62023TJ0095
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího rozšířeného senátu)
25. června 2025 (
*1
)
„Energetika – Vnitřní trh s elektřinou – Nařízení (EU) 2017/2195 – Rozhodnutí ACER o změně metodiky stanovování cen regulační energie – Uložení dočasného cenového omezení – Odvolání podané k odvolacímu senátu ACER – Zvláštní podmínky a náležitosti odvolání – Čl. 28 odst. 1 a článek 29 nařízení (EU) 2019/942 – Nepřípustnost z důvodu nedostatku aktivní legitimace k podání odvolání k odvolacímu senátu – Námitka protiprávnosti – Rovnost před zákonem a účinná soudní ochrana – Nedostatek osobního dotčení – Vlastnosti nebo skutkové situace, jež nebyly uvedeny – Lhůta k podání žaloby – Neexistence omluvitelného omylu“
Ve věci T‑95/23,
RWE Supply & Trading GmbH, se sídlem v Essenu (Německo), zástupci: U. Scholz, H. Weßling a M. von Armansperg, advokáti,
žalobkyně,
proti
Agentuře Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (ACER), zástupci: P. Martinet, E. Tremmel a G. Bertrand, jako zmocněnci, ve spolupráci s: R. van der Hout, J. Wiemer a C. Wagner, advokáti,
žalované,
TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát),
ve složení: M. van der Woude, předseda, P. Škvařilová-Pelzl (zpravodajka), I. Nõmm, G. Steinfatt a D. Kukovec, soudci,
za soudní kancelář: P. Cullen, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
po jednání konaném dne 9. září 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobkyně, společnost RWE Supply & Trading GmbH, domáhá v rámci hlavního návrhu zrušení rozhodnutí odvolacího senátu Agentury Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (ACER) A-002-2022 ze dne 9. prosince 2022 (dále jen „napadené rozhodnutí“), kterým se odmítá jakožto nepřípustné odvolání, které žalobkyně podala proti rozhodnutí ACER č. 03/2022 ze dne 25. února 2022 o změně metodiky stanovení cen regulační energie a kapacity mezi zónami používanými k výměně regulační energie nebo k provádění procesu vzájemné výměny systémových odchylek (dále jen „původní rozhodnutí“), v rozsahu, v němž ACER v původním rozhodnutí stanovila na období 48 měsíců od 1. července 2022 omezení ceny, za kterou dodavatelé regulační energie, jako je žalobkyně, mohli vyměňovat na evropských platformách PICASSO a MARI tuto energii, a podpůrně zrušení původního rozhodnutí.
Skutečnosti předcházející sporu
2
Rozhodnutím č. 01/2020 ze dne 24. ledna 2020 přijala ACER na návrh provozovatelů přenosových soustav (dále jen „PPS“) metodiku pro stanovení ceny regulační energie a kapacity mezi zónami používanými k výměně regulační energie nebo k provádění vzájemné výměny systémových odchylek (dále jen „sporná metodika“), v níž bylo mimo jiné stanoveno, že ceny za dodávky regulační energie nesmí být vyšší ani nižší než technický cenový limit ve výši 99999 eur za megawatthodinu (MWh).
3
Dne 2. června 2021 vypracovala Evropská síť provozovatelů elektroenergetických přenosových soustav (dále jen „síť ENTSO pro elektřinu“) jménem všech PPS návrh na změnu sporné metodiky, jehož cílem bylo nahradit stávající technický cenový limit cenovým limitem ve výši 15000 eur za MWh (dále jen „návrh PPS“). K tomuto návrhu byla přiložena důvodová zpráva ze dne 28. května 2021.
4
Vzhledem k tomu, že síť ENTSO pro elektřinu předala ACER návrh PPS ke schválení, uspořádala ACER dne 13. října 2021 na svých internetových stránkách veřejnou konzultaci a vyzvala zainteresované účastníky trhu, aby k tomuto návrhu do 10. listopadu 2021 předložili připomínky. Žalobkyně se této veřejné konzultace zúčastnila tím, že předložila připomínky ke všem otázkám vzneseným ACER, jakož i stanovisko k návrhu PPS.
5
V období od 22. listopadu do 6. prosince 2021 předložila ACER ke konzultaci PPS, síti ENTSO pro elektřinu a regulačním orgánům členských států (dále jen „VRO“) verzi návrhu PPS, který jim předtím rozeslala, ve znění změn, které učinila ACER, společně s jejich odůvodněním.
6
Původním rozhodnutím, které bylo přijato dne 25. února 2022 a zveřejněno na jejích internetových stránkách dne 28. února 2022, zamítla ACER návrh PPS z důvodu, že nesplňuje podmínky čl. 30 odst. 2 nařízení Komise (EU) 2017/2195 ze dne 23. listopadu 2017, kterým se stanoví rámcový pokyn pro obchodní zajišťování výkonové rovnováhy v elektroenergetice (Úř. věst. 2017, L. 312, s. 6), a nařídila zachování stávajícího technického cenového limitu ve výši 99999 eur za MWh v platnosti. V příloze I původního rozhodnutí nicméně ACER změnila spornou metodiku tím, že stanovila dočasný cenový limit ve výši 15000 eur za MWh, který se použije výhradně pro výměny regulační energie na evropských platformách PICASSO a MARI po dobu 48 měsíců od 1. července 2022.
7
Dne 27. dubna 2022 podala žalobkyně proti původnímu rozhodnutí odvolání k odvolacímu senátu ACER (dále jen „odvolací senát“).
8
Odvolací senát v napadeném rozhodnutí odmítl odvolání žalobkyně proti původnímu rozhodnutí jako nepřípustné z důvodu, že žalobkyně nebyla aktivně legitimována k podání takového odvolání podle čl. 28 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/942 ze dne 5. června 2019, kterým se zřizuje Agentura Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (Úř. věst. 2019, L 158, s. 22), neboť žalobkyně nebyla adresátem původního rozhodnutí ani jím nebyla osobně dotčena.
Návrhová žádání účastnic řízení
9
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
a podpůrně zrušil původní rozhodnutí;
–
uložil ACER náhradu nákladů řízení.
10
ACER v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K hlavnímu návrhu znějícímu na zrušení napadeného rozhodnutí
11
Na podporu hlavního návrhu znějícího na zrušení napadeného rozhodnutí předkládá žalobkyně v podstatě tři žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942, druhý z porušení čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a třetí z porušení zásady účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a v obecných zásadách unijního práva.
12
ACER navrhuje, aby byl hlavní návrh zamítnut jako neopodstatněný.
13
Nejprve je třeba se zabývat druhým žalobním důvodem.
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU
14
Žalobkyně má za to, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí porušil čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU, když měl za to, že žalobkyně nebyla aktivně legitimována k podání odvolání k odvolacímu senátu, ačkoli původní rozhodnutí bylo nařizovacím aktem, který se jí bezprostředně dotýkal a nevyžadoval přijetí prováděcích opatření.
15
Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí s ohledem na judikaturu správně konstatoval, že původní rozhodnutí je nařizovacím aktem, jenž se jí bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření, a tudíž proti němu lze podat žalobu k soudu Evropské unie ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. V rámci projednávané žaloby tuto skutečnost nezpochybňuje ani ACER.
16
Podle žalobkyně měl nicméně odvolací senát v napadeném rozhodnutí nesprávně za to, že žalobkyně nebyla s ohledem na znění čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 aktivně legitimována k tomu, aby podala odvolání proti původnímu rozhodnutí k odvolacímu senátu. Jak totiž potvrzují právní nauka i judikatura, aktivní legitimaci k podání žaloby proti nařizovacímu aktu a v konečném důsledku soudní ochranu, jež je žalobkyni poskytována čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU, nelze neoprávněně omezit podmínkami a úpravou, jež se týkají provedení řízení o předchozím správním odvolání, jež je zavedeno v rámci ACER na základě čl. 263 pátého pododstavce SFEU, aniž by tím byl porušen čl. 47 první pododstavec Listiny kvůli znovuotevření mezery v právní ochraně jednotlivců Unie, kterou má toto ustanovení právě vyplňovat. Uvedená soudní ochrana se podle žalobkyně nemůže lišit pouze z toho důvodu, že unijní orgány přenesly některé ze svých pravomocí na vnější instituce nebo jiné subjekty.
17
Podle žalobkyně čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 mohl a měl být vykládán ve světle kontextu a cíle sledovaného autory Smluv, kterým je vyplnit existující mezeru v soudní ochraně, ve smyslu, jenž je v souladu se soudní ochranou přiznanou čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU. V rozsahu, v němž je vyčerpání interního správního odvolání, jak vyplývá z bodu 34 odůvodnění a článku 29 nařízení 2019/942, jakož i z judikatury, nezbytným předpokladem pro podání žaloby k unijnímu soudu, jelikož u unijního soudu mohou být napadena pouze rozhodnutí odvolacího senátu, představuje každé omezení práva na odvolání k uvedenému senátu omezení práva podat žalobu k unijnímu soudu. Nemají-li být s ohledem na judikaturu porušeny zásady rovnosti před zákonem a účinné soudní ochrany stanovené v článcích 20 a 47 Listiny, jakož ani zásada hospodárnosti řízení a nemá-li být ohrožen užitečný účinek interního odvolacího řízení před ACER, nelze tvrdit, že žalobkyně byla aktivně legitimována k přímému podání žaloby na neplatnost původního rozhodnutí k Tribunálu na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Podle žalobkyně ostatně sám odvolací senát v napadeném rozhodnutí konstatoval, že neexistence opravného prostředku není „uspokojivá“.
18
ACER argumenty žalobkyně zpochybňuje a v podstatě navrhuje zamítnutí druhého žalobního důvodu.
19
V bodě 35 repliky žalobkyně uvádí, že „[s]vým druhým žalobním důvodem se dovolává porušení [třetího případu uvedeného v] čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU z důvodu odmítnutí připustit, že je osobně dotčena, a nikoli porušení čl. 28 odst. 1 nařízení […] 2019/942, jak tvrdí žalovaná“ v bodě 52 žalobní odpovědi.
20
ACER z toho v bodě 33 dupliky vyvozuje, že „[z] důvodu tohoto vyjasnění podaného žalobkyní je druhý žalobní důvod zjevně neopodstatněný, neboť je naprosto nemyslitelné, že by mohlo dojít k porušení třetího případu [uvedeného] v čl. 263 čtvrtém pododstavci [SFEU]“ v projednávané věci, neboť toto ustanovení nebylo použitelné na odvolání, které žalobkyně podala k odvolacímu senátu.
21
V tomto ohledu je třeba připomenout, že unijní soud již připustil, že jsou-li žalobní důvody v žalobě uvedeny dostatečně jasně, je postačující, aby byly vyjádřeny prostřednictvím své podstaty než svou právní kvalifikací (viz rozsudky ze dne 23. září 2004, Itálie v. Komise, C‑297/02, nezveřejněný, EU:C:2004:550, bod 57 a citovaná judikatura, a ze dne 24. září 2015, Itálie a Španělsko v. Komise, T‑124/13 a T‑191/13, EU:T:2015:690, bod 33 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 19. ledna 2017, Komise v. Frieberger a Vallin, T‑232/16 P, nezveřejněný, EU:T:2017:15, bod 33).
22
Mimoto podle judikatury lze mít za to, že námitka protiprávnosti byla vznesena implicitně, pokud z žaloby poměrně jasně vyplývá, že žalobkyně takovou výtku skutečně vyslovuje (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. června 1996, Baiwir v. Komise, T‑262/94, EU:T:1996:75, bod 37; ze dne 27. listopadu 2018, Mouvement pour une Europe des nations et des libertés v. Parlament, T‑829/16, EU:T:2018:840, bod 66, a ze dne 21. prosince 2022, Falke v. Komise, T‑306/21, EU:T:2022:834, bod 30).
23
Z obsahu druhého žalobního důvodu, jak je rozveden v bodech 75 až 104 žaloby a v bodech 35 až 49 repliky, vyplývá, že žalobkyně v podstatě tvrdí, že aby byl čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 v souladu se zásadou účinné soudní ochrany a s článkem 47 Listiny, jak je vyjádřena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, jenž jí přiznává aktivní legitimaci k podání žaloby k unijnímu soudu na neplatnost jakéhokoliv aktu, který je jako původní rozhodnutí nařizovacím aktem, který se jí bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření, jakož i se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny, měl být odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí vykládán v tom smyslu, že žalobkyni umožňuje podat proti uvedenému původnímu rozhodnutí odvolání k odvolacímu senátu.
24
Úvahy uvedené v bodě 23 výše musí být chápány v tom smyslu, že v podstatě zahrnují dvojí výtku, vycházející jednak z výkladu čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí, který není v souladu se zásadou účinné soudní ochrany a článkem 47 Listiny, jak je zakotvena čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU, ve znění Lisabonské smlouvy, ani se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny (první výtka), a jednak z implicitní námitky protiprávnosti čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 kvůli jeho nesouladu s týmiž zásadami a články Listiny (druhá výtka).
25
V odpovědi na organizační procesní opatření přijaté na základě článků 89 a 90 jednacího řádu Tribunálu žalobkyně potvrdila, že takovou námitku protiprávnosti čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 žaloba implicitně obsahuje.
26
V rozsahu, v němž ACER v odpovědi na jiné organizační procesní opatření namítla, že námitka protiprávnosti čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 byla v odpovědi žalobkyně na organizační procesní opatření, které Tribunál určil žalobkyni, vznesena opožděně, a měla být tudíž i v souladu s judikaturou vycházející z bodu 23 rozsudku ze dne 15. května 2008, Španělsko v. Rada (C‑442/04, EU:C:2008:276), z bodů 38 a 39 rozsudku ze dne 26. června 2008, Alferink a další v. Komise (T‑94/98, EU:T:2008:226), a z bodů 64 až 66 rozsudku ze dne 24. září 2008, Reliance Industries v. Rada a Komise (T‑45/06, EU:T:2008:398), odmítnuta jako nepřípustná, je třeba uvést, že obě výtky uvedené v bodě 24 výše dostatečně jasně vyplývají z bodů 75 až 86, 102 a 103 žaloby. Námitku vznesenou ACER je tedy třeba zamítnout a obě tyto výtky meritorně přezkoumat.
27
Úvodem je třeba poznamenat, jak připouštějí účastnice řízení ve svých písemnostech a odvolací senát v bodech 40 a 50 napadeného rozhodnutí, že ač bylo původní rozhodnutí přijato ve formě rozhodnutí individuálně určeného PPS v regionu zahrnujícím Belgii, Českou republiku, Německo, Francii, Chorvatsko, Lucembursko, Maďarsko, Nizozemsko, Rakousko, Polsko, Rumunsko, Slovinsko a Slovensko (dále jen „region CORE“), je původní rozhodnutí nařizovacím aktem, který se žalobkyně bezprostředně dotýká, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, ve smyslu třetího případu uvedeného v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, takže žalobkyně s ohledem na toto rozhodnutí spadá do kategorie fyzických nebo právnických osob, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
28
Po tomto upřesnění je třeba ověřit, zda měl odvolací senát, jak tvrdí žalobkyně v rámci první výtky, vykládat čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 v napadeném rozhodnutí tak, že jí přiznává aktivní legitimaci k podání odvolání proti původnímu rozhodnutí k odvolacímu senátu, aby byl zajištěn soulad tohoto ustanovení se zásadou účinné soudní ochrany a s článkem 47 Listiny, jak je vyjádřena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, jakož i se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny.
29
Podle judikatury Soudního dvora nemůže být výsledkem výkladu ustanovení unijního práva odstranění užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení. Pokud tedy smysl takového ustanovení jednoznačně vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, nemůže se unijní soud od tohoto výkladu odchýlit (viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Ministarstvo financija, C‑682/22, EU:C:2023:920, bod 31 a citovaná judikatura). Podle ustálené judikatury platí pro výklad ustanovení unijního práva, že pokud znění ustanovení unijního práva výslovně nevymezuje jeho dosah, je třeba zohlednit jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz rozsudek ze dne 21. ledna 2021, Whiteland Import Export, C‑308/19, EU:C:2021:47, bod 34 a citovaná judikatura).
30
Podle čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942, který se týká „[r]ozhodnutí [ACER], proti nimž je možné se odvolat“, „[j]akákoli fyzická nebo právnická osoba, včetně [VRO], se může odvolat proti rozhodnutí [ACER] uvedenému v čl. 2 písm. d) [tohoto nařízení], které je jí určeno, nebo které se jí bezprostředně a [osobně] dotýká, i když je určeno jiné osobě“.
31
V projednávané věci je nesporné, že původní rozhodnutí, v němž ACER rozhodla o změnách sporné metodiky navržených PPS v regionu CORE v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. b) nařízení 2019/942, je takovým rozhodnutím ACER, na které odkazuje čl. 2 písm. d) tohoto nařízení.
32
Z jasného a přesného znění čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 vyplývá, že žalobkyně jakožto právnická osoba, které není určeno původní rozhodnutí, které je v souladu s jeho článkem 2 určeno PPS v regionu CORE, může podat žalobu proti uvedenému rozhodnutí pouze tehdy, když se jí toto rozhodnutí dotýká nejen bezprostředně, ale i osobně.
33
I když je pravda, že takto stanovená podmínka osobního dotčení v čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 musí být vykládána ve světle obecných zásad unijního práva, jak jsou zaručeny Listinou, nemůže takový výklad vést k vyloučení uvedené podmínky, která je výslovně stanovena ve znění uvedeného ustanovení, aniž by to vedlo k výkladu contra legem.
34
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je použití širokého výkladu možné pouze tehdy, je-li slučitelný se zněním dotčeného ustanovení, a že ani zásada výkladu konformního se závazným pravidlem vyšší právní síly nemůže sloužit jako základ pro výklad, který je contra legem (viz usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 30 a citovaná judikatura; obdobně viz rovněž rozsudky ze dne 19. září 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 61, a ze dne 5. října 2020, Brown v. Komise, T‑18/19, EU:T:2020:465, bod 111).
35
Je tudíž třeba konstatovat, že odvolací senát byl v napadeném rozhodnutí oprávněn k tomu, aby čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 nevykládal v tom smyslu, že žalobkyně je jakožto právnická osoba oprávněna podle tohoto ustanovení podat k odvolacímu senátu odvolání proti původnímu rozhodnutí, aniž by musela prokazovat, že je uvedeným rozhodnutím dotčena nejen bezprostředně, ale i osobně.
36
Tuto první výtku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
37
Dále je třeba přikročit k meritornímu přezkumu druhé výtky, která odpovídá námitce implicitní protiprávnosti uvedené v bodě 24 výše.
38
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle obecné výkladové zásady musí být unijní akt vykládán v co největším možném rozsahu způsobem, který nezpochybní jeho platnost (rozsudky ze dne 4. října 2001, Itálie v. Komise, C‑403/99, EU:C:2001:507, bod 37 a ze dne 19. listopadu 2009, Sturgeon a další, C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 47). Stejně tak, pokud lze ustanovení unijního práva vykládat několika způsoby, je třeba upřednostnit takový výklad, který zajistí jeho užitečný účinek (rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Sturgeon a další, C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 47; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 22. září 1988, Land de Sarre a další, 187/87, EU:C:1988:439, bod 19 a citovaná judikatura).
39
V projednávané věci je třeba uvést, že v odpovědích na organizační procesní opatření, s nimiž se na ně Tribunál obrátil, ACER v rámci podpůrné argumentace a Evropský parlament, Rada Evropské unie a Evropská komise v rámci hlavní argumentace v podstatě tvrdily, že čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 není v rozporu se zásadou účinné soudní ochrany ani s článkem 47 Listiny, jak je vyjádřena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, dále ani se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny, neboť nebrání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, fyzické nebo právnické osoby, kterým není určen nařizovací akt ACER, který nevyžaduje prováděcí opatření, a které byly tímto aktem dotčeny bezprostředně, ale nikoli osobně, a sice kategorie fyzických nebo právnických osob, na které se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, podaly přímo k Tribunálu žalobu na neplatnost uvedeného aktu.
40
Vzhledem k tomu, že původní rozhodnutí je ve vztahu k žalobkyni nařizovacím aktem, který se jí bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ve znění Lisabonské smlouvy (viz bod 27 výše), spadá žalobkyně do kategorie fyzických nebo právnických osob, na které se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, která stejně jako další dvě kategorie fyzických nebo právnických osob, na které se vztahuje první a druhý případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, a sice fyzické nebo právnické osoby, kterým je akt určen nebo jím jsou bezprostředně a osobně dotčeny, může podat žalobu proti tomuto aktu k unijnímu soudu za podmínek stanovených v čl. 263 prvním a druhém pododstavci SFEU.
41
Nicméně v čl. 263 pátém pododstavci SFEU je stanoveno, že akty zřizující instituce a jiné subjekty Unie mohou stanovit zvláštní podmínky a úpravy týkající se žalob podávaných fyzickými nebo právnickými osobami proti aktům těchto institucí a jiných subjektů, které vůči nim mají právní účinky.
42
Na návrh Komise unijní normotvůrce v článcích 28 a 29 nařízení 2019/942 vykládaných ve světle bodu 34 odůvodnění uvedeného nařízení stanovil, že fyzické nebo právnické osoby, kterým jsou akty ACER určeny nebo jsou těmito akty bezprostředně a osobně dotčeny, musí mít z důvodu procesní ekonomie právo na odvolání k odvolacímu senátu.
43
V této souvislosti měly Parlament, Rada a Komise, jak vyplývá z jejich odpovědí na organizační procesní opatření, která jim Tribunál určil, za to, že není důvod k tomu, aby byly mezi fyzické nebo právnické osoby, které mohou podle čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 podat odvolání proti rozhodnutí ACER uvedenému v čl. 2 písm. d) uvedeného nařízení, zahrnuty fyzické nebo právnické osoby spadající do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, jelikož ACER zpravidla přijímá na základě čl. 2 písm. d) tohoto nařízení „individuální rozhodnutí“, u nichž je dána možnost podat odvolání k odvolacímu senátu. Pokud by ACER měla přijmout, jako je tomu v projednávané věci (viz bod 27 výše), nařizovací akt, otevírá se přímo možnost využít prostředek soudní nápravy stanovený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
44
Co se týče tvrzení žalobkyně, že podle článku 29 nařízení 2019/942 nemohla podat k Tribunálu přímou žalobu na neplatnost původního rozhodnutí na základě třetího případu uvedeného v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, je třeba poznamenat, že je pravda, že v článku 29 nařízení 2019/942 je stanoveno, že „[ž]aloby na zrušení rozhodnutí vydaného ACER podle [uvedeného] nařízení […] mohou být u Soudního dvora [Evropské unie] podány pouze poté, co byla vyčerpána možnost [předchozího] odvolacího řízení uvedeného v článku 28 [tohoto nařízení]“, a že toto ustanovení vyžaduje, aby neprivilegovaní žalobci podali u Tribunálu žalobu na neplatnost rozhodnutí přijatých odvolacím senátem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 2022, MEKH a FGSZ v. ACER, T‑684/19 a T‑704/19, EU:T:2022:138, body 35 až 42).
45
Je však třeba uvést, že rozsudek ze dne 16. března 2022, MEKH a FGSZ v. ACER (T‑684/19 a T‑704/19, EU:T:2022:138), musí být vykládán ve světle jeho kontextu, a zejména skutečnosti, že žalobkyně v uvedené věci byly nepochybně aktivně legitimovány k podání odvolání k odvolacímu senátu, avšak s ohledem na články 28 a 29 nařízení 2019/942 nebyly oprávněny napadnout před Tribunálem legalitu původních rozhodnutí ACER.
46
V tomto ohledu platí, že jelikož z důvodů uvedených v bodě 43 výše unijní normotvůrce nestanovil pro kategorii fyzických nebo právnických osob, do níž žalobkyně spadá, povinnost využít předchozí odvolací řízení podle článku 28 nařízení 2019/942, nelze vykládat požadavek vyčerpání uvedeného odvolacího řízení vyžadovaný článkem 29 tohoto nařízení tak, že se vztahuje na tuto kategorii. Z toho vyplývá, že na fyzické nebo právnické osoby spadající do kategorie, na níž se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, se nepoužije postup spočívající v povinném vyčerpání předchozího odvolání, jenž je stanoven v článcích 28 a 29 nařízení 2019/942, a takové osoby musí na rozdíl od osob, na něž se vztahují dvě ostatní kategorie uvedené v čl. 28 odst. 1 tohoto nařízení, podat žaloby proti dotčeným aktům ACER přímo k Tribunálu v souladu se třetím případem uvedeným v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy.
47
Jak totiž tvrdí Parlament, Rada a Komise v odpovědích na organizační procesní opatření, nařízení 2019/942 nelze vykládat v tom smyslu, že unijní normotvůrce zamýšlel, aby všechny akty přijaté ACER podléhaly přezkumu odvolacího senátu, neboť věcná působnost článku 28 uvedeného nařízení se vztahuje na individuální rozhodnutí uvedená v čl. 2 písm. d) tohoto nařízení. Unijní normotvůrce ostatně použil tento „hybridní“ přístup i při zřizování odvolacích orgánů u několika dalších agentur, jak vyplývá z nařízení, kterými se zřizují odvolací orgány Evropské agentury pro chemické látky (ECHA), Evropského orgánu pro bankovnictví (EBA), Jednotného výboru pro řešení krizí (SRB), Agentury Evropské unie pro bezpečnost letectví (EASA), Evropského orgánu pro cenné papíry a trhy (ESMA) a Evropského orgánu pro pojišťovnictví a zaměstnanecké penzijní pojištění (EIOPA).
48
V tomto ohledu je třeba uvést, že Parlament, Rada a Komise v odpovědích na organizační procesní opatření zdůraznily, že skutečnost, že nařízení 2019/942 výslovně neodkazuje na možnost podat žalobu přímo k unijnímu soudu v případech, kdy nebyly splněny podmínky přípustnosti stanovené v článku 28 tohoto nařízení, je irelevantní, neboť takový odkaz by byl čistě deklaratorní vzhledem k tomu, že článek 263 SFEU ke svému použití nevyžaduje, aby byl proveden v sekundárním právu Unie.
49
Mimoto výklad zastávaný v bodě 46 výše není v rozporu s bodem 57 rozsudku ze dne 9. března 2023, ACER v. Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že „tyto odvolací orgány [agentur Unie] jsou vhodným prostředkem k ochraně práv dotčených stran“, jelikož takové konstatování neznamená, že přezkum prováděný odvolacím senátem ACER je u rozhodnutí ACER jediným vhodným prostředkem ochrany práv fyzických nebo právnických osob, které tomuto senátu nemohou podat odvolání na základě článku 28 nařízení 2019/942.
50
Tento výklad není ani v rozporu s bodem 34 odůvodnění nařízení 2019/942, v němž je uvedeno, že „[v] případech, kdy má ACER rozhodovací pravomoci, by měly mít zúčastněné strany z důvodu procesní ekonomie právo na odvolání k odvolacímu senátu“. Tento bod odůvodnění musí být totiž vykládán ve spojení se zněním článků 28 a 29 nařízení 2019/942 a judikaturou citovanou v bodě 49 výše, z nichž vyplývá, že odvolací senát představuje vhodný prostředek k ochraně práv stran dotčených akty ACER, pokud splňují podmínky přípustnosti uvedené ve zmíněném nařízení. Bod 34 odůvodnění nařízení 2019/942 ani výše uvedenou judikaturu nicméně nelze vykládat v tom smyslu, že podání žaloby přímo unijnímu soudu na základě článku 263 SFEU fyzickými nebo právnickými osobami, které nemohou zahájit řízení před odvolacím senátem na základě článku 28 uvedeného nařízení, není vhodným prostředkem k přezkumu legality aktů ACER v prvním stupni.
51
I když, jak tvrdí ACER, Parlament, Rada a Komise v odpovědích na otázky Tribunálu položené ústně na jednání nebo na organizační procesní opatření, která jim Tribunál určil, čl. 263 pátý pododstavec SFEU přiznává unijnímu normotvůrci posuzovací pravomoc při rozhodování o stanovení zvláštních podmínek a úprav týkajících se žalob podávaných fyzickými nebo právnickými osobami proti aktům instituce nebo jiného subjektu Unie, které vůči nim mají právní účinky, takovou pravomoc lze vždy uplatnit pouze v souladu s primárním právem, a zejména s obecnými zásadami unijního práva.
52
Je tedy třeba si v první řadě položit otázku, zda jak tvrdí žalobkyně, rozdílné zacházení zavedené čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 mezi kategorií fyzických nebo právnických osob, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, a ostatními kategoriemi fyzických nebo právnických osob, na které se vztahuje první a druhý případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, pokud jde o možnost podat odvolání k odvolacímu senátu, je neslučitelné se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny.
53
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je rovnost před zákonem zakotvená v článku 20 Listiny obecnou zásadou unijního práva, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno [viz rozsudek ze dne 2. září 2021, État belge (Právo pobytu v případě domácího násilí), C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 57 a citovaná judikatura).
54
Požadavek na srovnatelnost situací pro účely určení, že došlo k porušení zásady rovného zacházení, musí být posuzován s ohledem na veškeré skutečnosti, které tyto situace charakterizují, a zejména ve světle předmětu aktu, který dané rozlišení zavádí, a cíle, který uvedený akt sleduje, přičemž se rozumí, že pro tento účel musí být zohledněny zásady a cíle příslušné oblasti, do níž tento akt spadá. Pokud uvedené situace nejsou srovnatelné, rozdílné zacházení s dotyčnými situacemi neporušuje zásadu rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny [viz rozsudek ze dne 2. září 2021, État belge (Právo pobytu v případě domácího násilí), C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 58 a citovaná judikatura].
55
V projednávané věci je třeba posoudit, zda s ohledem na předmět a cíl systému interního odvolání v rámci ACER, který je stanoven v článcích 28 a 29 nařízení 2019/942, je situace fyzické nebo právnické osoby spadající do kategorie, na niž se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, která chce podat odvolání směřují ke zrušení rozhodnutí ACER na základě tohoto nařízení, srovnatelná se situací fyzické nebo právnické osoby spadající do jiných kategorií dotčených prvním a druhým případem uvedeným v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, která rovněž chce podat takové odvolání.
56
Úvodem je třeba připomenout, že pokud měl unijní normotvůrce v úmyslu zakotvit odbornost odvolacího senátu nezbytnou k tomu, aby mohl uvedený senát sám provádět posouzení komplexních technických a hospodářských skutečností souvisejících s energetikou, není odvolací senát oprávněn omezit se na provádění omezeného přezkumu rozhodnutí ACER. Uvedený odvolací senát naopak musí na základě vědecké odbornosti svých členů přezkoumat, zda argumenty, které žalobkyně předložila, mohou prokázat, že úvahy, na kterých se rozhodnutí ACER zakládá, jsou chybné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 2023, ACER v. Aquind, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, body 53 až 72, a ze dne 18. listopadu 2020, Aquind v. ACER, T‑735/18, EU:T:2020:542, body 45 až 71).
57
V tomto rámci unijní soud upřesnil, že zřízení odvolacího senátu je součástí globálního přístupu zvoleného unijním normotvůrcem, jehož cílem je zřízení odvolacích orgánů v rámci unijních agentur, pokud těmto agenturám byla svěřena rozhodovací pravomoc ke komplexním technickým nebo vědeckým otázkám, která může bezprostředně ovlivnit právní postavení dotčených stran. Tyto odvolací orgány jsou vhodným prostředkem k ochraně práv dotčených stran v kontextu, kdy podle ustálené judikatury platí, že pokud unijní orgány disponují širokou posuzovací pravomocí, zejména v souvislosti s vysoce komplexními vědeckými a technickými skutečnostmi, při určování povahy a rozsahu přijímaných opatření, musí se přezkum prováděný unijním soudem omezit na přezkum toho, zda výkon takové pravomoci není stižen zjevným pochybením či zneužitím pravomoci nebo zda tyto orgány zjevně nepřekročily meze své posuzovací pravomoci (rozsudek ze dne 9. března 2023, ACER v. Aquind, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, body 56 a 57; viz rovněž rozsudek ze dne 7. března 2013, Bilbaína de Alquitranes a další v. ECHA, T‑93/10, EU:T:2013:106, bod 76 a citovaná judikatura).
58
Je tedy třeba konstatovat, že čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 tím, že neumožňuje fyzickým nebo právnickým osobám, které jako žalobkyně spadají do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, podat odvolání k odvolacímu senátu, zavádí rozdílné zacházení, neboť tyto osoby mohou, pokud jde o komplexní vědecká, technická nebo hospodářská posouzení související s energetikou, využít pouze omezený přezkum rozhodnutí ACER Tribunálem, zatímco fyzické nebo právnické osoby spadající do kategorií, na něž se vztahuje první nebo druhý případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, mohou s ohledem na uvedená vědecká, technická nebo hospodářská posouzení využít úplný přezkum prováděný odvolacím senátem.
59
Jak ACER, Parlament, Rada a Komise v podstatě uvedly v odpovědích na organizační procesní opatření, která jim Tribunál určil, toto rozdílné zacházení, pokud jde o přístup k úplnému přezkumu prováděnému odvolacím senátem, je nicméně odůvodněno různou mírou intenzity vazby jednotlivých kategorií dotčených fyzických nebo právnických osob k rozhodnutím ACER. Zatímco fyzické nebo právnické osoby spadající do kategorií, na něž se vztahuje první a druhý případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, jsou uvedenými rozhodnutími individualizovány, neboť jsou jejich adresáty nebo jsou těmito rozhodnutími zasaženy obdobně jako jejich adresáti z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám (rozsudky ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise_25/62, EU:C:1963:17, s. 223, a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 93), v případě fyzických nebo právnických osob spadajících do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, tomu tak není.
60
Toto rozdílné zacházení založené na objektivních kritériích stanovených v článku 28 nařízení 2019/942 je tedy odůvodněné, neboť je v souladu s právně přípustným cílem sledovaným dotčenými právními předpisy a je přiměřené cíli sledovanému dotčeným zacházením (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. července 1977, Bela-Mühle Bergmann_114/76, EU:C:1977:116, bod 7, a ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 47).
61
Použití objektivních kritérií stanovených unijním normotvůrcem v článku 28 nařízení 2019/942 je totiž v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením, jenž spočívá v zavedení systému správních opravných prostředků, jež se týkají přesně vymezených kategorií aktů ACER a fyzických nebo právnických osob, které k nim mají intenzivní vazbu.
62
S ohledem na nižší intenzitu vazby uvedených osob k „individuálním rozhodnutím“ ACER ve srovnání s fyzickými nebo právnickými osobami, jež spadají do kategorií, na něž se vztahuje první a druhý případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, je odůvodněné a vhodné, aby fyzické nebo právnické osoby, které jako žalobkyně spadají do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v článku 263 čtvrtém pododstavci SFEU, měly pouze možnost dosáhnout omezeného přezkumu uvedených rozhodnutí před Tribunálem, přičemž je třeba upřesnit, že na rozdíl od osob, jež spadají do ostatních dvou kategorií, se na uvedené osoby nevztahuje povinnost, jež je stanovena v článku 29 nařízení 2019/942, podle níž je třeba vyčerpat možnost předchozího odvolání podle článku 28 tohoto nařízení (viz bod 45 výše), ani postup rozhodování o přijatelnosti opravného prostředku, jenž je stanoven v článku 58a statutu Soudního dvora Evropské unie.
63
Mimoto je podle judikatury k tomu, aby bylo možné unijnímu normotvůrci vytýkat, že porušil zásadu rovného zacházení, třeba, aby se srovnatelnými situacemi zacházel odlišně, čímž by určité osoby znevýhodnil vůči jiným osobám (rozsudky ze dne 13. července 1962, Klöckner-Werke a Hoesch v. Vysoký úřad, 17/61 a 20/61, EU:C:1962:30, s. 652, a ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 39).
64
V tomto ohledu nelze mít za to, že přímý přezkum prováděný Tribunálem znevýhodňuje fyzické nebo právnické osoby, na které se s ohledem na akt ACER nevztahuje některý z případů uvedených v článku 28 nařízení 2019/942.
65
Skutečnost, že přezkum aktu ACER odvolacím senátem byl považován za vhodný prostředek k ochraně práv fyzických nebo právnických osob, které mají intenzivní vazbu k tomuto aktu, v kontextu, kdy unijní orgány disponují při určování povahy a rozsahu opatření, která přijímají, širokou posuzovací pravomocí, zejména v souvislosti s vysoce komplexními a technickými skutečnostmi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. března 2023, ACER v. Aquind, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, bod 57), nelze vykládat tak, že přímá žaloba podaná k Tribunálu na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU nemůže být rovněž považována za vhodný prostředek k ochraně práv fyzických nebo právnických osob, které mají k témuž aktu méně intenzivní vazbu.
66
Z toho vyplývá, že unijní normotvůrce v čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 zavedl odůvodněné rozdílné zacházení s fyzickými nebo právnickými osobami, které se s ohledem na rozhodnutí ACER nenacházejí ve stejné nebo srovnatelné situaci, a tudíž se na ně nevztahují tytéž zvláštní podmínky či úpravy, pokud jde o prostředky nápravy podávané proti uvedeným rozhodnutím, takže nelze mít za to, že toto rozdílné zacházení porušuje zásadu rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny.
67
Ve druhé řadě je třeba si položit otázku, zda jak tvrdí žalobkyně, skutečnost, že fyzické nebo právnické osoby, které stejně jako ona spadají do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, nemohou podat odvolání k odvolacímu senátu, porušuje zásadu účinné soudní ochrany a článek 47 Listiny, jak je vyjádřena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
68
Podle článku 47 Listiny každý, jehož práva a svobody přiznané unijním právem byly porušeny, má za podmínek stanovených uvedeným článkem právo na účinný prostředek nápravy před soudem. Z judikatury Soudního dvora i Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že právo na přístup k soudu není právem absolutním, a může tedy být předmětem přiměřených omezení, která sledují legitimní cíl a nenarušují samotnou podstatu tohoto práva (viz usnesení ze dne 6. dubna 2017, PITEE v. Komise, C‑464/16 P, nezveřejněné, EU:C:2017:291, bod 31 a citovaná judikatura). Podle čl. 52 odst. 1 Listiny je omezení práva na účinné prostředky nápravy před soudem odůvodněné pouze tehdy, je-li stanoveno zákonem, respektuje podstatu uvedeného práva a při dodržení zásady proporcionality je nezbytné a skutečně odpovídá cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého (rozsudky ze dne 4. května 2016, Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, bod 160, a ze dne 15. září 2016, Star Storage a další, C‑439/14 a C‑488/14, EU:C:2016:688, bod 49).
69
V projednávané věci, jak již bylo uvedeno (viz body 45 a 66 výše) ze znění čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ve spojení s články 28 a 29 nařízení 2019/942, vykládanými ve světle obecné výkladové zásady připomenuté v bodě 38 výše, vyplývá, že fyzické nebo právnické osoby, které jako žalobkyně spadají do kategorie, na kterou se vztahuje třetí případ uvedený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy, mohou přímo podat žalobu proti rozhodnutím ACER k Tribunálu.
70
V tomto ohledu je třeba uvést, že jelikož zůstává otevřena možnost podat k Tribunálu žalobu na neplatnost, nelze mít za to, že unijní normotvůrce přijetím článků 28 a 29 nařízení 2019/942 porušil právo na účinnou soudní ochranu.
71
Je pravda, jak uvedly odvolací senát v bodě 55 napadeného rozhodnutí a žalobkyně na jednání, že zvláštní podmínky a úpravy odvolání k odvolacímu senátu zavedené unijním normotvůrcem v článcích 28 a 29 nařízení 2019/942 v důsledku vedou k nepříliš uspokojivým procesním komplikacím. Zaprvé mohou vést k podávání souběžných prostředků nápravy proti týmž rozhodnutím ACER k odvolacímu senátu a Tribunálu, a to buď týmiž fyzickými, nebo právnickými osobami v případě, že dotčené osoby mají pochybnosti o tom, do které z kategorií vymezených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU náleží, nebo fyzickými nebo právnickými osobami, jež spadají podle téhož ustanovení do různých kategorií, se všemi komplikacemi, jež jsou vlastní rozhodování o takových prostředcích nápravy (pozastavení, odmítnutí rozhodnout, atd.). Zadruhé tím, že se příslušná pravomoc buď odvolacího senátu, nebo Tribunálu rozhodovat o prostředku nápravy podaném fyzickou nebo právnickou osobou, které není určen akt ACER, ale vůči níž tento akt vyvolává právní účinky, a tedy i řízení k napadení uvedeného aktu, odvíjejí od složité právní otázky, totiž zda je tato osoba uvedeným aktem „osobně dotčena“, může uplatnění těchto zvláštních podmínek a úprav vyvolávat řadu sporů před odvolacím senátem, Tribunálem a Soudním dvorem.
72
Riziko souběžných prostředků nápravy proti témuž aktu ACER nicméně existuje nezávisle na článcích 28 a 29 nařízení 2019/942, neboť jak vyplývá zejména z bodu 31 rozsudku ze dne 16. března 2022, MEKH a FGSZ v. ACER (T‑684/19 a T‑704/19, EU:T:2022:138), privilegovaní žalobci mají právo podat přímo k Tribunálu žalobu na neplatnost rozhodnutí ACER. Dále složitost pojmu „osobní dotčení“ nevyplývá specificky ze systému správních opravných prostředků zavedeného články 28 a 29 nařízení 2019/942.
73
Každopádně takové procesní obtíže nemohou stačit ke konstatování, že zavedený systém prostředků nápravy je sám o sobě v rozporu se zásadou účinné soudní ochrany zaručenou článkem 47 Listiny.
74
Proto nelze ani u čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 mít za to, že porušuje zásadu účinné soudní ochrany a článek 47 Listiny, jak je vyjádřena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
75
Proto je třeba zamítnout námitku protiprávnosti jako neopodstatněnou, takže druhý žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.
76
Dále je třeba přikročit k přezkumu třetího žalobního důvodu, který vychází z porušení zásady účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení zásady účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva
77
Žalobkyně má za to, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí porušil zásadu účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva, když konstatoval, že žalobkyně neměla aktivní legitimaci k tomu, aby k němu podala odvolání, ačkoli v konečném důsledku tím byla zbavena účinné soudní ochrany vůči rozhodnutí, a sice původnímu rozhodnutí, které omezuje její svobodu podnikání zaručenou článkem 16 Listiny. Podle judikatury je Unie společenstvím práva spočívajícím na uceleném systému procesních prostředků a řízení, který je určen k tomu, aby byl unijnímu soudu svěřen přezkum legality aktů orgánů, institucí a jiných subjektů Unie. Systém zakotvený Smlouvou umožňuje podat přímou žalobu proti veškerým rozhodnutím, jež byla přijata posledně uvedenými orgány, institucemi a jinými subjekty a jejichž cílem je vyvolávat právní účinky. V této souvislosti musí být podle žalobkyně podmínky přípustnosti stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU vykládány ve světle základního práva na účinnou soudní ochranu, jak je zakotveno v článku 47 Listiny. Žalobkyně uvádí, že kvůli nemožnosti podat odvolání k odvolacímu senátu je zbavena veškeré účinné soudní ochrany, pokud jde o původní rozhodnutí, jehož nařizovací povaha se nepříznivě dotýká jejího právního postavení jakožto dodavatele regulační energie (viz body 86 a 92 níže), neboť v projednávané věci je takovým odvoláním podmíněn přístup k unijnímu soudu (viz bod 16 výše). Žalobkyně uvádí, že je přesto aktivně legitimována k podání žaloby na neplatnost původního rozhodnutí na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
78
ACER argumenty žalobkyně zpochybňuje a navrhuje zamítnutí třetího žalobního důvodu.
79
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle již citované ustálené judikatury (viz bod 34 výše) je použití širokého výkladu možné pouze tehdy, je-li slučitelný se zněním dotčeného ustanovení, a že ani zásada výkladu konformního se závazným pravidlem vyšší právní síly nemůže sloužit jako základ pro výklad, který je contra legem.
80
V projednávané věci s ohledem na jasné znění čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942, které není zpochybněno obsahem relevantní právní úpravy ani cíli, které tato právní úprava sleduje (viz body 32 až 35 výše), byl odvolací senát v napadeném rozhodnutí oprávněn navzdory povinnosti dodržovat zásadu účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva, k tomu, aby čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 nevykládal v tom smyslu, že je žalobkyně, která nebyla privilegovaným žalobcem ani jí původní rozhodnutí nebylo určeno, oprávněna podat k odvolacímu senátu odvolání proti dotčenému rozhodnutí, aniž by musela prokazovat, že je tímto rozhodnutím dotčena nejen bezprostředně, ale i osobně.
81
Za předpokladu, že by tento žalobní důvod měl být rovněž chápán tak, že implicitně obsahuje námitku protiprávnosti čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 z důvodu porušení zásady účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva, je třeba tuto námitku zamítnout jako neopodstatněnou ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 68 až 71 výše.
82
Třetí žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný a přikročit k meritornímu přezkumu prvního žalobního důvodu, který vychází z porušení čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942.
K prvnímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 28 odst. 1 nařízení č. 2019/942
83
Žalobkyně má za to, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí porušil čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942, když konstatoval, že žalobkyně neměla aktivní legitimaci k podání odvolání proti původnímu rozhodnutí k odvolacímu senátu, ačkoli tímto rozhodnutím byla údajně bezprostředně a osobně dotčena.
84
Žalobkyně poznamenává, že v bodě 39 a následujících napadeného rozhodnutí odvolací senát s ohledem na judikaturu správně konstatoval, že žalobkyně je bezprostředně dotčena původním rozhodnutím, které se bezprostředně dotýká jejího právního postavení tím, že jí dočasně znemožňuje volně stanovovat ceny nabídek na trhu s regulační energií, neboť PPS regionu CORE nemohli nadále prostřednictvím evropských platforem PICASSO a MARI přijímat nabídky, jež překračovaly dočasný cenový limit stanovený v původním rozhodnutí.
85
Podle žalobkyně odvolací senát v napadeném rozhodnutí naopak pochybil, když odmítl konstatovat, že žalobkyně byla původním rozhodnutím osobně dotčena ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, jak jej vykládá judikatura.
86
Zaprvé žalobkyně uvádí, že je původním rozhodnutím osobně dotčena, jelikož v souladu s judikaturou se toto rozhodnutí podstatně dotýká jejího postavení na trhu s dodávkami regulační energie, neboť uměle snižuje cenu, za kterou může tuto elektřinu prodávat PPS, kteří jsou jedinými poptávajícími po této elektřině, takže jí je dočasně bráněno ve využívání tržní ceny, která by měla být vyšší (aby pokryla vysoké náklady příležitosti u nabídek), nebo v tom, aby u uvedené elektřiny uplatňovala cenovou konkurenci. Původní rozhodnutí se týká pouze omezeného počtu hospodářských subjektů, které stejně jako ona působí v České republice, Německu a Rakousku, což jsou jediné zóny, v nichž jsou v současnosti provozovány evropské platformy PICASSO a MARI, a kterým se po dlouhém a nákladném postupu podařilo získat předběžné ověření svých zařízení pro dodávání regulační energie. Původní rozhodnutí tak cíleně zasahuje do svobody podnikání těchto dodavatelů regulační energie, neboť jim brání v prodeji této energie za cenu překračující dočasný cenový limit stanovený uvedeným rozhodnutím, a to přesto, že variabilní mezní náklady zařízení, ač se jedná o efektivní a konkurenceschopná zařízení, nemusí být tímto limitem pokryty.
87
Zadruhé žalobkyně uvádí, že se aktivně účastnila postupu, který vedl k přijetí původního rozhodnutí, což podle judikatury představuje jednu z relevantních skutečností k prokázání osobního dotčení žalobkyně. Podle judikatury stačí, aby jednání žalobkyně mohlo ovlivnit dotčený postup. V projednávané věci se žalobkyně aktivně účastnila veřejné konzultace o návrhu PPS, kterou ACER zorganizovala na základě čl. 14 odst. 1 nařízení 2019/942 před přijetím původního rozhodnutí, když žalobkyně odpověděla na dotazník připravený ACER a předložila jí právní stanovisko k věcným otázkám. V původním rozhodnutí ACER tyto připomínky a vyjádření podle žalobkyně údajně zohlednila, když je buď odmítla, nebo se k nim vyjádřila, jako v případě tvorby cen na trhu regulační energie, nebo když jim vyhověla, zejména pokud jde o zamítnutí návrhu PPS.
88
Zatřetí žalobkyně poznamenává, že ACER nezpochybňuje, že v původním rozhodnutí řádně zohlednila situaci žalobkyně z materiálního hlediska, což je podle judikatury rovněž jedna z relevantních skutečností k prokázání osobního dotčení žalobkyně. Jak totiž bylo uvedeno v bodě 87 výše, ACER byla v původním rozhodnutí údajně ovlivněna připomínkami a vyjádřeními, které žalobkyně vznesla v rámci veřejné konzultace k návrhu PPS. Podle žalobkyně ostatně ACER měla právní povinnost zohlednit důsledky, které původní rozhodnutí mohlo mít pro situaci žalobkyně, což ji podle judikatury může ve vztahu k tomuto rozhodnutí rovněž individualizovat. Podle čl. 10 odst. 6 nařízení 2017/2195 byli PPS povinni konzultovat zainteresované strany, aby ve svých návrzích zohlednili jejich zájmy. Stejně tak podle článku 9 nařízení 2017/2195 a čl. 14 odst. 1 a 3 nařízení 2019/942 byla ACER povinna konzultovat tyto strany a účastníky trhu, aby ve svých rozhodnutích zohlednila jejich zájmy.
89
Začtvrté a podpůrně žalobkyně tvrdí, že je původním rozhodnutím individualizována stejně jako PPS, kterým je určeno, jelikož toto rozhodnutí porušilo procesní záruky, které jí unijní právo ve smyslu judikatury poskytuje v rámci přijetí uvedeného rozhodnutí. Jak se totiž žalobkyně dovolávala již před odvolacím senátem, v rámci postupu, který vedl k přijetí původního rozhodnutí, ACER údajně neoznámila žalobkyni návrh původního rozhodnutí, čímž porušila její právo, které je zaručeno v čl. 14 odst. 6 nařízení 2019/942 a v článku 41 Listiny, předložit předběžné připomínky jakožto strana dotčená tímto rozhodnutím, které přímo ovlivňuje její postavení na trhu s regulační energií v Německu. Mimoto od okamžiku, kdy ACER nahradila PPS regionu CORE změnou jejich návrhu, měla ACER podle žalobkyně rovněž povinnost respektovat právo na konzultaci stanovené v čl. 10 odst. 6 nařízení 2017/2195. Tento požadavek podle žalobkyně není s ohledem na skutečnost, že na trhu regulační energie, zejména v Německu, působí pouze omezený počet účastníků, nepřiměřený.
90
Podle žalobkyně odvolací senát rovněž nesprávně odmítl v napadeném rozhodnutí konstatovat, že žalobkyně byla původním rozhodnutím dotčena osobně ve smyslu výkladu čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 ve světle judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223) a zvláštností interního odvolacího řízení v rámci ACER. Tato judikatura je podle žalobkyně otevřená a ponechává prostor pro objevování nových situací založených na zvláštnostech dotčeného odvolacího řízení.
91
Pokud jde o zvláštnosti interního odvolacího řízení ACER, žalobkyně poznamenává, že podle bodu 34 odůvodnění nařízení 2019/942 se rozhodnutí ACER jakožto opatření k regulaci trhu týkají velkého počtu subjektů, které podle žalobkyně musí mít z důvodů procesní ekonomie právo na interní odvolání k nezávislému odvolacímu senátu v rámci ACER před případným předložením věci unijnímu soudu. „[Z]vláštní podmínky a úpravy týkající se žalob podávaných […] proti aktům […] institucí a jiných subjektů [Unie]“, uvedené v čl. 263 pátém pododstavci SFEU, podle judikatury odkazují právě na zavedení čistě interních řízení, jež předcházejí podání žaloby k soudu, jako je například správní mechanismus úplné interní technické kontroly vykonávané odborníky, který byl zaveden v rámci ACER.
92
Pokud jde o výklad čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942, který je v souladu s judikaturou vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223), žalobkyně uvádí, že se v projednávané věci chce dovolávat pouze skutečnosti, že je původním rozhodnutím dotčena po věcné stránce stejně jako PPS, kteří jsou z důvodu systému samoregulace trhu regulační energie ze strany PPS, který je zaveden v čl. 4 odst. 1 nařízení 2017/2195, s výhradou schválení ze strany VRO nebo ACER, formálně jeho jedinými adresáty. Toto rozhodnutí totiž dočasně reguluje ceny výměny regulační energie, které by si žalobkyně a ostatní dotčení dodavatelé mohli dohodnout jako smluvní partneři s těmito PPS a dalšími třetími osobami na evropských platformách PICASSO a MARI. Pokud by přitom toto rozhodnutí bylo v souladu s návrhem PPS snížit cenu regulační energie, kterou PPS nakupují, bylo by nepříznivé pro její vlastní zájmy, jakož i pro zájmy ostatních dotčených dodavatelů, kteří by byli zbaveni možnosti volně sjednávat dodávky regulační energie za tržní cenu, která může přesahovat 15000 eur za MWh a dosahovat až 99999 eur za MWh, kterou až do té doby měli. Podle žalobkyně jsou v rámci takového systému samoregulace trhu ze strany PPS, který podléhá schválení ACER, interní právo na odvolání k ACER a úplný technický přezkum zajišťovaný odvolacím senátem, stanovené v článku 28 nařízení 2019/942, nezbytnou zárukou, jež je poskytována účastníkům trhu k zajištění obrany jejich zájmů.
93
ACER argumenty žalobkyně zpochybňuje a navrhuje zamítnutí prvního žalobního důvodu.
94
Úvodem je třeba připomenout, že „zvláštní podmínky a úpravy“ ve smyslu čl. 263 pátého pododstavce SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že se týkají pouze zavedení, ze strany orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie, čistě interních podmínek a úprav, které předcházejí podání žaloby k soudu a upravují zejména fungování mechanismu interní kontroly nebo průběh řízení pro mimosoudní řešení sporu za účelem vyhnutí se sporu před unijními soudy (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. září 2013, European Dynamics Luxembourg a další v. OHIM, T‑556/11, EU:T:2013:514, bod 60, a rozsudek ze dne 25. října 2018, KF v. SATCEN, T‑286/15, EU:T:2018:718, bod 107). Tyto zvláštní podmínky a úpravy tedy musí být v naprostém souladu s obecným režimem stanoveným v článku 263 SFEU, pokud jde o pravomoc unijního soudu rozhodovat o žalobách, které jsou k němu podávány [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. února 2016, Italian International Film v. EACEA, T‑676/13, EU:T:2016:62, bod 27; ze dne8. června 2016, Monster Energy v. EUIPO (Znázornění symbolu míru), T‑583/15, EU:T:2016:338, bod 43, a ze dne 8. června 2016, Monster Energy v. EUIPO (GREEN BEANS), T‑585/15, nezveřejněný, EU:T:2016:339, bod 41].
95
Z toho vyplývá, že pokud tytéž podmínky přípustnosti existují v obecném režimu stanoveném v článku 263 SFEU a v rámci zvláštních podmínek a úpravy přijatých na základě čl. 263 pátého pododstavce SFEU, musí být tyto podmínky v zásadě vykládány jednotně. Pro posouzení, zda byla žalobkyně napadeným aktem, a sice původním rozhodnutím, na základě čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 osobně dotčena, je proto třeba odkázat na judikaturu, jež se týká druhého případu uvedeného v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU ve znění Lisabonské smlouvy.
96
Pokud jde o podmínku osobního dotčení ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, je třeba připomenout, že fyzická nebo právnická osoba jiná než adresát aktu může tvrdit, že je tímto aktem osobně dotčena, pouze tehdy, je-li tímto aktem zasažena z důvodu určitých pro ni specifických vlastností či faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (rozsudek ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise_25/62, EU:C:1963:17, s. 223).
97
Mimoto z judikatury týkající se čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU vyplývá zásada, podle které přísluší žalobkyni, fyzické či právnické osobě, které není určen akt, který napadá, aby se na podporu své žaloby dovolávala vlastností, které jsou pro ni specifické, nebo faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu, a prokázala je (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 28. září 2011, UCAPT v. Rada, T‑96/09, nezveřejněné, EU:T:2011:542, bod 47, a ze dne 6. května 2020, Sabo a další v. Parlament a Rada, T‑141/19, nezveřejněné, EU:T:2020:179, bod 32). V tomto smyslu je v čl. 15 odst. 1 písm. d) jednacího řádu odvolacího senátu připomenuto, že je na navrhovateli, aby v souladu s čl. 28 odst. 1 nařízení 2019/942 prokázal, že je rozhodnutím ACER bezprostředně a osobně dotčen.
98
V projednávané věci, jak vyplývá z vylíčení jejích argumentů uvedeného v bodě 43 napadeného rozhodnutí, které žalobkyně v rámci projednávané žaloby nezpochybňuje, ve spojení s body 24 až 28 jejího odůvodnění odvolání před odvolacím senátem ze dne 27. dubna 2022, žalobkyně před odvolacím senátem tvrdila, že je osobně dotčena původním rozhodnutím z důvodu, že působila na německém trhu s regulační energií a byla na něm jedním z největších dodavatelů. Toto rozhodnutí se podle žalobkyně dotýká předem určené skupiny hospodářských subjektů, tvořené dodavateli regulační energie, jimž se podařilo získat předběžné ověření zařízení pro dodávky regulační energie nebo jejichž zařízení jsou ve fázi předběžného ověřování.
99
V bodech 44 až 48 napadeného rozhodnutí odvolací senát přezkoumal „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, kterých se žalobkyně dovolávala, a konstatoval, že nejsou dostatečné k tomu, aby ji individualizovaly ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223).
100
Žalobkyně v projednávané žalobě odvolacímu senátu v podstatě vytýká, že v napadeném rozhodnutí nekonstatoval, že byla původním rozhodnutím osobně dotčena z důvodu vlastností, které jsou pro ni specifické a vymezují ji, zejména jsou-li zohledněny v souhrnu, vzhledem ke všem ostatním osobám.
101
Zaprvé se žalobkyně dovolává toho, že původním rozhodnutím bylo podstatně dotčeno její soutěžní postavení na německém trhu dodávek regulační energie. Původní rozhodnutí podle ní představuje zásah na tomto trhu, neboť brání volné tvorbě cen, narušuje svobodu podnikání, snižuje možnosti cenové konkurence a brání dodavatelům energie, i pokud mají účinná a konkurenceschopná zařízení, aby pokryli své náklady příležitosti, které mohou být během období vysoké poptávky po regulační energii velmi vysoké. Původní rozhodnutí se podle ní týká pouze relativně omezeného a stabilního počtu dodavatelů regulační energie, kteří stejně jako ona působí v České republice, Německu nebo v Rakousku, což jsou jediné zóny, ve kterých jsou v současnosti provozovány evropské platformy PICASSO a MARI, a jimž se po dlouhém a nákladném řízení podařilo získat předběžné ověření zařízení pro dodávky regulační energie. Podle žalobkyně byla v důsledku původního rozhodnutí snížena hodnota značných investic vynaložených těmito dodavateli regulační energie za účelem získání předběžného ověření svých zařízení, zatímco jejich potenciální konkurenti měli možnost se těchto investic vyvarovat tím, že na tento trh nevstoupili.
102
Zadruhé se žalobkyně dovolává skutečnosti, že se aktivně účastnila postupu, který vedl k přijetí původního rozhodnutí.
103
Zatřetí se žalobkyně dovolává skutečnosti, že ACER v původním rozhodnutí řádně zohlednila situaci žalobkyně z materiálního hlediska.
104
Začtvrté se žalobkyně dovolává toho, že při přijímání původního rozhodnutí byly porušeny procesní záruky, které jí přiznává unijní právo. Žalobkyně konečně v podstatě tvrdí, že podmínka osobního dotčení musí být s ohledem na značný počet účastníků trhu, kteří mohou být rozhodnutími Acer dotčeni, vykládána v rámci odvolání podaných k odvolacímu senátu proti rozhodnutím ACER specificky.
105
ACER ve svých písemnostech podporuje stanovisko odvolacího senátu, podle něhož „vlastnosti“ ani „skutkové okolnosti“, kterých se žalobkyně dovolává před Tribunálem, nejsou samostatně ani v souhrnu dostatečné k tomu, aby ji individualizovaly ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223) (viz bod 99 výše).
106
Pokud jde o „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, kterých se dovolávala před odvolacím senátem a které odvolací senát v napadeném rozhodnutí přezkoumal, a sice o skutečnost, že žalobkyně působila na německém trhu s regulační energií, a skutečnost, že byla jedním z největších dodavatelů na uvedeném trhu, a které následně rozvíjí v rámci projednávané žaloby, když tvrdí, že její postavení na tomto trhu bylo původním rozhodnutím podstatně dotčeno (viz body 98, 99 a 101 výše), žalobkyně odkazuje na judikaturu unijního soudu v oblasti státních podpor a spojování podniků.
107
V tomto ohledu je zajisté třeba konstatovat, že podle judikatury byly za osobně dotčené rozhodnutím Komise, kterým se ukončuje formální vyšetřovací řízení, uznány kromě podniku, který je příjemcem podpory, zejména podniky konkurující posledně uvedenému, které hrály aktivní úlohu v rámci takového řízení, pokud bylo jejich postavení na trhu tímto opatřením podpory podstatně dotčeno (viz rozsudek ze dne 2. září 2021, Ja zum Nürburgring v. Komise, C‑647/19 P, EU:C:2021:666, bod 33 a citovaná judikatura). V tomto kontextu se tedy podnik nemůže spoléhat výlučně na své postavení soutěžitele ve vztahu k podniku-příjemci, ale musí mimoto prokázat, že se nachází v takové faktické situaci, která jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudek British Aggregates v. Komise, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, bod 48).
108
Mimoto z judikatury týkající se spojování podniků vyplývá, že v případě rozhodnutí, jímž se konstatuje slučitelnost spojení podniků s vnitřním trhem, je třeba otázku, zda je podnik, který se spojení neúčastní, osobně dotčen, posuzovat v závislosti jednak na jeho účasti ve správním řízení a jednak na zásahu do jeho postavení na trhu. Aby bylo v tomto kontextu připuštěno dotčení postavení žalobce na trhu, bere unijní soud v úvahu buď to, že je jedním z hlavních konkurentů účastníků spojení podniků, na které se vztahuje rozhodnutí povolující toto spojení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2006, easyJet v. Komise, T‑177/04, EU:T:2006:187, bod 37; ze dne 20. prosince 2023, Mainova v. Komise, T‑64/21, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2023:843, bod 85 a ze dne 20. prosince 2023, enercity v. Komise, T‑65/21, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2023:844, bod 83), nebo to, že je pouhým konkurentem uvedených účastníků, ale spojení má možný dopad na jeho hospodářskou situaci, který je konkrétně vymezen, jako je znehodnocení uskutečněných významných investic, jež byly propočítány v dlouhodobém horizontu a s přihlédnutím ke struktuře již existujícího trhu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. května 2023, EVH v. Komise, T‑312/20, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2023:252, body 42 a 46; ze dne 17. května 2023, TEAG v. Komise, T‑315/20, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2023:259, body 42 a 46, a ze dne 17. května 2023, GGEW v. Komise, T‑319/20, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2023:263, body 42 a 46), nebo to, že je potenciálním konkurentem účastníků spojení podniků v případě oligopolních trhů, nebo za určitých okolností to, že působí na sousedních, předcházejících nebo navazujících trzích, na kterých působí podnik v monopolním postavení, jehož postavení je spojením posíleno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 2003, ARD v. Komise, T‑158/00, EU:C:2003:246, bod 78).
109
Judikatura citovaná v bodech 107 a 108 výše se nicméně alespoň částečně opírá o existující či potenciální soutěžní vztah mezi příjemci napadeného rozhodnutí na trhu dotčeném tímto rozhodnutím a žalobkyní, jejíž postavení na tomto trhu nebo na sousedních, předcházejících či navazujících trzích je konkrétně identifikovaným způsobem uvedeným rozhodnutím negativně a případně podstatně dotčeno.
110
V projednávané věci žalobkyně netvrdí ani a fortiori neprokazuje, že někteří z jejích konkurentů na německém trhu regulační energie, na němž působí a který je dotčen původním rozhodnutím, mají na tomto trhu z uvedeného rozhodnutí prospěch. Z její argumentace naopak vyplývá, že pouze zmiňuje obecný dopad původního rozhodnutí na německý trh s regulační energií, který negativně ovlivňuje všechny dodavatele regulační energie, kteří stejně jako ona působí na tomto, jakož i na českém a rakouském trhu.
111
I za předpokladu, že by žalobkyně jakožto jeden z největších dodavatelů na německém trhu regulační energie byla z hospodářského hlediska negativně dotčena více než někteří její konkurenti na uvedeném trhu, nestačilo by to k její individualizaci ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223). Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že k tomu, aby byly některé subjekty tímto aktem považovány za osobně dotčené, nestačí, že jsou tímto aktem z hospodářského hlediska dotčeny více než jejich konkurenti. I za předpokladu, že by rozhodnutí mělo zvláštní dopad na hospodářskou situaci žalobkyně, tato okolnost nestačí k tomu, aby ji vymezila vzhledem ke všem ostatním osobám (usnesení ze dne 2. dubna 2004, Gonnelli a AIFO v. Komise, T‑231/02, EU:T:2004:105, bod 45; ze dne 12. března 2007, Confcooperative, Unione regionale della Cooperazione Friuli-Venezia Giulia Federagricole a další v. Komise, T‑418/04, nezveřejněné, EU:T:2007:83, bod 57, a ze dne 13. listopadu 2008, Lemaître Sécurité v. Komise, T‑301/06, nezveřejněné, EU:T:2008:495, bod 24).
112
Mimoto ani okolnost, že se původní rozhodnutí týká relativně omezeného a stabilního počtu dodavatelů regulační energie, jimž se stejně jako žalobkyni podařilo získat předběžné ověření zařízení pro dodávky regulační energie a kteří působili na německém trhu s regulační energií, jakož i na českém a rakouském trhu, nemůže stačit k individualizaci žalobkyně ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223). Z ustálené judikatury totiž rovněž vyplývá, že možnost určit více či méně přesně počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se opatření použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, pokud k tomuto použití dochází na základě objektivní právní nebo skutkové situace definované dotčeným aktem (viz rozsudek ze dne 18. října 2018, Internacional de Productos Metálicos v. Komise, C‑145/17 P, EU:C:2018:839, bod 35 a citovaná judikatura; usnesení ze dne 19. září 2022, TDK Foil Italy v. Komise, T‑788/21, nezveřejněné, EU:T:2022:581, bod 18, a ze dne 7. prosince 2022, Sunrise Medical a Sunrise Medical Logistics v. Komise, T‑721/21, nezveřejněné, EU:T:2022:791, bod 53). V projednávané věci, jak odvolací senát v podstatě poznamenal v bodě 48 napadeného rozhodnutí, se přitom původní rozhodnutí týká všech dodavatelů regulační energie stejně, jelikož se vztahuje na všechny účastníky trhu, kteří chtějí vyměňovat regulační energii na evropských platformách PICASSO a MARI, a to nejen v Německu, ale i v České republice a Rakousku.
113
Konečně ani srovnáním, které žalobkyně uvádí ve svých písemnostech, v nichž porovnává situaci svou a svých konkurentů na německém trhu s regulační energií v návaznosti na původní rozhodnutí na straně jedné se situací potenciálních konkurentů na tomto trhu, kteří mohli mít z tohoto rozhodnutí prospěch, když s ohledem na něj nevynaložili náklady na předběžné ověření svých zařízení pro účely vstupu na uvedený trh, na straně druhé, nemůže být prokázán existující či potenciální konkurenční vztah mezi oběma uvedenými stranami.
114
Mimoto žalobkyně netvrdí ani a fortiori neprokazuje, že je v existujícím či potenciálním konkurenčním vztahu s adresáty, a jak uvádí, se skutečnými příjemci původního rozhodnutí na německém trhu regulační energie, a sice s PPS dotčenými tímto rozhodnutím.
115
Za těchto okolností se žalobkyně, která neprokázala, že byla v existujícím či potenciálním konkurenčním vztahu s příjemci původního rozhodnutí na německém trhu regulační energie, na kterém působí a který je dotčen původním rozhodnutím, nemůže důvodně dovolávat judikatury citované v bodech 107 a 108 výše, aby tvrdila, jak činí v projednávané věci, že její postavení na tomto trhu bylo uvedeným rozhodnutím dotčeno podstatně.
116
Pokud jde o „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, kterých se žalobkyně dovolávala před odvolacím senátem, a sice skutečnost, že působila na německém trhu s regulační energií, a skutečnost, že byla jedním z největších dodavatelů na tomto trhu, a poté je rozvinula v rámci projednávané žaloby, když tvrdila, že její postavení na tomto trhu bylo původním rozhodnutím podstatně dotčeno ve smyslu judikatury citované v bodech 107 a 108 výše, je tedy třeba konstatovat, že odvolací senát v bodech 45 až 48 napadeného rozhodnutí právem rozhodl, že nemohou samy o sobě individualizovat žalobkyni ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223).
117
Pokud jde o „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, které nebyly v napadeném rozhodnutí zmíněny jako důvody, jichž se žalobkyně dovolávala v řízení před odvolacím senátem, a tudíž je odvolací senát v uvedeném rozhodnutí nepřezkoumal, ale žalobkyně je uplatňuje v rámci projednávané žaloby (viz body 102 až 104 výše), Tribunál vyzval účastníky řízení v rámci organizačního procesního opatření, aby se vyjádřili k jejich přípustnosti.
118
V tomto ohledu žalobkyně tvrdila, že aktivní legitimace k podání odvolání k odvolacímu senátu je otázkou, kterou odvolací senát musí zkoumat i bez návrhu, a to na základě obdobného použití judikatury, podle níž je přípustnost žaloby na neplatnost u Tribunálu otázkou veřejného pořádku, kterou Tribunál musí kdykoliv přezkoumat, a to i bez návrhu, jakož i na základě článku 15 jednacího řádu odvolacího senátu. Pokud jde o osobní dotčení žalobkyně, uvedený odvolací senát měl podle žalobkyně bez návrhu zohlednit všechny informace, které měl k dispozici. V projednávané věci měl tento odvolací senát přístup ke zprávě o hodnocení veřejné konzultace, kterou zorganizovala ACER na základě čl. 14 odst. 6 nařízení 2019/942, jež je obsažena v příloze II původního rozhodnutí a potvrzuje aktivní účast žalobkyně ve správním řízení, které předcházelo přijetí původního rozhodnutí. Mimoto žalobkyně uvádí, že tutéž účast zmínila v bodech 27 a 49 odůvodnění svého odvolání k odvolacímu senátu ze dne 27. dubna 2022, v němž v poznámkách pod čarou č. 9 a 19 podrobně odkazuje na přílohu II původního rozhodnutí, a v bodech 25 až 33 svého doplňujícího vyjádření ze dne 22. července 2022. Dále žalobkyně uvádí, že v rámci šestého žalobního důvodu znějícího na zrušení uplatnila skutečnost, že její právo být vyslechnuta podle čl. 14 odst. 6 nařízení 2019/942 bylo porušeno v rámci správního řízení, v bodě 118 a následujících odůvodnění odvolání a v bodě 26 jejího doplňujícího vyjádření, v němž rovněž odkazovala na své právo být konzultována podle čl. 14 odst. 1 uvedeného nařízení.
119
Pokud jde o osobní dotčení žalobkyně, ACER měla za to, že žalobkyně v bodech 24 až 28 odůvodnění svého odvolání, jež se týká této otázky, v zásadě vycházela z okolnosti, podle níž byla jedním z největších dodavatelů působících na německém trhu regulační energie, a že je nepřípustné, aby žalobkyně následně, a tedy opožděně uplatňovala jiné „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, které ji mohou individualizovat ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223).
120
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, kterých se žalobkyně nedovolávala nebo je neprokázala před odvolacím senátem, nemohou být Tribunálem zohledněny při posouzení legality napadeného rozhodnutí. Podle článku 29 nařízení 2019/942 ve spojení s článkem 263 SFEU je totiž Tribunál povolán k tomu, aby ověřil legalitu rozhodnutí odvolacího senátu tak, že přezkoumá použití unijního práva ze strany odvolacího senátu, zejména s ohledem na skutečnosti, které byly uvedenému senátu předloženy, ale naproti tomu nemůže provádět takový přezkum s přihlédnutím ke skutečnostem, které mu byly předloženy nebo před ním uplatněny nově (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 54, a ze dne 15. dubna 2010, Schräder v. OÚS, C‑38/09 P, EU:C:2010:196, bod 76).
121
Z pravidel upravujících řízení u unijních soudů, zejména z článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie, jakož i z článku 76 a z čl. 84 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, ostatně vyplývá, že spor je v zásadě určen a vymezen účastníky řízení a unijní soud nemůže rozhodnout ultra petita (viz rozsudek ze dne 17. září 2020, Alfamicro v. Komise, C‑623/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:734, bod 40 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 22. prosince 2022, Parlament v. Moi, C‑246/21 P, nezveřejněný, EU:C:2022:1026, bod 55). Mimoto v souladu s čl. 21 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie, čl. 120 písm. c) a d) jednacího řádu Soudního dvora a čl. 76 prvním pododstavcem písm. d) a e) jednacího řádu musí v rámci přímé žaloby k unijním soudům návrh na zahájení řízení uvádět mimo jiné předmět sporu, stručný popis žalobních důvodů a návrhové žádání.
122
V projednávané věci se žalobkyně v bodech 24 až 28 odůvodnění svého odvolání za účelem tvrzení, že je osobně dotčena původním rozhodnutím, v jehož důsledku byly dočasně zablokovány ceny regulační energie, jež byla prodávána PPS, v podstatě opírala o zvláštní okolnost, podle níž byla jedním z největších dodavatelů působících na německém trhu s uvedenou energií.
123
V souladu s judikaturou a zněním čl. 15 odst. 1 písm. d) jednacího řádu odvolacího senátu uvedenými v bodě 97 výše byl přitom uvedený senát oprávněn v napadeném rozhodnutí zohlednit pouze takovou zvláštní okolnost, kterou by před ním žalobkyně řádně uplatnila a mohla by žalobkyni individualizovat ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223), aniž bylo třeba zkoumat, zda jiné „vlastnosti“ nebo jiné „skutkové okolnosti“, které by ji mohly individualizovat, mohly být vyvozeny z odůvodnění odvolání, z jeho příloh, z doplňujících vyjádření nebo obecně ze spisu ve věci.
124
I za předpokladu, že by odvolací senát v napadeném rozhodnutí protiprávně nezohlednil všechny „vlastnosti“ nebo „skutkové okolnosti“, kterých se před ním žalobkyně dovolávala, příslušelo by posledně uvedené, aby tento postup napadla tím, že by v tomto smyslu uplatnila příslušný žalobní důvod, splňující podmínky jasnosti a přesnosti uvedené v čl. 76 písm. d) jednacího řádu (viz bod 114 výše).
125
Nevydání rozhodnutí o dílčím bodu návrhového žádání totiž může vést přinejmenším k částečnému zrušení rozhodnutí přijatého nezávislým odvolacím senátem některé z institucí nebo jiných subjektů Unie uvedených v článku 58a statutu Soudního dvora Evropské unie (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 8. června 2016, GREEN BEANS, T‑585/15, nezveřejněný, EU:T:2016:339, bod 27 a citovaná judikatura).
126
I když se žalobkyně v bodech 50 až 59 žaloby dovolává jako okolností, které ji mohou individualizovat ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17, s. 223), své aktivní účasti ve správním řízení, které předcházelo přijetí původního rozhodnutí, a porušení svého práva podle čl. 14 odst. 6 nařízení 2019/942 a čl. 41 Listiny být konzultována před přijetím tohoto rozhodnutí, žalobkyně v tomto ohledu jasně a přesně nevznesla žalobní důvod směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí, jenž by vycházel z toho, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí protiprávně opomenul rozhodnout o těchto „vlastnostech“ nebo „skutkových okolnostech“, jež by před ním žalobkyně řádně uplatnila.
127
Žalobkyně se tedy v rámci projednávané žaloby nemůže dovolávat „vlastností“ nebo „skutkových okolností“, které nebyly v napadeném rozhodnutí uvedeny jako uplatněné žalobkyní v řízení před odvolacím senátem, a odvolací senát se jimi tudíž v uvedeném rozhodnutí nezabýval (viz body 102 až 104 výše).
128
První žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný, takže hlavní návrh znějící na zrušení napadeného rozhodnutí, který je zcela neopodstatněný, musí být sám zamítnut jako neopodstatněný. Následně je tedy třeba přikročit k přezkumu podpůrného návrhu.
K podpůrnému návrhu znějícímu na zrušení původního rozhodnutí
129
Na podporu podpůrného návrhu předkládá žalobkyně šest žalobních důvodů, z nichž první vychází v podstatě z porušení čl. 10 odst. 1 nařízení 2019/943, druhý z nedostatku pravomoci ACER k rozhodování o návrhu PPS, třetí z nedostatku pravomoci ACER ke stanovení regulace nezávislé na regulaci navržené PPS, čtvrtý z porušení cílů sledovaných nařízením 2017/2195, pátý z nedostatku odůvodnění a šestý z porušení práva být vyslechnut zaručeného článkem 41 Listiny a čl. 14 odst. 6 nařízení 2019/942.
130
ACER namítá zjevnou nepřípustnost podpůrného návrhu podaného dne 17. února 2023 z důvodu nedodržení lhůty dvou měsíců a deseti dnů pro podání žaloby na neplatnost původního rozhodnutí, která je uvedena v čl. 263 šestém pododstavci SFEU ve spojení s článkem 60 jednacího řádu a začala podle ní běžet nejpozději ode dne, kdy žalobkyně podala odvolání k odvolacímu senátu, tedy dne 27. dubna 2022. Žalobkyně se nemůže platně dovolávat žádného omluvitelného omylu, jelikož informace o opravných prostředcích obsažené v původním rozhodnutí byly výslovně určeny adresátům původního rozhodnutí a z výkladu v souladu se zněním článku 29 nařízení 2019/942 lze podle ACER dovozovat, že tímto ustanovením není dotčeno právo žalobkyně podat přímo k Tribunálu žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ve znění Lisabonské smlouvy. Podle ACER je každopádně třeba podpůrný návrh zamítnout jako neopodstatněný.
131
Žalobkyně namítá, že nedodržení lhůty pro podání žaloby v projednávané věci vyplývá z omluvitelného omylu, jelikož s ohledem na informace o opravných prostředcích obsažené v původním rozhodnutí a na znění článku 29 nařízení 2019/942 nemohla mít důvodně za to, že by mohla podat k Tribunálu žalobu na neplatnost, aniž by předtím vyčerpala odvolací řízení uvedené v článku 28 uvedeného nařízení.
132
Pokud jde o námitku nepřípustnosti podpůrného návrhu, kterou vznesla ACER, je třeba nejprve poznamenat, že jak vyplývá z bodu 45 výše, žalobkyně mohla v projednávané věci podat žalobu na neplatnost původního rozhodnutí přímo k unijnímu soudu na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ve znění Lisabonské smlouvy.
133
Mimoto z čl. 263 šestého pododstavce SFEU vyplývá, že žaloby na neplatnost musí být podány ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl.
134
Od použití unijních právních předpisů upravujících procesní lhůty se lze v souladu s čl. 45 druhým pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie odchýlit pouze za zcela výjimečných okolností náhody nebo vyšší moci, neboť striktní použití těchto pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránění jakékoli diskriminaci nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2016, SV Capital v. EBA, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, bod 56 a citovaná judikatura).
135
Z judikatury rovněž vyplývá, že v rámci unijní právní úpravy týkající se lhůt pro podání žalob se pojem „omluvitelný omyl“, který umožňuje odchýlit se od této úpravy, vztahuje pouze na výjimečné okolnosti, za kterých zejména dotčený orgán jednal tak, že lze připustit, že toto jednání samo o sobě nebo v rozhodující míře způsobilo, že jednotlivec v dobré víře, jenž prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu, mohl být zmaten (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2016, SV Capital v. EBA, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, bod 59 a citovaná judikatura).
136
V projednávané věci bylo původní rozhodnutí zveřejněno na internetových stránkách ACER dne 28. února 2022 a žalobkyně podala dne 27. dubna 2022 odvolání k odvolacímu senátu. I za předpokladu, že by se žalobkyně dozvěděla o původním rozhodnutí v tentýž den, kdy podala odvolání k odvolacímu senátu, na základě pravidel pro počítání lhůt stanovených v článcích 58 a 60 jednacího řádu, které odpovídají článkům 49 a 51 jednacího řádu Soudního dvora, je třeba konstatovat, že ke dni podání projednávané žaloby, tedy k 17. únoru 2023, lhůta pro napadení původního rozhodnutí již marně uplynula.
137
Mimoto se žalobkyně za okolností projednávané věci nemůže důvodně dovolávat omluvitelného omylu ve smyslu judikatury citované v bodě 135 výše.
138
ACER totiž zaprvé žalobkyni neposkytla žádné konkrétní ujištění, pokud jde o pravomoc odvolacího senátu rozhodnout o odvolání, které podala proti původnímu rozhodnutí, neboť údaje o opravných prostředcích uvedené na konci původního rozhodnutí byly výslovně určeny „adresátům“ tohoto rozhodnutí, a sice PPS v regionu CORE, ve vztahu k nimž byly ostatně správné (viz bod 44 výše). V původním rozhodnutí naopak nebyly uvedeny žádné informace o opravných prostředcích, které mají využít jiné fyzické nebo právnické osoby než tito adresáti. Uvedené údaje tedy nemohou být kvalifikovány jako jednání ACER, které by mohlo u žalobkyně vyvolávat zmatení ohledně pravomoci odvolacího senátu rozhodovat o odvolání, které podala proti původnímu rozhodnutí.
139
Zadruhé z výkladu znění článku 29 nařízení 2019/942 v souladu s primárním unijním právem lze dovozovat, že tento článek nebrání tomu, aby fyzické nebo právnické osoby, které jako žalobkyně byly bezprostředně, nikoli však osobně dotčeny nařizovacím aktem ACER bez prováděcích opatření, mohly podat žalobu na neplatnost tohoto aktu přímo k unijnímu soudu na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ve znění Lisabonské smlouvy. Ostatně v bodě 117 žaloby sama žalobkyně tvrdí, že „[ž]aloba, která je předmětem podpůrného návrhu, není podmíněna vyčerpáním opravných prostředků v souladu s čl. 263 pátým pododstavcem SFEU a článkem 29 nařízení 2019/942, jelikož primární právo vyžaduje, aby měla možnost podat přímou žalobu“.
140
V projednávané věci se tedy žalobkyně nemůže užitečně dovolávat judikatury, která se opírá o obecnou formulaci některých znění upravujících opravné prostředky nebo o stávající zvyklosti, za účelem konstatování omluvitelného omylu, pokud jde o opožděné podání žaloby k unijnímu soudu po vyčerpání interního procesní prostředku, který v tomto konkrétním případě a podle judikatury nebyl použitelný (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 1972, Marcato v. Komise_44/71, EU:C:1972:53, body 5 až 9, a ze dne 5. dubna 1979, Orlandi v. Komise_117/78, EU:C:1979:109, body 9 až 11).
141
Z toho vyplývá, že se žalobkyně nemůže dovolávat žádného omluvitelného omylu, který by jí mohl v projednávané věci opravňovat k tomu, aby se odchýlila od povinnosti dodržet stanovenou lhůtu pro podání žaloby.
142
V důsledku toho musí být podpůrný návrh znějící na zrušení původního rozhodnutí rovněž odmítnut jako nepřípustný, takže žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
K nákladům řízení
143
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
144
Vzhledem k tomu, že ACER požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnosti RWE Supply & Trading GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.
van der Woude
Škvařilová-Pelzl
Nõmm
Steinfatt
Kukovec
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. června 2025.
Podpisy
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
K hlavnímu návrhu znějícímu na zrušení napadeného rozhodnutí
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU
Ke třetímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení zásady účinné soudní ochrany, jak je zakotvena v článku 47 Listiny a v obecných zásadách unijního práva
K prvnímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 28 odst. 1 nařízení č. 2019/942
K podpůrnému návrhu znějícímu na zrušení původního rozhodnutí
K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.