandiosa alusel või teatavate pärandvara hulka kuuluvate varaesemete suhtes –, määratledes pärija või teatavate pärijate õiguse konkreetsele varale. Näiteks võib pärija võlgade sissenõudmise kirje alusel olla ka annakusaaja. Teise võimalusena võivad pärimisele kohaldatava õiguse sätted ette näha pärandaja abikaasa teatavad õigused teatud pärandvarasse kuuluvatele varaesemetele, olenemata tema pärandiosast. Samuti ei ole välistatud, et on olemas erisätted, mis majanduslikel, perekondlikel või sotsiaalsetel põhjustel seavad pärandile piiranguid või mõjutavad pärimist teatud varaesemete suhtes, millele viitab ka määruse nr 650/2012 artikli 30 sõnastus.(35) Samuti ei ole välistatud, et pärimisõiguses on sätted, mis võimaldavad koostada pärandvara jagamise testament, millega pärandaja jagab oma pärandvara üksikud osad materiaalse mõjuga.
77.      Seega näib mulle loogiline, et kui liidu seadusandja nägi määruse nr 650/2012 artikli 68 punktis l ette, et Euroopa pärimistunnistusel on märgitud teave pärijate pärimisõiguse ulatuse kohta, siis oleks ta pidanud arvesse võtma asjaolu, et lihtsalt pärandiosa märkimine võib osutuda selle teabe nõuetekohaseks esitamiseks ebapiisavaks. See on nii, kui pärimise suhtes kohaldatavad õigusnormid – võimalik, et koos kehtiva päranduse korraldusega – näevad ette erireeglid pärandvara konkreetsete osade pärandajale ülemineku kohta.(36) Sellises olukorras on vaja kindlaks määrata pärijate õigused asjaomasele pärandvarasse kuluvale varaesemele, mitte pärandaja kõigile varalistele õigustele ja kohustustele.(37) Üldõigusjärgluse puhul niisugust olukorda ei teki.
78.      Komisjoni, Tšehhi ja Hispaania valitsuse pakutud tõlgendusest tuleneb, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punkt l käsitleb esimeses osas pärijate pärandiosasid ning teises osas varaesemete kuulumist pärandvara hulka. Sellisel juhul oleks tegemist täiesti eri liiki teabega: esimene, mis puudutab pärandaja õiguste ulatust, nagu see on kindlaks määratud pärimisele kohaldatava õigusega; teine, mis puudutab pärandvara koosseisu, nagu see tuleneb põhimõtteliselt asjaõiguse alusel tehtud järeldustest. Teabe erinevat laadi arvestades võib pigem eeldada, et kui see olnuks liidu seadusandja kavatsus, oleks ta eri punktides süstemaatiliselt nende teabekategooriate loetlemisel, mida tuleb Euroopa pärimistunnistusel arvestada, ette näinud eraldi punkti pärandvara hulka kuuluvate varaesemete nimetamiseks.
79.      Samas ei saa rääkida liidu seadusandja niisugusest ebajärjekindlusest ja vastuolulisusest, kui tunnistada, nagu eespool pakkusin, et sõnad „vajaduse korral“ viitavad konkreetsete reeglite olemasolule, mis näevad ette õiguslikud tagajärjed seoses teatavate pärandvara osadega, mitte seoses pärandaja õiguste ja kohustustega tervikuna. See tõlgendus võimaldab mõista ka põhjuseid, miks mitmes keeleversioonis on määruse nr 650/2012 artikli 68 punktis l kasutatud termineid, mis viitavad sellele, et igal pärijal peab olema eraldi õigus konkreetsele pärandvarasse kuuluvale varaesemele.
80.      Euroopa pärimistunnistuse vormi IV lisa sisu ei ole selle tõlgendusega vastuolus. Nende punktide sisu ei saa ilmselgelt olla määruse nr 650/2012 sätete tõlgendamisel määrav, sest Euroopa pärimistunnistuse vorm võeti vastu komisjoni rakendusmäärusega, st määrusest madalama astme õigusaktiga. Rakendusmääruse sisu põhineb seega määruse nr 650/2012 sätete teataval tõlgendusel selle institutsiooni poolt. Tuleb siiski märkida, et Euroopa pärimistunnistuse vormi IV lisas on ette nähtud eraldi rubriik pärandvara osa märkimiseks (punkt 8) ja eraldi rubriik määratud osade kohta teabe esitamiseks (punkt 9). Neist kummagi punkti täitmine ei ole märgitud kohustuslikuks.(38) See näitab, et arvesse on võetud asjaolu, et pärija õiguste ulatuse võib kindlaks määrata eri viisil.
81.      Eeltoodut arvestades olen arvamusel, et määruse nr 650/2012 sätetest tuleneb, et üldõigusjärgluse korral ei ole tunnistust väljaandev asutus kohustatud esitama Euroopa pärimistunnistusel teavet pärandvarasse kuuluvate varaesemete kohta. Sellises olukorras on pärijale kuuluva pärandiosa märkimine piisav, et kirjeldada tema pärimisõiguse ulatust.
b)      Sätted, millega määratakse kindlaks Euroopa pärimistunnistusi välja andva asutuse pädevuse ulatus
82.      Eeltoodud tõlgendust kinnitavad määruse sätted, mis määratlevad Euroopa pärimistunnistusi välja andva asutuse pädevuse ulatuse.
83.      Määruse nr 650/2012 artikli 67 kohaselt annab tunnistust väljaandev asutus Euroopa pärimistunnistuse välja juhul, kui tõendamist vajavad asjaolud on tõendatud kooskõlas õigusega, mida kohaldatakse pärimisele, või kooskõlas muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele. Mis puudutab nimetatud lause lõpuosa, siis nähtub selle määruse põhjendusest 71, et tegemist on küsimustega, nagu surma puhuks tehtud korralduste sisuline kehtivus. See säte viitab seega määruse nr 650/2012 III peatüki „Kohaldatav õigus“ sätetele. Selles sisalduvad artiklid, sealhulgas artiklid 21, 22 ja 23, käsitlevad pärimisasjale tervikuna kohaldatava õiguse kindlaksmääramist ning kohaldamisala. Järgmised artiklid käsitlevad õigust, mida kohaldatakse sellistes küsimustes nagu surma puhuks tehtud korralduste, pärimislepingute või pärandi vastuvõtmise või sellest loobumise avalduste kehtivus.
84.      Peaaegu ükski määruse nr 650/2012 III peatüki artikkel ei reguleeri üksikasjalikult pärimisega seotud küsimusi seoses konkreetsete pärandvarasse kuuluvate varaesemetega.(39)
85.      Eeltoodut arvestades tuleb minu arvates asuda seisukohale, et pärandvarasse kuuluvate varaesemete kohta teabe esitamine kuulub Euroopa pärimistunnistusi välja andva asutuse pädevusse, kui see on pärimisasjale tervikuna kohaldatava õiguse kohaselt vajalik. Selle õiguse kohaldamisala on täpsustatud määruse nr 650/2012 artikli 23 lõikes 2. Määruse nr 650/2012 artikli 23 lõikes 2 punktist e tuleneb, et selle määruse artiklite 21 ja 22 kohaselt kndlaks määratud õiguses määratletakse pärandvara hulka kuuluvate esemete, õiguste ja kohustuste üleminek pärijatele ja olemasolu korral annakusaajatele, sealhulgas pärandi või annaku vastuvõtmise või sellest loobumise tingimused ja tagajärjed. Nimetatud sättest ei nähtu siiski, et pärimisasjale tervikuna kohaldatava õiguse kohaldamisalaga oleks hõlmatud teatava vara pärandaja vara hulka kuulumise küsimus.
86.      Selline lahendus ei tohiks olla üllatav. Määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse nimetatud määrust pärimisele. Selle määruse artikli 3 lõike 1 punktis a on mõiste „pärimine“ määratletud kui „isiku vara, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek tema surma korral, olenemata sellest, kas üleminek toimub surma puhuks tehtud korralduse alusel või seadusjärgse pärimise teel“. Pärimisele tervikuna kohaldatav õigus määrab seega kindlaks pärandvarasse kuuluvate varaesemete ülemineku korra pärandaja õigusjärglastele. Asjaomase vara kuulumine pärandvara hulka ei kuulu pärimisele tervikuna kohaldatava õiguse kohaldamisalasse ega määruse nr 650/2012 kohaldamisalasse. Seda kinnitab üheselt juba viidatud määruse põhjendus 71. Sellest põhjendusest ilmneb, et Euroopa pärimistunnistuse tõendusjõud ei tohiks laieneda elementidele, mida ei reguleerita selle määrusega, näiteks sugulusküsimus või küsimus, kas teatav varaese kuulus surnule.
87.      Üldõigusjärgluse korral tähendaks konkreetse varaeseme pärandvara hulka kuulumise kinnitamine seda, et tuleb teha kindlaks, kas vara kuulus surnud isikule või mitte. Seega on sisuliselt tegemist toimingutega, mille kohta liidu seadusandja on määruse nr 650/2012 põhjenduses 71 sõnaselgelt märkinud, et nende suhtes ei kohaldata selle määruse sätteid. Teatud varaeseme pärandvara hulka kuulumise kindlaksmääramine ei kuulu seega Euroopa pärimistunnistusi välja andva asutuse pädevusse, sest see läheb kaugemale küsimustest, mida reguleerib pärimisele kohaldatav õigus või mis tahes muu õigus, mida kohaldatakse konkreetsetele küsimustele määruse nr 650/2012 artikli 67 tähenduses.
88.      Teisiti on see singulaarse õigusjärgluse puhul, kus see on vajalik pärandi eseme kindlaksmääramiseks. Kui õigusjärgluse esemeks olevat pärandvara ei ole täpselt määratletud, ei ole võimalik kindlaks määrata pärija pärimise teel omandatud õiguse ulatust.
c)      Euroopa pärimistunnistuse väljastamise menetlust reguleerivad õigusnormid
89.      Määruse nr 650/2012 nende sätete analüüs, mis määravad kindlaks Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise menetluse käigu, toetab samuti järeldust, et määruse sätetest ei tulene, et üldõigusjärgluse korral tuleks Euroopa pärimistunnistusele märkida pärandvara koosseis.
90.      Seda menetlust reguleerib määruse nr 650/2012 artikkel 66. Tegemist on taotlemise menetlusega ja väljastava asutuse ülesanne on kontrollida taotleja esitatud teavet ja avaldusi ning dokumente ja muid tõendeid. See artikkel seab kaks korda (lõike 1 teises lauses ja lõikes 3) välja andva asutuse pädevuse (vastavalt omal algatusel kontrollimiseks ja vande all antud ütluste andmiseks) sõltuvusse riigisiseses õiguses ette nähtud pädevuste ulatusest.
91.      Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise menetlust ei ole seega täielikult ühtlustatud. Kui riigisisene õigus ei näe ette omal algatusel tegutsemist ega võimalust teha vande all avaldusi selle kohta, kas varaesemed kuuluvad pärandvara hulka, siis tähendab see, et taotlev asutus saab üksnes kontrollida taotleja väiteid ja tema esitatud dokumente. Kui sellises olukorras taotleb taotleja kinnitust pärija õiguste kohta teises liikmesriigis asuva ja üldõigusjärglusega hõlmatud pärandvarasse kuuluva varaeseme suhtes, on väljaandva asutuse ülesanne analüüsida taotlejale esitatud dokumente.
92.      Selline menetlus on üldõigusjärgluse korral tarbetu, aeganõudev, kulukas ja ebatõhus.
93.      Esiteks on see üleliigne, sest väljaandva asutuse poolt vara pärandvara hulka kuulumise kontrollimine on tarbetu, kuna pärimisele kohaldatava õiguse sätetest nähtub, et pärija päris pärandiosa, nagu nähtub juba Euroopa pärimistunnistuse sisust. Pärandaja õiguse tõendamine teatavale varale tähendab – kui puuduvad konkreetsed andmed, mis nõuaksid teistsuguste järelduste tegemist –, et õigused sellele varaesemele on läinud pärijatele Euroopa pärimistunnistuses määratud osades. Pärandvara kandmine Euroopa pärimistunnistusele ise on üleliigne, sest Euroopa pärimistunnistuse tõenduslik väärtus ei hõlma varaeseme kuulumist pärandvara hulka. Nimelt ei näe määrus ette, et kõnealuse kirjega kaasneks eeldus, et vara kuulub pärandvara hulka.
94.      Teiseks on see aeganõudev ja kulukas, sest see nõuab kontrollimist välisriigi õiguse ja dokumentide alusel, ärakirjade hankimist ning vajaduse korral dokumentide tõestamist, samuti tõlgete esitamist Euroopa pärimistunnistuse välja andnud asutuse ametlikku keelde. Kõigepealt peab taotlev asutus kindlaks tegema, kas kontrollitavad dokumendid on ehtsad ja tõendavad, et varaese kuulub pärandvara hulka. Selleks on vaja analüüsida välisriigi õigust ja vajaduse korral konsulteerida teise liikmesriigi ametiasutustega.(40) Viimasel juhul tuleb arvestada vajadusega teha tõlked teise liikmesriigi ametlikku keelde. Lisaks, selleks et tunnistusi väljaandev asutus saaks hindamise läbi viia, peaks taotleja kandma ka kulud, mis tekivad seoses asjaomaste dokumentide ärakirjade saamisega liikmesriigis, kus kinnisasi asub, ning kui need on koostatud muus keeles kui väljaandva asutuse ametlik keel, tõlkima need viimati nimetatud keelde ja seejärel tõlkima saadud Euroopa pärimistunnistuse ärakirja selle liikmesriigi ametlikku keelde, kus kinnisasi asub.
95.      Kolmandaks ei ole see tõhus, sest kõikidel juhtudel, kui tuvastatud asjaolud peaksid põhinema registriasutuse väljastatud dokumentide ärakirjadel, tehakse asjakohased järeldused pärandvara hulka kuulumise kohta kindlaks niisuguse asutuse valduses oleva teabe põhjal, kes on ühelt poolt teabe allikas peetavasse registrisse kantud pärandvara koosseisu kohta (esitades asjakohased ärakirjad, et anda need üle väljaandvale asutusele), ning teiselt poolt enda loodud ja Euroopa pärimistunnistusel esitatud teabe saaja pärast selle tõlkimist kahel korral (pärast taotluse saamist pärija õiguste kandmiseks registrisse Euroopa pärimistunnistuse alusel). Olukord, kus Euroopa pärimistunnistusi väljastav asutus kinnitab registriasutusele saadud ärakirja selleks, et registriasutus saaks registreeritud varaeseme omaniku vahetumise selles süsteemis registreerida, tundub kunstina kunsti enda pärast. Samal ajal ei anna see tagatist registrisse kandmiseks. Lõplik hinnang kõigi esitatud andmete täielikkuse ja õigsuse kohta registriõiguse nõuete seisukohast kuulub registriasutuse pädevusse, mida on rõhutanud ka liidu seadusandja määruse nr 650/2012 põhjenduses 18. See võib tähendada väljaantud Euroopa pärimistunnistuse muutmist vastavalt registriasutuste nõuetele.(41)
d)      Pakutud tõlgenduse vastuvõtmise tagajärjed
96.      Tõlgendusele, mille kohaselt ei tulene määruse nr 650/2012 sätetest, et üldõigusjärgluse korral tuleb Euroopa pärimistunnistusele märkida pärandvara koosseis, võib tõepoolest ette heita, et selles ei ole arvestatud Euroopa pärimistunnistuse eesmärke ega funktsiooni dokumendina, mille alusel kantakse pärijate õigused teise liikmesriigi kinnistusraamatusse.
97.      Esiteks märgin, et mitte kõikides liikmesriikides ei sõltu pärija õiguste kandmine registrisse, kuhu kinnisasi on kantud, registreerimist reguleerivatest õigusnormidest, mis nõuavad selle kohta märke tegemist Euroopa pärimistunnistusele.(42) Pakutud tõlgendus ei muuda Euroopa pärimistunnistuse kehtivust nendes riikides.
98.      Teiseks tuletan meelde, et kohtuotsusest Registrų
centras nähtub, et kinnisasja andmete puudumine Euroopa pärimistunnistuselt ei sea iseenesest kahtluse alla muude selles tõendatud asjaolude kehtivust, nagu pärija staatus,(43) ning määruse nr 650/2012 põhjendusest 18 nähtub, et registreerimist käsitlevate õigusnormidega nõutavat teavet peaks olema võimalik täiendada, kui pärijad esitavad lisateavet või -dokumente. Viimati nimetatud põhjendusest tulenevaid juhiseid on järginud Tšehhi seadusandja, nähes pärijatele ette võimaluse esitada avaldus, millega täiendatakse teavet, mille puudumine Euroopa pärimistunnistuselt ei võimalda teha registrikannet üksnes selle alusel.(44)
99.      Pakutud tõlgendus ei muuda seega Euroopa pärimistunnistust ebatõhusaks registrisse kandmise aluseks oleva dokumendina. Samas peaks see aitama suurendada õigustehingute turvalisust.
100. Esiteks kinnitab see Euroopa pärimistunnistusi väljastava asutuse pädevuse piire asutusena, kes on pädev tõendama pärimisele kohaldatavast õigusest tulenevaid asjaolusid, mis on asjakohased Euroopa pärimistunnistuse mõju seisukohalt, mis on nimetatud määruse nr 650/2012 artiklis 69. Üldõigusjärgluse korral Euroopa pärimistunnistusele teabe lisamine pärandvara koosseisu kohta võib aga tekitada isikutes, kellele Euroopa pärimistunnistus esitatakse, mulje, et see kujutab endast sisuliselt ka ametlikku kinnitust konkreetse varaeseme kuulumise kohta pärandvara hulka, mida Euroopa pärimistunnistus siiski ei kinnita.(45)
101. Teiseks võimaldab pakutud tõlgendus vältida selliste faktiliste asjaolude ebaõige või ebatäpse kinnitamise ohtu, mille kinnitamiseks ei ole Euroopa pärimistunnistusi väljaandev asutus liikmesriigis, mille seadus ei näe ette sarnaseid tegevusi pärimisõiguse tõendamise etapis, valmis ning mille jaoks tal puuduvad asjakohased vahendid ja teadmised.
102. Kolmandaks ei koormata õigustehingute objektiks olevat Euroopa pärimistunnistust, mis on iseenesest mahukas dokument, liigse teabega, mille lisamine võib tekitada kolmandates isikutes kahtlusi. Eelkõige näib mulle, et teabe esitamine teatavate pärandvarasse kuuluvate varaesemete kohta, mille üleminek toimus üldõigusjärgluse korras, võib tekitada kolmandatel isikutel kahtlusi seoses sellega, mida tähendab ülejäänud pärandvarasse kuuluvate varaesemete mainimata jätmine Euroopa pärimistunnistusel. Kardan, et kolmandad isikud võivad seada teatud toimingute tegemise Euroopa pärimistunnistuses nimetatud pärijatega sõltuvusse sellest, kas tunnistusele on märgitud muud tehingu seisukohast asjakohased pärandvarasse kuuluvad varaesemed. See võib tuua kaasa vajaduse Euroopa pärimistunnistust korduvalt täiendada.
103. Juhin tähelepanu asjaolule, et kui pärand läheb üldõigusjärgluse teel üle rohkem kui ühele isikule, peaks pärandvara osa kohta teabe esitamisega kaasnema täpse teabe esitamine Euroopa pärimistunnistuse vormi IV lisa punktis 10 piirangute kohta, mis kehtivad selle varaeseme osakute käsutamise suhtes. Näiteks määruse nr 650/2012 artikli 69 lõikes 2 on ette nähtud eeldus, et Euroopa pärimistunnistuses nimetatud õigusi kasutatakse pärija suhtes ilma muude tingimuste või piiranguteta peale nende, mis on selles sõnaselgelt ette nähtud. Üldõigusjärgluse korral on aga kaaspärijate õigus pärandvara osasid enne pärandi jagamist käsutada sageli piiratud.(46) Sellisel juhul tuleks samal ajal Euroopa pärimistunnistusele teabe paigutamisega pärandvararasse kuuluva varaeseme või selles osa kohta lisada teave selle käsutamisele kehtivate piirangute kohta, mis tulenevad pärimisele kohaldatavast õigusest. Vastasel juhul oleks Euroopa pärimistunnistus eksitav pärija viimati nimetatud õigusest tuleneva pädevuse ulatuse suhtes.
e)      Vastus küsimustele
104. Eeltoodud asjaolusid arvestades olen arvamusel, et määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tuleb tõlgendada nii, et Euroopa pärimistunnistusi väljaandev asutus ei ole kohustatud taotleja taotlusel lisama sellele dokumendile teavet teises liikmesriigis asuva pärandvara hulka kuuluva kinnisasja kohta, kui pärimine toimub üldõigusjärgluse korras. See kehtib sõltumata kinnisasja asukoha liikmesriigi registriõiguse nõuetest, mis on ette nähtud kinnistusraamatusse kandmise aluseks olevatele dokumentidele.
4.      Võimalus valida pakutud tõlgendusest erinev tõlgendus
105. Põhikohtuasja kaebajad, Tšehhi ja Hispaania valitsus ning komisjon pakuvad välja määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tõlgenduse, mis erineb eespool kirjeldatust.(47) Nad on seisukohal, et selle määruse ja Euroopa pärimistunnistuse eesmärgid toetavad Euroopa pärimistunnistusele teabe kandmist pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, kui see võimaldab täita registriõiguse nõudeid ja teha kanne registrisse, kuhu see kinnisasi on kantud. Vastasel juhul ei täidaks väljaantud Euroopa pärimistunnistus oma funktsioone.
106. Olen juba eespool märkinud, millised on sellise tõlgenduse negatiivsed tagajärjed Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise menetluse lihtsusele, kiirusele ja tõhususele.(48) Rõhutan, et niisugune tõlgendus asetab eriti raskesse olukorda nende liikmesriikide tunnistusi välja andvad asutused, kelle menetlusnormid ei näe sarnases menetluses ette kinnitust teatud varaeseme pärandvara hulka kuulumise kohta või üldiselt inventuuri koostamist. Nimelt peavad nad kinnitama pärija omandiõigust või mis tahes muud õigust konkreetsele pärandvarale, tegutsedes menetluslikus lüngas, see tähendab kindlaks määramata reeglite kohaselt, samuti välisriigi asjaõiguse ja teises liikmesriigis loodud dokumentide alusel. Lisaks hõlmab Euroopa pärimistunnistus sellisel juhul ka asjaolusid, mida see dokument ei pea tõendama.
107. Kui Euroopa Kohus peaks siiski leidma, et need argumendid on asjakohased, ja nõustuma määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tõlgendusega, mida pooldavad põhikohtuasja kaebajad, Tšehhi ja Hispaania valitsus ning komisjon, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele vastata jaatavalt ja teisele eitavalt.
108. Kohtuotsusest Registrų
centras nähtub nimelt, et see, kui Euroopa pärimistunnistuselt puudub pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta teave, mis on nõutud selle liikmesriigi õiguses, kus asub kinnisasi, on see piisav alus pärandaja õiguste registrisse kandmise taotluse tagasilükkamiseks, kui see on ainus taotluse toetuseks esitatud dokument.(49) Kui tõlgenduse suuna määrab eesmärk kanda pärijate õigused liikmesriigi sellesse registrisse, kus asub pärandvarasse kuuluv kinnisasi, ja registrisse kandmise tingimus on Euroopa pärimistunnistusel oleva teabe esitamine pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, siis peab väljastav asutus esitama nõutava teabe ka juhul, kui õigused varaesemele omandatakse pärandi ülemineku teel üldõigusjärgluse korras.
109. Niisugusel juhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandat küsimust analüüsida eraldi.
110. See küsimus põhineb eeldusel, et käesolevas kohtuasjas on pärijate kandmine Tšehhi Vabariigis peetavasse kinnistusregistrisse Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis ei sisalda teavet pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, võimalik vastavalt kinnistusraamatumääruse § 69 lõikele 6. Esmapilgul võimaldab see säte täiendada Euroopa pärimistunnistust, mis ei sisalda kõiki nõutavaid andmeid pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, esitades seda teavet sisaldava avalduse. Seega on vaja vastata küsimusele, kas ka sellises olukorras on vaja Euroopa pärimistunnistusele lisada teavet kinnisasja pärimise kohta.
111. Põhikohtuasja kaebajate ja komisjoni kirjalikest seisukohtadest nähtub, et niisugune eeldus on ekslik. Nad väidavad, et käesoleval juhul ei saa põhikohtuasja kaebajad kasutada selles sättes ette nähtud võimalust, sest nad on kinnistusraamatusse kantud pärandaja teisesed õigusjärglased, aga kõnealuses artiklis ette nähtud avalduse saab teha üksnes tema vahetu õigusjärglane, see tähendab tema surnud abikaasa.
112. Neil puudub alus ja võimalus neid väiteid vaidlustada. Arvestades, et käesoleval juhul puudub võimalus kanda pärijate õigused kinnistusraamatumääruse § 69 lõike 6 alusel registrisse, siis küsimus, mis põhineb oletusel, et see on võimalik, on hüpoteetiline ja seega vastuvõetamatu.(50)
113. Juhuks kui Euroopa Kohus selle hinnanguga siiski ei nõustu, käsitlen seda küsimust lühidalt.
114. Määruse nr 650/2012 artiklist 68 ilmneb, et eri teavet lisatakse Euroopa pärimistunnistusele ulatuses, milles see on vajalik Euroopa pärimistunnistuse välja andmise eesmärgi saavutamiseks. Selle põhjal võib väita, et kuna kinnisasja teabe kandmine Euroopa pärimistunnistusele ei ole nõutav pärija õiguste kandmiseks kinnistusraamatusse ja kuna kande võib teha pärast täiendava avalduse esitamist, võib selle teabe kandmisest Euroopa pärimistunnistusele keelduda, sest see ei ole vajalik pärimistunnistuse väljaandmise eesmärgi seisukohast.
115. Olen arvamusel, et kui pärandvarasse kuuluva kinnisasja asukoha registriõigusest tuleneks üheselt, et pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta teabe kandmine Euroopa pärimistunnistusele ei ole vajalik kande tegemiseks selles liikmesriigis peetavasse registrisse, kus see kinnisasi asub, oleks tunnistust välja andval asutusel määruse nr 650/2012 artikli 68 alusel õigus selle teabe lisamisest keelduda. Nimelt ei ole see teave nõutav asjaomase Euroopa pärimistunnistuse väljastamise eesmärki silmas pidades.
116. Tunnistust väljaandev asutus peab siiski olema kindel, et seda teavet tegelikult ei nõuta. Kui registriõiguse sätted näevad ette kohustuse esitada registreerimise alusena dokument, mis sisaldab asjakohast teavet, kuid näevad ette erandid sellest kohustusest Euroopa pärimistunnistuse puhul, tuleks teabe lisamisest Euroopa pärimistunnistusele keelduda üksnes siis, kui puudub igasugune kahtlus, kas selle erandi kohaldamise tingimused võivad olla täidetud.
117. Eeltoodut arvestades leian, et juhul, kui määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l tuleb tõlgendada teisiti, kui mina soovitan, ja kui kolmandat küsimust tuleb pidada vastuvõetavaks, tuleb sellele vastata nii, et pärimistunnistust väljaandev asutus ei ole kohustatud lisama Euroopa pärimistunnistusele teavet pärandvarasse kuuluva kinnisasja kohta, kui selles liikmesriigis, kus kinnisasi asub, on ette nähtud võimalus kanda pärijate õigused registrisse Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis seda teavet ei sisalda, kui on täidetud teatavad tingimused, näiteks puuduvat teavet sisaldava avalduse esitamine või teatavate dokumentide esitamine, kuid siiski tingimusel, et pärijatel on objektiivselt võimalik neid tingimusi täita.
V.      Ettepanek
118. Eespool esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud esimesele, teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 68 punkti l
tuleb tõlgendada nii, et
Euroopa pärimistunnistusi väljaandev asutus ei ole kohustatud taotleja taotlusel lisama sellele dokumendile teavet teises liikmesriigis asuva pärandvara hulka kuuluva kinnisasja kohta, kui pärimine toimub üldõigusjärgluse korras. See kehtib sõltumata kinnisasja asukoha liikmesriigi registriõiguse nõuetest, mis on ette nähtud kinnistusraamatusse kandmise aluseks olevatele dokumentidele.
1      Algkeel: poola.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107).
3      Minu ettepanek kohtuasjas Registrų centras jt, C‑354/21, EU:C:2022:587; edaspidi „ettepanek kohtuasjas Registrų centras“).
4      Vt eelkõige ettepaneku punktid 52–61 kohtuasjas Registrų centras.
5      9. märtsi 2023. aasta kohtuotsus C‑354/21, EU:C:2023:184; edaspidi „kohtuotsus Registrų centras“.
6      Selles kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimus ei puudutanud Euroopa pärimistunnistust välja andva asutuse kohustusi, vaid selle registriasutuse kohustusi, kellele esitati taotlus registreerida pärija õigused Euroopa pärimistunnistuse alusel, mis ei sisalda pärandi kohta registriõigusega nõutavat teavet.
7      Euroopa Komisjoni 9. detsembri 2014. aasta rakendusmäärus, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, nimetatud vormid (ELT 2014, L 359, lk 30).
8      Joonealuse märkuse nr 13 prantsuskeelne versioon seda lauset ei sisalda.
9      Eelotsusetaotluses ei ole seda küsimust täpsustatud, kuid teabe puudumisest järeldan, et liikmesriigi kohtud on leidnud, et sellise sisuga testament on pärimisõiguse alusel kehtiv.
10      23. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus (C‑187/23, EU:C:2025:34).
11      23. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34, punktid 66 ja 67).
12      Vt eelkõige 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punktid 57–59 ja 63).
13      12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56).
14      Samuti otsesed annakusaajad, testamenditäitjad või pärandvara haldajad, nagu nähtub määruse nr 650/2012 artikli 63 lõikest 1. Edaspidi viitan oma ettepanekus ainult pärijatele. Minu märkused kehtivad mutatis mutandis ka annakusaajate kohta, kellel on otsene õigus pärandile.
15      Vt Euroopa pärimistunnistuse kohta määruse nr 650/2012 süstemaatikas minu kohtuasjas Registrų centras tehtud ettepaneku punkte 39–46.
16      Kohtuotsuse Registrų centras punkt 51.
17      Kohtuotsuse Registrų centras punkt 52.
18      Ühelt poolt antakse vastavalt määruse 650/2012 artikli 62 lõikele 1 Euroopa pärimistunnistus välja kasutamiseks teises liikmesriigis. Teiselt poolt on nimetatud määruse artikli 62 lõikes 3 ette nähtud, et määrusel on selles sätestatud õiguslik toime ka väljaandva asutuse asukohaliikmesriigis.
19      Kohtuotsuse Registrų centras punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika.
20      See ei välista niisuguste riigisiseste õigusnormide vastuvõtmist, mis reguleerivad teatavaid liidu õigusega reguleerimata küsimusi.
21      Tuletan meelde, et Iirimaa ja Taani ei kohalda määrust nr 650/2012 (vt selle määruse põhjendused 82 ja 83). Edaspidi viitan lihtsuse huvides määruse nr 650/2012 territoriaalsele kohaldamisalale, viidates liidule ja selle liikmesriikidele, pidades silmas liikmesriike, kes kohaldavad määrust nr 650/2012.
22      17. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Brisch (C‑102/18, EU:C:2019:34, punkt 30).
23      Vt näiteks 1. märtsi 2018. aasta otsus Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punktid 38–44) seoses Euroopa pärimistunnistuses avaldatava teabega elusoleva abikaasa pärandiosa kohta vastavalt abieluvaralist korda käsitlevatele sätetele BGB § 1371 lõikes 1.
24      Määruse nr 650/2012 artiklis 20 on ette nähtud, et selles määruses sätestatud õigust kohaldatakse olenemata sellest, kas tegemist on liikmesriigi õigusega või mitte.
25      See ei ole siiski võimatu. Jättes kõrvale olukorra, kus Euroopa pärimistunnistust kasutatakse liikmesriigis, kus see on välja antud (vt käesoleva arvamuse joonealune märkus 18), võib ette kujutada, et pärandaja, valides pärimisele kohaldatavaks õiguseks pärandvarasse kuuluva kinnisasja asukohariigi õiguse, tõendab Euroopa pärimistunnistus asjaolusid, mis on kindlaks määratud pärandvarasse kuuluva kinnisasja asukohariigi õiguse alusel, mitte väljaandva asutuse liikmesriigi õiguse alusel.
26      Erinevalt rakendusmääruse nr 1329/2014 IV lisas esitatud Euroopa pärimistunnistuse taotluse vormist, milles on eraldi rubriik Euroopa pärimistunnistuse väljaandmise eesmärgi märkimiseks.
27      1. juuli 2021. aasta kohtuotsus Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, punkt 21).
28      1. juuli 2021. aasta kohtuotsus, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, punkt 42).
29      Vt eelkõige hispaaniakeelne (la atribución de uno o variosos bienes concretos), saksakeelne (die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte), ingliskeelne (the attribution of a specific asset or specific assets), prantsuskeelne (l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés), itaaliakeelne (l’attribuzione di uno o più beni determinati), portugalikeelne (A atribuição de um bem ou bens determinados específicos) versioon.
30      Hispaaniakeelne atribución, saksakeelne Zuweisung, ingliskeelne attribution, prantsuskeelne attribution, itaaliakeelne attribuzione, portugalikeelne atribuição.
31      See ei pruugi aga tähendada vastuolusid nende kahe sätte vahel. Nimelt ei ole määruse nr 650/2012 artikli 63 lõikes 2 esitatud Euroopa pärimistunnistuse eesmärkide loetelu ammendav, millele viitab sõna „eelkõige“ kasutamine selle sätte esimeses osas (vt käesoleva ettepaneku punkt 63).
32      Vt näiteks hispaaniakeelne (a cada heredero determinado), saksakeelne (einem bestimmten Erben), ingliskeelne (for any given heir), prantsuskeelne (à un héritier déterminé), itaaliakeelne (a ogni erede) ja portugalikeelne (um determinado herdeiro) versioon.
33      Vt Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Varssavi, Wolters Kluwer, 2022, lk 429.
34      Vt Bonomi, A., Wautelet, P., Article 68. – Contenu du certificat, Le
droiteuropéen des successions, 2e édition, Brüssel, Bruylant, 2016, lk 861; Budzikiewicz, Ch., Contents of the Certificate, A-L. Calvo Caravaca, A. Davì, H-P. Mansel, (eds.), The EU
SuccessionRegulation: A Commentary, Cambridge, Cambridge University Press, 2016, lk 763. Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr 4, lk 201.
35      Varem nägi Poola pärimisõigus ette erireeglid põllumajandusettevõtete pärimise kohta. Praktikas sisaldas paljude kohtute otsus, mis kinnitas pärimist, eraldi lahendit pärandvara pärimise kohta ja eraldi otsust põllumajandusettevõtte pärimise kohta.
36      Seega ei kehti see eelkõige damnatsioonilegaatide kohta. Sellisel juhul on pärandvarasse kuuluva varaeseme üleminek konkreetsele pärijale, kes on ühtlasi annakusaaja, üksnes käsutustegevuse, mitte pärandi avanemise tulemus.
37      Vt samuti Alonso Landeta, G., Artículo 68. EL contenido del certificado sucesorio, Iglesias Buigues, J. L., Pallao Moreno, G. (dir.), Sucesiones
internacionales. ComentariosalReglamento (EL) 650/2012, Valencia, Tirant lo Blanch, 2015, lk 542–543.
38      Vastavalt Euroopa pärimistunnistuse vormi legendile on kohustuslikud lahtrid tähistatud tärniga. Euroopa pärimistunnistuse vormi IV lisa punktides 8 ja 9 selline tärn aga puudub.
39      Erandiks on nimetatud määruse artikkel 30, milles on sätestatud, et kinnisvara, ettevõtte või muude varaesemete kategooriate asukohariigi õigusnorme, millega kehtestatakse pärimisele piiranguid või mis mõjutavad pärimist seoses nende varaesemetega, kohaldatakse pärimisele niivõrd, kuivõrd need õigusaktid on selle riigi õiguse kohaselt kohaldatavad pärimisele kohaldatavast õigusest olenemata.
40      Selles kontekstis märgin, et riiklikud kinnistusregistrid võivad toimida erinevate eeskirjade alusel ja et neis sisalduvatel andmetel võib olla erinev tõendusjõud. Lisaks kinnistusraamatu süsteemile, mis sisaldab andmeid kinnisvara omandiõiguse kohta Saksamaal, Austrias või Poolas, on mõnes riigis, nagu Prantsusmaal, Belgias või Portugalis, olemas kinnisvaraga seotud dokumentide registreerimise süsteem, mis hõlmavad kõigi kinnisasjaga seotud dokumentide kogumit, aga ei sisalda teavet kinnisasja kehtiva õigusliku olukorra kohta, mis seostub teatavate eelduste tekkega (avaliku usalduse tagatis). Eeldus kinnisasja kehtiva õigusliku olukorra kohta ei pruugi olla ilmne (Martínez Velencoso, L. M., The land rgister in European law: A comparative and economic analysis, Martínez Velencoso, L. M., Bailey, S., PRADI, A. (toim), Transfer of immovables in European private law. The common core of European private law, Cambridge, Cambridge University Press, 2017, lk 11.
41      Teiste üksuste sarnaste nõuete kohta vt ka Margoński, M., op. cit.__ lk 428. Autor kirjeldab ühe Poola notari kogemust, kelle ülesanne on muuta välja antud Euroopa pärimistunnistust, mis sisaldas juba teavet pärandaja kahe pangakonto kohta Luksemburgis asuvas pangas, pärast seda, kui selgus, et pärandaja oli avanud samas pangas rahapaigutuse, mille kohta varem teave puudus.
42      Peale Saksamaa ei teki sellist probleemi ka Poolas. Käesolevas asjas esitatud eelotsusetaotlusest ilmneb ka, et Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (Austria kõrgeim kohus) on 15. mai 2018. aasta kohtumääruses (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, punkt 26) sedastanud, et pärandvarasse kuuluva kinnisasja märkimine Euroopa pärimistunnistusele ei ole vajalik.
43      Kohtuotsuse Registrų centras punkt 52.
44      Selle sätte kohaldatavuse kohta käesolevas asjas vt allpool käesoleva arvamuse punktid 110–112.
45      Nagu tuleneb eespool viidatud määruse nr 650/2012 põhjendusest 71.
46      Pean siin silmas eelkõige BGB § 2033 lõiget 2, mille kohaselt ei saa kaaspärija käsutada pärandvarasse kuuluva varaeseme osa, samuti Poola tsiviilseadustiku artiklit 1036, mis sätestab, et pärandvarasse kuuluvate varaesemete osade üleandmine sõltub teiste pärijate nõusolekust, vastasel juhul on tehing pärijate suhtes kehtetu, kui nende õigusi pärandiosa jagamisele on rikutud.
47      Vt käesoleva ettepaneku punkt 72.
48      Vt käesoleva ettepaneku punktid 92–95.
49      Kohtuotsuse Registrų centras punkt 51.
50      Vt selle kohta 5. juuni 2025. aasta otsus Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad (C‑310/24, EU:C:2025:406, punkt 44).