62010CC0148_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Hof van beroep te Brussel (Belgien) har ställt två frågor angående tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 97/67/EG av den 15 december 1997 om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna.(2) Denna domstol har särskilt velat få klarhet i räckvidden av artikel 19 i nämnda direktiv med hänsyn till de senare ändringar som lagtexten blivit föremål för.(3) Vidare har den hänskjutande domstolen begärt att domstolen ska tolka artikel 56 FEUF och följande artiklar som rör friheten att tillhandahålla tjänster.
2. Målet vid den hänskjutande domstolen mellan Express Line NV, numera DHL International NV (nedan kallat Express Line) och Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Belgiska institutet för posttjänster och telekommunikation, nedan kallat BIPT) rör BIPT:s beslut att nämnda bolags expresstjänster ska omfattas av postsektorombudsmannens behörighet och det därmed sammanhängande kravet på att bolaget ska betala en avgift för detta ändamål.
3. I denna begäran om förhandsavgörande har domstolen blivit ombedd att avgöra huruvida medlemsstaterna har rätt att utvidga ett externt förfarande för klagomål från användare av posttjänster till att även gälla tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster, mot bakgrund av bestämmelserna i direktiv 97/67, främst artikel 19 i direktivet, i vilken det föreskrivs ett sådant förfarande för tillhandahållare av samhällsomfattande posttjänster.
4. Om denna första fråga besvaras jakande undrar den hänskjutande domstolen även huruvida en sådan utvidgning är förenlig med de principer rörande friheten att tillhandahålla tjänster som uttalas i EUF-fördraget. Med tanke på de faktiska omständigheterna i detta mål visar det sig dock att det snarare är de principer som sammanhänger med etableringsfriheten som ska tillämpas och således också tolkas av domstolen.
5. Med hänsyn till att förfarandet i det nationella målet utvecklats på ett sådant sätt att sökanden återkallat sin talan efter det att den hänskjutande domstolen ingett sin begäran om förhandsavgörande, bör det framför allt avgöras om det fortfarande finns anledning att besvara frågorna, vilka ställts inom ramen för en tvist som kanske inte längre har något föremål.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätten
– Direktiv 97/67
6. I skälen 35 och 41 i direktiv 97/67 anges följande:
”(35)	Behovet att förbättra kvaliteten på tjänsterna innebär att tvister måste lösas snabbt och effektivt. Som komplement till de möjligheter till domstolsprövning som gemenskapslag och nationell lag tillhandahåller bör ett förfarande för klagomål införas, som är öppet för insyn, smidigt och föga kostsamt samt ger möjlighet för alla berörda parter att delta.
…
(41) Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av bestämmelserna i fördraget, särskilt inte konkurrensreglerna och reglerna för friheten att tillhandahålla tjänster.”
7. Artikel 1 i direktiv 97/67 har följande lydelse:
”I detta direktiv stadgas gemensamma regler om
– …
– fastställande av kvalitetsnormer för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster och inrättande av ett system för att säkerställa att dessa normer följs,
– …
– inrättande av oberoende nationella tillsynsmyndigheter.”
8. Det föreskrivs i artikel 2.1 i direktiv 97/67 att ”[i] detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges: … posttjänster: tjänster som innefattar insamling, sortering, transport och överlämnande av postförsändelser”.
9. Enligt artiklarna 3 och 4 i direktiv 97/67 ska medlemsstaterna utse en eller flera tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster och det preciseras att dessa tjänster ska inbegripa stadigvarande tillhandahållna posttjänster av fastställd kvalitet inom hela territoriet till rimliga priser för samtliga användare.(4)
10. Medlemsstaterna hade, fram till den 31 december 2010 då fristen för införlivande av direktiv 2008/6 löpte ut, möjlighet att i enlighet med artikel 7 i direktiv 97/67 låta vissa tjänster omfattas av monopol för dem som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, med preciseringen att dessa även kan erbjuda tjänster som inte är samhällsomfattande.
11. Vad gäller tillhandahållare av icke-monopoliserade tjänster, kunde medlemsstaterna i enlighet med artikel 9 i direktivet införa antingen allmänna tillstånd för posttjänster som ligger utanför de samhällsomfattande tjänsternas räckvidd eller tillståndsförfaranden, inbegripet enskilda tillstånd, för posttjänster som ligger inom de samhällsomfattande tjänsternas räckvidd.
12. I artikel 19 i direktiv 97/67 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att förfaranden utarbetas som är öppna för insyn, smidiga och föga kostsamma för att handlägga användarnas klagomål, i synnerhet när det gäller förlust, stöld eller skada eller när kvalitetsnormerna för tjänsterna inte följs.
Medlemsstaterna skall besluta om åtgärder för att säkerställa att dessa förfaranden gör det möjligt att lösa tvister på ett rättvist sätt och inom rimlig tid och att, i befogade fall, tillämpa ett system för återbetalning och/eller ersättning.
Utan att det påverkar andra möjligheter att överklaga enligt nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftning skall medlemsstaterna säkerställa att användarna, enskilt eller, om nationell lag tillåter detta, tillsammans med användar- och/eller konsumentorganisationer, får vända sig till den behöriga nationella myndigheten i de fall där användarnas klagomål mot den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster inte har lösts på ett tillfredsställande sätt.
Medlemsstaterna skall i enlighet med artikel 16 säkerställa att den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, tillsammans med den årliga rapporten om kontroll av utförandet, offentliggör uppgifter om antalet klagomål och sättet på vilket de har behandlats.”
– Direktiv 2002/39/EG
13. I skäl 28 i direktiv 2002/39 anges följande:
”(28)	Medlemsstaterna kan lämpligen förena tillståndsgivningen med krav på alla licensinnehavare att tillhandahålla öppna, enkla och icke kostsamma förfaranden för behandling av konsumenternas reklamationer oavsett om dessa gäller tjänster som tillhandahålls som samhällsomfattande tjänster, eller tjänster som tillhandahålls av operatörer som har tillstånd, däribland enskilda. Dessa förfaranden kan lämpligen också stå öppna för användare av alla posttjänster, oavsett om de är samhällsomfattande tjänster. Sådana förfaranden bör innehålla förfaranden för att avgöra ansvarsförhållanden då försändelser går förlorade eller skadas.”
14. Genom nämnda direktiv ersattes första och andra styckena i artikel 19 i direktiv 97/67 med följande text:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att förfaranden utarbetas som är öppna för insyn, enkla och föga kostsamma för att handlägga användarnas klagomål, i synnerhet när det gäller förlust, stöld eller skada eller när kvalitetsnormerna för tjänsterna inte följs (inklusive förfaranden för att fastställa ansvaret i de fall där mer än en operatör är inblandad).
Medlemsstaterna får föreskriva att denna princip också tillämpas på mottagare av tjänster som
– inte omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd i enlighet med definitionen i artikel 3, och
– omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd i enlighet med definitionen i artikel 3, men som inte tillhandahålls av den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster.
Medlemsstaterna skall besluta om åtgärder för att säkerställa att de förfaranden som anges i första stycket gör det möjligt att lösa tvister på ett rättvist sätt och inom rimlig tid och att, i befogade fall, tillämpa ett system för återbetalning och/eller ersättning.”
– Direktiv 2008/6/EG
15. Direktiv 2008/6, i vilket det föreskrivs en fullständig liberalisering av den inre marknaden för posttjänster, innebar också att direktiv 97/67 ändrades.
16. I skäl 42 i direktiv 2008/6 anges att tillämpningen av minimiprinciper när det gäller klagomålsförfaranden, i syfte att stärka konsumentskyddet, inte längre borde omfatta enbart tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster. Vidare anges att regleringen av konsumenttvister utanför domstol borde uppmuntras för att effektivisera klagomålsförfarandena. De senaste ändringarna av artikel 19 i direktiv 97/67, vilka infördes genom direktiv 2008/06, motsvarar de på detta sätt definierade syftena.
17. Fristen för att införliva direktiv 2008/06 i medlemsstaterna har i artikel 2.1 fastställts till den 31 december 2010, med förbehåll för vissa övergångsbestämmelser i artikel 3 vilka saknar relevans i förevarande mål. Eftersom denna frist ännu inte hade gått ut vid tidpunkten för de faktiska omständigheter som gav upphov till tvisten vid den hänskjutande domstolen och införlivandet med den belgiska rättsordningen inte ägde rum förrän i samband med ikraftträdandet av en lag som antogs den 13 december 2010(5) är direktiv 2008/6 inte tillämpligt inom ramen för detta mål.
B – Nationell rätt
18. Genom lag av den 21 mars 1991 om omorganisation av vissa offentliga affärsdrivande företag(6) (loi du 21 mars 1991 portant réforme de certaines entreprises publiques économiques) (nedan kallad 1991 års lag), i dess flera gånger ändrade lydelse, särskilt genom en kunglig genomförandekungörelse av den 9 juni 1999(7) (nedan kallad 1999 års kungliga kungörelse), införlivas direktiv 97/67 med den belgiska rättsordningen.
19. I 1991 års lag utses en enda tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster, nämligen ”Posten” (”De Post”)(8) som har monopol på vissa posttjänster. För tillhandahållande av en posttjänst som inte är monopoliserad men som är en samhällsomfattande tjänst krävs ett enskilt tillstånd(9) . Tillhandahållande av en posttjänst som inte är en samhällsomfattande tjänst villkoras däremot bland annat av att en anmälan inges till BIPT.(10)
20. Avdelning I i denna lag med rubriken ”Oberoende offentliga företag” innehåller ett kapitel X angående ombudsmän vid sådana företag. Kapitlet är uppdelat i två avsnitt. Det ena avsnittet rör ombudsmannens behörighet och det andra rör sammansättningen av verksamhetens avdelningar och dess arbetssätt.
21. Vad beträffar postsektorombudsmannens behörighet, föreskrivs följande i artikel 43b i 1991 års lag, som införts genom en lag av den 21 december 2006(11) (nedan kallad 2006 års lag):
”§ 1. Det inrättas vid [BIPT] en ombudsman för postsektorn som är behörig i frågor som angår följande företags användare:
1. POSTEN
2. Företag som erbjuder posttjänster ... för vilka det krävs ett tillstånd …
3. Företag som erbjuder posttjänster ... för vilka det krävs en anmälan …
Frågor som rör användarna är frågor som angår de användares intressen som inte själva erbjuder posttjänster.
…
§ 3. Ombudsmannen för postsektorn har till uppdrag
1. att pröva alla klagomål från användare angående
a) POSTENS verksamhet, …
b) postverksamheten vid företag som anges i § 1.2 och § 1.3 i denna artikel.
…
3. att medla för att åstadkomma en uppgörelse i godo i tvister mellan de företag som anges i § 1 i denna artikel och användare,
4. att rikta en rekommendation till de företag som anges i § 1 i denna artikel för det fall en uppgörelse i godo inte kan komma till stånd. En kopia av rekommendationen ska sändas till klaganden,
5 att på bästa sätt vägleda de användare som muntligen eller skriftligen vänder sig till ombudsmannen vad gäller deras rättigheter och intressen, …
§ 4. Klagomål från slutanvändare kan endast tas upp till prövning om det först har ingetts ett klagomål enligt det berörda företagets interna förfarande. Klagomål från slutanvändare kan inte tas upp till prövning om de har ingetts anonymt eller inte har ingetts skriftligen till ombudsmannen för postsektorn.
…
§ 7. Om ombudsmannen förklarar att en användares klagomål kan tas upp till prövning ska operatören avbryta indrivningsförfarandet under högst fyra månader från och med klagomålets ingivande till ombudsmannen eller till dess att ombudsmannen för postsektorn har avgett en rekommendation eller till dess att en uppgörelse i godo kan uppnås.”
22. Vad gäller verksamheten vid ombudsmannen för postsektorn, anges det i artikel 45b i 1991 års lag, införd genom 2006 års lag(12), hur finansieringen av denna verksamhet går till. Det föreskrivs i detta syfte att de företag som avses i artikel 43b punkt 1 i 1991 års lag varje år ska betala in en ”medlingsavgift” till BIPT, på grundval av de upplysningar som företagen är skyldiga att lämna i enlighet med artikel 45b punkt 4 i samma lag.
23. I artikel 45b punkt 5 i nämnda lag anges att den avgift som varje enskilt företag ska betala fastställs årligen av BIPT enligt en komplex algebraisk formel som särskilt beaktar företagets omsättning under föregående år för den verksamhet som omfattas av ombudsmannens behörighet(13) liksom antalet klagomål mot detta företag som behandlats under föregående år av ombudsmannen. Avgifter som inte betalats när fristen löpt ut medför lagstadgad dröjsmålsränta på 2 procent enligt artikel 45b punkt 6 andra stycket.
III – Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
24. Express Line ingår i DHL-koncernen som har sitt säte i Tyskland. Dess huvudsakliga verksamhet består i att erbjuda sina kunder expresstjänster, det vill säga enligt dess egen utsaga, kundanpassad luft- och vägtransport av dokument, paket, lastpallar och vagnslaster.
25. På anmodan av BIPT gjorde Express Line den 23 december 2006 en anmälan för tillhandahållande av posttjänster som inte är samhällsomfattande, i enlighet med artikel 148a punkt 1.1 i 1991 års lag. Express Line tillade emellertid att företaget inte godtog att dess expresstjänster karaktäriserades som posttjänster.
26. Genom skrivelse av den 11 juli 2007 informerade BIPT Express Line om att bolagets verksamhet omfattades av ombudsmannens behörighet och att detta därför var skyldigt att bidra till finansieringen av ombudsmannens verksamhet. För att kunna beräkna avgiftens storlek uppmanades dessutom Express Line att inkomma med omsättningsuppgifter för bokföringsåret 2006 avseende verksamhet som omfattades av ombudsmannens behörighet.
27. Express Line bestred postsektorombudsmannens behörighet vad gällde företaget och påstod härvid att dess expresstjänster var transport- och logistiktjänster med ett mervärde som riktade sig till företag, och inte posttjänster.
28. Genom skrivelse av den 13 november 2008 fastställde BIPT att Express Line hade åsidosatt artiklarna 43b–45b i lagen av den 21 mars 1991 och förpliktade företaget att inom två veckor inkomma med de för beräkningen av dess bidrag till ombudsmannens verksamhet nödvändiga omsättningsuppgifterna vid äventyr av administrativ straffavgift (nedan kallad den angripna skrivelsen).
29. Efter att ha översänt de begärda ekonomiska uppgifterna i syfte att undvika nämnda straffavgift, väckte Express Line talan mot betalningsanmaningen vid Hof van beroep te Brussel(14) . Företaget yrkade i första hand att den angripna skrivelsen skulle ogiltigförklaras och i andra hand att tolkningsfrågor skulle ställas till Europeiska unionens domstol.
30. Under dessa omständigheter beslutade Hof van beroep te Brussel den 23 mars 2010 att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Ska bestämmelserna i direktiv 97/67 … i dess lydelse enligt direktiv 2002/39 … – och särskilt, men inte uteslutande, artikel 19 däri – mot bakgrund av de ändringar som gjorts genom direktiv 2008/6, vilka ska ha införlivats med nationell rätt senast den 31 december 2010, tolkas så att medlemsstaterna inte får föreskriva att ett externt klagomålsförfarande är obligatoriskt för tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster på grund av att
i) direktivet i fråga om de klagomålsförfaranden som ska tillämpas för att skydda användare av posttjänster innebär en fullständig harmonisering, eller
ii) denna förpliktelse enligt direktiv 2002/39 endast åläggs leverantören av samhällsomfattande tjänster och, sedan direktiv 2008/6 trätt i kraft, alla tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster, medan det följer av lydelsen i artikel 19.1 andra stycket i direktiv 2008/6 att medlemsstaterna endast får uppmuntra utvecklingen av oberoende förfaranden för att avgöra tvister mellan tillhandahållare av andra posttjänster än samhällsomfattande tjänster och slutkonsumenter, men inte göra detta obligatoriskt?
2) Om svaret på den första frågan är att postdirektivet i sig inte utgör hinder för att medlemsstaterna föreskriver att tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster ska omfattas av ett sådant obligatoriskt externt klagomålsförfarande som det som föreskrivs i artikel 19.2 första stycket [i direktiv 97/67] för tillhandahållare av samhällsomfattande posttjänster, ska principen om fri rörlighet för tjänster (artikel 49 EG och följande artiklar, nu artikel 56 FEUF och följande artiklar) tolkas så, att begränsningar av den fria rörligheten för tjänster som en medlemsstat inför med hänvisning till tvingande skäl av allmänintresse med avseende på konsumentskyddet, vilka innebär att tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster obligatoriskt omfattas av det externa klagomålsförfarande som föreskrivs i artikel 19.2 första stycket [i direktiv 97/67] för tillhandahållare av samhällsomfattande posttjänster, är förenliga med EUF-fördraget, även om det vid tillämpningen av det aktuella klagomålsförfarandet inte görs någon skillnad beroende på om klagomålet rör konsumenter eller andra slutanvändare, trots att användarna av dessa tjänster (i förevarande mål express- och budtjänster) till största delen utgörs av yrkesmässiga användare?”
IV – Förfarandet vid domstolen
31. Begäran om förhandsavgörande inkom den 29 mars 2010.
32. Skriftliga yttranden har ingetts till domstolen av Express Line, den belgiska och den polska regeringen samt av Europeiska kommissionen.
33. Genom skrivelse av den 14 januari 2011 upplyste Express Line domstolen om att företaget i förfarandet vid den hänskjutande domstolen hade återkallat den grund som det åberopat med stöd av principen om fri rörlighet för tjänster och direktiv 97/67 i dess lydelse enligt direktiv 2002/39. Express Line begärde att domstolen följaktligen skulle beakta att det inte längre fanns anledning att besvara de tolkningsfrågor som ställts i detta mål.
34. Genom skrivelse som inkom till domstolens kansli den 18 februari 2011 hävdade BIPT att Express Line inte kunde framställa en sådan begäran med motiveringen att det enligt belgisk rätt inte är tillåtet för sökanden i det nationella målet att uttala sig i den hänskjutande domstolens ställe om huruvida svaren på de båda tolkningsfrågorna är nödvändiga för att avgöra tvisten eller ej. BIPT preciserade att även om den första frågan var en omskrivning av en fråga som Express Line föreslagit, så var det Hof van beroep te Brussel själv som hade formulerat den andra frågan, vilken var beroende av svaret på den första.
35. Genom faxmeddelande av den 9 mars 2011 underrättades domstolen av den hänskjutande domstolen om att den grund som baserats på artikel 56 FEUF och direktiv 97/67, och som motiverat dess begäran om förhandsavgörande, hade återkallats. Hof van beroep te Brussel uppgav att denna utveckling enligt domstolens rättspraxis utan tvivel skulle få konsekvenser för domstolens behörighet att besvara tolkningsfrågorna.
36. Varken den polska regeringen eller BIPT företräddes vid förhandlingen den 17 mars 2011.
37. Express Line har på nytt framfört åsikten att tolkningsfrågorna inte längre behöver besvaras med hänsyn till situationen i det nationella målet. Företaget har således anmodat domstolen att avsluta förfarandet och i andra hand att vilandeförklara målet till dess att den hänskjutande domstolen bemött begäran om återkallelse av företagets grund avseende unionsrätten inom ramen för det nationella målet.
38. Den belgiska regeringen och kommissionen har inte uttalat sig i den processuella frågan, utan endast i sakfrågan.
39. Efter förhandlingen tillställde Express Line domstolen, genom skrivelse av den 25 mars 2010, ett beslut som fattats av Hof van beroep te Brussel den 9 mars 2011. Enligt beslutet hade den domstolen hört parterna i målet den 8 februari 2011 dels angående Express Lines återkallelse av dess första grund som avsåg åsidosättande av artikel 56 FEUF och direktiv 97/67, dels angående företagets begäran att denna domstols beslut om vilandeförklaring skulle upphävas och att förfarandet skulle återupptas vid första lämpliga tillfälle.
40. Oaktat ovan beskrivna förhållanden har den hänskjutande domstolen inte formellt återkallat sin begäran om förhandsavgörande.
V – Bedömning
A – Den processuella situationen i målet
41. Med beaktande av den senaste utvecklingen i det förfarande som inletts vid den nationella domstolen och särskilt den omständigheten att Express Line har återkallat den grund som enligt Hof van beroep te Brussel föranlett denna domstol att begära ett förhandsavgörande, finns det anledning att fråga sig om det är nödvändigt att domstolen tar ställning till de tolkningsfrågor som ställts till den.
42. Jag erinrar om att förhandsförfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål.(15) Det är endast begäran om tolkning eller om bedömning av giltigheten som hänskjuts till domstolen och inte själva målet. Följaktligen är målet fortfarande anhängigt vid den nationella domstolen. Det beslut om hänskjutande som delges domstolen får endast till följd att förfarandet vid den nationella domstolen vilandeförklaras till dess att domstolen har avgjort den fråga som ställts i begäran om förhandsavgörande.(16)
43. Domstolen kan för sin del inte pröva en begäran om förhandsavgörande när det, såsom kan vara fallet i detta mål, inte eller inte längre finns någon nationell tvist som ger upphov till unionsrättsliga frågor vilka den hänskjutande domstolen måste ta ställning till.
44. Det framgår nämligen av såväl ordalydelsen som systematiken i artikel 267 FEUF och av artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol att en nationell domstol inte är behörig att begära att domstolen meddelar förhandsavgörande i en fråga om inte ett mål är anhängiggjort vid den nationella domstolen inom ramen för vilket den ska träffa ett avgörande varvid den har att beakta förhandsavgörandet. Följaktligen är domstolen inte behörig att meddela förhandsavgörande om förfarandet vid den hänskjutande nationella domstolen redan är avslutat vid tidpunkten för begäran.(17)
45. För övrigt grundar sig en begäran om förhandsavgörande, och följaktligen domstolens behörighet, inte på utformningen av rådgivande yttranden angående allmänna eller hypotetiska frågor(18), utan på det behov som är knutet till den faktiska lösningen av en befintlig tvist. Om den tvisten upphör, försvinner i samma mån behovet att besvara tolkningsfrågorna.
46. Förvisso är den nationella domstolen med avseende på de särskilda omständigheterna i målet bäst lämpad att bedöma, såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken, som relevansen av de frågor som den ställer till domstolen.(19)
47. Inte desto mindre ska de problem som kan uppkomma till följd av den bedömning som den nationella domstolen gör och de kontakter som denna har med domstolen inom denna ram uteslutande lösas med stöd av unionsrättens bestämmelser. Även om domstolen i största möjliga utsträckning ska kunna lita på den nationella domstolens bedömning vad gäller nödvändigheten av de frågor som ställs till den(20), måste domstolen följaktligen ges möjlighet att göra de bedömningar som är förenade med dess uppgifter, bland annat för att i förekommande fall förklara om den är behörig att ta upp målet till prövning, såsom varje domstol är skyldig att göra.(21)
48. Eftersom domstolens behörighet förutsätter att ett mål är anhängigt kan domstolen ex officio
pröva om detta villkor är uppfyllt(22), närmare bestämt kan den hänskjutande domstolens möjlighet att förklara att målet har avgjorts och dra tillbaka de frågor som ställs i begäran om förhandsavgörande inte bedömas enligt nationell lagstiftning utan enligt tolkningen av artikel 267 FEUF vars bestämmelser är bindande för den nationella domstolen.(23)
49. Domstolen har slagit fast att det i princip ankommer uteslutande på den nationella domstolen att återkalla sin begäran om förhandsavgörande om den anser att ett sådant avgörande inte längre är nödvändigt för att avgöra målet i sak. Emellertid kan även sökanden i målet vid den nationella domstolen eventuellt åstadkomma detta genom att återkalla sin talan.(24) Till och med en delvis återkallelse, som således inte medför att förfarandet vid den nationella domstolen avslutas, kan vara tillräcklig för att domstolen inte längre ska kunna pröva den hänskjutna frågan.(25)
50. Det framgår i förevarande mål av de omständigheter som kommit till domstolens kännedom efter det att begäran om förhandsavgörande ingavs att Express Line visserligen inte helt och hållet har återkallat sin talan vid den hänskjutande domstolen men att företaget har avstått från den enda vid denna domstol åberopade grund som är relevant i unionsrättsligt hänseende. Företaget gör nämligen inte längre gällande att det skett ett åsidosättande av artikel 56 FEUF och direktiv 97/67.
51. Med anledning av att det inte längre finns något intresse av en begäran om förhandsavgörande för att tvisten i målet vid den nationella domstolen ska kunna lösas anser jag att tvisten hädanefter saknar föremål. För övrigt verkar den hänskjutande domstolen, även om dess ståndpunkt fortfarande är oklar – möjligen beroende på problem som den nationella processrätten skapar härvidlag(26) – ha uppmuntrat domstolen att uttala sig i denna riktning.
52. I sitt beslut av den 9 mars 2011 framhöll nämligen Hof van beroep te Brussel att ”[å]terkallelsen av den grund som gav upphov till begäran om förhandsavgörande är en omständighet som enligt domstolens rättspraxis påverkar domstolens behörighet att besvara den hänskjutna frågan”. Dessutom avslutade Hof van beroep te Brussel beslutet med att ”behandlingen av målet uppskjuts ex officio
till dess att domstolen har slagit fast i en dom att tolkningsfrågan saknar föremål”.
53. Även om skälen till att Hof van beroep te Brussel, trots detta synbara ställningstagande, avstod från att återkalla sin begäran om förhandsavgörande inte är glasklara, kan det antas att det rör sig om processuella hinder. I ett sådant fall har domstolen redan godtagit att bistå den hänskjutande domstolen. Domstolen har nämligen slagit fast att den, när den hänskjutande domstolen i enlighet med nationella processrättsliga regler inte har behörighet att återkalla en begäran om förhandsavgörande, kan konstatera att det nationella målet helt saknar föremål och att det således saknas anledning att besvara den fråga som ställts.(27)
54. Oavsett orsaken till den hänskjutande domstolens tvekan, anser jag med hänsyn till utvecklingen i det aktuella målet att domstolens svar på de tolkningsfrågor som ställts inte längre är nödvändigt för lösningen av den tvist som anhängiggjorts vid den hänskjutande domstolen. Följaktligen ska det fastställas att det saknas anledning att döma i saken.
55. Det är endast i andra hand, för den händelse att domstolen inte skulle ansluta sig till min uppfattning att det saknas anledning att döma i saken, som jag nedan tillhandahåller några svar som rör sakfrågan.
B – Begreppet posttjänster
56. Express Line har ifrågasatt att beteckningen posttjänster används i den angripna skrivelsen på de tjänster som företaget har anmält, med motiveringen att ett sådant synsätt strider mot unionsrätten. Express Line har gjort gällande att eftersom det enbart bedriver transport- och logistikverksamhet och tillhandahåller expresstjänster, kan dessa inte omfattas av begreppet posttjänster i den mening som avses i artikel 2.1 i direktiv 97/67, i vilken det finns en förteckning över fyra olika verksamheter som enligt det berörda företaget måste kumuleras.(28) Företaget har påstått att 1991 års lag, i vilken de uppräknade verksamheterna är alternativa(29) har ett vidare tillämpningsområde än direktivet och att detta således har införlivats på ett oriktigt sätt i den belgiska rättsordningen.
57. Enligt vad den hänskjutande domstolen har påpekat, borde denna anmärkning bli föremål för ett inledande studium, eftersom det faktum att det tillhandahålls tjänster som karaktäriseras på detta sätt är en förutsättning för en tillämpning av det ombudsmannaförfarande vars genomförande har bestritts.
58. Jag anser inledningsvis att det inte finns någon anledning för domstolen att uttala sig i ämnet, eftersom Hof van beroep te Brussel redan har funnit att talan inte kunde bifallas på tillhörande delgrund och uttryckligen dragit slutsatsen att det med hänsyn till de särskilda omständigheterna i det mål som den har att avgöra inte var meningsfullt att begära ett förhandsavgörande på denna punkt. I enlighet med rättspraxis skulle det vara oförenligt med den roll som domstolen tilldelats genom artikel 267 FEUF att den besvarar en tilläggsfråga som sökanden i det nationella målet väsentligen tagit upp i sina yttranden när den hänskjutande domstolen, som ensam har befogenhet att avgöra i vilken utsträckning en tolkning av unionsrätten är nödvändig för att den ska kunna döma i målet, har ansett att det var överflödigt i förevarande mål att hänskjuta nämnda fråga till domstolen.(30)
59. För övrigt ansluter jag mig till den ståndpunkt som Hof van beroep te Brussel intog(31) när den fann att definitionen av begreppet posttjänster i den tillämpliga belgiska lagstiftningen är förenlig med definitionen i artikel 2.1 i direktiv 97/67, med beaktande av att ordalydelsen i nämnda artikel inte på något sätt tyder på att uppräkningen skulle vara kumulativ. Jag vill tillägga att det sätt på vilket denna bestämmelse utvecklats stöder uppfattningen att det inte är nödvändigt att den berörda operatören samtidigt bedriver de fyra verksamheter som finns i förteckningen.(32)
C – Den första tolkningsfrågan
60. Genom den första tolkningsfrågan har den hänskjutande domstolen önskat få besked av domstolen om huruvida direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39, och särskilt men inte uteslutande artikel 19 däri, ska tolkas så att det utgör hinder mot att det införs ett obligatoriskt externt klagomålsförfarande för tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster.
61. Endast Express Line har hävdat att denna fråga, som formulerats i enlighet med dess begäran, ska besvaras jakande. Den belgiska och den polska regeringen anser däremot, i likhet med kommissionen, att direktiv 97/67 inte utgör hinder mot det ifrågasatta förfarandets utformning. Även jag ansluter mig till den sistnämnda ståndpunkten.
62. De posttjänster som Express Line tillhandahåller för vilka företaget har ingett en anmälan till BIPT är inte samhällsomfattande tjänster. Företaget anser mot denna bakgrund att det inte ska omfattas av den belgiska postsektorombudsmannens behörighet och följaktligen vara skyldig att erlägga en avgift för denna tjänst såsom BIPT har begärt i den angripna skrivelsen. Express Line har kritiserat det faktum att det i 1991 års lag föreskrivs att till och med tillhandahållare av icke samhällsomfattande tjänster måste omfattas av det externa klagomålsförfarande som nämnda ombudsmannatjänst utgör.
63. Express Line har grundat sina påståenden bland annat på artikel 19 i direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39, i vars fjärde stycke det föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att användarna(33) får vända sig till den behöriga nationella myndigheten i de fall där de klagomål som de framfört direkt till den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster(34) inte har lösts på ett tillfredsställande sätt(35) . Det framgår av texten att de tillhandahållare av tjänster som åsyftas i det externa klagomålsförfarande som medlemsstaterna ska införa är tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster.
64. Den harmonisering av nationella bestämmelser som genomförts genom direktiv 97/67 är emellertid föga omfattande såtillvida att den inte syftar till att gemensamma bestämmelser ska fastställas för hela postsektorn.(36) Det kan noteras att artikel 19 fjärde stycket, i den version som är tillämplig i förevarande mål, inleds med följande förbehåll: ”Utan att det påverkar andra möjligheter att överklaga enligt nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftning.” Denna text är således endast avsedd att utgöra en minimiram utanför vilken medlemsstaterna har rätt att stifta sina egna lagar så länge de iakttar de unionsrättsliga reglerna. Såsom kommissionen har understrukit finns det inte något i artikel 19 i direktiv 97/67 som tyder på att medlemsstaterna inte skulle ha rätt att låta det obligatoriska externa klagomålsförfarandet omfatta dem som tillhandahåller tjänster som inte är samhällsomfattande.
65. Denna artikels specifika ändamål, nämligen att stärka skyddet för de intressen som alla användare av posttjänster har genom att tillförsäkra dem tjänster av hög kvalitet, såsom anges i skälen i direktiv 97/67, leder till konstaterandet att texten inte utesluter att medlemsstaterna föreskriver andra sätt att lösa tvister.(37)
66. Enligt min mening bekräftas den bedömningen av ingressen till såväl direktiv 97/67 som direktiv 2002/39, genom vilket direktiv 97/67 har ändrats i detta avseende. Det anges nämligen i skäl 35 i direktiv 97/67 att det förfarande för behandling av klagomål som föreskrivs i artikel 19 endast fungerar som ”komplement till de möjligheter till domstolsprövning som gemenskapslag och nationell lag tillhandahåller”. Härutöver hänvisas det i skäl 28 i direktiv 2002/39 till förfaranden för behandling av konsumenternas reklamationer oavsett om de gäller tjänster som tillhandahålls som samhällsomfattande tjänster eller tjänster som tillhandahålls av andra, det vill säga ”operatörer som har tillstånd, däribland individuella licensinnehavare”. I samma skäl finns tillägget att dessa förfaranden lämpligen också kan stå öppna för ”användare av alla posttjänster, oavsett om de är samhällsomfattande tjänster”.
67. Den europeiske lagstiftarens uttalade intention att utvidga det skydd som införts genom artikel 19 i direktiv 97/67 till en stor grupp användare av posttjänster avspeglas i de ändringar som gjorts i artikel 19 första och andra styckena genom direktiv 2002/39.(38)
68. Samma intention var förhärskande när direktiv 2008/6 antogs. Såsom jag redan har uppgett, kan bestämmelserna i det direktivet av tidsmässiga skäl inte tillämpas inom ramen för denna tvist. Inte desto mindre kan de bidra med ett användbart klargörande av hur direktiv 97/67 ska tolkas, vars innehåll i viss mån har ändrats genom dem. I skäl 42 i direktiv 2008/6 anges att ”för att stärka konsumentskyddet, bör tillämpningen av minimiprinciper när det gäller klagomålsförfaranden inte längre omfatta enbart tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster” vilket tydligt visar att direktiv 97/67 inte var avsett att innebära en fullständig harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning på området.
69. Jag drar slutsatsen av alla dessa tolkningsdata(39) att bestämmelserna i direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39, och särskilt men inte uteslutande artikel 19 däri, inte utgör hinder för att en medlemsstat antar sådana rättsregler som dem som är i fråga i målet vid den hänskjutande domstolen.
D – Den andra tolkningsfrågan
70. Den hänskjutande domstolen har i sin andra tolkningsfråga, som den ställt i andra hand, väsentligen undrat huruvida artikel 56 FEUF och följande artiklar om fri rörlighet för tjänster ska tolkas så att de utgör hinder för att en medlemsstat, av skäl som är hänförliga till konsumentskyddet, inför begränsningar i nämnda frihet genom att tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster obligatoriskt omfattas av ett externt klagomålsförfarande, även om det inte görs någon skillnad mellan huruvida klagomålen härrör från konsumenter eller andra slutanvändare, trots att användarna av dessa tjänster till största delen utgörs av yrkesmässiga användare.
71. Först och främst noterar jag att alla parter som ingett yttranden, med undantag av sökanden i målet vid den hänskjutande domstolen, är överens om att bestämmelserna i EUF-fördraget inte ska anses utgöra hinder för ifrågavarande nationella lagstiftning. Detta är också min åsikt av skäl som följer nedan.
72. De direktiv som unionslagstiftaren har antagit i postsektorn innebär en minimiharmonisering. Bestämmelserna i fördragen och, i förevarande mål särskilt EUF-fördragets bestämmelser, kan i övrigt göras gällande gentemot medlemsstaterna, det vill säga på de områden där dessa fullt ut har behållit sitt utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om normativa åtgärder. Dock erinras i skäl 42 och artikel 26 i direktiv 97/67(40) om att även om medlemsstaterna är fria att lagstifta så är de fortfarande skyldiga att iaktta de unionsrättsliga principerna vid utövandet av den befogenhet som de tilldelats.
73. Med avseende på de särskilda omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, anser jag i likhet med kommissionen att de unionsrättsliga regler som är aktuella snarare utgörs av reglerna angående etableringsfriheten, vilka följer av artikel 49 FEUF och följande artiklar, än reglerna om friheten att tillhandahålla tjänster.(41) I realiteten tillhandahålls de berörda posttjänsterna oftast av ett företag beläget i mottagarmedlemsstaten. Express Line som ingår i en tysk koncern är etablerat på det belgiska territoriet.
74. Enligt fast rättspraxis har domstolen emellertid möjlighet att tolka bestämmelser som inte nämns i tolkningsfrågorna(42) och således att samarbeta med den hänskjutande domstolen i syfte att tillhandahålla alla svar som den behöver för att slita en tvist som har anhängiggjorts vid den.
75. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att, mot bakgrund av omständigheterna i förevarande fall, bedöma huruvida den situation som är i fråga i det mål den har att avgöra omfattas av etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågorna analyseras med hänsyn till både artikel 49 FEUF och artikel 56 FEUF.(43)
76. Oavsett vilken av de båda friheterna som är relevant i detta fall, ska jag i syfte att besvara tolkningsfrågan, inledningsvis ta ställning till huruvida den omständigheten att det införs ett obligatoriskt externt klagomålsförfarande för tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster, såsom föreskrivs i artiklarna 43b och 45b i 1991 års lag, utgör hinder för den berörda friheten.
77. Skyldigheten att delta i ett förfarande av denna karaktär kan inte i sig anses resa hinder för etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. Enligt min mening kan inte ett företag som agerar på den inre marknaden i unionen förvänta sig att en medlemsstat inte har strukturer som ger rättsligt skydd för företagets kunders intressen och som erbjuder andra sätt att lösa tvister än genom talan i domstol. Jag vill för övrigt uppmärksamma att ett stort antal stater, i likhet med Konungariket Belgien, har valt att utvidga de externa förfarandena för behandling av klagomål till att avse tillhandahållare av posttjänster som är verksamma utanför sektorn för samhällsomfattande tjänster.(44)
78. Skyldigheten att delta i finansieringen av ett sådant system kan däremot innebära en inskränkning i en av de grundläggande friheter som garanteras av EUF-fördraget vilken strider mot unionsrätten. I regel är det staten som bekostar denna typ av strukturer och inte ett antal företag, inklusive sådana som inte tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, såsom i förevarande fall. Företagens skyldighet att ge bidrag till administrativa reglerings- och kontrollstrukturer kan inte betraktas som exceptionell i reglerade sektorer av den nationella ekonomin. Företagen har dock rätt att förvänta sig att de kostnader som uppkommer fördelas bland de berörda operatörerna på ett sätt som är icke-diskriminerande, proportionerligt och öppet för insyn.
79. Det är sant att ifrågavarande kostnad i detta fall inte blir större för tillhandahållare av tjänster från andra medlemsstater än för belgiska tillhandahållare av tjänster, eftersom den drabbar alla företag som omfattas av den belgiska postsektorombudsmannens behörighet utan åtskillnad på grund av nationalitet eller etableringsort. Trots att kostnaden inte är diskriminerande i detta hänseende kan den emellertid påverka verksamheten i ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat än den där tjänstens mottagare befinner sig där företaget tillhandahåller liknande tjänster(45) genom att hindra verksamheten eller göra den mindre attraktiv. De företag med ursprung i andra medlemsstater som skulle ha kommit till Belgien för att etablera sig där kan också avskräckas.(46) Jag anser att en sådan faktor som avskräcker från att söka tillträde till den belgiska marknaden för posttjänster strider mot såväl artikel 49 FEUF och följande artiklar, som artikel 56 FEUF och följande artiklar(47) .
80. Enligt fast rättspraxis kan nämnda inskränkning dock godtas i egenskap av en av de i EUF-fördraget uttryckligen föreskrivna undantagsåtgärderna, såsom dem som artikel 52.1 FEUF innehåller. En sådan inskränkning kan också motiveras av tvingande skäl av allmänintresse. Etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster, som är grundläggande principer i EUF-fördraget, kan nämligen endast inskränkas genom regler som grundas på denna kategori av hänsyn och som gäller för alla fysiska eller juridiska personer som utövar verksamhet på mottagarmedlemsstatens territorium.(48)
81. I förevarande fall kan den inskränkning i utövandet av nämnda rörelsefriheter vara berättigad av skäl som rör konsumentskyddet, vilket är just det som Konungariket Belgien har åberopat.
82. Min bedömning är, i överensstämmelse med den belgiska och den polska regeringens samt kommissionens uppfattning, att det härvidlag saknar betydelse att det i den nationella lagstiftningen inte görs åtskillnad mellan klagomål från enskilda och klagomål från yrkesverksamma. Även om den sistnämnda gruppen är i stor majoritet bland Express Lines kunder, görs inte någon åtskillnad i unionsrätten, framför allt inte artikel 19 i direktiv 97/67(49), beroende på om de slutanvändare som vänt sig till ombudsmannen har undertecknat de omtvistade avtalen för privata syften eller om de gjort det inom ramen för sin yrkesmässiga verksamhet.(50) Den ändamålsenliga verkan av detta organs arbete, vilket syftar till att förbättra kvaliteten på tjänsterna i postsektorn, säkerställs på ett bättre sätt om alla kategorier av användare kan framföra klagomål till ombudsmannen.
83. Denna motivering finner jag således vara giltig, men med förbehåll för att den påtalade inskränkningen verkligen är proportionerlig, det vill säga att sättet att finansiera den belgiska postsektorombudsmannens verksamhet gör det möjligt att på ett sammanhängande och systematiskt sätt uppnå det eftersträvade syftet och att inskränkningen inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det.(51) Det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida den kostnad som Express Line ska bära i förevarande fall verkligen är adekvat i förhållande till den arbetsinsats som ombudsmannen lägger ned i syfte att skydda detta företags kunders intressen, eller om kostnaden är så överdrivet hög att den skulle göra den belgiska postmarknaden mindre attraktiv för denna kategori av tillhandahållare av tjänster.
84. Enligt min mening kan den nationella lagstiftning som tas upp i begäran om förhandsavgörande ha samma eller liknande verkan som en korssubvention till förmån för den belgiska Posten om det visar sig, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera, att en mycket stor del av de klagomål som framförts till ifrågavarande ombudsman verkligen rörde den belgiska Posten och att de som angick Express Line endast var två eller tre av sammanlagt 9 000 klagomål under åren 2008 och 2009. Skyddet för det fulla utövandet av de i EUF-fördraget angivna grundläggande friheterna kräver emellertid att hänsyn tas inte enbart till de uttryckliga regler som ingår i medlemsstaternas lagstiftning utan även till de praktiska följderna av dessa.
85. Dock kommer det sistnämnda påpekandet inte att få någon praktisk betydelse mot bakgrund av den utveckling som ifrågavarande lagstiftning genomgått till följd av införlivandet av direktiv 2008/6 med den belgiska rättsordningen. Det följer nämligen av handlingarna i målet och av bestämmelserna i den lag som antogs den 13 december 2010(52), det vill säga efter det att beslutet om hänskjutande hade inkommit, att kriterierna för att företag ska vara skyldiga att bidra till kostnaderna för den belgiska postsektorombudsmannens verksamhet ska fungera, har ändrats. I dessa kriterier beaktas på ett mer proportionerligt sätt inte endast ett företags omsättning utan även hur många klagomål avseende företaget som registrerats under föregående år när det eventuella bidraget ska fastställas.
86. Jag anser slutligen att bestämmelserna i EUF-fördraget angående den fria rörligheten för tjänster och etableringsfriheten inte utgör hinder mot att en medlemsstat antar sådana bestämmelser som dem som är i fråga i målet vid den hänskjutande domstolen, vilka kan få verkningar som förvisso är restriktiva men som är motiverade av skyddet för användarna av posttjänster, under förutsättning att ett företags bidrag till finansieringen av den berörda ombudsmannens verksamhet står i rimlig proportion till antalet mottagna klagomål från personer som använt det berörda företagets tjänster, jämfört med antalet mottagna klagomål avseende andra tillhandahållare av tjänster som omfattas av ombudsmannens behörighet.
VI – Förslag till avgörande
87. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen i första hand fastställer att det inte längre finns anledning att besvara de tolkningsfrågor som Hof van beroep te Brussel har ställt och beslutar att målet ska avskrivas.
88. I andra hand, för det fall domstolen anser att nämnda tolkningsfrågor ska besvaras, föreslår jag följande:
1) Bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/67/EG av den 15 december 1997 om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna i deras lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/39/EG av den 10 juni 2002 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att en medlemsstat inför ett sådant obligatoriskt externt klagomålsförfarande för tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster som det som är aktuellt i målet vid den hänskjutande domstolen.
De principer som följer av den fria rörligheten för tjänster, vilka definieras i artikel 56 FEUF och följande artiklar, och de principer som följer av etableringsfriheten, vilka definieras i artikel 49 FEUF och följande artiklar, ska tolkas så att de inte utgör hinder för att en medlemsstat, med hänvisning till tvingande skäl av allmänintresse rörande skyddet för användare av posttjänster, inför bestämmelser genom vilka tillhandahållare av icke samhällsomfattande posttjänster obligatoriskt omfattas av ett sådant externt klagomålsförfarande som det som är aktuellt i målet vid den hänskjutande domstolen, även om det vid tillämpningen av det aktuella klagomålsförfarandet inte görs någon skillnad beroende på om klagomålen härrör från konsumenter eller andra slutanvändare. För att ovanstående ska äga giltighet krävs dock, att det vid finansieringen av den berörda ombudsmannens verksamhet på ett tillräckligt proportionellt sätt beaktas den relativa omfattningen av det antal klagomål som rör de olika tillhandahållare av posttjänster som omfattas av ombudsmannens behörighet, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera.
(1) .
(2)
–	EGT L 15, 1998, s. 14.
(3)
–	Den första tolkningsfrågan rör de ändringar som infördes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/39/EG av den 10 juni 2002 om ändring av direktiv 97/67 för att ytterligare öka konkurrensen inom postsektorn i gemenskapen (EGT L 176, s. 21) och genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/6/EG av den 20 februari 2008 om ändring av direktiv 97/67 beträffande fullständigt genomförande av gemenskapens inre marknad för posttjänster (EUT L 52, s. 3).
(4)
–	Enligt skälen 11 och 12 i direktiv 97/67 är syftet med de samhällsomfattande tjänsterna att samtliga användare lätt ska få tillgång till postnätet särskilt genom att tillräckligt många fasta inlämningsställen erbjuds och tillfredsställande villkor säkerställs när det gäller frekvensen i fråga om insamling och överlämnande.
(5)
–	Moniteur belge av den 31 december 2010, s. 83267.
(6)
–	Moniteur belge av den 27 mars 1991, s. 6155.
(7)
–	Kunglig kungörelse om införlivande av de skyldigheter som följer av direktiv 97/67 ( Moniteur belge av den 18 augusti 1999, s. 30697).
(8)
–	Enligt artikel 131.14 i nämnda lag, i dess lydelse efter ändringar införda genom 1999 års kungliga förordning.
(9)
–	Artikel 148e i 1991 års lag.
(10)
–	Artikel 148a i 1991 års lag. Angående de båda kategorier av posttjänster som inte är monopoliserade i belgisk rätt, se kommentaren till artikel 24 i 1999 års kungliga kungörelse i den rapport till kungen som utarbetats av ministern för telekommunikationer, E. Di Rupo ( Moniteur belge av den 18 augusti 1999, särskilt s. 30702).
(11)
–	Lag med olika bestämmelser i syfte att inrätta en ombudsman för postsektorn och om ändring av lag av den 13 juni 2005 om elektroniska kommunikationer ( Moniteur belge av den 23 januari 2007, s. 2965) (loi portant des dispositions diverses en vue de la création du service de médiation pour le secteur postal et modifiant la loi du 13 juin 2005 relative aux communications électroniques). Denna lag trädde i kraft den 2 februari 2007.
(12)
–	De senaste ändringarna av ovanstående båda artiklar i 1991 års lag angående ombudsmannen för postsektorn gjordes genom artiklarna 2–4 i den ovannämnda lagen av den 13 december 2010. Denna lag, varigenom direktiv 2008/6 införlivades med den belgiska rättsordningen, är tidsmässigt inte tillämplig i förevarande mål.
(13)
–	Det preciseras i artikel 45b i 1991 års lag att ”[d]e företag vars omsättning avseende tjänster som omfattas av ombudsmannens behörighet inte överstiger 500 000 euro, ska inte bidra till finansieringen av ombudsmannens verksamhet”. Detta tröskelvärde ska jämföras med det som fastställts till samma belopp för finansieringen av BIPT (artikel 148f i denna lag).
(14)
–	Det följer av artikel 2.1 i lag av den 3 maj 2009 om ändring av lag av den 17 januari 2003 om rättsmedel och lösning av tvister med anledning av lag av den 17 januari 2003 om stadgan för ombudsmannen för den belgiska post- och telekommunikationssektorn ( Moniteur belge
av den 10 juli 2009, s. 47845) (loi du 31 mai 2009 portant des modifications de la loi du 17 janvier 2003 concernant les recours et le traitement des litiges à l’occasion de la loi du 17 janvier 2003 relative au statut du régulateur des secteurs des postes et télécommunications belges) att ”[BIPT]:s beslut kan med full domstolsbehörighet överklagas vid Hof van Beroep te Brussel som beslutar genom ett interimistiskt förfarande”.
(15)
–	Se, bland annat, dom av den 6 december 2001 i mål C‑472/99, Clean Car Autoservice (REG 2001, s. I‑9687), punkt 24, och beslut av domstolens ordförande av den 15 februari 2011 i mål C‑269/10, Accor Services France. Se även informationsmeddelandet angående begäran om förhandsavgörande från nationella domstolar (EUT C 297, 2009, s. 1), punkt 20, enligt vilket ”[d]en nationella domstolens beslut att hänskjuta en fråga till EU-domstolen kan ges vilken form som helst som är tillåten enligt nationell rätt för beslut under rättegången”.
(16)
–	Dom av den 15 juni 1995 i de förenade målen C‑422/93–C‑424/93, Zabala Erasun m.fl. (REG 1995, s. I‑1567), punkt 28.
(17)
–	Dom av den 21 april 1988 i mål 338/85, Pardini (REG 1988, s. 2041), punkt 11, och av den 4 oktober 1991 i mål C‑159/90, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (REG 1991, s. I‑4685; svensk specialutgåva, s. 19), punkt 12.
(18)
–	Dom av den 16 juli 1992 i mål C‑343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I‑4673; svensk specialutgåva, s. 69), punkt 17, och domen i de ovannämnda förenade målen Zabala Erasun m.fl., punkt 29 och där angiven rättspraxis.
(19)
–	Dom av den 21 oktober 2010 i mål C‑467/08, Padawan (REU 2010, s. I‑0000), punkt 21 och följande punkter samt där angiven r ättspraxis, och av den 9 december 2010 i mål C-241/09 (REU 2010, s. I-0000), punkt 28.
(20)
–	I samma anda av samarbete mellan de berörda domstolarna ska, för det fall ett beslut om hänskjutande överklagas, domstolen hålla sig till detta och förhandsförfarandet ska fullföljas såvida domstolen inte underrättas om att nämnda beslut har upphävts (dom av den 12 februari 1974 i mål 146/73, Rheinmühlen-Düsseldorf (REG 1974, s. 139).
(21)
–	Domarna i de ovannämnda förenade målen Zabala Erasun m.fl., punkterna 15 och 16, och i det ovannämnda målet Fluxys (REU 2010, s. I‑0000), punkterna 29 och 31.
(22)
–	Dom av den 11 september 2008 i de förenade målen C‑428/06–C‑434/06, UGT‑Rioja m.fl. (REG 2008, s. I‑6747), punkt 40.
(23)
–	Domen i de ovannämnda förenade målen Zabala Erasun m.fl., punkterna 26 och 27.
(24)
–	Dom av den 26 februari 1992 i mål C‑3/90, Bernini (REG 1992, s. I‑1071), punkt 10, tolkad motsatsvis, och av den 17 maj 2001 i mål C‑340/99, TNT Traco (REG 2001, s. I‑4109), punkt 34.
(25)
–	Domen i det ovannämnda målet Fluxys, punkterna 33 och 34.
(26)
–	I likhet med vad som var fallet i målet Fluxys i vilket den hänskjutande domstolen hade uppgett att ”enligt artikel 825 i den belgiska processlagen (code judiciaire) var giltigheten av Fluxys delvisa återkallelse beroende av att motparten godtog denna” (domen i det ovannämnda målet, punkt 21).
(27)
–	Dom av den 12 mars 1998 i mål C‑314/96, Djabali (REG 1998, s. I‑1149), punkt 16 och följande punkter, samt av den 20 januari 2005 i mål C‑225/02, García Blanco (REG 2005, s. I‑523), punkt 27 och följande punkter. I vart och ett av dessa mål visade det sig att domstolens svar på tolkningsfrågan helt skulle sakna betydelse för den hänskjutande domstolen eftersom sökandens yrkanden i det där anhängiga målet till fullo hade tillmötesgåtts.
(28)
–	Det rör sig om ”tjänster som innefattar insamling, sortering, transport och överlämnande av postförsändelser”. Express Line har dragit slutsatsen att det föreligger ett krav på kumulering därför att bindeordet ”och”, och inte ”eller”, används i den franska, den engelska och den tyska versionen av den berörda lagtexten.
(29)
–	I artikel 131.1 i 1991 års lag, i dess lydelse enligt 1999 års kungliga kungörelse, uttalas det att posttjänster i denna lags mening är ”tjänster angående adresserade försändelser som innefattar en av följande verksamheter eller en kombination av flera av dem: – insamling –
sortering – transport – överlämnande” (min kursivering). Jag preciserar att artikel 131.1 har ändrats genom lag av den 13 december 2010 enligt följande: ”posttjänster: tjänster som innefattar insamling, sortering, transport och överlämnande av postförsändelser”, men att denna version inte är tillämplig retroaktivt i målet vid den nationella domstolen.
(30)
–	Se, bland annat, dom av den 17 september 1998 i mål C‑412/96, Kainuun Liikenne och Pohjolan Liikenne (REG 1998, s. I‑5141), punkterna 23 och 24, och förslag till avgörande av generaladvokaten Léger i detta mål, punkt 29 och följande punkter, samt dom av den 6 juli 2000 i mål C‑402/98, ATB m.fl. (REG 2000, s. I‑5501), punkt 29, och av den 16 juli 2009 i mål C‑537/07, Gómez-Limón Sánchez-Camacho (REG 2009, s. I‑6525), punkt 24.
(31)
–	Hof van Beroep te Brussel har även i andra mål (bland annat i dom av den 3 december 2009, 2007/AR/2742, www.juridat.be, Reflets nr 2/2010, s. 9) funnit att, i brist på motsatta angivelser i direktiv 97/67, den allmänt accepterade betydelsen av ordet ”och” bör gälla och det ska således förstås som en vanlig samordnande och inte som en kumulativ konjunktion.
(32)
–	Direktiv 2008/6 kan emellertid, även om det inte är tillämpligt i förevarande mål utgöra ett relevant bidrag till tolkningen av direktiv 97/67, såtillvida att det medfört att en ny punkt 1a har lagts till artikel 2 enligt vilken tillhandahållare av posttjänster definieras som ”företag som tillhandahåller en eller flera posttjänster ” (min kursivering).
(33)
–	Enskilt, eller, om nationell lag tillåter detta, tillsammans med användar- och/eller konsumentorganisationer.
(34)
–	I artikel 19 första och andra styckena i direktiv 97/67 behandlas de interna förfaranden för handläggning av klagomål mot tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster som medlemsstaterna ska införa. Det preciseras samtidigt att medlemsstaterna får föreskriva att dessa förfaranden ska tillämpas på mottagare av posttjänster som inte omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd och posttjänster som omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd men som inte tillhandahålls av den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster.
(35)
–	I skäl 35 i direktiv 97/67 motiveras den dubbla mekanismen för handläggning av klagomål från användare av posttjänster med att ”[b]ehovet att förbättra kvaliteten på tjänsterna innebär att tvister måste lösas snabbt och effektivt. … [E]tt förfarande för klagomål [bör] införas, som är öppet för insyn, smidigt och föga kostsamt samt ger möjlighet för alla berörda parter att delta”.
(36)
–	Se, bland annat, rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39 (KOM(2006) 595 slutlig), i vilken det erinras om att ”[d]et nuvarande postdirektivet grundas på principen om minimiharmonisering”.
(37)
–	Ett liknande resonemang förs i kommissionens meddelande av den 13 april 2011 angående Inremarknadsakten. Här nämns ”tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet”, bland dem, lagstiftning om alternativ tvistlösning. Syftet är att ”inrätta verktyg för reglering av konsumenttvister utanför domstol som resulterar i enkla, snabba och billiga lösningar för konsumenterna” (KOM(2011) 206 slutlig), s. 9.
(38)
–	I överensstämmelse med rättspraxis (för ett nyligen avgjort mål, se domen av den 17 februari 2011 i mål C‑16/10, The number och Conduit Enterprises (REU 2011, s. I‑0000), punkt 28) bör, för att det ska kunna avgöras vad en artikel i ett direktiv har för innebörd och tillämpningsområde, hänsyn för det första tas till vad denna bestämmelse ingår i för lagstiftningssammanhang. Vidare ska bestämmelsen tolkas utifrån dess lydelse, direktivets allmänna sammanhang och de syften som lagstiftaren önskar uppnå.
(39)
–	Det vill säga att ”[m]edlemsstaterna får föreskriva att denna princip [enligt vilken förfaranden utarbetas som är öppna för insyn, enkla och föga kostsamma för att handlägga användarnas klagomål] också tillämpas på mottagare av tjänster som … inte omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd i enlighet med definitionen i artikel 3, och … [av tjänster] som omfattas av den samhällsomfattande tjänstens räckvidd i enlighet med definitionen i artikel 3, men som inte tillhandahålls av den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster”.
(40)
–	I denna text preciseras det att ingenting hindrar medlemsstaterna från att vidmakthålla eller införa åtgärder inom postsektorn, vilka är mer liberala än dem som föreskrivs i detta direktiv, eller om detta direktiv upphör att gälla, från att vidmakthålla åtgärder som de har infört för att genomföra det under förutsättning att sådana åtgärder i varje enskilt fall är förenliga med fördraget.
(41)
–	Angående kombinationen av de bestämmelser som är tillämpliga på dessa båda typer av rörelsefrihet se, för ett liknande resonemang, domar av den 8 september 2010 i mål C‑409/06, Winner Wetten (REU 2010, s. I-0000), punkt 44 och följande punkter, och i de förenade målen C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, Stoß m.fl. (REU 2010, s. I‑0000), punkt 57 och följande punkter.
(42)
–	Se, bland annat, dom av den 20 mars 1986 i mål 35/85, Tissier (REG 1986, s. 1207), punkt 9, av den 18 maj 2000 i mål C‑230/98, Schiavon (REG 2000, s. I‑3547), punkt 37, och av den 11 mars 2008 i mål C‑420/06, Jager (REG 2008, s. I‑1315), punkt 47.
(43)
–	Se analogt domarna i de ovannämnda målen Winner Wetten, punkterna 51 och 52, och Stoß m.fl., punkterna 64 och 65.
(44)
–	Se Main Developments in the Postal Sector (2008-2010), Final Report 29 November 2010, s. 79 (http://ec.europa.eu/internal_market/post/doc/studies/2010-main-developments_en.pdf). Nämnas bör att denna studie som beställdes av generaldirektoratet för inre marknaden och tjänster inte endast omfattar Europeiska unionens utan även Europeiska ekonomiska samarbetsområdets medlemsstater samt Schweiziska edsförbundet.
(45)
–	Se, bland annat dom av den 3 juni 2010 i mål C‑203/08, Sporting Exchange (REU 2010, s. I‑0000), punkt 23 och där angiven rättspraxis.
(46)
–	Se, för nyligen avgjorda mål, dom av den 11 mars 2010 i mål C‑384/08, Attanasio Group (REU 2010, s. I‑0000), punkt 45, och av den 29 mars 2011 i mål C‑565/08, kommissionen mot Italien, (REU 2010, s. I‑0000), punkt 45 och där angiven rättspraxis.
(47)
–	Begreppet inskränkning omfattar bestämmelser som antagits av en medlemsstat och som, trots att de tillämpas utan åtskillnad, påverkar tillträdet till marknaden för företag från andra medlemsstater (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 46).
(48)
–	Se, bland annat, dom av den 8 juli 2010 i de förenade målen C‑447/08 och C‑448/08, Sjöberg och Gerdin (REU 2010, s. I‑0000), punkt 35 och följande punkter, samt av den 9 september 2010 i mål C‑64/08, Engelmann (REU 2010, s. I‑0000), punkterna 29 och 47.
(49)
–	I artikel 19 tredje stycket nämns ”användar- och/eller konsumentorganisationer”, ett alternativ som kan tyda på att begreppet slutanvändare av posttjänster i direktivet inte ska uppfattas snävt.
(50)
–	Förarbetena till direktiv 97/67 stöder detta synsätt. Se, bland annat, rådets resolution av den 7 februari 1994 om de gemensamma posttjänsternas utveckling (EGT C 48, s. 3) i vilken det, i likhet med meddelandet från kommissionen av den 26 juli 1995 om de gemensamma regler som föreslagits för utvecklingen av posttjänster inom gemenskapen, hänvisas till ” användare, inklusive konsumenter ”. Det kan noteras att i artikel 2.16 i det ingående förslaget till direktiv definieras ”användare” som ” kunder inom näringsliv och privata hushåll ” (KOM(95) 227 slutlig), s. 17 och s. 25. I rapporten från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av postdirektivet (direktiv 97/67/EG) (KOM(2002) 632 slutlig), särskilt fotnot 8, hänvisas det på samma sätt till ”alla användare av posttjänster ( t.ex. privat och företag) ”. Vidare nämns det i kommissionens beslut av den 10 augusti 2010 om inrättandet av Europeiska gruppen av tillsynsmyndigheter för posttjänster (EUT C 217, s. 7), att gruppen bland annat ska ”företa ett omfattande samråd med marknadsdeltagare, konsumenter och slutanvändare ” (det är mina kursiveringar i alla textutdrag).
(51)
–	Se domarna i de ovannämnda förenade målen Sjöberg och Gerdin, (punkt 40 och där angiven rättspraxis), och av den 3 mars 2011 i mål C‑134/10, kommissionen mot Belgien (REU 2010, s. I‑0000), punkt 43 och följande punkter samt där angiven rättspraxis).
(52)
–	Se den nya algebraiska formel som fastställs i artikel 45b, i dess lydelse enligt nämnda lag. Express Line har redogjort för formeln i en skrivelse som företaget ställde till domstolen för att förklara varför det hade återkallat sin grund avseende åsidosättande av unionsrätten på följande sätt: ”Medan alla företag vars omsättning översteg 500 000 euro tidigare skulle bidra till finansieringen av den belgiska postsektorombudsmannens verksamhet, behöver bland dem hädanefter endast de företag mot vilka fler än tolv klagomål har framförts under föregående år bidra. För övrigt ska de åsyftade företagen numera endast bidra till finansieringen av utgifter i samband med ombudsmannens handläggning av klagomål (i proportion till antalet klagomål avseende det berörda företaget) och inte längre till ombudsmannens allmänna driftskostnader (i proportion till det berörda företagets omsättning).”