62023CJ0654_RES
Věc C‑654/23
Inteligo Media SA
v.
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Curtea de Apel Bucureşti)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. listopadu 2025
„Řízení o předběžné otázce – Zpracování osobních údajů a ochrana soukromí v odvětví elektronických komunikací – Směrnice 2002/58/ES – Článek 13 odst. 1 a 2 – Nevyžádaná sdělení – Pojem sdělení ‚pro účely přímého marketingu‘ – Získání elektronických kontaktních údajů ‚v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby‘ – Registrace na on-line platformě poskytující přístup k dalšímu obsahu – Zasílání denního informačního zpravodaje elektronickou poštou – Nařízení (EU) 2016/679 – Článek 6 – Zákonnost zpracování – Článek 95 – Vztah ke směrnici 2002/58/ES“
Sbližování právních předpisů – Odvětví telekomunikací – Zpracování osobních údajů a ochrana soukromí v odvětví elektronických komunikací – Směrnice 2002/58 – Nevyžádaná sdělení – Pojem sdělení „pro účely přímého marketingu“ – Získání elektronických kontaktních údajů „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“ – Registrace na on-line platformě poskytující přístup zdarma k určitému obsahu a informačnímu zpravodaji – Bezplatný informační zpravodaj zasílaný e-mailem obsahující odkazy na placené články – Zahrnutí
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58, ve znění směrnice 2009/136, článek 13 odst. 1 a 2)
(viz body 40–63, výrok 1)
Sbližování právních předpisů – Odvětví telekomunikací – Zpracování osobních údajů a ochrana soukromí v odvětví elektronických komunikací – Směrnice 2002/58 – Nevyžádaná sdělení – Používání e-mailu pro účely přímého marketingu – Nepoužitelnost podmínek pro zákonné zpracování stanovených v nařízení 2016/679
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679, bod 173 odůvodnění a čl. 6 odst. 1 a článek 95; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58, ve znění směrnice 2009/136, čl. 13 odst. 2)
(viz body 65–69, výrok 2)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Curtea de Apel București (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesnil pojmy sdělení „pro účely přímého marketingu“ a elektronické kontaktní údaje získané „v rámci prodeje produktu nebo služby“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích (
1
), v souvislosti s registrací na on-line platformě poskytující přístup k elektronickému informačnímu zpravodaji. Soudní dvůr rovněž upřesnil vztah mezi touto směrnicí a GDPR (
2
), který se týká podmínek zákonnosti zpracování osobních údajů v rámci nevyžádaného sdělení ve smyslu článku 13 uvedené směrnice.
Společnost Inteligo Media je vydavatelem on-line tiskové publikace avocatnet.ro určené k informování široké veřejnosti, která se nespecializuje na právní oblast, o legislativních změnách zveřejňovaných každý den v Rumunsku. V roce 2018 zavedla tato společnost systém placeného přihlášení k odběru části obsahu dodávaného jejím čtenářům. V době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení společnost Inteligo Media umožňovala bezplatný přístup k maximálně šesti článkům měsíčně, přičemž pro další přístup si musel dotyčný uživatel založit bezplatně účet na on-line platformě provozované společností Inteligo Media. Registrace k této službě poskytovala uživateli právo na přístup k určitému počtu dalších článků za měsíc a přijímat zdarma e-mailem denní informační zpravodaj obsahující souhrn legislativních novinek zpracovaných v článcích publikace a hypertextové odkazy na tyto články. Uživatel měl rovněž možnost mít za úplatu přístup ke všem článkům publikace. Uživatelé si mohli zvolit, že tento zpravodaj nebudou odebírat, nebo se odběru kdykoliv odhlásit.
V září 2019 rumunský úřad pro ochranu údajů (dále jen „ANSPDCP“) vyhotovil protokol o přestupku, kterým společnosti Inteligo Media uložil pokutu. ANSPDCP měl za to, že tato společnost nemohla prokázat získání výslovného souhlasu určitého počtu uživatelů se zpracováním jejich osobních údajů (e-mail, heslo, uživatelské jméno) a zpracovávala tyto údaje, původně shromážděné pro účely plnění dotčené smlouvy, způsobem neslučitelným s tímto účelem, a sice pro účely zasílání informačního zpravodaje.
Rozsudkem vyneseným v prosinci roku 2021 Tribunalul București (Soud prvního stupně v Bukurešti, Rumunsko) částečně vyhověl návrhu společnosti Inteligo Media znějícímu na zrušení protokolu o přestupku vyhotoveného ANSPDCP. Uvedený soud zejména snížil částku pokuty uložené této společnosti, avšak trval na rozhodnutí o správním deliktu obsaženém v protokolu o přestupku.
Předkládající soud, k němuž byla podána odvolání proti tomuto rozsudku, si klade otázku ohledně právního základu zpracování osobních údajů dotčeného ve věci v původním řízení a podmínek, které musí být splněny, aby takové zpracování mohlo být považováno za zákonné s ohledem na směrnici o soukromí a elektronických komunikacích a GDPR. Podle předkládajícího soudu je třeba vyjasnit zejména podmínky, za nichž lze e-mailovou adresu uživatele považovat za získanou „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích, jakož i rozsah pojmu „přímý marketing“ uvedeného v tomto článku 13.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr v první řadě poukazuje na to, že ustanovení čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích se použijí pouze na sdělení prováděná „pro účely přímého marketingu“.
Soudní dvůr tak nejprve zkoumal otázku, zda účelem sdělení takového informačního zpravodaje, jako je zpravodaj dotčený ve věci v původním řízení, je „přímý marketing“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 a 2 uvedené směrnice. Soudní dvůr tak připomíná, že pojem sdělení „pro účely přímého marketingu“ uvedený v tomto ustanovení se vztahuje na sdělení, která sledují obchodní cíl a jsou určena přímo a individuálně spotřebiteli (
3
).
Soudní dvůr konstatuje, že sdělení dotčené ve věci v původním řízení v denním informačním zpravodaji šířeném formou elektronické pošty, který obsahuje souhrn legislativních novinek zpracovaných v článcích on-line tiskové publikace a hypertextové odkazy na tyto články. Okolnost, že toto sdělení má i informativní obsah, nemůže podle Soudního dvora znamenat, že by mělo být vyloučeno z pojmu sdělení „pro účely přímého marketingu“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích, a tudíž z působnosti tohoto ustanovení.
Naopak Soudní dvůr poznamenává, že takové sdělení má podněcovat dotyčné uživatele k přístupu k placenému obsahu poskytovanému vydavatelem tisku tím, že podporuje vyčerpání počtu článků, které lze prohlížet na dotčené on-line platformě zdarma, a k zaplacení plného předplatného. Cílem tohoto sdělení je podpora prodeje tohoto obsahu a sleduje tedy obchodní cíl. Kromě toho vzhledem k tomu, že se toto sdělení, šířené formou elektronické pošty, objevuje přímo ve složce příchozích zpráv soukromých e-mailů jeho příjemců, má Soudní dvůr za to, že je uskutečňováno „pro účely přímého marketingu“ (
4
), a to bez ohledu na to, zda lze tento účel vyvodit pouze z obsahu samotného sdělení nebo ze struktury nabídky jeho odesílatele.
Soudní dvůr uvádí, že tento výklad pojmu sdělení „pro účely přímého marketingu“ je podpořen kontextem, do něhož je zasazen, a cíli sledovanými směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích.
V tomto ohledu Soudní dvůr poukazuje na to, že čl. 13 odst. 1 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích stanoví základní pravidlo, které váže zasílání nevyžádaných sdělení spadajících do jeho působnosti na požadavek předchozího souhlasu jejich příjemce. Bez takového souhlasu je takové sdělení povoleno pouze tehdy, jsou-li splněny podmínky stanovené v čl. 13 odst. 2 uvedené směrnice. Toto ustanovení nejprve vyžaduje, aby při dodržení právní úpravy Evropské unie v oblasti ochrany údajů (
5
) obdržel odesílatel dotyčného sdělení od příjemců jejich elektronické kontaktní údaje pro elektronickou poštu v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby. Elektronické kontaktní údaje mohou být dále použity pro účely přímého marketingu za předpokladu, že se tento marketing týká vlastních obdobných výrobků nebo služeb tohoto odesílatele. Konečně se toto využití váže na podmínku, že je příjemcům jasně a zřetelně poskytnuta možnost zdarma a jednoduchým způsobem nesouhlasit s takovým využitím jejich elektronických kontaktních údajů v okamžiku shromažďování těchto údajů a při zasílání každého jednotlivého sdělení, pokud příjemci původně toto využití neodmítli.
Kromě toho čl. 13 odst. 4 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích zakazuje zasílání elektronické pošty pro účely přímého marketingu, pokud tato skrývá nebo utajuje totožnost odesílatele, jehož jménem se sdělení přenáší, nebo je v rozporu se směrnicí 2000/31 (
6
), nebo je zaslána bez platné adresy, na kterou by příjemce mohl odeslat žádost o ukončení zasílání takových sdělení, nebo ve které jsou příjemci vybízeni, aby navštívili internetové stránky, jež jsou v rozporu s článkem 6 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
Soudní dvůr upřesnil, že všechny tyto záruky směřují k dosažení cílů směrnice o soukromí a elektronických komunikacích, které směřují k ochraně účastníků proti jakýmkoliv zásahům do jejich soukromí způsobeným nevyžádanými sděleními pro účely přímého marketingu, zejména prostřednictvím automatických volacích zařízení, telefaxů a elektronické pošty, včetně SMS zpráv. Jakýkoli jiný výklad by mohl oslabit užitečný účinek článku 13 této směrnice a zpochybnit úroveň ochrany soukromí stanovenou touto směrnicí. Soudní dvůr proto dospěl k závěru, že takové sdělení, jako je sdělení dotčené ve věci v původním řízení, musí být považováno za sdělení „pro účely přímého marketingu“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
V druhé řadě Soudní dvůr zkoumal, zda elektronické kontaktní údaje uživatelů dotčené zasláním informačního zpravodaje byly získány „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 této směrnice.
Soudní dvůr zdůraznil, že podle obecně přijímané definice se pojem „prodej“ může vztahovat pouze na operace, které předpokládají vyplacení odměny. Článek 13 odst. 2 uvedené směrnice nerozlišuje podle druhu dotčené služby. Pokud jde o služby spadající do působnosti směrnice o elektronickém obchodu, Soudní dvůr připomíná, že odměnu za službu poskytovanou poskytovatelem v rámci jeho hospodářské činnosti nemusí nutně hradit osoby, které z ní mají prospěch. To platí zejména v případě, že je služba poskytována bezplatně s cílem upozornit na poskytovatelem prodávané zboží nebo poskytované služby, neboť náklady na tuto činnost jsou zahrnuty do ceny prodávaného zboží či poskytovaných služeb (
7
). Tyto úvahy lze přenést na výklad čl. 13 odst. 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
Soudní dvůr má za to, že v projednávané věci tomu tak je, jelikož společnost Inteligo Media získala elektronické kontaktní údaje dotyčných uživatelů v okamžiku, kdy si založili bezplatný účet na on-line platformě provozované touto společností. Přihlášením k této službě získali uživatelé přístup zdarma k určitému počtu článků v dotčené publikaci a možnost dostávat dotčený informační zpravodaj. Poskytování takové služby má především reklamní cíl spočívající v propagaci placeného obsahu poskytovaného společností Inteligo Media, přičemž náklady na tuto službu jsou zahrnuty do ceny tohoto obsahu.
Za těchto okolností taková nepřímá odměna zahrnutá do prodejní ceny plného předplatného nabízeného tímto poskytovatelem, jako je odměna dotčená ve věci v původním řízení, splňuje požadavek vlastní pojmu „prodej“, který zahrnuje zaplacení ceny výměnou za službu. Taková operace, jako je operace, při níž společnost Inteligo Media získala elektronické kontaktní údaje uživatelů, tedy může spadat pod pojem „prodej[...] [...] služby“ ve smyslu směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
Soudní dvůr dodal, že tento výklad je v souladu s kontextem, ve kterém je tento pojem použit, a s cíli sledovanými právní úpravou, jejíž je součástí. V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé upřesnil, že i když odchylka stanovená v čl. 13 odst. 2 této směrnice musí být vykládána restriktivně, nevylučuje možnost, že odměnu požadovanou za „prodej“ ve smyslu tohoto ustanovení může zaplatit jiná osoba než příjemce výrobku nebo služby, které jsou předmětem této operace. Ze znění uvedeného ustanovení naopak vyplývá, že unijní normotvůrce pouze uložil, aby elektronické kontaktní údaje dotyčných uživatelů byly získávány „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“.
Zadruhé výklad znění čl. 13 odst. 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích musí být v každém případě v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením. Nezbytnost restriktivního výkladu tohoto ustanovení tudíž nelze chápat tak, že umožňuje výklad těchto výrazů, který by je zbavil jejich užitečného účinku. Pokud jde přitom o cíl sledovaný v uvedeném ustanovení, unijní normotvůrce zamýšlel stanovit výjimku ze zásady uvedené v čl. 13 odst. 1, pokud byly elektronické kontaktní údaje dotčených uživatelů získány „v rámci existujících zákaznických vztahů“, aniž tento vztah dále charakterizoval (
8
).
Proto a s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, je v projednávané věci podle všeho splněna jak podmínka, že elektronické kontaktní údaje dotyčných uživatelů byly shromážděny „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“, tak podmínka týkající se obdobné povahy služby, která je předmětem dotčeného marketingu. S ohledem na výše uvedené Soudní dvůr dospěl k závěru, že čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích musí být vykládán v tom smyslu, že e-mailovou adresu uživatele získá vydavatel on-line publikace „v souvislosti s prodejem výrobku nebo služby“ ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 2, pokud si tento uživatel na jeho on-line platformě založí bezplatný účet, který mu umožňuje mít zdarma přístup k určitému počtu článků této publikace, získávat zdarma e-mailem denní informační zpravodaj obsahující souhrn legislativních novinek zpracovaných v článcích této publikace a hypertextové odkazy na tyto články, jakož i možnost mít za úplatu přístup k dalším článkům a analýzám uvedené publikace. Zaslání takového informačního zpravodaje představuje použití elektronické pošty „pro účely přímého marketingu“„svých vlastních obdobných výrobků nebo služeb“ ve smyslu tohoto posledně uvedeného ustanovení.
V druhé řadě Soudní dvůr upřesnil vztah mezi směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích a GDPR v souvislosti s podmínkami zákonnosti zpracování osobních údajů v rámci nevyžádaného sdělení.
Soudní dvůr poukazuje na to, že podle výslovného znění článku 95 GDPR platí, že toto nařízení neukládá žádné další povinnosti fyzickým nebo právnickým osobám, pokud jde o zpracování ve spojení s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací ve veřejných komunikačních sítích v Unii, co se týče záležitostí, u nichž se na ně vztahují konkrétní povinnosti s týmž cílem stanovené v uvedené směrnici. Kromě toho z GDPR (
9
) rovněž vyplývá, že by se toto nařízení mělo použít na všechny záležitosti týkající se ochrany základních práv a svobod při zpracování osobních údajů, na které se nevztahují specifické povinnosti stanovené ve směrnici o soukromí a elektronických komunikacích a sledující stejný cíl, včetně povinností správce a práv fyzických osob. Článek 13 odst. 2 této směrnice přitom komplexně upravuje podmínky a účely zpracování, jakož i práva subjektu údajů. Rovněž ukládá správci „konkrétní povinnosti“ ve smyslu článku 95 GDPR.
Zákonnost zpracování osobních údajů prováděného v souvislosti se sdělením spadajícím do působnosti čl. 13 odst. 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích proto může být prokázána na základě tohoto ustanovení, aniž je nutné ji posuzovat s ohledem na podmínky stanovené v GDPR (
10
). S ohledem na výše uvedené, pokud správce použije e-mailovou adresu uživatele k tomu, aby mu zaslal nevyžádané sdělení podle čl. 13 odst. 2 této směrnice, podmínky pro zákonné zpracování stanovené v čl. 6 odst. 1 GDPR se nepoužijí.
(
1
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (Směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. 2002, L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514).
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (Úř. věst. 2016, L 119, s. 1, dále jen „GDPR“).
(
3
) – Rozsudek ze dne 25. listopadu 2021, StWLStädtischeWerke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, bod 47).
(
4
) – Ve smyslu čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
(
5
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 1995, L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355), nebo případně GDPR.
(
6
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399, článek 6).
(
7
) – Rozsudek ze dne 15. září 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, body 41 a 42).
(
8
) – Bod 41 odůvodnění směrnice o soukromí a elektronických komunikacích.
(
9
) – Bod 173 odůvodnění GDPR.
(
10
) – Článek 6 odst. 1 písm. a) až f) GDPR.