62018CC0285
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
GERARDA HOGANA
přednesené dne 7. května 2019 (
1
)
Věc C‑285/18
Kauno miesto savivaldybė
Kauno miesto savivaldybės administracija
vedlejší účastníci řízení:
UAB Irgita
UAB Kauno švara
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy)]
„Řízení o předběžné otázce – Veřejná zakázka – Směrnice 2004/18/EU – Působnost ratione temporis – Směrnice 2014/24/EU – ‚Transakce in-house‘ – Dodatečné podmínky pro uzavírání ‚transakcí in-house‘ podle vnitrostátního práva“
I. Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se v podstatě zabývá otázkou, zda členský stát může veřejnému zadavateli uložit povinnost splnit při uzavírání „in-house smlouvy“ (
2
) dodatečné požadavky, ačkoli tato smlouva splňuje kritéria „transakce in-house“ ve smyslu judikatury Soudního dvora a případně článku 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (
3
).
2.
Předkládající soud rovněž požádal o objasnění použitelnosti ratione temporis směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (
4
) a směrnice 2014/24.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
3.
Body 1, 2, 4, 5 a 31 odůvodnění směrnice č. 2014/24 stanoví:
„(1)
Zadávání veřejných zakázek orgány nebo jménem orgánů členských států musí být v souladu se zásadami zakotvenými ve Smlouvě o fungování Evropské unie (dále jen ‚Smlouva o fungování EU‘), zejména zásadami volného pohybu zboží, svobody usazování a volného pohybu služeb, jakož i se zásadami z nich vyplývajícími, jako je rovné zacházení, zákaz diskriminace, vzájemné uznávání, proporcionalita a transparentnost. Pro veřejné zakázky, které převyšují určitou hodnotu, by však měla být vypracována ustanovení koordinující vnitrostátní postupy při zadávání veřejných zakázek, aby se zajistilo uplatňování uvedených zásad v praxi a otevření zadávání veřejných zakázek hospodářské soutěži.
(2)
Veřejné zakázky hrají klíčovou roli ve strategii Evropa 2020 obsaženou ve sdělení Komise ze dne 3. března 2010 nazvaném ‚Evropa 2020. Strategie pro inteligentní a udržitelný růst podporující začlenění‘ […] jako jeden z tržně založených nástrojů, jenž se dá využít k dosažení inteligentního, udržitelného růstu podporujícího začlenění a zároveň k zajištění nejefektivnějšího využití veřejných prostředků. […] Je rovněž třeba vyjasnit základní pojmy a koncepty, aby se zajistila právní jistota, a začlenit do současných pravidel určité aspekty související s ustálenou judikaturou Soudního dvora Evropské unie.
[…]
(4)
Vzhledem ke stále rozmanitějším formám činnosti veřejných orgánů je nutné jasněji definovat samotný pojem zadávání veřejných zakázek. Toto vyjasnění by však samo o sobě nemělo rozšiřovat oblast působnosti této směrnice ve srovnání s oblastí působnosti směrnice 2004/18/ES. Cílem pravidel Unie pro zadávání veřejných zakázek není pokrýt všechny formy vynakládání veřejných peněžních prostředků, ale pouze ty, jejichž cílem je pořízení stavebních prací, dodávek nebo služeb za úplatu prostřednictvím veřejné zakázky. […]
(5)
Mělo by se připomenout, že žádné ustanovení této směrnice nezavazuje členské státy zadat subdodávky na poskytování služeb, jež si přejí poskytovat samy nebo organizovat jiným způsobem než prostřednictvím veřejných zakázek ve smyslu této směrnice, nebo poskytování těchto služeb externalizovat. […]
[…]
(31)
Existuje značná právní nejistota ohledně toho, do jaké míry by se na smlouvy uzavřené mezi subjekty v rámci veřejného sektoru měla pravidla pro zadávání veřejných zakázek vztahovat. Příslušná judikatura Soudního dvora Evropské unie je v jednotlivých členských státech, a dokonce i jednotlivými veřejnými zadavateli vykládána odlišně. Je proto nezbytné vyjasnit, ve kterých případech se na smlouvy uzavřené v rámci veřejného sektoru nevztahují pravidla pro zadávání veřejných zakázek.
Mělo by se přitom vycházet ze zásad stanovených v příslušné judikatuře Soudního dvora Evropské unie. Skutečnost, že obě strany dohody jsou samy veřejnými orgány, sama o sobě nevylučuje použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek. Použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek by nicméně nemělo veřejným orgánům bránit svobodně vykonávat úkoly veřejné služby, jež jsou jim svěřeny, s využitím vlastních zdrojů, jež zahrnují možnost spolupráce s jinými veřejnými orgány.
Mělo by být zajištěno, aby spolupráce mezi orgány veřejné správy vyjmutá z oblasti působnosti této směrnice nevedla ve vztahu k soukromým hospodářským subjektům k narušení hospodářské soutěže, pokud se díky takové spolupráci dostává soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům.“
4.
Článek 1 směrnice č. 2014/24 nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“ v odstavci 4 stanoví:
„Touto směrnicí není dotčena možnost členských států stanovit v souladu s právem Unie, co považují za služby obecného hospodářského zájmu, jakým způsobem by tyto služby měly být organizovány a financovány, v souladu s pravidly pro státní podpory, a jakým zvláštním povinnostem by měly podléhat. Touto směrnicí rovněž není dotčeno rozhodnutí veřejných orgánů, zda, jak a do jaké míry chtějí samy vykonávat veřejné funkce podle článku 14 Smlouvy o fungování EU a Protokolu č. 26.“
5.
Článek 12 směrnice č. 2014/24 nadepsaný „Veřejné zakázky mezi subjekty ve veřejném sektoru“ v odstavci 1 stanoví:
„Veřejná zakázka zadaná veřejným zadavatelem soukromoprávní či veřejnoprávní právnické osobě spadá mimo oblast působnosti této směrnice, pokud jsou splněny všechny tyto podmínky:
a)
veřejný zadavatel ovládá dotčenou právnickou osobu obdobně, jako ovládá vlastní organizační složky;
b)
více než 80 % činností ovládané právnické osoby je prováděno při plnění úkolů, jež jí byly svěřeny ovládajícím veřejným zadavatelem nebo jinými právnickými osobami, jež uvedený veřejný zadavatel ovládá, a
c)
žádný soukromý subjekt nemá v ovládané právnické osobě přímou kapitálovou účast s výjimkou kapitálové účasti, s níž není spojeno ovládání ani možnost blokovat a již v souladu se Smlouvami vyžadují vnitrostátní právní předpisy, přičemž taková účast nezakládá rozhodující vliv na ovládanou právnickou osobu.
Má se za to, že veřejný zadavatel ovládá právnickou osobu obdobně, jako ovládá vlastní organizační složky ve smyslu prvního pododstavce písm. a), pokud má rozhodující vliv na strategické cíle i významná rozhodnutí ovládané právnické osoby. K takovému ovládání může docházet i ze strany jiné právnické osoby, která je sama stejným způsobem ovládána veřejným zadavatelem.“
6.
Článek 91 odst. 1 směrnice 2014/24 stanoví:
„Směrnice 2004/18/ES se zrušuje s účinkem k 18. dubnu 2016.“
B.
Litevské právo
1. Viešųjų pirkimų įstatymas (zákon o zadávání veřejných zakázek) ze dne 13. srpna 1996, č. I 1491
7.
Článek 3 zákona o zadávání veřejných zakázek Litevské republiky ze dne 13. srpna 1996, č. I‑1491 (dále jen „zákon o zadávání veřejných zakázek“) stanoví následující:
„1.   Veřejný zadavatel při provádění zadávacích řízení a zadávání veřejných zakázek zajistí dodržování zásad rovného zacházení, zákazu diskriminace, vzájemného uznávání, proporcionality a transparentnosti.
[…]“
8.
Článek 10 odst. 5 zákona o zadávání veřejných zakázek (ve znění platném ke dni 1. ledna 2016) stanoví následující:
„Požadavky tohoto zákona se nevztahují na zadávací řízení, v nichž veřejný zadavatel uzavře smlouvu se subjektem majícím samostatnou právní subjektivitu, který veřejný zadavatel ovládá stejně, jako ovládá vlastní organizační složky, a ve kterém je veřejný zadavatel jediným společníkem (nebo vykonává práva a povinnosti státu či obce jakožto jediného společníka), přičemž nejméně 80 % příjmů z prodeje, kterých ovládaný subjekt dosáhl v posledním hospodářském roce (nebo v období ode dne vzniku subjektu, vykonává-li tento subjekt činnost po dobu kratší než jeden hospodářský rok), pochází z činností uskutečňovaných za účelem zabezpečení potřeb veřejného zadavatele či výkonu jeho funkcí. Zadávací řízení ve smyslu tohoto odstavce lze zahájit pouze s předchozím souhlasem Viešųjų pirkimų tarnyba (Úřad pro veřejné zakázky). […]“
9.
Článek 10 zákona o zadávání veřejných zakázek (ve znění platném ke dni 1. července 2017) stanoví kromě jiného následující:
„1.   Požadavky tohoto zákona se nevztahují na transakce ‚in-house‘, které uzavře veřejný zadavatel s jiným veřejným zadavatelem, jsou-li současně a bezvýjimečně splněny všechny tyto podmínky:
(1) veřejný zadavatel ovládá druhého veřejného zadavatele stejně, jako ovládá vlastní organizační složky, přičemž má rozhodující vliv na strategické cíle a významná rozhodnutí […];
(2) příjem ze smluv uzavřených s ovládajícím veřejným zadavatelem nebo s právními subjekty, které tento veřejný zadavatel ovládá, za účelem zabezpečení jejich potřeb nebo výkonu jejich funkcí představuje více než 80 % průměrného příjmu, kterého ovládaný veřejný zadavatel dosáhl z kupních smluv v průběhu předcházejících tří hospodářských let. […];
(3) žádný soukromý subjekt nemá v ovládaném veřejném zadavateli přímou kapitálovou účast.
2.   Transakci ‚in-house‘ lze uzavřít pouze ve výjimečných případech, jsou-li splněny podmínky stanovené v prvním odstavci tohoto článku a nelze-li zajistit návaznost, kvalitu a dostupnost služeb jejich nákupem v zadávacím řízení.
[…]
5.   Veřejnoprávní podniky, akciové společnosti a společnosti s ručením omezeným, v nichž státem vlastněné podíly představují více než polovinu hlasovacích práv na valné hromadě, nesmí uzavírat transakce ‚in-house‘.“
2. Konkurencijos įstatymas (zákon o hospodářské soutěži) ze dne 23. března 1999, č. VIII 1099
10.
Článek 4 Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (zákon o hospodářské soutěži Litevské republiky) ze dne 23. března 1999, č. VIII‑1099 (dále jen „zákon o hospodářské soutěži“) stanoví následující:
„1.   Při plnění svěřených úkolů týkajících se usměrňování hospodářské činnosti v Litevské republice musí orgány veřejné správy zajistit svobodu spravedlivé hospodářské soutěže.
2.   Orgány veřejné správy nesmí přijmout právní akty či jiná rozhodnutí, která zvýhodňují nebo diskriminují jednotlivé hospodářské subjekty nebo jejich seskupení a která vedou nebo mohou vést k rozdílům v podmínkách hospodářské soutěže u hospodářských subjektů soutěžících na relevantním trhu, ledaže se rozdílům v podmínkách hospodářské soutěže nelze při dodržování požadavků právních předpisů Litevské republiky vyhnout.“
III. Skutkový stav a spor v původním řízení
11.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána v řízení o kasačním opravném prostředku u Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) ve věci navrhovatelů Kauno miesto savivaldybè (město Kaunas) a Kauno miesto savivaldybès administracija (Městský úřad v Kaunasu) proti rozsudku civilního úseku Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy). Původní žaloba byla podána společností UAB Irgita (dále jen „společnost Irgita“), společnost s ručením omezeným, proti městu Kaunas, Městskému úřadu v Kaunasu a společnosti UAB Kauno švara (dále jen „společnost Kauno švara“), společnost s ručením omezeným.
12.
Dne 7. února 2014 zahájil Městský úřad v Kaunasu (dále rovněž jen „veřejný zadavatel“) zadávací řízení na služby související s udržováním a správou výsadeb, lesů a lesoparků ve městě Kaunas.
13.
Dne 18. března 2014 byla mezi veřejným zadavatelem a úspěšným uchazečem, společností Irgita, uzavřena smlouva o poskytování těchto služeb. Doba účinnosti této smlouvy byla tři roky. Platba měla být provedena na základě objednaných a poskytnutých služeb. Veřejný zadavatel nebyl povinen si od společnosti Irgita objednat všechny požadované služby nebo určitý minimální objem služeb.
14.
Dne 1. dubna 2016 veřejný zadavatel požádal Viešųjų pirkimų tarnyba (Úřad pro veřejné zakázky) o souhlas s uzavřením „transakce in-house“ týkající se služeb, které byly v podstatě obdobné službám poskytovaným na základě stávající smlouvy mezi veřejným zadavatelem a společností Irgita. Žádost se vztahovala na případnou smlouvu se společností Kauno švara. Město Kaunas bylo jediným vlastníkem společnosti Kauno švara. V roce 2015, který předcházel transakci, pocházelo 90,07 % příjmů společnosti Kauno švara z činností vykonávaných ve prospěch veřejného zadavatele.
15.
Dne 20. dubna 2016 udělil Úřad pro veřejné zakázky souhlas s výše popsanou „transakcí in-house“. Úřad pro veřejné zakázky mimo jiné konstatoval, že s ohledem na účelné využívání finančních zdrojů a na zajištění hospodářské soutěže mezi dodavateli by měl veřejný zadavatel před uzavřením „transakce in-house“ posoudit možnost obstarat služby v souladu se zákonem o zadávání veřejných zakázek. Uvedl, že rozhodnutí veřejného zadavatele musí být v každém případě v souladu s čl. 4 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži.
16.
Dne 3. května 2016 přijala rada města Kaunas rozhodnutí, kterým schválila uzavření výše uvedené „transakce in-house“ se společností Kauno švara (dále jen „sporné rozhodnutí rady města“).
17.
Dne 19. května 2016 proto veřejný zadavatel a společnost Kauno švara uzavřeli smlouvu o poskytování služeb (dále jen „sporná smlouva“).
18.
Dne 20. května 2016 podala společnost Irgita u soudu prvního stupně žalobu, kterou zpochybnila sporné rozhodnutí rady města a spornou smlouvu, přičemž tvrdila, že veřejný zadavatel nebyl na příslušné služby oprávněn uzavřít spornou „transakci in-house“, neboť jeho smlouva se společností Irgita stále trvala. Dále tvrdila, že sporná smlouva je v rozporu se zákonem o zadávání veřejných zakázek a zákonem o hospodářské soutěži, narušuje svobodnou a spravedlivou hospodářskou soutěž a zvýhodňuje společnost Kauno švara, přičemž jsou ostatní poskytovatelé diskriminováni.
19.
V rozhodnutí ze dne 13. března 2017 soud prvního stupně žalobu společnosti Irgita zamítl. Lietuvos apeliacinis teismas (odvolací soud Litvy) však rozsudkem ze dne 4. října 2017 rozhodl ve prospěch společnosti Irgita. Oba soudy se v odůvodněních shodly na tom, že uplatňování práva uzavřít „transakci in-house“ podle čl. 10 odst. 5 zákona o zadávání veřejných zakázek nesmí být v rozporu s čl. 4 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži, který jako nutnou podmínku stanoví, že soutěž mezi hospodářskými subjekty nesmí být nepříznivě ovlivněna. Soudy se rozcházely v posouzení otázky, zda byla za daných okolností hospodářská soutěž mezi dodavateli nepříznivě ovlivněna.
20.
Město Kaunas a veřejný zadavatel podali u předkládajícího soudu, kterým je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy), kasační opravný prostředek směřující k přezkumu rozsudku Lietuvos apeliācinis teismas (Odvolací soud Litvy).
21.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) uvádí, že sporná smlouva je zjevně transakcí, která splňuje kritéria „transakce in-house“ stanovená unijním právem (
5
) a judikaturou Soudního dvora. S tímto hodnocením se ztotožňují všechny strany sporu.
22.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) vysvětluje, že Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) od roku 2011 setrvale zastává názor, že smlouvy splňující kritéria Teckal by měly být považovány za legální. Od poloviny roku 2015 začala být na základě dvou usnesení Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Ústavní soud Litevské republiky) zohledňována další kritéria vyplývající ze zákona o hospodářské soutěži, jako například návaznost, kvalita a dostupnost služeb, jakož i dopady na rovné zacházení s jinými hospodářskými subjekty a možnost těchto subjektů o tyto služby soutěžit. Předkládající soud poukazuje na to, že čl. 4 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži, jak jej uplatňují soudy, se ve skutečnosti oproti svému původnímu znění, které zůstalo beze změny od 23. března 1999, nezměnil a že od roku 2015 se změnil pouze výklad tohoto ustanovení v judikatuře.
23.
V této souvislosti má předkládající soud s ohledem na judikaturu Soudního dvora pochybnosti o tom, zda jsou kritéria, která musí být splněna, aby byla „transakce in-house“ přípustná, vyčerpávajícím způsobem stanovena unijním právem, nebo zda členské státy mají prostor pro uvážení a mohou stanovit dodatečná pravidla týkající se „in-house“ transakcí, a pokud takový prostor pro uvážení existuje, způsob, jakým může být uplatňován.
IV. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
24.
Za těchto okolností se Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„(1)
Spadá transakce ‚in-house‘ za okolností projednávaného případu do oblasti působnosti směrnice 2004/18 nebo směrnice 2014/24, byl-li postup směřující k uzavření sporné transakce ‚in-house‘ – včetně správního postupu – zahájen v okamžiku, kdy byla směrnice 2004/18 stále platná, ale samotná smlouva byla uzavřena dne 19. května 2016, kdy tato směrnice již platná nebyla?
(2)
Za předpokladu, že transakce ‚in-house‘ spadá do oblasti působnosti směrnice 2004/18:
(a)
Musí být čl. 1 odst. 2 písm. a) této směrnice (popřípadě další ustanovení této směrnice) vykládán s přihlédnutím k rozsudkům Soudního dvora ve věcech Teckal (C‑107/98), Jean Auroux a další (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) a v dalších věcech v tom smyslu, že pojem ‚transakce in-house‘ spadá do oblasti působnosti unijního práva, že obsah a použití tohoto pojmu nepodléhá vnitrostátnímu právu členských států a že mimo jiné nepodléhá omezením možnosti uzavírat takové transakce, například podmínce, že smlouvy uzavřené v rámci veřejné zakázky nemohou zajistit kvalitu, dostupnost a návaznost poskytovaných služeb?
(b)
V případě, že odpověď na předchozí otázku bude záporná, tj. že pojem ‚transakce in-house‘ spadá částečně či zcela do oblasti působnosti práva členských států, má být výše uvedené ustanovení směrnice 2004/18 vykládáno v tom smyslu, že členské státy mají prostor pro uvážení při stanovení omezení či dodatečných podmínek pro uzavírání ‚transakcí in-house‘ (nad rámec unijního práva a judikatury Soudního dvora, která ho vykládá), ale že tento prostor pro uvážení mohou využít jedině tak, že přijmou konkrétní a jednoznačnou pozitivní právní úpravu zadávání veřejných zakázek?
(3)
Za předpokladu, že transakce ‚in-house‘ spadá do oblasti působnosti směrnice 2014/24:
(a)
Musí být čl. 1 odst. 4 a článek 12 této směrnice (popřípadě další ustanovení této směrnice) a článek 36 Listiny ve vzájemném spojení či samostatně vykládány s ohledem na rozsudky Soudního dvora ve věcech Teckal (C‑107/98), Jean Auroux a další (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) a v dalších věcech v tom smyslu, že pojem ‚transakce in-house‘ spadá do oblasti působnosti unijního práva, že obsah a použití tohoto pojmu nepodléhá vnitrostátnímu právu členských států a že mimo jiné nepodléhá omezením možnosti uzavírat takové transakce, například podmínce, že smlouvy uzavřené v rámci veřejné zakázky nemohou zajistit kvalitu, dostupnost a návaznost poskytovaných služeb?
(b)
V případě, že odpověď na předchozí otázku bude záporná, tj. že pojem ‚transakce in-house‘ spadá částečně či zcela do oblasti působnosti práva členských států, má být článek 12 směrnice 2014/24 vykládán v tom smyslu, že členské státy mají prostor pro uvážení při stanovení omezení či dodatečných podmínek pro uzavírání transakcí ‚in-house‘ (nad rámec unijního práva a judikatury Soudního dvora, která ho vykládá), ale že tento prostor pro uvážení mohou využít jedině tak, že přijmou konkrétní a jednoznačnou pozitivní právní úpravu zadávání veřejných zakázek?
(4)
Bez ohledu na to, která směrnice se na spornou transakci ‚in-house‘ uplatní, mají být zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace dodavatelů veřejných zakázek a zásada transparentnosti (článek 2 směrnice 2004/18 a článek 18 směrnice 2014/24), obecný zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti (článek 18 SFEU), svoboda usazování (článek 49 SFEU), volný pohyb služeb (článek 56 SFEU), možnost přiznat podnikům výlučná práva (článek 106 SFEU) a judikatura Soudního dvora (rozsudky ve věcech Teckal, ANAV, Sea, Undis Servizi a v dalších věcech) chápány a vykládány v tom smyslu, že transakce ‚in-house‘ uzavřená mezi veřejným zadavatelem a subjektem, který je od tohoto veřejného zadavatele právně oddělen a který veřejný zadavatel ovládá obdobně, jako ovládá vlastní organizační složky, přičemž tento subjekt vykonává převážnou část činnosti ve prospěch tohoto veřejného zadavatele, je jako taková legální a mimo jiné neporušuje právo ostatních hospodářských subjektů na spravedlivou hospodářskou soutěž, nediskriminuje tyto hospodářské subjekty a nijak nezvýhodňuje ovládaný subjekt, jenž danou transakci ‚in-house‘ uzavřel?“
25.
Písemná vyjádření předložili společnost Irgita, veřejný zadavatel, Kauno švara, estonská, litevská a polská vláda (v případě polské vlády se však tato vyjádření týkala pouze otázky 4, která zde nebude řešena) a Evropská komise.
V. Posouzení
26.
V souladu se žádostí Soudního dvora, a aniž by tím byla dotčena případná odpověď, kterou Soudní dvůr může dát na čtvrtou otázku, navrhuji omezit své vyjádření na první otázku a, v závislosti na odpovědi na tuto otázku, na druhou nebo třetí otázku položenou Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy).
A.
Působnost směrnic 2004/18 a 2014/24 ratione materiae
27.
Je třeba poukázat na to, že použití směrnic 2004/18 a 2014/24 na spornou smlouvu je podmíněno tím, že odhadovaná hodnota dané zakázky dosáhne prahových hodnot stanovených v čl. 7 písm. b) směrnice 2004/18, respektive čl. 4 písm. c) směrnice 2014/24.
28.
Podle odhadů předkládajícího soudu činí hodnota dotčené transakce téměř 490000 eur a může být podstatně vyšší. Bez ohledu na to, která ze směrnic se na spornou smlouvu vztahuje, hodnota této smlouvy převyšuje minimální částky stanovené buď v čl. 7 písm. b) směrnice 2004/18 nebo v čl. 4 písm. c) směrnice 2014/24 vyžadované pro použití těchto směrnic.
B.
Působnost směrnic 2004/18 a 2014/24 ratione temporis
29.
Vzhledem k tomu, že směrnice 2014/24 s účinkem k 18. dubnu 2016 směrnici 2004/18 zrušila, je nezbytné určit rozhodný okamžik určující, která směrnice se použije.
30.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora je rozhodným okamžikem pro určení právní úpravy použitelné na veřejnou zakázku okamžik, kdy veřejný zadavatel nejen volí druh řízení, které má být uskutečněno, ale i definitivně rozhodne o otázce, zda je pro zadání veřejné zakázky nezbytná předchozí výzva k účasti v soutěži (
6
). Pokud by takové rozhodnutí bylo přijato před tím, než uplynula lhůta pro provedení pozdější směrnice, v tomto případě směrnice 2014/24, bylo by určení práva použitelného ve věci v původním řízení podle okamžiku udělení zakázky ve zjevném rozporu se zásadou právní jistoty (
7
).
31.
Jako okamžik přijetí konečného rozhodnutí o druhu řízení, a tedy rozhodnutí o tom, zda bylo nezbytné vyzvat k účasti v soutěži, mohlo být kvalifikováno několik událostí, ke kterým došlo do doby uzavření smlouvy mezi veřejným zadavatelem a společností Kauno švara. Patří mezi ně datum, kdy byla Úřadu pro veřejné zakázky předložena ke schválení žádost o souhlas s uzavřením sporné smlouvy v režimu „transakce in-house“, datum rozhodnutí Úřadu pro veřejné zakázky, datum vydání sporného rozhodnutí rady města a datum uzavření sporné smlouvy. Před zrušením směrnice 2004/18 došlo pouze k předložení žádosti Úřadu pro veřejné zakázky; ostatní tři události se odehrály později.
32.
Je tedy třeba posoudit, zda žádost o souhlas předložená Úřadu pro veřejné zakázky již představovala konečné rozhodnutí o tom, zda bylo třeba zahájit veřejné zadávací řízení. Článek 10 odst. 5 zákona o zadávání veřejných zakázek ve znění platném do 1. července 2017 skutečně stanovil, že „[z]adávací řízení ve smyslu tohoto odstavce lze zahájit pouze s předchozím souhlasem Viešųjų pirkimų tarnyba (Úřad pro veřejné zakázky)“. Ačkoliv je úkolem předkládajícího soudu, aby vyložil vnitrostátní právní úpravu, tento soud popsal postup pro získání souhlasu Úřadu pro veřejné zakázky jako „administrativní filtr“. Nezdá se tedy, že by souhlas Úřadu pro veřejné zakázky ze dne 20. dubna 2016 donutil veřejného zadavatele uzavřít spornou smlouvu.
33.
Tento názor ve svých vyjádřeních podpořila litevská vláda (
8
). Závěr, že rozhodnutí Úřadu pro veřejné zakázky ze dne 20. dubna 2016 nebylo rozhodující, je dále podpořen prohlášením, které Úřad pro veřejné zakázky v tomto hodnocení učinil. Úřad pro veřejné zakázky vyzval veřejného zadavatele, aby před uzavřením sporné smlouvy vyhodnotil, zda je možné obstarávat služby v souladu se zákonem o zadávání veřejných zakázek. Dále upřesnil, že rozhodnutí veřejného zadavatele musí být v každém případě v souladu s čl. 4 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži. Takové poučení předpokládá, že i) rozhodnutí o řízení bylo v daném okamžiku stále otevřené, ii) veřejný zadavatel mohl od uzavření sporné smlouvy ustoupit a iii), pokud nebyly splněny podmínky stanovené v čl. 4 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži, byl veřejný zadavatel podle Úřadu pro veřejné zakázky povinen od uzavření sporné smlouvy ustoupit, a to i přes udělený souhlas tohoto úřadu.
34.
Ze skutečnosti, že Úřad pro veřejné zakázky dospěl k rozhodnutí dne 20. dubna 2016, tedy v době po zrušení směrnice 2004/18, vyplývá, že použitelnou směrnicí musí být směrnice 2014/24.
C.
Jsou kritéria „transakce in-house“ podle unijního práva vyčerpávající?
35.
Vzhledem k tomu, že se použije směrnice 2014/24, navrhuji odpovědět pouze na třetí otázku.
36.
Dále navrhuji zabývat se třetí otázkou písm. a) společně s první částí třetí otázky písm. b). Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) chce zjistit, zda členské státy mohou omezit možnost orgánů veřejné správy uzavírat „transakce in-house“ stanovením dalších kritérií, jako je kritérium v projednávané věci, které stanoví, že „transakce in-house“ lze uzavřít pouze pokud mimo jiné „smlouvy uzavřené v rámci veřejné zakázky nemohou zajistit kvalitu, dostupnost a návaznost poskytovaných služeb“. To vyžaduje posouzení, zda jsou kritéria „transakce in-house“ stanovená unijním právem vyčerpávající, anebo zda členské státy mohou tato kritéria doplnit.
37.
Zaprvé je vhodné definovat „transakce in-house“ a připomenout, proč je s nimi zacházeno jinak než s ostatními smlouvami v oblasti veřejných zakázek.
1. Význam pojmu „transakce in-house“
38.
Směrnice 2014/24 nepoužívá pojem „transakce in-house“ nebo „zadávání in-house“, ačkoliv jak bude uvedeno dále, se čl. 12 odst. 1 ve skutečnosti těmito typy smluv zabývá. Pojmy „transakce in-house“, „in-house smlouvy“, „in-house operace“ (
9
), „in-house služby“ (
10
) a „zadávání in-house“ (
11
) se však postupně začínají používat (
12
). Zatímco v některých případech byly tyto pojmy používány volněji (
13
), v současnosti jsou obecně používány k popisu smluv mezi veřejným zadavatelem a jiným veřejným subjektem (nebo samostatným subjektem, který je s tímto veřejným zadavatelem nějakým způsobem spojen), které splňují určitá kritéria. Tato kritéria byla zpočátku stanovena judikaturou Soudního dvora a později byla zakotvena v čl. 12 odst. 1 směrnice 2014/24 (
14
).
39.
V první řadě, když hovoříme o „transakcích in-house“ tak, jak se tento pojem obecně používá, nemluvíme o situacích, kdy veřejný orgán prostě plní úkol s využitím vlastních zdrojů. Ačkoliv je v takových případech tato činnost zřejmě prováděna „in-house“, není zde zadání, transakce ani smlouva. Tyto případy zpravidla nespadají do oblasti působnosti právních předpisů upravujících veřejné zakázky, neboť ve skutečnosti se vůbec o veřejné zakázky nejedná (
15
). Aby se uplatnil pojem veřejná zakázka, musí být vztah mezi smluvními stranami smluvní povahy.
40.
Aby byla transakce považována za „in-house“, musí rovněž splňovat určitá kritéria. Od přelomového rozhodnutí Soudního dvora ve věci Teckal spočívají základní kritéria v tom, že i) veřejný zadavatel vykonává nad samostatnou právnickou osobou, s níž uzavírá smlouvu, kontrolu, která je podobná kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními útvary, a zároveň ii) tato samostatná právnická osoba vykonává podstatnou část činnosti s ovládajícím veřejným orgánem nebo orgány, které ji vlastní (
16
). Smlouvy mezi subjekty, které splňují tato kritéria, se obecně označují jako „transakce in-house“.
41.
Jak bylo uvedeno výše, požadavky na transakce, které mají být považovány za transakce „in-house“, a tedy za transakce vyňaté z režimu zadávání veřejných zakázek, jsou nyní stanoveny v čl. 12 odst. 1 směrnice 2014/24. Tyto požadavky spočívají v tom, že i) veřejný zadavatel ovládá dotčenou právnickou osobu obdobně, jako ovládá vlastní organizační složky, ii) ovládaná právnická osoba vykonává více než 80 % svých činností při plnění úkolů pro ovládající subjekt, iii) žádný soukromý subjekt nemá v ovládaném subjektu přímou kapitálovou účast (s výhradou výjimek týkajících se soukromé kapitálové účasti, která nezakládá vztah ovládání). První dva požadavky jsou odvozeny z judikatury Soudního dvora od rozsudku ve věci Teckal (
17
). Byla doplněna pouze přesná výše 80 %. Třetí kritérium se uplatní od rozsudku ve věci Stadt Halle a RPL Lochau (
18
).
2. Důvod pro vynětí transakcí „in-house“ z režimu veřejných zakázek
42.
Transakce „in-house“, jak jsou popsány výše, nespadají do působnosti právních předpisů o veřejných zakázkách, protože jak uvedl generální advokát M. Campos Sánchez-Bordona: „V rámci režimu zakázek in house nedochází z funkčního hlediska k tomu, že veřejný zadavatel uzavírá smlouvu s jiným samostatným subjektem, neboť vzhledem ke vztahům, které jej váží k formálně odlišnému subjektu, uzavírá tuto smlouvu ve skutečnosti sám se sebou. Přísně vzato zde nelze hovořit o zadání zakázky, nýbrž o pouhém pověření nebo objednávce, které druhá ‚smluvní strana‘ nesmí odmítnout, bez ohledu na to, jakou konkrétní podobu budou mít. […] Postupy při zadávání veřejných zakázek mají smysl pouze mezi dvěma různými samostatnými subjekty, neboť jejich cílem je zavést mezi oběma subjekty (synalagmatický) právní vztah nezbytný k uzavření úplatné smlouvy, který nevychází ze vzájemné závislosti nebo hierarchické podřízenosti, nýbrž je založen na rovnosti. Pojem ‚transakce in-house‘ tak popisuje smlouvu, která je vzhledem ke svým zvláštnostem postavena na roveň případu, kdy veřejný zadavatel používá své vlastní zdroje, tj. ‚zdroje in-house‘ (
19
)“.
3. Stupeň harmonizace
43.
To, zda jsou ustanovení článku 12 směrnice 2014/24 vyčerpávající, závisí na stupni harmonizace oblasti, které se ustanovení týká. V případě úplné harmonizace není přípustné, aby členský stát zavedl další opatření v této oblasti, neboť by to v podstatě ohrožovalo harmonizaci, kterou zajišťuje uvedená směrnice, pokud jde o otázky, které byly harmonizovány (
20
). Otázkou je, zda čl. 12 odst. 1 představuje úplnou harmonizaci oblasti „transakcí in-house“.
44.
Zaprvé podle bodu 4 odůvodnění směrnice 2014/24 není cílem směrnice harmonizovat všechny formy vynakládání veřejných peněžních prostředků, ale pouze ty, jejichž cílem je pořízení stavebních prací, dodávek nebo služeb za úplatu prostřednictvím veřejné zakázky. Zatímco sporná smlouva je veřejnou zakázkou, „in-house“ transakce jsou podle judikatury postaveny na roveň případům, kdy veřejný orgán jedná s využitím vlastních zdrojů (
21
). Pokud jde o otázku, zda oblast transakcí „in-house“ měla být plně harmonizována, tedy bod 4 odůvodnění nelze považovat za přesvědčivý.
45.
Ačkoli je jasné, že s ohledem na účel pravidel pro zadávání veřejných zakázek ve směrnici 2014/24 a na skutečnost, že článek 12 je zahrnut do oddílu 3 této směrnice nadepsaného „Výjimky“, nemohou být výjimky obsažené v této směrnici rozšířeny (
22
), takže je členské státy nemohou uplatňovat selektivně nebo méně přísně (
23
), účel této směrnice není ohrožen, jestliže členské státy mohou uplatňovat přísnější pravidla, která právo uzavírat transakce „in-house“ dále omezují. Tyto úvahy, spolu se skutečností, že daná směrnice neobsahuje jasné prohlášení, že jejím cílem je úplná harmonizace, představují pádné argumenty ve prospěch práva členských států stanovit pro transakce „in-house“ dodatečná kritéria.
46.
Pokud by čl. 12 odst. 1 představoval úplnou harmonizaci, fakticky by to znamenalo, že veřejný zadavatel musí uzavřít transakci „in-house“ (nebo provést dotčenou službu za použití vlastních prostředků) v případech, kdy požadavky čl. 12 odst. 1 lze splnit. Podle mého názoru tomu tak není. K uvedenému závěru jsem dospěl na základě následujících důvodů.
47.
Zaprvé se nezdá, že by znění článku 12 směrnice 2014/24 tento předpoklad podporovalo. Ustanovení článku 12 jasně stanoví, že veřejná zakázka, která splňuje určitá kritéria, nespadá do působnosti této směrnice. Použití uvedeného ustanovení tedy předpokládá existenci smlouvy. Nezabývá se obecně situacemi, kdy je možné uzavírat transakce „in-house“. Situace, kdy se členský stát z jakéhokoli důvodu rozhodne nepovolit veřejné zakázky ve formě transakce „in-house“, není v rámci zvláštní výjimky uvedené v čl. 12 odst. 1 vůbec řešena.
48.
Mimoto čl. 1 odst. 4 směrnice 2014/24 odkazuje na možnost členských států stanovit v souladu s unijním právem nejen to, co považují za služby obecného hospodářského zájmu, ale také to, jakým způsobem by tyto služby měly být organizovány (
24
). Uvedený článek rovněž stanoví, že touto směrnicí není dotčeno rozhodnutí veřejných orgánů, zda, jak a do jaké míry chtějí samy vykonávat veřejné funkce podle článku 14 SFEU a Protokolu č. 26 (
25
). Z použití slova „možnost“ jasně vyplývá, že členské státy mohou rovněž svobodně stanovit použití veřejného zadávacího řízení v případech, kdy unijní právo nezakazuje veřejným orgánům využívat é vlastní zdroje nebo uzavřít smlouvu o transakci „in-house“. Uvedené je v souladu s judikaturou Soudního dvora.
49.
Je třeba rovněž poznamenat, jak upozorňuje ve svých vyjádřeních Komise, že skutečnost, že se členský stát rozhodne omezit možnosti uzavírání transakcí „in-house“ a tím rozšířit oblast uplatňování pravidel pro zadávání veřejných zakázek, je v souladu s cíli směrnic o zadávání veřejných zakázek (
26
). Zásada, že veřejné zakázky jsou prostředkem k zajištění co nejefektivnějšího využití veřejných zdrojů, jak je uvedeno v bodě 2 odůvodnění směrnice 2014/24, se rovněž zdá být ústředním aspektem litevského legislativního rozhodnutí. Litevská vláda ve svých písemných vyjádřeních uvádí, že studie trhu Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Rada pro hospodářskou soutěž Litevské republiky) v oblasti nakládání s veřejným odpadem dospěla k závěru, že ceny byly nejvyšší v obcích, kde služby poskytovaly společnosti ovládané těmito obcemi, a že to Litevskou republiku povzbudilo k upřednostňování transakcí ve formě veřejných zakázek před transakcemi „in-house“ (
27
). Toto je politické rozhodnutí Litevské republiky, které má samozřejmě plné právo přijmout.
50.
Za současného stavu harmonizace stanovené směrnicí 2014/24 tedy členskému státu nic nebrání v tom, aby stanovil dodatečné požadavky omezující možnost orgánů veřejné moci uzavírat transakce „in-house“, ačkoliv je taková transakce podle unijního práva přípustná.
51.
Je však třeba zdůraznit, že volnost členského státu při provádění těchto dodatečných požadavků přirozeně není neomezená. Ustálená judikatura jasně stanoví, že základní pravidla SFEU se obecně použijí na hospodářské činnosti veřejných orgánů, a to i v případech, které nespadají do oblasti působnosti směrnic v oblasti veřejných zakázek (
28
), za předpokladu, že tyto veřejné orgány tyto služby neposkytují samy, včetně poskytování prostřednictvím transakcí „in-house“ (
29
).
52.
Tato zásada je rovněž obsažena v bodě 1 odůvodnění směrnice 2014/24, který obecně uvádí, že zadávání veřejných zakázek orgány nebo jménem orgánů členských států musí být v souladu se zásadami zakotvenými ve SFEU, zejména zásadami volného pohybu zboží, svobody usazování a volného pohybu služeb, jakož i se zásadami z nich vyplývajícími, jako je rovné zacházení, zákaz diskriminace, vzájemné uznávání, proporcionalita a transparentnost. Tato pravidla jsou samozřejmě použitelná na všechny transakce bez ohledu na jejich konkrétní hodnotu. Zvláštní zadávací řízení stanovené ve směrnici 2014/24 musí být použito pouze poté, jakmile transakce překročí určitou hodnotu.
53.
To znamená, že základní pravidla SFEU se rovněž použijí na výkon legislativní pravomoci členského státu v oblasti hospodářských činností veřejných subjektů týkajících se veřejných zakázek.
54.
Dodatečné požadavky umožňující transakce „in-house“ stanovené litevským právním řádem – konkrétně, že smlouvy uzavřené v rámci veřejné zakázky nemohou zajistit kvalitu, dostupnost a návaznost poskytovaných služeb – nevyvolávají žádné pochybnosti o tom, že by mohly být v rozporu s kteroukoli z výše uvedených zásad.
D.
Musí být takové dodatečné požadavky zakotveny v pozitivním právu?
55.
Kromě otázky, zda takové dodatečné požadavky mohou být stanoveny jako takové, chce Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) prostřednictvím druhé části třetí otázky písm. b) konkrétně zjistit, zda tyto požadavky mohou být prováděny pouze prostřednictvím konkrétních a jednoznačných pozitivních ustanovení zákona o zadávání veřejných zakázek, a nikoli prostřednictvím judikatury vztahující se k ustanovením práva hospodářské soutěže. Specifickou otázkou předkládajícího soudu je, zda způsob, jakým členský stát taková pravidla stanovil, může sám o sobě představovat porušení unijního práva.
56.
Jak jsem již uvedl, je obecně věcí členských států, aby rozhodly, zda si přejí stanovit dodatečná kritéria omezující volbu veřejných orgánů v tom smyslu, zda mohou uzavírat transakce „in-house“. Je-li věcí členského státu, zda stanoví taková dodatečná kritéria, která nejsou unijním právem požadována, způsob jejich stanovení záleží rovněž obecně na jeho uvážení. Jak je však uvedeno výše, základní pravidla SFEU se rovněž použijí, jestliže členský stát jedná mimo rámec svých povinností podle směrnice.
57.
Ve věcech, které se týkají provádění povinností členských států vyplývajících z unijního práva nebo provádění směrnic, Soudní dvůr setrvale zastává názor, že legislativní opatření není nezbytně nutné (
30
). Je třeba mít na paměti, že tato rozhodnutí byla přijata na základě uplatnění unijní právní zásady právní jistoty, neboť osobám, kterých se tato opatření týkají, musí poskytnout jistotu stran rozsahu jejich práv v oblastech upravených unijním právem. Vzhledem k tomu, že projednávaná věc se týká provádění vnitrostátních opatření, která nejsou unijním právem požadována, požadavky nemohou být přísnější.
58.
Z toho vyplývá, že v unijním právu není obsažen žádný požadavek, který by členským státům, které zavádějí omezení nebo dodatečné podmínky pro uzavírání transakcí „in-house“, ukládal povinnost tak učinit výlučně prostřednictvím konkrétní a jednoznačné pozitivní právní úpravy zadávání veřejných zakázek.
VI. Závěry
59.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr odpověděl na první otázku a třetí otázku položenou Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) takto:
„1.
Směrnicí použitelnou na transakci ‚in-house‘ je v zásadě směrnice platná v okamžiku, kdy veřejný zadavatel volí druh řízení, které má být uskutečněno, a definitivně rozhodne, že neexistuje povinnost zajistit před zadáním veřejné zakázky soutěž mezi hospodářskými subjekty. Je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, v jakém okamžiku bylo toto rozhodnutí veřejným zadavatelem s konečnou platností přijato.
3.
a)
Ustanovení čl. 1 odst. 4 a článku 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES musí být chápána a vykládána tak, že uvádějí minimální požadavky na přípustnost transakce ‚in-house‘ podle unijního práva. To však nebrání členskému státu, aby stanovil dodatečné podmínky omezující možnost veřejných orgánů uzavírat transakce „in-house“, jako je například podmínka, že smlouvy uzavřené v rámci veřejné zakázky nemohou zajistit kvalitu, dostupnost a návaznost poskytovaných služeb, pokud tyto dodatečné podmínky nejsou v rozporu s unijním právem.
b)
V unijním právu není obsažen žádný požadavek, který by členským státům, které zavádějí omezení nebo dodatečné podmínky pro uzavírání transakcí ‚in-house‘, ukládal povinnost tak učinit výlučně prostřednictvím konkrétní a jednoznačné pozitivní právní úpravy zadávání veřejných zakázek.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Pro definici tohoto pojmu viz body 38 až 41 níže.
(
3
) – Úř. věst. 2014, L 94, s. 65.
(
4
) – Úř. věst. 2004, L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132.
(
5
) – Tento pojem nepoužívá směrnice 2004/18, ani směrnice 2014/24. Viz body 38 až 41 níže.
(
6
) – Rozsudky ze dne 5. října 2000, Komise v. Francie (C‑337/98, EU:C:2000:543, body 36 a 37); ze dne 11. července 2013, Komise v. Nizozemsko (C‑576/10, EU:C:2013:510, bod 52); ze dne 10. července 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, bod 31); a ze dne 8. února 2018, Lloyd’s of London (C‑144/17, EU:C:2018:78, bod 25).
(
7
) – Rozsudky ze dne 5. října 2000, Komise v. Francie (C‑337/98, EU:C:2000:543, bod 40); ze dne 15. října 2009, Hochtief a Linde-Kca-Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, bod 29); a ze dne 11. července 2013, Komise v. Nizozemsko (C‑576/10, EU:C:2013:510, bod 53).
(
8
) – Bod 27 vyjádření litevské vlády.
(
9
) – Rozsudek ze dne 19. června 2014, Centro Hospitalar de Setúbal a SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, bod 32)
(
10
) – Viz stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci RI.SAN. (C‑108/98, EU:C:1999:161, body 21, 49 a 52).
(
11
) – Nadále budu používat termín „transakce in-house“, jak je použit v otázkách Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy); všechny výše uvedené termíny však byly použity v popsaném kontextu.
(
12
) – Generální advokátka Ch. Stix-Hackl ve svém stanovisku ve věci Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2004:553, bod 49) hovořila o „zadání kvaziinterních zakázek“ na rozdíl od „zadávání interních zakázek (služby poskytnuté uvnitř organizace)“.
(
13
) – Viz například rozsudek ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, bod 8), kde Soudní dvůr používá nadpis „Zadávání veřejné zakázky bez uplatnění postupů stanovených směrnicí 2004/18 – takzvané ‚in-house‘ zadávání“ nebo rozsudek ze dne 8. prosince 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, bod 5), kde Soudní dvůr hovoří poměrně široce o „možnost[i] přímého zadání veřejné zakázky bez zahájení zadávacího řízení“.
(
14
) – Viz například rozsudky ze dne 19. června 2014, Centro Hospitalar de Setúbal a SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, bod 32), a ze dne 8. prosince 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, bod 24).
(
15
) – Viz též čl. 1 odst. 2 směrnice 2014/24.
(
16
) – Rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, bod 50).
(
17
) – Rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, bod 50).
(
18
) – Rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, body 49 až 52).
(
19
) – Stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319, body 70 a 71).
(
20
) – Rozsudek ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brands a další (C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 71).
(
21
) – Podle bodu 31 odůvodnění směrnice 2014/24 má směrnice za cíl vyjasnit, ve kterých případech se na smlouvy uzavřené v rámci veřejného sektoru nevztahují pravidla pro zadávání veřejných zakázek, přičemž by se mělo vycházet ze zásad stanovených v příslušné judikatuře Soudního dvora. Z toho lze vyvodit, že unijní normotvůrce se jednoduše snažil přeformulovat – i když s upřesněním – zásady pro identifikaci „transakcí in-house“, na které se nepoužijí pravidla pro zadávání veřejných zakázek. Obdobně viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve spojených věcech Rhein-Sieg-Kreis a Rhenus Veniro (C‑266/17 a C‑267/17, EU:C:2018:723, bod 28).
(
22
) – Obdobně viz rozsudky ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, bod 59), a ze dne 18. ledna 2007, Auroux a další (C‑220/05, EU:C:2007:31, bod 59).
(
23
) – Rozsudky ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, bod 46); ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, body 22 a 23); a ze dne 8. prosince 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, bod 29).
(
24
) – Viz také bod 5 odůvodnění směrnice 2014/24, jakož i rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, bod 49), kde Soudní dvůr uvádí: „V souladu s judikaturou Soudního dvora není vyloučeno, že by mohly existovat další okolnosti, za kterých výzva k účasti v soutěži není povinná. […]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
(
25
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
26
) – Bod 47 vyjádření Komise; viz také bod 2 odůvodnění směrnice 2014/24.
(
27
) – Body 61 a 62 vyjádření litevské vlády.
(
28
) – Viz rozsudky ze dne 18. listopadu 2010, Komise v. Irsko (C‑226/09, EU:C:2010:697, bod 29), ze dne 19. prosince 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a další (C‑159/11, EU:C:2012:817, bod 23), a ze dne 10. října 2013, Manova (C‑336/12, EU:C:2013:647, bod 26), pokud jde o smlouvy týkající se služeb spadajících do oblasti působnosti přílohy II B směrnice 2004/18; rozsudek ze dne 25. října 2018, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, bod 36), pokud jde o pracovní smlouvy; a rozsudky ze dne 13. října 2005, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, bod 46), a ze dne 6. dubna 2006, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, bod 17), pokud jde o koncese na veřejné služby.
(
29
) – Rozsudek ze dne 13. října 2005, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, bod 62); rozsudek ze dne 6. dubna 2006, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, bod 24) a rozsudek ze dne 25. října 2018, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, bod 36).
(
30
) – Viz rozsudek ze dne 20. června 2002, Mulligan a další (C‑313/99, EU:C:2002:386, bod 50), pokud jde o legislativní nástroj, kterým se deleguje pravomoc přijímat opatření podle unijního nařízení na ministra a o zveřejnění těchto opatření v národních novinách, a rozsudky ze dne 15. března 1990, Komise v. Nizozemsko (C‑339/87, EU:C:1990:119, bod 6), a ze dne 30. května 1991, Komise v. Německo (C‑361/88, EU:C:1991:224, bod 15), jakož i stanovisko generální advokátky V. Trstenjak ve věci Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C‑540/08, EU:C:2010:161, bod 80), pokud jde o to, že je důležité zohledňovat nejen znění ustanovení, ale také to, jak je toto ustanovení vykládáno vnitrostátními soudy.