62019TO0627(01)_RES
Sag T-627/19
(offentliggørelse i uddrag)
Harry Shindler m.fl.
mod
Europa-Kommissionen
Rettens kendelse (Tiende Afdeling) af 14. juli 2020
»Passivitetssøgsmål og annullationssøgsmål – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union – anmodninger om vedtagelse af en afgørelse om bevarelse af unionsborgerskabet for visse statsborgere fra Det Forenede Kongerige og en afgørelse om forskellige foranstaltninger vedrørende rettigheder for statsborgere fra Det Forenede Kongerige – Kommissionens stillingtagen – manglende opfordring til at handle – afslag på at vedtage en afgørelse om bevarelse af unionsborgerskabet for visse statsborgere fra Det Forenede Kongerige – manglende søgsmålsinteresse – åbenbart, at sagen skal afvises«
Passivitetssøgsmål – passivitet – begreb – undladelse af at handle – retsakt, som ikke giver medhold – ikke omfattet
(Art. 265 TEUF)
(jf. præmis 28)
Passivitetssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – betingelser for antagelse til behandling – forudgående opfordring til at handle – institutionens manglende stillingtagen – søgsmålskompetence – betingelser af kumulativ karakter – søgsmålet afvises, hvis en af disse betingelser ikke er opfyldt
(Art. 265 TEUF)
(jf. præmis 32)
Passivitetssøgsmål – opfordring til institutionen – foreligger ikke – afvisning
(Art. 265, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 35)
Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålsinteresse – nødvendigheden af en eksisterende og faktisk interesse – søgsmål, der kan tilføre sagsøgeren en fordel – foreligger ikke – afvisning
(Art. 263, stk. 4, TEUF)
(jf. præmis 47)
Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålsinteresse – annullation, der alene kan medføre, at der træffes en ny materielt identisk afgørelse – ingen interesse
(Art. 263 TEUF)
(jf. præmis 48, 49)
Sammendrag
Den 23. juni 2016 stemte borgerne i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved en folkeafstemning for, at deres land skulle træde ud af Den Europæiske Union. Den 29. marts 2017 meddelte Det Forenede Kongerige Rådet, at det havde til hensigt at udtræde af Unionen i henhold til artikel 50, stk. 2, TEU. Det Europæiske Råd vedtog efterfølgende, efter aftale med Det Forenede Kongerige, adskillige afgørelser (
1
) om forlængelse af fristen fastsat i artikel 50, stk. 3, TEU, hvorefter traktaterne skulle ophøre med at finde anvendelse i Det Forenede Kongerige, medmindre der var indgået en aftale om de nærmere bestemmelser for dets udtræden. I henhold til artikel 1 i afgørelse 2019/584 skulle denne frist i princippet udløbe den 31. oktober 2019.
Den 31. juli 2019 sendte en række statsborgere fra Det Forenede Kongerige bosat i Italien eller Frankrig (herefter »sagsøgerne«) en skrivelse til Det Europæiske Råd og Rådet for Den Europæiske Union. Den 1. august 2019 sendte de en i det væsentlige identisk skrivelse til Europa-Kommissionen. I disse skrivelser henledte sagsøgerne bl.a. de tre ovennævnte institutioners opmærksomhed på situationen for statsborgere fra Det Forenede Kongerige, som er bosat i andre medlemsstater end Det Forenede Kongerige, og som dér har opbygget et privatliv og familieliv, og anmodede institutionerne om at »fastslå, at de havde udvist passivitet« som følge af deres »ulovlige undladelse af at bevare [de nævnte statsborgeres] unionsborgerskab«. De opfordrede desuden disse tre institutioner til inden Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen, der var fastsat til den 31. oktober 2019, at træffe en afgørelse om bevarelse af de samme statsborgeres unionsborgerskab efter tidspunktet for denne udtræden, uanset om der var indgået en aftale om de nærmere bestemmelser for den nævnte udtræden. Ved skrivelse underskrevet den 11. september 2019 besvarede Kommissionen skrivelsen af 1. august 2019 (herefter »skrivelsen af 11. september 2019«). I denne skrivelse afslog Kommissionen den opfordring til at handle, der var indeholdt i den nævnte skrivelse, idet den gjorde opmærksom på, at traktaterne ikke gjorde det muligt for den at træffe en afgørelse som den, sagsøgerne havde anmodet om.
Sagsøgerne iværksatte herefter et søgsmål for Retten. Søgsmålet indeholder for det første en påstand om passivitet på grundlag af artikel 265 TEUF. For det andet indeholder det en påstand om annullation af »Kommissionens udtrykkelige afslag af [11.] september 2019 på at anerkende en undladelse«, som sagsøgerne på Rettens opfordring har kvalificeret som en annullationspåstand på grundlag af artikel 263 TEUF.
Retten har ved kendelse af 14. juli 2020 afvist sagsøgernes søgsmål efter at have afvist såvel passivitetspåstanden som annullationspåstanden.
Hvad den sidstnævnte påstand angår havde sagsøgerne nedlagt påstand om, at Retten annullerede den afgørelse, der var indeholdt i skrivelsen af 11. september 2019, hvorved Kommissionen i det væsentlige afslog at vedtage en afgørelse om bevarelse, fra Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen, af unionsborgerskabet for visse statsborgere fra Det Forenede Kongerige, som på dette tidspunkt ikke var statsborgere i en EU-medlemsstat, uanset om der var indgået en aftale om de nærmere vilkår for denne udtræden. Sagsøgerne havde til støtte for denne påstand fremsat tre anbringender med det formål at anfægte disse statsborgeres tab af unionsborgerskabet.
Indledningsvis efterprøvede Retten af egen drift, om sagsøgerne havde interesse i at påberåbe sig disse tre anbringender. I denne henseende bemærkede den for det første, at en sagsøger i henhold til fast retspraksis ikke har nogen berettiget interesse i annullation af en afgørelse, såfremt det er givet, at resultatet vil være, at der træffes en ny afgørelse, som bekræfter indholdet af den annullerede afgørelse over for den, og for det andet, at et annullationsanbringende skal afvises, idet der ikke foreligger søgsmålsinteresse, når en annullation af den anfægtede retsakt på grundlag af dette anbringende – selv hvis det antages, at anbringendet kan antages til realitetsbehandling – ikke vil kunne hjælpe sagsøgeren. En sagsøger har således ikke godtgjort en interesse i at påstå annullation af en afgørelse om afslag på at handle på et givet område på grundlag af et bestemt anbringende i det tilfælde, hvor den pågældende institution under alle omstændigheder ikke har kompetence på området.
Retten anførte derefter, at sagsøgerne i den foreliggende sag i tilfælde af annullation af afgørelsen indeholdt i skrivelsen af 11. september 2019 på grundlag af de anbringender, de havde fremsat, kun kunne opnå medhold, såfremt Kommissionen efterfølgende selv vedtog en bindende retsakt om bevarelse af unionsborgerskabet for visse statsborgere fra Det Forenede Kongerige fra Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen.
I denne henseende – og efter at have bemærket, at hver institution i henhold til artikel 13, stk. 2, TEU handler inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den ved traktaterne – fastslog Retten, at ingen bestemmelse i traktaterne eller i den afledte ret bemyndiger Kommissionen til at vedtage bindende retsakter, der har til formål at tildele visse kategorier af personer unionsborgerskab. Denne konstatering understøttes af den omstændighed, at denne institution i princippet kun har beføjelse til at fremsætte forslag i overensstemmelse med artikel 17, stk. 2, TEU.
Retten fastslog følgelig, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde – uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen kunne medføre tab af unionsborgerskabet for alle de statsborgere fra Det Forenede Kongerige, der på tidspunktet for den nævnte udtræden ikke var statsborgere i en medlemsstat – ikke havde kompetence til at vedtage en bindende retsakt, der fra tidspunktet for denne udtræden bevarede unionsborgerskabet for visse kategorier af personer, og var forpligtet til at afslå at vedtage den retsakt, som sagsøgerne havde anmodet om. Som følge heraf ville Kommissionen, såfremt afgørelsen indeholdt i skrivelsen af 11. september 2019 blev annulleret på grundlag af de af sagsøgerne fremsatte anbringender, være i en situation, hvor det var åbenbart, at den savnede kompetence, og den ville kun kunne træffe en ny afgørelse om afslag på at vedtage den retsakt, som de havde anmodet om. Retten præciserede, at en sådan annullation således ikke ville kunne hjælpe sagsøgerne, hvorfor disse ikke havde godtgjort en berettiget interesse i at fremsætte de ovennævnte anbringender.
Retten konkluderede, at disse anbringender skulle afvises, og at selve annullationspåstanden følgelig åbenbart skulle afvises, idet den ikke var ledsaget af noget anbringende, der kunne realitetspåkendes.
(
1
) – Bl.a. afgørelse (EU) 2019/476 af 22.3.2019 (EUT 2019, L 80 I, s. 1) og afgørelse (EU) 2019/584 af 11.4.2019 (EUT 2019, L 101, s. 1)