Asia T‑406/18
de Volksbank NV
vastaan
yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu kymmenes jaosto) 12.2.2025
Talous- ja rahaliitto – Pankkiunioni – Luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten yhteinen kriisinratkaisumekanismi (SRM) – Yhteinen kriisinratkaisurahasto – Maksukauden 2018 ennakollisten vakausmaksujen laskemista koskeva kriisinratkaisuneuvoston päätös – Delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 4, 14 ja 16 artikla – Hyvän hallinnon periaate
1.      Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavat ennakolliset vakausmaksut – Rahoitusosuuksien laskeminen rahoitusosuuskautta edeltävän vuoden joulukuun 31 päivänä hyväksyttyjen ja varmennettujen viimeisimpien vuositilinpäätösten perusteella – Tilinpäätös tilikaudelta, joka on alkanut rahoitusosuuskautta edeltävän toiseksi viimeisen vuoden aikana ja päättynyt rahoitusosuuskautta edeltävän vuoden aikana
(Komission asetuksen 2015/63 12 artiklan 2 kohta ja 14 artiklan 1–3 kohta)
(ks. 65–67 kohta)
2.      Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavat ennakolliset vakausmaksut – Laitoksen rahoitusosuuden määrittäminen – Nettovelkojen määrittämismenetelmä – Luottolaitosten välinen sulautuminen rahoitusosuuskauden aikana – Velkojen huomattava kasvu sulautumisen johdosta – Rahoitusosuuskauden eri ajankohtia koskevien tietojen käyttö – Hyvän hallinnon periaate – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki rahoitusosuuksien laskentaan vaikuttavat seikat – Asiaan vaikuttavien seikkojen huomioon ottamatta jättäminen – Hyvän hallinnon periaatteen loukkaaminen – Ei voida hyväksyä
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a alakohta; komission asetuksen 2015/63 4 artiklan 1 kohta ja 14 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohta)
(ks. 72, 85–87 ja 90–92 kohta)
3.      Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavat ennakolliset vakausmaksut – Ennakollisen vakausmaksun määrittäminen – Asianmukainen ajankohta luottolaitoksen velkojen kokonaismäärän määrittämiseksi – Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) harkintavalta – Rajat – Hyvän hallinnon periaate – Velvollisuus heijastaa täsmällisesti asianomaisten laitosten kokoa ja niihin liittyvää riskiä niiden velkojen perusteella
(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a alakohta; komission asetuksen 2015/63 4 artiklan 1 kohta ja 14 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohta)
(ks. 73, 74, 77, 78 ja 80–83 kohta)
Tiivistelmä
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy siinä nostetun kumoamiskanteen, jonka johdosta se ottaa ensimmäisen kerran kantaa menetelmään, jolla yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB) laskee maksuvelvollisten laitosten ennakollisten vakausmaksujen määrät, ja tämän laskennan vaiheisiin kahden luottolaitoksen sulautumisen tapauksessa.
Kantaja de Volksbank NV, aiemmin SNS Bank NV, on Alankomaihin sijoittautunut luottolaitos.
SNS Bankin ja sen kahden tytäryhtiön muodostamassa konsernissa toteutettiin vuonna 2016 rakenneuudistus, jonka päätteeksi nämä kaksi tytäryhtiötä sulautuivat 31.12.2016 SNS Bankiin ja SNS Bankin nimeksi muutettiin 1.1.2017 de Volksbank (jäljempänä vuoden 2016 sulautuminen). Tämä sulautuminen johti näiden kahden tytäryhtiön pankkitoimilupien peruuttamiseen ja jätti kantajan vuonna 2017 ainoaksi laitokseksi, joka kuului asetuksen N:o 806/2014(1) soveltamisalaan.
Kriisinratkaisuneuvosto vahvisti 12.4.2018 tekemällään päätöksellä(2) yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2018 suoritettavat ennakolliset vakausmaksut (jäljempänä ennakolliset vakausmaksut)(3) viimeksi mainitun asetuksen säännösten soveltamisalaan kuuluvien laitosten osalta, joihin kantaja kuului. De Nederlandsche Bank NV (DNB, Alankomaiden keskuspankki) määräsi kansallisena kriisinratkaisuviranomaisena 23.4.2018 päivätyllä kirjeellä kantajan maksamaan vuodelta 2018 maksettavan ennakollisen vakausmaksunsa, sellaisena kuin kriisinratkaisuneuvosto oli sen vahvistanut.
Kriisinratkaisuneuvosto teki 8.8.2022 riidanalaisen päätöksen,(4) jolla se peruutti ja korvasi alkuperäisen päätöksen tiettyjen laitosten, muun muassa kantajan, osalta korjatakseen alkuperäisen päätöksen perustelujen puutteellisuuden unionin tuomioistuimen eri ratkaisujen(5) johdosta. Kantajan nettovelkojen ja näin ollen sen vuotuisen perusrahoitusosuuden laskemiseksi kriisinratkaisuneuvosto käytti yhtäältä kantajan velkojen kokonaismäärää 31.12.2016 ja tukeutui siten vuoden 2016 sulautumisen jälkeisiin tietoihin ja toisaalta sen suojattujen talletusten keskimääräistä määrää, joka laskettiin neljännesvuosittain vuonna 2016, ja tämä määrä määritettiin siis sellaisten tietojen perusteella, jotka olivat suurelta osin ajalta ennen kyseistä sulautumista (jäljempänä kriisinratkaisuneuvoston käyttämä menetelmä). Kantaja arvostelee riidanalaisesta päätöksestä nostamassaan kumoamiskanteessa kriisinratkaisuneuvostoa sen käyttämästä menetelmästä erityisesti sen vuoksi, että se oli käyttänyt kantajan ennakollisen vakausmaksun laskennassa eri ajankohtia koskevia tietoja.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa aluksi, että delegoidun asetuksen 2015/63(6) 4 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että kriisinratkaisuneuvoston on laskettava kunkin laitoksen ennakollinen vakausmaksu laitoksen toimittamien tietojen perusteella ja erityisesti viimeisten hyväksyttyjen vuositilinpäätösten avulla, jotka ovat saatavilla viimeistään vakausmaksukautta edeltävän vuoden (jäljempänä vuosi N–1) joulukuun 31 päivänä ja joihin on liitetty lakisääteisen tilintarkastajan tai tilintarkastusyhteisön lausunto. Se toteaa lisäksi, että kun otetaan huomioon tällaisten tilinpäätösten laatimiseen tarvittava aika, nämä tiedot liittyvät yleensä asianomaista rahoitusosuuskautta edeltävään toiseksi viimeiseen vuoteen tai poikkeuksellisissa olosuhteissa tilikauteen, joka alkoi tämän toiseksi viimeisen vuoden aikana ja päättyi vuonna N–1 (jäljempänä näiden kahden kauden osalta viitevuosi N–2).
Siltä osin kuin kriisinratkaisuneuvosto on käyttänyt tietoja, jotka koskevat eri ajankohtia nettovelkojen ja siten kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemiseksi, unionin yleinen tuomioistuin tutkii, voiko kriisinratkaisuneuvosto silloin, kun se ottaa nettovelkojen laskennassa huomioon viitevuoden N–2 neljännesvuosittain lasketun suojattujen talletusten keskimääräisen määrän, samalla ottaa huomioon tässä samassa laskennassa velkojen kokonaismäärän, sellaisena kuin se on viitevuoden N–2 lopussa, eikä neljännesvuosittain laskettua velkojen kokonaismäärän keskiarvoa, johon sisältyy myös suojattujen talletusten määrä.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tältä osin, ettei delegoituun asetukseen 2015/63, direktiiviin 2014/59 eikä asetukseen N:o 806/2014 sisälly erityisiä säännöksiä kriisinratkaisuneuvoston velvollisuudesta ottaa nettovelkojen määrittämisessä huomioon velkojen kokonaismäärä viitevuoden N–2 lopussa tai keskimääräinen määrä kyseisenä vuonna. Näin ollen delegoidussa asetuksessa 2015/63(7) annetaan kriisinratkaisuneuvostolle harkintavaltaa sen ajankohdan osalta, joka on merkityksellinen määritettäessä velkojen kokonaismäärän määrää nettovelkojen laskemista varten.
Unionin yleinen tuomioistuin täsmentää kuitenkin yhtäältä, että tällaista harkintavaltaa käytettäessä hyvän hallinnon periaate(8) velvoittaa unionin toimielimet ja elimet tutkimaan huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat. Toisaalta erityisesti kyseessä olevan asian osalta on niin, että direktiivissä 2014/59 ja asetuksessa N:o 806/2014(9) säädetty vuotuinen perusrahoitusosuus perustuu kunkin laitoksen nettovelkojen suhteelliseen määrään suhteessa muiden laitosten nettovelkoihin. Tällainen suhde kuvastaa ennakollisten vakausmaksujen järjestelmän yleistä rakennetta, jonka mukaan vuotuisen perusrahoitusosuuden on ennen kaikkea kuvastettava kunkin laitoksen kokoa sen velkojen mukaan.(10)
Laitoksen koko on siten ensimmäinen indikaattori sen riskiprofiilista, sillä mitä suurempi laitos on, sitä todennäköisempää on, että ongelmatilanteessa kriisinratkaisuviranomainen katsoisi olevan yleisen edun mukaista ratkaista kyseisen laitoksen kriisi ja käyttää yhteistä kriisinratkaisurahastoa sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuvälineitä sovelletaan tehokkaasti. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin on jo todennut, että vuotuisessa perusrahoitusosuudessa on otettava huomioon laitosten koko, jotta yhteiselle kriisinratkaisumekanismille tarjotaan riittävät varat kriisinratkaisuvälineiden soveltamiseksi tehokkaasti. Tässä tilanteessa kriisinratkaisuneuvoston on laskettava vuotuiset perusrahoitusosuudet siten, että ne heijastavat riittävän täsmällisesti asianomaisten laitosten kokoa ja niihin liittyvää riskiä niiden velkojen perusteella siten, että laitokset, joilla on merkittäviä velkoja, maksavat suurempia ennakollisia vakausmaksuja kuin laitokset, joiden velat ovat pienemmät, edellyttäen että näitä vakausmaksuja mukautetaan asianomaisten riski-indikaattoreiden perusteella, ja siten, että laitoksia kannustetaan omaksumaan vähemmän riskialttiita toimintatapoja vähentämällä muun muassa nettovelkojensa määrää.
Vaikka kriisinratkaisuneuvoston käyttämä menetelmä voi pääsääntöisesti heijastaa riittävän täsmällisesti asianomaisten laitosten kokoa, tilanne voi olla toinen tietyissä erityistapauksissa, joita voi esiintyä silloin, kun tietyn laitoksen velkojen ja suojattujen talletusten kokonaismäärä kehittyy viitevuonna N–2 merkittävästi siten, että tämä kehitys ylittää tällaisten velkojen tavanomaiset vaihtelut vuoden aikana. Tämä kehitys voi johtua muun muassa kyseisen laitoksen rakenteen muutoksesta, kuten sulautumisen tai tytäryhtiösulautumisen seurauksena syntyneestä muutoksesta. Tällaisessa erityistilanteessa hyvän hallinnon periaatteesta seuraa, että kriisinratkaisuneuvosto on velvollinen tutkimaan huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän asian kannalta merkitykselliset seikat harkintavaltaansa käyttäessään.
Näin ollen silloin, kun laitos toimittaa kriisinratkaisuneuvostolle konkreettisia, numeerisia ja todennettavissa olevia tietoja, joista ilmenee, että sen velkojen kokonaismäärä ja sen suojattujen talletusten määrä ovat muuttuneet merkittävästi sen vuoksi, että sen rakenne on muuttunut merkittävästi viitevuonna N–2, joten nettovelkojen laskentamenetelmä ei enää heijasta sen kokoa riittävän täsmällisesti, kriisinratkaisuneuvoston on otettava tällaiset seikat huomioon varmistaakseen, että asianomaisen laitoksen nettovelkojen laskennassa noudatetaan aiemmin mainittuja vaatimuksia.
Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin toteaa aluksi, että kantajan ja sulautuneiden tytäryhtiöiden vuoden 2016 sulautumisen seurauksena kantajan velkojen kokonaismäärä kasvoi 31.12.2016 merkittävästi, koska siihen sisällytettiin – toisin kuin vuoden 2016 kolmena ensimmäisenä vuosineljänneksenä – kyseisten tytäryhtiöiden velkojen ja suojattujen talletusten kokonaismäärät.
Seuraavaksi on todettava, että kantajan nettovelkojen ja sen vuotuisen perusrahoitusosuuden laskemiseksi kriisinratkaisuneuvosto käytti velkojen kokonaismäärän määrää 31.12.2016 voimassa olleiden tietojen perusteella, kun taas suojattujen talletusten määrässä, joka vähennetään velkojen kokonaismäärästä, se otti huomioon sen suojattujen talletusten keskiarvon, joka laskettiin neljännesvuosittain vuonna 2016.
Siltä osin kuin on kyse suojatuista talletuksista, jotka on vähennetty velkojen kokonaismäärästä kantajan nettovelkojen laskennan yhteydessä, vuoden 2016 sulautuminen on otettu kriisinratkaisuneuvoston käyttämässä menetelmässä huomioon vain osittain. Sitä vastoin kantajan velkojen kokonaismäärän määrittämisen osalta kriisinratkaisuneuvosto tukeutui pelkästään kantajan velkojen kokonaismäärään 31.12.2016 eli vuoden 2016 sulautumisen tuloksena syntyneeseen määrään. Se ei siten ottanut vuoden 2016 kolmen ensimmäisen vuosineljänneksen lopussa huomioon kantajan velkojen kokonaismääriä, joihin ei sisältynyt sulautuneiden tytäryhtiöiden velkojen kokonaismäärää.
Edellä todetusta seuraa, että kantajan nettovelkojen laskennassa tämän laskelman ensimmäinen vaihe eli kantajan velkojen kokonaismäärän laskeminen perustui kokonaisuudessaan kantajan tilanteeseen vuoden 2016 sulautumisen jälkeen, kun taas tämän saman laskelman toinen vaihe eli kantajan suojattujen talletusten määrän, joka oli tämän jälkeen vähennettävä velkojen kokonaismäärästä, laskeminen perustui hyvin suurelta osin kantajan tilanteeseen ennen kyseistä sulautumista. Näissä olosuhteissa ja kun otetaan huomioon, miten laajasti kaikki nämä velat muuttuivat vuoden 2016 sulautumisessa, tällainen nettovelkojen laskenta ei kuvastanut riittävän täsmällisesti kantajan kokoa ja siten siihen liittyvää riskiä. Kriisinratkaisuneuvosto ei siten ottanut harkintavaltaansa käyttäessään huomioon kaikkia käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiä seikkoja varmistuakseen siitä, että kantajan nettovelkojen laskennassa noudatetaan aiemmin mainittuja vaatimuksia.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kriisinratkaisuneuvosto on kantajan vuotuisen perusrahoitusosuuden laskennassa käyttänyt harkintavaltaansa tavalla, joka on vastoin delegoidun asetuksen 2015/63 4 artiklan 1 kohtaa(11) ja hyvän hallinnon periaatetta, ja kumoaa riidanalaisen päätöksen kantajaa koskevilta osin.
1      Yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1).
2      Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2018 suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen laskennasta 12.4.2018 tehty yhteisen kriisinratkaisuneuvoston päätös SRB/ES/2021/2018 (jäljempänä alkuperäinen päätös).
3      Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
4      Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2018 suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen laskemista 8.6.2022 tehty kriisinratkaisuneuvoston päätös SRB/ES/2022/46 (jäljempänä riidanalainen päätös).
5      Tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601); määräys 3.3.2022, SRB v. Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:162) ja määräys SRB v. Portigon ja komissio (C‑664/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:161).
6      Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin etukäteen suoritettavien rahoitusosuuksien osalta 21.10.2014 annettu komission delegoitu asetus (EU) 2015/63 (EUVL 2015, L 11, s. 44).
7      Tarkemmin sanottuna delegoidun asetuksen 2015/63 4 artiklan 1 kohdassa ja 14 artiklan 1 kohdassa.
8      Sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklassa.
9      Direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohta ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a alakohta.
10      Kuten direktiivin 2014/59 valmisteluasiakirjoista ja delegoidun asetuksen 2015/63 johdanto-osan viidennestä perustelukappaleesta ilmenee.
11      Sellaisena kuin sitä tulkitaan direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdan mukaisesti.