62019CJ0282_RES
Věc C‑282/19
YT a další
v.
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIURaUfficio Scolastico Regionale per la Campania
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Napoli)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. ledna 2022
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 1999/70/ES – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Ustanovení 4 a 5 – Pracovní smlouvy na dobu určitou ve veřejném sektoru – Učitelé katolického náboženství – Pojem ‚objektivní důvody‘ ospravedlňující obnovení takových smluv – Trvalá potřeba zástupu zaměstnanců“
Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Výklad unijního práva ve sporu týkajícím se žádosti o překvalifikování pracovní smlouvy na dobu určitou na pracovní smlouvu na dobu neurčitou – Vnitrostátní právní úprava upravující pracovní podmínky učitelů vyučujících katolické náboženství ve veřejných zařízeních – Zahrnutí
(Článek 17 odst. 1, článek 267 a čl. 351 odst. 1 SFEU; směrnice Rady 2000/78)
(viz body 46–57)
Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78 – Zákaz diskriminace na základě náboženského vyznání či víry – Učitelé katolického náboženství ve veřejných vzdělávacích zařízeních, kteří se nacházejí v situaci srovnatelné s učiteli vyučujícími jiné předměty v těchto zařízeních – Nemožnost přijmout učitele katolického náboženství ve veřejných vzdělávacích zařízeních na stálá místa z důvodu trvání jejich dočasných pracovních míst v délce jednoho roku – Rozdílné zacházení bez žádné souvislosti s náboženským vyznáním
[Směrnice Rady 2000/78, čl. 2 odst. 2 písm. b)]
(viz body 64–66)
Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice 1999/70 – Oblast působnosti – Zaměstnanci přijatí v oblasti vzdělávání poskytovaného v rámci veřejných zařízení – Zahrnutí
(Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 2 bod 1 a ustanovení 3 bod 1)
(viz body 69–71)
Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice 1999/70 – Opatření k předcházení zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou – Nepoužití pravidel, která mají postihovat zneužívání uvedených smluv, na učitele katolického náboženství – Neexistence jiného účinného opatření postihujícího uvedené zneužití – Nepřípustnost – Objektivní důvody ospravedlňující obnovení takových smluv – Osvědčení o způsobilosti, které církevní orgán vydává učitelům pouze jednou – Vyloučení
(Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 5)
(viz body 76, 77, 82, 85–89, 91, 92, 100–116, 120, 125 a výrok)
Shrnutí
Učitelé katolického náboženství: nezbytnost osvědčení o způsobilosti vydaného církevním orgánem neospravedlňuje obnovení smluv na dobu určitou.
Nejedná se o diskriminaci na základě náboženského vyznání, ani na základě určité délky trvání pracovního poměru
YT, jakož i sedmnáct dalších osob (dále jen společně „žalobci“), kteří již celou řadu let vyučují katolické náboženství v rámci veřejných zařízení, byli přijati do zaměstnání Ministero dell’Istruzione dell’Università e della Ricerca – MIUR (ministerstvo pro školství, vysokoškolské vzdělávání a výzkum, Itálie) na základě po sobě jdoucích smluv na dobu určitou (dále jen „SDU“). Žalobci, kteří konstatovali, že nemohou využít mechanismu stálých pracovních míst, který italské právo stanoví pro pedagogické pracovníky, z důvodu trvání jejich dočasných pracovních míst v délce jednoho roku, které neumožňuje jejich zapsání na stálé seznamy vhodných uchazečů, podali k předkládajícímu soudu žalobu, která zněla hlavně na přeměnu jejich stávajících smluv na smlouvy na dobu neurčitou (dále jen „SDN“).
Předkládající soud, který uvádí, že italská právní úprava provádějící rámcovou dohodu o pracovních poměrech na dobu určitou (
1
) vylučuje v oblasti školství přeměnu po sobě jdoucích SDU na SDN, má za to, že této žalobě nelze vyhovět. Podle něj s ohledem na toto vyloučení a skutečnost, že dotčení učitelé katolického náboženství nemohli využít mechanismu stálých pracovních míst stanoveného italským právem, toto právo nestanoví pro uvedené učitele žádné opatření k předcházení zneužití po sobě jdoucích SDU ve smyslu ustanovení 5 rámcové dohody.
Předkládající soud se tak rozhodl položit Soudnímu dvoru otázku týkající se slučitelnosti italské právní úpravy s posledně uvedeným ustanovením, jakož i se zákazem diskriminace na základě náboženského vyznání upraveným unijním právem (
2
). Kromě toho předkládající soud požádal Soudní dvůr o upřesnění, zda nezbytnost osvědčení o způsobilosti vydaného církevním orgánem, které musí mít učitelé katolického náboženství pro výuku, představuje „objektivní důvod“ ve smyslu rámcové dohody, umožňující ospravedlnit obnovení takových SDU. Nakonec si klade otázku ohledně důsledků, které je třeba vyvodit pro spor v původním řízení ze závěru Soudního dvora o případné neslučitelnosti dotčené právní úpravy.
Ve svém rozsudku se Soudní dvůr vyjádřil zejména k účinnosti opatření, která mají ve vnitrostátních právech postihovat zneužívání po sobě jdoucích SDU.
Závěry Soudního dvora
Na úvod Soudní dvůr, který zejména konstatoval, že cílem dotčených vnitrostátních ustanovení není organizace vztahů mezi členským státem a církvemi, ale týkají se pracovních podmínek učitelů vyučujících katolické náboženství ve veřejných zařízeních, takže se věc netýká postavení, které mají církve uvedené v čl. 17 odst. 1 SFEU, uvedl, že má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
Pokud jde o věc samou, Soudní dvůr poté, co dospěl k závěru o neexistenci diskriminace na základě náboženského vyznání, jelikož přijetí žalobců na stálé pracovní místo bylo nemožné z důvodu délky trvání jejich dočasných pracovních míst, bez žádné souvislosti s jejich náboženským vyznáním, nejprve uvedl, že situace, kdy žalobci nemohou využít překvalifikování své smlouvy na SDN, zatímco učitelé jiných předmětů nacházející se ve srovnatelné situaci to učinit mohou, představuje rozdílné zacházení mezi dvěma kategoriemi zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou. Taková situace tedy nespadá pod ustanovení 4 rámcové dohody (
3
), neboť posledně uvedené ustanovení zakazuje rozdílné zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou. Předkládající soud tak nemůže ponechat nepoužita dotčená vnitrostátní pravidla na základě uvedeného ustanovení.
Pokud jde dále o ustanovení 5 rámcové dohody, nadepsané „Opatření k předcházení zneužití“, Soudní dvůr rozhodl, že toto ustanovení brání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje, aby se na učitele katolického náboženství vztahovala pravidla, jejichž cílem je postihovat zneužívání po sobě jdoucích SDU, pokud ve vnitrostátním právním řádu neexistuje žádné jiné účinné opatření postihující uvedené zneužití, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu.
Je totiž sice pravda, že není vyloučeno, že odvětví veřejného vzdělávání katolického náboženství vyžaduje stálý vhodný poměr mezi počtem zaměstnaných pracovníků a počtem potenciálních uživatelů, což vede k dočasným potřebám na straně zaměstnavatele v oblasti přijímání, přičemž zvláštní nároky na flexibilitu v tomto odvětví mohou odůvodnit s ohledem na ustanovení 5 bod 1 písm. a) rámcové dohody využívání po sobě jdoucích SDU. Dodržování tohoto ustanovení však vyžaduje, aby bylo konkrétně ověřeno, že účelem obnovování takových smluv je pokrytí dočasných potřeb a tato možnost není ve skutečnosti využívána k naplňování trvalých personálních potřeb zaměstnavatele. V projednaném případě přitom různé SDU uzavřené mezi žalobci a jejich zaměstnavatelem vedly k plnění podobných úkolů po dobu několika let, takže tento pracovní poměr lze chápat tak, že uspokojil potřebu, která byla trvalá, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Kromě toho Soudní dvůr, který zejména konstatoval, že osvědčení o způsobilosti, které musí mít učitelé katolického náboženství pro výuku, se vydává pouze jednou, a nikoli před každým školním rokem, na který se uzavírá SDU, nezávisle na délce trvání poskytnutých dočasných pracovních míst, a toto vydávání nesouvisí s opatřeními sledujícími cíle sociální politiky, uvedl, že toto osvědčení nepředstavuje „objektivní důvod“ ospravedlňující obnovení SDU ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody.
Konečně Soudní dvůr připomněl, že ačkoli toto ustanovení nemá přímý účinek, takže vnitrostátní soud tedy není povinen upustit od použití vnitrostátního ustanovení, které je v rozporu s uvedeným ustanovením, přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda je možný výklad dotčených vnitrostátních ustanovení, který by byl v souladu s rámcovou dohodou, přičemž vezme v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použije metody výkladu jím uznané.
(
1
) – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřená dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1999, L 175, s. 43; Zvl. vyd 05/03, s. 368).
(
2
) – Tento zákaz je upraven v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie a ve směrnici Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2000, L 303, s. 16; Zvl. vyd 05/04, s. 79).
(
3
) – Ustanovení 4 rámcové dohody, nadepsané „Zásada zákazu diskriminace“, v bodě 1 stanoví, že pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.