62003CC0265_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledande anmärkningar
1. Förevarande mål om förhandsavgörande rör tolkningen av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Ryska federationen, å andra sidan(2) (nedan kallat avtalet), närmare bestämt den direkta tillämpligheten och innebörden av artikel 23 däri avseende arbetsvillkor. Målet vid den nationella domstolen avser regler som uppställts av ett idrottsförbund, genom vilka antalet fotbollsspelare från tredje land som får delta i vissa tävlingar begränsas.
II – Gällande rätt
A – Gemenskapsrätt
2. Artikel 23.1 i avtalet har följande lydelse:
”1. Om inte annat följer av de lagar, villkor och förfaranden som gäller i respektive medlemsstat skall gemenskapen och dess medlemsstater se till att ryska medborgare som är lagligen anställda inom en medlemsstats territorium inte behandlas diskriminerande på grund av sitt medborgarskap med avseende på arbetsförhållanden, ersättning eller avskedande, i jämförelse med landets egna medborgare.”
B – Nationell rätt
3. Licensen för fotbollsspelare är en handling som utfärdas av Real Federación Española de Fútbol (RFEF), och den medför rätt enligt artikel 129.2 i RFEF:s allmänna regler att utöva denna sport i egenskap av spelare som är ansluten till förbundet, och att representera en viss förening som spelare i matcher och officiella tävlingar. Bland de officiella tävlingarna på nationell nivå kan nämnas Campeonatos Nacionales (nationella mästerskap) i Liga de Primera y Segunda División (första och andra serien), Spanska mästerskapen/Copa de S.M. el Rey och Supercopa. Deltagandet i dessa tävlingar förutsätter innehav av erforderlig förbundslicens.
4. I artikel 173 i de allmänna reglerna föreskrivs följande:
”Med förbehåll för det undantag som föreskrivs i detta regelverk gäller som allmän förutsättning för registrering av fotbollsspelare och utfärdande av licens för professionella fotbollsspelare att spelaren är spansk medborgare eller [medborgare] i någon annan av de stater som ingår i Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.”
I artikel 176 i de allmänna reglerna stadgas följande:
”1) De föreningar som är anmälda till officiella tävlingar av professionell karaktär på nationell nivå kan registrera utländska spelare som inte är gemenskapsmedborgare, dock högst det antal som anges i de mellan RFEF, Liga Nacional de Fútbol Profesional och Asociación de Futbolistas Españoles träffade överenskommelserna, där också det högsta antalet spelare i denna kategori som kan spela samtidigt regleras.
2) På grund av överenskommelsen som träffades mellan dessa föreningar den 28 maj 1999 gäller från spelsäsongen 2000/2001 till och med spelsäsongen 2004/2005 även följande regler på området ...
3) De fotbollsspelare som omfattas av reglerna i denna artikel har inom förbundsorganisationen samma rättigheter och skyldigheter och har att följa samma bestämmelser som de som registrerats på grundval av de allmänna bestämmelserna.”
5. Den del av artikel 176.2 som inte återges ordagrant avser antalet licenser för varje spelsäsong (fem stycken i första serien under spelsäsongen 2000/2001, fyra stycken för var och en av de följande tre spelsäsongerna och tre stycken under spelsäsongen 2004/2005; fyra stycken i den andra serien för spelsäsongen 2000/2001, tre stycken för var och en av de två följande spelsäsongerna och två stycken under den sista spelsäsongen), samt det högsta antal spelare som inte är gemenskapsmedborgare men som samtidigt kan ingå i laguppställningen (tre stycken för första serien för var och en av de fem spelsäsongerna och tre stycken i andra serien för var och en av de två första spelsäsongerna och två stycken för var och en av de tre följande säsongerna).
III – Omständigheterna i målet, målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
6. Igor Simutenkov är rysk medborgare och har uppehålls- och arbetstillstånd i Konungariket Spanien. Igor Simutenkov tillhandahåller på grundval av ett anställningsavtal med Club Deportivo Teneriffa sina tjänster som professionell fotbollsspelare och han innehar den förbundslicens som gäller för spelare som inte är gemenskapsmedborgare eller medborgare i en EES-stat. I januari 2001 ansökte han via sin förening hos RFEF om att hans licens med stöd av avtalet skulle omvandlas till en licens för gemenskapsspelare. Förbundet avslog ansökan med stöd av artikel 173 och följande artiklar i förbundets allmänna regler och med stöd av avtalet av den 28 maj 1999 mellan RFEF och Liga Nacional de Fútbol Profesional.
7. Igor Simutenkov väckte till följd härav talan mot RFEF vid Juzgado de lo Social (domstol för socialrättsliga mål) nr 3 Santa Cruz, Teneriffa. Han åberopade därvid sin grundläggande rätt att i egenskap av rysk medborgare inte bli diskriminerad.
8. Juzgado de lo Social nr 3 Santa Cruz, Teneriffa biföll överklagandet i dom av den 19 april 2001, vari det fastställdes att det förelåg en diskriminering och Igor Simutenkov tillerkändes rätt att i fråga om all inverkan på hans arbetsförhållanden behandlas som en gemenskapsmedborgare. Domen vann inte laga kraft då talan om bristande behörighet väcktes.
9. Tribunal Supremo slog fast att Juzgado Central de lo Contencioso Administrativo var behörig domstol att pröva saken. Sistnämnda domstol ogillade Igor Simutenkovs talan i dom av den 22 oktober 2002.
10. Igor Simutenkov överklagade denna dom till Audiencia Nacional (Sala de lo Contencioso Administrativo), som den 4 mars 2003 beslutade att ställa följande tolkningsfråga till EG‑domstolen:
”Utgör artikel 23 i partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Ryska federationen, å andra sidan, vilket undertecknades den 24 juni 1994 på Korfu, hinder för att ett idrottsförbund med avseende på en yrkesverksam idrottsman som är rysk medborgare och omfattas av ett vederbörligt avtal, tillämpar regler som innebär att föreningen bara får sätta in ett visst antal spelare från tredje land, vilka inte är EES-medborgare, vid tävlingar på nationell nivå?”
IV – Bedömning
11. Vad gäller innehållet i tolkningsfrågan och dess prövning, skall det påpekas att det först måste avgöras huruvida den relevanta bestämmelsen i avtalet är direkt tillämplig, även om den hänskjutande domstolen inte uttryckligen har ställt denna fråga.
A – Huruvida artikel 23 i avtalet är direkt tillämplig
12. Av fast rättspraxis följer att en bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredje land skall anses vara direkt tillämplig om den innebär en klar och precis skyldighet, vars fullgörande eller verkningar inte är beroende av utfärdandet av ytterligare rättsakter.
13. Denna förutsättning skall prövas ur två aspekter. Först skall bestämmelsen prövas isolerat, med utgångspunkt i dess ordalydelse. Därefter skall avtalet som sådant bedömas, med andra ord dess föremål och art (även dess syfte, ändamål och sammanhang). Detta tillvägagångssätt har domstolen följt såväl i fråga om Europaavtalet(3) som i fråga om samarbetsavtalet(4) .
1. Isolerad bedömning av bestämmelsen
14. En isolerad bedömning av artikel 23 i avtalet måste avse dess ordalydelse. Därvid skall det beaktas att gemenskapsrättens bestämmelser är avfattade på flera språk och att de olika språkversionerna har samma bindande verkan. Tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse förutsätter följaktligen en jämförelse mellan de olika språkversionerna.(5)
15. En sådan jämförelse av de olika versionerna av artikel 23.1 i avtalet visar att dess ordalydelse och dess innebörd inte överensstämmer de olika språkversionerna emellan. Utgår man från de vid tidpunkten för undertecknandet bindande språkversionerna framträder följande bild: medan man enligt sju av språkversionerna(6), däribland den ryska, kan sluta sig till att en förpliktelse föreligger att ”säkerställa” icke-diskriminering, antyds i tre av språkversionerna(7) en skyldighet att bemöda sig. Enligt den grekiska versionen skall ”gemenskapen och dess medlemsstater anstränga sig”, enligt den spanska versionen skall ”dessa vaka över att ...” och enligt den nederländska versionen ”skall de sörja för att ...”.
16. För att fastställa innebörden av artikel 23 i avtalet skulle man kunna låta utgångspunkten vara den minsta gemensamma nämnaren i samtliga språkversioner och stanna vid att bestämmelsen endast avser en skyldighet att bemöda sig. För en sådan metod talar dock varken övertygande argument eller domstolens rättspraxis.
17. En annan möjlig lösning vore att fastställa den klaraste texten, det vill säga att eliminera atypiska texter(8) eller versioner som innehåller översättningsfel(9) . Ett sådant tillvägagångssätt är visserligen principiellt möjligt och förekommer även i domstolens rättspraxis. Den utgör emellertid i förevarande sammanhang, där det ju inte bara är en text som avviker från de övriga, inte någon övertygande lösning.
18. Ett företräde för de språkversioner som innebär en förpliktelse förordas också av en av kommissionen anförd tolkningsmetod, nämligen att de språkversioner som är i majoritet skall tillmätas avgörande betydelse. Denna metod återfinns också i domstolens rättspraxis.(10) Häremot talar emellertid domstolens uttalanden om att en enda språkversion under vissa omständigheter kan ges företräde framför majoriteten.(11)
19. Detta talar för tillgripandet av en helt annan metod, nämligen den som innebär att man utgår från ursprungstexten – alltså den version av avtalet som legat till grund för översättningarna till övriga språk. I föreliggande fall skulle således texten på förhandlingsspråket, engelska, användas. Dess ordalydelse ”shall ensure” innebär entydigt en förpliktelse.
20. Med beaktande av de språkliga skillnaderna synes det dock vara påkallat att utröna de avtalsslutande parternas avsikt och ändamålet med den bestämmelse som skall tolkas.(12)
21. Det skall i detta sammanhang påpekas att denna inledande prövning inte alltid särskiljs från den senare prövningen(13), det vill säga att avtalets syfte, ändamål, art och liknande faktorer inkluderas.
22. Av avgörande betydelse för tolkningen av artikel 23.1 i avtalet är de avtalsslutande parternas avsikt. För att dessa avsåg att uppställa en klar förpliktelse och inte bara en skyldighet att anstränga sig talar de handlingar som kommissionen ingivit, vilka tjänade som underlag för avtalsförhandlingarna.
23. Att artikel 23.1 i avtalet har karaktären av en förpliktelse stöds vidare av en jämförelse med liknande avtal. Sålunda visar en jämförelse med artikel 24.1 i avtalet med Ukraina(14) liksom med artikel 23.1 i avtalet med Moldavien(15) att dessa parallella bestämmelser uttryckligen innehåller skrivningen ”sträva efter att se till” respektive ”se till”.
24. För att artikel 23.1 i avtalet är avsedd att uppställa en förpliktelse och inte bara en skyldighet att anstränga sig talar vidare den i underlaget för avtalsförhandlingarna dokumenterade omständigheten att Ryssland uttalade en önskan i denna riktning.
25. Mot karaktären av en förpliktelse och därmed mot direkt tillämplighet för artikel 23 i avtalet skulle följande förbehåll i inledningen till artikel 23.1 kunna tala: ”Om inte annat följer av de lagar, villkor och förfaranden ... .”
26. Enligt domstolens rättspraxis avseende en liknande bestämmelse i Europaavtalet kan skrivningen ”om inte annat följer av de villkor och riktlinjer som gäller i var och en av medlemsstaterna” emellertid inte tolkas så, att det är tillåtet för medlemsstaterna att uppställa villkor för tillämpningen av den icke-diskrimineringsprincip som fastslås i denna bestämmelse eller att skönsmässigt inskränka tillämpningen av denna. En sådan tolkning skulle medföra att denna bestämmelse blev innehållslös och därmed förlorade sin ändamålsenliga verkan.(16)
27. Resultatet av en isolerad bedömning av artikel 23.1 i avtalet är alltså att såväl den engelska ursprungstexten och majoriteten av språkversionerna som avtalsparternas avsikt talar för en klar förpliktelse för gemenskapen och dess medlemsstater, och därmed även för att bestämmelsen är direkt tillämplig.
2. Avtalets innehåll och utformning
28. Även om en bestämmelse, vars tillämplighet skall prövas, vid en isolerad betraktelse förefaller vara direkt tillämplig, måste det fortfarande prövas huruvida detta resultat kan bekräftas genom avtalets föremål och art (även dess syfte, ändamål och sammanhang).
29. Domstolen har med hänvisning till artikel 31.1 i Wienkonventionen av den 23 maj 1969 om traktaträtten konstaterat i fråga om avtalstolkning att ”en traktat skall tolkas ärligt i överensstämmelse med den gängse meningen av traktatens uttryck sedda i sitt sammanhang och mot bakgrund av traktatens ändamål och syfte”.(17)
30. Den omständigheten att en avtalsbestämmelse, vars lydelse till och med ordagrant hämtats från en bestämmelse i EG‑fördraget, vid ett tillfälle har tolkats av domstolen i enlighet med bestämmelsen i EG‑fördraget medan den vid ett annat tillfälle inte tolkats på detta sätt, visar att en bestämmelses ordalydelse inte ensam är avgörande för dess tolkning.(18)
31. Vad gäller artikel 23.1 i avtalet anförs i litteraturen övervägande den ståndpunkten att denna bestämmelse inte är direkt tillämplig. Detta grundas antingen på att Samarbetsrådet enligt artikel 27 i avtalet skall utfärda rekommendationer(19) eller på att endast ett begränsat ändamål eftersträvas med avtalet(20) .
32. Nedan skall avtalet alltså bedömas med avseende på dess art, syfte och ändamål.
33. Därvid kan det å ena sidan slås fast att avtalet i varje fall utgör en vidareutveckling i jämförelse med det tidigare slutna handelsavtalet med Ryssland. Å andra sidan når avtalet i flera avseenden inte upp till nivån i det så kallade Europaavtalet. Detta gäller för det första det materiella innehållet, då avtalet inte ens åstadkommer ett frihandelsområde och just i fråga om den fria rörligheten inte når upp till bestämmelserna i Europaavtalet. För det andra uppvisar även de institutionella bestämmelserna en rad skillnader, såsom bestämmelserna om tvistelösningsförfarandet.
34. Till detta kommer att varken någon associering och ännu mindre någon anslutning för den avtalspart som inte är medlem i EU eftersträvas med avtalet, vilket däremot var fallet med det avtal med Slovakien som låg till grund för domen i målet Deutscher Handballbund mot Kolpak.
35. För att en avtalsbestämmelse skall anses vara direkt tillämplig är det emellertid enligt min mening inte avgörande att avtalet innehåller en uttrycklig hänvisning till anslutningsperspektivet.
36. Detta följer numera också av domstolens fasta rättspraxis avseende samarbetsavtalen med Algeriet och Marocko. Domstolen har i det avseendet i fråga om Marocko konstaterat följande:
”Avtalet har ... till syfte att främja övergripande samarbete mellan avtalsparterna i fråga om bl.a. arbetskraft. Det förhållandet att avtalet väsentligen avser att främja Marockos ekonomiska utveckling och inskränker sig till upprättandet av ett samarbete mellan parterna utan att sikta mot en associering eller Marockos framtida tillträde till gemenskaperna, kan inte utgöra hinder mot att vissa av dess bestämmelser blir direkt tillämpliga.”(21)
37. Avtalet med Ryssland uppvisar dock på en punkt till och med vissa gemensamma drag med Europaavtalet. Syftet med avtalet är sålunda att uppnå en ”gradvis integrering” mellan de avtalsslutande parterna. Denna aspekt var för domstolen en av de avgörande omständigheterna vid bedömningen av huruvida vissa bestämmelser i Europaavtalet skulle anses vara direkt tillämpliga.(22)
38. Av domstolens fasta rättspraxis rörande samarbetsavtalen framgår därvid att det med avseende på syftet med ett avtal är tillräckligt att avtalsparterna främjar ett övergripande samarbete, i synnerhet vad gäller arbetskraft, för att en i ett sådant avtal förankrad bestämmelse skall vara ägnad att direkt reglera enskildas rättsliga ställning.(23)
39. Syftet med samarbetsavtalen med Algeriet och Marocko är formulerat på följande sätt:
”Syftet med detta avtal mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och ... är att främja övergripande samarbete mellan parterna för att bidra till ... ekonomiska och sociala utveckling och stärka förbindelserna mellan parterna. För detta ändamål kommer föreskrifter och åtgärder att antas och genomföras på områdena ekonomiskt, tekniskt och finansiellt samarbete samt inom handeln och det sociala området.”
40. I den jämförbara bestämmelsen i avtalet, närmare bestämt artikel 1, avtalas om följande syfte med partnerskapet med Ryssland: ”främja handel och investeringar samt harmoniska ekonomiska förbindelser mellan parterna på grundval av marknadsekonomiska principer och på så sätt främja en hållbar utveckling hos parterna”; ”lägga en grund för ekonomiskt, socialt, finansiellt och kulturellt samarbete grundat på principerna om ömsesidiga fördelar, ömsesidigt ansvar och ömsesidigt stöd”; ”tillhandahålla en lämplig struktur för en gradvis integrering mellan Ryssland och ett större europeiskt samarbetsområde”; ”skapa de nödvändiga villkoren för att i framtiden upprätta ett frihandelsområde mellan gemenskapen och Ryssland, som till övervägande del omfattar all varuhandel dem emellan, liksom villkoren för att åstadkomma etableringsfrihet för bolag samt frihet för gränsöverskridande handel med tjänster och för kapitalrörelser”.
41. En jämförelse av avtalets syfte med syftet i samarbetsavtalet visar följaktligen att avtalets syfte överensstämmer med syftet i samarbetsavtalet på flera punkter.
42. Slutligen talar inte heller skillnaden mellan beteckningen av kapitlet (”Kapitel I Arbetsvillkor”) där artikel 23.1 återfinns, och motsvarande kapitel i Europaavtalet (”Kapitel I Arbetstagarnas rörlighet”) mot att artikel 23.1 skall anses vara direkt tillämplig.
43. Av det faktum att den del som innehåller avtalets kapitel I benämns ”Avdelning IV Bestämmelser om affärsverksamhet och investeringar”, kan man visserligen konstatera en avvikande terminologi och även ett annat materiellt innehåll jämfört med Europaavtalet, men detta medger inte någon slutsats i fråga om tillämpligheten av de däri förekommande bestämmelserna.
44. Härav följer att avtalets art, syfte, ändamål och sammanhang talar för att den omtvistade bestämmelsen skall anses vara direkt tillämplig.
45. Det skall vidare prövas huruvida bestämmelserna i artiklarna 27 och 48 i avtalet utgör hinder för att artikel 23 är direkt tillämplig.
46. En direkt tillämpning av artikel 23 i avtalet strider inte mot artikel 27 i avtalet. I sistnämnda artikel föreskrivs att Samarbetsrådet skall utfärda rekommendationer för genomförandet av artiklarna 23 och 26.
47. Redan ordalydelsen i artikel 27, där den enda form av rättsakt som nämns är rekommendationer, talar mot slutsatsen att genomförandet av artikel 23 förutsätter utfärdande av ytterligare en rättsakt. Samarbetsrådets roll enligt artikel 27 är alltså i fråga om artikel 23 begränsad – den är avsedd att underlätta genomförandet – och kan i vilket fall som helst inte uppfattas så, att den villkorar diskrimineringsförbudets direkta tillämplighet av en sådan omständighet som att en rättsakt utfärdas.(24)
48. Detta resultat motsvarar för övrigt den fasta rättspraxis som rör samarbetsavtalen med Algeriet och Marocko. Enligt denna är förbudet mot diskriminering i fråga om social trygghet direkt tillämpligt, även om Samarbetsrådet inte har använt sin genomförandebefogenhet, med andra ord trots att den inte har vidtagit några åtgärder för att genomföra de principer som uppställs i de relevanta avtalsbestämmelserna.(25)
49. Lika litet talar bestämmelsen i artikel 48 i avtalet mot att artikel 23.1 innehåller en klar förpliktelse. Enligt artikel 48 gäller att ”[v]id tillämpning av bestämmelserna i denna avdelning skall ingenting i detta avtal hindra parterna från att tillämpa sina lagar och andra författningar om tillträde och vistelse, arbete, fysiska personers arbetsförhållanden och etablering samt om tillhandahållande av tjänster, förutsatt att parterna inte härigenom tillämpar dessa på ett sätt som omintetgör eller försämrar de fördelar som tillkommer någon av parterna enligt villkoren i någon särskild bestämmelse i avtalet”.
50. Ordalydelsen i artikel 48 i avtalet motsvarar i stort sett ordalydelserna i artikel 59 i avtalet med Slovakien och artikel 58 i avtalet med Polen. Domstolen(26) har i fråga om de två sistnämnda bestämmelserna slagit fast att de inte utgör hinder för direkt tillämplighet.
3. Slutsats
51. En sammantagen bedömning av alla väsentliga aspekter för prövningen av en avtalsbestämmelses direkta tillämplighet leder till slutsatsen att artikel 23.1 i avtalet skall tolkas så, att den däri förekommande förpliktelsen för gemenskapen och dess medlemsstater, att inte behandla ryska medborgare som är lagligen anställda inom en medlemsstats territorium diskriminerande på grund av deras medborgarskap med avseende på arbetsförhållanden, ersättning eller avskedande, i jämförelse med landets egna medborgare, skall anses vara direkt tillämplig.
B – Innehållet i artikel 23.1 i avtalet: Förpliktelsens omfattning
52. Förevarande mål rör frågan huruvida artikel 23.1 i avtalet utgör hinder för sådana regler som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen. Härvid skall domstolens rättspraxis rörande innehållet i bestämmelserna i artikel 39 EG om fri rörlighet beaktas, varvid det skall prövas huruvida artikel 23.1 i avtalet åtminstone i fråga om sådana regler som dem som avses i målet vid den nationella domstolen har samma innehåll.
53. I samband med prövningen av omfattningen av diskrimineringsförbudet i avtalets artikel 23.1 skall det prövas huruvida de regler som är i fråga i målet vid den nationella domstolen utgör anställningsvillkor. Därvid skall två omständigheter särskiljas från varandra. För det första skall det prövas huruvida även idrottsförbunds regler omfattas. För det andra skall omfattningen av diskrimineringsförbudet i artikel 23.1 i avtalet undersökas.
54. Utgångspunkten vid fastställandet av innehållet i artikel 23.1 i avtalet utgörs av domstolens dom i målet Deutscher Handballbund mot Kolpak, som rör innehållet i en bestämmelse i ett annat avtal, närmare bestämt artikel 38 i avtalet med Slovakien, vilken dock är jämförbar med artikel 23.1 i avtalet.
55. Domstolen fastställde i fråga om huruvida artikel 38 i avtalet med Slovakien kunde tillämpas på ett idrottsförbunds regler, att artikeln även är tillämplig på av ett idrottsförbund, såsom Deutsche Handballbund, antagna bestämmelser, i vilka villkoren för professionella idrottsmäns utövande av förvärvsarbete slås fast.(27)
56. Förpliktelsen som anges i artikel 23.1 i avtalet är i väsentliga delar nästan identisk med den som anges i artikel 38.1 i avtalet med Slovakien, nämligen att medborgare i en medlemsstat som är lagligen anställda inom en medlemsstats territorium inte får behandlas diskriminerande på grund av sitt medborgarskap med avseende på arbetsförhållanden, ersättning eller avskedande, i jämförelse med landets egna medborgare.
57. Därmed är förutsättningarna liksom i domen i målet Deutscher Handballbund mot Kolpak uppfyllda för att de principer som domstolen med avseende på artikel 39 EG utvecklade i domen i målet Bosman(28) skall kunna överföras på artikel 23.1 i avtalet.
58. När det gäller frågan huruvida de regler som målet vid den nationella domstolen rör utgör ett anställningsvillkor, har det i förevarande mål anförts att licenserna reglerar tillträdet till arbetsmarknaden och att de inte kan ses som anställningsvillkor. Det är dock ostridigt att regler för tillträdet till arbetsmarknaden inte omfattas av artikel 23.1 i avtalet.
59. Det framgår emellertid entydigt av domstolens rättspraxis(29) att sådana klausuler som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen för det första inte rör professionella spelares anställning, vilken inte begränsas, utan den möjlighet som deras föreningar har att låta dem spela i en officiell match, och för det andra att deltagandet i dessa matcher utgör det väsentliga syftet med en professionell spelares verksamhet.
60. Såvitt en sådan tävlingsregel som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är direkt tillämplig på lagligen anställda ryska professionella fotbollsspelares deltagande i tävlingar, rör den anställningsvillkor i den mening som avses i artikel 23.1 i avtalet.
61. Denna rättsliga bedömning förändras inte av skillnaderna mellan de tävlingsregler som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, särskilt deras rättsliga natur, och de tävlingsregler som låg till grund för målet Deutscher Handballbund mot Kolpak.
62. Återstår så att pröva huruvida reglerna som är i fråga i målet vid den nationella domstolen leder till en diskriminering som enligt artikel 23.1 i avtalet är förbjuden.
63. Av domstolens rättspraxis(30) följer i fråga om artikel 39.2 EG att den utgör hinder för att regler som har utfärdats av idrottsförbund tillämpas, när dessa regler innebär att idrottsföreningar, i tävlingar som förbunden arrangerar, endast får låta ett begränsat antal professionella spelare som är medborgare i andra medlemsstater delta.
64. I artikel 23.1 i avtalet ges arbetstagare med ryskt medborgarskap som är lagligen anställda i en medlemsstat, en rätt till likabehandling i fråga om anställningsvillkor som är lika omfattande som den rätt som enligt liknande ordalag gäller enligt artikel 39.2 EG för medborgare i medlemsstaterna.
65. Dessutom överensstämmer den bestämmelse som är i fråga i målet vid den nationella domstolen med den utlänningsbestämmelse som var i fråga i målet Bosman och i målet Deutscher Handballbund mot Kolpak.
66. Därmed kan även resu ltatet i domstolens praxis avseende tolkningen av artikel 39.2 EG överföras på artikel 23.1 i avtalet.
67. Slutsatsen blir att artikel 23.1 i avtalet utgör hinder för att sådana regler som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen tillämpas på Igor Simutenkov, när de får till följd att Igor Simutenkov i egenskap av rysk medborgare, trots att han är lagligen anställd i en medlemsstat, endast ges en begränsad möjlighet i förhållande till spelare som är medborgare i en medlemsstat eller i en EES-stat att delta i vissa tävlingar, nämligen Campeonatos Nacionales (nationella mästerskapen), Liga de Primera y Segunda División (första och andra serien), Spanska mästerskapen/Copa de S.M. el Rey och i Supercopa, ett deltagande som för övrigt utgör huvudändamålet med hans verksamhet som professionell fotbollsspelare.(31)
68. De regler som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är, lika litet som de regler som låg till grund för målen Bosman och Deutscher Handballbund mot Kolpak, tillämpliga på särskilda matcher mellan lag som representerar sina länder. De gäller i stället för alla officiella matcher mellan föreningar och avser således den huvudsakliga verksamhet som bedrivs av professionella spelare.(32)
69. Slutligen skall det påpekas att det under förfarandet inte har framförts några grunder till stöd för att de regler som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan rättfärdigas genom uteslutande idrottsliga överväganden.
V – Förslag till avgörande
70. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågan på följande sätt:
Artikel 23.1 i partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Ryska federationen, å andra sidan, skall tolkas så, att den utgör hinder för regler enligt vilka ett idrottsförbund i en medlemsstat tillämpar en bestämmelse på en professionell idrottsman, som är rysk medborgare och som är lagligen anställd av en fotbollsförening i ett sådant förbund, som innebär att föreningen vid tävlingar på nationell nivå endast får använda ett begränsat antal spelare från ett tredje land som inte ingår i EES.
(1) .
(2)
–	EGT L 327, s. 3; rådets och kommissionens beslut av den 30 oktober 1997 om ingående av ett partnerskaps- och samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Ryska federationen, å andra sidan (EGT L 327, s. 1).
(3)
–	Dom av den 27 september 2001 i mål C-63/99, Gloszczuk (REG 2001, s. I-6369), punkt 30, av den 29 januari 2002 i mål C-162/00, Pokrzeptowicz-Meyer (REG 2002, s I-1049), punkterna 20 och 25, och av den 8 maj 2003 i mål C-438/00, Deutscher Handballbund (REG 2003, s. I-4135), punkt 25 och följande punkter.
(4)
–	Se domen av den 16 juni 1998 i mål C-162/96, Racke (REG 1998, s. I-3655, punkt 31).
(5)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 1982 i mål 283/81, CILFIT (REG 1982, s. 3415; svensk specialutgåva, volym 6, s. 513), punkt 18, och dom av den 24 oktober 1996 i mål C-72/95, Kraaijeveld m.fl. (REG 1996, s. I-5403), punkt 28.
(6)
–	Dessa är förutom den ryska versionen, den danska (”sikrer”), den tyska (”stellen ... sicher”), den engelska (”shall ensure”), den franska (”assurent”), den italienska (”evitano”) och den portugisiska (”assegurarão”) versionen.
(7)
–	Härmed avses den grekiska, den spanska och den nederländska versionen.
(8)
–	Dom av den 1 december 1965 i mål 16/65, Schwarze (REG 1965, s. 1152; svensk specialutgåva, volym 1, s. 227), av den 23 oktober 1975 i mål 35/75, Matisa (REG 1975, s. 1205), och av den 26 januari 1984 i mål 45/83, Universität München (REG 1984, s. 267).
(9)
–	Dom av den 12 november 1969 i mål 29/69, Stauder (REG 1969, s. 419).
(10)
–	Dom av den 7 juli 1988 i mål 55/87, Moksel (REG 1988, s. 3845), punkt 16 och följande punkter, och av den 17 oktober 1996 i mål C-64/95, Konservenfabrik Lubella (REG 1996, s. I‑5105), punkt 18.
(11)
–	Dom av den 15 december 1977 i mål 76/77, Dufour (REG 1977, s. 2485), och av den 28 juni 1979 i de förenade målen 233/78–235/78, Lentes m.fl. (REG 1979, s. 2305).
(12)
–	Dom av den 13 mars 1973 i mål 61/72, Mij PPW (REG 1973, s. 301), av den 21 november 1974 i mål 6/74, Moulijn (REG 1974, s. 1287), av den 3 mars 1977 i mål 80/76 (REG 1977, s. 425), och av den 16 mars 1977 i mål 93/76, Liégois (REG 1977, s. 543).
Se även dom av den 13 juli 1989 i mål 173/88, Henriksen (REG 1989, s. 2763), punkt 11, av den 7 december 1995 i mål C-449/93, Rockfon (REG 1995, s. I-4291), punkt 28, och domen i det ovan i fotnot 5 nämnda målet C-72/95, punkt 28.
(13)
–	Dom av den 27 oktober 1977 i mål 30/77, Bouchereau (REG 1977, s. 1999; svensk specialutgåva, volym 3, s. 459), domen i det ovan i fotnot 11 nämnda målet 76/77, och dom av den 24 juni 1981 i mål 150/80, Elefanten Schuh (REG 1981, s. 1671).
(14)
–	EGT L 49, 1998.
(15)
–	EGT L 181, 1998.
(16)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 29. Jämför även domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-162/00, punkt 23 och följande punkter.
(17)
–	Yttrande 1/91 av den 14 december 1991 (REG 1991, s. I-6079; svensk specialutgåva, volym 11, s. 533), punkt 14, och dom av den 20 november 2001 i mål C-268/99, Jany m.fl. (REG 2001, s. I-8615), punkt 35.
(18)
–	Jämför domar av den 1 juli 1993 i mål C-207/91, Eurim-Pharm (REG 1993, s. I-3723), och i mål C-312/91, Metalsa (REG 1993, s. I-3751).
(19)
–	Cremona, M., ”Citizens of Third countries: movement and employment of migrant workers within the European Union”, Legal Issues of European integration 1997, 87 (112).
(20)
–	M. Cremona (angiven i fotnot 19), 87 (112).
Maresceau, M./Montaguti, E., ”The Relations between the European Union and Central and Eastern Europe: A legal Appraisal”, Common Market Law Review 1995, 1327 (1341 f.) utesluter de rättsgrunder som härleds ur det senare synsättet.
(21)
– När det gäller avtalet med Marocko, se domen av den 31 januari 1991 i mål C-18/90, Kziber (REG 1991, s. I-199; svensk specialutgåva, tillägg, s. 9), punkt 21.
(22)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-63/99, punkt 50, och domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-162/00, punkt 42.
(23)
–	Jämför domen i det ovan i fotnot 21 nämnda målet C-18/90, punkt 15–22, domen av den 20 april 1994 i mål C-58/93, Yousfi (REG 1994, s. I-1353), punkterna 16–18, av den 5 april 1995 i mål C-103/94, Krid (REG 1995, s. I-719), punkterna 21–23, av den 3 oktober 1996 i mål C-126/95, Hallouzi-Choho (REG 1996, s. I-4807), punkt 19, samt av den 15 januari 1998 i mål C-113/97, Babahenini (REG 1998, s. I-183), punkt 17.
(24)
–	Domen i det ovan i fotnot 21 nämnda målet C-18/90, punkt 19.
(25)
–	Se domen i det ovan i fotnot 21 nämnda målet C-18/90, domen i det ovan i fotnot 23 nämnda målet C-58/93, domen i det ovan i fotnot 23 nämnda målet C-103/94, domen i det ovan i fotnot 23 nämnda målet C-126/95, och domen i det ovan i fotnot 23 nämnda målet C-113/97.
(26)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 28, och domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-162/00, punkt 28.
(27)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 37.
(28)
–	Dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 87.
(29)
–	Domen i det ovan i fotnot 28 nämnda målet C-415/93, punkt 120, och domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkterna 45 och 46.
(30)
–	Domen i det ovan i fotnot 28 nämnda målet C-415/93, punkt 137, och domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 48 och följande punkter.
(31)
–	Jämför domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 51.
(32)
–	Domen i det ovan i fotnot 28 nämnda målet C-415/93, punkt 128, och domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet C-438/00, punkt 54.