62022CC0133
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PRIIT PIKAMÄE
9 päivänä maaliskuuta 2023 (
1
)
Asia C‑133/22
LACD GmbH
vastaan
BB Sport GmbH & Co. KG
(Bundesgerichtshofin (liittovaltion ylin tuomioistuin) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2011/83/EU – 2 artiklan 14 alakohta – Direktiivi (EU) 2019/771 – 2 artiklan 12 alakohta – Kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehty etäsopimus – Kaupallinen takuu, joka koskee muita kuin tuotteen sopimuksenmukaisuuteen liittyviä vaatimuksia – Tuottajan sitoumus ottaa tavara takaisin ja palauttaa kauppahinta ilman ajallista rajoitusta pelkästään ostajan tyytymättömyyden perusteella
1.
”Rahat takaisin, jos et ole tyytyväinen!” Tämä koukuttava mainosargumentti vastaa hyvin tunnettua ja laajasti käytössä olevaa myynninedistämistekniikkaa, ja nyt esillä olevassa asiassa nousee esiin kysymys siitä, voiko tämä argumentti olla direktiivin 2011/83/EU (
2
) 2 artiklan 14 alakohdassa ja direktiivin (EU) 2019/771 (
3
) 2 artiklan 12 alakohdassa tarkoitetun kaupallisen takuun kohteena.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
2.
Nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiä ovat direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohta ja direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohta.
Saksan oikeus
3.
Siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch; jäljempänä BGB) 443 §:n 1 momentin mukaan kyseessä on takuu, jos myyjä, tuottaja tai muu kolmas osapuoli takuuilmoituksessa tai sopimuksentekohetkellä tai ennen sen tekemistä saatavilla olevassa tavaraa koskevassa mainonnassa antaa vastuuta virheettömyydestä koskevan lakisääteisen sitoumuksen lisäksi sitoumuksen palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata tavara taikka tarjota sen osalta muita palveluita, jos se ei vastaa niitä ominaisuuksia tai muita kuin virheettömyyteen liittyviä vaatimuksia, jotka on esitetty takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa.
4.
BGB:n 479 §:n 1 momentissa säädetään, että tämän lain 443 §:ssä tarkoitettu takuuilmoitus on laadittava selvästi ja ymmärrettävästi, ja siinä luetellaan seikat, jotka takuuilmoituksessa on mainittava.
Oikeusriidan tosiseikat, menettely pääasiassa ja ennakkoratkaisukysymykset
5.
LACD GmbH myy LACD-merkkisiä itse valmistamiaan urheilu- ja kuntoilutuotteita paitsi omassa verkkokaupassaan myös vähittäis- ja verkkokauppiaiden välityksellä. Se on kiinnittänyt T-paitoihinsa tuotelappuja, joissa on seuraava teksti:
”LACD ‑takuu
Jokaista LACD-tuotetta koskee elinikäinen takuumme. Jos ette ole johonkin tuotteeseemme täysin tyytyväisiä, palauttakaa se myyjälle, jolta olette sen ostaneet. Voitte myös palauttaa sen suoraan LACD:lle, mutta älkää unohtako ilmoittaa meille, mistä ja milloin olette sen ostaneet.”
6.
BB Sport GmbH, joka myös myy verkkokaupassaan urheilu- ja kuntoilutuotteita, osti elokuussa 2018 ”mysteeriostajan” välityksellä Amazon Marketplace ‑nimisellä sähköisen kaupankäynnin alustalla toimivalta Outdoor‑Works‑yritykseltä kaksi LACD-merkkistä T-paitaa, joihin oli kiinnitetty edellisessä kohdassa mainitun ilmoituksen sisältävät tuotelaput.
7.
BB Sport katsoi, että näihin tuotelappuihin sisältyvät tiedot eivät täyttäneet BGB:n 443 §:ssä ja 479 §:ssä tarkoitettuja takuuilmoitukseen sovellettavia lakisääteisiä vaatimuksia, ja se nosti Landgericht München I:ssä (alueellinen alioikeus München I, Saksa) kilpailulainsäädännön mukaisen kanteen, jossa se vaati, että LACD:tä oli kiellettävä kiinnittämästä tällaisia tuotelappuja valmistamiinsa vaatteisiin. Tämä tuomioistuin hylkäsi kanteen, minkä jälkeen BB Sport teki valituksen Oberlandesgericht Müncheniin (osavaltion ylioikeus, München, Saksa), joka hyväksyi valituksen.
8.
LACD teki tämän jälkeen Revision-valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, joka katsoo, että oikeusriidan ratkaisu riippuu direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdan ja direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohdan tulkinnasta.
9.
Tämä tuomioistuin toteaa, että BB Sportin valitus voitaisiin hyväksyä vain, jos toimintaa, josta LACD:tä arvostellaan, on pidettävä sopimattomana kaupallisena menettelynä. Sen toteaminen, että LACD on rikkonut BGB:n 479 §:n 1 momentissa säädettyjä tiedonantovelvollisuuksia ja että kyse on sen vuoksi sopimattomasta kaupallisesta menettelystä, edellyttää ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sitä, että LACD:n ilmoitukseen sisältyvä sitoumus ottaa vaate takaisin, jos kuluttaja ei ole siihen tyytyväinen, on takuu, jota tarkoitetaan BGB:n 443 §:n 1 momentissa – joka on säännös, jolla direktiivin 1999/44/EY (
4
) 1 artiklan 2 kohdan e alakohta ja 6 artiklan 1 kohta on saatettu osaksi Saksan lainsäädäntöä ja joka on 1.1.2022 alkaen perustunut direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaan.
10.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin arvioi, että vaikka kuluttajan tyytyväisyys ostettuun tuotteeseen ei ole osa kaupan kohteen ominaisuuksia, siinä saattaisi kuitenkin olla kyse BGB:n 443 §:n 1 momentissa tarkoitetusta muusta kuin sopimuksenmukaisuuteen liittyvästä seikasta. Se täsmentää, että tämä kriteeri on lisätty 13.6.2014 BGB:n kyseiseen säännökseen direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohtaan sisältyvän kaupallisen takuun käsitteen ottamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä ja että tätä kansallisen oikeuden säännöstä olisi sen vuoksi tulkittava kyseisen artiklan mukaisesti.
11.
Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voiko kyseessä olla [direktiivin 2011/83] 2 artiklan 14 alakohdassa tarkoitettu muu kuin sopimuksenmukaisuuteen liittyvä vaatimus tai [direktiivin 2019/771] 2 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettu muu kuin sopimuksenmukaisuutta koskeva vaatimus, kun takuun antajan velvollisuus liittyy kuluttajan henkilökohtaisiin olosuhteisiin, erityisesti hänen subjektiiviseen suhtautumiseensa kaupan kohteeseen (tässä: kuluttajan henkilökohtainen tyytyväisyys kaupan kohteeseen), ilman, että näiden henkilökohtaisten olosuhteiden pitää olla yhteydessä kaupan kohteen laatuun tai ominaisuuksiin?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastaan myöntävästi:
Onko kuluttajan henkilökohtaisiin olosuhteisiin (tässä: hänen tyytyväisyytensä ostettuihin tavaroihin) perustuvien vaatimusten puuttumisen oltava todettavissa objektiivisten seikkojen perusteella?”
Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
12.
Pääasian valittaja ja vastapuoli sekä Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia.
Merkityksellisten oikeussääntöjen määrittäminen
13.
Ennakkoratkaisupyyntöä tarkasteltaessa esiin nouseva ensimmäinen kysymys koskee asian kannalta merkityksellisten oikeussääntöjen määrittämistä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan eräitä direktiivin 2011/83 ja direktiivin 2019/771 säännöksiä, kun taas pääasian valittaja väittää, ettei ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee ensin mainittua direktiiviä, sillä säädös, jota sovellettiin silloin, kun väitetty rikkominen tapahtui, oli direktiivi 1999/44. Komissio puolestaan ehdottaa tämän kysymyksen muotoilemista uudelleen siten, ettei siinä viitata direktiiviin 2019/771, jota ei ratione temporis sovelleta. On todettava pitävän paikkansa, että nyt käsiteltävässä asiassa on kyse lukuisista peräkkäisistä säädöksistä, jotka pakottavat tuomioistuimen tekemään normatiivis-arkeologista työtä, jonka avulla sen pitäisi kyetä ratkaisemaan säädösten seuraantoon liittyvä ongelma.
14.
Ensiksi on todettava, että ajankohtana, jona kyseessä oleva tavara ostettiin internetin kautta, voimassa olivat direktiivi 1999/44 ja direktiivi 2011/83, sillä ensin mainittu säädös on kumottu direktiivillä 2019/771 vasta 1.1.2022 alkaen. Kulutustavaroiden kauppaa koskevan direktiivin 1999/44 (
5
) tarkoituksena oli pääasiallisesti asettaa myyjälle velvollisuus luovuttaa kulutustavarat kuluttajalle kauppasopimuksen mukaisina ja vastata virheestä, joka oli olemassa tavaran luovutushetkellä. Sopimusperusteisia seikkoja, kuten tavaroiden sopimuksenmukaisuutta koskevia kriteereitä, saatavilla olevia oikeussuojakeinoja siinä tapauksessa, että tavara ei ole sopimuksen mukainen, sekä näiden oikeussuojakeinojen käyttöä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, on yhdenmukaistettu vain vähimmäisvaatimusten osalta.
15.
Direktiivissä 1999/44 pantiin merkille myyjien ja valmistajien yleisesti noudattama käytäntö tarjota tuotteilleen takuita kaikkien tietyn määräajan kuluessa ilmenevien virheiden varalta, ja siihen sisältyi myös säännöksiä, jotka koskivat tätä takuun käsitettä, joka sen 1 artiklan 2 kohdan e alakohdassa määriteltiin ”myyjän tai tuottajan kuluttajalle ilman lisäkorvausta antamaksi sitoumukseksi palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata kulutustavara taikka muulla tavoin huolehtia kulutustavarasta, jos se ei vastaa takuuilmoituksessa tai kulutustavaraa koskevassa mainonnassa esitettyjä ominaisuuksia”. Direktiivin 1999/44 6 artiklassa puolestaan määritettiin takuuta koskeva oikeudellinen järjestelmä, joka liitettiin tavaran kauppasopimuksenmukaisuutta koskeviin kuluttajan lakisääteisiin oikeuksiin edellyttämällä tiettyjen tietojen ilmoittamista sen varmistamiseksi, ettei kuluttajaa johdeta harhaan. (
6
)
16.
Direktiiviä 1999/44 muutettiin direktiivillä 2011/83, (
7
) jonka säännöksiä sovelletaan 13.6.2014 jälkeen tehtyihin sopimuksiin (
8
) ja jolla yhdenmukaistettiin etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten yhteydessä annettavia tietoja koskevat säännöt. Direktiivin 2011/83 2 artiklan 7 alakohdassa etäsopimus määritellään sopimukseksi, ”joka tehdään elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä etämyyntiä varten luodussa myynti- tai palveluntarjontajärjestelmässä ilman, että elinkeinonharjoittaja ja kuluttaja ovat samanaikaisesti fyysisesti läsnä, ja käyttäen pelkästään yhtä tai useampaa etäviestintä sopimuksen tekemiseen asti, sopimuksen tekemisen ajankohta mukaan lukien”. Nyt käsiteltävässä asiassa vaatteet ostettiin Amazon Marketplace ‑nimisellä sähköisen kaupankäynnin alustalla toimivalta Outdoor‑Works‑yritykseltä, mikä on varsin luonteenomaista etäsopimukselle. (
9
)
17.
Näin toteutettu ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen yhdenmukaistaminen koskee myös kaupallista takuuta, joka on nyttemmin määritelty direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdassa ”myyjän tai tuottajan (takuun antajan) kuluttajalle sopimuksenmukaisuutta koskevien lakisääteisten velvoitteiden lisäksi antama[ksi] sitoumu[kseksi] palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata tavara taikka muulla tavoin huolehtia tavarasta, jos se ei vastaa niitä ominaisuuksia tai muita kuin sopimuksenmukaisuuteen liittyviä vaatimuksia, jotka on esitetty takuuilmoituksessa tai sopimuksentekohetkellä tai ennen sen tekemistä saatavilla olevassa tavaraa koskevassa mainonnassa”.
18.
Mielestäni direktiivin 2011/83 ei voida katsoa olevan lex specialis suhteessa direktiiviin 1999/44, koska näiden erityissäännöksiä sisältävien säädösten, joilla samalla kulutustavaroiden kauppasopimusten alalla on poikettu yleisistä säännöistä, välillä ei ole keskinäistä yhteyttä. Siten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen vastattaessa sovelletaan ainoastaan direktiiviin 2011/83 sisältyvää kaupallista takuuta koskevaa uutta määritelmää oikeussääntöjen seuraantoa koskevan lex posterior derogat legi priori ‑periaatteen mukaisesti, johon perustuu etäsopimuksiin sisältyvän kaupallisen takuun osalta direktiivin 2011/83 ensisijaisuus suhteessa direktiiviin 1999/44.
19.
Sen, että ainoastaan direktiivi 2011/83 on otettava huomioon, puolesta puhuu näiden johdetun oikeuden säädösten kronologisen järjestyksen lisäksi se, että tässä direktiivissä on otettu käyttöön kuluttajalle ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskeva täysi yhdenmukaistaminen, (
10
) ja se, ettei kaupallisen takuun määritelmän sisältävää direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohtaa voida erottaa sen 6 artiklasta, jossa kyse on vaatimuksesta antaa tietoja kuluttajille. (
11
) Huomautan tässä yhteydessä, että vuonna 2011 lainsäätäjä on säätänyt, että kaupallisen takuun määritelmän mukaan kaupallinen takuu on itsenäinen suhteessa direktiivin 1999/44 6 artiklan 2 kohtaan aiemmin sisältyneeseen lakisääteiseen takuuseen ja täsmentänyt ensin mainitun takuun soveltamisalaa erottamalla toisistaan sen kaksi mahdollista kohdetta sekä säätänyt tiedonantovelvollisuudesta, joka koskee tavaroiden sopimuksenmukaisuutta koskevaa lakisääteistä vastuuta ja mainintaa kaupallisen takuun saatavuudesta ja ehdoista; tässä on kyse edellä mainitussa artiklassa käytetystä sanamuodosta eroavasta yleisluontoisesta sanamuodosta.
20.
Toiseksi on muistettava, että 1.1.2022 alkaen direktiivi 1999/44 on kumottu ja korvattu direktiivillä 2019/771, jota sen 23 artiklan ensimmäisen virkkeen ja 24 artiklan 2 kohdan mukaan sovelletaan 1.1.2022 alkaen tehtyihin sopimuksiin, ja huomautettava, että riidanalaiset T-paidat on hankittu elokuussa 2018. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei pyydä unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaa, ja se väittää, että BB Sportin esittämä rikkomisen uusimisen vaaraan perustuva sopimatonta kaupallista menettelyä koskeva kieltovaatimus voidaan hyväksyä vain, jos toiminta, josta LACD:tä moititaan, on ollut kilpailuoikeuden vastaista sekä tosiseikkojen tapahtumahetkellä että ajankohtana, jona tuomioistuin antaa ratkaisun Revision-valituksesta.
21.
On todettava, että samanlaiseen pääasiaan liittyneessä asiassa unionin tuomioistuin päätti tulkita valitukseen annettavan ratkaisun yhteydessä ratione temporis sovellettavaa unionin oikeuden normia siitä huolimatta, että pääasian perustana olleet tosiseikat olivat tapahtuneet ennen sen antamista.
22.
Yhtäältä unionin tuomioistuin on muistuttanut oikeuskäytännöstään, jonka mukaan jäsenvaltioiden tuomioistuinten on direktiivin voimaantuloajankohdasta lähtien pidättäydyttävä niin pitkälti kuin mahdollista tulkitsemasta kansallista oikeutta tavalla, joka uhkaa täytäntöönpanolle varatun määräajan jälkeen vakavasti vaarantaa tässä direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen. Tässä tapauksessa tällaista pidättäytymisvelvollisuutta sovellettiin ainakin ennakkoratkaisupyynnön tekemisen ajankohtana eli 10.2.2022, jolloin direktiivi 2019/771 oli jo tullut voimaan ja jolloin lisäksi myös direktiivin täytäntöönpanolle asetettu määräaika, jonka viimeiseksi päiväksi oli vahvistettu 1.7.20221, oli päättynyt. Toisaalta se on todennut, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, joka tapauksessa nimenomaisesti, että Revision-valituksen ratkaisu riippuu siitä, voidaanko kyseessä oleva kieltovaatimus esittää sillä hetkellä voimassa olevan lainsäädännön perusteella, jolloin ratkaisu annetaan pääasiassa tämän ennakkoratkaisun antamisen jälkeen, koska mainittu vaatimus koskee myös tulevia rikkomisia. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyytämää direktiivin 2019/771 tulkintaa on siis pidettävä sellaisena, että siitä voi olla kyseiselle tuomioistuimelle hyötyä sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi. (
12
)
23.
Totean tältä osin, että direktiivin 2019/771 johdanto-osan 11 perustelukappaleen mukaan tällä direktiivillä täydennetään direktiiviä 2011/83 ottamalla käyttöön säännöt, jotka koskevat tavaroiden sopimuksenmukaisuutta, kuluttajien saatavilla olevia oikeussuojakeinoja siinä tapauksessa, että tavara ei ole sopimuksen mukainen, sekä näiden oikeussuojakeinojen käyttöä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä. Direktiivin 2019/771 johdanto-osan 62 perustelukappaleessa mainitaan vielä, että avoimuuden varmistamiseksi olisi säädettävä tietyistä kaupallisia takuita koskevista avoimuusvaatimuksista sekä direktiivissä 2011/83 vahvistetuista ennen sopimuksentekoa sovellettavista tiedonantovaatimuksista, jotka koskevat kaupallisten takuiden olemassaoloa ja niihin liittyviä ehtoja. Direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohdassa kaupallinen takuu määritellään tässä yhteydessä ”myyjän tai tuottajan (takuun antajan) kuluttajalle sopimuksenmukaisuutta koskevien lakisääteisten velvoitteiden lisäksi antama[ksi] sitoumu[kseksi] palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata tavara taikka muulla tavoin huoltaa tavaraa, jos se ei vastaa niitä ominaisuuksia tai muita kuin sopimuksenmukaisuutta koskevia vaatimuksia, jotka on esitetty takuutodistuksessa tai sopimuksen tekohetkellä tai ennen sitä saatavilla olevassa tavaraa koskevassa mainonnassa”.
24.
Kaiken edellä esitetyn perusteella voidaan päätellä, että unionin tuomioistuimen vastauksen on koskettava direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohtaa ja direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaa.
Ennakkoratkaisukysymykset
25.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, lähinnä, onko direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohtaa ja direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaa tulkittava siten, että niissä tarkoitettu kaupallisen takuun käsite kattaa tuottajan (
13
) sitoumuksen ottaa tavara takaisin ja palauttaa kauppahinta (
14
) ilman ajallista rajoitusta pelkästään sen vuoksi, että ostaja on tyytymätön tavaraan, ja jos näin on, millaiset ovat tällaisen takuun käyttämisen ehdot.
26.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on. (
15
)
Sanamuodon mukainen tulkinta
27.
Tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohdassa mainitusta direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdan sanamuodosta ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on selvästi ollut antaa kaupallisen takuun käsiteelle laaja ulottuvuus.
28.
Tämä käy aluksi ilmi siitä, että siinä käytetään laajaa ilmausta kaikki sitoumukset [direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdan ranskankielisen version sanat ”tout engagement” eli kaikki sitoumukset on suomennettu ilmauksella sitoumus]; sillä pyritään luonnehtimaan sellaisen elinkeinonharjoittajan toimintaa, joka kääntyy suoraan tai välillisesti myytäväksi tarjoamiensa tuotteiden potentiaalisten ostajien puoleen. Edellä mainitun säännöksen sanamuodosta ilmenee seuraavaksi, että tällä takuulla on kaksi kohdetta, koska sitä voidaan soveltaa, kun hankittu tavara ei vastaa takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa esitettyjä ”ominaisuuksia” tai ”muita kuin sopimuksenmukaisuuteen liittyviä vaatimuksia”, jotka on esitetty takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa.
29.
Jotta tämän vaihtoehdon merkitys voidaan ymmärtää paremmin, on syytä tutustua kyseessä olevan säännöksen syntyhistoriaan. Kuluttajan oikeuksista annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä koskeneessa ehdotuksessa viitattiin pelkästään takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa esitettyihin ”ominaisuuksiin”. Tällä käsitteellä viitataan kiistatta kaupan kohteen ”ominaispiirteitä” tai ”laatua” koskevaan objektiiviseen käsitteeseen, joka on sopimuksenmukaisuuden kannalta ratkaiseva, ja muistutetaan, että lakisääteisen takuun lisäksi annettava kaupallinen takuu voi tarkoittaa lakisääteisen takuun laajentamista.
30.
Siihen lisättiin lainsäädäntömenettelyn aikana ja parlamentin tekemän muutoksen johdosta toinen mahdollinen kohde, jota koskeva sanamuoto eroaa nimenomaisesti ensimmäisestä ja jossa – toisin kuin ensimmäisessä – määritetään sellainen yhteys tavaraan, joka ei ole sidoksissa sopimuksenmukaisuutta koskevaan virheeseen. Neutraalilla ja yleisluontoisella ilmauksella ”muita kuin – – liittyviä vaatimuksia” [kyseisen direktiivin ranskankielisen version sana ”éléments” eli suomeksi seikat on suomenkielisessä versiossa käännetty sanalla vaatimukset] voidaan hyvinkin kattaa kuluttajan hankimaansa tuotetta koskevien subjektiivisten odotusten täyttymättä jääminen, joka ei ole yhteydessä tavaran ominaisuuksiin tai laatuun liittyviin objektiivisiin seikkoihin. Direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdan eri kieliversiota, muun muassa saksan-, englannin- ja italiankielistä versiota, tarkasteltaessa käy ilmi, että niissä käytetään terminologiaa – eli vaatimusten käsitettä vastaavia ilmauksia Anforderungen, requirements ja requisito –, joka nähdäkseni on asianmukaisempi kuvaamaan sellaisen kaupallisen takuun käsitettä, jonka kohteena on kuluttajan mahdollinen tyytymättömyys ostettuun tavaraan.
31.
On kiinnostavaa huomata, että direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaan sisältyvä kaupallisen takuun käsitteen määritelmä on muotoiltu käyttämällä ilmaisua, joka on esimerkiksi ranskan- ja espanjankielisissä versioissa lähes sama kuin direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdassa käytetty ilmaisu, ja nyt käsiteltävän kysymyksen kannalta merkityksellinen muutos koskee nimenomaan sitä, että ilmaus ”muita kuin – – liittyviä vaatimuksia” [kyseisen direktiivin ranskankielisen version sana ”éléments” on suomenkielisessä versiossa käännetty sanalla vaatimukset] on korvattu ilmaisulla ”muita kuin” sopimuksenmukaisuutta koskevia ”vaatimuksia” [kyseisen direktiivin ranskankielisessä versiossa on sana ”exigences” eli vaatimukset].
32.
On vielä korostettava, että näitä muita elementtejä tai vaatimuksia kuvaillaan mainituissa kieliversioissa nimenomaisesti siten, että ne ovat mahdollisia [kyseisen direktiivin ranskankielisen version sanaa ”éventuels” eli mahdolliset ei ole suomenkielisessä versiossa] ja että ne on oltava esitetty takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa, jonka sisältö on yksinomaan elinkeinonharjoittajan vastuulla; tämä vastaa täysin sitä, että elinkeinonharjoittaja käyttää elinkeinovapauttaan ja oikeuttaan valita myytyihin tuotteisiin liitettävän kaupallisen takuun luonne ja laajuus itsenäisesti.
33.
On siten ilmeistä, ettei direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdan tai direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohdan sanamuoto sulje pois tuottajan mahdollisuutta tarjota erillistä takuuta, joka ei koske tuotetta itseään vaan tuotteen sopimuksenmukaisuuteen liittyviä vaatimuksia, ehdottomana lupauksena tuotteen takaisin ottamisesta ja kauppahinnan palauttamisesta siinä tapauksessa, että ostaja ei ole tyytyväinen tähän tuotteeseen.
Teleologinen tulkinta
34.
Direktiivillä 2011/83 pyritään, kuten sen 1 artiklasta ilmenee yhdessä direktiivin johdanto‑osan neljännen, viidennen ja seitsemännen perustelukappaleen kanssa, varmistamaan kuluttajansuojan korkea taso takaamalla kuluttajien tiedonsaanti ja turvallisuus elinkeinonharjoittajien kanssa toteutettavissa liiketoimissa. Kuluttajansuoja unionin politiikoissa vahvistetaan lisäksi SEUT 169 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 38 artiklassa. (
16
) Tämä tavoite on myös direktiivin 2019/771 tavoite, kuten sen johdanto-osan toisessa, kolmannessa, viidennessä ja kymmenennessä perustelukappaleessa ja 1 artiklassa vahvistetaan, ja tämän direktiivin johdanto-osan 62 perustelukappaleessa täsmennetään, että vaikka jäsenvaltiot voivat vapaasti antaa sääntöjä muista kaupallisia takuita koskevista seikoista, joita ei säännellä tällä direktiivillä, nämä säännöt eivät saa estää kuluttajia saamasta suojelua, joka heille tällä säädöksellä tällä alalla myönnetään.
35.
Sen hyväksyminen, että elinkeinonharjoittajan sitoumus, joka liittyy pelkästään kuluttajan henkilökohtaiseen tyytyväisyyteen kaupan kohteeseen, voisi kuulua kaupallisena takuuna direktiivin 2011/83 ja direktiivin 2019/771 aineelliseen soveltamisalaan, edistää osaltaan kuluttajansuojan korkeaa tasoa sisämarkkinoilla, joiden tehokas toiminta näillä toimilla pyritään varmistamaan.
36.
Sopimuksenmukaisuutta koskevan lakisääteisen takuun mahdollisen laajentamisen ohella kuluttajalla on siten laajempia oikeuksia, jotka ovat elinkeinonharjoittajaan nähden sitovia. Nämä oikeudet koskevat myös etäsopimuksia koskevan tiedonantovelvollisuuden täyttämistä; kyse on ennen sopimuksen tekemistä toimitettavista tiedoista, jotka koskevat sopimusehtoja ja sopimuksen tekemisen seurauksia ja joilla on perustavanlaatuinen merkitys kuluttajalle. (
17
) Kuluttaja nimittäin päättää näiden tietojen perusteella, haluaako hän tehdä sopimuksen elinkeinonharjoittajan kanssa. Direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdassa ja 8 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetty tiedonantovelvollisuus mahdollistaa nimittäin sen, että kuluttaja voi saada soveltuvalla tavalla ennen etäsopimuksen tekemistä tarvittavat tiedot, jotta hän voi päättää sopimuksen tekemisestä tai tekemättä jättämisestä, millä vastataan kuluttajansuojan yleisen edun mukaiseen legitiimiin tavoitteeseen kyseisen direktiivin johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa mieleen palautetun SEUT 169 artiklan mukaisesti vaikuttamatta kuitenkaan perusoikeuskirjan 11 artiklassa vahvistetun sananvapauden ja tiedonvälityksen vapauden tai sen 16 artiklassa vahvistetun elinkeinonharjoittajan elinkeinovapauden olennaiseen sisältöön. (
18
)
37.
Muu kuin ehdotetun kaltainen tulkinta olisi sitä vastoin omiaan vaarantamaan kuluttajansuojan tavoitteen, kun muistetaan, että tällä alalla on otettava huomioon tavanomaisesti valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan oletetut odotukset. (
19
) Vaikuttaa siltä, että kun kyse on ”rahat takaisin, jos et ole tyytyväinen” ‑tyyppiseen iskulauseeseen perustuvasta kaupallisesta menettelystä, joka on keskivertokuluttajan huomion herättämiseksi tehokas mutta petollinen, kun siinä uskotellaan, että hänellä on todellinen oikeus takuuseen, johon voidaan vedota elinkeinonharjoittajaa vastaan, keskivertokuluttaja on kyseisen seikan johdosta taipuvainen tekemään sopimuksen. Kuten komissio korostaa, se, että kuluttajia johdetaan harhaan heidän oikeuksiensa osalta, voisi olla direktiivin 2005/29/EY (
20
) 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan perusteella sopimaton ja siten kielletty kaupallinen menettely.
38.
Ainoa tapa, jolla oikeusvarmuutta elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä sopimussuhteisissa voidaan lisätä, on se, että kaupallisen takuun soveltamisalaan sisällytetään näiden kuluttajien kaupan kohdetta koskevien subjektiivisten odotusten täyttyminen. Tältä osin on tärkeää korostaa, että direktiiviin 2011/83 johdanto-osan seitsemäs perustelukappale ja direktiivin 2019/771 johdanto-osan viides perustelukappale osoittavat, että näillä kahdella säädöksellä on sama tavoite, joka on lisätä kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien välillä tehtävien myyntisopimusten oikeusvarmuutta, mikä on myös omiaan vahvistamaan näiden toimijoiden luottamusta. Direktiivin 2019/771 johdanto-osan 62 perustelukappaleessa todetaan nimenomaan pyrkimys parantaa oikeusvarmuutta ja välttää ”kuluttajien harhaanjohtamista” kaupallisen takuun alalla.
39.
Vaikka unionin tuomioistuin onkin katsonut edellä mainitun elinkeinovapauden osalta, että direktiivin 2011/83 säännöksiä tulkittaessa on varmistettava asianmukainen tasapaino korkeatasoisen kuluttajansuojan ja yritysten kilpailukyvyn välillä – kuten tämän direktiivin johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan – perusoikeuskirjan 16 artiklassa taattua elinkeinonharjoittajan elinkeinovapautta kunnioittaen, käsiteltävässä tapauksessa tällaisella tasapainottamisella ei ole merkitystä, koska kaupallisen takuun kohteen ja laajuuden määrittäminen on juuri ilmausta tästä vapaudesta. (
21
) Myyjä tai tuottaja määrittelee itse vapaasti tämän takuun käyttämisen ehdot ja tarjoaa sitä kaupallisen strategiansa mukaisesti kuluttajalle luottaen yhtäältä siihen, että hänen myynti- tai mainosargumenttinsa ovat tehokkaita parantamaan hänen tarjouksensa kilpailukykyä ja houkuttelevuutta kilpailijoiden tarjouksiin nähden ja lisäämään siten liiketoimien määrää, ja toisaalta siihen, että vain pieni määrä myytyjä tavaroita palautetaan siksi, että sen asiakkaat päättävät muuttaa mieltään ostoksensa suhteen.
40.
On todettava kuitenkin, että elinkeinonharjoittajan sitoumus antaa ”rahat takaisin, jos et ole tyytyväinen” on erittäin laajalle levinnyt vanha myynninedistämistekniikka, jota on alettu vasta ajan myötä käsitellä yksityiskohtaisemmin unionin säädöksissä. Tämä takuu on jo ohitettu sitoumuksella ”rahat takaisin, vaikka olet tyytyväinen”, millä tarkoitetaan sitä, että elinkeinonharjoittaja tarjoaa tuotteita, joiden koko kauppahinta voidaan pelkän pyynnön perusteella palauttaa ilman, että tuotteeseen olisi oltava ”tyytymätön”.
41.
Huomautan, että tavoitteen varmistaa kuluttajansuojan korkea taso unionin politiikoissa perustana on se, että kuluttajat ovat elinkeinonharjoittajiin nähden heikompi osapuoli, koska kuluttajia on pidettävä sopimuskumppaniaan tiedollisesti ja taloudellisesti heikommassa asemassa olevina ja juridisesti kokemattomimpina. (
22
) Elinkeinonharjoittajat ovat siten täysin kykeneviä ymmärtämään kuluttajiin kohdistamansa toiminnan normatiivisen kehyksen ja arvioimaan sopimuksenmukaisuutta koskevan lakisääteisen takuun lisäksi annettavan ja niitä koko laajuudessaan sitovan sellaisen kaupallisen sitoumuksen ulottuvuutta, jonka osalta unionin lainsäätäjä ei loogisesti ole säätänyt mistään niiden hyväksi toteutettavasta suojatoimenpiteestä.
42.
Katson tässä yhteydessä, että tavoite, jonka mukaan elinkeinonharjoittajaa halutaan suojata tiettyihin lainsäätäjän mainitsemiin tilanteisiin (
23
) liittyviltä suhteettomilta haitoilta ja jota unionin tuomioistuin on soveltanut oikeuskäytännössään, (
24
) ei ole perusteltu tilanteessa, jossa asianomainen määrittelee kuluttajalle annettavan sitovan sitoumuksen vapaasti ja kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena tarkasteltuaan ensin siitä mahdollisesti johtuvia taloudellisia vaikutuksia. Totean mielenkiinnolla, että unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdan m alakohdassa tarkoitettua tiedonantovelvollisuutta on sovellettava, kun elinkeinonharjoittaja kiinnittää nimenomaisesti kuluttajan huomiota tuottajan antaman kaupallisen takuun olemassaoloon myynti- tai mainosargumenttina ja näin parantaa tarjouksensa kilpailukykyä ja houkuttelevuutta kilpailijoidensa tarjouksiin nähden. Se on täsmentänyt tämän jälkeen, että tällaista tiedonantovelvollisuutta ei voida pitää suhteettomana rasitteena elinkeinonharjoittajalle, koska elinkeinonharjoittaja päättää kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena itse kiinnittää kuluttajan huomion tähän aiheeseen ja aikoo saada siitä kilpailuetua. (
25
)
43.
Näin ollen vaikuttaa nähdäkseni siltä, että tulkinta, jossa hyväksytään se, että kaupallisen takuun kohteena voi olla kuluttajan henkilökohtaiseen tyytyväisyyteen kaupan kohteeseen liittyvä elinkeinonharjoittajan sitoumus, vastaa unionin oikeuden tavoitetta varmistaa asianmukainen tasapaino kuluttajansuojan korkean tason ja yritysten kilpailukyvyn välillä.
Systemaattinen tulkinta
44.
Mielestäni systemaattinen analyysi vahvistaa ehdottamani tulkinnan kaupallisesta takuusta. Siinä, että kaupallisen takuun soveltamisalaan sisällytetään tarjous, jonka kohteena on myydyn tavaran ottaminen takaisin ja kauppahinnan palauttaminen ilman ajallista rajoitusta, jos ostaja on tavaraan tyytymätön, näyttäisi olevan kyse direktiivissä 2011/83 kuluttajan hyväksi säädetyn peruuttamisoikeuden laajentamisesta.
45.
Tämän direktiivin 9 artiklassa näet säädetään, että kuluttaja voi käyttää tällaista oikeutta määräajassa ilman seuraamuksia ja perusteluja esittämättä. Direktiivin 2011/83 13 artiklan 1 kohdassa säädetään peruuttamisesta aiheutuvista oikeudellisista seurauksista, että ”elinkeinonharjoittajan on palautettava kaikki kuluttajalta saadut maksut, tapauksen mukaan toimituskustannukset mukaan luettuina”, ja kuluttaja vastaa tavaroiden palauttamisesta johtuvista välittömistä kuluista ja erityistilanteessa osasta toimituskustannuksia. (
26
) Tämän direktiivin johdanto-osan 37 perustelukappaleesta ilmenee, että peruuttamisoikeudella pyritään suojelemaan kuluttajia etämyyntitilanteessa, jossa ”kuluttaja ei voi nähdä tavaroita ennen sopimuksen tekemistä”. Peruuttamisoikeuden tarkoituksena on näin ollen korvata kuluttajalle etäsopimuksesta aiheutuva haitta siten, että kuluttajalle myönnetään asianmukainen harkinta-aika, jonka kuluessa hänellä on mahdollisuus tutkia ja kokeilla ostettua tavaraa. (
27
)
46.
Takuuilmoituksessa tai tavaraa koskevassa mainonnassa esitetty kuluttajan mahdollisuus muuttaa mieltään ja palauttaa internetin kautta hankittu tavara ilman ajallista rajoitusta ja pelkästään sen vuoksi, että hän on tuotteeseen tyytymätön, vie vain peruttamisoikeutta koskevan logiikan äärimmäisyyksiin sen ajallisen ulottuvuuden osalta.
47.
Kaiken edellä esitetyn perustella ehdotan, että unionin tuomioistuin lausuu, että direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohtaa ja direktiivin 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaa on tulkittava siten, että niissä tarkoitettu kaupallisen takuun käsite kattaa tuottajan sitoumuksen ottaa etäsopimuksella hankittu tavara takaisin ja palauttaa kauppahinta ilman ajallista rajoitusta pelkästään sen vuoksi, että ostaja on tavaraan tyytymätön.
48.
Tämän ratkaisun perusteella on nähdäkseni ratkaistava tällaiseen takuuseen vetoamisen edellytykset. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tässä yhteydessä, onko kuluttajan tyytymättömyyden oltava todettavissa objektiivisten seikkojen perusteella. Tähän kysymykseen voidaan vastata vain kieltävästi, sillä sitä, että kuluttaja ei ole subjektiivisten odotustensa vuoksi tyytyväinen hankkimaansa tuotteeseen, ei selvästikään voida selvittää objektiivisesti, koska tuomioistuin ei kykene pääsemään perille asianomaisen yksityisistä ajatuksista. Pelkkä palautettavan tavaran mukana seuraava kuluttajan tämän sisältöinen ilmoitus on riittävä.
Ratkaisuehdotus
49.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofille seuraavasti:
Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU 2 artiklan 14 alakohtaa ja tietyistä tavarakauppaa koskeviin sopimuksiin liittyvistä seikoista, asetuksen (EU) 2017/2394 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta sekä direktiivin 1999/44/EY kumoamisesta 20.5.2019 annetun Europan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/771 2 artiklan 12 alakohtaa
on tulkittava siten, että
niissä tarkoitettu kaupallisen takuun käsite kattaa tuottajan sitoumuksen ottaa etäsopimuksella hankittu tavara takaisin ja palauttaa kauppahinta ilman ajallista rajoitusta pelkästään sen vuoksi, että kuluttaja ilmoittaa olevansa tavaraan tyytymätön.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 304, s. 64).
(
3
)	Tietyistä tavarakauppaa koskeviin sopimuksiin liittyvistä seikoista, asetuksen (EU) 2017/2394 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta sekä direktiivin 1999/44/EY kumoamisesta 20.5.2019 annettu Europan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2019, L 136, s. 28).
(
4
)	Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1999, L 171, s. 12).
(
5
)	Direktiiviä 1999/44 sovellettiin kaikkiin kulutustavaroiden kauppasopimuksiin, mukaan lukien etäsopimuksiin, kuten tämän direktiivin johdanto-osan neljännen perustelukappaleen lopusta selvästi ilmenee.
(
6
)	Ks. direktiivin 1999/44 johdanto-osan 21 perustelukappale.
(
7
)	Komissio oli direktiivin 2011/83/EU antamiseen johtaneessa 8.10.2008 antamassaan ehdotuksessa (KOM(2008) 614 lopullinen) ehdottanut neljän direktiivin, direktiivi 1999/44 mukaan lukien, korvaamista ”yhdellä laaja-alaisella säädöksellä”, joka perustuu kuluttajansuojan alan ”täyteen yhdenmukaistamiseen”. Neuvosto hylkäsi tämän lähestymistavan. Direktiivin 2011/83 johdanto-osan 63 perustelukappaleesta ja 33 artiklasta ilmenee, että direktiiviä 1999/44 muutettiin lopulta ainoastaan siten, että siihen lisättiin 8 a artikla, jonka mukaan jäsenvaltioiden edellytetään ilmoittavan komissiolle tiettyjä aloja koskevien kansallisten erityissäädösten antamisesta.
(
8
)	Ks. direktiivin 2011/83 28 ja 33 artikla.
(
9
)	On riidatonta, että BB Sportin valtuuttama ”mysteeriostaja” hankki kyseessä olevat tuotteet Outdoor‑Works‑yritykseltä internetin kautta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2011/83 2 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettuna ”elinkeinonharjoittajana” pidetään paitsi luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino‑, liike‑, käsiteollisuus‑ tai ammattitoimintaansa, myös luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka toimii välittäjänä tämän elinkeinonharjoittajan nimissä tai lukuun, ja tätä välittäjää ja pääasiallista yrittäjää voidaan kumpaakin pitää tässä säännöksessä tarkoitettuina ”elinkeinonharjoittajina”, eikä tämä edellytä sitä, että kyseessä on kaksi eri palvelusuoritusta (tuomio 24.2.2022, Tiketa, C‑536/20, EU:C:2022:112, 36 kohta). Totean kuitenkin, että pääasian kohteena on LACD:n syyksi luettavaa sopimatonta kaupallista menettelyä koskeva kieltovaatimus ja että oikeusriidan ratkaisemiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka tehtävänä on arvioida kunkin asian erityispiirteet huomioon ottaen sekä sitä, onko ennakkoratkaisupyynnön esittäminen tarpeen, jotta se kykenee antamaan ratkaisunsa, että sen unionin tuomioistuimelle esittämien kysymysten merkityksellisyyttä, tiedustelee unionin tuomioistuimelta, mikä voi tuottajan sitoumuksen osalta olla direktiivissä 2011/83 tarkoitettu kaupallinen takuu. Kun otetaan huomioon olettama siitä, että kansallisten tuomioistuinten esittämät ennakkoratkaisukysymykset ovat asian kannalta merkityksellisiä, ja koska ei ole ilmeistä, että näissä kysymyksissä mainittujen unionin oikeuden säännösten pyydetty tulkinta ei olisi yhteydessä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiin on vastattava.
(
10
)	Ks. direktiivin 2011/83 johdanto-osan viides ja seitsemäs perustelukappale ja direktiivin 2019/771 johdanto-osan kuudes perustelukappale sekä tuomio 13.9.2018, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, 27 kohta).
(
11
)	Vaikka unionin tuomioistuin tarkasteli 5.5.2022 antamassaan tuomiossa Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353) direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdan m alakohtaa ja direktiivin 1999/44 6 artiklan 2 kohdan toista luetelmakohtaa yhdessä, kyse oli vastauksen antamisesta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nimenomaiseen kysymykseen, joka ei koskenut sitä, oliko tuottajan ilmoitusta pidettävä kaupallisena takuuna, vaan sitä, mitä sellaisia tietoja kuluttajalle on ensin mainitun säännöksen mukaisesti mahdollisesti toimitettava, jotka koskevat tämän takuun ehtoja, jälkimmäisessä säännöksessä tarkoitettuihin tietoihin verrattuna. Joka tapauksessa lex posterior derogat legi priori ‑periaatteen soveltaminen ja direktiivin 2011/83 2 artiklan 14 alakohdalla ja 6 artiklan 1 kohdalla käyttöön otettu jakamaton yhdenmukaistettu kokonaisuus tekevät nähdäkseni tarpeettomaksi tulkinnan yhdessä direktiivin 1999/44 asiassa merkityksellisten säännösten kanssa.
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio 14.1.2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, 29–32 kohta).
(
13
)	Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä viitataan takuun antajan käsitteeseen, joka mielestäni kattaa kuvaavamman, LACD:n tilanteessa olevan kaltaisen tuottajan tilanteen. Jotta tämän ratkaisuehdotuksen lukeminen olisi vaivattomampaa, minusta on parempi käyttää tätä viimeksi mainittua käsitettä sekä elinkeinonharjoittajan käsitettä vastaparina kuluttajan käsitteelle. Lisäksi unionin tuomioistuin täsmensi 5.5.2022 antamassaan tuomiossa Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 35 ja 36 kohta) seuraavaa: Kun tuottaja myy valmistamaansa tavaraa kuluttajalle suoraan tai nimissään ja lukuunsa toimivan muun henkilön välityksellä, sitä on pidettävä direktiivin 2011/83 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna elinkeinonharjoittajana. Näin ollen tuottajan antaman takuun on vastattava kyseisen direktiivin 2 artiklan 14 alakohdassa tarkoitettua elinkeinonharjoittajan antamaa sitoumusta eikä kyseisessä säännöksessä tarkoitetun tuottajan antamaa sitoumusta. Tuottajan käsitteellä viitataan tilanteeseen, jossa elinkeinonharjoittaja ei ole sama kuin tuottaja.
(
14
)	LACD:n ilmoituksessa – sellaisena kuin sitä ennakkoratkaisupyynnössä kuvataan – mainitaan vain mahdollisuus palauttaa ostettu tavara, mutta siinä ei mainita nimenomaisesti tavarasta maksetun kauppahinnan palauttamista, mikä vaikuttaa jokseenkin erikoiselta ja ristiriitaiselta kaupallisen takuun luonne huomioon ottaen; kaupallinen takuu annetaan, jotta voidaan ”palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata tavara”. LACD:n esittämien huomautusten tarkastelu poistaa kuitenkin epäselvyyden, koska se on huomauttanut niissä, ettei ole ”epäilystäkään siitä, että asiakas voi palauttaa T‑paidan milloin tahansa joko myyjälle tai LACD:lle ja että hänelle palautetaan kauppahinta siellä, minne hän on sen palauttanut”.
(
15
)	Tuomio 14.7.2016, Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, 23 kohta).
(
16
)	Tuomio 7.4.2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 21 kohta).
(
17
)	Tuomio 13.9.2018, Wind Tre ja Vodafone Italia (C‑54/17- C‑55/17, EU:C:2018:710, 46 kohta).
(
18
)	Tuomio 23.1.2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, 36 ja 42 kohta).
(
19
)	Tuomio 21.1.2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, 25 kohta).
(
20
)	Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22).
(
21
)	Ks. vastaavasti tuomio 7.4.2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 31 kohta).
(
22
)	Tuomio 14.5.2020, NK (Omakotitalohanke) (C‑208/19, EU:C:2020:382, 39 kohta).
(
23
)	Ks. direktiivin 1999/44 3 artiklan 3 kohdan toinen alakohta ja direktiivin 2019/771 13 artiklan 2 ja 3 kohta.
(
24
)	Ks. mm. tuomio 16.6.2011, Gebr. Weber ja Putz (C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 ja 73 kohta); tuomio 23.5.2019, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, 52–54 kohta) ja tuomio 12.3.2020, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, 31 ja 36 kohta).
(
25
)	Tuomio 5.5.2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 45 ja 46 kohta).
(
26
)	Direktiivin 2011/83 9 artikla, jossa viitataan sen 13 artiklan 2 kohtaan ja 14 artiklaan.
(
27
)	Ks. kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY (EYVL 1997, L 144, s. 19) osalta analogisesti tuomio 3.9.2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, 20 kohta).