62004CJ0258_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-258/04,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som framställts av la Cour du travail de Liège (Belgien), genom beslut av den 7 juni 2004, som inkom till domstolen den 17 juni 2004, i målet mellan
Office national de l’emploi
mot
Ioannis Ioannidis,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna N. Colneric, J.N. Cunha Rodrigues (referent), M. Ilešič och E. Levits,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Office national de l’emploi, genom Y. Denoiseux och G. Lewalle, avocats,
– Belgiens regering, genom Y. Denoiseux och G. Lewalle, avocats,
– Greklands regering, genom S. Bodina, Z. Chatzipavlou och M. Apessos, samtliga i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom M. Condou och D. Martin, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 9 juni 2005 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Förevarande begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 12 EG, 17 EG och 18 EG.
2. Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål mellan Ioannis Ioannidis och Office national de l’emploi (nedan kallat ONEM) och avser ONEM:s avslag på Ioannidis ansökan om sådan särskild arbetslöshetsersättning som föreskrivs enligt belgisk lagstiftning.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
3. I artikel 12.1 EG föreskrivs följande:
”Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.”
4. I artikel 17 EG föreskrivs följande:
”1. Ett unionsmedborgarskap införs härmed. Varje person som är medborgare i en medlemsstat skall vara unionsmedborgare. …
2. Unionsmedborgarna skall ha de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i detta fördrag.”
5. I artikel 18.1 EG föreskrivs att varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag och i bestämmelserna om genomförande av fördraget.
6. Enligt artikel 39.2 EG innebär denna fria rörlighet att all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor.
7. Enligt artikel 39.3 EG skall denna fria rörlighet ”… med förbehåll för de begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, innefatta rätt att
a) anta faktiska erbjudanden om anställning.
…”
8. Enligt artikel 7.2 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2434/92 av den 27 juli 1992 (EGT L 245, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym, s. 160) (nedan kallad förordning nr 1612/68), skall en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat inom en annan medlemsstats territorium åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare.
Den nationella lagstiftningen
9. I belgisk lagstiftning föreskrivs om beviljande av arbetslöshetsersättning för unga som söker sin första anställning under beteckningen ”särskild arbetslöshetsersättning”.
10. I artikel 36.1 första stycket i kunglig förordning om arbetslöshetsersättning av den 25 november 1991 ( Moniteur belge, av den 31 december 1991, s. 29888), i dess lydelse enligt kunglig förordning av den 13 december 1996 ( Moniteur belge, av den 31 december 1996, s. 32265) (nedan kallad den kungliga förordningen) föreskrivs följande:
”För att ha rätt till särskild arbetslöshetsersättning skall den unga arbetstagaren uppfylla följande villkor:
1) inte längre omfattas av skolplikt,
2) a) 	ha avslutat heltidsstudier, antingen på gymnasienivå eller i teknisk påbyggnadsskola eller yrkesskola, vid en skolinrättning som har organiserats, subventionerats eller erkänts av en av [de belgiska] gemenskaperna, [eller] …
h)
ha studerat eller genomfört en utbildning i en annan medlemsstat i Europeiska unionen, om samtliga följande villkor är uppfyllda:
– den unge arbetstagaren skall uppvisa handlingar av vilka det framgår att studierna eller utbildningen är på samma nivå och likvärdiga med dem som nämnts ovan i denna bestämmelse,
– den unge arbetstagaren skall, vid den tidpunkt då han begär ersättning, för sin försörjning vara beroende av i Belgien bosatta migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i EG-fördraget,
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
11. Ioannidis, som är grekisk medborgare, anlände till Belgien år 1994 efter att ha avslutat sin gymnasieutbildning i Grekland. Ioannidis grekiska utbildningsbevis bedömdes som likvärdigt med det godkända utbildningsbeviset för gymnasiestudier i Belgien, vilket ger behörighet till kortare högre utbildning.
12. Ioannidis erhöll efter tre års studier i sjukgymnastik den 29 juni 2000 slutbetyg från Haute École de la Province de Liège André Vésale (högskolan André Vésale i provinsen Liège). Han anmälde sig därefter som arbetssökande på heltid vid Office communautaire et régional de la formation professionelle et de l´emploi.
13. Från den 10 oktober 2000 till den 29 juni 2001 genomgick Ioannis Ioannidis en betald utbildning avseende hörselrehabilitering i Frankrike. Ioannis Ioannidis arbetade som tekniker enligt ett anställningsavtal med ett vårdföretag som specialiserat sig på öron- näs- och halssjukdomar.
14. Ioannidis ansökte efter återkomsten till Belgien den 7 augusti 2001 om särskild arbetslöshetsersättning hos ONEM.
15. ONEM avslog ansökan genom beslut av den 5 oktober 2001 med motiveringen att Ioannidis inte hade avslutat sin utbildning vid en skolinrättning som organiserats, subventionerats eller erkänts av en av de tre belgiska gemenskaperna, i enlighet med kravet i artikel 36.1 första stycket 2 a i den kungliga förordningen.
16. Ioannidis överklagade beslutet till Tribunal de travail de Liège. Tribunal de travail de Liège upphävde beslutet genom dom av den 7 oktober 2002 efter att ha konstaterat att Ioannidis ”vid tidpunkten för ansökan om särskild arbetslöshetsersättning själv [var] en migrerande arbetstagare eftersom han hade arbetat i Frankrike” och att ”artikel 36 i kunglig förordning…, såsom den har tolkats av myndigheten, uppenbart strider mot artikel [39 EG]”.
17. Cour de travail de Liège konstaterade, efter att ONEM överklagat domen från Tribunal de travail de Liège, att Ioannidis inte uppfyllde något av de alternativa villkor som föreskrivs i belgisk rätt. Framför allt uppfyllde han varken kraven i artikel 36.1 första stycket 2 a i den kungliga förordningen, eftersom han inte avslutat sin gymnasieutbildning i Belgien, eller kraven under h i samma bestämmelse. Den hänskjutande domstolen påpekade att Ioannidis har avslutat en gymnasieutbildning i en annan medlemsstat och att han genom de handlingar som ingetts har visat att denna utbildning är likvärdig och på samma nivå som de utbildningar som avses i artikel 36.1 första stycket 2 a i den kungliga förordningen. Det saknas i gengäld enligt den hänskjutande domstolen handlingar i ärendet som visar att Ioannidis föräldrar vid tidpunkten för ansökan om särskild arbetslöshetsersättning var migrerande arbetstagare och bosatta i Belgien.
18. Cour de travail de Liège frågar sig emellertid om inte Ioannidis möjligen blivit föremål för en indirekt diskriminering och att hans ansökan om särskild arbetslöshetsersättning avslagits endast för att han inte avslutat sin gymnasieutbildning vid en skolinrättning som organiseras, subventioneras eller erkänns av belgiska myndigheter, trots att han har slutfört likvärdiga studier i sitt hemland. Cour de travail de Liège har därför beslutat att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande tolkningsfråga till domstolen:
”Utgör bestämmelserna i gemenskapsrätten (i synnerhet artiklarna 12 EG, 17 EG och 18 EG) hinder för nationella bestämmelser (såsom Belgiens kungliga förordning om arbetslöshet av den 25 november 1991), i vilka unga arbetssökande under 30 år ges rätt till särskild arbetslöshetsersättning på grundval av avslutade gymnasiestudier, i vilka det föreskrivs att medborgare från andra medlemsstater, liksom inhemska medborgare, endast har rätt till sådan ersättning när de aktuella studierna har avslutats vid en skolinrättning som har organiserats, subventionerats eller erkänts av en av de belgiska gemenskaperna (i enlighet med artikel 36.1 första stycket 2 a i ovannämnda kungliga förordning), vilket har medfört att en ung arbetssökande – som inte var familjemedlem till en migrerande arbetstagare, men likväl medborgare i en annan medlemsstat i vilken han genomförde och avslutade sina gymnasiestudier, vilka har bedömts vara likvärdiga med de studier som krävs av myndigheterna i den medlemsstat där särskild arbetslöshetsersättning söktes – nekades särskild arbetslöshetsersättning?”
Tolkningsfrågan
19. Den hänskjutande domstolen har ställt frågan för att få klarhet i huruvida bestämmelserna i gemenskapsrätten utgör hinder för att en medlemsstat avslår en ansökan om särskild arbetslöshetsersättning från en medborgare från en annan medlemsstat som söker sitt första arbete med den enda motiveringen att den berörde har avslutat sin gymnasieutbildning i en annan medlemsstat.
20. Det skall inledningsvis påpekas att den omständigheten att den hänskjutande domstolen har hänvisat till bestämmelser i gemenskapsrätten inte hindrar att domstolen ger den nationella domstolen alla upplysningar om hur gemenskapsrätten skall tolkas som kan vara användbara vid avgörandet av målet vid den nationella domstolen, även om den nationella domstolen inte hänvisar till dessa upplysningar i sina frågor (se, särskilt, dom av den 12 december 1990 i mål C-241/89, SARPP, REG 1990, s. I-4695, punkt 8, och av den 7 september 2004 i mål C-456/02, Trojani, REG 2004, s. I-7573, punkt 38).
21. Det finns i det aktuella målet skäl att erinra om att medborgare från en medlemsstat som söker anställning i en annan medlemsstat omfattas av tillämpningsområdet för artikel 39 EG och följaktligen har rätt till den likabehandling som föreskrivs i artikel 39.2 EG.
22. Liksom domstolen redan har uttalat är det, med beaktande av inrättandet av unionsmedborgarskapet och den tolkning som gjorts i rättspraxis av unionsmedborgarnas rätt till likabehandling, inte längre möjligt att utesluta en ekonomisk förmån som är avsedd att underlätta tillträdet till arbete på en medlemsstats arbetsmarknad från tillämpningsområdet för artikel 39.2 EG (dom av den 23 mars 2004 i mål C-138/02, Collins, REG 2004, s. I-2703, punkt 63).
23. Det är utrett att den särskilda arbetslöshetsersättning som föreskrivs i de belgiska bestämmelser som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen är en social förmån som har till syfte att underlätta unga arbetstagares övergång från utbildning till arbetsmarknad (dom av den 11 juli 2002 i mål C-224/98, D’Hoop, REG 2002, s. I-6191, punkt 38).
24. Det är likaså utrett att Ioannidis vid den tidpunkt när han ansökte om särskild arbetslöshetsersättning var medborgare i en annan medlemsstat och att han efter att ha avslutat sina studier sökte en anställning i en annan medlemsstat.
25. Ioannidis kan under dessa omständigheter åberopa artikel 39 EG och hävda att han inte får diskrimineras på grund av sin nationalitet vid beviljande av särskild arbetslöshetsersättning.
26. Enligt fast rättspraxis förbjuder likabehandlingsprincipen inte endast öppen diskriminering på grundval av nationalitet, utan även varje form av dold diskriminering som genom tillämpning av andra kriterier, faktiskt leder till samma resultat (se, särskilt, dom av den 12 februari 1974 i mål 152/73, Sotgiu, REG 1974, s. 153, punkt 11, svensk specialutgåva, volym 2, s. 219, och av den 15 mars 2005 i mål C-209/03, Bidar, REG 2005, s. I-0000, punkt 51).
27. Det finns i den nationella lagstiftning som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen en skillnad i behandling mellan medborgare som har avslutat sin gymnasieutbildning i Belgien och dem som har gjort detsamma i en annan medlemsstat, där endast de förstnämnda har rätt till särskild arbetslöshetsersättning.
28. Detta villkor riskerar att principiellt missgynna medborgare från andra medlemsstater. Villkoret kopplar nämligen beviljande av ersättning till kravet att sökanden har erhållit det begärda utbildningsbeviset i Belgien och kan således lättare uppfyllas av belgiska medborgare.
29. En sådan skillnad i behandling kan endast motiveras om den grundas på objektiva hänsyn, som är oberoende av de berörda personernas nationalitet, och som står i proportion till det syfte som eftersträvas med de nationella bestämmelserna (dom av den 23 maj 1996 i mål C-237/94, O’Flynn, REG 1996, s. I-2617, punkt 19, och domen i målet Collins ovan, punkt 66).
30. Liksom domstolen redan har uttalat är det legitimt att den nationella lagstiftaren vill säkerställa att det finns ett faktiskt samband mellan den person som begär ersättningen i fråga och den aktuella geografiska arbetsmarknaden (domen i målet D’Hoop ovan, punkt 38).
31. Ett enda villkor som avser den plats där slutbetyget avseende gymnasiestudier har erhållits är dock alltför allmänt hållet och kategoriskt. Därmed tillmäts nämligen en omständighet som inte nödvändigtvis är representativ för den faktiska och verkliga graden av koppling mellan den som begär särskild arbetslöshetsersättning och den geografiska arbetsmarknaden alltför stor betydelse, och övriga representativa omständigheter beaktas inte alls. Villkoret går således utöver vad som är nödvändigt för att up pnå det eftersträvade målet (domen i målet D’Hoop ovan, punkt 39).
32. Det följer för övrigt av artiklel 36.1 första stycket 2 h i den kungliga förordningen att en arbetssökande som inte har avslutat sin gymnasieutbildning i Belgien ändå har rätt till särskild arbetslöshetsersättning om han har studerat på samma eller likvärdig nivå i en annan medlemsstat och om han för sin försörjning är beroende av i Belgien bosatta migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG.
33. Det förhållandet att Ioannis Ioannidis föräldrar inte är migrerande arbetstagare som är bosatta i Belgien kan på intet sätt motivera att ansökan om särskild arbetslöshetsersättning avslås. Villkoret får nämligen inte motiveras med en önskan att garantera ett faktiskt samband mellan den arbetssökande och den berörda geografiska arbetsmarknaden. Villkoret grundas förvisso på en omständighet som kan anses som representativ för en faktisk och verklig grad av koppling. Det kan emellertid inte uteslutas att en person, som Ioannis Ioannidis, som efter en avslutad gymnasieutbildning i en medlemsstat följer högre studier i en annan medlemsstat och erhåller ett utbildningsbevis där, kan visa på ett faktiskt samband till arbetsmarknaden i den staten, även om personen inte för sin försörjning var beroende av i den staten bosatta migrerande arbetstagare. Ett sådant villkor går således utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet.
34. Det skall tilläggas att den särskilda arbetslöshetsersättningen utgör en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 (domen i målet D’Hoop ovan, punkt 17).
35. Enligt fast rättspraxis har likabehandlingsprincipen som fastställs i artikel 7 i förordning nr 1612/68, och som omfattar alla förmåner oberoende av om de är knutna till ett anställningsavtal eller inte som normalt tillerkänns nationella arbetstagare huvudsakligen därför att de är arbetstagare eller endast därför att de är bosatta i den medlemsstaten, till syfte att förhindra diskriminering av barn som arbetstagaren är underhållsskyldig för (se, särskilt, dom av den 30 september 1975 i mål 32/75, Cristini, REG 1975, s. 1085, punkt19, svensk specialutgåva, volym 2, s. 471, av den 20 juni 1985 i mål 94/84, Deak, REG 1985, s. 1873, punkt 22, svensk specialutgåva, volym 8, s. 243, och av den 8 juni 1999 i mål C-337/97, Meeusen, REG 1999, s. 3289, punkt 22).
36. Härav följer att barn som för sin försörjning är beroende av i Belgien bosatta migrerande arbetstagare har rätt till särskild arbetslöshetsersättning enligt artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, oberoende av om det i ett sådant fall finns ett verkligt band till den berörda geografiska arbetsmarknaden eller inte.
37. Mot bakgrund av dessa omständigheter är det inte nödvändigt att uttala sig om tolkningen av artiklarna 12 EG, 17 EG och 18 EG.
38. Den hänskjutna frågan skall följaktligen besvaras således att bestämmelserna i artikel 39 EG utgör hinder för att en medlemsstat avslår en ansökan om särskild arbetslöshetsersättning från en medborgare från en annan medlemsstat som söker sin första anställning, och som i sin egenskap av barn inte för sin försörjning är beroende av en migrerande arbetstagare som är bosatt i den förstnämnda staten, med den enda motiveringen att den berörde har avslutat sin gymnasieutbildning i en annan medlemsstat.
Rättegångskostnader
39. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
Bestämmelserna i artikel 39 EG utgör hinder för att en medlemsstat avslår en ansökan om särskild arbetslöshetsersättning från en medborgare från en annan medlemsstat som söker sin första anställning, och som i sin egenskap av barn inte för sin försörjning är beroende av en migrerande arbetstagare som är bosatt i den förstnämnda staten, med den enda motiveringen att den berörde har avslutat sin gymnasieutbildning i en annan medlemsstat.