62022CC0339(01)
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 5. září 2024 (
1
)
Věc C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
proti
Electrolux AB
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v občanských věcech – Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech – Mezinárodní příslušnost soudů členských států ohledně sporů týkajících se patentů třetích států – Žaloba pro porušení práv – Námitka neplatnosti – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Článek 4 odst. 1 – Působnost – Článek 24 bod 4 – ‚Reflexivní účinek‘ “
I. Úvod
1.
Dne 22. února 2024 jsem předložil stanovisko v projednávané věci (
2
). Následně dne 9. dubna 2024 rozhodl Soudní dvůr podle čl. 60 odst. 3 svého jednacího řádu o přidělení této věci velkému senátu. Usnesením ze dne 16. dubna 2024, přijatým na základě článku 83 tohoto jednacího řádu, Soudní dvůr dále rozhodl o znovuotevření ústní části řízení.
2.
V tomto rámci Soudní dvůr vyzval zúčastněné strany, aby se zúčastnily nového jednání a aby se ve svých řečech soustředily na třetí předběžnou otázku Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko) týkající se, připomínám, příslušnosti soudů členských států podle nařízení Brusel Ia (
3
) k rozhodování sporů týkajících se patentů třetích států. Toto druhé jednání se konalo dne 14. května 2023. Zástupci společnosti BSH Hausgeräte GmbH (dále jen „společnost BSH“), společnosti Aktiebolaget Electrolux (dále jen „společnost Electrolux“), francouzské vlády a Evropské komise se na uvedeném jednání k této problematice z podstatné části vyjádřili.
3.
V souladu s žádostí Soudního dvora předkládám nové stanovisko, které se zaměří na tuto třetí otázku. Toto stanovisko bude „dodatkem“ k prvnímu stanovisku. Skýtá mi tak vzácnou příležitost věnovat se podrobně některým aspektům mých úvah v tomto ohledu.
II. Analýza
4.
Stručně připomenu kontext věci. Společnost BSH (se sídlem v Německu) podala u švédských soudů žalobu pro porušení práv proti společnosti Electrolux (se sídlem ve Švédsku). Společnost BSH v podstatě tvrdí, že společnost Electrolux porušuje určitý „evropský patent“, který byl udělen společnosti BSH Evropským patentovým úřadem (
4
) pro několik členských států Unie (včetně Švédska) a pro jeden třetí stát (Turecko). Vzhledem k tomu, že tento „evropský patent“ není jednotným nadnárodním právním titulem, nýbrž je v podstatě souborem národních patentů, z nichž každý poskytuje ochranu platnou na území daného státu (v souladu se zásadou teritoriality použitelnou na takové právní tituly), je tato žaloba ve skutečnosti souborem nároků vyplývajících z porušení práv z patentu (po jednom na každý národní právní titul). Proti těmto nárokům namítla společnost Electrolux neplatnost uvedených právních titulů s cílem uplatnění těchto nároků zabránit. Ve světle této námitky si předkládající soud klade otázku, zda jsou švédské soudy oprávněny rozhodovat o nárocích týkajících se patentů jiných členských států, než je Švédsko (první a druhá předběžná otázka), a o nároku týkajícím se tureckého patentu (třetí předběžná otázka). Jak bylo předestřeno v úvodu, v mé analýze se budu soustředit na tento poslední aspekt, tedy na mezinárodní příslušnost soudů členských států k rozhodování sporů týkajících se patentů třetích států.
5.
Stran výchozího bodu této analýzy není (respektive již není) sporu. Nařízení Brusel Ia se použije, a tudíž určuje příslušnost soudů členských států k rozhodování takového sporu v případě (a pouze proto), že žalovaný má bydliště či sídlo v Unii (jako společnost Electrolux v projednávané věci) (
5
), a to bez ohledu na „vnější“ původ předmětného patentu (
6
). Této otázce se již nebudu dále věnovat a v podrobnostech odkazuji na body 24 a 101 mého prvního stanoviska.
6.
Co se týče režimu stanoveného v nařízení Brusel Ia (dále jen „bruselský režim“) je zřejmá ještě jedna věc. Mezi zúčastněnými stranami není sporu o tom, že podle obecného pravidla stanoveného v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení jsou v převážné většině případů (
7
) soudy členského státu příslušné rozhodovat o nárocích týkajících se zahraničních patentů, včetně patentů třetích států, pokud má žalovaný v tomto členském státě bydliště či sídlo. Na tomto základě jsou tyto soudy zejména oprávněny rozhodovat o porušení takového patentu, k němuž došlo mimo hranice uvedeného členského státu (
8
). Z rozsudku Owusu (
9
) totiž vyplývá, že příslušnost uvedených soudů vyplývající z tohoto pravidla je v zásadě nejen obecná, nýbrž i univerzální.
7.
Připomínám však, že jádro projednávané věci tkví v tom, že podle čl. 24 bodu 4 nařízení Brusel Ia nejsou soudy členského státu, a to ani soudy žalovaného, až na výjimky, oprávněny rozhodovat o žalobách, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů udělených nebo zapsaných (nebo které platí za udělené nebo zapsané) v jiném „členském státě“. Tyto soudy nemohou o těchto otázkách rozhodnout ani incidenčně v rámci žaloby pro porušení práv. V těchto řízeních přiznává totiž toto ustanovení výlučnou příslušnost „soudům členského státu“ právního titulu. Jedinou spornou otázkou tedy zůstává, zda jsou soudy členských států podle tohoto nařízení nepříslušné i k rozhodování, a to ve věci samé či incidenčně, o zápisu nebo platnosti patentů třetích států. Takto nastolený problém představuje citlivou, letitou a navíc průřezovou otázku: stejný problém vyvstává ve vztahu ke všem řízením, pro která článek 24 uvedeného nařízení stanoví pravidlo výlučné příslušnosti (věcná práva k nemovitostem, platnost zápisů do veřejných rejstříků, výkon rozhodnutí atd.), pokud dotčeným členským státem je nikoli členský stát, nýbrž třetí stát (
10
).
8.
Na tuto otázku společnost BSH, francouzská vláda a Komise navrhly odpověď (také průřezovou, jelikož bez rozdílu použitelnou na všechna tato řízení), podle které vzhledem k tomu, že článek 24 nařízení Brusel Ia takovou situaci výslovně neupravuje, uplatní se, abych tak řekl, „zkrátka a dobře“ obecné pravidlo zakotvené v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení. Soudy členského státu, v němž má žalovaný bydliště či sídlo, by byly na základě tohoto pravidla oprávněny rozhodovat zejména o zápisu nebo platnosti patentu třetího státu. Kromě toho, pokud by u těchto soudů bylo zahájeno řízení, byly by povinny tak učinit, vyjma případů, ve kterých se použijí články 33 a 34 uvedeného nařízení (kterýmžto případům se budu věnovat níže) (
11
).
9.
Předtím, než zopakuji řešení, které jsem sám navrhl (B), se vrátím k některým z úskalí tohoto výkladu nařízení Brusel Ia (A). Na základě diskuse, která proběhla před Soudním dvorem v rámci druhého jednání, se konečně budu zabývat možnou „třetí cestou“ (C).
A.
Některá úskalí teze „prostého“ použití čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia
10.
Nebudu zde opakovat všechny výhrady, které jsem uvedl v mém prvním stanovisku k tezi „prostého“ použití čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Vrátím se jen ke dvěma aspektům, které byly jádrem diskuse na druhém jednání, a sice 1. nakolik by bylo v rozporu s mezinárodním obyčejovým právem, pokud by soudy členského státu rozhodovaly o zápisu nebo platnosti patentu třetího státu, a 2. zda znění nařízení, v jeho stávající podobě, nutně vede k takovému řešení.
1. Omezení, která vyplývají pro výkon jurisdikce států z mezinárodního obyčejového práva
11.
Jak tvrdí většina odborníků a jak ostatně připustily (přes určité počáteční výhrady) francouzská vláda a Komise na druhém jednání, mezinárodní obyčejové právo stanoví právní rámec pro výkon jurisdikce států („adjudicatory jurisdiction“) v občanských a obchodních věcech. Stát si v podstatě může legitimně nárokovat takovou jurisdikci pouze v případě, že mezi tímto státem a daným sporem existuje dostatečná vazba, přičemž ta může být územní nebo národní povahy. Proto pokud stát vymezí mezinárodní příslušnost svých soudů tím, že stanoví pravidla mezinárodního práva soukromého (nebo učiní-li tak Unie ve vztahu k soudům členských států), musí tento stát (nebo Unie) tento rámec dodržet (
12
).
12.
V tomto ohledu je v případě většiny sporů v občanských a obchodních věcech univerzální příslušnost soudů členského státu, ve kterém má žalovaný bydliště či sídlo, stanovená v čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia, v souladu s mezinárodním obyčejovým právem. Stát totiž může legitimně rozhodovat o nárocích vůči osobám majícím bydliště či sídlo na jeho území, a to i tehdy, když se tyto nároky jinak týkají skutečností, které nastaly na území jiného (členského nebo třetího) státu. Toto bydliště či sídlo zakládá mezi prvním státem a těmito nároky za tímto účelem dostatečnou vazbu. Na tomto základě mohou soudy členských států legitimně rozhodovat zejména o žalobě pro porušení práv z patentu třetího státu směřující proti „domácímu“ žalovanému (
13
). Výkonem takové jurisdikce členský stát, v němž má žalovaný bydliště či sídlo, nezasahuje do svrchovanosti daného třetího státu. První z těchto států zejména nijak nebrání druhému ve výkonu jeho vlastní jurisdikce v dotčeném sporu (
14
). Z toho vyplývající překrývání příslušností ve vztahu k jednomu a témuž sporu není v rozporu s mezinárodním obyčejovým právem (nýbrž je mu spíše vlastní) (
15
).
13.
Naproti tomu a výjimečně by bylo z hlediska tohoto práva (značně) diskutabilní, kdyby soudy členského státu rozhodovaly v určitých sporech v občanských a obchodních věcech týkajících se jiného (členského nebo třetího) státu, a to i v případě, že žalovaný ve věci má bydliště či sídlo na území prvního státu. To platí zejména pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů. Na druhém jednání francouzská vláda a Komise připustily, že se úvahy o svrchovanosti na tato řízení uplatní, zdůraznily však, že s různou intenzitou v tom či onom případě. Podle mého názoru je vskutku třeba odlišit dvě situace.
14.
Zaprvé je zřejmé, že soudy členského státu nemohou legitimně rozhodovat o žalobách, jejichž předmětem je přímo zápis nebo platnost patentu uděleného nebo zapsaného v jiném (členském nebo třetím) státě, a to s ohledem na zapojení orgánu posledně uvedeného státu, konkrétně jeho úřadu duševního vlastnictví, do udělení tohoto právního titulu a do vedení rejstříku, ve kterém je tento právní titul zapsán.
15.
Není to tak, že by udělení patentu bylo „aktem vlády“, který odráží „svrchovaná“ politická rozhodnutí nepodléhající přezkumu soudem jiného státu. V dnešní době úřady duševního vlastnictví nedisponují (popřípadě jen vzácně) prostorem pro uvážení ohledně toho, zda je namístě takový právní titul udělit. Patentové přihlášky posuzují ve světle použitelných zákonných požadavků, patenty udělují, pokud jsou tyto požadavky splněny, a následně tyto patenty zapisují. Jejich zapojení je tedy spíše „automatické“, než z pozice „svrchovanosti“. To platí tím spíše, pokud jde o úlohy vnitrostátních úřadů duševního vlastnictví ve vztahu k evropským patentům (jako je patent dotčený v původním řízení), neboť když tyto úřady „provádějí validaci“ takového patentu pro své území (čímž mu přiznávají tentýž účinek jako vnitrostátním patentům), toliko potvrzují předběžné posouzení podmínek patentovatelnosti stanovených Evropskou patentovou úmluvou, které provedl Evropský patentový úřad.
16.
Vysvětlení je ve skutečnosti mnohem prostší. Z obyčejového práva totiž vyplývá zřejmá zásada, podle které stát nemůže zasahovat do fungování veřejných služeb jiného státu. Stejně jako daný stát nemůže nařídit prostřednictvím svých soudů orgánu jiného státu, aby přijal určitý akt, nemůže ani změnit či zrušit akty těmito orgány přijaté. Stát, o jehož orgán se jedná, má totiž v tomto ohledu výlučnou věcnou příslušnost. Proto podobně jako nemohou soudy členského státu nařídit úřadu duševního vlastnictví jiného (členského nebo třetího) státu, aby udělil patent pro území posledně zmíněného státu, nemohou tomuto úřadu nařídit, aby provedl změnu zápisu v rejstříku, který vede, nebo provedl jeho výmaz, anebo dokonce aby učinil prohlášení erga omnes ohledně platnosti právního titulu, na základě něhož byl zápis proveden. Jurisdikci v této oblasti si může nárokovat pouze stát uvedeného úřadu duševního vlastnictví (
16
). Zdůrazňuji, že na rozdíl od toho, co jsem uvedl v poznámce pod čarou 51 mého prvního stanoviska, totožný problém vyvstává v případě žádostí, jejichž předmětem je zápis nebo platnost národních „částí“ evropských patentů (
17
).
17.
Zadruhé, v zásadě by nebylo v rozporu s mezinárodním obyčejovým právem, kdyby soudy členského státu, u kterých je podána žaloba, která směřuje proti „domácímu“ žalovanému a jejímž předmětem je porušení práv z patentu třetího státu, rozhodly o platnosti tohoto patentu jako o předběžné
otázce anebo incidenčně (s tím, že existence platného právního titulu je nezbytná pro úspěch takové žaloby), a to například tehdy, když tento žalovaný vznese námitku neplatnosti.
18.
V souladu s tím, co bylo vysvětleno v předchozím bodě, a na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Electrolux, je totiž v tomto ohledu rozhodující nikoliv povaha otázky, o níž má být rozhodnuto (platnost patentu), či povaha pravidel, která mají být použita (důvody ke zrušení stanovené právem třetího státu, anebo v případě tvrzené vady procesní pravidla stanovená tímto právem (
18
)), nýbrž povaha rozhodnutí, které má být vydáno. V rámci řízení o žalobě pro porušení práv budou příslušné soudy členského státu nikoliv vynášet rozsudek ve věci bezvadnosti dotčeného právního titulu, nýbrž pouze vyslovovat, v určité mezifázi svých úvah, předpoklad (platnost nebo neplatnost patentu) pouze pro účel vyřešení hlavní otázky, která jej jim předložena (porušení či neexistence porušení práv vyplývajících z patentu). Výrok rozhodnutí, které tyto soudy vynesou, určí soukromoprávní nároky účastníků řízení. Tento výrok uloží žalovanému náhradu škody (atd.) v případě, že bude porušení práv z patentu prokázáno, nebo v opačném případě žalobu zamítne. Vzhledem k tomu, že takové rozhodnutí má pouze účinky inter partes a s důvody týkajícími se platnosti právního titulu není spojen žádný účinek
erga omnes, nepřekračuje meze jurisdikce členského státu, v němž má žalovaný bydliště či sídlo (
19
).
2. Znění nařízení Brusel Ia
19.
Pravidlo výlučné příslušnosti pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, které je uvedeno v čl. 24 bodě 4 nařízení Brusel Ia, vyplývá z výše uvedených úvah založených na mezinárodním obyčejovém právu. V situaci, kdy se spor týká členského státu, má toto pravidlo za cíl ochranu jeho svrchovanosti v rámci mezinárodního řádu (
20
), a to tím, že zaručuje, že pouze jeho soudy mohou platně rozhodnout (
21
). Uvedené pravidlo sleduje tento cíl dokonce až do krajnosti, jelikož, a to připomínám, brání soudům členského státu přezkoumat byť pouze incidenčně, v rámci žaloby pro porušení práv, platnost patentu uděleného jiným členským státem (
22
).
20.
Jelikož ovšem čl. 24 bod 4 nařízení Brusel Ia odkazuje výlučně na patenty členských států, nemůže se toto ustanovení (má-li být respektováno jeho znění) vztahovat na právní tituly třetích států (
23
), přičemž toto nařízení kromě toho neobsahuje ve vztahu k takovým patentům žádné rovnocenné ustanovení. V rozsudku Owusu Soudní dvůr přitom rozhodl, že jedinými přípustnými odchylkami od obecného pravidla (nyní) stanoveného v čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení jsou odchylky „výslovně uveden[é]“ (
24
) v témže nařízení. Je přesto třeba z toho všeho vyvodit, jak činí společnost BSH, francouzská vláda a Komise, paradoxní řešení, podle kterého zatímco soudy členského státu žalovaného jsou absolutně nepříslušné rozhodovat o platnosti patentů jiných členských států, byly by oprávněny (a dokonce povinny) rozhodovat o nárocích, jejichž předmětem je platnost právních titulů třetích států?
21.
(I nadále) mám za to, že nikoliv.
22.
V tomto ohledu rovnou připomenu, že Soudní dvůr v rozsudku Owusu vyloučil ze svého rozhodnutí situaci, která je předmětem naší analýzy (
25
). Závěry vyplývající z tohoto rozsudku lze proto na tuto situaci použít jen s nejvyšší opatrností.
23.
V projednávané věci se totiž vůbec nejedná, jako tomu bylo ve věci, v níž byl uvedený rozsudek vydán, o to doplnit bruselský režim o výjimku, která s ním nemá zásadně nic společného. Autoři tohoto režimu si byli v tomto případě od počátku vědomi toho, že zápis a platnost patentů jsou specifické oblasti odůvodňující vyloučení obecného pravidla příslušnosti soudů členského státu žalovaného. Proto „výslovně uved[li]“ pravidlo za tím účelem. Skutečnost, že je toto pravidlo omezeno na právní tituly členských států, lze snadno vysvětlit. Bruselský režim je vnitrounijním režimem příslušnosti a sleduje cíle vlastní Unii (a to řádné fungování vnitřního trhu a později vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva). Z toho důvodu byly odchylky od obecného pravidla stanoveného tímto režimem, tedy i odchylka pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, koncipovány za účelem dělby příslušnosti v občanských a obchodních věcech mezi soudy členských států (
26
). Vzhledem k tomu, že Unie naproti tomu nemá pravomoc určovat příslušnost soudů třetích států, autoři tohoto režimu logicky nepředvídali takové odchylky v jejich prospěch. Od počátku skutečně ten samý režim žádnou takovou
odchylku neobsahoval.
24.
Ve světle výše uvedeného vysvětlení by tudíž bylo přílišným zjednodušením dovozovat z omezení těchto „výslovných“ odchylek na členské státy, že obecné pravidlo příslušnosti soudů členského státu bydliště či sídla žalovaného je ve vztazích s třetími státy absolutní a použije se „zkrátka a dobře“ i na žaloby, jejichž předmětem je platnost patentů udělených těmito státy, a nevzít v potaz výlučnou příslušnost, která je v takových řízeních obecně přiznávána soudům těchto států. Takový výsledek by představoval dosti zvláštní „vnější účinek“ bruselského režimu, který jeho autoři nezamýšleli (
27
).
25.
Společnost BSH, francouzská vláda a Komise nicméně namítají, že od přijetí nařízení Brusel Ia bruselský režim obsahuje určité výjimky ve prospěch třetích států, a sice články 33 a 34 tohoto nařízení. Podle těchto zúčastněných stran unijní normotvůrce těmito novými články zamýšlel upravit výslovným a především taxativním způsobem vztahy mezi soudy členských států a soudy třetích států. Podle nich chtěl normotvůrce v tomto rámci oprávnit soudy členských států, aby se prohlásily nepříslušnými ve prospěch soudů třetích států výlučně za okolností uvedených v těchto článcích, tedy tehdy, když je u soudu členského státu zahájeno řízení ve věci (jakékoli), ve které již probíhá řízení před soudy třetího státu.
26.
O tomto výkladu nejsem přesvědčen. Jak vyplývá z jejich znění a z nadpisu oddílu nařízení Brusel Ia, jehož jsou součástí, články 33 a 34 tohoto nařízení upravují specifickou otázku: „vnější“ litispendenci a „vnější“ související řízení. Tyto články nepopiratelně upravují, a to výslovně a taxativně tuto konkrétní otázku, nic v textu uvedeného nařízení však nenasvědčuje tomu, že unijní normotvůrce skutečně zamýšlel vyřešit takto konkrétně zaměřenými ustanoveními veškeré otázky vznikající ve vztazích mezi soudy členských států a soudy třetích států, a to včetně otázek týkajících se respektování svrchovanosti třetích států (
28
).
27.
Přípravné práce v tomto ohledu mnoho dalších vodítek neposkytují. Třebaže z nich vyplývá, jak připomněly tytéž zúčastněné strany, že francouzská delegace při Radě navrhla doplnit do připravovaného nařízení kompletní „soubor“ pravidel věnovaných těmto vztahům (uznávajících zejména možnost soudů členských států prohlásit se za nepříslušné v řízeních spadajících do výlučné pravomoci třetího státu) a že tento „soubor“ unijní normotvůrce nepřevzal, žádný veřejný dokument nevysvětluje důvod, proč se tak stalo (což francouzská vláda potvrdila na druhém jednání). Opět tedy nelze dovozovat pouze z toho, že unijní normotvůrce odmítl předmětná pravidla doplnit, nějaký jeho „zřejmý záměr“ ohledně otázky, o kterou jde v projednávané věci, a zejména „politické rozhodnutí“ ve prospěch příslušnosti soudů členských států k rozhodování v řízeních dotýkajících se svrchovanosti třetích států, jako jsou řízení, jejichž předmětem je platnost právních titulů, které tyto státy udělují (
29
). Záměrem toho samého normotvůrce totiž mohlo stejně tak být omezit se na právní úpravu „vnější“ litispendence a prozatím ponechat na vnitrostátním právu každého členského státu (
30
) nebo prostřednictvím výkladu existujících pravidel na Soudním dvoře (
31
), aby daly odpověď na ostatní otázky týkající se vztahů mezi soudy členských států a soudy třetích států, včetně problému dotčeného v projednávané věci.
28.
Lze shrnout, že ani znění nařízení vykládané v kontextu, ani respekt, který musí chovat Soudní dvůr vůči unijnímu normotvůrci, v rámci dodržení institucionální rovnováhy, neukládá řešení navrhované společností BSH, francouzskou vládou a Komisí. Vzhledem k tomu, že záměr samotného normotvůrce je „nejasný“, a na rozdíl od toho, co tvrdí tato vláda, by Soudní dvůr neprojevil „obezřetnost“, pokud by na základě rudimentární úvahy a contrario (viz bod 20 výše) dovodil takto radikální výklad nařízení Brusel Ia (
32
). Naopak by takovou „obezřetnost“ prokázal tím, že by z tohoto nařízení dovodil, na základě svých obvyklých výkladových metod, odpověď, která více konvenuje cílům sledovaným tímto nařízením a normám vyšší právní síly, do jejichž rámce spadá (
33
).
29.
V tomto ohledu jsem jednak v bodech 124 až 134 mého prvního stanoviska již objasnil, v čem by teze spočívající v „prostém“ použití čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia odporovala cílům sledovaným tímto nařízením. Zdůrazním pouze dva body, které byly (opětovně) diskutovány na druhém jednání, a sice řádný výkon spravedlnosti a právní ochrana žalovaných usazených v Unii.
30.
K prvnímu bodu je třeba uvést, že zatímco univerzální příslušnost soudů členského státu žalovaného v řízení o porušení práv přispívá k řádnému výkonu spravedlnosti (
34
), s tímto cílem by nebylo v souladu, kdyby tyto soudy byly příslušné (a povinné) rozhodnout o nárocích, jejichž předmětem je platnost patentu uděleného třetím státem. Rozsudek o neplatnosti vydaný těmito soudy by totiž nebyl v třetím státě nikdy uznán, a tudíž by nevedl k tomu, že by úřad duševního vlastnictví tohoto státu provedl opravu ve svých rejstřících.
31.
K druhému bodu, takové řešení by bylo i problematické. Mohlo by totiž v praxi znamenat, že osoby usazené v Unii, které jsou majiteli patentů třetích států, by musely u soudů svého bydliště či sídla čelit zbytečným (z důvodů vysvětlených v předchozím bodě), ba dokonce zneužívajícím řízením o neplatnosti, zahajovaným jejich konkurenty s jediným cílem jejich obtěžování (
35
).
32.
Dále připomínám, že vzhledem k tomu, že je Unie povinna dodržovat při výkonu svých pravomocí mezinárodní právo, včetně obyčejového práva, musí být nařízení Brusel Ia vykládáno v souladu s tímto právem (
36
). S ohledem na to, co bylo vysvětleno v předchozím oddíle, přitom silně pochybuji, že by toto nařízení mohlo být vykládáno tak, jak navrhují společnost BSH, francouzská vláda a Komise. Bruselský režim si totiž nemůže nárokovat univerzálnost, je-li dotčen žalovaný z Unie (
37
), a zohledňovat pouze svrchovanost členských států, za současného přehlížení svrchovanosti třetích států (
38
).
B.
Teorie „reflexivního účinku“
33.
Ve světle veškerých úskalí teze „prostého“ uplatnění čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia na straně jedné, a skutečnosti, že toto nařízení (prozatím) neobsahuje výslovnou odchylku pro řízení uvedená v článku 24 tohoto nařízení, je-li dotčen třetí stát, na straně druhé, jsem navrhl v bodě 147 a následujících mého prvního stanoviska řešení (rovněž průřezové, jelikož by se použilo na všechna tato řízení (
39
)) inspirované teorií „reflexivního účinku“, kterou před lety formuloval G. Droz (
40
).
34.
Toto řešení by v podstatě spočívalo ve výkladu, podle něhož pokud jsou podle obecného pravidla zakotveného v čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia (jelikož není stanoveno jinak) soudy členských států příslušné k rozhodování sporů, které se týkají třetích států, v předmětných věcech je toto pravidlo při užití kontextuálního a teleologického výkladu nicméně opravňuje nevykonat tuto příslušnost. I když, jak konstatoval Soudní dvůr v rozsudku Owusu, uvedené pravidlo má v zásadě „povahu kogentní normy“, obdobně jako G. Droz se domnívám, že „bychom zašli příliš daleko“ (
41
), kdybychom na této „povaze“ trvali i v takových případech.
35.
Z toho by v praxi vyplývalo, že pokud je u soudů členského státu podána proti „domácímu“ žalovanému žaloba, jejímž předmětem je například platnost patentu třetího státu, byly by tyto soudy oprávněny na základě čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia uplatnit pravomoci vyplývající z jejich vnitrostátního práva (jakékoli, včetně pravomocí vyplývajících z pravidel jejich mezinárodního práva soukromého) k tomu, aby se prohlásily za nepříslušné rozhodnout. Stejně tak, je-li u těchto soudů proti témuž žalovanému podána žaloba pro porušení práv z patentu třetího státu a tento žalovaný uplatní námitku neplatnosti, mohly by se tyto soudy prohlásit za nepříslušné rozhodnout o této námitce, popřípadě přerušit uvedené řízení o žalobě do doby, než orgány třetího státu, které udělily právní titul, rozhodnou o jeho platnosti, tedy zvolit řešení, které „odráží“ řešení vyplývající z čl. 24 bodu 4 tohoto nařízení (
42
).
36.
Jak jsem již detailně objasnil v mém prvním stanovisku, přednost tohoto výkladu spočívá podle mého soudu v tom, že nabízí řešení diskutovaného problému, aniž by překračovalo meze dané zněním tohoto ustanovení, které je současně nesporně pragmatické (
43
). Zejména vzhledem k tomu, že soudy členských států nejsou zcela zbaveny příslušnosti, nýbrž disponují pouze možností prohlásit se za nepříslušné k rozhodnutí, ponechává jim toto řešení určitou flexibilitu umožňující zohlednit okolnosti každého jednotlivého případu a případně uplatnit tuto příslušnost, pokud by účastníci řízení u soudů dotčeného třetího státu nedosáhli spravedlivého procesu, a tím zamezit odepření spravedlnosti (
44
).
37.
Na rozdíl od toho, co francouzská vláda tvrdila na druhém jednání, uvedený výklad by nezpochybnil „ucelenost a soudržnost“ (
45
) bruselského režimu. Zaprvé, výsledkem není vyloučení předmětné otázky z tohoto režimu a její bezvýhradné ponechání vnitrostátnímu právu každého členského státu. Bruselský režim by se na ni vztahoval. Tento režim by jako odpověď na tuto otázku pouze částečně a podmíněně odkazoval na vnitrostátní právo soudu, u kterého bylo zahájeno řízení (
46
). Zadruhé by tento výklad naopak přispěl k soudržnosti toho samého režimu. Zajistil by totiž, že v tomto rámci budou obdobné situace řešeny podobným způsobem.
38.
Společnost BSH (
47
), francouzská vláda a Komise rovněž na druhém jednání zopakovaly kritiku, kterou uvedly v prvních vyjádřeních, podle které, pokud bychom přiznali soudům členských států možnost prohlásit se za nepříslušné k rozhodnutí v dotčených řízeních, na základě jejich vnitrostátního práva, ohrozilo by to předvídatelnost příslušnosti, a tedy právní jistotu, jakož i jednotné uplatňování nařízení Brusel Ia, a to v rozporu s „duchem“ rozsudku Owusu.
39.
O tom nejsem stále přesvědčen. Zaprvé, jednalo by se nikoli o to, jak tomu bylo ve věci, ve které byl vydán rozsudek Owusu, ponechat soudům členských států širokou posuzovací pravomoc k možnosti vzdát se příslušnosti v každém„vnějším“ sporu (což by významně narušilo předvídatelnost jejich příslušnosti) (
48
), nýbrž o to přiznat jim omezený prostor nerozhodnout v určitých řízeních, a to v rozsahu, v němž by to „odráželo“ řešení použitelná podle článku 24 nařízení Brusel Ia.
40.
Zadruhé, co se týče jednotného uplatňování nařízení Brusel Ia ve všech členských státech, v těchto státech je všeobecně uznáváno, že vnitrostátní soudy by neměly vést předmětná řízení, týkají-li se jiného státu (
49
). Soudy členských států mají obvykle ve vnitrostátním právu pravomoc prohlásit se v takové situaci za nepříslušné rozhodnout (
50
). Konečně, i když se konkrétní podmínky, za kterých tak činí, mohou v zásadě v jednotlivých členských státech lišit, připomínám, že unijní právo by usměrnilo vnitrostátní právo podstatným způsobem, jak jsem vysvětlil v bodech 150 až 152 mého prvního stanoviska. Tím by bylo zaručeno, že by se takové řešení uplatnilo dostatečně soudržným způsobem v celé Unii.
41.
Francouzská vláda na druhém jednání dále tvrdila, že pokud bychom uznali takový „reflexivní účinek“ pravidel o výlučné příslušnosti, bylo by třeba řešit celou řadu praktických otázek (okolnosti, za kterých by soud, u něhož bylo zahájeno řízeno, měl toto řízení přerušit spíše než se prohlásit za nepříslušného; možnost tohoto soudu rozhodnout o takovém opatření bez návrhu, atd.), což by Soudní dvůr nebyl oprávněn učinit prostřednictvím soudního výkladu. Podle mého názoru by Soudní dvůr nemusel vytvářet komplexní režim prohlášení nepříslušnosti, nýbrž by stanovil určité požadavky vyplývající z unijního práva a ve zbytku by odkázal na vnitrostátní právo každého členského státu (
51
) (a to do doby, než sám unijní normotvůrce takový režim do nařízení Brusel Ia doplní).
C.
Možná „třetí cesta“
42.
Některé z otázek položených Soudních dvorem pro účely druhého jednání a odpovědi Komise na ně nicméně naznačují možnost „třetí cesty“, která by byla více cílená (na zápis a platnost patentů) a současně více radikální než odpověď, kterou jsem navrhl (a která, to připouštím, mi nepřišla na mysl při sepisování mého prvního stanoviska).
43.
Tato „třetí cesta“ by spočívala ve výkladu čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia ve světle kontextu, jehož je součástí (viz bod 23 výše), a mezinárodního obyčejového práva (viz body 14 až 18 výše), a to v tom smyslu, že toto ustanovení nepřiznává žádnou pravomoc soudům členského státu žalovaného rozhodovat o žalobách, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů třetího státu (
52
). Kromě toho, pokud je, jako je tomu v projednávané věci, otázka platnosti takového patentu vznesena prostřednictvím námitky v rámci žaloby pro porušení práv z patentu, přiznávalo by toto ustanovení těmto soudům pravomoc rozhodnout tuto otázku pouze incidenčně (
53
), výlučně pro účely rozhodnutí o žalobě (
54
). Tato příslušnost by je nenadala pravomocí spojit s odůvodněním týkajícím se platnosti právního titulu účinky erga omnes (natož učinit v tomto ohledu prohlášení ve výroku jejich rozhodnutí) (
55
).
44.
V praxi by to znamenalo, že i když by se na takové žaloby (či námitky) použilo nařízení Brusel Ia v případě, že má žalovaný bydliště či sídlo v Unii, žádný soud
členského státu by nebyl dle tohoto nařízení příslušný (nebo by nedisponoval takovou pravomocí deklarace erga omnes). Proto v případě, že by byl u takového soudu uplatněn takový nárok proti „domácímu“ žalovanému, měl by se tento soud prohlásit za nepříslušný rozhodnout o tomto nároku (anebo v případě námitky neplatnosti vznesené v rámci žaloby pro porušení práv omezit účinky svého rozhodnutí na účastníky řízení), a to na základě uvedeného nařízení (
56
).
45.
Tento výklad by měl několik výhod. Předně teoreticky vzato, pokud by konstatoval, že pro soudy členských států nevyplývá z bruselského režimu žádná pravomoc prohlásit za neplatné patenty třetích států (anebo k tomu, aby v rámci žaloby pro porušení práv z patentu přiřkly některými svými konstatováními účinek erga omnes), Soudní dvůr by vyvodil důsledky, i když zajisté radikální, přece jen logické (a tudíž plně obhajitelné), z úvah založených na mezinárodním obyčejovém právu, jak byly vyloženy v bodech 14 až 18 tohoto stanoviska.
46.
V praxi by uvedený výklad zajistil určitou soudržnost řešení, která se uplatní „uvnitř Unie“, a řešení, která se použijí na vztahy s třetími státy, a to opět v souladu se zněním čl. 24 bodu 4 nařízení Brusel Ia (
57
). Tento výklad by rovněž odrážel řešení existující ve srovnávacím právu, zejména v právu členských států (
58
).
47.
Tento výklad by konečně nabízel řešení nastoleného problému, které je naprosto jednotné (jelikož nepříslušnost soudů členských států by vyplývala přímo z nařízení Brusel Ia a uplatnila by se shodně v celé Unii) a předvídatelné (jelikož by soudům členských států nebyl ponechán žádný prostor pro uvážení k tomu, zda je vhodné rozhodnout). Toto řešení by bylo plně „v duchu“ rozsudku Owusu.
48.
Takový výklad nařízení Brusel Ia by byl nicméně otevřen určité kritice. Předně v teoretické rovině by bylo možné namítat, že tento výklad by byl proti logice pravidla pro určení příslušnosti stanoveného v čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Uvedené pravidlo spočívá na osobních vazbách mezi určenými soudy a daným žalovaným. Na tomto základě a jak jsem uvedl v bodě 6 tohoto stanoviska, se příslušnost těchto soudů v zásadě vztahuje na každý nárok vznesený proti tomuto žalovanému. Toto pravidlo jako takové vůbec nerozlišuje podle předmětu sporu.
49.
Tato námitka má nicméně své meze. Ve skutečnosti jsou v situacích „uvnitř Unie“ určitá řízení vyloučena z příslušnosti soudů členského státu žalovaného, a to na základě jiných ustanovení nařízení Brusel Ia (zejména jeho článku 24). Šlo by tedy jednoduše o to připustit, že stejně tak tomu někdy je ve sporech, které se týkají třetích států, a to tím, že v rámci samotného čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení připustíme existenci určitých implicitních mezí této příslušnosti, které vyplývají z mezinárodního obyčejového práva.
50.
Dále by bylo možné namítnout, že více oficiálních zpráv týkajících se bruselských právních předpisů (
59
), jedna pasáž posudku 1/03 (
60
) a druhý pododstavec bodu 24 odůvodnění nařízení Brusel Ia (
61
) naznačují, že soudy členských států jsou v každém případě příslušné na základě čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení k rozhodování v takových řízeních, jako jsou řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, je-li dotčen třetí stát.
51.
Daná námitka má ovšem opět svoje meze. Zaprvé předmětné zprávy kromě toho, že své postoje nedokládají, nepodávají autentický výklad bruselského režimu, nýbrž představují nanejvýše nezávazný návod v tomto ohledu (
62
). Zadruhé vzhledem k tomu, že se posudek 1/03 jako takový netýká problému, který je v jádru projednávané věci (
63
), mohlo by být na předmětnou pasáž nahlíženo jako na obiter dictum, které lze relativizovat a upřesnit, spíše než jako na pevně formulovaný postoj Soudního dvora k této otázce (
64
). Zatřetí rozpor s bodem 24 odůvodnění nařízení Brusel Ia by byl jen velmi relativní (
65
).
52.
Konečně v praktické rovině by mohla být vůči takovému výkladu čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia směřovat výtka ve smyslu rigidity řešení, které z tohoto výkladu vyplývá. Jelikož by byly soudy členských států (absolutně) nepříslušné rozhodovat o žalobách, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů třetích států, nedisponovaly by tyto soudy žádným prostorem pro posouzení vhodnosti toho, zda se prohlásit za nepříslušné. Byly by povinny tak učinit za každé situace. V určitých případech by to mohlo žalobce nutit k tomu, aby se obrátili na soud třetího státu neposkytující záruky spravedlivého procesu. Uvedené soudy by neměly v těchto případech možnost takový spor rozhodnout.
53.
Pádnost této výtky je opět relativní. I když je takový rozhodovací prostor podle mého názoru v určitých situacích nezbytný (
66
), jeho vhodnost je ve specifickém případě, o který jde v projednávané věci, poněkud diskutabilní. Soudy členských států by překročily meze vytyčené mezinárodním obyčejovým právem, pokud by měly učinit prohlášení erga omnes týkající se neplatnosti patentu třetího státu, byť by to bylo jen z důvodů „nezbytnosti“ (tím, že soudy třetího státu neposkytují záruky spravedlivého procesu), a jejich rozhodnutí by nadále postrádalo praktický význam (
67
). Kromě toho, pokud by to znamenalo zejména to, že by konkurent majitele patentů třetího státu, který má bydliště či sídlo v Unii, nikdy nemohl podat žalobu na neplatnost takového patentu u soudů členských států, takový konkurent by vždy mohl zpochybnit platnost uvedeného patentu incidenčně, například v rámci případné žaloby pro porušení práv z patentu směřující proti němu (za předpokladu, že i majitel patentu má bydliště či sídlo v Unii), anebo v rámci návrhu na „negativní prohlášení“ odpovědnosti podané proti tomuto majiteli patentu. Nebyl by tedy u těchto soudů zcela zbaven ochrany před nepodloženými patenty třetích států.
III. Závěry
54.
S ohledem na všechny předchozí úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na třetí předběžnou otázku, kterou položil Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko), následovně:
„Článek 24 bod 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
musí být vykládán v tom smyslu, že
se toto ustanovení nepoužije ve vztahu k otázce platnosti patentu zapsaného ve třetím státě. Soudy členských států, pokud jsou příslušné podle jiného pravidla tohoto nařízení, však mohou nerozhodnout o této otázce.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Stanovisko ve věci BSH Hausgeräte (C‑339/22, dále jen mé první stanovisko, EU:C:2024:159).
(
3
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“).
(
4
) – Na základě řízení upraveného Úmluvou o udělování evropských patentů, podepsanou v Mnichově (Německo) dne 5. října 1973 (dále jen „Evropská patentová úmluva“).
(
5
) – Viz bod 13 odůvodnění a čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
(
6
) – Přinejmenším pokud jako v daném případě žádná mezinárodní úmluva tuto otázku mezi Unií (nebo členským státem soudu, u něhož bylo zahájeno řízení) a dotyčným třetím státem neupravuje (viz body 23 a 135 až 138 mého prvního stanoviska).
(
7
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2022, IRnova (C‑399/21, dále jen rozsudek IRnova, EU:C:2022:648, body 40 a 48, jakož i citovaná judikatura).
(
8
) – Místem, kde došlo k deliktu porušení práv z patentu, je (nutně) území členského státu, který udělil předmětný patent, neboť v souladu se zásadou teritoriality je dosah práv, která vyplývají z patentu, omezen na toto území.
(
9
) – Rozsudek ze dne 1. března 2005 (C‑281/02, dále jen „rozsudek Owusu, EU:C:2005:120, body 10 a 11, jakož i 24 až 26). Tento rozsudek se vztahuje k Úmluvě o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech podepsané v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1978, L 304, s. 36), která byla později nahrazena nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), které bylo samo nahrazeno nařízením Brusel Ia. Musí být nicméně zajištěna kontinuita výkladu, co se týče působnosti těchto právních předpisů a jejich rovnocenných ustanovení [viz zejména rozsudek IRnova (body 29 a 37)].
(
10
) – Tato otázka rovněž vyvstává, mutatis mutandis, v případě, že je unijnímu soudu předložen spor, na který se vztahuje dohoda o výlučné volbě soudu. Článek 25 nařízení Brusel Ia totiž stanoví, že soudy členských států jsou v zásadě povinny takovou dohodu respektovat, pokud tato dohoda určuje soudy jiného „členského státu“, a to aniž by zmiňoval případ dohody ve prospěch soudů třetího státu. S ohledem na zaměření tohoto stanoviska se budu soustředit na spory týkající se zápisu a platnosti patentů třetích států, nicméně těmto dalším situacím se budu věnovat příležitostně.
(
11
) – Stejně tak by soudy členského státu žalovaného byly příslušné a povinny rozhodnout v případě, že je u nich zahájeno řízení, navzdory dohodě o výlučné volbě soudu ve prospěch soudů třetího státu, a to vzhledem k tomu, že nařízení Brusel Ia nestanoví odlišné pravidlo.
(
12
) – Viz zejména Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach“, v Stephan, P. B, a Cleveland, S. A., (eds.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U. S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, s. 303 až 318; Roorda, L. et Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters“, v Forlati, S. a Franzina, P. (eds.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, s. 74 až 95; a Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law“, The British Yearbook of International Law, sv. 84, č. 1, 2014, s. 187 až 239.
(
13
) – Některé zahraniční soudy mají za to, že mezinárodní obyčejové právo nebo mezinárodní zdvořilost (comitas gentium) jim neumožňuje rozhodovat o porušení cizího patentu (viz zejména United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Odvolací soud Spojených států pro federální obvod, Spojené státy), 1. února 2007, Jan K. Voda, M. D. v. Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Není tomu tak. Co se týče obyčejového práva, právě jsem objasnil, z jakého důvodu. Pokud jde o comitas gentium, skutečnost, že soud určitého státu respektuje právní titul jiného státu, je naopak zdvořilostním aktem vůči němu [viz Supreme Court (Nejvyšší soud, Spojené království), 27. července 2011, Lucasfilm Limited a další v. Ainsworth a další, [2011] UKSC 39, §§ 104, 105 a 109].
(
14
) – Obdobně viz rozsudek Owusu (body 30 a 31).
(
15
) – Dostatečné vazby ve smyslu obyčejového práva mohou totiž existovat s různými státy, jako je tomu v projednávané věci. Státy mohou zmírnit riziko souběžných řízení a protichůdných rozhodnutí, které je takovému překrývání příslušnosti vlastní, buď tím, že přijmou vnitrostátní řešení (jako je doktrína forum non conveniens zemí common law či pravidla litispendence zemí s kontinentálním právním systémem), nebo tím, že uzavřou mezi sebou mezinárodní smlouvy o dělbě příslušnosti v občanských a obchodních věcech mezi jejich soudy.
(
16
) – Viz bod 61 a poznámka pod čarou 52 mého prvního stanoviska, jakož i citované odkazy. Dále viz Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Paris, Dalloz, 1972, č. 156; Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence“, Revue critique de droit international privé. č. 54, 1979, s. 362 a 374 až 376, a Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Paris, 1999, č. 4 až 11, 48, 97 a 359. Tyto úvahy mezinárodního obyčejového práva se uplatní ve většině ostatních řízení uvedených v článku 24 nařízení Brusel Ia. Soudy členského státu tedy nemohou rozhodovat o nároku, jehož předmětem je platnost zápisu v jiném druhu veřejného rejstříku (čl. 24 bod 3) jiného státu, a to z důvodů předestřených v bodě 16 výše. Tyto soudy nemohou rozhodovat ani o nároku, jehož předmětem je výkon rozhodnutí (čl. 24 bod 5) v jiném státě, a to s ohledem na výlučnou příslušnost každého státu k výkonu donucovacích opatření na jeho území [viz Stálý dvůr mezinárodní spravedlnosti, rozsudek Francie v. Turecko („věc S. S. Lotus“), 7. září 1927, C. P. J. I. Recueil 1927, řada A 10, s. 18]. Konečně by (pravděpodobně) bylo v rozporu s mezinárodním obyčejovým právem, kdyby soud členského státu rozhodoval o platnosti věcného práva k nemovitosti (čl. 24 bod 1, první odrážka) nacházející se v jiném státě, a to s ohledem na souvislosti mezi takovým rozhodnutím a územní svrchovaností každého státu (viz Mills, A., op. cit., s. 204). Takové otázky obyčejového práva naproti tomu nevyvstávají v řízeních, jichž předmětem je nájem nemovitostí (čl. 24 bod 1, druhá odrážka) nebo platnost založení právnických osob a platnost usnesení jejich orgánů (čl. 24 bod 2).
(
17
) – Ponecháme-li stranou pravomoc Evropského patentového úřadu (viz články 99 až 105 Evropské patentové úmluvy), zrušení takového patentu se lze domoci pouze „část“ po „části“ u vnitrostátních soudů. I v tomto případě pouze stát, ve kterém je příslušná „část“ zapsána, ji bude moci prohlásit za neplatnou a nařídit její výmaz z vnitrostátního rejstříku, a to navzdory tomu, že důvody ke zrušení evropských patentů jsou stanoveny Evropskou patentovou úmluvou (článek 100) a že v projednávané věci má turecká „část“ předmětného patentu stejný obsah jako švédská „část“.
(
18
) – Mohou-li soudy členského státu žalovaného rozhodovat o žalobě pro porušení práv z patentu třetího státu, nutně musí posuzovat porušení (a platnost) právního titulu ve světle práva posledně uvedeného státu. Jestliže je každý stát oprávněn zavést patentové právo, má každý stát výlučnou preskriptivní pravomoc ve vztahu k právním titulům, které pro své území uděluje. Pouze tento stát může určit práva, která tyto právní tituly poskytují, a podmínky jejich platnosti (v tomto smyslu viz Mayer, P., op. cit., s. 349 až 351).
(
19
) – Viz body 44 a 62 mého prvního stanoviska. Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Electrolux, zásada teritoriality patentů, uznaná zejména Pařížskou úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví, která byla podepsána v Paříži (Francie) dne 20. března 1883 a byla naposledy revidována ve Stockholmu (Švédsko) dne 14. července 1967 a pozměněna dne 28. září 1979 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 828, č. 11851, s. 305) (článek 4a), a Evropskou patentovou úmluvou (čl. 2 odst. 2), nemá vliv na výkon jurisdikce členských států. Tyto úmluvy jsou ve skutečnosti k této otázce neutrální. I když podle této zásady patent poskytuje ochranu, která se omezuje na území státu, který patent udělil, a je odvislý od práva tohoto státu, soudům členských států se tím nezakazuje rozhodovat o porušení práv z patentu, či dokonce (incidenčně) o platnosti dotčeného právního titulu (obdobně viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, bod 30). Uvedená zásada pouze vyžaduje, aby tak učinily ve světle práva toho samého státu, což je ostatně požadavek, který vyplývá již z obyčejového práva (viz poznámka pod čarou 18 výše).
(
20
) – Pravidla výlučné příslušnosti pro řízení ve věcech platnosti zápisů do veřejných rejstříků a pro řízení ve věcech výkonu rozhodnutí, uvedená v bodech 3 a 5 tohoto článku, jakož i pravidlo výlučné příslušnosti pro řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem, uvedené v jeho bodě 1 první odrážce, podle mého názoru rovněž odrážejí mezinárodní obyčejové právo. Naproti tomu pravidlo výlučné příslušnosti pro řízení, jejichž předmětem je nájem nemovitostí, a pravidlo výlučné příslušnosti pro řízení ve věcech platnosti založení společností (atd.), která jsou uvedena v bodě 1 druhé odrážce a v bodě 2 uvedeného článku, jsou odůvodněna pouze řádným výkonem spravedlnosti. Viz poznámka pod čarou 16 tohoto stanoviska, bod 126 a poznámka pod čarou 113 mého prvního stanoviska a citované odkazy, jakož i Pataut, E., op. cit._č. 4 až 11, 357 a 385.
(
21
) – V souladu se svým účelem se tato pravidla vyznačují kogentní povahou, která „se specifickou silou platí […] pro soud“ [rozsudek ze dne 13. července 2006, GAT (C‑4/03, rozsudek GAT, EU:C:2006:457, bod 24)]. Soudy členského státu, u nichž je zahájeno řízení, jehož hlavním předmětem je zejména platnost patentu jiného členského státu, jsou povinny bez návrhu prohlásit, že nejsou příslušné (viz článek 27 nařízení Brusel Ia). Rozsudek vydaný těmito soudy v rozporu s uvedenými pravidly by nadto nemohl být uznán ani vykonán v jiném členském státě [viz čl. 45 odst. 1 písm. e) tohoto nařízení].
(
22
) – Pokud jde o kritiku tohoto řešení, viz body 41 až 63 mého prvního stanoviska.
(
23
) – Viz rozsudek IRnova (body 34 a 35).
(
24
) – Rozsudek Owusu (bod 37).
(
25
) – Viz rozsudek Owusu (body 48 až 52), jakož i body 119 a 155 mého prvního stanoviska. Soudní dvůr tak následoval stanovisko generálního advokáta P. Légera v této věci (C‑281/02, EU:C:2004:798, body 69 až 71, 217 a 280).
(
26
) – Což jasně vyplývá z čl. 4 odst. 1 ve spojení s čl. 5 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
(
27
) – Viz Droz, G., op. cit., č. 165; de Vareilles-Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, v de Vareilles-Sommières, P., (ed), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, Londres, 2007, s. 101 až 114; Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U. S. Patent?“, TTLF Working Paper, č. 10, 2011, s. 43; a Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The
International and Comparative Law Quarterly, sv. 65, č. 3, 2016, s. 541 až 579, zejména s. 541, 542, 568 a 569.
(
28
) – Viz bod 118 a poznámka pod čarou 108 mého prvního stanoviska a citované odkazy.
(
29
) – V tomto ohledu podotýkám, že francouzská delegace při Radě rovněž navrhovala uvést v nařízení Brusel Ia výslovně, že je-li u soudu členského státu zahájeno řízení ve věci, pro kterou článek 24 tohoto nařízení stanoví pravidlo výlučné příslušnosti, avšak jehož účastníkem je třetí stát, uplatní se obecné pravidlo stanovené v čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení (viz dok. 8205/12, 27. března 2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 5, „Article 34(1)“). Unijní normotvůrce přitom nepřevzal ani toto upřesnění. Je zřejmé, že nechtěl přijmout „jasné“ rozhodnutí, nýbrž naopak ponechat otázku, o kterou jde v projednávané věci, otevřenou.
(
30
) – Odkazuji na sdělení německé delegace, v němž tato delegace uvádí, že nesouhlasí s návrhem francouzské delegace z důvodu, že „nařízení Brusel Ia neupravuje mezinárodní příslušnost soudů členských států vůči soudům třetích států vyčerpávajícím způsobem“, a že by to tak mělo zůstat (Rada Evropské unie, dok. 13756/11 ADD 1, 9. září 2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 3).
(
31
) – Viz Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)“, Think Tank European Parliament, 2011, s. 13: „Komise nepřevzala návrh právní vědy, podle kterého kritéria pro určení výlučné příslušnosti stanovená článkem 22 [nařízení Brusel I] by měla rovněž vyloučit příslušnost unijních soudů v obdobných situacích, které nastanou ve třetích státech (takzvaný ‚reflexivní účinek‘). Toto řešení se jeví jako přijatelné se zřetelem k tomu, že stanovení reflexivního účinku lze pojímat jako otázku výkladu nařízení, kterou je případně oprávněn zkoumat
ESD […]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
(
32
) – Nejdramatičtějším důsledkem (jelikož velmi významným z hlediska praktického a ekonomického) tohoto výkladu by bylo radikální snížení užitečného účinku dohod o volbě soudu ve prospěch soudů třetích států (jelikož v nařízení není věnována těmto dohodám žádná odchylka). Neobhajitelnost takového výkladu v tomto ohledu jsem dostatečně prokázal v bodech 129 až 131 mého prvního stanoviska.
(
33
) – Na rozdíl od toho, co tvrdí francouzská vláda, Soudní dvůr by tímto „nepředurčil rozhodnutí unijního normotvůrce“. Nic by totiž nebránilo tomuto normotvůrci v tom, aby se touto otázkou (přece jen) zabýval v rámci příštího přepracování bruselského režimu a přijal v této oblasti výslovná pravidla, která by nahradila výklad Soudního dvora.
(
34
) – Umožňuje to, aby jeden a týž soud komplexně rozhodl o nárocích vyplývajících z „vícestátního“ porušení práv z patentu, které se týkají národních patentů s totožným nebo obdobným předmětem a totožnými nebo obdobnými patentovými nároky (zejména jednotlivých „částí“ evropských patentů), jako jsou nároky vznesené společností BSH v projednávané věci, a vyhnout se tak riziku protichůdných rozhodnutí.
(
35
) – V tomto smyslu viz Droz, G., op. cit., č. 168.
(
36
) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. června 1998, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, bod 46); ze dne 27. února 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 47), a ze dne 26. dubna 2022, Polsko v. Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2022:297, bod 70).
(
37
) – Viz body 5 a 6 tohoto stanoviska.
(
38
) – Anebo respektovat tuto svrchovanost jen velmi částečně a nepřímo v rámci mechanismu litispendence zakotveného v článcích 33 a 34 nařízení Brusel Ia, a to v závislosti na tak nahodilých a svévolných skutečnostech, jako je otázka, zda je u soudů daného třetího státu zahájeno řízení a zda bylo zahájeno předtím, než bylo zahájeno řízení u soudů členského státu žalovaného (viz bod 25 tohoto stanoviska).
(
39
) – Zatímco se výše diskutované úvahy založené na mezinárodním obyčejovém právu týkají pouze některých z těchto řízení (viz poznámky pod čarou 16 a 20 tohoto stanoviska), důvody „reflexivního účinku“ vycházející ze systematiky a cílů nařízení Brusel Ia se použijí stejně na všechna tato řízení. Toto řešení by se kromě toho použilo také (byť z odlišných důvodů) na spory, na které se vztahuje dohoda o výlučné volbě soudu ve prospěch soudů třetího státu.
(
40
) – Viz Droz, G., op. cit., č. 164 až 169.
(
41
) – Droz, G., op. cit., č. 167.
(
42
) – Co se týče tohoto řešení, viz body 77 až 94 mého prvního stanoviska. V rámci teorie „reflexivního účinku“ se případy, ve kterých se soudy členských států mohou prohlásit za nepříslušné rozhodnout, totiž shodují s věcnou působností článku 24 nařízení Brusel Ia. Je pravda, že by to znamenalo vztáhnout na mezinárodní pořádek řešení týkající se námitek neplatnosti, ačkoliv to řešení mezinárodní obyčejové právo neukládá (a jeho opodstatněnost jsem ostatně sám hodnotil kriticky v bodech 41 až 63 mého prvního stanoviska). Takový výsledek je nicméně nutný v zájmu soudržnosti mezi „vnitřními“ a „vnějšími“ řešeními, kterou má tato teorie zaručit (tím že „vnější“ řešení odrážejí „vnitřní“ řešení). V každém případě je tato námitka vyvážena tím, že na rozdíl od závazné povahy řešení „uvnitř Unie“ navrhované řešení nezavazuje soudy členských států prohlásit se za nepříslušné rozhodnout o této námitce. Mohou tak učinit, považují-li to za vhodné (což je méně problematické).
(
43
) – Pádnost argumentu francouzské vlády, podle kterého by to znamenalo pouze částečné řešení problému, jelikož by soudům, u kterých bylo zahájeno řízení, nic nebránilo v tom, aby této možnosti nevyužily a například prohlásily patent třetího státu za neplatný, je relativní. Jednak jde spíše o teoretické než skutečné riziko, jelikož soudy členských států se tradičně nepovažují za příslušné rozhodnout o platnosti patentů jiných států (viz poznámka pod čarou 49 níže). Dále, pokud by tak soudy členských států měly postupovat, porušení mezinárodního obyčejového práva, které by z toho vyplynulo, by bylo přičitatelné pouze tomuto členskému státu, a nikoliv unijnímu normotvůrci, jelikož ten by takové porušení neuložil.
(
44
) – To je problém, který by v zásadě neměl nastat „uvnitř Unie“, a to s ohledem na vzájemnou důvěru, kterou si tyto státy navzájem poskytují ve vztahu ke svým soudním orgánům (viz bod 110 mého prvního stanoviska).
(
45
) – Posudek 1/03 ze dne 7. února 2006 (Nová Luganská úmluva) (dále jen „posudek 1/03“, EU:C:2006:81, bod 148).
(
46
) – Nelze tvrdit ani to, že by tím byla zpochybněna přednost nařízení Brusel Ia před vnitrostátním právem. Vnitrostátní právo by se použilo v souladu s tímto nařízením. Obdobně viz posudek 1/03 (bod 148).
(
47
) – Ostatně, i když se společnost BSH staví kriticky k teorii „reflexivního účinku“, řešení, které navrhuje, je této teorii velmi blízké. Tato společnost navrhuje, aby Soudní dvůr rozhodl, že zatímco soudy členských států žalovaného by byly příslušné a povinny rozhodnout o žalobách týkajících se třetích států na základě čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia, mohly by se tyto soudy nicméně prohlásit za nepříslušné ve věci žalob, jejichž předmětem je platnost patentu třetího státu, a to z důvodu nedostatku právního zájmu žalobce na podání žaloby (vzhledem k tomu, že uvedené soudy nemohou nařídit úřadu duševního vlastnictví jiného státu, aby tento právní titul vymazal ze svého rejstříku), a to na základě vnitrostátních procesních pravidel.
(
48
) – Viz rozsudek Owusu (body 38 až 42).
(
49
) – Soudy členských států se na základě vnitrostátního práva považují obvykle za nepříslušné rozhodnout o platnosti patentu jiného státu či vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v jiném státě nebo o výkonu rozhodnutí na území takového státu. V obecné rovině viz Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, body 93 až 96 a 103. Co se týče příkladů, viz i) v Belgii, v oblasti platnosti patentů, čl. 86 druhý pododstavec zákona ze dne 16. července 2004„o zákoníku mezinárodního práva soukromého“, (Numac 2004009511, Moniteur Belge ze dne 27. července 2004, s. 57340); ii) ve Francii, v oblasti nemovitostí, Pataut, E., op. cit., č. 139, 148, 360, 361 a 374 až 377, a, v oblasti platnosti patentů, Mayer, P., Heuzé, V. a Remy, B., Droit international privé, 12. vydání, LGDJ, Paris, 2019, body 329 a 330; iii) ve Spojeném království, v oblasti nemovitostí, House of Lords (Spojené království), 8. září 1893, British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, a, v oblasti platnosti patentů, Supreme Court (Nejvyšší soud, Spojené království), 27. července 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, § 54 a 56, a iv) ve Švédsku, v oblasti platnosti patentů, Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR“, Nordiskt immateriellt rättsskydd, sv. 76, č. 4, s. 348-364, č. 3.2.1.
(
50
) – Viz, a contrario, rozsudek Owusu (bod 43).
(
51
) – K těmto imperativům viz body 149 až 152 mého prvního stanoviska. Řada otázek vznesených francouzskou vládou je ostatně čistě procesní povahy (lze rozhodnout o tom, že není dána příslušnost soudu bez návrhu? atd.). Takové otázky však zpravidla nejsou bruselským režimem řešeny, nýbrž jsou ponechány na lex fori, a to s výhradou, že nebude narušen užitečný účinek tohoto režimu (viz rozsudek ze dne 15. května 1990, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, body 17, 19 a 20). Právě to přitom doporučuji.
(
52
) – To by platilo i pro ostatní ustanovení nařízení Brusel Ia. Mimoto, i když je tato odpověď zaměřena na platnost patentů třetích států, mohla by být podle mého názoru obdobně použita na žaloby, jejichž předmětem je platnost vlastnického titulu k nemovitosti nacházející se ve třetím státě, platnost zápisů do jiného veřejného rejstříku takového státu či platnost exekučního opatření přijatého tímto státem na jeho území, jelikož ve všech těchto řízeních vyvstávají otázky státní svrchovanosti v mezinárodním pořádku. Tuto odpověď by naproti tomu nebylo možné použít na věci, ve kterých tyto otázky nevznikají (nájem nemovitostí, platnost založení společností), nebo na spory, na které se vztahují dohody o výlučné volbě soudu ve prospěch soudů třetího státu. V těchto případech se mi jeví jako vhodná pouze teze reflexivního účinku.
(
53
) – Soudy členských států by tedy nebyly povinny v případě, že by byla vznesena námitka neplatnosti v rámci žaloby pro porušení práv z patentu třetího státu, přerušit řízení do doby, než orgány tohoto státu určí platnost právního titulu, jak tyto soudy musí poměrně často činit na základě čl. 24 bodu 4 nařízení Brusel Ia, je-li dotčen patent členského státu (viz body 77 až 94 mého prvního stanoviska). Jak jsem ostatně uvedl v bodě 63 tohoto stanoviska, od tohoto řešení by mělo rovněž být de lege ferenda upuštěno ve sporech „uvnitř Unie“. Apeluji tedy na unijního normotvůrce, aby v tomto smyslu bruselský režim změnil.
(
54
) – Soudní dvůr položil zúčastněným na druhém jednání otázku, zda by čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv a svobod Evropské unie mohl takové pravomoci bránit. Já si to nemyslím. Je pravda, že toto základní právo předpokládá, že soudy členského státu budou vymáhat práva přiznaná patenty třetích států v případě, že u nich je za tím účelem podána žaloba. Musí tak ovšem učinit pouze tehdy, jsou-li tyto právní tituly platné. Uvedené ustanovení jim nezakazuje tuto skutečnost ověřit. Pokud v rámci žaloby pro porušení práv z patentu tyto soudy dospějí k závěru, že takový patent je neplatný, a žalobu z toho důvodu zamítnou, nemohl by zajisté majitel patentu vůči údajnému porušovateli, tímto osvobozenému, práva přiznaná tímto patentem uplatnit. Nejednalo by se nicméně o „zbavení majetku“, nýbrž toliko o důsledek určení neplatnosti. Skutečnost, že se jedná o rozhodnutí inter partes, přičemž patent zůstává přitom platný, je nevyhnutelným důsledkem omezené příslušnosti soudu členských států ve věci. Z toho vyplývající situaci nelze jako takovou považovat za odporující uvedenému čl. 17 odst. 2.
(
55
) – (Hypotetické) pravidlo vnitrostátního procesního práva přiznávající účinek erga omnes určením neplatnosti v takovém rozhodnutí by tudíž nebylo možno použít pro rozpor s čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
(
56
) – Soud, u kterého je zahájeno řízení, se nemůže prohlásit za příslušný na základě vnitrostátního práva. Poněvadž se s ohledem na bydliště žalovaného v Unii použije nařízení Brusel Ia, vnitrostátní pravidla pro určení příslušnosti se neuplatní (viz rozsudek ze dne 25. února 2021, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 32).
(
57
) – A současně by se tím zamezilo vztažení přemrštěného řešení zakotveného v tomto ustanovení pro námitky neplatnosti (viz poznámka pod čarou 53 tohoto stanoviska) na mezinárodní pořádek. Viz pro srovnání poznámka pod čarou 42 výše.
(
58
) – Viz poznámka pod čarou 49 tohoto stanoviska.
(
59
) – Viz Jenard, P. a Möller, G., práva o Luganské úmluvě (Úř. věst. 1990, C 189, s. 57), bod 54, a de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M. a Jenard, P., Zpráva o úmluvě ze San Sebastiánu (Úř. věst. 1990, C 189, s. 35), bod 25.
(
60
) – Viz bod 153 posudku 1/03 a bod 112 mého prvního stanoviska.
(
61
) – Články 33 a 34 nařízení Brusel Ia totiž stanoví, že „[j]e-li příslušnost založena na článku 4“, soud členského státu může prohlásit, že není příslušný v případě souběžného řízení v třetím státě, pokud je to v souladu s řádným výkonem spravedlnosti. Bod 24 druhý pododstavec odůvodnění tohoto nařízení přitom uvádí, že o takový případ by se mohlo jednat „[pokud] je soud třetího státu v tomto konkrétním případě výlučně příslušný za okolností, kdy by mohl mít výlučnou příslušnost soud členského státu“ (sic). To tedy předpokládá, že soud členského státu by mohl být příslušný na základě článku 4 uvedeného nařízení i ve vztahu k žalobám, jejichž předmětem je platnost patentů třetích států.
(
62
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 2021, Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, bod 58.
(
63
) – Toto rozhodnutí se týkalo otázky, zda má Evropská unie výlučnou pravomoc uzavřít Luganskou úmluvu II (viz bod 112 mého prvního stanoviska).
(
64
) – V dotčené pasáži ostatně Soudní dvůr velmi obecně zmínil všechna řízení, pro která je pravidlo pro určení výlučné příslušnosti stanoveno v článku 24 nařízení Brusel Ia, a případ dohod o volbě soudu. Nezabýval se detailně otázkou, zda je v určitých z těchto řízení (včetně zápisu a platnosti patentů třetích států) se zřetelem k jejich specifikům příslušnost soudů členského státu žalovaného vyloučena nebo omezena (v tomto ohledu viz také následující poznámka pod čarou).
(
65
) – I pokud by totiž měl být čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia vykládán způsobem navrhovaným v tomto oddíle tohoto stanoviska, stále by existovaly situace, ve kterých by byly soudy členského státu na základě tohoto ustanovení příslušné, ačkoliv by měl soud třetího státu paralelně výlučnou příslušnost odrážející výlučné příslušnosti stanovené v uvedeném nařízení. Tak by tomu mohlo být v řízeních, jejichž předmětem je pronájem nemovitostí nebo nulita právnických osob, anebo per analogiam v případě dohody o výlučné volbě soudu ve prospěch soudů dotčeného třetího státu.
(
66
) – Zejména v případě, že je u soudů členských států zahájeno řízení navzdory dohodě o výlučné volbě soudu ve prospěch soudů třetího státu.
(
67
) – Viz bod 30 tohoto stanoviska. Ve srovnávacím právu se nejedná o neznámé řešení. Například ve francouzském právu, neexistuje forum necessitatis v oblasti věcných práv k nemovitostem (viz Pataut, E., op. cit, č. 374 à 377).