62023CJ0337
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
13. března 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 4 odst. 2, čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 – Bod 1 písm. i), j) a m) přílohy směrnice 93/13 – Smlouvy o spotřebitelském úvěru – Ujednání ukládající spotřebiteli povinnost uzavřít smlouvu o ručení – Ručitel vybraný věřitelem – Vyloučení ujednání týkajících se hlavního předmětu smlouvy – Doplňková smlouva ke smlouvě o úvěru – Pravomoc vnitrostátního soudu – Řízení o vydání platebního rozkazu – Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Články 5 a 8 – Příloha I – Směrnice 2008/48/ES – Článek 3 písm. g), i) a n), čl. 10 odst. 2, čl. 15 odst. 2 a článek 23 – Smlouva o vázaném úvěru – Pojem – Celkové náklady úvěru pro spotřebitele – Roční procentní sazba nákladů – Neuvedení relevantních nákladů – Sankce“
Ve věci C‑337/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Okresního soudu v Sofii (Sofijski rajonen sad, Bulharsko) ze dne 29. května 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 29. května 2023, v řízení
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agencija za kontrol na prosročeni zadalženia AD
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: D. Gratsias, předseda senátu, I. Jarukaitis, předseda čtvrtého senátu a Z. Csehi (zpravodaj), soudce,
generální advokát: A. M. Collins,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Agencija za kontrol na prosročeni zadalženia AD: E. A. Damjanova, advokat, a Y. B. Janakiev,
–
za českou vládu: L. Březinová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: P. Ondrůšek, E. Rousseva, N. Ruiz García, H. Tserepa-Lacombe a P. Vanden Heede, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. září 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 a 2, článku 5, čl. 6 odst. 1 a článku 7 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26), jakož i bodu 1 písm. b), c), i), j) a m), obsaženého v příloze směrnice 93/13, článku 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22), čl. 3 písm. g), článku 10 odst. 2 písm. g), čl. 15 odst. 2 a článku 23 druhé věty směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66), jakož i čl. 2 odst. 2 a čl. 14 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/138/ES ze dne 25. listopadu 2009 o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) (Úř. věst. 2009, L 335, s. 1).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení, ve kterých byly ve prospěch společností APS Beta Bulgaria EOOD a Agencija za kontrol na prosročeni zadalženia AD vydány platební rozkazy na zaplacení peněžitých dluhů na základě smluv o spotřebitelském úvěru a smluv o ručení.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 93/13
3
Účelem směrnice 93/13 je podle jejího čl. 1 odst. 1 „sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“.
4
Podle čl. 2 písm. b) této směrnice se pro její účely „rozumí ‚spotřebitelem‘ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání“.
5
Článek 3 směrnice 93/13 stanoví:
„1.   Smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.
[…]
3.   Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající.“
6
Článek 4 této směrnice stanoví:
„1.   Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se zneužívající povaha smluvního ujednání s ohledem na povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s ohledem na všechny okolnosti v době uzavření smlouvy, které provázely její uzavření, a na všechna ostatní ujednání smlouvy nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází.
2.   Posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání se netýká vymezení hlavního předmětu smlouvy, ani přiměřenosti mezi cenou a odměnou na straně jedné a službami nebo zbožím poskytovaným jako protiplnění na straně druhé, pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem.“
7
Článek 5 této směrnice stanoví:
„V případě smluv, v nichž jsou všechna nebo některá ujednání nabízená spotřebiteli předložena písemně, musí být tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem. Při pochybnosti o významu některého ujednání se použije výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější. Toto pravidlo pro výklad se nepoužije v souvislosti s postupy stanovenými v čl. 7 odst. 2.“
8
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
9
Článek 7 této směrnice stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.
2.   Prostředky uvedené v odstavci 1 musí zahrnovat právní předpisy, podle nichž se osoby nebo organizace, které mají podle vnitrostátních právních předpisů oprávněný zájem na ochraně spotřebitelů, mohou v souladu s vnitrostátními právními předpisy obrátit na soud nebo příslušné správní orgány s žádostí o rozhodnutí, zda smluvní ujednání sepsaná pro obecné použití jsou zneužívající, aby tak mohly použít vhodné a účinné prostředky k zabránění dalšímu použití takových ujednání.
3.   S náležitým ohledem na vnitrostátní právní předpisy mohou být právní prostředky nápravy uvedené v odstavci 2 podávány samostatně nebo kolektivně proti řadě prodávajících nebo poskytovatelů z téhož hospodářského odvětví nebo jejich sdružením používajícím stejné obchodní podmínky nebo podobné podmínky nebo doporučujícím jejich použití.“
10
Příloha uvedené směrnice, nadepsaná „Ujednání podle čl. 3 odst. 3“, v bodě 1 uvádí:
„Ujednání, jejichž předmětem nebo účinkem je:
[…]
b)
nespravedlivě vyloučit nebo omezit zákonná práva spotřebitele vůči prodávajícímu nebo poskytovateli nebo jiné straně v případě úplného nebo částečného nesplnění nebo v případě vadného plnění některého ze smluvních závazků ze strany prodávajícího nebo poskytovatele, včetně možnosti započtení případné pohledávky spotřebitele proti pohledávce prodávajícího nebo poskytovatele;
c)
stanovit nepodmíněnou povinnost spotřebitele plnit, zatímco prodávající nebo poskytovatel váže své plnění na podmínku, jejíž uskutečnění závisí pouze na jeho vlastní vůli;
[…]
i)
zavázat spotřebitele neodvolatelně k přijetí ujednání, s nimiž se nemohl seznámit před uzavřením smlouvy;
j)
umožnit, aby prodávající nebo poskytovatel jednostranně změnil smluvní ujednání bez rozumného důvodu přesně uvedeného ve smlouvě;
[…]
m)
poskytnout prodávajícímu právo určovat, zda dodané zboží nebo poskytnutá služba je v souladu se smlouvou, nebo výlučné právo vykládat kterékoli smluvní ujednání;
[…]“
Směrnice 2005/29
11
Článek 5 směrnice 2005/29, nadepsaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, v odst. 5 stanoví:
„V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“
12
Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Agresivní obchodní praktiky“, stanoví:
„Obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.“
Směrnice 2008/48
13
V bodě 22 odůvodnění směrnice 2008/48 je uvedeno:
„Členské státy by měly mít i nadále možnost zachovávat nebo zavádět vnitrostátní předpisy zakazující věřiteli požadovat od spotřebitele v souvislosti s úvěrovou smlouvou otevření bankovního účtu nebo uzavření smlouvy o jiné doplňkové službě nebo požadovat zaplacení nákladů nebo poplatků souvisejících s takovými bankovními účty nebo jinými doplňkovými službami. V členských státech, v nichž jsou takové kombinované nabídky povoleny, by spotřebitelé měli být před uzavřením úvěrové smlouvy informováni o všech doplňkových službách, které jsou povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek. Náklady na tyto doplňkové služby by měly být zahrnuty do celkových nákladů úvěru; nemůže-li však být výše těchto nákladů určena předem, měli by spotřebitelé v předsmluvní fázi obdržet přiměřené informace o existenci nákladů. Předpokládá se, že věřitel má znalosti o nákladech na doplňkové služby, které on sám nebo v zastoupení třetí osoby spotřebiteli nabízí, ledaže jejich výše závisí na zvláštních charakteristických rysech nebo situaci spotřebitele.“
14
Článek 3 směrnice 2008/48, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[…]
g)
‚celkovými náklady úvěru pro spotřebitele‘ veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní a veškerých dalších poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy, s výjimkou nákladů na notáře; náklady související s doplňkovými službami týkajícími se dané úvěrové smlouvy, zejména pojistné, jsou rovněž zahrnuty, pokud je navíc uzavření smlouvy o poskytnutí služby povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek;
[…]
i)
[‚roční procentní sazbou nákladů‘ (RPSN)] celkové náklady úvěru pro spotřebitele vyjádřené jako roční procento celkové výše úvěru, případně včetně nákladů podle čl. 19 odst. 2;
[…]
n)
‚smlouvou o vázaném úvěru‘; úvěrová smlouva, kde
i)
dotyčný úvěr slouží výhradně k financování smlouvy o dodání konkrétního zboží nebo poskytnutí konkrétní služby a
ii)
tyto dvě smlouvy tvoří z objektivního hlediska obchodní celek; má se za to, že se jedná o obchodní celek, pokud úvěr pro spotřebitele financuje sám dodavatel zboží nebo poskytovatel služby nebo, v případě úvěru financovaného třetí osobou, pokud věřitel využije služeb dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb v souvislosti s uzavřením nebo přípravou úvěrové smlouvy nebo pokud je konkrétní zboží nebo poskytnutí konkrétní služby výslovně uvedeno v úvěrové smlouvě.“
15
Článek 10 odst. 2 této směrnice stanoví:
„Úvěrová smlouva jasně a výstižně uvádí
[…]
g)
[RPSN] a celkovou částku splatnou spotřebitelem, vypočtené v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy; uvedeny musí být veškeré předpoklady použité pro výpočet této sazby;
[…]“
16
Článek 15 odst. 2 této směrnice stanoví:
„Pokud nejsou zboží nebo služby, na které se vztahuje smlouva o vázaném úvěru, dodány či poskytnuty nebo pokud jsou dodány či poskytnuty pouze zčásti, anebo pokud nejsou v souladu s kupní smlouvou nebo smlouvou o poskytnutí služby, má spotřebitel právo uplatnit prostředky nápravy vůči věřiteli, pokud uplatnil své prostředky nápravy vůči dodavateli nebo poskytovateli, avšak jeho nároky podle práva nebo kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytnutí služby nebyly uspokojeny. Členské státy určí rozsah a podmínky pro uplatnění těchto prostředků nápravy.“
17
Článek 22 odst. 1 až 3 této směrnice stanoví:
„1.   Pokud tato směrnice obsahuje harmonizovaná ustanovení, nesmějí členské státy ve svém vnitrostátním právu zachovávat ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice.
2.   Členské státy zajistí, aby se spotřebitelé nemohli vzdát práv, která jsou jim přiznána ustanoveními vnitrostátních právních předpisů provádějícími tuto směrnici nebo jí odpovídajícími.
3.   Členské státy dále zajistí, aby předpisy, které přijmou k provedení této směrnice, nemohly být obcházeny v důsledku formulace smluv, zejména zahrnutím čerpání nebo úvěrových smluv spadajících do oblasti působnosti této směrnice do úvěrových smluv, jejichž povaha nebo účel by umožnily vyhnout se použití směrnice.“
18
Článek 23 směrnice 2008/48 stanoví:
„Členské státy stanoví pravidla pro sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice a přijmou veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
Bulharské právo
ZZD
19
Článek 138 zákona o závazcích a smlouvách (zakon za zadalženijata i dogovorite) (DV č. 275 ze dne 22. listopadu 1950), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ZZD“), stanoví:
„Smlouvou o ručení se ručitel zavazuje vůči věřiteli jiné osoby, že bude ručit za splnění závazku této jiné osoby. Tato smlouva musí být uzavřena písemně.
Ručení může vzniknout pouze ve vztahu ke skutečnému závazku. Může se rovněž jednat o budoucí nebo potenciální závazek.“
20
Článek 147 ZZD stanoví:
„Závazek ručitele trvá i poté, co se hlavní závazek stane splatným, podal-li věřitel proti dlužníkovi žalobu ve lhůtě šesti měsíců. Toto ustanovení se použije i pokud ručitel výslovně omezil své ručení na dobu trvání hlavního závazku.
Prodloužení lhůty poskytnuté věřitelem dlužníkovi je vůči ručiteli neúčinné, pokud s ním nesouhlasil.“
Zákon o smlouvách o spotřebitelském úvěru
21
Článek 19 odst. 3 a 4 zákona o smlouvách o spotřebitelském úvěru (zakon za potrebitelskija kredit) ze dne 18. února 2010 (DV č. 18 ze dne 5. března 2010, s. 2), ve znění použitelném na věci v původním řízení (dále jen „ZPK“), stanoví:
„3)   Výpočet [RPSN] úvěru nezahrnuje náklady:
[1.] které spotřebitel ponese v případě neplnění svých závazků vyplývajících ze smlouvy o spotřebitelském úvěru;
[2.] jiné než kupní cena zboží nebo služby, kterou je povinen zaplatit spotřebitel při nákupu zboží nebo poskytnutí služby, bez ohledu na to, zda je platba za nákup nebo poskytnutí služby uskutečněna v hotovosti nebo na úvěr.
[3.] na vedení účtu v souvislosti se smlouvou o spotřebitelském úvěru, náklady na použití platebního prostředku k provádění plateb, umožňujícího uskutečňování plateb souvisejících s čerpáním nebo splacením úvěru, jakož i další náklady související s prováděním plateb, pokud zřízení účtu není povinné a náklady spojené s tímto účtem jsou jasně a samostatně uvedeny v úvěrové smlouvě nebo v jiné smlouvě uzavřené se spotřebitelem.
4)   [RPSN] nesmí překročit pětinásobek zákonných úroků z prodlení v [bulharských leva (BGN)] a v cizí měně stanovené vyhláškou Rady ministrů Bulharské republiky.“
Původní řízení a předběžné otázky
22
Předkládajícímu soudu, kterým je Sofijski rajonen sad (Okresní soud v Sofii, Bulharsko), bylo předloženo několik návrhů, aby ve prospěch žalobkyň v původním řízení byly vydány příkazy k zaplacení peněžitých dluhů na základě smluv o spotřebitelském úvěru a smluv o ručení.
23
Tyto smlouvy o spotřebitelském úvěru byly uzavřeny mezi dvěma finančními společnostmi založenými podle bulharského práva na jedné straně a fyzickými osobami na straně druhé a týkaly se částek ve výši 300 až 1700 BGN (přibližně 150 až 870 eur), které měly být uhrazeny ve splátkách v obdobích od 3 do 18 měsíců, a byly v nich uvedeny RPSN v rozmezí od 39,99 % do 50 %.
24
Na základě takto uzavřených úvěrových smluv měli dlužníci za účelem získání úvěru nebo rychlejšího uvolnění finančních prostředků poskytnout záruku, jež mohla mít různé formy, přičemž jednou z nich bylo uzavření smlouvy o ručení se společností specializovanou na tuto činnost, která byla vybrána nebo schválena věřitelem. Podle předkládajícího soudu uzavřeli všichni dotyční dlužníci v den uzavření smluv o úvěru smlouvy o ručení, v nichž byla upravena ve prospěch profesionálních ručitelů, tj. ručitelských společností, odměna odpovídající částce, která se připočítává ke splátkám zápůjčky. Poplatky za toto ručení, které představují více než 75 % celkové částky, jež měla být splacena na základě úvěrových smluv, nebyly zahrnuty do RPSN.
25
Vzhledem k tomu, že dlužníci nesplnili své závazky, byly částky dlužné na základě úvěrových smluv uhrazeny úvěrovým institucím těmito profesionálními ručiteli, na které přešly práva těchto institucí. Tyto ručitelské společnosti následně postoupily své pohledávky, včetně odměny, kterou měli uhradit dlužníci na základě smluv o ručení, žalobkyním v původním řízení, které jsou společnostmi zabývajícími se převážně vymáháním pohledávek.
26
Předkládající soud uvádí, že s výjimkou jednoho z případů, které projednává, byly platby profesionálních ručitelů uskutečněny po uplynutí šestiměsíční lhůty stanovené v článku 147 ZZD, aniž byla vůči hlavním věřitelům namítána jejich nečinnost ve vztahu k dlužníkům během tohoto období. Uvedený soud v této souvislosti uvádí, že některé vnitrostátní soudy vykládají toto ustanovení v tom smyslu, že zániku ručitelského závazku spojeného s touto nečinností se může dovolávat pouze tento ručitel a pokud této možnosti ručitel nevyužije, pak má právo podat regresní žalobu proti dlužníkovi, který je v prodlení.
27
Za těchto okolností se předkládající soud zaprvé táže, zda je třeba pro účely posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání podle směrnice 93/13 vykládat smlouvy o úvěru a o ručení tak, že jsou součástí jediného smluvního vztahu, jehož cílem bylo obejít článek 19 zákona o spotřebitelském úvěru, ve znění použitelném na řízení ve věcech v původních řízeních, který stanoví pro smlouvu o spotřebitelském úvěru maximální RPSN. V této souvislosti konstatuje, že v sedmi z osmi věcí, které mu byly předloženy, byla záruka poskytnuta dceřinou společností věřitele. Upřesňuje také, že odměna za ručení, která musí být uhrazena ve stejných dnech jako splátky zápůjčky, byla ve všech případech stanovena ve výši přesahující 75 % celkové částky, která má být vrácena z titulu úvěru. Předkládající soud dodává, že tato odměna nebyla zohledněna při výpočtu RPSN úvěrové smlouvy.
28
Zadruhé si předkládající soud klade otázku, zda výběr ručitele věřitelem, který je pro dlužníka závazný, může být považován za nekalou obchodní praktiku ve smyslu směrnice 2005/29, a pokud tomu tak není, zda může v rámci řízení, které není kontradiktorní, konstatovat zneužívající povahu smluvního ujednání pouze tehdy, pokud má v tomto ohledu vážné pochybnosti.
29
Zatřetí se předkládající soud táže na slučitelnost vnitrostátní judikatury týkající se článku 147 ZZD s čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48, za předpokladu, že je použitelný v projednávané věci, a s články 5 a 7 směrnice 93/13.
30
Začtvrté si klade otázku, zda je třeba při stanovení RPSN zohlednit odměnu za ručení, která je na základě ujednání smlouvy o úvěru povinná, a zda je třeba její chybné uvedení považovat za rovnocenné jejímu neuvedení ve smlouvě o úvěru.
31
Zapáté má předkládající soud pochybnosti o tom, zda je možné kvalifikovat dotčené smlouvy o ručení jako pojistné smlouvy ve smyslu směrnice 2009/138, a pokud je tak kvalifikovat lze, o tom, zda je nezbytné případné povolení pro ručitele v souladu s článkem 14 této směrnice.
32
Za těchto okolností se Sofijski rajonen sad (Okresní soud v Sofii) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 4 odst. 2 a čl. 6 odst. 1 [směrnice 93/13] vykládány v tom smyslu, že pokud úvěrová smlouva stanoví povinnost spotřebitele uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem určeným věřitelem, obsah smlouvy o ručení nepředstavuje ‚hlavní předmět‘ smlouvy s tímto třetím subjektem, ale část obsahu úvěrové smlouvy? Je v tomto ohledu relevantní, zda jsou věřitel a ručitel propojené osoby?
2)
Musí být bod 1 písm. i) přílohy [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy je spotřebitel povinen v rámci již uzavřené smlouvy o úvěru poskytnout ručitele – přičemž jednou z možností je, že ručitelem je osoba, kterou určí věřitel – je třeba obsah závazku spotřebitele vyplývajícího ze smlouvy o ručení uzavřené nejpozději v den uzavření smlouvy o úvěru považovat za nejasný, neboť spotřebitel neměl možnost sám vybrat nebo navrhnout osobu, kterou věřitel určí za budoucího ručitele?
3)
Je-li odpověď na předchozí otázku taková, že předmět smlouvy o ručení je jasný, musí být bod 1 písm. i), j) a m) přílohy [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že pokud se spotřebitel v rámci již uzavřené smlouvy o úvěru zavázal poskytnout ručitele – přičemž jednou z možností je, že pověří osobu určenou věřitelem – je třeba obsah závazku spotřebitele ze smlouvy o úvěru považovat za nejasný a může to vést k neplatnosti smlouvy o úvěru nebo jejích jednotlivých ustanovení?
4)
Musí být čl. 4 odst. 1 [směrnice 93/13] ve spojení s článkem 8 [směrnice 2005/29/ES] vykládán v tom smyslu, že pokud osoba poskytující úvěr požaduje, aby spotřebitel uzavřel smlouvu s osobou určenou věřitelem, která zajistí jeho pohledávku vůči spotřebiteli, jedná se vždy o zneužití nevýhodného postavení spotřebitele, a tedy o agresivní obchodní praktiku?
5)
Je-li odpověď na čtvrtou otázku záporná, musí být čl. 4 odst. 1 a článek 7 [směrnice 93/13] ve spojení s článkem 8 [směrnice 2005/29] vykládány v tom smyslu, že soud může v rámci jednostranného soudního řízení, jako je řízení o vydání platebního rozkazu, jehož účastníkem není spotřebitel, odůvodnit pochybnost o zneužívající povaze určitého ujednání pouze tím, že má podezření, že spotřebitel toto ujednání přijal na základě nekalé obchodní praktiky, nebo musí být tato praktika s jistotou prokázána?
6)
Musí být čl. 15 odst. 2 [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení použije v případech, kdy je úvěrová smlouva spojena s vedlejším plněním, a sice s poskytnutím ručení třetí osobou za úplatu, a že umožňuje spotřebiteli uplatnit jeho nároky nejen z důvodu porušení povinnosti ručitele, jako je zaplacení po uplynutí zákonné lhůty, ale i uplatnění procesních námitek, které závazky vůči ručiteli vylučují?
7)
Připouští čl. 15 odst. 2 [směrnice 2008/48] vykládaný ve spojení se zásadou efektivity – za předpokladu, že smlouva o úvěru a smlouva o ručení představují vázané transakce – resp. článek 5 a článek 7 [směrnice 93/13] vykládané ve spojení s bodem 1 písm. b) a c) přílohy této směrnice vnitrostátní judikaturu, podle níž ručitel ze smlouvy vázané na smlouvu o spotřebitelském úvěru, který obdržel od spotřebitele odměnu za zajištění úvěrové smlouvy a který zaplatil hlavnímu věřiteli na základě smluvního ujednání navzdory uplynutí lhůty stanovené v článku 147 ZZD – což podle judikatury vede k zániku ručení v plném rozsahu – se přesto může dovolávat toho, že na něj přešla práva původního věřitele, a s odkazem na nejednotnou judikaturu týkající se uplatňování tohoto zákona požadovat po hlavním dlužníkovi zaplacení?
8)
Musí být čl. 3 písm. g) [směrnice 2008/48] ve spojení s článkem 5 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že v případě závazku uzavřít smlouvu o vázaném ručení, který je stanoven ve smlouvě o úvěru, v důsledku čehož se celková výše úvěrového závazku zvýší, musí být [RPSN] na úvěr vypočtena rovněž s ohledem na navýšení splátek o odměnu ručitele? Je v tomto ohledu relevantní, kdo vybral ručitele a zda je tento ručitel osobou propojenou s hlavním věřitelem?
9)
Musí být čl. 10 odst. 2 písm. g) [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že nesprávné uvedení [RPSN] v úvěrové smlouvě uzavřené mezi podnikatelem a spotřebitelem jako dlužníkem musí být považováno za neuvedení [RPSN] v úvěrové smlouvě a vnitrostátní soud musí uplatnit právní důsledky, které vnitrostátní právo stanoví pro případ, že ve smlouvě o spotřebitelském úvěru není uvedena [RPSN]? Je třeba vycházet z toho, že tyto důsledky jsou nutně závazné ve vztahu ke spotřebiteli i pro ručitele, který zaplatil?
10)
Musí být čl. 23 druhá věta [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že sankce stanovená vnitrostátním zákonodárcem ve formě neplatnosti smlouvy o spotřebitelském úvěru, na jejímž základě musí být splacena pouze poskytnutá výše jistiny, musí být považována za přiměřenou v případech, kdy smlouva o spotřebitelském úvěru neobsahuje přesný údaj o RPSN úvěru s tím, že v ní nejsou uvedeny náklady na věřitelem vybraného komerčního ručitele (přestože je roční procentní sazba nákladů uvedena v textu smlouvy o úvěru v číselné podobě)?
11)
Musí být čl. 2 odst. 2 [směrnice 2009/138] ve spojení s bodem 14 části A přílohy 1 uvedené směrnice vykládán v tom smyslu, že profesionální výkon činnosti ručitele za úplatu, při níž společnost poskytující ručení hradí ve všech případech nesplácení celkovou výši úvěru čerpaného spotřebitelem jako hlavním dlužníkem a odměnu platí spotřebitel společně s každou splátkou úvěru, a to nezávisle na nesplácení úvěru, představuje ‚pojišťovací činnost‘ ve smyslu této směrnice?
12)
Je-li odpověď na jedenáctou otázku kladná, musí být čl. 14 odst. 1 [směrnice 2009/138] vykládán v tom smyslu, že osoba vykonávající činnost uvedenou v jedenácté otázce podléhá povinnosti získat povolení u vnitrostátních regulačních orgánů, které jsou příslušné k udělení povolení pojistitelům?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti
33
Podle ustálené judikatury platí, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudek ze dne 18. června 2024, Bundesrepublik Deutschland (Účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka), C‑753/22, EU:C:2024:524, bod 44 a citovaná judikatura].
34
Z ustálené judikatury Soudního dvora však v tomto ohledu rovněž vyplývá, že cílem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není dosáhnout vydání poradního stanoviska k obecným nebo hypotetickým otázkám, nýbrž je vedena skutečnou potřebou účinně vyřešit spor týkající se unijního práva (rozsudek ze dne 31. května 2018, Confetra a další, C‑259/16 a C‑260/16, EU:C:2018:370, bod 63).
35
Přípustnost položených otázek je třeba zkoumat s ohledem na výše uvedené úvahy.
K první až desáté otázce
36
Agencija za kontrol na prosročeni zadalženia zpochybňuje přípustnost první až čtvrté a šesté až desáté otázky a v podstatě tvrdí, že jsou hypotetické povahy, jelikož se týkají skutkových okolností, které neodpovídají skutkovým okolnostem ve věcech v původních řízeních, popsaných předkládajícím soudem. Dále má za to, že v šesté až osmé otázce je zkreslen pojem „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48 a desátá otázka protiřečí ustanovení bulharského práva upravujícímu důsledky nesrovnalosti v souvislosti s uvedením RPSN.
37
S ohledem na okolnosti ve věcech v původních řízeních, které vyplývají ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, není přitom zjevné, že by výklad unijního práva požadovaný v rámci první až čtvrté a šesté až desáté otázky neměl žádný vztah k původním řízením nebo že by problémy vznesené předkládajícím soudem byly hypotetické povahy. Otázka, zda předkládající soud při formulaci šesté až osmé otázky vycházel z nesprávného výkladu pojmu „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48 spadá do oblasti meritorního posouzení těchto otázek, a nemůže tedy zpochybnit jejich přípustnost. A konečně, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 33 tohoto rozsudku, Soudnímu dvoru nepřísluší posuzovat, zda je výklad vnitrostátního práva podaný předkládajícím soudem opodstatněný.
38
Kromě toho pokud se první až čtvrtá otázka, stejně tak jako pátá otázka týkají výkladu směrnice 93/13, je třeba připomenout, že do působnosti této směrnice spadají, jak vyplývá z jejího čl. 1 odst. 1, smlouvy uzavřené mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem ve smyslu čl. 2 písm. b) uvedené směrnice. I když předkládací rozhodnutí naznačuje, že fyzické osoby, které uzavřely úvěrové smlouvy a smlouvy o ručení dotčené v původních řízeních, mají postavení spotřebitele ve smyslu posledně uvedeného ustanovení, je nicméně na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda tomu tak skutečně je.
39
Za těchto podmínek je třeba prohlásit první až desátou otázku za přípustné.
K jedenácté a dvanácté otázce
40
Podstatou jedenácté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 2 odst. 2 směrnice 2009/138 ve spojení s bodem 14 části A přílohy I této směrnice vykládán v tom smyslu, že výkon podnikatelské činnosti spočívající v poskytování ručení za úplatu, v jehož rámci společnost poskytující ručení uhradí věřiteli ve všech případech prodlení dlužníka veškeré dlužné částky z úvěru, který sjednal posledně uvedený, a odměna se hradí z každé splátky úvěru nezávisle na takovém prodlení, představuje „pojišťovací činnost“ ve smyslu uvedené směrnice. V případě kladné odpovědi se předkládající soud svou dvanáctou otázkou táže, zda musí být čl. 14 odst. 1 směrnice 2009/138 vykládán v tom smyslu, že osoba vykonávající tuto činnost má povinnost získat k ní povolení od vnitrostátních orgánů pověřených udělováním povolení pojistitelům.
41
Je třeba připomenout, že předmětem věcí v původních řízeních jsou návrhy na vydání platebních rozkazů k úhradě peněžitých dluhů sjednaných dlužníky, které převzaly ručitelské společnosti, jež postoupily své pohledávky žalobkyním v původním řízení, a že v rámci těchto věcí vyvstává otázka, zda jsou některá smluvní ujednání nekalé nebo případně zneužívající či klamavé povahy, a jaké důsledky je případně nutno z takové kvalifikace vyvodit.
42
Aniž je nezbytné zabývat se případnou použitelností směrnice 2009/138 ve věcech v původních řízeních, postačí uvést, že tato směrnice nestanoví občanskoprávní sankce u pojistných smluv, které by byly uzavřeny v rozporu s jejími ustanoveními upravujícími předchozí povolení pojišťoven.
43
Vzhledem k předmětu věcí v původních řízeních jsou proto každopádně jedenáctá a dvanáctá otázka hypotetické.
44
Za těchto podmínek je s ohledem na judikaturu uvedenou v bodě 34 tohoto rozsudku třeba prohlásit jedenáctou a dvanáctou otázku za nepřípustné.
K věci samé
K první otázce
45
Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z pohledu této logiky je na Soudním dvoru, aby případně přeformuloval otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 20. června 2024, Greislzel, C‑35/23, EU:C:2024:532, bod 39 a citovaná judikatura).
46
V projednávané věci je třeba přihlédnout ke kontextu první otázky, který vyplývá z vysvětlení předkládajícího soudu shrnutých v bodě 27 tohoto rozsudku. Kromě toho není pro odpověď na tuto otázku relevantní čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13, který upravuje důsledky konstatování zneužívající povahy smluvního ujednání, jelikož tato otázka se týká možnosti posouzení zneužívající povahy ujednání smlouvy o ručení.
47
Je tedy třeba mít za to, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 vykládán v tom smyslu, že brání posuzování zneužívající povahy ujednání smlouvy o ručení, která stanoví povinnosti ručitele a dlužníka ve věci v původním řízení, v situaci, kdy tento dlužník uzavřel současně se smlouvou o úvěru smlouvu o ručení, a to za účelem splnění povinnosti uložené prvně uvedenou smlouvou, kdy ručitelem je dceřiná společnost věřitele nebo osoba, kterou si vybral věřitel, a kdy jsou poplatky za ručení splatné současně se splátkami zápůjčky.
48
Podle čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 se posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání netýká vymezení hlavního předmětu smlouvy, ani přiměřenosti mezi cenou a odměnou na straně jedné a službami nebo zbožím poskytovaným jako protiplnění na straně druhé, pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem.
49
Podle ustálené judikatury z požadavků jednotného použití unijního práva i ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 37).
50
Stejně tak je tomu u znění čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, jelikož toto ustanovení neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států za účelem vymezení jeho smyslu a dosahu.
51
Pokud jde o kategorii smluvních ujednání spadajících pod pojem „hlavní předmět smlouvy“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, Soudní dvůr rozhodl, že je třeba za taková ujednání považovat ta, která stanovují hlavní plnění této smlouvy a jako taková ji charakterizují. Naopak ujednání mající ve vztahu k ujednáním definujícím samotnou podstatu smluvního vztahu doplňkový charakter nemohou spadat pod pojem „hlavní předmět smlouvy“ ve smyslu tohoto ustanovení (rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další, C‑186/16, EU:C:2017:703, body 35 a 36, jakož i citovaná judikatura).
52
Z této judikatury vyplývá, že pro určení, zda určité ujednání spadá pod „hlavní předmět“ smlouvy, jejíž je součástí, je třeba v zásadě vycházet z hlavního plnění této smlouvy. Okolnost, že uvedená smlouva byla uzavřena spotřebitelem za účelem splnění povinnosti uložené jinou smlouvou, kterou současně uzavřel, není přitom v této souvislosti relevantní.
53
Je však nutno zohlednit okolnost, že systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli jak z hlediska vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, což ho vede k tomu, že přistupuje na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž může ovlivnit jejich obsah (rozsudek ze dne 3. června 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, bod 27).
54
Vzhledem k takovémuto nerovnému postavení ukládá směrnice 93/13 členským státům, aby stanovily mechanismus zajišťující, aby mohlo být každé smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, přezkoumáno za účelem posouzení, zda případně nemá zneužívající povahu. V tomto rámci vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s přihlédnutím ke kritériím uvedeným v čl. 3 odst. 1 a článku 5 směrnice 93/13 určil, zda vzhledem ke zvláštním okolnostem projednávané věci splňuje takové ujednání požadavky dobré víry, vyváženosti a transparentnosti stanovené touto směrnicí (viz rozsudek Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 40).
55
Účinnost tohoto mechanismu by přitom byla narušena, kdyby se prodávající nebo poskytovatel mohl vyhnout posouzení případné zneužívající povahy ujednání, jež nespadají do hlavního předmětu smlouvy, kterou uzavírá se spotřebitelem, tím, že tato ujednání zahrne do samostatné akcesorické smlouvy, jejímž by tato ujednání byla hlavním předmětem, a kterou by spotřebitel uzavřel na žádost tohoto prodávajícího nebo poskytovatele s jeho dceřinou společností nebo s osobou, kterou si uvedený prodávající nebo poskytovatel vybere.
56
V takové situaci je třeba na obě smlouvy nahlížet jako na celek, a posoudit tedy případnou zneužívající povahu ujednání obsažených v samostatné smlouvě, pokud nespadají do hlavního předmětu smluvního vztahu založeného mezi prodávajícím nebo poskytovatelem na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé.
57
Tato úvaha je potvrzena zaprvé čl. 4 odst. 1 směrnice 93/13, podle kterého se zneužívající povaha smluvního ujednání posuzuje mimo jiné s ohledem na všechny okolnosti v době uzavření této smlouvy, které provázely její uzavření, a na všechna ujednání jiné smlouvy, ze kterých uvedená smlouva vychází. Zadruhé je podpořena skutečností, že čl. 4 odst. 2 této směrnice 93/13 musí být vykládán restriktivně, jelikož stanoví výjimku z mechanismu meritorního přezkumu zneužívajících ujednání stanoveného v rámci systému ochrany spotřebitele zavedeného touto směrnicí (rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další, C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 34, jakož i citovaná judikatura).
58
Pokud tak jako ve věcech dotčených v původních řízeních spotřebitel uzavřel současně se smlouvou o úvěru smlouvu o ručení s dceřinou společností věřitele nebo s osobou jím vybranou, přičemž uzavření této druhé smlouvy je podmínkou buď pro získání úvěru, nebo pro rychlejší uvolnění zapůjčených finančních prostředků, a poplatky za ručení jsou splatné současně se splátkami zápůjčky, nemůže skutečnost, že povinnosti ručitele a hlavního dlužníka jsou obsaženy ve smlouvě o ručení odlišné od smlouvy o úvěru, vést k tomu, že ujednání smlouvy o ručení budou spadat do působnosti čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, jinak by ochrana, které musí požívat spotřebitel, který se nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, byla zbavena svého obsahu.
59
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání posuzování případné zneužívající povahy ujednání smlouvy o ručení, která stanoví povinnosti ručitele a dlužníka v původním řízení, v situaci, kdy tento dlužník uzavřel tuto smlouvu současně se smlouvou o úvěru, a to za účelem splnění povinnosti stanovené prvně uvedenou smlouvou, kdy je ručitel dceřinou společností věřitele nebo osobou, kterou si vybral věřitel, a kdy jsou poplatky za ručení splatné současně se splátkami zápůjčky.
Ke druhé a třetí otázce
60
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda musí být bod 1 písm. i), j) a m) obsažený v příloze směrnice 93/13 vykládán v tom smyslu, že ujednání, kterým se spotřebitel ve smlouvě o úvěru zavazuje uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, jehož si vybere věřitel, aniž v okamžiku uzavření smlouvy o úvěru zná totožnost ručitele a obsah ujednání této smlouvy o ručení, spadá pod některé z těchto ustanovení.
61
Jak vyplývá z čl. 3 odst. 3 směrnice 93/13, její příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající. Mezi nimi jsou uvedena zejména ujednání, jejichž účinkem je, jak vyplývá zaprvé z bodu 1 písm. i) této přílohy, zavázat spotřebitele neodvolatelně k přijetí ujednání, s nimiž se nemohl seznámit před uzavřením smlouvy, zadruhé z písm. j) tohoto bodu, umožnit, aby prodávající nebo poskytovatel jednostranně změnil smluvní ujednání bez rozumného důvodu přesně uvedeného ve smlouvě, a zatřetí z jeho písm. m), poskytnout prodávajícímu právo určovat, zda dodané zboží nebo poskytnutá služba je v souladu se smlouvou, nebo výlučné právo vykládat kterékoli smluvní ujednání.
62
Je však nutno konstatovat, že ujednání, kterým se spotřebitel ve smlouvě o úvěru zavazuje uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, jehož si vybere věřitel, aniž v okamžiku uzavření smlouvy o úvěru zná totožnost ručitele a obsah ujednání této smlouvy o ručení, neodpovídá žádnému z případů uvedených v bodě 1 písm. i), j) a m) přílohy směrnice 93/13. Pokud jde konkrétně o bod 1 písm. i) této přílohy, je třeba uvést, že pouhý závazek spotřebitele při uzavření smlouvy o úvěru uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, kterého si vybere věřitel, neodpovídá případu, kdy spotřebitel přijímá ujednání smlouvy o ručení, s nimiž se nemohl seznámit, jelikož spotřebitel musí ke splnění tohoto závazku následně uzavřít smlouvu o ručení.
63
Na základě tohoto upřesnění je nutno připomenout, že seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající, uvedený v příloze směrnice 93/13, je pouze demonstrativní. Je tedy na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda ujednání smlouvy o úvěru, kterým se spotřebitel zavazuje uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, jehož si vybere věřitel, aniž v okamžiku přijetí tohoto závazku zná totožnost věřitele a obsah ujednání smlouvy o ručení, způsobuje v rozporu s požadavkem poctivosti významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z úvěrové smlouvy, v neprospěch spotřebitele, ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice. Pokud dospěje k takovému závěru, bude muset kvalifikovat toto ujednání jako „zneužívající“ a vyvodit důsledky, které z této kvalifikace vyplývají pro platnost uvedeného ujednání a případně smlouvy, jejíž je součástí.
64
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že bod 1 písm. i), j) a m) přílohy směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že ujednání, kterým se spotřebitel ve smlouvě o úvěru zavazuje uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, jehož si vybere věřitel, aniž v okamžiku uzavření smlouvy o úvěru zná totožnost ručitele a obsah ujednání této smlouvy o ručení, nespadá pod tato ustanovení.
Ke čtvrté otázce
65
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, čtvrtá otázka je zaprvé položena s ohledem na judikaturu, podle níž platí, že ačkoli konstatování nekalého charakteru obchodní praktiky nemůže automaticky a samo o sobě prokázat zneužívající povahu smluvního ujednání, představuje jeden z prvků, na němž může příslušný soud založit své posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání, což je posouzení, které podle čl. 4 odst. 1 směrnice 93/13 musí zohledňovat všechny konkrétní okolnosti projednávaného případu (rozsudek ze dne 19. září 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 49 a citovaná judikatura). Zadruhé ze znění této otázky vyplývá, že se jejím prostřednictvím snaží předkládající soud zjistit, zda situace, kterou řeší, může být vždy považována za agresivní obchodní praktiku. Za těchto podmínek jsou přitom čl. 5 odst. 5 a příloha I směrnice 2005/29 relevantní pro zodpovězení této otázky.
66
Je tedy třeba mít za to, že podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 8 směrnice 2005/29 ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I této směrnice vykládán v tom smyslu, že vložení ujednání do smluv o úvěru, podle něhož musí spotřebitel uzavřít smlouvu o ručení s osobou, kterou si vybere věřitel, představuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní.
67
V tomto ohledu je nutno připomenout, že kapitola 2 směrnice 2005/29, nadepsaná „Nekalé obchodní praktiky“, obsahuje dva oddíly, a sice oddíl 1 týkající se klamavých obchodních praktik a oddíl 2 upravující agresivní obchodní praktiky.
68
Článek 5 této směrnice, který je obsažen v její kapitole 2, zakazuje v odstavci 1 nekalé obchodní praktiky a v odstavci 2 stanoví kritéria pro určení, zda je obchodní praktika nekalá. Tento článek 5 v odstavci 4 upřesňuje, že obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li „klamavé“ ve smyslu článků 6 a 7 směrnice 2005/29 nebo „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 této směrnice. Odstavec 5 uvedeného článku 5 stanoví, že v příloze I směrnice 2005/29 je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností, a že tento výčet, který platí ve všech členských státech, může být změněn pouze revizí této směrnice. Uvedený seznam vyjmenovává v bodech 1 až 23 obchodní praktiky, které jsou za všech okolností „klamavé“, a v bodech 24 až 31 praktiky, které jsou za všech okolností „agresivní“.
69
V této souvislosti bod 17 odůvodnění směrnice 2005/29 upřesňuje, že pro zajištění vyšší právní jistoty se za všech okolností nekalé považují jen ty praktiky, které jsou uvedeny v příloze I, aniž je nutno provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9 této směrnice (rozsudek ze dne 14. listopadu 2024, Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, bod 66).
70
Vzhledem k tomu, že příloha I směrnice 2005/29 obsahuje úplný a taxativní výčet obchodních praktik, jež jsou za všech okolností považovány za nekalé, lze takovou obchodní praktiku, jako je obchodní praktika, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, považovat za obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, ve smyslu této směrnice, pouze tehdy, když odpovídá některé ze situací, které jsou popsány v bodech 24 až 31 této přílohy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2024, Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, bod 67).
71
Samotné znění těchto bodů 24 až 31 přitom umožňuje konstatovat neexistenci takovéto shody.
72
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že článek 8 směrnice 2005/29 ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že vložení ujednání do smluv o úvěru, podle něhož musí spotřebitel uzavřít smlouvu o ručení s osobou, kterou si vybere věřitel, nepředstavuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní.
K páté otázce
73
Úvodem je nutno uvést, že znění páté otázky odkazuje na čl. 4 odst. 1 a článek 7 směrnice 93/13, avšak povinnost členských států stanovit, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou pro spotřebitele závazná, je stanovena v čl. 6 odst. 1 této směrnice. Kromě toho, ačkoli předkládající soud odkázal na článek 8 směrnice 2005/29, který upravuje agresivní obchodní praktiky, pátá otázka se týká obecně nekalých obchodních praktik ve smyslu článku 5 této směrnice, jejichž jsou agresivní obchodní praktiky pouhou podkategorií.
74
S ohledem na tato upřesnění je třeba mít za to, že podstatou páté otázky předkládajícího soudu položené pro případ záporné odpovědi na čtvrtou otázku je, zda musí být čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, k němuž byl podán návrh na vydání platebního rozkazu v rámci řízení, jehož se dlužník, který je spotřebitelem, neúčastní, může i bez návrhu nepoužít ujednání ve smlouvě o spotřebitelském úvěru uzavřené mezi tímto spotřebitelem a příslušným prodávajícím nebo poskytovatelem pouze na základě pochybnosti o tom, že s tímto ujednáním mohl spotřebitel souhlasit v důsledku nekalé obchodní praktiky ve smyslu článku 5 směrnice 2005/29, nebo zda musí být existence této praktiky s jistotou prokázána.
75
V tomto ohledu z judikatury připomenuté v bodě 65 tohoto rozsudku vyplývá, že konstatování nekalého charakteru obchodní praktiky představuje pouze jeden z prvků, na nichž může příslušný soud založit posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání. Uvedený soud musí totiž rozhodnout o použití obecných kritérií uvedených v článcích 3 a 4 směrnice 93/13 na konkrétní ujednání, které musí být zkoumáno z hlediska všech okolností projednávaného případu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2012, Pereničová a Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, bod 44).
76
Z toho vyplývá, že pro kvalifikaci ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem na jedné straně a prodávajícím nebo poskytovatelem na straně druhé jako zneužívajícího není nijak nezbytné prokázat existenci nekalé obchodní praktiky, avšak existence pochybnosti v této souvislosti je skutečností, která může být zohledněna při zkoumání uvedeném v předchozím bodě. To však nemění nic na tom, že příslušný soud může vyloučit použití ujednání takové smlouvy pouze tehdy, pokud nabyl přesvědčení, že toto ujednání má zneužívající povahu, takže pouhá pochybnost v tomto ohledu nestačí.
77
V této souvislosti je důležité připomenout, že když vnitrostátní soud tím, že vyloučí použití zneužívajícího ujednání, aby vůči dotyčnému spotřebiteli nevyvolávalo závazné účinky, vyrovnává nerovnováhu mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem, je to za podmínky, že má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu. Z toho vyplývá, že v případě potřeby musí vnitrostátní soud, není-li námitek ze strany dotčeného spotřebitele a je-li to nezbytné, i bez návrhu přijmout opatření k doplnění spisu tím, že při dodržení zásady kontradiktornosti vyzve účastníky řízení, aby za tímto účelem poskytli doplňující informace. Tyto úvahy se vztahují i na řízení o platebním rozkazu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2022, Profi Credit Bulgaria (Automatický zápočet v případě zneužívajícího ujednání), C‑170/21, EU:C:2022:518, body 31 až 33, jakož i citovaná judikatura].
78
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, k němuž byl podán návrh na vydání platebního rozkazu v rámci řízení, jehož se dlužník, který je spotřebitelem, neúčastní, nemá možnost vyloučit i bez návrhu použití ujednání smlouvy o spotřebitelském úvěru uzavřené mezi tímto spotřebitelem a příslušným prodávajícím nebo poskytovatelem, pokud není přesvědčen, že toto ujednání musí být kvalifikováno jako „zneužívající“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice. Existence pochybnosti o tom, že spotřebitel mohl s tímto ujednáním souhlasit v důsledku nekalé obchodní praktiky ve smyslu článku 5 směrnice 2005/29, však může představovat jeden z prvků, které mohou být zohledněny pro účely posouzení, zda má dotčené ujednání případně zneužívající povahu, či nikoli.
K šesté a sedmé otázce
79
Úvodem je nutno uvést, že v sedmé otázce se předkládající soud zamýšlí nad slučitelností vnitrostátní judikatury zejména s články 5 a 7, jakož i s bodem 1 písm. b) a c) obsaženým v příloze směrnice 93/13. Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 23 svého stanoviska, tato ustanovení se týkají výkladu ujednání smluv uzavřených mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem a případné zneužívající povahy takových ujednání, a nikoli účinků, které vyplývají přímo z použití vnitrostátního práva a příslušné judikatury, aniž mají původ ve smluvním ujednání.
80
Na šestou a sedmou otázku je proto třeba odpovědět pouze na základě směrnice 2008/48 s tím, že cílem těchto otázek je určit případnou použitelnost čl. 15 odst. 2 této směrnice na takové úvěrové smlouvy, jako jsou smlouvy dotčené ve věcech v původních řízeních, že toto ustanovení se použije pouze na „smlouvy o vázaném úvěru“ ve smyslu uvedené směrnice a pojem „smlouva o vázaném úvěru“ je definován v jejím čl. 3 písm. n).
81
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba mít za to, že podstatou šesté a sedmé otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje smlouvu o úvěru, jejíž uzavření je vázáno pouze na uzavření smlouvy o ručení s třetí osobou, které je za tímto účelem zaplacena odměna, a v případě kladné odpovědi, zda čl. 15 odst. 2 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, podle níž platí, že v případě, že ručitel podle smlouvy o ručení, jemuž hradí odměnu hlavní dlužník, zaplatil dlužné částky z úvěru hlavnímu věřiteli po uplynutí zákonné lhůty, která má za následek zánik ručitelského závazku v plném rozsahu, může se tento ručitel přesto dovolávat toho, že na něj přešla práva tohoto věřitele a požadovat po hlavním dlužníkovi úhradu takto zaplacených částek.
82
Z článku 3 písm. n) směrnice 2008/48 vyplývá, že pod pojem „smlouva o vázaném úvěru“ spadá pro účely této směrnice úvěrová smlouva, podle níž dotyčný úvěr slouží výhradně k financování smlouvy o dodání konkrétního zboží nebo poskytnutí konkrétní služby, a tyto dvě smlouvy tvoří z objektivního hlediska jediný obchodní celek. Tyto dvě podmínky jsou kumulativní.
83
Nelze přitom mít za to, že smlouva o úvěru, jejíž uzavření je vázáno pouze na uzavření smlouvy o ručení, slouží k financování posledně uvedené smlouvy.
84
Je tedy nutno konstatovat, že takové smlouvy o úvěru nesplňují první z kumulativních podmínek, jejichž splnění vyžaduje pojem „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48. Okolnost, že podobné smlouvy tvoří obchodní celek se smlouvou o ručení uzavřenou se třetí osobou, které je za tímto účelem hrazena odměna, i kdyby byla prokázána, nestačí tedy k tomu, aby spadaly pod tento pojem, a tedy do působnosti čl. 15 odst. 2 této směrnice.
85
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na šestou a sedmou otázku odpovědět tak, že pojem „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že nezahrnuje smlouvu o úvěru, jejíž uzavření je vázáno pouze na uzavření smlouvy o ručení se třetí osobou, které je za tímto účelem zaplacena odměna.
K osmé otázce
86
Úvodem je třeba poznamenat, že článek 5 směrnice 93/13, uvedený ve znění osmé otázky, není relevantní pro problém, jehož se týká tato otázka.
87
Je proto třeba mít za to, že podstatou osmé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 písm. g) a i) směrnice 2008/48 vykládán v tom smyslu, že náklady související se smlouvou o ručení, kterou je spotřebitel povinen uzavřít na základě ujednání jím uzavřené smlouvy o úvěru, které vedou ke zvýšení celkové výše dluhu, spadají pod pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“, a tedy pod pojem „RPSN“.
88
Podle čl. 3 písm. g) směrnice 2008/48 zahrnuje pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní a veškerých dalších poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy, s výjimkou nákladů na notáře. Podle tohoto ustanovení jsou do těchto nákladů zahrnuty rovněž náklady související s doplňkovými službami týkajícími se dané úvěrové smlouvy, pokud je navíc uzavření smlouvy o poskytnutí služby povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek.
89
Podle čl. 3 písm. i) směrnice 2008/48 se RPSN rozumí celkové náklady úvěru pro spotřebitele vyjádřené jako roční procento celkové výše úvěru, případně včetně nákladů podle čl. 19 odst. 2 této směrnice.
90
Za účelem zajištění rozsáhlé ochrany spotřebitelů zvolil unijní normotvůrce širokou definici pojmu „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“, který označuje veškeré náklady, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 40 a citovaná judikatura].
91
Je třeba připomenout, že bod 22 odůvodnění směrnice 2008/48 uvádí, že se předpokládá, že věřitel má znalosti o nákladech na doplňkové služby, které on sám nebo v zastoupení třetí osoby spotřebiteli nabízí, ledaže jejich výše závisí na zvláštních charakteristických rysech nebo situaci spotřebitele, a že výše nákladů na tyto doplňkové služby nemůže být sice určena předem, avšak spotřebitelé by měli obdržet v předsmluvní fázi přiměřené informace o existenci těchto nákladů.
92
Osmá otázka se přitom týká případu, kdy smlouva o úvěru ukládá spotřebiteli k tomu, aby získal úvěr, povinnost uzavřít smlouvu o ručení. Poskytnutí ručení na základě posledně uvedené smlouvy představuje tedy službu související se smlouvou o úvěru ve smyslu čl. 3 písm. g) směrnice 2008/48, a jelikož je uzavření smlouvy o ručení povinné pro samotné získání úvěru, náklady související s touto smlouvou jsou podle tohoto ustanovení součástí „celkových nákladů úvěru pro spotřebitele“. Podle písm. i) téhož článku musí být proto zohledněny při výpočtu RPSN.
93
S ohledem na tyto úvahy je třeba na osmou otázku odpovědět tak, že čl. 3 písm. g) a i) směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že náklady související se smlouvou o ručení, kterou je spotřebitel povinen uzavřít na základě ujednání smlouvy o úvěru, již uzavřel, které vedou ke zvýšení celkové výše dluhu, spadají pod pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“, a tedy pod pojem „RPSN“.
K deváté a desáté otázce
94
Podstatou deváté a desáté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 10 odst. 2 písm. g) a článek 23 směrnice 2008/48 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby v případě, že smlouva o spotřebitelském úvěru neuvádí RPSN zahrnující všechny náklady stanovené v čl. 3 písm. g) této směrnice, byla tato smlouva považována za smlouvu bez úroků a poplatků, takže její zrušení vede pouze k vrácení půjčené jistiny dotčeným spotřebitelem.
95
Je třeba připomenout zaprvé, že čl. 10 odst. 2 směrnice 2008/48 provádí úplnou harmonizaci, pokud jde o údaje, které musí být povinně uvedeny v úvěrové smlouvě. Za tímto účelem čl. 10 odst. 2 písm. g) této směrnice stanoví, že úvěrová smlouva musí jasně a výstižně uvést RPSN a celkovou částku splatnou spotřebitelem vypočtené v okamžiku uzavření úvěrové smlouvy [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 50].
96
Z judikatury vyplývá, že uvedení RPSN v úvěrové smlouvě má zásadní význam, zejména když umožňuje spotřebiteli posoudit rozsah jeho závazku [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 51].
97
Dále z článku 23 směrnice 2008/48 vykládaného ve světle bodu 47 jejího odůvodnění vyplývá, že i když je volba systému sankcí za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice ponechána na uvážení členských států, musí být takto stanovené sankce účinné, přiměřené a odrazující. To znamená, že sankce musí být přiměřené závažnosti porušení, která postihují, zejména zajištěním skutečně odrazujícího účinku, přičemž musí být v souladu s obecnou zásadou proporcionality [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 52].
98
S ohledem na zásadní význam, který má uvedení RPSN v takové smlouvě pro spotřebitele, Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní soud může i bez návrhu uplatnit vnitrostátní právní úpravu, která stanoví, že neuvedení tohoto údaje vede k tomu, že poskytnutý úvěr je považován za bezúročný a bez poplatků [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 53].
99
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že v situaci, kdy úvěrová smlouva uváděla odhadovanou RPSN, přičemž jejípřesná výše měla být upřesněna po poskytnutí úvěru, musela být taková sankce spočívající v zániku nároku věřitele na úroky a poplatky považována za přiměřenou ve smyslu článku 23 směrnice 2008/48 [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 54].
100
S ohledem na zásadní povahu uvedení RPSN ve smlouvě o spotřebitelském úvěru, aby se spotřebitelé mohli seznámit se svými právy a povinnostmi, jakož i s ohledem na požadavek zahrnout do výpočtu této sazby všechny náklady uvedené v čl. 3 písm. g) směrnice 2008/48, je proto třeba mít za to, že uvedení RPSN, která neodráží přesně všechny tyto náklady, zbavuje spotřebitele možnosti určit rozsah svého závazku stejným způsobem jako neuvedení této sazby. Proto sankce zániku nároku věřitele na úroky a poplatky v případě uvedení RPSN, která nezahrnuje veškeré uvedené náklady, odráží závažnost takového porušení a je odrazující a přiměřená [rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě), C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 55].
101
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na devátou a desátou otázku odpovědět tak, že čl. 10 odst. 2 písm. g) a článek 23 směrnice 2008/48 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v případě, kdy smlouva o spotřebitelském úvěru neuvádí RPSN zahrnující všechny náklady stanovené v čl. 3 písm. g) této směrnice, byla tato smlouva považována za smlouvu bez úroků a poplatků, takže její prohlášení za neplatnou povede pouze k vrácení půjčené jistiny dotyčným spotřebitelem.
K nákladům řízení
102
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 4 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání posuzování případné zneužívající povahy ujednání smlouvy o ručení, která stanoví povinnosti ručitele a dlužníka v původním řízení, v situaci, kdy tento dlužník uzavřel tuto smlouvu současně se smlouvou o úvěru, a to za účelem splnění povinnosti stanovené prvně uvedenou smlouvou, kdy je ručitel dceřinou společností věřitele nebo osobou, kterou si vybral věřitel, a kdy jsou poplatky za ručení splatné současně se splátkami zápůjčky.
2)
Bod 1 písm. i), j) a m) přílohy směrnice 93/13
musí být vykládán v tom smyslu, že
ujednání, kterým se spotřebitel ve smlouvě o úvěru zavazuje uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem, jehož si vybere věřitel, aniž v okamžiku uzavření smlouvy o úvěru zná totožnost ručitele a obsah ujednání této smlouvy o ručení, nespadá pod tato ustanovení.
3)
Článek 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004, ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I této směrnice
musí být vykládán v tom smyslu, že
vložení ujednání do smluv o úvěru, podle něhož musí spotřebitel uzavřít smlouvu o ručení s osobou, kterou si vybere věřitel, nepředstavuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní.
4)
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13
musí být vykládán v tom smyslu, že
vnitrostátní soud, k němuž byl podán návrh na vydání platebního rozkazu v rámci řízení, jehož se dlužník, který je spotřebitelem, neúčastní, nemá možnost vyloučit i bez návrhu použití ujednání smlouvy o spotřebitelském úvěru uzavřené mezi tímto spotřebitelem a příslušným prodávajícím nebo poskytovatelem, pokud není přesvědčen, že toto ujednání musí být kvalifikováno jako „zneužívající“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice. Existence pochybnosti o tom, že spotřebitel mohl s tímto ujednáním souhlasit v důsledku nekalé obchodní praktiky ve smyslu článku 5 směrnice 2005/29, však může představovat jeden z prvků, které mohou být zohledněny pro účely posouzení, zda má dotčené ujednání případně zneužívající povahu, či nikoli.
5)
Pojem „smlouva o vázaném úvěru“ ve smyslu čl. 3 písm. n) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS
musí být vykládán v tom smyslu, že
nezahrnuje smlouvu o úvěru, jejíž uzavření je vázáno pouze na uzavření smlouvy o ručení se třetí osobou, které je za tímto účelem zaplacena odměna.
6)
Článek 3 písm. g) a i) směrnice 2008/48
musí být vykládán v tom smyslu, že
náklady související se smlouvou o ručení, kterou je spotřebitel povinen uzavřít na základě ujednání smlouvy o úvěru, již uzavřel, které vedou ke zvýšení celkové výše dluhu, spadají pod pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“, a tedy pod pojem „roční procentní sazba nákladů“.
7)
Článek 10 odst. 2 písm. g) a článek 23 směrnice 2008/48
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby v případě, kdy smlouva o spotřebitelském úvěru neuvádí roční procentní sazbu nákladů zahrnující všechny náklady stanovené v čl. 3 písm. g) této směrnice, byla tato smlouva považována za smlouvu bez úroků a poplatků, takže její prohlášení za neplatnou povede pouze k vrácení půjčené jistiny dotyčným spotřebitelem.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.