62023CJ0072
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
13. března 2025 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Boj proti terorismu – Omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům – Zmrazení finančních prostředků – Společný postoj 2001/931/SZBP – Článek 1 odst. 3, 4 a 6 – Nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 – Článek 2 odst. 3 – Ponechání organizace na seznamu osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů – Použitelnost na situace ozbrojeného konfliktu – Teroristická skupina – Povaha uskutečňovaných činů a důvody, které k těmto činům vedly – Časový odstup – Přetrvávající nebezpečí zapojení do teroristických činností – Proporcionalita – Povinnost uvést odůvodnění“
Ve věci C‑72/23 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie dne 10. února 2023,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), zástupci: T. Buruma a A. M. van Eik, advocaten,
účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
Rada Evropské unie, zástupci: M.-C. Cadilhac, M. B. Driessen a S. Van Overmeire, zmocněnci,
žalovaná v prvním stupni,
podporovaná:
Francouzskou republikou, zástupci: původně J.-L. Carré, B. Fodda a W. Zemamta, jako zmocněnci, později J.-L. Carré, B. Fodda a E. Timmermans, jako zmocněnci, a nakonec B. Fodda, E. Timmermans a B. Travard, jako zmocněnci,
vedlejší účastnice v řízení o kasačním opravném prostředku,
SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu vykonávající funkci předsedy sedmého senátu, M. L. Arastey Sahún, předsedkyně pátého senátu, a J. Passer, soudce,
generální advokát: P. Pikamäe,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Kasačním opravným prostředkem se Kurdistan Workers’ Party (PKK) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 14. prosince 2022, PKK v. Rada (T‑182/21, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2022:807), kterým byla zamítnuta její žaloba znějící na zrušení:
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2021/138 ze dne 5. února 2021, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2020/1128 (Úř. věst. 2021, L 43, s. 1),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2021/1188 ze dne 19. července 2021, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2021/138 (Úř. věst. 2021, L 258, s. 14),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2022/147 ze dne 3. února 2022, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2021/1188 (Úř. věst. 2022, L 25, s. 1),
–
rozhodnutí Rady (SZBP) 2021/142 ze dne 5. února 2021, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2020/1132 (Úř. věst. 2020, L 43, s. 14).
–
rozhodnutí Rady (SZBP) 2021/1192 ze dne 19. července 2021, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2021/142 (Úř. věst. 2020, L 258, s. 42).
–
rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/152 ze dne 3. února 2022, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2021/1192 (Úř. věst. 2022, L 25, s. 13).
v rozsahu, v němž se jí uvedená nařízení a uvedená rozhodnutí (dále jen společně „sporné akty“) dotýkají.
Právní rámec
Rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001)
2
Dne 28. září 2001 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů (dále jen „OSN“) rezoluci 1373 (2001), ve které stanovila rozsáhlé strategie pro boj proti terorismu, a zejména pro boj proti financování terorismu.
3
Preambule uvedené rezoluce potvrzuje „nezbytnost bojovat všemi prostředky, v souladu s Chartou OSN, proti hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy“. Preambule rovněž zdůrazňuje povinnost států „doplnit mezinárodní spolupráci přijetím dodatečných opatření, aby na svém území všemi dovolenými prostředky bránily a potíraly financování a přípravu jakéhokoliv teroristického činu“.
4
Bod 1 písm. c) uvedené rezoluce mimo jiné stanoví, že všechny státy bezodkladně zmrazí finanční prostředky a jiný finanční majetek nebo hospodářské zdroje osob, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat nebo se účastní takových činů nebo napomáhají jejich spáchání, subjektů vlastněných nebo kontrolovaných těmito osobami a osob a subjektů jednajících jménem takových osob a subjektů nebo podle jejich pokynů.
5
Uvedená rezoluce neobsahuje seznam jmen osob, vůči kterým se mají tato omezující opatření použít.
Unijní právo
Společný postoj 2001/931/SZBP
6
K provedení rezoluce Rady bezpečnosti OSN 1373 (2001) přijala Rada Evropské unie dne 27. prosince 2001 společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 93; Zvl. vyd. 18/01, s. 217).
7
Článek 1 odst. 1, 3, 4 a 6 tohoto společného postoje zní takto:
„1.   Tento společný postoj se v souladu s následujícími články vztahuje na osoby, skupiny a subjekty, které jsou zapojeny do teroristických činů a jejichž seznam je uveden v příloze.
[…]
3.   Pro účely tohoto společného postoje se rozumí ‚teroristickým činem‘ některé z následujících úmyslných jednání, které může vzhledem ke své povaze nebo souvislostem závažně poškodit zemi nebo mezinárodní organizaci, definované jako trestný čin podle vnitrostátních právních předpisů, bylo-li spácháno s cílem:
i)
závažným způsobem zastrašit obyvatelstvo, nebo
ii)
protiprávně přinutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby jednala určitým způsobem nebo aby se jednání zdržela, nebo
iii)
závažným způsobem destabilizovat či zničit základní politické, ústavní, hospodářské nebo sociální struktury země nebo mezinárodní organizace:
a)
útoky ohrožující lidský život s možným následkem smrti;
b)
útoky ohrožující tělesnou integritu člověka;
c)
únos nebo braní rukojmí;
d)
způsobení rozsáhlého poškození vládních nebo veřejných zařízení, dopravního systému, infrastruktury, včetně informačního systému, pevné plošiny na kontinentálním šelfu, veřejného místa nebo soukromého majetku, které může ohrozit lidské životy nebo vyústit ve značné hospodářské ztráty;
e)
zmocnění se letadla, lodi nebo jiných prostředků veřejné či nákladní dopravy;
f)
výroba, držení, získání, přeprava, dodání nebo užití zbraní, výbušnin nebo zbraní jaderných, biologických nebo chemických, jakož i výzkum a vývoj biologických a chemických zbraní;
g)
vypouštění nebezpečných látek, zakládání požárů, vyvolání povodní nebo zavinění výbuchů, jejichž důsledkem je ohrožení lidských životů;
h)
narušení nebo přerušení dodávek vody, elektrické energie nebo jiného základního přírodního zdroje, jehož důsledkem je ohrožení lidských životů;
i)
výhrůžka některého jednání uvedeného v písmenech a) až h);
j)
vedení teroristické skupiny;
k)
účast na činnostech teroristické skupiny, například dodáváním informací nebo materiálních zdrojů nebo financováním jejích činností jakýmkoli způsobem s vědomím skutečnosti, že taková účast přispěje k trestné činnosti skupiny.
Pro účely tohoto odstavce se ‚teroristickou skupinou‘ rozumí strukturované sdružení více než dvou osob existující po delší dobu, které jedná ve shodě s cílem páchat teroristické činy. ‚Strukturovanou skupinou‘ se rozumí skupina, která není nahodile vytvořena za účelem bezprostředního spáchání teroristického činu, její členové nemusejí mít formálně vymezené úlohy, není nezbytná kontinuita členství ani rozvinutá struktura.
4.   Seznam uvedený v příloze je vypracován na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy. Do seznamu mohou být zahrnuty osoby, skupiny a subjekty uvedené Radou bezpečnosti [OSN] jako osoby, skupiny a subjekty spojené s terorismem a proti nimž Rada bezpečnosti OSN nařídila sankce.
Pro účely tohoto odstavce se ‚příslušným orgánem‘ rozumí justiční orgán, nebo pokud justiční orgány nemají pravomoc v oblasti, které se týká tento odstavec, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti.
[…]
6.   Jména osob a subjektů na seznamu uvedeném v příloze se budou pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců, prověřovat s cílem zjistit, zda trvají důvody pro jejich uvedení v seznamu.“
8
Článek 2 uvedeného společného postoje stanoví:
„Evropské společenství v mezích pravomocí, které mu byly svěřeny Smlouvou o založení Evropského společenství, nařídí zmrazení finančních prostředků a jiného finančního majetku nebo hospodářských zdrojů osob, skupin a subjektů uvedených v příloze.“
Nařízení (ES) č. 2580/2001
9
Téhož dne přijala Rada za účelem provedení opatření uvedených ve společném postoji 2001/931 na úrovni Evropské unie nařízení (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 58; Zvl. vyd. 18/01, s. 207).
10
Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Pokud není podle článků 5 a 6 povoleno jinak,
a)
všechny finanční prostředky a jiné finanční a hospodářské zdroje patřící některé fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo jimi vlastněné nebo držené se zmrazují;
b)
žádné finanční prostředky ani jiné finanční a hospodářské zdroje nesmějí být ani přímo, ani nepřímo zpřístupněny žádné fyzické ani právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch.
2.   Pokud není v článcích 5 a 6 povoleno jinak, zakazuje se poskytovat finanční služby fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch.
3.   Rada jednomyslně vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje toto nařízení, v souladu s čl. 1 odst. 4, 5 a 6 společného postoje 2001/931/SZBP; tento seznam obsahuje
i)
fyzické osoby, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání;
ii)
právnické osoby, skupiny nebo subjekty, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání;
iii)
právnické osoby, skupiny nebo subjekty vlastněné nebo kontrolované jednou fyzickou nebo právnickou osobou, skupinou nebo subjektem nebo více fyzickými nebo právnickými osobami, skupinami nebo subjekty uvedenými v bodech i) a ii), nebo
iv)
fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjekty jednající jménem nebo na pokyn jedné fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjektu nebo několika fyzických nebo právnických osob, skupin nebo subjektů uvedených v bodech i) a ii).“
Skutečnosti předcházející sporu
11
Skutečnosti předcházející sporu jsou vylíčeny v bodech 2 až 11 napadeného rozsudku. Pokud jde o posouzení projednávaného kasačního opravného prostředku, je třeba z uvedeného vylíčení zohlednit následující.
12
PKK, žalobkyně v řízení v prvním stupni a nyní navrhovatelka, byla vytvořena v roce 1978 a zapojila se do ozbrojeného boje proti turecké vládě s cílem dosáhnout uznání práva Kurdů na sebeurčení.
13
Jméno navrhovatelky původně nebylo uvedeno ani na seznamu v příloze společného postoje 2001/931, ani na seznamu uvedeném v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001.
14
Dne 2. května 2002 přijala Rada společný postoj 2002/340/SZBP, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst. 2002, L 116, s. 75). Příloha společného postoje 2002/340 aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření stanovená ve společném postoji 2001/931, a zařazuje tam zejména navrhovatelku, identifikovanou takto: „Kurdská strana pracujících (PKK)“. Dne 2. května 2002 Rada přijala rozhodnutí 2002/334/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje rozhodnutí 2001/927/ES (Úř. věst. 2002, L 116, s. 33). Rozhodnutí 2002/334 zařadilo název navrhovatelky na seznam stanovený v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, a to pod stejným označením, jaké bylo použito v příloze společného postoje 2002/340.
15
Uvedené akty byly poté pravidelně aktualizovány na základě čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001. Navrhovatelka byla vždy ponechána na seznamech skupin a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření (dále jen „sporné seznamy“), a to navzdory jejich napadení před Tribunálem nebo zrušení několika rozhodnutí a nařízení, jichž byly tyto seznamy přílohou, Tribunálem. Počínaje dnem 2. dubna 2004 zní název subjektu zapsaného na sporných seznamech „Kurdská strana pracujících (PKK) (také známa jako ‚KADEK‘; ‚KONGRA-GEL‘)“.
16
V důvodových zprávách k rozhodnutí 2021/142 a prováděcímu nařízení 2021/138 (dále jen „první sporné akty“) uvedla Rada, že ponechání názvu navrhovatelky na sporných seznamech bylo založeno zaprvé na třech rozhodnutích orgánů Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, z nichž první bylo přijato ministrem vnitra Spojeného království dne 29. března 2001 (dále jen „rozhodnutí Spojeného království z roku 2001“) na základě UK Terrorism Act 2000 (protiteroristický zákon Spojeného království z roku 2000), doplněného nařízením ze dne 14. července 2006, podle něhož „KADEK“ a „KONGRA-GEL“ představují jiná označení PKK. Druhým bylo rozhodnutí ministra vnitra Spojeného království ze dne 3. prosince 2014 o zachování zákazu PKK a třetím nařízení téhož ministra vnitra přijaté v roce 2020, podle něhož měl „TAK“ by měl být zakázán nikoli samostatně, ale jako součást zákazu PKK.
17
Zadruhé bylo ponechání názvu navrhovatelky na sporných seznamech založeno rovněž na rozhodnutí francouzských orgánů, konkrétně na rozsudku tribunal de grande instance de Paris (vyšší soud v Paříži, Francie) ze dne 2. listopadu 2011, jímž bylo kurdské kulturní centrum Ahmet Kaya odsouzeno za účast na zločinném spolčení za účelem přípravy teroristického činu a na financování teroristické činnosti a jenž byl potvrzen v odvolacím řízení rozsudkem cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) ze dne 23. dubna 2013 a v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem Cour de cassation (Kasační soud, Francie) ze dne 21. května 2014.
18
Zatřetí bylo ponechání jména navrhovatelky na sporných seznamech založeno na dvou rozhodnutích vlády Spojených států amerických, a sice na rozhodnutí ze dne 8. října 1997, kterým byla PKK kvalifikována jako „zahraniční teroristická organizace“ podle oddílu 219 US Immigration and Nationality Act (zákon Spojených států o přistěhovalectví a státní příslušnosti), potvrzeném dne 5. února 2019, a na rozhodnutí ze dne 31. října 2001, které kvalifikuje PKK jako „globálního teroristu zvláštního označení“ na základě Executive Order č. 13224 (prezidentský dekret č. 13224) (dále jen společně „rozhodnutí orgánů Spojených států“).
19
V důvodových zprávách k rozhodnutí 2021/1192 a prováděcímu nařízení 2021/1188 bylo kromě důvodů uvedených již v důvodových zprávách k prvním sporným aktům uvedeno, že Rada se blíže zabývala incidentem, ke kterému došlo dne 24. srpna 2014, na kterém bylo založeno již rozhodnutí ministra vnitra Spojeného království ze dne 3. prosince 2014 a který spočíval v útoku na elektrárnu a v únosu tří čínských inženýrů.
20
Rozhodnutím 2022/152 a prováděcím nařízením 2022/147 bylo jméno navrhovatelky ponecháno na sporných seznamech. Důvodové zprávy k uvedeným aktům kromě předchozích důvodů uvádí útok na tureckou vojenskou základnu v Iráku uskutečněný ozbrojeným dronem PKK dne 20. srpna 2020, který Rada považovala za teroristický čin prokazující přetrvávání nebezpečí zapojení PKK do teroristické činnosti.
Žaloba k Tribunálu a napadený rozsudek
21
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. dubna 2021 podala PKK žalobu, kterou se domáhala zrušení prvních sporných aktů.
22
V pozdějších návrzích na úpravu žaloby se navrhovatelka domáhala zrušení všech sporných aktů v rozsahu, v němž se jí dotýkají.
23
Na podporu žaloby na neplatnost vznesla PKK v zásadě sedm žalobních důvodů. Tyto žalobní důvody vycházely zaprvé z porušení zásady právní jistoty a čl. 1 odst. 2 společného postoje 2001/931 nebo čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, zadruhé z porušení čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje, zatřetí z porušení čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, začtvrté z porušení čl. 1 odst. 6 téhož společného postoje, zapáté z porušení zásady proporcionality a zásady subsidiarity, zašesté z porušení povinnosti uvést odůvodnění a zasedmé z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu.
24
Tribunál projednal a zamítl první žalobní důvod, kterým se Soudní dvůr v tomto řízení o kasačním opravném prostředku nebude zabývat, a poté analyzoval třetí žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Připomněl, že je třeba rozlišovat mezi akty, kterými bylo jméno osoby nebo subjektu původně zařazeno na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, a které jsou upraveny tímto čl. 1 odst. 4, a akty, kterými bylo toto jméno ponecháno na tomto seznamu a které jsou upraveny článkem 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, takže mohou být zohledněna pouze dvě rozhodnutí, na nichž bylo založeno prvotní zařazení navrhovatelky v roce 2002, a sice rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 a rozhodnutí orgánů Spojených států.
25
Tribunál kvalifikoval rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 jako rozhodnutí „příslušného orgánu“ splňující požadavky týkající se „přesných informací nebo materiálů v […] spise, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal […] rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, dále v bodě 71 napadeného rozsudku připomněl obsah pasáží důvodových zpráv sporných aktů věnovaných tomuto rozhodnutí, a následně v rámci této kvalifikace posoudil „časový odstup“ mezi incidenty zohledněnými v uvedeném rozhodnutí a datem jeho přijetí. Tribunál v bodech 76 až 81 uvedeného rozsudku uvedl, že navzdory sporu ohledně existence výhrůžek útoky na turecká turistická zařízení v letech 1995 až 1999, kterou Radě nepřísluší zkoumat, časový odstup mezi těmito posledně uvedenými skutečnostmi, které nastaly v roce 1999, a přijetím rozhodnutí Spojeného království v roce 2001, činil přibližně dva roky, a že takový časový odstup kratší než pět let nelze považovat za nepřiměřený. Tribunál tedy zamítl třetí žalobní důvod v rozsahu, v němž se sporné akty zakládají na rozhodnutí Spojeného království z roku 2001. A naopak tomuto žalobnímu důvodu vyhověl v rozsahu, v němž se uvedené akty zakládají na rozhodnutích orgánů Spojených států. Podle Tribunálu totiž kromě skutečnosti, že rozhodnutí ze dne 31. října 2001 nebylo zveřejněno a že nebylo prokázáno, že jeho odůvodnění bylo sděleno dotčené osobě, byl z rozhodnutí ze dne 8. října 1997 ve Federálním rejstříku Spojených států zveřejněn pouze výrok, takže pouhá zmínka o tomto zveřejnění v důvodových zprávách ke sporným aktům byla nedostatečná k tomu, aby bylo možné konstatovat, že Rada provedla požadované ověření dodržení zásady práva na obhajobu ve Spojených státech amerických.
26
V rámci projednávání druhého žalobního důvodu, vycházejícího z porušení čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, Tribunál nejprve v bodech 109 až 111 napadeného rozsudku připustil existenci obyčejové zásady sebeurčení. Aniž zaujal stanovisko k použití uvedené zásady v projednávané věci nebo k legalitě použití ozbrojené síly k dosažení sebeurčení, rozhodl nicméně, že tato zásada nezahrnuje použití prostředků spadajících do působnosti uvedeného čl. 1 odst. 3, jelikož výjimka ze zákazu teroristických činů nemá žádný základ v unijním nebo mezinárodním právu.
27
V bodech 115 až 117 napadeného rozsudku Tribunál odmítl argumentaci navrhovatelky týkající se zohlednění legitimní povahy ozbrojeného konfliktu za sebeurčení kurdského lidu pro účely výkladu cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931, přičemž uvedl následující:
„115
[…] [J]e třeba rozlišovat mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout. ‚Cíle‘ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 těmto cílům, jež lze označit za konečné nebo základní, totiž neodpovídají. Zaměřují se, jak je patrné z použitých pojmů (zastrašování, nátlak, destabilizace nebo ničení), na samotnou povahu uskutečňovaných činů, což vede k závěru, že čl. 1 odst. 3 první pododstavec společného postoje 2001/931 odkazuje pouze na ‚činy‘, nikoli na ‚cíle‘ […]
116
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tak zejména cíl sledovaný útoky na základní struktury tureckého státu [čl. 1 odst. 3 první pododstavec bod iii) společného postoje 2001/931], který by spočíval ve změně těchto struktur tak, aby byly demokratičtější, pokud by se skutečně prokázal, nemůže být brán v úvahu. Stejně tak pojem ‚protiprávně‘ [čl. 1 odst. 3 první pododstavec bod ii) společného postoje 2001/931] je třeba chápat tak, že odkazuje na protiprávní povahu vykonávaného nátlaku, zejména pomocí použitých donucovacích prostředků, a nesmí být posuzován ve světle údajně legitimní povahy cíle sledovaného výkonem tohoto nátlaku. Konečně, pokud jde o zastrašování obyvatelstva [čl. 1 odst. 3 první pododstavec bod i) společného postoje 2001/931], u kterého žalobkyně tvrdí, že ozbrojený boj, jenž vede za účelem sebeurčení kurdského lidu, je zaměřen pouze na vojenské cíle, je třeba poznamenat, že tento argument je skutkově nepodložený, neboť několik činů uvedených v důvodové zprávě, zejména útoky namířené proti turistickým zařízením, byly zaměřeny především, a nikoli pouze jako vedlejší efekt, na civilní obyvatelstvo […]
117
Konečně je třeba zdůraznit, že z výše uvedeného nelze dovodit, že by nástroj k předcházení terorismu, kterým je společný postoj 2001/931, a obecněji celý systém omezujících opatření Unie, tvořil překážku výkonu práva na sebeurčení obyvatel v utlačovatelských státech. Cílem společného postoje 2001/931 a jeho provádění Radou totiž není určit, kdo má v konfliktu mezi státem a určitou skupinou pravdu, nýbrž boj proti terorismu […]. Za tohoto předpokladu je na Radě, aby využila široké posuzovací pravomoci přiznané unijním orgánům v oblasti vnějších vztahů Unie […] a rozhodla o tom, ve vztahu ke komu, fyzickým a právnickým osobám spojeným s dotčeným státem, nebo k lidem, kteří chtějí uplatnit své právo na sebeurčení, by měla být přijata omezující opatření.“
28
Tribunál v bodě 119 napadeného rozsudku odmítl argumenty směřující ke zpochybnění teroristických cílů některých činů z důvodu, že byly spáchány jako odveta proti turecké armádě.
29
Dále za účelem prokázání toho, že některé činy přičítané PKK a odpovídají kritériím stanoveným v čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 pro vymezení pojmu „teroristický čin“, Tribunál v bodech 122 až 125 napadeného rozsudku zdůraznil, že každý z druhů činů uvedených v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) uvedeného společného postoje může být činem teroristické povahy, takže je lhostejné, že některé činy neměly za následek smrt ve smyslu písm. a), nezahrnovaly užití střelných zbraní ve smyslu písmene f), nevedly k rozsáhlému poškození ve smyslu písmene d), ani k únosům ve smyslu písmene c), jelikož je jednak nesporné, že tyto činy sledovaly jiné teroristické cíle z těch, které jsou uvedeny v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) uvedeného společného postoje, a jednak měly za cíl některý z těchto cílů jiné z činů, jež byly vzaty v úvahu.
30
Konečně, pokud jde o činy, na nichž se zakládalo rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, měl Tribunál v bodě 127 napadeného rozsudku za to, že ačkoli útok na rafinerii spáchaný v letech 1993/1994 neohrozil lidské životy, navrhovatelka nezpochybnila způsobení rozsáhlého poškození a značných hospodářských ztrát, jež měly za následek ohrožení lidských životů. Tribunál dále v bodě 128 uvedeného rozsudku odmítl argumenty navrhovatelky týkající se rozdílů mezi definicí teroristického činu v právních předpisech Spojeného království a definicí uvedenou ve společném postoji 2001/931, jelikož okolnost, že kritérium závažnosti je ve vnitrostátních právních předpisech spojeno s prostředky a ve společném postoji s cíli, je bez důsledků. Pokud jde o činy, na nichž orgány Spojeného království založily rozhodnutí ministra vnitra ze dne 3. prosince 2014, Tribunál v bodě 129 uvedeného rozsudku v souvislosti s útokem na elektrárnu, k němuž došlo dne 24. srpna 2014, uvedl, že z výrazu „narušení“ s teroristickým cílem, uvedeného v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. h) uvedeného společného postoje, který je popsán jako „narušení nebo přerušení dodávek vody, elektrické energie nebo jiného základního přírodního zdroje, jehož důsledkem je ohrožení lidských životů“, vyplývá, že mohou být dotčena i zařízení, která dosud nejsou v provozu. V důsledku toho Tribunál zamítl druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje.
31
V rámci projednávání čtvrtého žalobního důvodu, vycházejícího z porušení čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, Tribunál připomněl použitelnou judikaturu, a poté v bodech 141 až 157 napadeného rozsudku analyzoval sporné akty a konstatoval, že nejnovější zohledněné incidenty nastaly v letech 2014, 2017 a 2020. Uvedl, že kvalifikace těchto incidentů jako teroristických činů nebyla navíc platně zpochybněna, takže Rada správně aktualizovala své posouzení nebezpečí zapojení PKK do teroristických činností a s ohledem na „časový odstup“ kratší než pět let mezi skutkovými okolnostmi a spornými akty nebylo třeba pokračovat v aktualizaci nad rámec zohlednění uvedených skutků. Tribunál rovněž v bodech 158 až 162 napadeného rozsudku konstatoval, že údajné změny okolností, kterých se dovolává navrhovatelka, jako je mírový proces a jeho neúspěch, úloha PKK v boji proti Islámskému státu, přeměna tureckého státu na totalitní stát, který neustává v útlaku kurdského lidu, a vystoupení Spojeného království z Unie nepředstavují vývoj značící pacifikaci PKK. Tribunál v důsledku toho uvedený žalobní důvod zamítl.
32
V rámci projednávání pátého žalobního důvodu Tribunál v bodech 170 až 172 napadeného rozsudku rozhodl, že nedošlo k porušení zásady proporcionality, jelikož Rada ve sporných aktech správně přezkoumala přetrvávání nebezpečí zapojení navrhovatelky do teroristických činností, zejména s ohledem na změny okolností uváděné navrhovatelkou. Upřesnil, že tento závěr není zpochybněn údajnou neúčinností opatření nebo jejich údajnou nevhodností. Stejně tak údajné dopady na Kurdy nebo na kohokoli, kdo si přeje Kurdy podporovat, jsou irelevantní.
33
Pokud jde o šestý žalobní důvod, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, Tribunál v bodech 179 a 180 napadeného rozsudku i bez návrhu konstatoval nedostatek odůvodnění v souvislosti s prvními spornými akty v rozsahu, v němž zmiňovaly incident ze dne 24. srpna 2014, během něhož byla napadena elektrárna a uneseni tři čínští inženýři.
34
Ve zbývající části Tribunál tento šestý žalobní důvod zamítl. V bodech 175 až 178 uvedeného rozsudku připomněl judikaturu obsaženou v rozsudku ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 47), podle které ke splnění povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 296 SFEU přísluší Radě poskytnout dostatečně přesné a konkrétní důvody, aby se dotyčný žalobce mohl seznámit s důvody, které vedly k ponechání jeho jména na seznamech těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, a aby Tribunál mohl provést přezkum. V bodech 181 až 195 napadeného rozsudku zaujal stanovisko k jednotlivým výtkám vzneseným navrhovatelkou v tomto ohledu, přičemž zejména v bodě 182 uvedeného rozsudku zdůraznil, že povinnost uvést odůvodnění je podstatnou formální náležitostí, kterou je třeba odlišovat od otázky opodstatněnosti odůvodnění, jež zapadá do rámce meritorní legality dotčeného aktu, takže výtky a argumenty směřující ke zpochybnění opodstatněnosti aktu jsou v rámci žalobního důvodu vycházejícího z neexistence nebo nedostatečnosti odůvodnění irelevantní.
35
Konečně Tribunál v bodě 213 napadeného rozsudku vyhověl sedmému žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž Rada navrhovatelce nesdělila užitečné informace týkající se ověření, zda orgány Spojených států dodržely právo na obhajobu a právo na účinnou soudní ochranu.
36
V důsledku toho Tribunál napadeným rozsudkem žalobu v plném rozsahu zamítl. V bodě 214 uvedeného rozsudku upřesnil, že částečná opodstatněnost žalobních důvodů vycházejících z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, z porušení povinnosti uvést odůvodnění, jakož i z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu, nemůže vést ke zrušení sporných aktů, neboť zjištěné protiprávnosti, ať se týkají rozhodnutí orgánů Spojených států nebo incidentu ze dne 24. srpna 2014 přičítaného PKK, neumožňovaly zpochybnit posouzení Rady obsažené ve sporných aktech a týkající se přetrvávání nebezpečí zapojení PKK do teroristických činností, které bylo nadále platně založeno na ponechání rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 v platnosti, jakož i případně na dalších incidentech, ke kterým došlo v letech 2014, 2017 a 2020.
Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
37
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 5. června 2023 bylo povoleno vedlejší účastenství Francouzské republiky na podporu návrhových žádání Rady.
38
PKK navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
spojil řízení o tomto kasačním opravném prostředku s řízením o kasačním opravném prostředku, které je zapsáno do rejstříku pod číslem C‑44/23 P;
–
zrušil napadený rozsudek;
–
vydal konečné rozhodnutí ve věcech, které jsou předmětem tohoto kasačního opravného prostředku, a zrušil sporné akty v rozsahu, v němž se týkají PKK (také známa jako „KADEK“, také známa jako „KONGRA-GEL“), a
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i řízení v prvním stupni, navýšených o úroky.
39
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek;
–
podpůrně, pokud Soudní dvůr rozhodne, že se napadaný rozsudek zrušuje a vydá sám konečný rozsudek, zamítl žalobu znějící na zrušení sporných aktů v napadeném rozsudku, a
–
uložil PKK náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i řízení v prvním stupni.
40
Francouzská republika navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
41
Navrhovatelka vznáší pět důvodů kasačního opravného prostředku, které vycházejí zaprvé z nesprávného právního posouzení provedeného Tribunálem ve vztahu k čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, zejména pokud jde o výklad tam uvedeného pojmu „cíle“ a jeho uplatnění v projednávané věci, zadruhé z nesprávného právního posouzení ze strany Tribunálu, když konstatoval, že se Rada mohla opírat o rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, bez ohledu na podmínky čl. 1 odst. 3 a 4 uvedeného společného postoje, zatřetí z pochybení ze strany Tribunálu při posouzení prověření provedeného Radou podle čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, začtvrté z pochybení ze strany Tribunálu při výkladu zásady proporcionality a zapáté z pochybení ze strany Tribunálu při posouzení přiměřenosti důvodů poskytnutých Radou v odůvodnění sporných aktů.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
42
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 103 až 130 napadeného rozsudku nesprávně vyložil čl. 1 odst. 3 první pododstavec společného postoje 2001/931 a následně uvedené ustanovení nesprávně uplatnil na projednávaný případ, když rozhodl, že „cíle“ uvedené v bodech i) až iii) tohoto ustanovení se týkají samotné povahy uskutečňovaných činů.
43
Navrhovatelka má za to, že čl. 1 odst. 3 první pododstavec společného postoje 2001/931 rozlišuje mezi činy, jejichž stupeň závažnosti umožňuje kvalifikovat je jako teroristické činy, jak jsou uvedeny v jeho písmenech a) až k), a cíli, s nimiž mají být tyto činy spáchány, jak jsou uvedeny v jeho bodech i) až iii). Vzhledem k tomu, že uvedené podmínky jsou kumulativní, přísluší Radě – aby mohla konstatovat, že jde o teroristický čin ve smyslu uvedeného společného postoje – prokázat, jednak že se organizace dopustila jednoho nebo více činů vyjmenovaných v uvedených písmenech a) až k) a jednak že uvedené činy byly spáchány s teroristickým cílem. Tribunál se přitom tím, že v bodě 115 napadeného rozsudku uvedl, že se „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) uvedeného společného postoje zaměřují „na samotnou povahu uskutečňovaných činů“, dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu této dvojí podmínky, když de facto odstranil samostatnou podmínku týkající se teroristického cíle.
44
Je pravda, že Tribunál poté, co v bodě 115 napadeného rozsudku provedl rozlišení mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout, měl správně za to, že „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931 neodpovídají cílům, jež lze označit za konečné nebo základní. Z toho však nelze vyvodit, že konečný cíl postrádá význam pro výklad bezprostředního cíle činu. Tribunál tudíž v bodě 116 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že nemůže být brán v úvahu.
45
Kromě toho navrhovatelka, která odkazuje na uvedený bod 116, má za to, že výraz „protiprávně“ uvedený v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodě ii) společného postoje 2001/931 se netýká pouze protiprávnosti vyvíjeného nátlaku, neboť v opačném případě by byl tento výraz nadbytečný, protože k tomu, aby čin spadal pod tento čl. 1 odst. 3, musí být protiprávní. V důsledku toho je třeba uvedený výraz chápat v tom smyslu, že má za cíl ztížit kvalifikaci určitého činu jako teroristického činu.
46
Tribunál měl dále v bodě 115 napadeného rozsudku rovněž nesprávně za to, že „je patrné z použitých pojmů (zastrašování, nátlak, destabilizace nebo ničení)“, že se zaměřují „na samotnou povahu uskutečňovaných činů“, jelikož určit, zda určitý čin destabilizuje nebo ničí základní struktury státu, nelze bez zohlednění cílů sledovaných dotyčnou organizací ve vztahu k těmto základním strukturám. Pokud je tedy sledovaným cílem změna uvedených základních struktur tak, aby více respektovaly zásady mezinárodního práva a lidská práva, nelze mít za to, že cílem uvedeného činu je tyto struktury destabilizovat nebo ničit. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr již konstatoval, že obyčejová zásada sebeurčení je „právem uplatnitelným erga omnes, jakož i jednou ze základních zásad mezinárodního práva“ (rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), je Rada povinna ji zohlednit při rozhodování o zařazení organizace na seznam sankcí. Tribunál tedy v bodě 117 napadeného rozsudku rovněž nesprávně rozhodl, že použití ustanovení společného postoje 2001/931 nebrání obyčejové zásadě sebeurčení.
47
Podle navrhovatelky by v případě, že by měly platit úvahy Tribunálu, jednání jakéhokoli lidu, který k realizaci svého práva na sebeurčení, nemá jinou možnost, než uchýlit se k použití ozbrojené síly, odpovídala definici teroristického činu. To by vedlo k popření myšlenky mezinárodního humanitárního práva jako celku, podle kterého je řada vojenských činů spáchaných v konfliktu tohoto druhu legitimní. Namísto odkazu, jak učinil v bodě 117 napadeného rozsudku, na širokou posuzovací pravomoc přiznanou Radě, měl Tribunál při výkladu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 zohlednit zásadu sebeurčení.
48
Navrhovatelka konečně s odkazem na úvahy uvedené v prvním stupni vytýká Tribunálu, že v bodě 110 napadeného rozsudku odmítl zaujmout stanovisko k použití zásady sebeurčení v projednávané věci a k legalitě použití ozbrojené síly k získání práva na sebeurčení.
49
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, navrhuje první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
50
První důvod kasačního opravného prostředku se týká výkladu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 provedeného Tribunálem v bodech 103 až 130 napadeného rozsudku, podle kterého se „cíle“ uvedené v tomto ustanovení týkají „samotné povahy uskutečňovaných činů“ a nemohou zohledňovat případnou existenci ozbrojeného konfliktu s cílem sebeurčení lidu.
51
V tomto ohledu pro účely výkladu ustanovení unijního práva z ustálené judikatury vyplývá, že je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí [rozsudek ze dne 2. prosince 2021, Komise a GMB Glasmanufaktur Brandenburg v. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P a C‑888/19 P, EU:C:2021:973, bod 70].
52
Pokud jde o znění čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, je třeba uvést, že definice činu jako „teroristického činu“ spočívá na dvou kumulativních podmínkách, a sice že tento čin je uveden mezi činy vyjmenovanými v jeho písmenech a) až k) a že cíl, za jehož účelem je spáchán, spadá pod některý z cílů uvedených v bodech i) až iii) uvedeného článku.
53
Tribunál měl tedy v bodě 128 napadeného rozsudku právem za to, jak ostatně navrhovatelka připustila, že uvedený společný postoj definuje teroristické činy sledovanými cíli a zároveň prostředky použitými k jejich dosažení.
54
Naproti tomu na rozdíl od toho, co uvádí navrhovatelka, znění čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného společného postoje nijak neumožňuje mít za to, že politický cíl sledovaný dotčeným činem nebo povaha nároků jeho autora mohou být pro účely definice pojmu „teroristický čin“ jakkoli relevantní.
55
Tento výklad čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 je potvrzen kontextem uvedeného ustanovení, jakož i cíli sledovanými Radou při přijímání tohoto společného postoje.
56
Jak totiž vyplývá z bodů 5 až 7 odůvodnění společného postoje 2001/931 a z bodů 3, 5 a 6 odůvodnění nařízení č. 2580/2001, Rada přijala uvedený společný postoj a poté, v souladu s ním, uvedené nařízení zejména proto, aby na úrovni Unie provedla rezoluci Rady bezpečnosti OSN 1373 (2001), která potvrzuje „nezbytnost bojovat všemi prostředky, v souladu s Chartou OSN, proti hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy“, a zdůrazňuje povinnost států „doplnit mezinárodní spolupráci přijetím dodatečných opatření, aby na svém území všemi dovolenými prostředky bránily a potíraly financování a přípravu jakéhokoliv teroristického činu“.
57
Také je v tomto ohledu třeba připomenout, že společný postoj 2001/931 sleduje hlavně uvedený cíl preventivně bojovat proti mezinárodnímu terorismu prostřednictvím jeho odstavení od finančních zdrojů zmrazením finančních prostředků a hospodářských zdrojů osob nebo subjektů podezřelých ze zapojení do činností, které jsou s ním spojeny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 67).
58
Úmyslná jednání uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) společného postoje 2001/931 se tedy považují za teroristické činy, jsou-li spáchány s cílem závažným způsobem zastrašit obyvatelstvo, protiprávně přinutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby jednala určitým způsobem nebo aby se jednání zdržela, nebo závažným způsobem destabilizovat či zničit základní politické, ústavní, hospodářské nebo sociální struktury země nebo mezinárodní organizace, aniž je namístě zohledňovat politický nebo jiný cíl pachatele dotčeného teroristického činu.
59
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že společný postoj 2001/931 a nařízení č. 2580/2001 nemají za cíl sankcionovat teroristické činy, nýbrž bojovat proti terorismu předcházením financování teroristických činů (rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 96).
60
Naproti tomu žádný z dotčených bodů odůvodnění nebo cílů nelze chápat v tom smyslu, že by činy, které sledují údajně legitimní cíl, měly být vyloučeny z působnosti společného postoje 2001/931, takže argumentace navrhovatelky, podle které je třeba pro určení, zda byl čin spáchán s teroristickým cílem, zohlednit případnou existenci cíle sebeurčení, musí být odmítnuta.
61
Tribunál se k tomuto argumentu vyjádřil v bodech 106 a 107 napadeného rozsudku, když připomněl, což ostatně navrhovatelka nezpochybňuje, že existence ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva nevylučuje použití takových ustanovení unijního práva týkajících se prevence terorismu, jako je společný postoj 2001/931, na případné teroristické činy spáchané v této souvislosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, body 97 a 98), a upřesnil, že tento společný postoj nijak nerozlišuje, pokud jde o jeho působnost, podle toho, zda dotčený čin je, či není spáchán v rámci ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva.
62
I když Tribunál v bodě 109 napadeného rozsudku uvedl, že obyčejová zásada sebeurčení, jež je připomenuta zejména v článku 1 Charty OSN, je zásadou mezinárodního práva použitelnou na všechna nesamosprávná území a všechny národy, které ještě nezískaly nezávislost (rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), tato zásada neznamená, že za účelem uplatnění práva na sebeurčení může lid nebo obyvatelstvo určitého území použít prostředky spadající do působnosti čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.
63
Soudní dvůr již totiž rozhodl, že mezinárodní humanitární právo sleduje jiné cíle než společný postoj 2001/931 a zavádí odlišné mechanismy, takže použití uvedeného společného postoje nezávisí na kvalifikacích vyplývajících z mezinárodního humanitárního práva. Soudní dvůr z toho vyvodil, že uvedený společný postoj a nařízení č. 2580/2001 musí být vykládány v tom smyslu, že činnosti ozbrojených sil během ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva mohou představovat „teroristické činy“ ve smyslu těchto unijních aktů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 89, 91 a 97).
64
V tomto kontextu Tribunál v bodě 115 napadeného rozsudku uvedl, že je třeba rozlišovat mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout, takže „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 neodpovídají takovým cílům, jež lze označit za konečné nebo základní.
65
I když navrhovatelka připouští, že Tribunál správně konstatoval, že existuje rozdíl mezi cílem konečným nebo základním, kvůli němuž se subjekt účastní ozbrojeného konfliktu, a cílem, pro jehož dosažení jsou v rámci tohoto konfliktu uskutečňovány konkrétní činy, nepředkládá žádný platný právní argument, který by umožnil dospět k závěru, že konečný nebo základní cíl je relevantní pro účely posouzení cíle řečených konkrétních činů.
66
Z toho vyplývá, že činy spáchané za účelem dosažení některého ze tří cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 lze kvalifikovat jako teroristické činy, i kdyby jejich konečný nebo základní cíl spočíval ve změně základních státních struktur tak, aby byly demokratičtější. Tribunál tedy v bodě 116 napadeného rozsudku právem rozhodl, že pokud jsou činy spáchány za účelem dosažení některého z uvedených tří cílů, není třeba zkoumat, jaké jsou cíle sledované dotyčnou organizací, ledaže by měla být zrušena jedna ze dvou kumulativních podmínek vyžadovaných k tomu, aby čin mohl být kvalifikován jako teroristický čin. Uvedené cíle, kterými jsou charakterizovány činy vyjmenované v písmenech a) až k) uvedeného čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce, a které jsou tedy čistě funkční povahy, nemají žádnou souvislost s politickým cílem nebo nároky, které si stanovili pachatelé činu, takže konečný nebo základní cíl uvedeného činu nemá žádný vliv na jeho kvalifikaci jako „teroristický čin“.
67
S ohledem na výše uvedené je třeba odmítnout rovněž argument navrhovatelky směřující proti bodu 110 napadeného rozsudku nejen proto, že se uvedený argument omezuje na obecné zpochybnění tvrzení Tribunálu, které je v tomto bodě uvedeno, ale také proto, že vychází z nesprávného výkladu řečeného bodu. Ve zmíněném bodě měl totiž Tribunál za to, že pro účely odpovědi na argumentaci týkající se výkladu cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 není nezbytné zaujmout stanovisko k použití zásady sebeurčení v projednávané věci, a neodmítl, ačkoli navrhovatelka tvrdí opak, rozhodnout o použitelnosti této zásady.
68
Připustit argumentaci navrhovatelky, podle které jsou organizace nebo subjekt oprávněny spáchat některý z činů vyjmenovaných v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) společného postoje 2001/931, pokud jsou uvedené činy uskutečňovány za účelem dosažení obecného cíle sebeurčení, by navíc vedlo k výsledku, který by byl v rozporu se zněním a kontextem tohoto ustanovení, jakož i s cíli právní úpravy, jejíž je součástí, a bylo by v rozporu s judikaturou citovanou v bodech 61 až 63 tohoto rozsudku.
69
Konečně z týchž důvodů se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení ani v bodě 116 napadeného rozsudku, když rozhodl, že výraz „protiprávně“ uvedený v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodě ii) společného postoje 2001/931 nesmí být posuzován ve světle údajně legitimní povahy cíle sledovaného výkonem dotčeného nátlaku.
70
Z předcházejících úvah vyplývá, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
71
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl nesprávně za to, že Rada mohla vycházet z rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 jakožto „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, neboť skutečnosti uvedené v odůvodnění tohoto rozhodnutí byly z časového hlediska překonané, a nemohly tedy odůvodnit závěr, že se navrhovatelka dopustila teroristických činů, které by umožňovaly kvalifikovat ji jako „teroristickou skupinu“.
72
Navrhovatelka má za to, že se Tribunál dopustil pochybení, když v bodě 126 napadeného rozsudku uvedl skutečnosti, na kterých bylo založeno rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a sice únos západních turistů na počátku 90. let, útoky na rafinerii v letech 1993/1994, série útoků proti turistickým zařízením v týchž letech a výhrůžky útoky proti turistickým zařízením v letech 1995 až 1999, přičemž tyto skutečnosti analyzoval a dospěl k závěru, že je Rada mohla kvalifikovat jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931. Z toho, že Tribunál v bodech 76 až 81 uvedeného rozsudku zohlednil pouze skutečnosti, k nimž došlo mezi roky 1995 a 1999, je totiž třeba vyvodit, že ostatní – starší – skutečnosti nejsou relevantní. V důsledku toho posledně uvedené skutečnosti nemohly podpořit závěr, podle kterého musí být navrhovatelka považována za teroristickou skupinu ve smyslu čl. 1 odst. 3 druhého pododstavce uvedeného společného postoje, a to tím spíše, že Tribunál dospěl v bodě 71 uvedeného rozsudku k závěru, že „se zdálo, že PKK od [své teroristické] kampaně […] upustila“.
73
V každém případě měl Tribunál v bodech 78 až 81 napadeného rozsudku nesprávně za to, že výhrůžky útoky proti turistickým zařízením v letech 1995 až 1999 mohou být zohledněny s ohledem na jejich časový odstup. I za předpokladu, že by Rada nemusela přezkoumávat, zda ke skutečnostem konstatovaným ve vnitrostátních odsuzujících rozhodnutích skutečně došlo, musí ověřit, zda měl příslušný vnitrostátní orgán za to, že k nim skutečně došlo, a své zjištění jasně a soudržně odůvodnit v důvodové zprávě.
74
V důsledku toho se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodě 95 napadeného rozsudku za to, že je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 v rozsahu, v němž byly sporné akty přijaty na základě rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a v bodě 130 uvedeného rozsudku za to, že je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje.
75
Kromě toho nemohly ani Rada, ani Tribunál, mít za to, že údajné výhrůžky splňují kritéria uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931. Tyto údajné výhrůžky totiž nemohly být považovány za teroristické činy ve smyslu uvedeného ustanovení, neboť od kampaně spočívající v sérii útoků, která vedla k úmrtí osob, bylo upuštěno.
76
Podle navrhovatelky je rovněž třeba zohlednit rozdíly mezi definicí teroristického činu stanovenou v právních předpisech Spojeného království a definicí uvedenou ve společném postoji 2001/931. Tribunál se tak v bodě 128 napadeného rozsudku dopustil pochybení, když měl za to, že okolnost, že kritérium závažnosti je v právních předpisech Spojeného království spojeno s „prostředky“ a v uvedeném společném postoji s „cíli“, je tedy bez důsledků, protože tento rozdíl je významný, zejména pokud jde o výhrůžky. Podle navrhovatelky tak útok na elektrárnu, k němuž došlo v srpnu 2014 a který Tribunál zkoumal v bodě 129 uvedeného rozsudku, může být kvalifikován jako teroristický čin ve smyslu uvedeného společného postoje pouze za podmínky, že by způsobené narušení dodávek energie mělo za následek ohrožení lidských životů. Uvedená elektrárna přitom v okamžiku útoku nebyla ještě zprovozněna, takže útok nemohl „závažně poškodit zemi“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného společného postoje, neboť jeho cílem bylo ve skutečnosti chránit přírodní prostředí Kurdistánu.
77
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, navrhuje druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
78
Druhý důvod kasačního opravného prostředku se týká údajného pochybení, kterého se měl Tribunál dopustit v bodech 71, 76 až 81, 95, 103 a 119 až 130 napadeného rozsudku tím, že k tomu, aby prokázal, že Rada splnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a že spáchané činy byly teroristickými činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje, zohlednil rozhodnutí Spojeného království z roku 2001.
79
Za účelem rozhodnutí o opodstatněnosti tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je třeba nejprve odlišit otázku, zda rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 může být kvalifikováno jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, zejména s ohledem na datum, kdy došlo k incidentům, na nichž je založeno, od otázky, zda lze tyto incidenty kvalifikovat zejména s ohledem na jejich povahu jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 tohoto společného postoje.
80
Pokud jde zaprvé o čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, ten v prvním pododstavci stanoví, že seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, „je vypracován na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy“.
81
Stran povinnosti Rady při zařazování osoby či subjektu na seznam z odkazu na „vnitrostátní rozhodnutí“, jakož i z pojmů „přesné informace“ a „závažné a věrohodné důkazy nebo stopy“ uvedených v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, vyplývá, že uvedené ustanovení má za cíl chránit dotyčné osoby tím, že zajistí, že k jejich zařazení na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, dojde pouze na dostatečně pevném skutkovém základě, a dále že uvedený společný postoj má dosažení tohoto cíle zajistit tím, že stanoví požadavek rozhodnutí přijatého vnitrostátním orgánem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 68).
82
Vzhledem k neexistenci prostředků Unie k tomu, aby mohla sama provádět šetření účasti osoby na teroristických činech, je totiž účelem takového požadavku stanovit, zda existují závažné a věrohodné důkazy nebo stopy účasti uvedené osoby na teroristických činnostech, které vnitrostátní orgány považovaly za spolehlivé a vedly je k tomu, že by přinejmenším přijaly vyšetřovací opatření, aniž se vyžaduje určitá právní forma vnitrostátního rozhodnutí nebo jeho zveřejnění či oznámení (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 69).
83
V projednávané věci Tribunál v bodě 71 napadeného rozsudku konstatoval, že Rada se opírala o existenci rozhodnutí, která kvalifikovala jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, mezi nimi i rozhodnutí Spojeného království z roku 2001. Tribunál za tímto účelem nejprve vyjmenoval závažné a věrohodné důkazy a stopy, které byly uvedeny Radou a považovány vnitrostátními orgány za spolehlivé a zahrnovaly teroristické útoky přičítané PKK od roku 1984, teroristickou kampaň na počátku 90. let, která zahrnovala únos západních turistů, útoky na rafinerii a sérii útoků proti turistickým zařízením, které vedly k úmrtí zahraničních turistů, v letech 1993–1994. Tribunál rovněž v bodě 71 uvedeného rozsudku a opačně, než co tvrdí navrhovatelka, poznamenal, že Rada uvedla, že ačkoli se zdálo, že PKK od této kampaně v letech 1995 až 1999 upustila, během tohoto období pokračovala ve vyhrožování útoky na turistická zařízení. Tribunál dále v bodě 72 uvedeného rozsudku připomněl, že z judikatury vyplývá, že „přesné informace nebo materiály v […] spisu“ požadované v čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje musí prokazovat, že rozhodnutí vnitrostátního orgánu, které splňuje definici tohoto ustanovení, bylo přijato vůči dotčeným osobám nebo subjektům tak, aby zejména umožnily posledně uvedeným identifikovat toto rozhodnutí, aniž by se tyto informace nebo materiály vztahovaly k obsahu uvedeného rozhodnutí. Tribunál konečně v bodě 73 téhož rozsudku dospěl k závěru, že Rada poskytla dostatečně přesné informace týkající se rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje.
84
Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál mohl mít v bodě 75 napadeného rozsudku za to, že Rada měla k dispozici přesné informace a materiály ve spisu vyplývající z rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka tento závěr Tribunálu nezpochybnila a v každém případě nepředložila žádný důkaz, který by jej mohl vyvrátit, Tribunál právem rozhodl, že se Rada mohla opřít o rozhodnutí Spojeného království z roku 2001.
85
Pokud jde o argument vycházející z toho, že Tribunál měl v bodech 76 až 81, 127, 128 a 130 napadeného rozsudku nesprávně za to, že činy předcházející roku 1995 mohly být platně zohledněny v rámci ověření podle čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, ačkoli nemohly být zohledněny v rámci čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, je třeba rozlišovat mezi požadavky týkajícími se prvotního zařazení osoby nebo subjektu na seznam a stanovenými v čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, zejména podmínky týkající se časového odstupu, a požadavky týkajícími se definice „teroristického činu“ uvedené v čl. 1 odst. 3 téhož společného postoje.
86
Prvotní zařazení osoby nebo subjektu na seznam ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 totiž vyžaduje, aby akty, na nichž je takové rozhodnutí založeno, byly dostatečně aktuální, zejména s ohledem na cíl tohoto ustanovení, kterým je, jak bylo připomenuto v bodě 81 tohoto rozsudku, chránit dotyčné osoby nebo subjekty.
87
Naproti tomu čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje se omezuje na stanovení definice „teroristického činu“ ve smyslu uvedeného společného postoje. V tomto rámci může Rada zohlednit jiné starší skutečnosti, které mohou být relevantní pro posouzení historie a rozsahu teroristických činností dotyčné osoby nebo subjektu ve smyslu tohoto ustanovení.
88
Z toho vyplývá, že v projednávaném případě mohl Tribunál právem zohlednit činy předcházející roku 1995, k nimž došlo v letech 1990, 1993 a 1994, pro určení teroristické povahy cílů sledovaných činy přičítanými navrhovatelce, na základě čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, a že Tribunál rovněž právem rozhodl, že „časový odstup“ přibližně dvou let mezi posledními zohledněnými skutečnostmi, jež nastaly v roce 1999, a rozhodnutím Spojeného království z roku 2001 nelze považovat za nepřiměřený, což následně umožnilo kvalifikovat uvedené rozhodnutí jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje.
89
Pokud jde o odkaz učiněný Tribunálem v bodě 79 napadeného rozsudku na časový odstup kratší než pět let, jelikož zohlednil pouze poslední skutečnosti, na kterých bylo založeno rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, je třeba uvést, že Tribunál na dotčenou pětiletou dobu odkázal prostřednictvím judikatury, podle které pětiletá doba není nepřiměřená. Z napadeného rozsudku však nijak nevyplývá, že Tribunál měl za to, když použil odkaz na tuto pětiletou dobu, že ostatní skutečnosti uvedené v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 byly příliš staré na to, aby mohly být zohledněny. Argument navrhovatelky vychází z nesprávného výkladu uvedeného rozsudku, a musí být tedy odmítnut.
90
Pokud jde zadruhé o argument, podle kterého Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že výhrůžky útoky na turistická zařízení splňují kritéria uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931, ten musí být rovněž odmítnut.
91
Z daného ustanovení totiž vyplývá, že se jeho písm. i) výslovně týká „výhrůž[ek] některého jednání uvedeného v písmenech a) až h)“, jako jsou útoky ohrožující lidský život nebo způsobení rozsáhlého poškození.
92
Výhrůžky některého jednání uvedeného v písmenech a) až h) tedy dostačují k odůvodnění zmrazení finančních prostředků a okolnost, že PKK v letech 1995 až 1999 upustila od své kampaně spočívající v sérii útoků, nemá vliv na kvalifikaci výhrůžek jako teroristického činu.
93
Tribunál tudíž správně dospěl k závěru, že skutečnost, že v určitém období nebyly spáchány žádné útoky, nebrání možnému přetrvávání výhrůžek útoků, přičemž tyto výhrůžky představovaly teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931.
94
Pokud jde o argument navrhovatelky týkající se rozdílů mezi definicí teroristického činu v právních předpisech Spojeného království a definicí uvedenou v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931, je třeba připomenout, že Tribunál měl v bodě 128 napadeného rozsudku za to, že okolnost, že kritérium závažnosti je v právních předpisech Spojeného království spojeno s „prostředky“ a ve společném postoji s „cíli“, je bez důsledků.
95
V tomto ohledu z bodu 66 tohoto rozsudku vyplývá, že cíle vyjmenované v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 jsou čistě funkční povahy a umožňují charakterizovat činy uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) tohoto společného postoje jako teroristické činy. Úvahy Tribunálu tedy nejsou stiženy žádnou nesoudržností, neboť unijní právo i rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 obsahují dvoustupňovou definici teroristických činů, které jsou vymezeny jak sledovanými cíli, tak prostředky použitými k jejich dosažení.
96
Druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být v důsledku toho zamítnut jako neopodstatněný.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
97
V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodech 141 až 163 napadeného rozsudku nesprávně za to, že prověření provedené Radou splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931.
98
S odkazem na své úvahy uvedené v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí, že rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 nesplňuje podmínky vyžadované článkem 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Navrhovatelka má rovněž za to, že Tribunál v bodě 143 napadeného rozsudku, ve spojení s jeho bodem 119, nesprávně uvedl, že se Rada mohla opřít o útok na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště v květnu 2014 a tento útok kvalifikovat jako teroristický čin. Takový čin je totiž typickým příkladem činu, u něhož nelze navrhovatelce vytýkat spáchání s teroristickým cílem, neboť byl přímou reakcí na narušení mírových jednání tureckou vládou a měl být podle mezinárodního humanitárního práva považován za legitimní vojenský čin.
99
I kdyby Soudní dvůr dospěl k závěru, že Tribunál nepochybil při výkladu čl. 1 odst. 3 a 4 společného postoje 2001/931 ve vztahu k rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, navrhovatelka tvrdí, že s ohledem na výrazně odlišnou povahu útoku spáchaného v květnu 2014 ve srovnání s incidenty, které byly uvedeny v souvislosti s tímto rozhodnutím, neumožňuje uvedený útok dostačujícím způsobem odůvodnit přetrvávání hrozby teroristických činů.
100
Vzhledem k tomu, že se situace navrhovatelky během šestnácti let následujících po zatčení Abdullaha Öcalana, zakladatele a vůdce PKK, v roce 1999, radikálně vyvíjela, nelze mít za to, že se tento útok na turecké předsunuté vojenské stanoviště, budované v rozporu s mírovými jednáními, vyrovnal výhrůžkám útoky na turecká turistická zařízení v průběhu 90. let.
101
Tribunál se v bodě 151 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení ohledně útoku na elektrárnu ze dne 24. srpna 2014, když měl za to, že jej Rada platně kvalifikovala jako teroristický útok, přičemž navrhovatelka v tomto ohledu v žalobě na neplatnost, v replice a na jednání opakovala svůj nesouhlas se skutkovým zjištěním, podle kterého došlo k únosu čínských inženýrů.
102
Pokud jde o incident ze dne 23. října 2017, při němž bylo předmětem útoku vojenské vozidlo, a incident ze dne 20. srpna 2020, při němž bylo dronem napadeno turecké předsunuté vojenské stanoviště, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodech 147 a 155 napadeného rozsudku nesprávně za to, že v rámci jejich kvalifikace jako teroristických činů je irelevantní okolnost, že tyto činy byly součástí ozbrojeného konfliktu mezi PKK a Tureckou republikou, ačkoli z prvního důvodu kasačního opravného prostředku jasně vyplývá, že nezbytnou a přiměřenou vojenskou operaci nelze považovat za operaci s teroristickým cílem.
103
Tribunál tím, že měl v bodech 158 až 162 napadeného rozsudku v podstatě za to, že pokračování ozbrojeného konfliktu umožnilo Radě konstatovat přetrvávání hrozby teroristických činů, nezohlednil úlohu Turecké republiky, ačkoli PKK podstatným způsobem změnila způsob svého fungování.
104
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, navrhuje třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
105
Je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 může Rada ponechat dotčenou osobu nebo subjekt na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, pokud dojde k závěru, že přetrvává nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností, které odůvodňovalo jejich prvotní zařazení na uvedený seznam (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamas v. Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 38 a citovaná judikatura).
106
Jediná otázka relevantní při prověřování ponechání na seznamu je v zásadě, zda se od dotčeného zařazení na seznam nebo od předchozího prověření skutková situace změnila tak, že již neumožňuje dospět k témuž závěru ohledně uvedeného nebezpečí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, bod 46).
107
Přetrvávání takového nebezpečí lze prokázat zejména odkazem na vnitrostátní rozhodnutí, kterým bylo odůvodněno prvotní zařazení na seznam, pokud bylo toto rozhodnutí v nedávné době předmětem prověření, na jehož základě byl učiněn závěr, že jeho ponechání je odůvodněno nedávnými incidenty, které prokazují, že dotčená osoba nebo organizace jsou i nadále zapojeny do teroristických činností. Takové projednání má totiž zajistit, aby rozhodnutí Rady bylo přijato na dostatečném skutkovém základě umožňujícím jí dospět k závěru o existenci takového nebezpečí (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamás v. Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 39).
108
V rámci ověřování, zda nebezpečí zapojení dotyčné osoby nebo subjektu do teroristických činností přetrvává, je třeba kromě pozdějšího osudu vnitrostátního rozhodnutí, které bylo podkladem pro prvotní zařazení této osoby, skupiny nebo subjektu na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, zohlednit i novější skutkové okolnosti, které prokazují, že toto nebezpečí přetrvává (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamás v. Rada, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, bod 38).
109
V projednávané věci se Tribunál od této judikatury neodchýlil.
110
V tomto ohledu je třeba mít zaprvé za to, že argumenty navrhovatelky zpochybňující kvalifikaci útoku na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště v květnu 2014, útoku na elektrárnu v srpnu 2014, útoku na vojenské vozidlo dne 23. října 2017 a útoku dronem na turecké předsunuté vojenské stanoviště dne 20. srpna 2020 jako teroristických činů ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 jsou v rámci prověřování prováděného na základě čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje irelevantní a na základě judikatury citované v bodě 105 tohoto rozsudku musí být odmítnuty. Pro ponechání osoby nebo subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, musí totiž Rada prokázat nikoli to, že tato osoba nebo subjekt spáchaly teroristický čin ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného společného postoje, ale pouze to, že přetrvává nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností.
111
Zadruhé je třeba odmítnout rovněž argumenty navrhovatelky vycházející z toho, že činy, o které se Rada opřela při prověřování toho, zda přetrvává nebezpečí zapojení PKK do teroristických činností, dostatečně neprokazují existenci tohoto nebezpečí, protože uvedené činy jsou značně odlišné povahy a situace PKK se radikálně změnila, neboť nyní prosazuje mírová řešení.
112
V tomto ohledu je třeba uvést, že je nepřípustný argument, podle kterého je útok na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště, ke kterému došlo v květnu 2014, odůvodněný. Navrhovatelka se totiž tím, že se omezuje na odkaz na existenci ozbrojeného konfliktu, který údajně umožňuje odůvodnit spáchaný čin, o kterém má za to, že má výrazně odlišnou povahu než incidenty uvedené v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a že tvrdí, že tento akt je přímou reakcí na narušení mírových jednání tureckou vládou, nedovolává nesprávného právního posouzení, kterého se dopustil Tribunál, ale žádá Soudní dvůr, aby nahradil posouzení tohoto důkazu provedené Tribunálem svým vlastním posouzením.
113
Z článku 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie přitom vyplývá, že kasační opravný prostředek je omezen na právní otázky, a že jedině Tribunál je proto příslušný ke zjištění a posouzení relevantního skutkového stavu, jakož i k posouzení důkazů. Posouzení skutkového stavu a důkazů nepředstavuje, s výhradou případu jejich zkreslení, právní otázku, která jako taková podléhá přezkumu Soudního dvora v řízení o kasačním opravném prostředku (usnesení ze dne 27. ledna 2022, FT a další v. Komise, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, bod 12 a citovaná judikatura).
114
Z téhož důvodu je nepřípustný rovněž argument navrhovatelky týkající se útoku na elektrárnu dne 24. srpna 2014, jelikož navrhovatelka pouze zopakovala nesouhlas se skutkovým zjištěním Tribunálu, podle kterého došlo k únosu čínských inženýrů, aniž zpochybnila konkrétní posouzení Tribunálu.
115
Argument navrhovatelky, podle kterého musí být incidenty ze dne 23. října 2017 a 20. srpna 2020 považovány za zjevně nezbytné a přiměřené vojenské operace, musí být odmítnut jako neopodstatněný.
116
I když Tribunál v bodě 146 napadeného rozsudku uvedl útok na turecké vojenské vozidlo, k němuž došlo v červnu 2017, zatímco navrhovatelka zmiňuje incident, k němuž došlo dne 23. října 2017, z bodů 147 a 154 uvedeného rozsudku vyplývá, že navrhovatelka nezpochybňuje, že k těmto vojenským operacím došlo, ani to, že jí lze uvedené operace přičítat, neboť uvádí, že byly zjevně nezbytné a přiměřené z důvodu vyostřování nepřátelských akcí Turecké republiky a narůstající četnosti používání dronů tímto státem.
117
Je tedy třeba konstatovat, že v rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka nepředkládá žádnou argumentaci, jež by mohla zpochybnit právní posouzení Tribunálu, podle kterého uvedené akty, jejichž věcná správnost nebyla zpochybněna, umožňovaly Radě platně aktualizovat její posouzení nebezpečí zapojení navrhovatelky do teroristických činností.
118
Třetí důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
119
V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka poukazuje na pochybení, kterého se Tribunál dopustil v bodech 103 a 164 až 173 napadeného rozsudku při výkladu zásady proporcionality.
120
Zaprvé navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 170 až 172 napadeného rozsudku porušil zásadu proporcionality, která vyžaduje, aby akty unijních orgánů nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené v poměru ke sledovaným cílům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 50).
121
Zjištění Tribunálu jsou navíc rozporuplná, neboť je-li cílem opatření, jak výslovně uvádí Tribunál, „zachovávat mír, předcházet konfliktům a posilovat mezinárodní bezpečnost“, je jasné, že jejich dopad na mírový proces je základní podmínkou jejich souladu se zásadou proporcionality.
122
Tribunál tím, že mírové a demokratické řešení konfliktu považoval za irelevantní, popřel zjištění uvedené v bodě 162 napadeného rozsudku, podle něhož měla Rada správně za to, že v průběhu roku 2019 nedošlo k žádné změně okolností. Navrhovatelka se domnívá, že pokud by v rámci prověřování podle čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 byla snaha o mírové řešení považována za relevantní, totéž by mělo platit pro přezkum přiměřenosti, a to tím spíše že konečným cílem ozbrojeného konfliktu je sebeurčení lidu. I kdyby nebylo možné s tímto argumentem souhlasit v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, v rámci projednávání čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z porušení zásady proporcionality musí být tento argument přijat.
123
Jak vyplývá z bodu 166 napadeného rozsudku, sporné akty sledují cíl obecného zájmu, kterým je přispívat k mezinárodnímu míru a bezpečnosti. Ponechání PKK na sporných seznamech přitom ve skutečnosti mírový proces narušuje, takže omezující opatření stanovená těmito akty musí být považována za nepřiměřená s ohledem na sledované cíle.
124
Zadruhé Tribunál tím, že se omezil na restriktivní přezkum cíle sledovaného spornými akty, v bodech 164 až 173 napadeného rozsudku správně neověřil, zda způsobené nepříznivé následky, které zahrnují rovněž předvídatelné důsledky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. března 2019, Tjebbes a další, C‑221/17, EU:C:2019:189, bod 40), nejsou nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům. Nelze totiž připustit, aby za účelem určení, zda nepříznivé následky způsobené aktem nejsou vzhledem ke sledovaným cílům nepřiměřené, byly zohledňovány pouze cíle, které jsou tomuto aktu vlastní, a nikoli jeho předvídatelné důsledky.
125
V této souvislosti navrhovatelka připomíná, že Rada sice nemůže zohlednit všechny možné důsledky aktu, nicméně v projednávaném případě si byla vědoma účinků, byť jen z důvodu žalob na neplatnost podaných dne 1. května 2014 ve věci PKK v. Rada (T‑316/14) a 7. března 2019 ve věci PKK v. Rada (T‑148/19), které sporné akty vyvolaly pro Kurdy, v důsledku čehož se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 171 a 172 napadeného rozsudku rozhodl, že tyto účinky nejsou relevantní.
126
Rada má za to, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout.
Závěry Soudního dvora
127
Nejprve je třeba uvést, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný v rozsahu, v němž se navrhovatelka omezuje na odkaz na konečný cíl omezujících opatření, a sice zachovávání míru a posilování mezinárodní bezpečnosti ve smyslu čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU, a tvrdí, když přebírá argumenty uplatněné v prvním stupni, že ponechání PKK na sporných seznamech narušuje mírový proces a má dopady na Kurdy, jelikož konečným cílem ozbrojeného konfliktu, do něhož je PKK zapojena, je sebeurčení kurdského lidu. V tomto rozsahu totiž kasační opravný prostředek ve skutečnosti představuje návrh směřující k dosažení prostého nového projednání žaloby podané k Tribunálu, což je v rámci řízení o kasačním opravném prostředku mimo pravomoc Soudního dvora.
128
PKK dále nijak nepodkládá svou výtku vycházející z relevance zásady sebeurčení v rámci posouzení přiměřenosti omezujících opatření, o nichž bylo rozhodnuto spornými akty, takže tato výtka musí být rovněž prohlášena za nepřípustnou.
129
Konečně k výtce vycházející z toho, že Tribunál nezohlednil cíl nařízených omezujících opatření a nezohlednil předvídatelné důsledky, když neurčil, zda způsobené nepříznivé následky nejsou nepřiměřené sledovanému cíli, je třeba připomenout, že pokud jde o soudní přezkum dodržení zásady proporcionality, legalita takového opatření může být dotčena pouze zjevně nepřiměřeným charakterem přijatého opatření ve vztahu k cíli, který příslušný orgán zamýšlí sledovat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 84).
130
Je třeba rovněž připomenout, že omezující opatření mají z podstaty věci negativní účinky, zejména pro subjekty, na které se vztahují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 86).
131
Význam cíle sledovaného spornými akty, a sice zejména boje proti terorismu, který je součástí širšího cíle zachovávání mezinárodního míru a bezpečnosti v souladu s cíli vnější činnosti Unie uvedenými v článku 21 SEU, přitom může odůvodnit negativní důsledky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 87).
132
S ohledem na judikaturu citovanou v bodech 129 až 131 tohoto rozsudku měl Tribunál v bodě 168 napadeného rozsudku správně za to, že vzhledem k tomu, že cílem sledovaným Radou při přijímání sporných aktů je zejména boj proti terorismu, uvedené akty odpovídají soudržně tomuto cíli a nelze je ve vztahu k uvedenému cíli v žádném případě považovat za zjevně nepřiměřené.
133
Vzhledem k tomu, že navrhovatelka nepředložila na podporu této výtky právně relevantní argument, musí být tato výtka zamítnuta.
134
Z toho vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
K pátému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
135
V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodech 174 až 196 napadeného rozsudku nesprávně za to, že Rada splnila svou povinnost uvést odůvodnění, ačkoli – jak bylo uvedeno v předchozích důvodech projednávaného kasačního opravného prostředku – z důvodových zpráv ke sporným aktům jasně nevyplývá, že by události, ke kterým došlo mezi lety 1995 a 1999, uvedené v souvislosti s rozhodnutím Spojeného království z roku 2001, toto rozhodnutí skutečně odůvodňovaly.
136
Podle navrhovatelky měl Tribunál nesprávně za to, že Rada svou povinnost uvést odůvodnění splnila. Tribunál totiž nezohlednil cíl sebeurčení a kontext ozbrojeného konfliktu. Nesprávně vycházel z incidentů uvedených v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001. V rámci přezkumu nesprávně kvalifikoval incidenty uvedené ve sporných aktech jako teroristické činy, aniž uvedl dostačující odůvodnění, proč existence vojenské operace může prokázat trvání nebezpečí zapojení do teroristických činností. Neodůvodnil dostačujícím způsobem, proč měly být sporné akty považovány za přiměřené, i když byl informován o důsledcích pro mír, jakož i pro situaci Kurdů a jejich zastánců, které může mít zařazení PKK na sporné seznamy.
137
Navrhovatelka má dále za to, že se Tribunál dopustil pochybení, když v bodech 183 až 186 napadeného rozsudku konstatoval, že argumenty předložené k prokázání toho, že Rada porušila povinnost uvést odůvodnění, když neověřila, zda incidenty zkoumané vnitrostátními orgány mohou být kvalifikovány jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, a neprokázala relevanci rozhodnutí Spojeného království z hlediska čl. 1 odst. 4 a 6 tohoto společného postoje, je vzhledem k tomu, že se týkaly otázky opodstatněnosti odůvodnění, třeba odmítnout. Toto ověření se týká nejen základu odůvodnění, ale i samotné povinnosti uvést odůvodnění.
138
Rada má za to, že pátý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný a v každém případě neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
139
Pokud jde o přípustnost pátého důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba konstatovat, že navrhovatelka tím, že své výtky zaměřila na body 174 až 196 napadeného rozsudku, jasně neuvádí pasáže, které považuje za stižené nesprávným právním posouzením, s výjimkou výtek směřujících proti bodům 183 až 186 uvedeného rozsudku, ani právní argumenty uplatněné na podporu svého stanoviska. Konkrétně neupřesňuje, v čem je judikatura Soudního dvora citovaná Tribunálem nesprávná. Argumenty navrhovatelky tak směřují pouze k opětovnému projednání žaloby podané k Tribunálu namísto toho, aby směřovaly proti napadenému rozsudku, aby Soudní dvůr mohl provést svůj přezkum (tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 48).
140
Některé argumenty uplatněné navrhovatelkou v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku totiž ve skutečnosti směřují ke zpochybnění posouzení provedeného Tribunálem nikoli ohledně odůvodnění sporných aktů, ale ohledně přiměřenosti dotčených omezujících opatření ve vztahu k jejich cílům. Uvedené argumenty týkající se cíle sebeurčení a kontextu ozbrojeného konfliktu, incidentů uvedených v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, kvalifikace incidentů uvedených ve sporných aktech jako teroristických činů a důvodů, proč musí být sporné akty považovány za přiměřené, přitom patří mezi ostatní důvody kasačního opravného prostředku, na které navrhovatelka ostatně výslovně odkazuje, a byly zamítnuty. V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícího z nedostatečného odůvodnění, jsou proto irelevantní.
141
Je třeba rovněž připomenout, že z odůvodnění aktu Rady, kterým se ukládá omezující opatření, musí, jak správně uvedl Tribunál v bodě 175 napadeného rozsudku, identifikovat specifické a konkrétní důvody, na základě kterých Rada při výkonu své diskreční posuzovací pravomoci dospěla k závěru, že se takové opatření musí uplatnit na dotyčnou osobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 47 a citovaná judikatura).
142
Jak však připomněl Tribunál v bodě 176 napadeného rozsudku, odůvodnění vyžadované článkem 296 SFEU musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Požadavek na odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu tohoto aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se uvedený akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Akt nepříznivě zasahující do právního postavení je tudíž dostatečně odůvodněný, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a umožňují jí pochopit dosah opatření, jež vůči ní bylo přijato (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 48 a citovaná judikatura).
143
Pokud jde konkrétně o akty týkající se ponechání osoby nebo subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, je Rada povinna ověřit, zda se od prvotního zařazení nebo předchozího prověření skutková situace nezměnila tak, že již neumožňuje dospět k témuž závěru ohledně zapojení této osoby nebo subjektu do teroristických činností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 49 a citovaná judikatura).
144
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že pokud jde o takové akty, je unijní soud povinen ověřit zaprvé, zda byla dodržena povinnost uvést odůvodnění stanovená v článku 296 SFEU, a tudíž zda jsou uváděné důvody dostatečně přesné a konkrétní, což Tribunál připomněl v bodě 177 napadeného rozsudku, jakož i zadruhé, zda jsou tyto důvody podložené, což znamená, že se uvedený soud v rámci přezkumu věcné legality těchto důvodů přesvědčí, že tyto akty spočívají na dostatečně pevném skutkovém základě, a ověří skutečnosti uvedené v odůvodnění uvedených aktů (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 52 a citovaná judikatura).
145
V tomto ohledu je třeba připomenout, že otázka odůvodnění, která se týká podstatné formální náležitosti, se liší od otázky prokázání tvrzeného jednání, která spadá do legality dotčeného aktu po materiální stránce a znamená ověřit pravdivost skutečností uvedených v tomto aktu, jakož i kvalifikaci těchto skutečností jakožto skutečností odůvodňujících uplatnění omezujících opatření vůči dotyčné osobě (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 55 a citovaná judikatura).
146
V tomto ohledu měl Tribunál v bodě 185 napadeného rozsudku správně za to, že dodržení povinnosti Rady ověřit, že činy zohledněné vnitrostátními orgány mohou být kvalifikovány jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, bylo přezkoumáno v odpovědi na žalobní důvod vycházející z porušení uvedeného ustanovení.
147
Z výše uvedeného vyplývá, že argumenty směřující ke zpochybnění opodstatněnosti uvedených skutečností jsou v rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z nedostatečného odůvodnění irelevantní, takže tento důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný a v každém případě zamítnut jako neopodstatněný.
148
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že vzhledem k tomu, že žádnému důvodu kasačního opravného prostředku nebylo vyhověno, musí být kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítnut.
K nákladům řízení
149
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
150
Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou.
151
Článek 140 odst. 1 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije rovněž na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, uvádí, že členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. V důsledku toho Francouzská republika, vedlejší účastnice v řízení před Soudním dvorem, ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Kurdistan Workers’ Party (PKK) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.
3)
Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.