62024CJ0431_RES
Kohtuasi C‑431/24 [Multan] (
i
)
W
versus
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond)
Euroopa Kohtu (viies koda) 29. jaanuari 2026. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/32/EL – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded – Artikli 23 lõige 1 – Juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotleja toimikus sisalduvale teabele – Artikkel 46 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 4 ja 18 ning artikli 19 lõige 2 – Tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte – Põhiõiguste harta artikli 47 teine lõik – Õigus õiglasele kohtulikule arutamisele – Uurimine taotleja päritoluriigis – Rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamine ja tagasisaatmisotsuse tegemine – Esimese astme kohtu ja taotleja juurdepääs teabele selle kohta, kuidas uurimine taotleja päritoluriigis läbi viidi – Kaitseõiguste ja õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ulatus – Seos tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebus – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Kaitseõigused – Toimikuga tutvumise õigus – Taotleja toimikus sisalduv teave – Mõiste – Teave selle kohta, kuidas vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused taotleja päritoluriigis uurimist läbi viivad – Hõlmamine – Ulatus – Kohtu hinnang tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimisele
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 23 lõige 1, artiklid 30 ja 46)
(vt punktid 31–46 ja resolutsioon)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebus – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Kaitseõigused – Toimikuga tutvumise õigus – Erand – Õiguspärased eesmärgid, mis õigustavad teatava teabe taotlejale avaldamata jätmist – Liikmesriikide kohustus kehtestada menetlused, mis tagavad kaitseõiguste austamise – Võimalus anda juurdepääs kõnealusele teabele taotleja õigusnõustajale või muule nõustajale, kellele on tehtud julgeolekukontroll
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 23 lõike 1 teine lõik)
(vt punktid 49–54)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus, Madalmaad) esitas eelotsusetaotluse, täpsustas teavet, mis tuleb teha rahvusvahelise kaitse taotlejale kättesaadavaks ja mida peab arvesse võtma kohus, kellele taotleja on esitanud kaebuse tema taotluse tagasilükkamise otsuse ja tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale.
Põhikohtuasja kaebaja, Pakistanist pärit kristlane, esitas 2014. aastal Madalmaades rahvusvahelise kaitse taotluse, mis lükati tagasi.
Pärast seda, kui tema päritoluriigis oli tema kohta välja antud fatwa, esitas ta 2018. aastal uue rahvusvahelise kaitse taotluse. Minister van Buitenlandse Zaken (välisminister, Madalmaad) viis seejärel Pakistanis läbi uurimise, et teha kindlaks, kas põhikohtuasja kaebaja vajas rahvusvahelist kaitset. Selle uurimise tulemused kanti Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidile (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) (edaspidi „riigisekretär“) edastatud individuaalsesse memorandumisse. See individuaalne memorandum ja selle aluseks olevate dokumentide väljajätetega versioon, sealhulgas uurimisaruanne (edaspidi „tõendavad dokumendid“), edastati seejärel põhikohtuasja kaebajale.
Riigisekretär lükkas 2022. aastal põhikohtuasja kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi ja tegi tema suhtes tagasisaatmisotsuse.
Nende otsuste peale Haagi esimese astme kohtule esitatud kaebuses väitis kaebaja muu hulgas, et riigisekretär rikkus liidu õiguses sätestatud kaitseõiguste austamise põhimõtet, kuna ta ei võimaldanud kaebajal täielikult tutvuda tõendavate dokumentidega.
Välisminister esitas Haagi esimese astme kohtule tõendavad dokumendid ilma väljajäteteta ja esitas riigisiseste õigusnormide alusel (
1
) taotluse, et ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtul oleks õigus tutvuda nende dokumentide teatud osadega, ning see taotlus rahuldati. Seejärel keeldus põhikohtuasja kaebaja siiski sellest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tutvuks väljajäteteta tõendavate dokumentidega, et teha otsus tema rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise kohta, põhjendades keeldumist sellega, et nimetatud riigisisesed õigusnormid on tema arvates vastuolus liidu õigusega.
Kuna Haagi esimese astme kohus kahtles, kas sellised õigusnormid, mis piiravad õigust tõendavate dokumentidega tutvuda, on kooskõlas direktiiviga 2013/32 (
2
), otsustas ta esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Ta küsis Euroopa Kohtult, kas teave selle kohta, kuidas rahvusvahelise kaitse taotluse raames uurimine läbi viidi, kuulub mõiste „taotleja toimikus sisalduv teave, mille alusel otsus tehakse“ alla direktiivi 2013/32 artikli 23 lõike 1 tähenduses (
3
), mistõttu peab rahvusvahelise kaitse taotlejal ja pädeval kohtul olema juurdepääs sellele teabele vastavalt selle direktiivi artikli 23 lõike 1 teise lõigu punktides a ja b sätestatud tingimustele.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus märkis kõigepealt, et direktiivi 2013/32 peamine eesmärk on arendada edasi rahvusvahelise kaitse andmise ja äravõtmise menetluse nõudeid, järgides eelkõige tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, mis on põhiõigusena tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 18 koostoimes Genfi pagulasseisundi konventsiooni (
4
) artikliga 33 ning harta artikli 19 lõikega 2.
Nagu kinnitab direktiivi 2013/32 artikkel 30 (
5
), võib selle põhimõtte rikkumise oht siiski tuleneda sellest, kuidas liikmesriigi ametiasutus viib rahvusvahelise kaitse taotleja päritoluriigis läbi uurimise.
Rahvusvahelise kaitse taotlejal peab aga olema võimalik tugineda oma õigusele olla kaitstud selle eest, et liikmesriigid avaldaksid tema taotluse kohta teavet väidetavale tagakiusajale või suure kahju põhjustajale, viidates asjakohastele andmetele, mis puudutavad viisi, kuidas uurimine tema päritoluriigis läbi viidi. Samuti peab liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale, saama kontrollida, kas liikmesriigid on täitnud direktiivi 2013/32 artikli 30 punktist a tulenevaid kohustusi.
Seega kuulub direktiivi 2013/32 artikli 23 lõike 1 tähenduses mõiste „taotleja toimikus sisalduv teave, mille alusel otsus tehakse“ alla teave selle kohta, kuidas vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused on läbi viinud uurimise selle kodaniku päritoluriigis, et kontrollida tema taotluse põhjendatust – nagu tõendavad dokumendid, sealhulgas põhikohtuasjas käsitletav uurimisaruanne –, kui see teave võib olla asjakohane tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise hindamisel selle kohtu poolt.
Euroopa Kohus lisas, et käsitletaval juhul ei mõjutanud see, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutaval menetleval ametiasutusel puudus täielik ja otsene juurdepääs tõendavatele dokumentidele, selle teabe asjakohasust selleks, et tagada selle taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebuse tõhusus ja võimaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist.
Seda tõlgendust kinnitab ühelt poolt direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 3, milles on täpsustatud, et kohus, kus rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus vaidlustatakse, viib läbi nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude täieliku ja ex nunc läbivaatamise. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kinnitab aga omadussõna „täielik“, et kohus on muu hulgas kohustatud läbi vaatama need asjaolud, mida pädev ametiasutus arvesse võttis või oleks pidanud arvesse võtma.
Teiselt poolt kujutab õigus tutvuda toimikuga endast harta artikli 47 teise lõiguga tagatud kaitseõiguste tõhusa kasutamise vajalikku täiendust. Euroopa Kohus on aga otsustanud, et isikul, kelle suhtes on tehtud tema huve kahjustav akt, on õigus analüüsida kõiki uurimistoimikus sisalduvaid dokumente, mis võivad olla tema kaitse jaoks olulised, ning ei saa olla ainult selle akti teinud ametiasutuse ülesanne kindlaks määrata, millised dokumendid on selleks vajalikud (
6
).
Sellest järeldub, et rahvusvahelise kaitse taotlejal ja pädeval kohtul peab olema võimalik tutvuda selle teabega direktiivi 2013/32 artikli 23 lõike 1 teise lõigu punktides a ja b ette nähtud korras. Selle artikli sõnastusest nähtub, et kohtul peab olema juurdepääs kogu teabele, mis võib olla tema otsuse tegemisel asjakohane, samas kui osa selle teabe avaldamine võib taotleja puhul olla piiratud.
Nimelt võivad liikmesriigid teha erandi taotleja õigusest tutvuda oma toimikuga, kui teabe või selle allikate avalikustamine ohustab eelkõige riiklikku julgeolekut või allikate turvalisust. Kui üks või mitu õiguspärast eesmärki õigustavad teabe avaldamata jätmist taotlejale – seda peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, võimaldavad liikmesriigid selle teabe või allikatega tutvuda kohtutel, kellele on esitatud selline kaebus, ning tagavad, et asjaomase isiku kaitseõigusi austatakse.
Kuna direktiiv 2013/32 ei näe ette, kuidas liikmesriigid peavad selle tagama, on nad kohustatud ette nägema selleks vajalikke menetlusi konkreetselt reguleerivad normid, kuid seda siiski tingimusel, et need tagavad eelkõige harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile austamise. Direktiivi 2013/32 artikli 23 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid muu hulgas anda juurdepääsu asjakohasele teabele taotleja õigusnõustajale või muule nõustajale, kellele on tehtud julgeolekukontroll.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
1
)	Haldusõiguse seadustiku (Algemene wet bestuursrecht, Madalmaad) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on artikli 8:29 lõikes 1 sätestatud, et „[p]ooled, kes on kohustatud esitama andmeid või dokumente, võivad juhul, kui neil on selleks mõjuv põhjus, keelduda teabe või dokumentide esitamisest või teatada halduskohtule, et ainult tema saab nende andmete või dokumentidega tutvuda. […]“.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
3
)	Direktiivi 2013/32 artikli 23 lõikes 1 on sätestatud: „Liikmesriigid tagavad, et siseriiklike õigusaktide alusel tunnustatud või tegutseval õigusnõustajal või muul nõustajal, kes siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel abistab või esindab taotlejat, oleks juurdepääs taotleja toimikus sisalduvale teabele, mille alusel otsus tehakse. Liikmesriigid võivad teha erandi, kui teabe või allika avalikustamine ohustab riiklikku julgeolekut, teavet edastavate organisatsioonide või isiku(te) või teabega seotud isiku(te) julgeolekut või kui avalikustamise tagajärjel satuvad ohtu liikmesriigi pädevate ametiasutuste poolt rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamisega seotud uurimine või liikmesriigi rahvusvahelised suhted. Sellisel juhul liikmesriigid: a) annavad juurdepääsu kõnealusele teabele või allikatele, mis on kättesaadavad V peatükis osutatud asutustele, ning b) kehtestavad siseriiklike õigusaktidega menetlused, mis tagavad taotleja kaitseõiguste austamise. Seoses punktiga b võivad liikmesriigid eelkõige anda õigusnõustajale või muule nõustajale, kellele on tehtud julgeolekukontroll, juurdepääsu kõnealusele teabele ulatuses, mis on avalduse läbivaatamiseks või rahvusvahelise kaitse äravõtmise otsuse tegemiseks asjakohane.“
(
4
)	Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioon, United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954), muudetud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis allkirjastatud pagulasseisundi protokolliga.
(
5
)	Direktiivi 2013/32 artikli 30 punktis b on ette nähtud, et teabe kogumisel liikmesriigid „ei kogu teavet väidetava(te)lt tagakiusaja(te)lt ega suure kahju põhjustaja(te)lt viisil, mis teavitaks neid otseselt asjaolust, et kõnealune taotleja on taotluse esitanud, ning mis seaks ohtu taotleja või tema ülalpeetavate füüsilise puutumatuse või taotleja päritoluriigis elavate pereliikmete vabaduse ja julgeoleku“. Samamoodi on selle punktis a sätestatud, et konkreetsete juhtumite kohta teabe kogumisel liikmesriigid „ei avalda konkreetset rahvusvahelise kaitse taotlust käsitlevat teavet ega taotluse esitamise fakti väidetava(te)le tagakiusaja(te)le ega suure kahju põhjustaja(te)le“.
(
6
)	Vt selle kohta 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (juurdepääs toimikule varjupaigaasjades) (C‑564/21, EU:C:2022:951, punktid 38 ja 39).