61991C0172
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 2. december 1992 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
1.
Bundesgerichtshof anmoder med sine spørgsmål Domstolen om at træffe afgørelse om fortolkningen af artikel 1, første punktum, artikel 27, nr. 2, og artikel 37, stk. 2, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved tiltrædelseskonventionen af 1978 (
1
) (herefter benævnt »konventionen«).
2.
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen, er følgende.
3.
Thomas Waidmann, som var elev i en offentlig skole i delstaten Baden-Württemberg, styrtede den 8. juni 1984 under en skoleudflugt i bjergene i Italien ned og blev dræbt. Der blev ved Tribunale di Bolzano anlagt straffesag mod den ledsagende lærer, den tyske tjenestemand Volker Sonntag, for uagtsomt manddrab.
4.
Den 22. september 1986 indtrådte Thomas Waidmann's forældre og bror som borgerlige parter i straffesagen ved en tilførsel til retsbogen, som blev forkyndt for tiltalte den 16. februar 1987, for ved denne ret at opnå erstatning for såvel økonomisk som ikkeøkonomisk skade.
5.
Under domsforhandlingen ved kriminalretten den 25. januar 1988, hvor Volker Sonntag blev repræsenteret af en advokat, nedlagde de borgerlige parter påstand om, at læreren tilpligtedes at betale et acontobeløb på 20 mio. LIT samt at erstatte sagens omkostninger.
6.
Ved dom afsagt samme dag blev Volker Sonntag kendt skyldig i uagtsomt manddrab og tilpligtet at betale det krævede acontobeløb.
7.
Dommen blev forkyndt for ham og er — da den ikke blev anket — blevet retskraftig.
8.
På begæring af rekvirenterne forsynede Landgericht Ellwangen den 29. september 1989 dommen med fuldbyrdelsespåtegning, for så vidt angik den civilretlige del.
9.
I henhold til konventionens artikel 36 appellerede Volker Sonntag eksekvaturkendelsen og gav under appelsagen delstaten Baden-Württemberg procesunderretning for at blive friholdt for erstatningspligten, idet denne efter hans opfattelse i henhold til tjenestemandsrettens regler påhvilede den delstat, hvor han var ansat.
10.
Oberlandesgericht stadfæstede kendelsen, idet den fandt, at der i den af Tribunale di Bolzano afsagte dom var truffet afgørelse i en borgerlig sag, jf. konventionens artikel 1, første punktum.
11.
Bundesgerichtshof, som Volker Sonntag og delstaten indbragte afgørelsen for i medfør af konventionens artikel 37, stk. 2, har forelagt Domstolen fire præjudicielle spørgsmål, som er gengivet i retsmøderapporten (
2
), og hvormed det i det væsentlige ønskes oplyst:
—
om en tredjemand, der har interesse heri, kan bringe det i konventionens artikel 37, stk. 2, foreskrevne retsmiddel i anvendelse, når han efter national ret i fuldbyrdelsesstaten kan anfægte den omtvistede afgørelse
—
om et erstatningskrav mod en offentligt ansat, som ved tilsidesættelse af sine tjenestepligter har forvoldt andre skade, er omfattet af begrebet »borgerlige sager« i konventionens artikel 1, første punktum, og om dette også gælder, når der foreligger en offentligretlig socialforsikring
—
om et processkrift, hvori det meddeles sagsøgte, at der foreligger et erstatningskrav, uden at kravets størrelse angives, må betragtes som et »indledende processkrift i sagen« i konventionens artikel 27, nr. 2's forstand
—
om en sagsøgt, mod hvem der under en straffesag er gjort et borgerligt krav gældende — et tilfælde, der er omhandlet i konventionens artikel 5, nr. 4 — skal anses for forskriftsmæssigt at have givet møde i artikel 27, nr. 2's forstand, når han under domsforhandlingen har taget stilling til påstandene i straffesagen gennem sin valgte forsvarer, men ikke til det borgerlige laav, der er forhandlet mundtligt, mens forsvareren også var til stede.
12.
Der må først tages stilling til arten af det krav, ofrets familie har gjort gældende mod en statsansat ved krminalretten. Det afhænger nemlig af besvarelsen af dette spørgsmål, om konventionen eventuelt finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen. Jeg vil derfor begynde med det andet spørgsmål.
13.
Ifølge artikel 1 finder konventionen anvendelse på borgerlige sager, »uanset domsmyndighedens art«. Heraf følger, at domsmyndighedens art ikke kan anvendes som kriterium, og at konventionens anvendelsesområde omfatter den civilretlige del af en dom afsagt af en kriminalret.
14.
Selv om det borgerlige krav om erstatning for den skade, der er forvoldt ved en straffelovsovertrædelse, fremsættes under en straffesag, har det ikke desto mindre stadig karakter af et borgerligt laav. Følgelig vil den civilretlige del af den afgørelse, der er truffet af kriminalretten, kunne anerkendes og fuldbyrdes i andre kontraherende stater.
15.
Det bekræftes i Jenard-rapporten (
3
), at forfatterne til konventionen udtrykkelig har villet inddrage denne type krav under konventionens anvendelsesområde.
»Konventionen finder ligeledes anvendelse på civilretlige krav, der gøres gældende i en straffesag. Dette gælder både med hensyn til fastlæggelsen af kompetencen og med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af domme, der er afsagt af en ret med kompetence i straffesager i en adhæsionssag vedrørende sådanne krav« (
4
).
16.
Dette fremgår i øvrigt af konventionens artikel 5, nr. 4, som bestemmer følgende:
»En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat ... i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav.«
17.
Men er kompetencereglerne de samme, når skadevolderen — som sagsøgeren i hovedsagen — »virker i offentlig tjeneste eller hverv« ? Er der da også tale om en »borgerlig sag«? Eller er der tale om en sag om »administrative anliggender«, som i medfør af artikel 1 er udelukket fra konventionens anvendelsesområde?
18.
I denne artikel afgrænses konventionens materielle anvendelsesområde positivt og negativt:
»Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art. Den omfatter i særdeleshed ikke sager om skat, told eller administrative anliggender ...«
19.
Men artikel 1 definerer ikke begrebet »borgerlige sager«. Denne fremgangsmåde er i øvrigt ikke særegen for Bruxelleskonventionen. Den er fælles for en række multilaterale og endog bilaterale traktater.
20.
Selv om det i en bilateral sammenhæng er sjældent, at der opstilles en udtømmende liste over de områder, der henhører under civilretten eller erhvervsretten, ville man endnu vanskeligere kunne forestille sig en sådan fremgangsmåde i den langt større sammenhæng mellem alle signatarstaterne på grund af, at deres retssystemer er så forskelligartede.
21.
Det særegne ved konventionen skyldes imidlertid dens tilknytning til EØF-traktaten, som også skal gøre det muligt at skabe »snævrere forbindelser mellem de stater, som [den] forener« (
5
).
22.
For at nå frem til en ensartet anvendelse af kompetencereglerne i de kontraherende stater og herved opretholde sammenhængen i fortolkningen af gældende ret, er det således nødvendigt at opstille et selvstændigt begreb, »sager, der henhører under privatretten«. I den henseende har Domstolens praksis ubestrideligt i høj grad været nyskabende.
23.
Domstolen har således i sagen ĽTU mod Eurocontrol (
6
) kendt følgende for ret:
»Det omhandlede begreb må således betragtes som et selvstændigt begreb, der dels må fortolkes ud fra konventionens mål og opbygning, og dels ud fra de almindelige principper, som kan udledes af de nationale retssystemer under ét« (
7
).
Det hedder videre i samme afgørelse:
»Når fortolkningen af begrebet gribes an på denne måde ... er der visse former for retsafgørelser, der må anses for udelukket fra konventionens anvendelsesområde, enten på grund af de faktorer, som karakteriserer retsforholdet mellem parterne i tvisten, eller på grund af genstanden for denne tvist« (
8
).
Efter at have opstillet dette fortolkningsprincip gjorde Domstolen med hensyn til dets anvendelse opmærksom på, at
»selv om visse afgørelser i tvister mellem en offentlig myndighed og en privat kan falde ind under konventionens anvendelsesområde, forholder det sig anderledes, når den offentlige myndighed udøver en offentligretlig beføjelse« (
9
).
24.
Denne måde at fortolke begrebet borgerlige sager i konventionen på blev også anvendt og uddybet i dommen Nederlandene mod Rüffer (
10
). Jeg vil kort gøre rede for de faktiske omstændigheder i denne sag.
25.
Der var tale om en sag anlagt af den nederlandske stat mod en tysk flodskipper med påstand om godtgørelse af de omkostninger, staten havde afholdt i forbindelse med fjernelse af et vrag tilhørende Rüffer. Hoge Raad der Nederlanden havde forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende søgsmålets art.
26.
Med henblik på at afgøre, om staten havde handlet som offentlig myndighed, undersøgte Domstolen ikke blot sagens genstand og retsforholdet mellem parterne (
11
), men også de almindelige principper, som kan udledes af de kontraherende staters nationale retssystemer under ét (
12
).
27.
Derfor mener jeg i modsætning til den tyske regering, at det ikke er tilstrækkeligt blot at undersøge, hvordan sagen skal kvalificeres efter national ret. Tværtimod må der af alle signatarstaternes retssystemer udledes et generelt princip, hvorefter det kan afgøres, om en sådan sag er en »borgerlig sag«.
28.
Jeg skal allerede nu bemærke, at den skadelidte efter »common law«-landenes ret kun sjældent kan tage del i en sag for kriminalretterne. Han deltager ikke i sagen for disse retter som »borgerlig part«, selv når han kræver erstatning (»compensation order«). For at få erstatning for det lidte tab må han anlægge sag ved civilretten, hvor skadevolderen dømmes efter civilretlige regler. Begrebet forvaltningsret eksisterer i øvrigt ikke i disse lande (
13
).
29.
For så vidt angår de kontinentale retssystemer kan den omstændighed, at der indledes en strafferetlig forfølgning af en person, som virker i offentlig tjeneste eller hverv, ganske vist indvirke på betingelserne for at fremsætte det borgerlige krav og endog på spørgsmålet om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at gøre kravet gældende over for tjenestemanden, men generelt har den næsten ingen indflydelse på, hvordan tvisten i hovedsagen kvalificeres.
30.
I Danmark kan der under en straffesag kun gøres borgerlige krav gældende mod den personligt ansvarlige skadevolder (
14
). Erstatningskrav mod en offentlig arbejdsgiver gøres gældende ved civilretterne, men bevarer deres karakter af borgerlige krav (
15
).
31.
I Spanien kan gerningsmanden til en straffelovsovertrædelse forfølges ved en civilret eller en kriminalret (
16
). Hvis der er tale om en tjenestemand, finder de samme regler anvendelse, men statens subsidiære civilretlige ansvar kan gøres gældende ved de samme retsinstanser (
17
).
32.
I Belgien henhører et civilretligt krav mod en tjenestemand og mod staten udelukkende under civilretten og de almindelige domstoles kompetence.
33.
Det samme gælder i Italien, hvor staten kan ifalde ansvar, hvis tjenestemanden har begået lovovertrædelsen under udøvelsen af sit hverv. Den skadelidtes krav bevarer sin karakter af borgerligt krav, uanset om erstatningskravet rettes mod tjenestemanden eller mod staten (
18
).
34.
I Portugal er statens ansvar solidarisk, og selv om offentligretlige akter henhører under forvaltningsdomstolene, er statens privatretlige forvaltningsakter underlagt de almindelige domstole (
19
). Selv for så vidt angår offentligretlige forvaltningsakter kan den skadelidte imidlertid ved straffelovsovertrædelser opnå erstatning fra tjenestemanden alene ved at fremsætte et civilretligt krav, som det påhviler kriminalretterne at tage stilling til.
35.
I Nederlandene kan den skadelidte opnå erstatning fra staten alene i visse tilfælde (
20
) og/eller fra tjenestemanden, hvorved bemærkes, at forvaltningens og/eller tjenestemandens ansvar skal bedømmes efter civilretlige regler.
36.
I Frankrig findes der en særlig ordning (
21
), som gælder for overtrædelser, der begås af ansatte på det statslige uddannelsesområde, og hvorefter staten er erstatningsansvarlig i stedet for tjenestemanden. Den skadelidte kan i tilfælde af en personlig fejl fra den ansattes side eller en tjenstlig fejl anlægge sag ved de almindelige domstole, som anvender reglerne i code civil, uden at det dog er udelukket at indbringe sådanne sager for kriminalretterne (
22
). I så fald bliver det civile søgsmål mod staten forenet med straffesagen mod tjenestemanden (
23
).
37.
I Luxembourg indeholder forfatningen (
24
) et forbud mod, at tvister vedrørende civilretlige krav unddrages civilretterne. Det er sjældent, at en lærer drages til ansvar, da skaden dækkes af en obligatorisk ulykkesforsikring, således at den skadelidte kun kan anlægge sag, hvis skadevolderen har handlet forsætligt. Til trods for denne forsikringsdækning synes ansvaret overvejende at være af civilretlig karakter.
38.
I Tyskland skulle skadelidte, før artikel 34 i Grundgesetz blev indført, gøre sit krav gældende mod tjenestemanden (BGB, § 839) ved civilretterne, som anvendte reglerne om det civilretlige ansvar (
25
). Da dette ansvar blev anset for særlig tyngende, påtager staten sig nu at erstatte en skade som den, der behandles af den forelæggende ret, alene, men staten kan i tilfælde af grov culpa gøre regres mod tjenestemanden. Der er i litteraturen delte meninger om, hvordan et sådant krav skal kvalificeres, idet nogle mener, at det er af civilretlig karakter (
26
), andre, at det er af offentligretlig karakter (
27
). Ved lov af 26. juni 1981 ville staten ophæve § 839 og indføre et offentligretligt ansvar. Denne lov blev imidlertid erklæret forfatningsstridig af Bundesverfassungsgericht. Selv om det er usikkert, hvilken karakter skadelidtes krav mod staten har, er de almindelige domstole imidlertid alene kompetente, og de anvender civilretlige regler.
39.
Efter græsk ret må et sådant krav derimod rettes mod tjenestemanden og staten, og ansvaret er offentligretligt.
40.
Det fremgår således af gennemgangen af de forskellige nationale retssystemer, at statens og/eller tjenestemandens ansvar næsten overalt er af rent civilretlig karakter eller hviler på et overvejende civilretligt grundlag. Særlige forhold gør sig dog gældende med hensyn til den nærmere udformning af statens ansvar, som enten kan være udelukket, et eneansvar, subsidiært eller solidarisk, uden at kravet af den grund ændrer karakter.
41.
Dette er de almindelige principper, der kan udledes af de forskellige kontraherende staters retssystemer. Det må derfor antages, at et sådant krav er omfattet af begrebet »borgerlige sager« i konventionens artikel 1.
42.
Jeg vil nu se på dette kravs retlige karakter, når ulykken — som i sagen for den forelæggende ret — er dækket af en offentligretlig socialforsikring. Kan det forhold, at der foreligger en sådan forsikring, føre til, at den oprindelige kvalificering af kravet ændres?
43.
Det fremgår af ovennævnte domme i sagerne LTU mod Eurocontrol og Nederlandene mod Ruffer, at en tvist falder uden for konventionens anvendelsesområde,
—
hvis dens genstand er en handling foretaget af en offentlig myndighed, der handler under udøvelse af offentligretlige beføjelser
—
hvis den fordring, der ligger til grund for kravet, har sit udspring i en sådan handling.
44.
Som en logisk følge heraf må det derfor antages, at når den fordring, som ligger til grund for kravet, ikke har sit udspring i en handling foretaget af en offentlig myndighed, som handler under udøvelse af offentligretlige beføjelser, men i en offentlig ansats tilsidesættelse af sine tjenestepligter, som en offentligretlig forsikring dækker de erstatningsretlige følger af, kan eksistensen af en sådan forsikringsdækning — som ikke er blandt de kriterier, Domstolen har opstillet ikke bevirke, at en handling, som efter sin natur er omfattet af konventionens anvendelsesområde, udelukkes herfra.
45.
Man kan nemlig ikke acceptere en undtagelse fra den frie bevægelighed for domme, der alene er begrundet med, at en signatarstat er indblandet i en sag: Begrebet administrative anliggender i artikel 1 skal fortolkes snævert.
46.
Konventionen omhandler i øvrigt sådanne sager, f.eks. sager om patenter, varemærker, mønstre og modeller mellem en offentlig myndighed, der administrerer industriel ejendomsret, og en privatperson (artikel 16).
47.
Desuden er den omstændighed, at forvaltningsdomstolene har kompetencen, ikke tilstrækkelig grund til at udelukke de sager, de skal påkende, fra konventionens anvendelsesområde. Således kan det franske og det belgiske Conseil d'État samt Bundesverwaltungsgericht i medfør af artikel 2 i »protokollen vedrørende Domstolens fortolkning ...« forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål (
28
).
48.
Begrebet administrative anliggender må begrænses til dække områder, hvor staten klart handler under udøvelse af offentligretlige beføjelser. Vi nærmer os således til det suverænitetsbegreb, der er henvist til i Schlosser-rapporten:
»Ifølge de oprindelige medlemsstaters retssystemer kan staten selv samt organer, der tjener offentlige formål, som f.eks. kommuner og administrative inddelinger, på to måder være inddraget i retsforhold. For det første kan de som følge af deres særlige opgave og deres formelle placering i den offentlige ret uden for privatretten handle ’som myndighed’ ... Stat og offentligretlige enheder kan ligesom privatpersoner pålægges ansvar i forbindelse med retsbrud, således f.eks. ved en trafikulykke, i hvilken et tjenestekøretøj tilhørende staten er indblandet« (
29
).
49.
Jeg kan derfor ikke tilslutte mig det af den tyske regering anførte, hvorefter et erstatningskrav mod staten på grund af »tilsidesættelse af en tjenestepligt« (
30
) nødvendigvis er et administrativt anliggende.
50.
Begrebet offentlig »tjeneste« er ganske vist velkendt i nogle af de nationale retsordener, men kan af hensyn til ensartetheden i retstilstanden efter konventionen ikke være udslaggivende i forbindelse med en selvstændig kvalificering af begrebet administrative anliggender.
51.
Som det fremgår af Domstolens praksis, er tvister mellem en privatperson og en øvrighedsperson, der ikke handler under udøvelse af offentligretlige beføjelser, omfattet af konventionens anvendelsesområde, uanset hvordan disse tvister kvalificeres efter national ret.
52.
Et krav mod en tjenestemand i en signatarstat må følgelig, når der er tale om handlinger, der ikke er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, henhøre under konventionens anvendelsesområde.
53.
For så vidt som tvisten er omfattet af konventionens anvendelsesområde, må de øvrige spørgsmål, der er stillet af Bundesgerichtshof, besvares.
54.
Lad mig først se på det første af disse spørgsmål.
55.
Kan en tredjemand, der har interesse heri, i medfør af artikel 37, stk. 2, ved et retsmiddel anfægte den afgørelse, der er truffet i appel- eller genoptagelsessagen efter artikel 36, selv om han kun var biintervenient i sidstnævnte sag, når han i henhold til national ret kan bringe et sådant retsmiddel i anvendelse?
56.
En sådan mulighed kommer ikke i betragtning, for så vidt som Domstolen aldrig i sin praksis i forbindelse med artikel 36 har taget hensyn til, at tredjemand i henhold til national ret kan bringe et retsmiddel i anvendelse.
57.
Det fremgår af Domstolens dom i sagen Deutsche Genossenschaftsbank (
31
), at hovedformålet med konventionen er at forenkle eksekvaturproceduren:
»Med dette formål for øje fastsætter konventionen regler om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning, der er selvstændige og udtømmende, herunder for så vidt angår retsmidler« (
32
).
58.
Det ville derfor være forkert at undersøge artikel 37 særskilt, når denne bestemmelses sammenhæng med artikel 36 er åbenbar.
59.
I artikel 36 fastlægges det, hvilke personer der kan anfægte den afgørelse, der har tilladt fuldbyrdelse, ved appel eller genoptagelse, og der fastsættes frister for iværksættelsen af dette retsmiddel. Artikel 37 fastsætter, hvilke retsinstanser der har kompetence til at træffe afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen (stk. 1), og angiver, hvilke retsmidler der kan anvendes mod deres afgørelser (stk. 2) (
33
).
60.
Denne artikel angiver derimod ikke, hvilke parter der kan anfægte afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse. Under disse omstændigheder må der henvises til begrebet »part« i artikel 36.
61.
Denne snævre fortolkning af artikel 37 er i øvrigt i overensstemmelse med dommen i Brennero-sagen (
34
).
»Efter konventionens almindelige opbygning, og på baggrund af, at et af dens væsentligste formål er at forenkle proceduren i fuldbyrdelsesstaten, kan denne bestemmelse ikke udstrækkes, således at den også tillader et retsmiddel mod en anden afgørelse end den endelige afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen.«
62.
Domstolen er i øvrigt udtrykkelig gået ind for en snæver fortolkning af artikel 37, stk. 2, i dommen van Dalfsen mod van Loon (
35
).
63.
Som det fremgår af Domstolens fortolkning af artikel 36, er denne bestemmelse\
»til hinder for, at tredjemænd iværksætter retsmidler, der er hjemlet i national lovgivning, imod en afgørelse om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning« (
36
).
Lige så lidt kan der gives en tredjemand adgang til at iværksætte retsmidler i forbindelse med artikel 37, stk. 2.
64.
Jeg skal foreslå Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål i overensstemmelse hermed.
65.
Dette forekommer mig at være i overensstemmelse med konventionens formål, som er at fremme bevægeligheden for domme i Fællesskabet uden af den grund at gøre indgreb i beskyttelsen af tredjemands rettigheder.
66.
Denne beskyttelse sikres fuldt ud gennem den enkelte stats nationale ret, ikke på eksekvaturstadiet, men under den egentlige tvangsfuldbyrdelse, som ikke er omfattet af konventionen (
37
).
67.
Som bekendt finder konventionen nemlig kun anvendelse på procedurer, der gør det muligt at opnå, at en retsafgørelse, der er truffet (eller et officielt bekræftet dokument, der er udstedt) i en kontraherende stat, forsynes med fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat. Derimod beholder signatarstaterne kompetencen til i deres nationale retsorden at bestemme, hvordan tvangsfuldbyrdelsen af det således opnåede eksekutionsfundament skal foregå.
68.
De to sidste spørgsmål vedrører reglerne i artikel 27, nr. 2, om princippet om varetagelse af retten til kontradiktion og giver for første gang Domstolen lejlighed til at tage stilling til, om denne bestemmelse er relevant, og i givet fald til bestemmelsens rækkevidde i tilfælde, hvor sagsøgte har givet møde.
69.
Lad mig kort gøre rede for logikken i det system, Bruxelles-konventionen hviler på.
70.
Denne er baseret på princippet om anerkendelse af domme afsagt af nationale retsinstanser med henblik på at sikre og fremme bevægeligheden for domme i Det Europæiske Fællesskab. Således føjer den frie bevægelighed for domme sig til de fire grundlæggende friheder i traktaten og vidner om medlemsstaternes vilje til at styrke båndene mellem sig ved hjælp af konventionen.
71.
Grundlaget for princippet om anerkendelse af retsafgørelser er den tillid, medlemsstaterne har til hinandens retssystemer og retsinstanser (
38
).
72.
Denne tillid gør det muligt for staterne at give afkald på deres interne regler om anerkendelse og eksekvatur for så vidt angår udenlandske domme. Denne forudsætning må være ufravigelig, og derfor er kontrollen med, at den udenlandske afgørelse er forskriftsmæssig, for så vidt angår tvister, der er omfattet af konventionens anvendelsesområde, begrænset til
—
ordre public: artikel 27, nr. 1
—
varetagelse af retten til kontradiktion: artikel 27, nr. 2
—
at afgørelsen ikke er uforenelig med en anden afgørelse: artikel 27, nr. 3.
73.
Princippet om varetagelse af retten til kontradiktion ligger også til grund for artikel 20, hvorefter retten på embeds vegne skal erklære sig inkompetent, hvis sagsøgte ikke giver møde, og den ikke er kompetent efter reglerne i konventionen, og skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at den udeblevne sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.
74.
Endvidere kan nævnes artikel 46, hvorefter den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge det originale dokument eller en bekræftet genpart af stævningen, hvoraf det fremgår, at denne er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte.
75.
Artikel 27, nr. 2, bestemmer: »En retsafgørelse kan ikke anerkendes ... såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.«
76.
Alle de bestemmelser, som har til formål at sikre retten til kontradiktion, vedrører derfor a priori kun den udeblevne sagsøgte.
77.
Endvidere bemærkes, at Jenard-rapporten kun omtaler en sådan beskyttelse for så vidt angår denne kategori af sagsøgte (
39
).
78.
Kan det imidlertid — med henblik på en hensigtsmæssig besvarelse af Bundesgerichtshofs tredje spørgsmål — antages, at retten til kontradiktion er tilsidesat, når kravets størrelse ikke er nærmere angivet i det indledende processkrift i sagen, men sagsøgte har givet møde?
79.
Selv om Domstolen, som jeg har nævnt, har fået forelagt præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 27, nr. 2, har denne bestemmelse aldrig været påberåbt til fordel en sagsøgt, som ikke var udeblevet.
80.
Det synes at fremgå af dommen i sagen Klomps mod Michel (
40
), at alene retsstillingen som »udebleven sagsøgt« kan begrunde anvendelsen af artikel 27, nr. 2. Domstolen anfører, at denne bestemmelse
»[har] til formål at sikre, at en retsafgørelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes på grundlag af konventionen, hvis sagsøgte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten« (
41
).
81.
Dette formål — at beskytte den udeblevne sagsøgte — nævnes på ny i en dom af 12. november 1992, Minalmet (
42
), hvorefter
»formålet med Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, er at beskytte retten til kontradiktion og at sikre, at en afgørelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes på grundlag af konventionen, hvis sagsøgte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten« (
43
).
82.
Efter min opfattelse er det derfor en nødvendig forudsætning for, at artikel 27, nr. 2, kan finde anvendelse, at sagsøgte er udeblevet, hvilket skal konstateres af retten i domsstaten. Jeg vil beskæftige mig med definitionen af dette begreb senere i forbindelse med Bundesgerichtshofs sidste spørgsmål.
83.
Hvis man tillod en sagsøgt, der giver møde, at påberåbe sig denne bestemmelse, ville det nemlig være ensbetydende med at give retten i fuldbyrdelsesstaten beføjelse til at efterprøve, om proceduren for retten i domsstaten er forløbet forskriftsmæssigt, hvilket denne ret allerede har gjort kontradiktorisk.
84.
En prøvelse af, om stævningen er forskriftsmæssig, eller om der er givet den procederende part en rimelig frist til at varetage sine interesser, kan ikke tillades under disse omstændigheder. Sagsøgte eller hans advokat har nemlig haft mulighed for ved denne ret i givet fald at gøre gældende, at det indledende processkrift i sagen ikke er forskriftsmæssigt, og for at fremsætte anbringender både vedrørende formaliteten og realiteten. Han har ligeledes, hvis afgørelsen forekom ham ugunstig, kunnet anvende de retsmidler, han havde til rådighed.
85.
Dette standpunkt indtages i øvrigt især af Gothot og Holleaux, som udtrykker sig således:
»Der foretages kun en prøvelse af, om proceduren for retten i domsstaten er forløbet forskriftsmæssigt, for så vidt angår anerkendelse og fuldbyrdelse af udeblivelsesdomme ... Kun når retten i fuldbyrdelsesstaten har med en afgørelse at gøre, der er truffet efter en kontradiktorisk procedure for retten i domsstaten, og sagsøgte er udeblevet, skal det derfor undersøges, om det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt er blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt ham i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser« (
44
).
86.
Droz er ligeledes af den opfattelse, at:
»Der skal være tale om en udeblivelsesdom.
... Artikel 27, nr. 2, omhandler kun det tilfælde, hvor sagsøgte er udeblevet. Konventionen synes at gå ud fra, at hvis sagsøgte har svaret i sagen, selv om det er sket for sent, vil han have kunnet gøre sine rettigheder gældende og navnlig anmode om og opnå den nødvendige tid til at forberede sit forsvar ...« (
45
).
87.
Under disse omstændigheder må artikel 27, nr. 2, erklæres uanvendelig, når sagsøgte har givet møde.
88.
Må det imidlertid antages, at sagsøgte har givet møde, når han — bevidst eller ved en fejltagelse — ikke har taget stilling til det borgerlige krav?
89.
Det er det, det fjerde og sidste spørgsmål drejer sig om.
90.
Artikel 27, nr. 2, definerer ikke begrebet »udeblivelse«.
91.
Skal dette begreb fortolkes selvstændigt eller under henvisning til national ret i domsstaten?
92.
For så vidt som begrebet »udeblivelse« afhænger af den bedømmelse, der foretages af retten i domsstaten under anvendelse af national ret, synes begrebet at måtte fortolkes under henvisning til national ret.
93.
Jeg skal her igen henvise til dommen i sagen Klomps mod Michel. Her skulle der tages stilling til, om en udeblivelsesdom også skulle betragtes som sådan, når sagsøgte havde begæret afgørelsen genoptaget, men begæringen var blevet afvist af retten i domsstaten.
94.
Domstolen udtalte følgende:
»I det i spørgsmålet nævnte tilfælde har sagsøgte ikke taget stilling til sagens realitet for retten i domsstaten. Afvisningen af begæringen om genoptagelse betyder, at den under sagsøgtes udeblivelse trufne afgørelse består fuldt ud. Af den grund kræver formålet med artikel 27, nr. 2, at domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten i et tilfælde som nævnt i spørgsmålet foretager den undersøgelse, der foreskrives i artiklen.
[Spørgsmålet] vil derfor være at besvare således, at artikel 27, nr. 2, også finder anvendelse, når sagsøgte har begæret genoptagelse af den under en udeblivelsessag trufne afgørelse, og en ret i domsstaten har afvist begæringen med den begrundelse, at fristen for denne var overskredet« (
46
).
95.
Domstolen fandt således, at det var sagsøgtes udeblivelse, således som den blev bedømt af retten i domsstaten, som gjorde det muligt for retten i fuldbyrdelsesstaten at anvende artikel 27, nr. 2.
96.
Det fremgår også af dommen i sagen Lancray mod Peters (
47
), at
»Bruxelles-konventionen ikke indeholder bestemmelser om, efter hvilket lands lov denne prøvelse [af, om det indledende processkrift i sagen er forskriftsmæssigt forkyndt] skal ske. Da de regler, der finder anvendelse på forkyndelsen af det indledende processkrift i sagen, er et led i proceduren for retten i domsstaten, kan spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen har været forskriftsmæssig, kun besvares på grundlag af den for retten i domsstaten gældende lov, herunder i givet fald internationale konventioner på området« (
48
).
97.
Det må således antages, at spørgsmålet om, hvorvidt en sagsøgt er udeblevet, skal bedømmes under anvendelse af retten i domsstaten (
49
).
98.
Når sagsøgte har givet møde efter domsstatens ret, kan afgørelsen ikke anses for en udeblivelsesdom, og det spiller ingen rolle, at sagsøgte — bevidst eller ved en fejltagelse — ikke har taget stilling til de borgerlige parters påstande.
99.
Jeg skal derfor foreslå Domstolen at kende følgende for ret:
»1)
Begrebet ’borgerlige sager’ i artikel 1, stk. 1, første punktum, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, omfatter sager, hvorunder en borger rejser krav om erstatning for en skade, som er forvoldt ved en offentlig ansats tilsidesættelse af sine tjenestepligter, og dette gælder også, når følgerne heraf er dækket af en offentligretlig forsikring.
2)
Bestemmelsen i konventionens artikel 37, stk. 2, udelukker, at en tredjemand, der har interesse heri, ved ethvert retsmiddel anfægter den afgørelse, der er truffet i medfør af konventionens artikel 36, selv når tredjemand i henhold til national ret i fuldbyrdelsesstaten kan bringe et sådant retsmiddel i anvendelse.
3)
Konventionens artikel 27, nr. 2, finder ikke anvendelse, når sagsøgte ikke var udeblevet under sagen for retten i domsstaten, hvorved begrebet udeblivelse skal bedømmes efter gældende ret i domsstaten.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – EFT L 304, s. 1.
(
2
) – Afsnit I, punkt 5.
(
3
) – EFT C 59 af 5.3.1979, s. 1.
(
4
) – S. 9 i rapporten.
(
5
) – Jf. traktatens artikel 2.
(
6
) – Dom af 14.10.1976, sag 29/76, Sml, s. 1541.
(
7
) – Præmis 3.
(
8
) – Præmis 4, første afsnit.
(
9
) – Præmis 4, andet afsnit.
(
10
) – Dom af 16.12.1980, sag 814/79, Sml. s. 3807.
(
11
) – Præmis 9 og 10.
(
12
) – Præmis 11.
(
13
) – Jf. Schlosser-rapporten (EFT C 59 af 5.3.1979, s. 82).
(
14
) – Retsplejelovens §991, stk. 1 og 2.
(
15
) – Jr. H. Skovgaard: Offentlige myndigheders erstatningsansvar. Kobenhavn 1983, s. 17.
(
16
) – Domme afsagt af Tribunal supremo den 8.11.1991 (RJA 7989, f.d. tercero), den 21.6.1991 (RJA 4780, f.d. tercero) og den 6.1.1991 (RJA 355, f.d. primero).
(
17
) – Dom afsagt af Tribunal supremo den 3.12.1991 (RJA 8965 f.d. sexto).
(
18
) – Jf. E. Naso: La Costituzione nahana nell'interpretazione della Corte Costituzionale, Roma, 1971, s. 708.
(
19
) – João de Castro Mendes: »Direito Civil«, teoria geral, bind I, Lissabon, 1978, s. 34.
(
20
) – J. A. E. van der Does og J. L. Wijkerslooth: »Onrechtmatige overheidsdaad«, monografieën Nietiw BW 48, serie B, Deventer, 1985, s. 88.
(
21
) – Lov af 5.4.1937.
(
22
) – Conseil d'État, 10.6.1988, D 1989, s. 120.
(
23
) – Chambre mixte, 23.4.1976, D. 1977-21, kommenteret af Martin.
(
24
) – Artikel 84 i forfatningen af 17.10.1868.
(
25
) – Bundesgerichtshof, 20.3.1961, BGHZ 34, s. 375, på s. 380.
(
26
) – Bartlsperger: »Die Folgen von Staatsunrecht als Gegenstand der Gesetzgebung« i Neue Juristische Wochenschrift, 1968, s. 1697, på s. 1701.
(
27
) – Bettermann, anmærkning til Bundesgerichtshofs dom af 10.4.1961 i Monatsschrift für Deutsches Recht, 1961, s. 837.
(
28
) – Jf. i denne forbindelse præmis 14 i Ruffer-donimcn.
(
29
) – EFT C 59 af 5.3.1979, s. 83.
(
30
) – Den tyske regerings indlæg, s. 7 i den franske oversættelse.
(
31
) – Dom af 2.7.1985, sag 148/84, Sml. s. 1981.
(
32
) – Præmis 17.
(
33
) – Se i denne retning Gothot og Holleaux: La convention de Bruxelles du 27 septembre 1968, Jupiter, s. 197, nr. 369.
(
34
) – Dom af 27.11.1984, sag 258/83, Sml. s. 3971.
(
35
) – Dom af 4.10.1991, sag C-183/90, Sml. I, s. 4743, præmis 19.
(
36
) – Præmis 17 i dommen i sagen Deutsche Genossenschaftsbank.
(
37
) – Se i denne retning H. Gaudemet Talion: Revne critique de droit international privé, 1986, s. 345-348.
(
38
) – Se i denne retning G. Pluyette: La convention de Bruxelles et les droits de la defense, s. 427, Études offertes à Pierre Bellet, Litec.
(
39
) – EFT C 59 af 5.3.1979, s. 44.
(
40
) – Dom af 16.6.1981, sag 166/80, Sml. s. 1593.
(
41
) – Præmis 9, min fremhævelse.
(
42
) – Dom i sag C-123/91, Sml. I, s. 5661.
(
43
) – Præmis 18.
(
44
) – Gothot og Holleaux: La convention de Bruxelles du 27 septembre 1968, Jupiter, s. 151, nr. 262.
(
45
) – Droz: Compétence judiciaire et effets des jugements dans le marché commun, Dalloz, s. 315, nr. 501.
(
46
) – Præmis 12 og 13, min fremhævelse.
(
47
) – Dom af 3.7.1990, sag C-305/88, Sml. I, s. 2725.
(
48
) – Præmis 29, min fremhævelse.
(
49
) – Jf. André Huet: Journal de droit international privé, Clunet, 1981, s. 893.