Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (suuri jaosto)
17 päivänä maaliskuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 2000/78/EY – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – Kirkoissa ja muissa organisaatioissa, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, tapahtuva ammatillinen toiminta – Järjestö, joka tarjoaa raskaana oleville naisille raskauteen liittyvää neuvontaa – Työtä koskevat vaatimukset – Vilpittömyys ja uskollisuus suhteessa kirkon tai organisaation eetokseen – Uskontoon tai vakaumukseen perustuva erilainen kohtelu – Työntekijän irtisanominen, koska hän on eronnut katolisesta kirkosta
Asiassa C‑258/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Bundesarbeitsgericht (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa) on esittänyt 1.2.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 12.4.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Katholische Schwangerschaftsberatung
vastaan
JB,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto),
toimien kokoonpanossa: presidentti K. Lenaerts, varapresidentti T. von Danwitz, jaostojen puheenjohtajat F. Biltgen (esittelevä tuomari), K. Jürimäe, C. Lycourgos ja F. Schalin sekä tuomarit S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger ja R. Frendo,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: yksikönpäällikkö D. Dittert,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 17.3.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        Katholische Schwangerschaftsberatung, edustajinaan K. Schmitt, Rechtsanwalt, ja G. Thüsing, yliopiston opettaja,
–        JB, edustajanaan K. Windisch, Rechtsanwältin,
–        Kreikan hallitus, asiamiehinään V. Baroutas ja M. Tassopoulou,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään B.-R. Killmann ja E. Schmidt,
kuultuaan julkisasiamiehen 10.7.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY (EYVL 2000, L 303, s. 16), luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 10 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan valossa, tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Katholische Schwangerschaftsberatung (katolinen järjestö, joka antaa raskauteen liittyvää neuvontaa, Saksa; jäljempänä järjestö) ja JB ja joka koskee JB:n irtisanomisen, jonka perusteena on vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen koskevan velvoitteen väitetty rikkominen, laillisuutta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivi 2000/78
3        Direktiivin 2000/78 johdanto-osan 4, 11, 12, 23, 24 ja 29 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(4)      Kaikkien oikeus yhdenvertaisuuteen lain edessä ja oikeus suojeluun syrjintää vastaan ovat yleismaailmallisia oikeuksia, jotka on tunnustettu ihmisoikeuksien yleismaailmallisessa julistuksessa, kaikkinaisen naisten syrjinnän poistamista koskevassa Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksessa, kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia sekä taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevissa Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuksissa sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksessa, jotka kaikki jäsenvaltiot ovat allekirjoittaneet. Kansainvälisen työjärjestön ILO:n yleissopimuksessa n:o 111 kielletään työhön ja ammattiin liittyvä syrjintä.
– –
(11)      Uskontoon tai vakaumukseen – – perustuva syrjintä voi haitata Euroopan yhteisön perustamissopimuksen tavoitteiden saavuttamista, etenkin korkean työllisyysasteen ja sosiaalisen suojelun korkean tason saavuttamista, elintason ja elämänlaadun kohottamista, taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja solidaarisuutta sekä henkilöiden vapaata liikkuvuutta.
(12)      Koko yhteisössä olisi kiellettävä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluva kaikenlainen uskontoon tai vakaumukseen – – perustuva välitön tai välillinen syrjintä. – –
– –
(23)      Erilainen kohtelu saattaa olla oikeutettua erittäin rajoitetuissa tilanteissa, jos jokin uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen liittyvä ominaisuus muodostaa työhön liittyvän todellisen ja ratkaisevan vaatimuksen ja jos tavoite on oikeutettu ja vaatimus oikeasuhteinen. Tällaiset tilanteet on esitettävä tiedoissa, jotka jäsenvaltiot antavat [Euroopan] komissiolle.
(24)      Amsterdamin sopimuksen päätösasiakirjaan liitetyssä kirkkojen ja ei-tunnustuksellisten järjestöjen asemaa koskevassa julistuksessa n:o 11 Euroopan unioni toi nimenomaisesti esille, että se kunnioittaa eikä puutu siihen asemaan, joka kirkoilla ja uskonnollisilla yhdistyksillä ja yhdyskunnilla on kansallisen lainsäädännön mukaisesti jäsenvaltioissa, ja että se kunnioittaa myös elämänkatsomuksellisten ja ei-tunnustuksellisten järjestöjen asemaa. Näin ollen jäsenvaltiot voivat säilyttää tai antaa erityisiä säännöksiä todellisista, perustelluista ja oikeutetuista pätevyysvaatimuksista niissä harjoitettavaa ammattitoimintaa varten.
– –
(29)      Uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kohteeksi joutuneille henkilöille olisi taattava riittävä oikeudellinen suoja. – –”
4        Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa.”
5        Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä ’yhdenvertaisen kohtelun periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.
2.      Sovellettaessa 1 kohtaa:
a)      välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa;
– –”
6        Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisölle annetun toimivallan puitteissa tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, kun kyseessä on:
– –
c)      työolot ja
‑ehdot, myös irtisanominen ja palkka”.
7        Direktiivin 2000/78 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sen estämättä, mitä 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että erilainen kohtelu, joka perustuu johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvään ominaisuuteen, ei ole syrjintää, jos tiettyjen työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen ominaisuus on todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus, edellyttäen, että tavoite on oikeutettu ja että vaatimus on oikeasuhteinen.
2.      Jäsenvaltiot voivat säilyttää tämän direktiivin antamispäivänä voimassa olevassa lainsäädännössään tai antaa tulevassa lainsäädännössä, joka sisältää tämän direktiivin antamispäivänä olemassa olevia käytäntöjä, säännöksiä, joiden nojalla, kun kyseessä on kirkko tai muu julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, ja kun kyseessä on tällaisessa organisaatiossa tapahtuva ammatillinen toiminta, ei henkilön uskontoon tai vakaumukseen perustuvaa erilaista kohtelua pidetä syrjintänä silloin, kun uskonto tai vakaumus on kyseisen ammatillisen toiminnan luonteen tai työn suorittamiseen liittyvien yhteyksien vuoksi työtä koskeva, organisaation eetokseen perustuva todellinen, perusteltu ja oikeutettu vaatimus. Tällaisen erilaisen kohtelun toteuttamisessa on otettava huomioon jäsenvaltioiden valtiosäännön säännökset ja periaatteet sekä yhteisön oikeuden yleiset periaatteet, eikä se saisi oikeuttaa syrjintään muun seikan perusteella.
Tämä direktiivi ei, edellyttäen, että sen säännöksiä muutoin noudatetaan, vaikuta kirkkojen tai muiden julkisten tai yksityisten organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, oikeuteen vaatia palveluksessaan olevilta henkilöiltä vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen, kunhan ne toimivat kansallisen valtiosäännön ja lainsäädännön mukaisesti.”
Saksan oikeus
Perustuslaki
8        Saksan liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland), joka on annettu 23.5.1949 (BGBl. 1949 I; jäljempänä GG), 4 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)      Uskon- ja omantunnonvapaus sekä vapaus tunnustaa uskontoa ja maailmankatsomusta ovat loukkaamattomia.
(2)      Jokaiselle taataan uskonnon harjoittamisen vapaus.”
9        Weimarin tasavallan perustuslain, joka on annettu 11.8.1919 (Weimarer Reichsverfassung), 136–139 ja 141 § ovat GG:n 140 §:n mukaisesti erottamaton osa perustuslakia.
10      Weimarin tasavallan perustuslain 137 §:n 3 ja 7 momentissa säädetään seuraavaa:
”3.      Uskonnolliset yhdyskunnat järjestävät sisäiset asiansa ja hallinnoivat niitä itsenäisesti yleisesti sovellettavassa lainsäädännössä säädetyissä rajoissa. Valtio ja kunnat eivät puutu uskonnollisten yhdyskuntien virkanimityksiin.
– –
7.      Yhdistyksillä, joiden toimintatarkoituksena on jonkin maailmankatsomuksen edistäminen yhteiskunnassa, on sama asema kuin uskonnollisilla yhdyskunnilla.”
AGG
11      Yhdenvertaisesta kohtelusta 14.8.2006 annetun yleisen lain (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. 2006 I, s. 1897), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä AGG), tarkoituksena on saattaa direktiivi 2000/78 osaksi Saksan oikeusjärjestystä.
12      AGG:n 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän lain tavoitteena on estää tai poistaa epäedulliseen asemaan saattaminen, joka perustuu rotuun tai etniseen alkuperään, sukupuoleen, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai seksuaaliseen identiteettiin.”
13      AGG:n 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)      Syrjintä, joka perustuu johonkin 1 §:ssä mainittuun seikkaan, on tämän lain nojalla kiellettyä, kun kyseessä on:
– –
2.      työolot ja
‑ehdot, myös irtisanominen ja palkka, erityisesti työehtosopimuksissa ja yksittäisissä työsopimuksissa, sekä toimenpiteet, jotka toteutetaan työsuhteen alkamisen ja päättymisen yhteydessä ja silloin, kun on kyse uralla etenemisestä
– –”
14      AGG:n 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Välittömänä epäedulliseen asemaan saattamisena pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 §:ssä tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai kohdeltaisiin vertailukelpoisessa tilanteessa. – –”
15      AGG:n 7 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)      Työntekijöitä ei saa syrjiä minkään 1 §:ssä tarkoitetun seikan perusteella; tämä pätee myös silloin, kun syrjintään syyllistyvä henkilö ainoastaan olettaa syrjinnän yhteydessä, että jokin 1 §:ssä tarkoitettu seikka on olemassa.
(2)      Sopimusmääräykset, joilla rikotaan 1 momentissa tarkoitettua syrjintäkieltoa, ovat tehottomia.
(3)      Edellä 1 momentissa tarkoitettu syrjintä, johon työnantaja tai toinen työntekijä syyllistyy, merkitsee sopimusvelvoitteiden rikkomista.”
16      AGG:n 8 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Erilainen kohtelu jonkin 1 §:ssä tarkoitetun seikan perusteella on sallittu, kun työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen seikka on todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus, edellyttäen, että tavoite on oikeutettu ja että vaatimus on oikeasuhteinen.”
17      AGG:n 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)      Erilainen kohtelu uskonnon tai vakaumuksen perusteella on myös sallittua otettaessa työntekijöitä palvelukseen uskonnollisiin yhdyskuntiin, niiden alaisiin laitoksiin näiden oikeudellisesta muodosta riippumatta tai yhdistyksiin, jotka ovat ottaneet tehtäväkseen uskonnon tai vakaumuksen yhteisöllisen vaalimisen, jos tietty uskonto tai vakaumus on työnantajana olevan uskonnollisen yhdyskunnan tai yhdistyksen itseymmärrys huomioon ottaen [uskonnollisen yhdyskunnan tai yhdistyksen] itsemääräämisoikeuteen tai toiminnan luonteeseen liittyvä oikeutettu työtä koskeva vaatimus, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [tämän lain] 8 §:n säännösten soveltamista.
(2)      Uskontoon tai vakaumukseen perustuvaa erilaista kohtelua koskeva kielto ei vaikuta 1 momentissa mainittujen uskonnollisten yhdyskuntien, niiden alaisten laitosten näiden oikeudellisesta muodosta riippumatta tai yhdistysten, jotka ovat ottaneet tehtäväkseen uskonnon tai vakaumuksen yhteisöllisen vaalimisen, oikeuteen vaatia työntekijöiltään uskollisuutta ja vilpittömyyttä itseymmärryksensä mukaisesti.”
Kanoninen oikeus
18      Kirkon virka- ja työsuhdeperusteisiin kirkollisiin palvelussuhteisiin sovellettavan asetuksen (Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse), joka on annettu 22.9.1993 (Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993, s. 222), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä GrO), 1 §:ssä, jonka otsikko on ”Kirkollisia palvelussuhteita koskevat perusperiaatteet”, säädetään seuraavaa:
”Kaikkien katolisen kirkon laitoksissa työskentelevien on työoikeudellisesta asemastaan riippumatta edistettävä työllään sitä, että laitos täyttää osaltaan kirkon kutsumustehtävän (palvelusyhteisö). – –”
19      GrO:n 3 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kirkon palvelukseen ei voida ottaa henkilöä, joka osallistuu kirkon vastaiseen toimintaan tai joka on eronnut katolisesta kirkosta.”
20      GrO:n 4 §:ssä, jonka otsikko on ”Uskollisuusvelvoitteet”, säädetään seuraavaa:
”(1)      Katolisilta työntekijöiltä odotetaan, että he tunnustavat katolisen kirkon uskon- ja siveysopin periaatteet ja noudattavat niitä. – –
(2)      Katoliseen kirkkoon kuulumattomilta kristillisiltä työntekijöiltä odotetaan, että he noudattavat evankeliumin totuuksia ja arvoja ja edistävät niiden toteutumista kyseisessä laitoksessa.
(3)      Muiden kuin kristillisten työntekijöiden on oltava valmiita suorittamaan heille kirkollisessa laitoksessa annetut tehtävät kirkon tarkoituksen mukaisesti.
(4)      Kaikkien työntekijöiden on pidättäydyttävä kirkon periaatteiden vastaisesta käytöksestä. – –”
21      GrO:n 5 §:ssä, jonka otsikkona on ”Uskollisuusvelvoitteiden laiminlyönti”, säädetään seuraavaa:
”(1)      Jos työntekijä ei enää täytä palvelussuhteen ehtoja, työnantajan on pyrittävä työntekijää neuvomalla siihen, että tämä korjaa kyseisen laiminlyönnin pysyvästi. Konkreettisessa tapauksessa on tutkittava, onko tällainen selventävä keskustelu vai varoitus, muodollinen huomautus tai muu toimenpide (esim. siirto, irtisanominen työsopimuksen uudistamiseksi muutettuna) sopiva toimi velvollisuuksien laiminlyönnin korjaamiseksi. Viimeisenä toimenpiteenä voidaan turvautua irtisanomiseen.
(2)      Kirkko pitää erityisesti kirkkoon liittyvin perustein tapahtuvan irtisanomisen kannalta vakavana erityisesti sitä, jos työntekijä laiminlyö 4 §:ssä tarkoitettuja uskollisuusvelvoitteita seuraavilla tavoilla:
1.      Kaikkien työntekijöiden osalta:
a)      katolisen kirkon perusperiaatteiden julkinen vastustaminen (esim. raskaudenkeskeytyksen tai muukalaisvihan edistäminen)
– –
2.      Katolisten työntekijöiden osalta:
a)      katolisesta kirkosta eroaminen
– –
(3)      Jos kyseessä on 2 momentin mukainen vakava uskollisuusvelvoitteen laiminlyönti, mahdollisuus jatkaa työsuhdetta riippuu tapauksen yksilöllisistä olosuhteista. Kirkon itseymmärrykselle on tällöin annettava erityinen painoarvo ilman, että kirkon intressit ovat lähtökohtaisesti tärkeämpiä kuin työntekijän intressit. Asianmukaisesti huomioon otettavia tekijöitä ovat muun muassa työntekijän tietoisuus uskollisuusvelvoitteen laiminlyönnistä, intressi säilyttää työsuhde, ikä, työsuhteen kesto ja mahdollisuudet uuteen työsuhteeseen. Kun kyse on pappiuteen ja uskonnolliseen opetukseen liittyviä tehtäviä hoitavista, kirkollisen opetusluvan (missio canonica) tai muun kirjallisesti annetun episkopaalisen tehtävänannon saaneista työntekijöistä, 2 momentin mukainen vakava uskollisuusvelvoitteen laiminlyönti sulkee yleensä pois mahdollisuuden jatkaa työskentelyä. Irtisanomisesta voidaan tällaisissa tapauksissa luopua poikkeuksellisesti, jos sen katsotaan olevan kohtuutonta tapauskohtaisten painavien syiden perusteella. Tämä koskee myös työntekijän eroamista katolisesta kirkosta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
22      Kyseessä oleva järjestö on erityisjärjestö, joka kuuluu Saksan katoliseen kirkkoon, ja se on omistautunut auttamaan erityisissä elämäntilanteissa olevia lapsia, nuoria, naisia ja heidän perheitään. Sen tehtävänä on muun muassa neuvoa raskaana olevia naisia. Antaessaan raskausneuvontaa, joka on järjestetty valtion säännösten mukaisesti, järjestö soveltaa katolisen kirkon ohjeita, joita kaikki katolisissa neuvontakeskuksissa työskentelevät työntekijät sitoutuvat kirjallisesti noudattamaan ja joiden noudattamatta jättämisellä on työoikeudellisia seurauksia. Näissä ohjeissa todetaan lähinnä, että kaiken raskauteen liittyvän neuvonnan tarkoituksena on suojella syntymättömän lapsen elämää, ja sen on näin ollen perustuttava pyrkimykseen kannustaa raskaana olevaa naista jatkamaan raskautta ja hyväksymään lapsensa.
23      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee tältä osin, että Saksassa raskaudenkeskeytyksestä jätetään rikoslain (Strafgesetzbuch) 218 ja 219 §:ssä säädettyjen edellytysten mukaisesti rankaisematta vasta, kun raskaana oleva on saanut hädänalaisessa ja ristiriitatilanteessa neuvontaa neuvontakeskukselta. Limburgin (Saksa) piispalle vuonna 2002 osoitetun paavin kirjeen perusteella järjestö ei kuitenkaan myönnä neuvontatodistuksia, jotka ovat edellytyksenä sille, ettei raskaudenkeskeytyksestä rangaista.
24      JB, joka on viiden lapsen äiti, tuli järjestön palvelukseen vuonna 2006. Hän vastasi raskauteen liittyvästä neuvonnasta vanhempainvapaaseensa asti, joka alkoi 11.6.2013 ja päättyi 31.5.2019. JB ilmoitti lokakuussa 2013 kansallisissa säännöksissä säädetyn menettelyn mukaisesti toimivaltaiselle kunnalliselle viranomaiselle eroavansa katolisesta kirkosta. Hän perusteli kirkosta eroamistaan sillä, että Limburgin hiippakunta perii valtion kirkollisveron lisäksi erityistä kirkollisveroa katoliseen kirkkoon kuuluvilta henkilöiltä, jotka JB:n tavoin elävät uskontokuntaan kuulumattoman tai eri uskontokuntaan kuuluvan hyvätuloisen aviopuolison kanssa.
25      Yritettyään turhaan taivutella JB:n liittymään uudelleen katolisen kirkon jäseneksi järjestö irtisanoi hänet – GrO:n 5 §:n 2 momentin 2 kohdan a alakohdan ja 3 §:n 4 momentin nojalla – 1.6.2019 sillä perusteella, että hän oli eronnut kyseisestä kirkosta. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että irtisanomisajankohtana järjestö työllisti siinä raskausneuvontapalvelussa, jossa JB työskenteli, neljä työntekijää, jotka kuuluivat katoliseen kirkkoon, ja kaksi työntekijää, jotka eivät kuuluneet kyseiseen kirkkoon.
26      Arbeitsgericht (työtuomioistuin, Saksa) hyväksyi JB:n kanteen, jossa vaadittiin toteamaan hänen irtisanomisensa perusteettomaksi. Järjestö valitti kyseisen tuomioistuimen antamasta tuomiosta Landesarbeitsgerichtiin (osavaltion työoikeudellisten asioiden ylioikeus, Saksa), joka pysytti kyseisen tuomion. Järjestö teki tämän jälkeen viimeksi mainitun tuomioistuimen tuomiosta Revision-valituksen Bundesarbeitsgerichtiin (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
27      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että JB:n irtisanominen on AGG:n 1 §:ssä ja 3 §:n 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä sekä direktiivin 2000/78
1 artiklassa ja 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua uskontoon perustuvaa välitöntä syrjintää. Syrjintä liittyy nimittäin välittömästi siihen, että JB on käyttänyt negatiivista uskonnonvapauttaan, kun hän on eronnut katolisesta kirkosta. Kyseinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että toisin kuin JB:tä, työntekijää, joka ei ole koskaan ollut katolisen kirkon jäsen, ei voida irtisanoa GrO:n 5 §:n 2 momentin 2 kohdan a alakohdassa ja 3 §:n 4 momentissa mainituilla perusteilla. JB:tä kohdellaan siis välittömästi uskonnon perusteella eri tavalla kuin henkilöitä, jotka ovat eronneet muista uskonnollisista yhdyskunnista tai jotka eivät ole koskaan kuuluneet tällaisiin yhdyskuntiin.
28      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että näissä olosuhteissa pääasian ratkaiseminen edellyttää sen määrittämistä, voiko tämä erilainen kohtelu olla oikeutettua AGG:n 8 ja 9 §:n nojalla. Se toteaa tältä osin, että Bundesverfassungsgerichtin (liittovaltion perustuslakituomioistuin, Saksa) oikeuskäytännön mukaan eroaminen katolisesta kirkosta vahingoittaa kirkon näkemyksen mukaan sen uskottavuutta eikä se sovi yhteen sen uskollisuutta ja vilpittömyyttä koskevan vaatimuksen kanssa, jota työsopimuksen osapuolilta edellytetään. Koska AGG:n 9 §:llä pannaan täytäntöön direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohta ja koska AGG:n 8 §:llä pannaan täytäntöön muun muassa kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohta, näitä kahta kansallista säännöstä on mahdollisuuksien mukaan tulkittava mainitun direktiivin kyseisten säännösten mukaisesti.
29      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo ensinnäkin direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan osalta, että kyseinen säännös, luettuna perusoikeuskirjan 10 ja 21 artiklan valossa, on esteenä AGG:n 9 §:n tulkinnalle, jonka mukaan katolisen yhdistyksen työntekijän on työsuhteen aikana osoitettava uskollisuutta kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla tavalla siten, että hän ei eroa katolisesta kirkosta tai että hän liittyy siihen uudelleen sen jälkeen, kun hän on eronnut siitä, toisin kuin kyseisen yhdistyksen työntekijöiden, jotka eivät ole katolisen kirkon jäseniä.
30      Se toteaa tältä osin yhtäältä, että direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan ensimmäisellä alakohdalla ei voida perustella uskontoon perustuvaa erilaista kohtelua, joka johtaa työntekijän irtisanomiseen, pelkästään sillä perusteella, että hän on eronnut katolisesta kirkosta. Tällainen eroaminen ei nimittäin ole riittävä peruste sille olettamukselle, että kyseinen työntekijä ei enää täytä häneen sovellettavia työtä koskevia vaatimuksia. Tehokkaan tuomioistuinvalvonnan varmistamiseksi työnantajan olisi osoitettava konkreettisten ja todennettavissa olevien seikkojen perusteella, että on epäilyksiä siitä, ettei kyseinen työntekijä ole enää halukas tai kykenevä täyttämään näitä vaatimuksia uskonsa tai eettisten vakaumustensa muuttumisen vuoksi. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kaikkien järjestön neuvontakeskuksessa työskentelevien henkilöstön jäsenten on sitouduttava työsopimuksessaan noudattamaan katolisen kirkon ohjeita.
31      Toisaalta myöskään direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan toisella alakohdalla ei voida perustella tällaista erilaista kohtelua silloin, kun ei ole olemassa erityisiä olosuhteita, jotka liittyvät pelkästään siihen seikkaan, että työntekijä on eronnut katolisesta kirkosta. Tällainen eroaminen ei nimittäin sellaisenaan merkitse työntekijän epälojaalia käytöstä työnantajaansa kohtaan. Asia voi olla toisin vain tilanteissa, joissa velvollisuus pysyä kyseisen kirkon jäsenenä on perusteltua konkreettisilla työtä koskevilla vaatimuksilla. Näin ei kuitenkaan ole silloin, kun työnantaja työllistää myös henkilöitä, jotka eivät kuulu kyseiseen kirkkoon. Lisäksi katolisesta kirkosta eroamista koskeva ilmoitus tehdään viranomaiselle, joka ilmoittaa tästä ainoastaan kyseiselle kirkolle ja työnantajalle, jotta tämä voisi ottaa sen huomioon työntekijän palkkaa laskettaessa. Näin ollen vain siinä tapauksessa, että työntekijä levittää julkisesti ja epäasianmukaisesti tietoa katolisesta kirkosta eroamisestaan, tätä eroa voidaan pitää kirkon vastaisena ja näin ollen epälojaalina käytöksenä kyseistä kirkkoa kohtaan.
32      Lisäksi direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan sanamuodon perusteella, siltä osin kuin siinä viitataan vilpittömyyteen ja uskollisuuteen ”suhteessa järjestön eetokseen”, voidaan erottaa toisistaan yhtäältä työntekijän asenne kirkkoa kohtaan ja toisaalta hänen asenteensa kyseiseen järjestöön työnantajana. Vaikka oletettaisiin, että sitä, että työntekijä eroaa katolisesta kirkosta, voitaisiin pitää epälojaalina kyseistä kirkkoa kohtaan, se ei automaattisesti merkitse sitä, että kyseisen työntekijän käytös olisi epälojaalia hänen työnantajaansa kohtaan, kunhan hän noudattaa edelleen työnantajan eetosta työssään.
33      Siltä osin kuin seuraavaksi on kyse direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 kohdasta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, voidaanko kyseisessä säännöksessä, luettuna perusoikeuskirjan 10 ja 21 artiklan valossa, sallia sellainen AGG:n 8 §:n tulkinta, joka mahdollistaisi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen erilaisen kohtelun. Se huomauttaa tässä yhteydessä muun muassa, että vaatimus olla eroamatta katolisesta kirkosta ei ole objektiivisesti tarpeen raskauteen liittyvän neuvonnan antamiseksi.
34      Lopuksi, jos unionin tuomioistuin kuitenkin katsoisi, että tällainen erilainen kohtelu voidaan perustella direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 tai 2 kohdalla, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, mitä vaatimuksia tällaiseen oikeuttamisperusteeseen silloin sovellettaisiin.
35      Näissä olosuhteissa Bundesarbeitsgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Sallitaanko unionin oikeudessa ja erityisesti [direktiivissä 2000/78], kun otetaan huomioon [perusoikeuskirjan] 10 artiklan 1 kohta ja 21 artiklan 1 kohta, jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään, että yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon, voi vaatia sen palveluksessa olevilta henkilöiltä, että he eivät työsuhteen aikana eroa tietystä kirkosta, tai voi asettaa työsuhteen jatkumisen edellytykseksi sen, että sen palveluksessa työskentelevä henkilö, joka on työsuhteen aikana eronnut tietystä kirkosta, liittyy siihen uudelleen, kun se ei muutoin edellytä, että sen palveluksessa työskentelevät henkilöt kuuluvat kyseiseen kirkkoon, ja kun sen palveluksessa työskentelevä henkilö ei osallistu julkisesti tunnistettavaan kirkonvastaiseen toimintaan?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, mitä lisävaatimuksia on [direktiivin 2000/78] mukaan, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohta ja 21 artiklan 1 kohta, mahdollisesti vielä asetettava tällaisen uskontoon perustuvan erilaisen kohtelun oikeuttamiseksi?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
36      SEUT 267 artiklan mukaisessa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuin voi joutua esittämään ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kaikki unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat olla hyödyllisiä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viitannut niihin kysymyksissään. Unionin tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon pääasian kohde (tuomio 20.3.1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9 kohta ja tuomio 1.8.2022, TL (Tulkkauksen ja käännösten puuttuminen), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 37 kohta).
37      Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisessä kysymyksessään yleisesti direktiiviin 2000/78, sen ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että kysymys koskee täsmällisemmin kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohtaa.
38      Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tällä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon, voi vaatia, ettei työntekijä, joka on kyseistä uskontoa harjoittavan tietyn kirkon jäsen, eroa kyseisestä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, vaikka
–        kyseinen järjestö ottaa palvelukseensa muita henkilöitä hoitamaan samoja tehtäviä kuin kyseessä oleva työntekijä ilman, että heidän edellytetään olevan saman kirkon jäseniä, ja
–        kyseinen työntekijä ei osallistu julkisesti tunnistettavaan kirkon vastaiseen toimintaan.
39      Aluksi on todettava, että tämä kysymys perustuu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ja tämän tuomion 27 kohdassa mainittuun lähtökohtaan, jonka mukaan JB:n erilainen kohtelu perustuu välittömästi tämän uskontoon.
40      Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että sovellettaessa sen 2 artiklan 1 kohtaa välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa muun muassa uskonnon tai vakaumuksen perusteella.
41      Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kiistetty sitä, että JB:n irtisanominen perustui sääntöön, jota sovelletaan yksinomaan katolisiin työntekijöihin, joten on katsottava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin, että kyseinen sääntö merkitsee välittömästi uskontoon perustuvaa erilaista kohtelua. Lisäksi on riidatonta, että kyseessä oleva järjestö kuuluu direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen uskonnollisten organisaatioiden ryhmään.
42      Sen osalta, voiko tällainen erilainen kohtelu olla oikeutettua direktiivin 2000/78 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti, on muistutettava, että tämän direktiivin tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan luoda yleiset puitteet muun muassa uskontoon tai vakaumukseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa. Mainitussa direktiivissä konkretisoidaan siten sen kattamalla alalla yleinen syrjintäkiellon periaate, joka on vahvistettu perusoikeuskirjan 21 artiklassa (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 47 kohta).
43      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka direktiivin 2000/78 tarkoituksena on siten suojella työntekijöiden perusoikeutta olla joutumatta heidän uskontoonsa tai vakaumukseensa perustuvan syrjinnän kohteeksi, kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa direktiivillä pyritään kuitenkin myös ottamaan huomioon kirkkojen ja muiden sellaisten julkisten tai yksityisten organisaatioiden oikeus autonomiaan, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, sellaisena kuin se tunnustetaan SEUT 17 artiklassa ja perusoikeuskirjan 10 artiklassa, joka vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 9 artiklaa (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 50 kohta).
44      Tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 9 artiklassa vahvistettu ajatuksen, omantunnon ja uskonnon vapaus suojaa myös negatiivisia oikeuksia, joihin kuuluu muun muassa vapaus olla tunnustamatta uskontoa ja vapaus olla harjoittamatta uskontoa (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.6.2020, Stavropoulos ym. v. Kreikka, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, 43 ja 44 kohta).
45      Jos uskonnollisen yhteisön ja sen jäsenen välillä on oppi- tai organisaatiokysymyksiä koskevia erimielisyyksiä, yksilön uskonnonvapaus toteutuu hänen oikeudessaan vapaasti erota yhteisöstä. Valtion tunnustaman uskonnollisten yhteisöjen autonomian kunnioittaminen tarkoittaa erityisesti sitä, että valtion on annettava näille yhteisöille oikeus reagoida omien sääntöjensä ja intressiensä mukaisesti sellaiseen keskuudestaan nousevaan vastaliikehdintään, joka voi uhata niiden yhteenkuuluvuutta, julkisuuskuvaa tai yhtenäisyyttä. Kansallisten viranomaisten tehtävänä ei siis ole toimia sovittelijana uskonnollisten järjestöjen ja niiden keskuudessa olevien tai sieltä nousevien toisinajattelevien ryhmittymien välillä (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.6.2014, Fernández Martínez v. Espanja, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 128 kohta).
46      Perusoikeuskirjan 10 artiklassa taatun ajatuksen, omantunnon ja uskonnon vapautta koskevan oikeuden välittömänä seurauksena on kuitenkin perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa vahvistettu kaikenlaisen uskontoon perustuvan syrjinnän kielto (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 40 kohta). Uskontoon tai vakaumukseen perustuvan erilaisen kohtelun oikeuttamiseksi ei siis riitä, että uskonnollinen yhdyskunta väittää, että sen autonomiaa on tosiasiallisesti tai mahdollisesti vahingoitettu. Kyseisen yhdyskunnan on lisäksi osoitettava käsiteltävän asian olosuhteiden valossa, että sen autonomiaan kohdistuvan vahingon väitetty riski on todennäköinen ja vakava, että kyseessä olevalla erilaisella kohtelulla ei loukata yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden keskeistä sisältöä, että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän riskin poistamiseksi, eikä sillä myöskään tavoitella päämäärää, joka ei liity mainitun yhteisön autonomian käyttämiseen. Kansallisten tuomioistuinten on varmistettava näiden edellytysten täyttyminen tutkimalla perusteellisesti kyseisen asian olosuhteet ja punnitsemalla huolellisesti kyseessä olevia kilpailevia intressejä (ks. analogisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.6.2014, Fernández Martínez v. Espanja, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 132 kohta).
47      Erityisesti direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdasta on muistutettava, että kyseisen säännöksen tavoitteena on varmistaa oikeudenmukainen tasapaino yhtäältä kirkkojen ja sellaisten muiden organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, autonomiaa koskevan oikeuden
ja toisaalta työntekijöiden oikeuden olla joutumatta uskontoon tai vakaumukseen perustuvan syrjinnän kohteeksi, muun muassa työolojen ja
‑ehtojen osalta, myös irtisanominen ja palkka mukaan lukien, välillä tilanteissa, joissa nämä oikeudet voivat kilpailla keskenään (ks. vastaavasti tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 51 kohta).
48      Tältä näkökannalta kyseisessä säännöksessä vahvistetaan kriteerit, jotka on otettava huomioon siinä punninnassa, joka on tehtävä mahdollisesti keskenään kilpailevien oikeuksien oikeudenmukaisen tasapainon varmistamiseksi (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 52 kohta), mutta siinä ei kuitenkaan punnita kyseessä olevia intressejä täsmällisesti ja lopullisesti.
49      Direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säilyttää kyseisen direktiivin antamispäivänä voimassa olevassa lainsäädännössään tai antaa tulevassa lainsäädännössä, joka sisältää kyseisen direktiivin antamispäivänä olemassa olevia käytäntöjä, säännöksiä, joiden nojalla, kun kyseessä on kirkko tai muu julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, ja kun kyseessä on tällaisessa organisaatiossa tapahtuva ammatillinen toiminta, ei henkilön uskontoon tai vakaumukseen perustuvaa erilaista kohtelua pidetä syrjintänä silloin, kun uskonto tai vakaumus on kyseisen ammatillisen toiminnan luonteen tai työn suorittamiseen liittyvien yhteyksien vuoksi työtä koskeva, organisaation eetokseen perustuva todellinen, perusteltu ja oikeutettu vaatimus. Tällaisen erilaisen kohtelun toteuttamisessa on otettava huomioon jäsenvaltioiden valtiosäännön säännökset ja periaatteet sekä unionin oikeuden yleiset periaatteet, eikä se saisi oikeuttaa syrjintään muun seikan perusteella.
50      Direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa täsmennetään, että kyseinen direktiivi ei, edellyttäen, että sen säännöksiä muutoin noudatetaan, vaikuta kirkkojen tai muiden julkisten tai yksityisten organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, oikeuteen vaatia palveluksessaan olevilta henkilöiltä vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen, kunhan ne toimivat kansallisen valtiosäännön ja lainsäädännön mukaisesti.
51      Yhtäältä direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan osalta, unionin tuomioistuin on todennut, että kyseisestä säännöksestä ilmenee nimenomaisesti, että se, voiko uskonto tai vakaumus tarvittaessa muodostaa tässä säännöksessä tarkoitetun työtä koskevan, organisaation eetokseen perustuvan todellisen, perustellun ja oikeutetun vaatimuksen, riippuu kyseessä olevan toiminnan ”luonteesta” tai työn suorittamiseen ”liittyvistä yhteyksistä”. Siten viimeksi mainitun säännöksen perusteella uskontoon tai vakaumukseen perustuvan erilaisen kohtelun laillisuus riippuu objektiivisesti varmistettavissa olevasta työnantajan asettaman eetokseen perustuvan työtä koskevan vaatimuksen ja kyseessä olevan toiminnan välittömästä yhteydestä. Tällainen yhteys voi johtua joko kyseisen toiminnan luonteesta, esimerkiksi silloin, kun se edellyttää osallistumista kyseessä olevan kirkon tai organisaation eetoksen määrittämiseen taikka osallistumista sen sananjulistustehtävään, taikka niistä olosuhteista, joiden vallitessa mainittua toimintaa on harjoitettava, kuten tarpeesta varmistaa kirkon tai organisaation uskottava edustus sen ulkopuolella (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 62 ja 63 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 50 kohta).
52      Tämän työtä koskevan vaatimuksen on, kuten kyseisen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa edellytetään, oltava kirkon tai organisaation eetokseen perustuva ”todellinen, perusteltu ja oikeutettu”, ja on myös huomattava, että – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 29 kohdassa – nämä kolme kriteeriä ovat luonteeltaan kumulatiivisia. Vaikka kansallisten tuomioistuinten tehtävänä ei periaatteessa ole lausua eetoksesta sellaisenaan esiin tuodun työtä koskevan vaatimuksen perusteella, niiden on kuitenkin määritettävä tapauskohtaisesti, ovatko nämä kolme kriteeriä täyttyneet tähän eetokseen nähden (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 64 kohta).
53      Ensinnäkin unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että mainitun työtä koskevan vaatimuksen todellinen luonne merkitsee sitä, että sen uskonnon taikka vakaumuksen, johon kyseessä olevan kirkon tai organisaation eetos perustuu, on oltava tarpeen, koska
kyseessä oleva ammatillinen toiminta on tärkeää sen merkityksen vuoksi, joka sillä on kyseisen eetoksen ilmaisemiseksi taikka kyseisen kirkon tai organisaation autonomiaa koskevan oikeuden käyttämiseksi, sellaisena kuin se on tunnustettu SEUT 17 artiklassa ja perusoikeuskirjan 10 artiklassa (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 65 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 51 kohta).
54      Toiseksi unionin tuomioistuin on todennut tämän saman työtä koskevan vaatimuksen perustellusta luonteesta, että kyseisen ilmaisun käyttäminen osoittaa, että unionin lainsäätäjä on halunnut varmistaa, että vaatimuksella, joka koskee sitä vakaumusta, johon kyseessä olevan kirkon tai organisaation eetos perustuu, ei tavoitella päämäärää, joka ei liity tähän eetokseen taikka kyseisen kirkon tai organisaation autonomiaa koskevan oikeuden käyttämiseen (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 66 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 52 kohta).
55      Kolmanneksi unionin tuomioistuin on todennut, että vaatimuksen oikeutettu luonne merkitsee paitsi sitä, että kansallinen tuomioistuin voi valvoa direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyjen kriteerien noudattamista, myös sitä, että työtä koskevan vaatimuksen asettaneella kirkolla tai organisaatiolla on velvollisuus osoittaa kunkin asian tosiseikkojen valossa, että sen eetokseen taikka autonomiaa koskevaan oikeuteen kohdistuvan vahingon väitetty riski on todennäköinen ja vakava niin, että tällaisen vaatimuksen asettaminen on todella tarpeen (ks. vastaavasti tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 67 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 53 kohta).
56      Tältä osin direktiivin 2000/78 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun työtä koskevan vaatimuksen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukainen, mikä merkitsee sitä, että kansallisten tuomioistuinten on varmistettava, että kyseessä oleva vaatimus on asianmukainen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 68 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 54 kohta).
57      Toisaalta direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta on muistutettava, että siinä säädetään, että niihin työtä koskeviin vaatimuksiin, jotka kirkko tai muu julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, voi asettaa palveluksessaan oleville henkilöille, kuuluu vaatimus siitä, että heiltä edellytetään vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa tämän kirkon tai organisaation eetokseen. Kuten muun muassa kyseisessä säännöksessä olevasta lauseesta ”edellyttäen, että [direktiivin 2000/78] säännöksiä muutoin noudatetaan” ilmenee, että mahdollisuutta asettaa työntekijöille tällainen vilpittömyyttä ja uskollisuutta koskeva vaatimus on kuitenkin käytettävä noudattaen kyseisen direktiivin muita säännöksiä ja erityisesti sen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuja kriteereitä, joiden on tarvittaessa voitava olla tehokkaan tuomioistuinvalvonnan kohteena (tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 46 kohta).
58      Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu katolisen kirkon vaatimuksiin, voi kyseistä eetosta koskevan vilpittömyys- ja uskollisuusvaatimuksen nojalla kohdella raskausneuvontaa antavia työntekijöitään eri tavalla sen mukaan, kuuluvatko he kyseiseen kirkkoon vai eivät, vain jos yhtäältä, kun otetaan huomioon kyseessä olevan ammatillisen toiminnan luonne tai asiayhteys, jossa sitä harjoitetaan, tämän toiminnan ja sen vaatimuksen välillä, jonka mukaan työntekijä ei saa erota mainitusta kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, on välitön ja objektiivisesti todennettavissa oleva yhteys, ja toisaalta, kun tämä työtä koskeva vaatimus on todellinen, perusteltu ja oikeutettu mainitun eetoksen kannalta.
59      Tämän osalta on todettava, että vaikka on viime kädessä kansallisen tuomioistuimen, joka yksin on toimivaltainen arvioimaan tosiseikat, asiana määrittää, onko näin, unionin tuomioistuin voi kuitenkin osoittaa kansalliselle tuomioistuimelle sellaisia pääasian asiakirja-aineistoon sekä sille esitettyihin kirjallisiin ja suullisiin huomautuksiin perustuvia ohjeita, joiden avulla kansallinen tuomioistuin voi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan.
60      Tässä yhteydessä on muistutettava, että kansallisten tuomioistuinten olisi muissa kuin erittäin poikkeuksellisissa tapauksissa pidättäydyttävä arvioimasta kyseessä olevan kirkon tai organisaation itse eetoksen legitimiteettiä (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 61 kohta). Näin ollen kirkkojen ja muiden julkisten tai yksityisten organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, on lähtökohtaisesti määritettävä, mitä ne pitävät kyseisen kirkon tai organisaation eetokseen liittyvänä työtä koskevana vaatimuksena.
61      Kuten tämän tuomion 48 kohdassa on todettu, direktiivissä 2000/78 annetaan jäsenvaltioille harkintavaltaa, jotta ne voivat ottaa huomioon niille ominaisen asiayhteyden ja jotta ne voivat varmistaa kyseessä olevien eri oikeuksien ja intressien tarvittavassa yhteensovittamisessa niiden välisen oikeudenmukaisen tasapainon
(ks. analogisesti tuomio 15.7.2021, WABE ja MH Müller Handel, C‑804/18 ja C‑341/19, EU:C:2021:594, 87 ja 88 kohta sekä tuomio 28.11.2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 34 ja 35 kohta).
62      Kansallisten tuomioistuinten on kuitenkin huolehdittava siitä, että työntekijöiden oikeutta olla joutumatta syrjinnän kohteeksi muun muassa uskonnon tai vakaumuksen perusteella ei loukata. Näin ollen direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan nojalla on tarvittaessa riippumattoman viranomaisen ja viime kädessä kansallisen tuomioistuimen eikä asianomaisen kirkon tai organisaation tehtävänä arvioida, onko kyseessä olevan kirkon tai organisaation asettama työtä koskeva vaatimus kyseessä olevan toiminnan luonteen tai työn suorittamiseen liittyvien yhteyksien vuoksi kyseiseen eetokseen perustuva todellinen, perusteltu ja oikeutettu vaatimus (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 46, 53 ja 61 kohta).
63      Vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka työnantaja, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, voi asettaa työntekijöilleen erityisiä uskollisuusvelvoitteita, irtisanomispäätös, jonka perusteena on tällaisen velvoitteen laiminlyönti, muun muassa jos se johtuu Euroopan ihmisoikeussopimuksessa suojattujen oikeuksien käyttämiseen liittyvistä seikoista, on kuitenkin alistettava tuomioistuinvalvonnalle, joka edellyttää uskonnollisen yhdyskunnan autonomian kunnioittamisen ja asianomaisen työntekijän perusoikeuksien asianmukaista punnintaa suhteellisuusperiaatteen mukaisesti (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.9.2010, Schüth v. Saksa, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, 57 ja 69 kohta; Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.9.2010, Obst v. Saksa, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, 43 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 3.2.2011, Siebenhaar v. Saksa, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, 40 kohta).
64      Erityisesti kun on kyse kyseessä olevan järjestön kaltaisesta yksityisestä organisaatiosta, jonka eetos perustuu katolisen kirkon vaatimuksiin ja jonka ohjeilla ja eetoksella edistetään – kuten tämän tuomion 22 kohdasta ilmenee –, syntymättömän lapsen elämän suojelua ja näin ollen sitä, että raskaana olevat naiset jatkavat raskauttaan ja hyväksyvät lapsensa, on lähtökohtaisesti olemassa objektiivisesti todennettavissa oleva välitön yhteys raskausneuvonnan antamista koskevan ammatillisen toiminnan ja sen vaatimuksen välillä, jonka mukaan on osoitettava vilpittömyyttä ja uskollisuutta kyseisten ohjeiden ja kyseisen eetoksen osalta. Lisäksi tällainen työtä koskeva vaatimus on lähtökohtaisesti todellinen, perusteltu ja oikeutettu kyseiseen eetokseen nähden.
65      Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että JB sitoutui työsopimuksessaan noudattamaan mainittuja ohjeita ja eetosta, eikä asiakirja-aineistosta ilmene, ettei hän olisi enää halukas tai kykenevä noudattamaan tätä sitoumusta. Näin ollen näyttää siltä, että hänet irtisanottiin pelkästään sillä perusteella, että hän erosi katolisesta kirkosta ja kieltäytyi liittymästä uudelleen kyseiseen kirkkoon.
66      Tältä osin on ensinnäkin niin, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei ilmene, että järjestö olisi objektiivisesti osoittanut – kun otetaan huomioon JB:n harjoittaman ammatillisen toiminnan luonne ja olosuhteet, joissa tätä toimintaa harjoitetaan – välittömän yhteyden olemassaolon tällaisen toiminnan ja JB:lle katolisen kirkon jäsenenä asetetun vaatimuksen, ettei JB saa erota kyseisestä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liittyvä siihen uudelleen, välillä.
67      Lähtökohtaisesti ei tosin voida sulkea pois sitä, että kirkko tai organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, voi oikeuttaa sen, että työtä koskevalla vilpittömyys- ja uskollisuusvaatimuksella, jonka mukaan kyseisen kirkon tai organisaation työntekijä ei saa erota kyseisestä kirkosta sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liityttävä siihen uudelleen eroamisen jälkeen, on välitön yhteys kyseiseen ammatilliseen toimintaan. Työntekijälle kirkossa tai muussa uskonnollisessa organisaatiossa annettu erityistehtävä on nimittäin seikka, joka on otettava huomioon ratkaistaessa, voidaanko kyseiseen henkilöön soveltaa tiukempaa uskollisuusvelvoitetta (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.6.2014, Fernández Martínez v. Espanja, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 131 kohta).
68      Tällainen välitön yhteys on kuitenkin osoitettava objektiivisesti tosiasiallisen ammatillisen toiminnan perusteella. Näin ollen yleinen viittaus GrO:n 1 §:ssä mainittuun palvelusyhteisön käsitteeseen, joka edellyttää liittymistä katoliseen kirkkoon ja pysymistä sen jäsenenä kaikissa katolisen kirkon ja siihen liittyvien laitosten tai organisaatioiden toiminnoissa, ei riitä osoittamaan objektiivisesti tällaisen suoran yhteyden olemassaoloa.
69      Toiseksi on niin, että työtä koskeva vaatimus, jonka mukaan järjestön työntekijät, jotka ovat katolisen kirkon jäseniä, eivät voi erota tästä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että heidät irtisanotaan tai että heidän on työsuhteidensa jatkamiseksi liityttävä kyseiseen kirkkoon uudelleen siitä eroamisen jälkeen, ei vaikuta tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston perusteella olevan tämän tuomion 53 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla todellinen pääasiassa kyseessä olevien työtehtävien suorittamisen kannalta.
70      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut ja julkisasiamies on muistuttanut ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa, JB:n hoitamaa tehtävää vastaavat raskausneuvontaan liittyvät tehtävät on uskottu myös sellaisille järjestön työntekijöille, jotka eivät ole katolisen kirkon jäseniä, mikä osoittaa, että järjestö itse katsoo, ettei kyseiseen kirkkoon kuuluminen ole tarpeen, kun otetaan huomioon kyseisen ammatillisen toiminnan merkitys sen organisaation eetoksen ja mainitun kirkon sananjulistustehtävän kannalta, vaan on riittävää, että raskausneuvontaa antavat työntekijät sitoutuvat noudattamaan tätä asiaa koskevia ohjeita tämän tuomion 22 ja 64 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Näin ollen tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitettu työtä koskeva vaatimus ei vaikuta kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla olennaiselta.
71      Kolmanneksi, vaikka on totta, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 41 kohdassa, ettei voida sulkea pois sitä, että katolisesta kirkosta eroaminen voi sellaisen organisaation, jonka eetos perustuu katolisen kirkon vaatimuksiin, työntekijän kohdalla johtaa kyseisen kirkon perusperiaatteiden ja arvojen noudattamatta jättämiseen, mikä voi puolestaan johtaa siihen, että kyseinen työntekijä ei kykene harjoittamaan tiettyä ammatillista toimintaa kyseisessä organisaatiossa, on kuitenkin todettava, että pelkkä kyseisestä kirkosta eroaminen ei riitä olettamaan, että näin todellakin on, koska eroaminen voi johtua syistä, jotka eivät millään tavoin kyseenalaista kyseisen työntekijän sitoutumista kyseisiin vaatimuksiin ja perusarvoihin.
72      Tältä osin unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että – kuten tämän tuomion 24 kohdassa on todettu – pääasian vastaaja on perustellut katolisesta kirkosta eroamistaan sillä, että Limburgin hiippakunta perii kirkollisveron lisäksi erityistä kirkollisveroa katoliseen kirkkoon kuuluvilta henkilöiltä, jotka JB:n tavoin elävät uskontokuntaan kuulumattoman tai eri uskontokuntaan kuuluvan hyvätuloisen aviopuolison kanssa. Erityisesti on todettava, että JB ei ole katolisesta kirkosta erotessaan ottanut etäisyyttä tai sanoutunut irti kyseisen kirkon perusarvoista.
73      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että JB:n irtisanominen johtui suoraan ja yksinomaan siitä, että hän erosi katolisesta kirkosta kansallisten sääntöjen mukaisesti ja kieltäytyi myöhemmin liittymästä siihen uudelleen. Ei vaikuta siltä, että asiassa olisi tutkittu, oliko JB kirkosta eroamisen jälkeen GrO:n 4 §:n 2 momentin mukaisesti valmis edelleen ”noudattamaan evankeliumin totuuksia ja arvoja ja edistämään niiden toteutumista” järjestössä tai oliko hän GrO:n 4 §:n 3 momentin mukaisesti valmis suorittamaan hänelle annetut tehtävät kirkon tarkoituksen mukaisesti samalla tavoin kuin katoliseen kirkkoon kuulumattomat työntekijät.
74      Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, pyritäänkö pääasiassa kyseessä olevalla vaatimuksella, kun otetaan huomioon se, miten järjestö on sitä tosiasiallisesti soveltanut, takaamaan työntekijöiden vilpittömyys ja uskollisuus katolisen kirkon eetosta kohtaan, ja ettei sillä pyritä tavoitteeseen, joka ei liity tähän eetokseen, tai siihen, että järjestö käyttää autonomiaa koskevaa oikeuttaan, mikä kyseenalaistaisi tämän vaatimuksen perustellun luonteen direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
75      Neljänneksi ja lopuksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa järjestön on osoitettava, että sen eetokseen taikka autonomiaa koskevaan oikeuteen kohdistuvan vahingon väitetty riski on todennäköinen ja vakava niin, että tällaisen vaatimuksen asettaminen on todella tarpeen ja oikeasuhteista (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 67 ja 68 kohta ja tuomio 11.9.2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 53 ja 54 kohta).
76      Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa, ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa ei vaikuta siltä, että pelkästään se, että JB on eronnut katolisesta kirkosta tai että hän on kieltäytynyt liittymästä siihen uudelleen, riittäisi osoittamaan, että järjestön eetokseen taikka autonomiaa koskevaan oikeuteen kohdistuvan vahingon väitetty riski olisi todennäköinen ja vakava siten, että se oikeuttaisi JB:n irtisanomisen. Kyseinen kirkosta eroaminen, joka on tehty sellaisen menettelyn mukaisesti, josta säädetään kansallisissa säännöksissä, ja joka on tehty ylimääräisen kirkollisveron välttämiseksi, sekä kieltäytyminen liittymästä uudelleen kyseiseen kirkkoon samasta syystä eivät riitä osoittamaan, että JB on julkisesti ottanut etäisyyttä kyseiseen kirkkoon, mitä olisi tarkasteltava toimena, joka osoittaisi kirkon periaatteiden vastaista käytöstä.
77      Tästä on muun muassa todettava, että – kuten unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee – katolisesta kirkosta eroamista koskeva ilmoitus on Saksan oikeuden mukaan pätevä ainoastaan, kun se on tehty toimivaltaiselle valtion viranomaiselle eli kunnalle, joka ilmoittaa siitä ainoastaan kyseiselle kirkolle ja työnantajalle, jotta tämä voi ottaa sen huomioon työntekijän palkkaa laskettaessa. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, tällaista ilmoitusta, jonka väitetty julkinen luonne perustuu kansalliseen lakisääteiseen velvoitteeseen, ei voida pitää kyseisen kirkon periaatteiden vastaisena käytöksenä, koska JB ei ole toteuttanut mitään muuta toimenpidettä, jolla pyrittäisiin levittämään julkisesti ja epäasianmukaisesti tietoa hänen eroamisestaan samasta kirkosta.
78      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on huomauttanut, direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan sanamuodosta ilmenee, että kun kyseisen direktiivin säännöksiä muutoin noudatetaan, julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, voi vaatia työntekijöiltään ainoastaan vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen. Vaikka oletettaisiin, että JB:n eroamista katolisesta kirkosta voitaisiin pitää epälojaalina kyseistä kirkkoa kohtaan, tästä ei välttämättä seuraa, että tämä eroaminen olisi myös epälojaalia käytöstä sitä järjestöä kohtaan, jonka palveluksessa hän on, kunhan JB noudattaa työssään edelleen kyseisen järjestön eetosta.
79      Yhtäältä on todettava, kuten tämän tuomion 22, 64 ja 65 kohdassa on jo todettu, että JB on sitoutunut työsopimuksessaan noudattamaan ammatillisen toimintansa harjoittamisen kannalta merkityksellisiä katolisen kirkon ohjeita ja eetosta, joka – kuten tämän tuomion 70 kohdassa on korostettu – ei edellytä, että henkilöt, jotka työskentelevät samankaltaisissa tehtävissä kuin JB, kuuluvat välttämättä kyseiseen kirkkoon, kunhan he edistävät syntymättömän lapsen elämän suojelua ja näin ollen sitä, että raskaana olevat naiset jatkavat raskauttaan ja hyväksyvät lapsensa. Toisaalta on niin, ettei unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmene, että JB ei olisi enää halukas tai kykenevä noudattamaan tätä sitoumusta.
80      Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitettujen kaltaisissa olosuhteissa ja jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu, vaatimus, jonka mukaan JB:n kaltainen työntekijä ei saa erota katolisesta kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, ei ole direktiivin 2000/78
4 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttävä työtä koskeva vaatimus.
81      Koska – kuten tämän tuomion 33 kohdasta ilmenee – ennakkoratkaisupyyntö koskee myös direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 kohtaa, on kuitenkin muistutettava, että kyseisen säännöksen sanamuodon mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että erilainen kohtelu, joka perustuu johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvään ominaisuuteen, ei ole syrjintää, jos tiettyjen työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen ominaisuus on todellinen ja ratkaiseva työtä koskeva vaatimus, edellyttäen, että sen tavoite on oikeutettu ja että kyseinen vaatimus on oikeasuhteinen.
82      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla käsitteellä ”todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus” viitataan kyseessä olevien työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien, joissa tehtävät suoritetaan, objektiivisesti edellyttämään vaatimukseen eikä se voi kattaa subjektiivisia näkökohtia (tuomio 14.3.2017, Bougnaoui ja ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, 40 kohta).
83      Lisäksi unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että siltä osin kuin direktiivin 2000/78 4 artiklan 1 kohdan perusteella on mahdollista poiketa syrjintäkiellon periaatteesta, sitä on tulkittava suppeasti (tuomio 13.9.2011, Prigge ym., C‑447/09, EU:C:2011:573, 72 kohta ja tuomio 7.11.2019, Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, 67 kohta).
84      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on huomauttanut ja kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa, nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva vaatimus, jonka mukaan sellaisen organisaation, jonka eetos perustuu katolisen kirkon vaatimuksiin, työntekijät, jotka ovat kyseisen kirkon jäseniä, eivät saa erota kyseisestä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että heidät irtisanotaan tai että heidän on liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, ei näytä objektiivisesti katsottuna olevan perusteltavissa raskausneuvontaa antavan työntekijän tehtävien luonteella tai kyseisen toiminnan harjoittamisella pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa.
85      Tästä seuraa, että direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista erilaista kohtelua ei voida perustella kyseisen säännöksen nojalla.
86      Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/78
4 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan valossa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon, voi vaatia, ettei työntekijä, joka on kyseistä uskontoa harjoittavan tietyn kirkon jäsen, eroa kyseisestä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, vaikka
–        kyseinen organisaatio ottaa palvelukseensa muita henkilöitä hoitamaan samoja tehtäviä kuin kyseessä oleva työntekijä ilman, että heidän edellytetään olevan saman kirkon jäseniä, ja
–        kyseinen työntekijä ei osallistu julkisesti tunnistettavaan kirkon vastaiseen toimintaan,
kun, ottaen huomioon kyseisen työntekijän ammatillisen toiminnan luonne tai se asiayhteys, jossa sitä harjoitetaan, nämä työtä koskevat vaatimukset eivät ole todellisia, perusteltuja ja oikeutettuja kyseisen organisaation eetokseen nähden.
Toinen kysymys
87      Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
88      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 4 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina Euroopan unionin perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan valossa,
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon, voi vaatia, ettei työntekijä, joka on kyseistä uskontoa harjoittavan tietyn kirkon jäsen, eroa kyseisestä kirkosta työsuhteen aikana sillä uhalla, että hänet irtisanotaan tai että hänen on työsuhteensa jatkamiseksi liityttävä uudelleen samaan kirkkoon siitä eroamisen jälkeen, vaikka
–        kyseinen organisaatio ottaa palvelukseensa muita henkilöitä hoitamaan samoja tehtäviä kuin kyseessä oleva työntekijä ilman, että heidän edellytetään olevan saman kirkon jäseniä, ja
–        kyseinen työntekijä ei osallistu julkisesti tunnistettavaan kirkon vastaiseen toimintaan,
kun, ottaen huomioon kyseisen työntekijän ammatillisen toiminnan luonne tai se asiayhteys, jossa sitä harjoitetaan, nämä työtä koskevat vaatimukset eivät ole todellisia, perusteltuja ja oikeutettuja kyseisen organisaation eetokseen nähden.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: saksa.