62014TO0111(04)
USNESENÍ TRIBUNÁLU (třetího senátu)
10. března 2020 (
*1
)
„Řízení – Určení výše nákladů řízení – Přiznatelná náhrada nákladů řízení“
Ve spojených věcech T‑111/14 DEP až T‑118/14 DEP,
Unitec Bio SA, se sídlem v Buenos Aires (Argentina), zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑111/14,
Molinos Río de la Plata SA, se sídlem v Buenos Aires, zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑112/14,
Oleaginosa Moreno Hermanos SACIFI y A, se sídlem v Bahia Blance (Argentina), zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑113/14,
Vicentin SAIC, se sídlem v Avellanedě (Argentina), zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑114/14,
Aceitera General Deheza SA, se sídlem v General Deheza (Argentina), zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑115/14,
Bunge Argentina SA, se sídlem v Buenos Aires, zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑116/14,
Cargill SACI, se sídlem v Buenos Aires, zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑117/14,
LDC Argentina SA, se sídlem v Buenos Aires, zastoupená J.-F. Bellisem a R. Luffem, advokáty,
žalobkyně ve věci T‑118/14,
proti
Radě Evropské unie, zastoupené H. Marcos Fraile, jako zmocněnkyní,
žalované,
podporované
Evropskou komisí
a
European Biodiesel Board (EBB), se sídlem v Bruselu (Belgie),
vedlejšími účastníky řízení,
jejímž předmětem je návrh na určení výše nákladů řízení v návaznosti na čtyři rozsudky ze dne 15. září 2016, LDC Argentina v. Rada (T‑118/14, nezveřejněný, EU:T:2016:502), ze dne 15. září 2016, Cargill v. Rada (T‑117/14, nezveřejněný, EU:T:2016:503), ze dne 15. září 2016, Unitec Bio v. Rada (T‑111/14, EU:T:2016:505), a ze dne 15. září 2016, Molinos Río de la Plata a další v. Rada (T‑112/14 až T‑116/14 a T‑119/14, nezveřejněný, EU:T:2016:509),
TRIBUNÁL (třetí senát),
ve složení A. M. Collins, předseda, Z. Csehi (zpravodaj) a G. De Baere, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutkový stav, řízení a návrhová žádání účastníků řízení
1
Osmi žalobami došlými kanceláři Tribunálu dne 17. února 2014, zapsanými do rejstříku pod čísly T‑111/14, T‑112/14, T‑113/14, T‑114/14, T‑115/14, T‑116/14, T‑117/14 a T‑118/14, žalobkyně, Unitec Bio SA, Molinos Río de la Plata SA, Oleaginosa Moreno Hermanos SACIFI y A, Vicentin SAIC, Aceitera General Deheza SA, Bunge Argentina SA, Cargill SACI, LDC Argentina SA, podaly každá žalobu na neplatnost prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1194/2013 ze dne 19. listopadu 2013 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímního cla uloženého na dovoz bionafty pocházející z Argentiny a Indonésie (Úř. věst. 2013, L 315, s. 2, dále jen „napadený akt“) v rozsahu, v němž se jim tímto nařízením ukládá antidumpingové clo.
2
Usneseními předsedy devátého senátu Tribunálu ze dne 17. července a 22. září 2014 bylo Evropské komisi a European Biodiesel Board (EBB) povoleno vstoupit do řízení jako vedlejším účastníkům ve věcech uvedených v bodě 1 výše na podporu Rady Evropské unie.
3
Čtyřmi rozsudky ze dne 15. září 2016, LDC Argentina v. Rada (T‑118/14, nezveřejněný, EU:T:2016:502), ze dne 15. září 2016, Cargill v. Rada (T‑117/14, nezveřejněný, EU:T:2016:503), ze dne 15. září 2016, Unitec Bio v. Rada (T‑111/14, EU:T:2016:505), a ze dne 15. září 2016, Molinos Río de la Plata a další v. Rada (T‑112/14 až T‑116/14 a T‑119/14, nezveřejněný, EU:T:2016:509), Tribunál zrušil napadený akt v rozsahu, v němž se týkal žalobkyň. V každé věci rozhodl, že Rada ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobkyněmi.
4
Čtyřmi kasačními opravnými prostředky podanými dne 24. listopadu 2016 a zapsanými pod čísly C‑602/16 P a C‑607/16 P až C‑609/16 P se Rada na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie domáhala zrušení rozsudků ze dne 15. září 2016, LDC Argentina v. Rada (T‑118/14, nezveřejněný, EU:T:2016:502), ze dne 15. září 2016, Cargill v. Rada (T‑117/14, nezveřejněný, EU:T:2016:503), ze dne 15. září 2016, Unitec Bio v. Rada (T‑111/14, EU:T:2016:505), a ze dne 15. září 2016, Molinos Río de la Plata a další v. Rada (T‑112/14 až T‑116/14 a T‑119/14, nezveřejněný, EU:T:2016:509).
5
Dopisem ze dne 22. ledna 2018 Rada v souladu s článkem 148 jednacího řádu Soudního dvora informovala Soudní dvůr, že bere své kasační opravné prostředky zpět.
6
Usnesením ze dne 15. února 2018, Rada v. Unitec Bio a další (C‑602/16 P a C‑607/16 P až C‑609/16 P, nezveřejněné, EU:C:2018:150), předseda Soudního dvora vyškrtl spojené věci C‑602/16 P a C‑607/16 P až C‑609/16 P z rejstříku Soudního dvora a uložil Radě náhradu nákladů řízení vynaložených žalobkyněmi.
7
Dopisem ze dne 27. dubna 2018 žalobkyně vyzvaly Radu, aby uhradila celkovou částku 391249 eur jednak v souvislosti s osmi řízeními před Tribunálem uvedenými v bodě 1 výše a jednak se čtyřmi řízeními před Soudním dvorem uvedenými v bodě 4 výše.
8
Dopisem ze dne 25. července 2018 vyjádřila Rada nesouhlas s výší nákladů řízení požadovaných žalobkyněmi v souvislosti s dotčenými řízeními před Tribunálem a Soudním dvorem a navrhla úhradu celkové částky 45300 eur. Tento návrh Rady odpovídal 200 hodinám práce v hodinové sazbě 225 eur. Žalobkyně tento návrh odmítly dopisem ze dne 28. září 2018, avšak celkovou požadovanou částku snížily na 388887 eur z důvodu chyby ve výpočtu.
9
Rada dopisem ze dne 10. ledna 2019 tento nový návrh zamítla a navrhla, že v souvislosti s dotčenými řízeními před Tribunálem a Soudním dvorem uhradí celkem 54100 eur.
10
Dopisem ze dne 18. března 2019 žalobkyně opět snížily částku náhrady navrhovanou v souvislosti s dotčenými řízeními před Tribunálem a Soudním dvorem na částku 85150 eur, která odpovídala 265 hodinám práce v hodinové sazbě 320 eur a částce 350 eur za administrativní náklady. Dopisem ze dne 29. března 2019 Rada tento nový návrh odmítla a setrvala na svém návrhu uhradit celkově 54100 eur.
11
Vzhledem k tomu, že mezi účastnicemi řízení nebylo dosaženo žádné dohody o výši přiznatelné náhrady nákladů řízení, podaly žalobkyně podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 28. června 2019 na základě čl. 170 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu návrh na určení výše nákladů řízení, kterým Tribunálu navrhly, aby:
–
stanovil částku nákladů řízení, které je Rada povinna nahradit v souvislosti s řízeními zapsanými pod čísly T‑111/14, T‑112/14 až T‑116/14, T‑117/14 a T‑118/14, na 185811,50 eura;
–
stanovil částku nákladů řízení, které je Rada povinna nahradit v souvislosti s tímto řízením o určení výše nákladů řízení, na 1539 eur;
–
uplatnil na tuto částku úroky z prodlení ode dne doručení usnesení, které bude vydáno.
12
Ve vyjádření došlém kanceláři Tribunálu dne 25. července 2019 vyzvala Rada Tribunál, aby:
–
zamítl návrh žalobkyň;
–
stanovil celkovou částku přiznatelné náhrady nákladů řízení na 43150 eur.
13
Vzhledem k tomu, že se změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen podle čl. 27 odst. 5 jednacího řádu ke třetímu senátu, kterému byla tudíž tato věc přidělena.
Právní otázky
14
Podle čl. 170 odst. 3 jednacího řádu v případě sporu o přiznání náhrady nákladů řízení rozhodne Tribunál na návrh dotčeného účastníka řízení usnesením, proti kterému nelze podat opravný prostředek, poté, co poskytl účastníkovi řízení, jehož se návrh týká, příležitost k vyjádření.
15
Podle čl. 140 písm. b) jednacího řádu lze přiznat náhradu nutných výdajů vynaložených účastníky řízení v souvislosti s řízením, zejména výdajů na cestu a pobyt a odměn zmocněnců, poradců nebo advokátů. Z tohoto ustanovení vyplývá, že nahraditelné náklady jsou omezeny jednak na náklady vynaložené na řízení před Tribunálem a jednak náklady, jež byly pro tyto účely nutné (viz usnesení ze dne 28. června 2004, Airtours v. Komise, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, bod 13 a citovaná judikatura).
16
Výše přiznatelné náhrady nákladů řízení musí být v projednávaném případě určena na základě uvedených kritérií.
K výši přiznatelné náhrady odměn advokáta
17
Podle ustálené judikatury není Tribunál oprávněn určit výši odměn, které mají uhradit účastníci řízení svým advokátům, ale je oprávněn určit, v jaké výši mohou být tyto odměny nahrazeny účastníkem řízení, kterému byla uložena náhrada nákladů řízení. Když Tribunál rozhoduje o návrhu na určení výše nákladů řízení, není povinen vzít v úvahu vnitrostátní sazebník, podle něhož se určují odměny advokátů, ani případnou dohodu uzavřenou v této záležitosti mezi dotčeným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci (viz usnesení ze dne 28. června 2004, Airtours v. Komise, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, bod 17 a citovaná judikatura).
18
Mimoto je Tribunál vzhledem k neexistenci ustanovení unijního práva, která by měla povahu sazebníku, povinen posuzovat okolnosti případu volně s přihlédnutím k předmětu a povaze sporu, k jeho významu z hlediska unijního práva, jakož i k obtížím ve věci, rozsahu práce, kterou si soudní řízení mohlo vyžádat od zúčastněných zmocněnců nebo poradců, a k hospodářským zájmům, které spor představoval pro účastníky řízení (viz usnesení ze dne 28. června 2004, Airtours v. Komise, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, bod 18 a citovaná judikatura).
19
Pokud jde zaprvé o předmět, povahu a význam sporů z hlediska unijního práva, jakož i obtíže ve věci, Tribunál konstatuje, že z meritorního hlediska se věci v hlavních řízeních týkaly osmi žalob na neplatnost v oblasti antidumpingu, které všechny vycházely ze tří totožných žalobních důvodů. První a druhé žalobní důvody zpochybňovaly postup Rady spočívající v tom, že vyloučila ceny hlavních surovin, které argentinští vyvážející výrobci, jichž se týkalo šetření, uváděli v záznamech, z důvodu zkreslení cen uvedených surovin v důsledku systému odstupňované vývozní daně, a tyto ceny nahradila referenční cenou. V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdily, že takový postup není v souladu s čl. 2 odst. 5 prvním a druhým pododstavcem nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 2009, L 343, s. 51, dále jen „základní nařízení“). V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně tvrdily, že uvedený postup není v souladu s Dohodou o provádění článku VI GATT (Úř. věst. 1994, L 336, s. 103). Třetí žalobní důvod vycházel z toho, že Rada tím, že měla za to, že existovala příčinná souvislost mezi dovozy bionafty pocházející z Argentiny, které byly předmětem šetření, a újmou způsobenou výrobnímu odvětví Unie, jednala v rozporu s čl. 3 odst. 7 základního nařízení.
20
Je třeba poznamenat, že první žalobní důvod nastolil důležitou otázku z hlediska unijního práva, která vykazovala určitou skutkovou a právní složitost a vyžadovala důkladnou analýzu, jak tvrdí žalobkyně. Tento žalobní důvod se totiž týkal použití čl. 2 odst. 5 základního nařízení, který v podstatě stanoví různé možnosti, na jejichž základě mohou orgány zohlednit náklady týkající se zejména výroby a prodeje výrobku, který je předmětem šetření, pro účely výpočtu běžné hodnoty obdobného výrobku ve smyslu tohoto nařízení. V projednávané věci žalobkyně tvrdily, že Rada v podstatě porušila čl. 2 odst. 5 základního nařízení tím, že v rámci výpočtu běžné hodnoty obdobného výrobku ve smyslu základního nařízení vyloučila ceny surovin uvedené v záznamech žalobkyň. Žalobkyně Radě vytýkaly zvláště nesprávné uplatnění rozsudku ze dne 7. února 2013, Acron a Dorogobuzh v. Rada (T‑235/08, nezveřejněný, EU:T:2013:65). Z toho vyplývá, že tento žalobní důvod vyžadoval důkladný rozbor, neboť otázka vyvstávající v jeho rámci vedla Tribunál mimo jiné k rozhodování o důkazním břemenu a prostoru pro uvážení, které mají unijní orgány v rámci výpočtu běžné hodnoty obdobného výrobku ve smyslu základního nařízení (v tomto smyslu obdobně viz usnesení ze dne 19. prosince 2019, Unitec Bio a další v. Rada, C‑602/16 P-DEP, nezveřejněné, EU:C:2019:1148, body 30 až 32).
21
Pokud jde o ostatní žalobní důvody, je třeba poznamenat, že nevykazovaly zvláštní obtížnost.
22
Zadruhé, pokud jde o hospodářské zájmy, které spor představuje pro účastníky řízení, je třeba připomenout, že napadený akt zavedl na vývozy žalobkyň konečné antidumpingové clo ve výši od 216,64 eura do 245,67 eura za tunu čisté hmotnosti. Jak tvrdí Rada, ačkoliv na těchto věcech měla žalobkyně hospodářský zájem, nelze tento zájem považovat za neobvyklý nebo značně odlišný od zájmu, který je základem jakéhokoli šetření, kterým se ukládají antidumpingová cla.
23
Zatřetí, pokud jde o rozsah pracovního zatížení vyžadovaného sporem, žalobkyně se domáhají stanovení přiznatelné náhrady nákladů na odměny advokátů v souvislosti s jejich osmi žalobami podanými k Tribunálu ve výši 184837,50 eura, což podle nich odpovídá 543 hodinám práce čtyř advokátů a vážené průměrné hodinové sazbě o něco vyšší než 340 eur.
24
Rada zpochybňuje počet advokátů, počet hodin a použitou hodinovou sazbu. Tvrdí, že pro všech osm řízení před Tribunálem postačovala práce jednoho advokáta v maximální délce 170 hodin za hodinovou sazbu ve výši 250 eur.
25
V projednávané věci je třeba konstatovat, že žalobkyně na podporu svého návrhu předkládají podrobný přehled hodin práce jejich advokátů („timesheets“), který obsahuje podrobné informace o druhu práce, hodinách věnovaných jednotlivým druhům práce a o odpovídajících hodinových sazbách. Z tohoto dokumentu vyplývá, že čtyři advokáti pracovali celkem 540,75 hodin za cenu vyjádřenou celkovou částkou 184837,50 eura.
26
Zaprvé je třeba vyloučit určité hodiny, které nemohou spadat do kategorie nahraditelných nákladů řízení ve smyslu judikatury citované v bodě 15 výše, neboť se nejeví jako nezbytné pro hlavní řízení před Tribunálem.
27
Hodiny odpovídající času věnovanému žalobě společnosti Cámara Argentina de Biocombustibles (Carbio), která není stranou tohoto návrhu na určení výše nákladů řízení a které bylo uloženo nést vlastní náklady řízení v rozsudku ze dne 15. září 2016, Molinos Río de la Plata a další v. Rada (T‑112/14 až T‑116/14 a T‑119/14, nezveřejněný, EU:T:2016:509), tudíž nemohou spadat do kategorie nahraditelných nákladů řízení. Zvláště hodiny věnované odpovědi na námitky Rady týkající se přípustnosti žaloby společnosti Carbio musí být z rámce projednávaného návrhu vyloučeny.
28
Kromě toho je třeba vyloučit náhradu nákladů týkajících se období, během kterých Tribunál neučinil žádný procesní úkon, jelikož takové náklady se nemohou jevit jako přímo spojené s úkony advokáta před Tribunálem (usnesení ze dne 21. prosince 2010, Le Levant 015 a další v. Komise, T‑34/02 DEP, EU:T:2010:559, body 33 a 34). Stejně tak musí být vyloučena náhrada nákladů týkajících se období, které následovalo po ústní části řízení, neboť po jednání nebyl učiněn žádný procesní úkon (usnesení ze dne 24. ledna 2002, Groupe Origny v. Komise, T‑38/95 DEP, EU:T:2002:13, bod 31).
29
V projednávané věci bylo 2,5 hodiny práce v hodinové sazbě 300 eur vykázáno jako doba strávená na cestu z Lucemburku (Lucembursko) po jednání konaném dne 28. října 2015 ve věcech v hlavních řízeních a jako práce navazující na jednání. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že ústní část řízení byla znovu otevřena dne 22. února 2016. Organizačními procesními opatřeními přijatými ve dnech 22. února 2016 a 23. března 2016 položil Tribunál žalobkyním otázky. Nicméně s ohledem na dobu, která uplynula mezi cestou z jednání dne 28. října 2015 a přijetím těchto organizačních procesních opatření, nemohly být předmětné hodiny navazující práce věnovány odpovědi na uvedená organizační procesní opatření, jelikož tato opatření ještě nebyla Tribunálem přijata. Proto je třeba vyloučit výše uvedené hodiny navazující práce z kategorie nutných nákladů, jelikož se vztahují k období, během kterého nebyl učiněn žádný procesní úkon, a nejeví se tedy, že by přímo souvisely s úkony advokátů před Tribunálem.
30
Zadruhé, pokud advokáti účastníka řízení již pro posledně uvedeného pracovali v řízeních nebo postupech, které předcházely sporu, který se k nim vztahuje, jako je tomu v projednávaném případě, je podle judikatury třeba zohlednit skutečnost, že tito advokáti mají znalosti relevantní pro spor, které mohou usnadnit jejich práci a zkrátit dobu přípravy nezbytnou pro soudní řízení (usnesení ze dne 21. prosince 2010, Le Levant 015 a další v. Komise, T‑34/02 DEP, EU:T:2010:559, bod 43).
31
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že některé z otázek vznesených v žalobní odpovědi před Tribunálem nebyly řešeny během správního řízení, zejména otázky týkající se přípustnosti žalob. Je však třeba poznamenat, že námitky týkající se přípustnosti žalob se týkaly pouze dvou žalobkyň, které jsou stranami projednávaného návrhu na určení výše nákladů řízení, a sice společnosti Cargill, žalobkyně ve věci T‑117/14, a společnosti Unitec Bio, žalobkyně ve věci T‑111/14, a že uvedené žalobkyně na ně ve svých replikách stejným způsobem a jednoduše odpověděly ve dvou odstavcích.
32
Zatřetí žalobkyně odůvodňují vysoký počet odpracovaných hodin tím, že jejich advokáti museli pracovat na osmi žalobách. Podle žalobkyň, které v tomto ohledu odkazují na bod 35 usnesení ze dne 13. května 2019, Giant (China) v. Rada (T‑425/13 DEP, nezveřejněné, EU:T:2019:340), měl přitom unijní soud za to, že 190 hodin práce ve vztahu k jediné žalobkyni bylo přiměřených. Ve světle této judikatury by tedy 543 hodin práce týkajících se osmi žalob nemělo být považováno za nadměrné. Kromě toho byly věci projednávané v hlavních řízeních složitější než věc, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. listopadu 2015, Giant (China) v. Rada (T‑425/13, nezveřejněný, EU:T:2015:896). Žalobkyně dodávají, že ačkoliv některé otázky byly v osmi věcech podobné, další procesní otázky, jako je důvěrnost, přípustnost a zpracování údajů, vyžadovaly individuální zacházení ve vztahu ke každé žalobkyni.
33
Tribunál poznamenává, že i když situace v projednávaném případě, kdy je projednáváno osm žalob, může odůvodnit vyšší počet odpracovaných hodin než v případě přípravy a vedení jediného řízení před Tribunálem, je nicméně třeba přihlédnout k právním a skutkovým podobnostem dotčených věcí, které mohly advokátům přinést pracovní úspory.
34
V projednávaném případě je třeba zohlednit skutečnost, že veškeré písemnosti osmi žalobkyň byly kromě několika rozdílů v podstatě totožné a že na otázky položené Tribunálem odpovídaly společně. Zejména právní a skutkové otázky týkající se použití čl. 2 odst. 5 základního nařízení byly formulovány stejným způsobem, takže na ně bylo odpovězeno téměř totožným odůvodněním v rozsudcích ze dne 15. září 2016, LDC Argentina v. Rada (T‑118/14, nezveřejněný, EU:T:2016:502), ze dne 15. září 2016, Cargill v. Rada (T‑117/14, nezveřejněný, EU:T:2016:503), ze dne 15. září 2016, Unitec Bio v. Rada (T‑111/14, EU:T:2016:505), a ze dne 15. září 2016, Molinos Río de la Plata a další v. Rada (T‑112/14 až T‑116/14 a T‑119/14, nezveřejněný, EU:T:2016:509). Takové podobnosti uvedených spojených věcí vedly nutně k úsporám z rozsahu [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 27. dubna 2009, Mülhens v. OHIM – Conceria Toska (TOSKA), T‑263/03 DEP, nezveřejněné, EU:T:2009:118, bod 17; ze dne 27. dubna 2009, Mülhens v. OHIM, T‑28/04 DEP, nezveřejněné, EU:T:2009:119, bod 17, a v tomto smyslu viz rovněž usnesení ze dne 12. května 2016, Ningbo Yonghong Fasteners v. Rada, T‑150/09 DEP, nezveřejněné, EU:T:2016:317, bod 28].
35
Kromě toho, i když otázky přípustnosti ve fázi vyhotovení žaloby a repliky vyžadovaly důkladnější zacházení s některými žalobami, je třeba poznamenat, jak již bylo uvedeno v bodě 31 výše, že se tyto otázky týkaly pouze dvou žalobkyň v tomto řízení o určení výše nákladů řízení a že v písemnostech uvedených žalobkyň byly vyjádřeny stejným způsobem, takže Tribunál na ně odpověděl stejným odůvodněním v rozsudcích ze dne 15. září 2016, Cargill v. Rada (T‑117/14, nezveřejněný, EU:T:2016:503) a ze dne 15. září 2016, Unitec bio v. Rada (T‑111/14, EU:T:2016:505). Pokud jde o žádosti o důvěrné zacházení ve věcech T‑112/14 až T‑116/14 a T‑118/14, byly rovněž totožné.
36
Začtvrté je třeba připomenout, že unijnímu soudu přísluší zohlednit především celkový počet odpracovaných hodin, které se mohou jevit jako objektivně nezbytné pro účely řízení před Tribunálem bez ohledu na počet advokátů, kteří si mezi sebou mohli uskutečněná plnění rozdělit (usnesení ze dne 28. června 2004, Airtours v. Komise, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, bod 30).
37
V projednávané věci Tribunál zejména s ohledem na význam sporů z hlediska unijního práva a obtíže spojené s jedním ze žalobních důvodů, které mu byly předloženy, stanoví celkovou pracovní dobu advokátů, která byla objektivně nezbytná pro účely zastupování osmi žalobkyň ve věcech v hlavních řízeních v soudní fázi, na 408 hodin. Tato doba zahrnuje vyhotovení žalob na neplatnost, replik, velmi krátkých žádostí o důvěrné zacházení ve věcech T‑112/14 až T‑116/14 a T‑118/14 a přípravu nedůvěrných verzí písemností v uvedených řízeních, odpovědí na dva spisy Komise a EBB jako vedlejších účastníků řízení, přípravu na jednání a zastupování žalobkyň na jednání, jakož i společné odpovědi žalobkyň na otázky Tribunálu položené po jednání. Je třeba upřesnit, že v rámci celkové výše uvedené doby práce musí být přípravě jedné vzorové věci, která slouží jako základní vzor pro řešení dalších sedmi věcí, přidělen vyšší počet hodin než přípravě dalších sedmi věcí.
38
Co se týče vážené průměrné hodinové sazby uvedené v návrhu, která je o něco vyšší než 340 eur, má Tribunál za to, že taková hodinová sazba může být použita na hodiny věnované přípravě a vyhotovení písemností, jakož i přípravě a účasti na jednání, pokud jde o jednu vzorovou věc sloužící jako základní vzor pro řešení sedmi dalších věcí. Tribunál má rovněž za to, že s ohledem na jednodušší práci týkající se sedmi dalších věcí, která byla provedena na základě toho, co bylo připraveno pro vzorovou věc, činí zvolená hodinová sazba 220 eur.
39
Za těchto okolností budou odměny nahraditelné žalobkyním správně ohodnoceny stanovením jejich výše na 110160 eur.
K nahraditelným výdajům
40
Navrhovatelky navrhují náhradu 974 eur z titulu výdajů na cestu a pobyt souvisejících s jediným jednáním, které se konalo ve věcech v hlavních řízeních.
41
V projednávané věci je třeba konstatovat, že na podporu svého návrhu na náhradu výdajů na cestu a pobyt žalobkyně předkládají dvě hotelové faktury v celkové výši 728 eur a dokument vysvětlující, že náklady na dopravu byly vypočítány na základě přepravy vozidlem, a sice 0,5 eura za km, tedy celkem 246 eur.
42
Pokud jde o výdaje týkající se účasti dvou advokátů na jednání, Rada zdůrazňuje, že pouze výdaje odpovídající jedinému advokátovi byly objektivně nezbytné, a navrhuje nahradit částku ve výši 350 eur.
43
V tomto ohledu má Tribunál za to, že i když byly věci velmi podobné, advokáti se museli připravit na jednání a zastupovat na něm osm žalobkyň. Je tedy odůvodněné, aby náklady vynaložené na dva poradce pro účely jejich účasti na jednání byly považovány za nutné ve smyslu čl. 140 písm. b) jednacího řádu.
44
Z toho vyplývá, že výdaje na cestu a pobyt dvou advokátů za účelem zastupování žalobkyň na jednání konaném dne 28. října 2015 budou spravedlivě ohodnoceny stanovením jejich výše na 974 eur.
K nákladům tohoto řízení
45
V rámci stanovení přiznatelné náhrady nákladů řízení Tribunál přihlíží ke všem okolnostem věci až do okamžiku vyhlášení usnesení o určení výše nákladů řízení, včetně nezbytných výdajů souvisejících s řízením o určení výše nákladů řízení (usnesení ze dne 23. března 2012, Kerstens v. Komise, T‑498/09 P-DEP, nezveřejněné, EU:T:2012:147, bod 15).
46
Pokud jde o částku 1539 eur požadovanou pro vedení tohoto řízení o určení výše nákladů řízení, je třeba uvést, že se nejeví jako nadměrná, i když projednávaný návrh na určení výše nákladů řízení má spíše standardizovanou povahu.
47
Za těchto okolností je třeba stanovit výši nákladů žalobkyň souvisejících s tímto řízením na 1539 eur.
K návrhu na zaplacení úroků z prodlení
48
Žalobkyně se domáhají, aby částka přiznatelné náhrady nákladů řízení byla navýšena o úroky z prodlení.
49
V tomto ohledu je třeba připomenout, že konstatování případné povinnosti zaplatit úroky z prodlení a stanovení jejich sazby spadá do pravomoci Tribunálu na základě čl. 170 odst. 1 a 3 jednacího řádu (viz usnesení ze dne 19. července 2017, Janukovyč v. Rada, T‑348/14 DEP, nezveřejněné, EU:T:2017:549, bod 64 a citovaná judikatura). Podle ustálené judikatury musí být návrhu na navýšení dlužné částky v rámci řízení o určení výše nákladů řízení o úroky z prodlení vyhověno ve vztahu k období mezi datem doručení usnesení o určení výše nákladů řízení a datem skutečné náhrady nákladů řízení (viz usnesení ze dne 19. července 2017, Janukovyč v. Rada, T‑348/14 DEP, nezveřejněné, EU:T:2017:549, bod 65 a citovaná judikatura).
50
Pokud jde o použitelnou úrokovou sazbu považuje Tribunál za vhodné zohlednit čl. 83 odst. 2 písm. b) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie (Úř. věst. 2012, L 362, s. 1). Použitelná sazba se tedy vypočítá na základě sazby, kterou uplatňuje Evropská centrální banka (ECB) na své hlavní refinanční operace, zveřejněná v řadě C Úředního věstníku Evropské unie a platná v první kalendářní den měsíce splatnosti, zvýšená o tři a půl procentního bodu (viz usnesení ze dne 19. července 2017, Janukovyč v. Rada, T‑348/14 DEP, nezveřejněné, EU:T:2017:549, bod 66 a citovaná judikatura).
51
V důsledku toho je třeba stanovit, že částka nahraditelných nákladů řízení podléhá počínaje dnem doručení tohoto usnesení úrokům z prodlení v sazbě vypočtené na základě sazby, kterou uplatňuje ECB na hlavní refinanční operace, použitelné v dotčeném období a zvýšené o tři a půl procentního bodu.
52
Z výše uvedeného vyplývá, že celková částka nákladů řízení, které má Rada nahradit žalobkyním, činí 112673 eur s úroky z prodlení ode dne doručení tohoto usnesení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:
1)
Celková částka nákladů řízení, které má Rada Evropské unie nahradit společnostem Unitec Bio SA, Molinos Río de la Plata SA, Oleaginosa Moreno Hermanos SACIFI y A, Vicentin SAIC, Aceitera General Deheza SA, Bunge Argentina SA, Cargill SACI, LDC Argentina SA, činí 112673 eur;
2)
Uvedená částka podléhá úrokům z prodlení ode dne doručení tohoto usnesení do data splacení.
V Lucemburku dne 10. března 2020.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
A. M. Collins
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.