61998CJ0171_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevninger indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. maj 1998 (sag C-171/98) og den 25. maj 1998 (sag C-201/98 og C-202/98) har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF) anlagt tre sager, hvori den har nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien (sag C-171/98 og C-201/98) og Storhertugdoemmet Luxembourg (sag C-202/98) har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler dem i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (EFT L 378, s. 1), navnlig artikel 3 og artikel 4, stk. 1, for saa vidt angaar Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire, og artikel 5 for saa vidt angaar Republikken Mali og Den Togolesiske Republik, idet de har indgaaet og opretholdt aftaler, der indeholder arrangementer om lastfordeling, med Den Togolesiske Republik (sag C-171/98 og C-202/98) og Republikken Mali (sag C-201/98 og C-202/98), og idet de ikke har tilpasset aftalerne med Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire (sag C-201/98 og C-202/98), saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, Belgien og Luxembourg er berettiget til, eller har ophaevet aftalerne.
2 Ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 15. juli 1998 er sag C-171/98, C-201/98 og C-202/98 blevet forenet med henblik paa den skriftlige og mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.
De relevante retsregler
3 Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4055/86 bestemmer:
»Fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres.«
4 I forordningens artikel 2 er det fastsat:
»Uanset artikel 1 skal de foer den 1. juli 1986 gaeldende ensidige, nationale restriktioner vedroerende saadan befordring af bestemte varer, som helt eller delvis maatte vaere forbeholdt skibe, der sejler under det nationale flag, ophaeves gradvist og senest efter foelgende tidsplan:
- befordring mellem medlemsstater med skibe, der foerer en medlemsstats flag:
31. december 1989
- befordring mellem medlemsstater og tredjelande med skibe, der foerer en medlemsstats flag:
31. december 1991
- befordring mellem medlemsstater og mellem medlemsstater og
tredjelande med andre skibe:
1. januar 1993.«
5 Artikel 3 i forordning nr. 4055/86 har foelgende ordlyd:
»Arrangementer om lastfordeling i bestaaende bilaterale aftaler mellem medlemsstater og tredjelande skal ophaeves gradvis eller tilpasses i henhold til artikel 4.«
6 I artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 4055/86 hedder det:
»Bestaaende arrangementer om lastfordeling, der ikke er ophaevet gradvis i henhold til artikel 3, tilpasses i overensstemmelse med faellesskabsforskrifterne og skal navnlig:
a) for saa vidt angaar trafik, som er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, vaere i overensstemmelse med denne kodeks og med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til forordning (EOEF) nr. 954/79
b) for saa vidt angaar trafik, som ikke er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, tilpasses saa snart som muligt og i hvert fald inden den 1. januar 1993, saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet, som defineret i artikel 1, en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, de paagaeldende medlemsstater er berettiget til.«
7 Forordningens artikel 5, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Arrangementer om lastfordeling i fremtidige aftaler med tredjelande er forbudt bortset fra saerlige tilfaelde, hvor linjerederierne i Faellesskabet ellers ikke har faktisk mulighed for at besejle de paagaeldende tredjelande. Under saadanne omstaendigheder kan de paagaeldende arrangementer tillades paa de i artikel 6 fastsatte betingelser.«
8 Som anfoert i artikel 12, traadte forordning nr. 4055/86 i kraft dagen efter offentliggoerelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, dvs. den 1. januar 1987.
9 Artikel 3, stk. 1, i aftalen mellem Den Belgisk-Luxembourgske OEkonomiske Union (herefter »UEBL«) og Republikken Côte d'Ivoire, som traadte i kraft den 25. oktober 1979, lyder saaledes:
»For saa vidt angaar transport af varer af enhver art, der sendes ad soevejen mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi.«
10 I artikel 4, stk. 2, i aftalen mellem UEBL og Republikken Senegal, der traadte i kraft den 3. september 1984, hedder det bl.a.:
»For saa vidt angaar transport af varer, der sendes ad soevejen (linjefart) mellem de to parter, uanset lastehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive nationale rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi.«
11 Artikel 4, stk. 2, i aftalen mellem UEBL og Republikken Mali, der traadte i kraft den 26. juni 1987, har foelgende ordlyd:
»For saa vidt angaar transport af varer, der sendes ad soevejen (linjefart) mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive nationale rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi. Saafremt de 20%, der tildeles tredjelande, ikke transporteres af dem, deles den overskydende del ligeligt med hensyn til vaerdi og kvantum mellem de nationale rederier i Republikken Mali og de nationale rederier i UEBL.«
12 I artikel 4, stk. 2, i aftalen mellem UEBL og Den Togolesiske Republik, der blev undertegnet den 19. oktober 1984 og traadte i kraft den 19. oktober 1987, er det fastsat:
»For saa vidt angaar transport af varer, der sendes ad soevejen (linjefart) mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, er de kontraherende parter enige om, at de lastede maengder principielt skal fordeles fuldkommen ligeligt paa grundlag af parternes rettigheder og den lastede enheds vaegt og det fragtedes vaerdi, idet sidstnaevnte kriterium er afgoerende.
Den del af trafikken, der er forbeholdt deres respektive rederiers skibe, skal udgoere mindst 40% af den samlede trafik, og den del, som rederier fra tredjelande har adgang til, kan ikke overstige 20%.«
13 Artikel 5 i denne aftale har foelgende ordlyd:
»Medmindre andet foelger af deres internationale forpligtelser, raader hver enkelt kontraherende part uindskraenket over de trafikrettigheder, som tilkommer parten i henhold til naervaerende aftale.«
14 Aftalens artikel 21 har foelgende ordlyd:
»Naervaerende aftale traeder i kraft, naar begge de kontraherende parter ad diplomatisk vej har meddelt den anden part, at de noedvendige forfatningsmaessige procedurer er afsluttet.
Naervaerende aftale er indgaaet for fem aar. Den forlaenges stiltiende med et aar ad gangen, medmindre en af de kontraherende parter opsiger den ad diplomatisk vej og med seks maaneders varsel.«
Den administrative procedure
15 Den 10. april 1991 tilstillede Kommissionen den belgiske regering en aabningsskrivelse (i sag C-171/98) og den 9. november 1995 en aabningsskrivelse til henholdsvis den belgiske regering (i sag C-201/98) og den luxembourgske regering (i sag C-202/98), hvori den fastslog, at de to medlemsstater ikke havde overholdt deres forpligtelser i henhold til forordning nr. 4055/86, navnlig artikel 3 og artikel 4, stk. 1, for saa vidt angaar aftalerne mellem UEBL og Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire, og artikel 5 for saa vidt angaar aftalerne mellem UEBL og Republikken Mali og Den Togolesiske Republik. Regeringerne blev opfordret til at fremkomme med deres bemaerkninger inden for en frist paa to maaneder.
16 I sag C-171/98 fremsatte Kommissionen den 11. oktober 1993 en begrundet udtalelse og den 26. januar 1996 en supplerende begrundet udtalelse over for Kongeriget Belgien.
17 I sag C-201/98 og C-202/98 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse over for Kongeriget Belgien den 16. juni 1997 og over for Storhertugdoemmet Luxembourg den 29. juli 1997.
18 I sag C-171/98 praeciserede Kommissionen - som svar paa en skrivelse fra den belgiske regering af 7. juni 1991, hvori regeringen anfoerte, at aftalen mellem UEBL og Den Togolesiske Republik efter dens opfattelse var en bestaaende aftale som omhandlet i artikel 3 og 4 i forordning nr. 4055/86 - i den supplerende begrundede udtalelse, den fremsatte over for regeringen, hvorfor aftalen ifoelge Kommissionen maatte betragtes som en fremtidig aftale, der var omfattet af artikel 5 i forordning nr. 4055/86. Kommissionen forklarede naermere, at det fremgaar af artikel 21 i aftalen mellem UEBL og Den Togolesiske Republik, at hver af de kontraherende parter skal have afsluttet de »noedvendige forfatningsmaessige procedurer«, foer de faktisk er bundet af aftalen. Undertegnelsen af aftalen i 1984 var saaledes kun en bekraeftelse af bestemmelsernes rigtighed, og foerst ved den belgiske lov af 9. oktober 1987 »om godkendelse af aftalen« godkendte Kongeriget Belgien faktisk aftalen med Den Togolesiske Republik, dvs. efter at forordning nr. 4055/86 var traadt i kraft.
19 Den belgiske regering bestred i sin svarskrivelse af 13. april 1996 Kommissionens synspunkt og anfoerte herved naermere, at bestemmelserne i aftalen mellem Den Togolesiske Republik faktisk var blevet anvendt inden afslutningen af de forfatningsmaessige procedurer. Regeringen anfoerte endvidere, at:
- sondringen mellem bestaaende aftaler og fremtidige aftaler ikke kendes inden for saedvanlig traktatretsterminologi
- med virkning fra aftalens undertegnelse boer de kontraherende parter undlade at handle i strid med aftalen
- parterne i aftalen har tilkendegivet, at de oensker at vaere bundet af aftalen med virkning fra dens indgaaelse
- parternes tilkendegivelse maa anses for afgoerende
- aftalen har affoedt retsvirkninger, siden den blev undertegnet, og det er ufornoedent at afvente, at den ratificeres.
20 I sag C-201/98 anfoerte den belgiske regering i sin svarskrivelse af 7. februar 1996 paa Kommissionens aabningsskrivelse, at aftalerne mellem UEBL og Republikken Senegal, Republikken Côte d'Ivoire og Republikken Mali var ved at blive tilpasset. Den 31. oktober 1996 tilstillede den belgiske regering Kommissionen en kopi af en skrivelse af 26. februar 1996 fra det senegalesiske udenrigsministerium, som erklaerede sig indforstaaet med, at den bilaterale aftale blev tilpasset. Kommissionen har imidlertid ikke modtaget naermere oplysninger om denne aftales indhold.
21 For saa vidt angaar sag C-202/98 praeciserede den luxembourgske regering i sin svarskrivelse af 14. marts 1996 paa Kommissionens aabningsskrivelse, at Kongeriget Belgien havde indgaaet soefartsaftaler paa vegne af UEBL, hvilket er saedvanligt i henhold til UEBL-konventionen, og at de paagaeldende aftaler ifoelge fast praksis ikke var undergivet ratifikationsprocedurer i Storhertugdoemmet Luxembourg og heller ikke blev offentliggjort i Mémorial. Den luxembourgske regering rejste i oevrigt det spoergsmaal, om Storhertugdoemmet Luxembourg i modsaetning til UEBL havde gjort sig skyldig i retsbrud, idet de belgiske myndigheder i aftalen er omtalt som de kompetente myndigheder, idet aftalen indeholder en raekke bestemmelser, som er uden reel betydning for den luxembourgske regering, og idet det ikke var blevet bevist, at luxembourgske rederier var involveret.
22 Kommissionen fastslog, at procedurerne med henblik paa gennemfoerelse af aendringer ikke var afsluttet, og den har derfor anlagt naervaerende traktatbrudssager.
Sagerne
23 Kommissionen har anfoert, at det fremgaar af artikel 1 i forordning nr. 4055/86, at fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den, for hvem soetransporten udfoeres. Artikel 3 og 5 i forordning nr. 4055/86 omhandler forholdet til tredjelande, idet artikel 3 finder anvendelse paa bestaaende aftaler, mens artikel 5 tager sigte paa fremtidige aftaler.
24 For saa vidt angaar trafik, som er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer (herefter »kodeksen«), og som omhandles i artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 4055/86, er der ikke fastsat nogen frist for tilpasningen af en aftale. Med hensyn til trafik, som ikke er omfattet af kodeksen, er der derimod i forordningens artikel 4, stk. 1, litra b), fastsat en frist, nemlig senest den 1. januar 1993. Uanset hvilken bestemmelse der finder anvendelse paa de forskellige former for trafik, dvs. artikel 4, stk. 1, litra a), eller artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 4055/86, burde de paagaeldende aftaler ifoelge Kommissionen have vaeret tilpasset for laenge siden.
25 Da aftalerne mellem UEBL og Republikken Senegal, Republikken Côte d'Ivoire, Republikken Mali og Den Togolesiske Republik indeholder arrangementer om lastfordeling, hvorefter en del af trafikken er forbeholdt belgiske eller luxembourgske rederier, mens rederier fra Faellesskabets oevrige medlemsstater er udelukket, er aftalerne efter Kommissionens opfattelse i strid med forordning nr. 4055/86.
26 Da aftalerne mellem UEBL og Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire er traadt i kraft henholdsvis den 3. september 1984 og den 25. oktober 1979, dvs. inden forordning nr. 4055/86 traadte i kraft, er der ifoelge Kommissionen tale om bestaaende aftaler, som henhoerer under forordningens artikel 3 og 4, og da de naevnte aftaler er udtryk for forskelsbehandling, burde de i henhold til artikel 3 i forordning nr. 4055/86 have vaeret ophaevet eller tilpasset i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 4.
27 Aftalerne mellem UEBL og Republikken Mali og Den Togolesiske Republik traadte i kraft henholdsvis den 26. juni 1987 og den 19. oktober 1987. Kommissionen har anfoert, at de paagaeldende aftaler er »fremtidige aftaler« som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 4055/86, og at de derfor burde have vaeret ophaevet eller aendret som angivet i den naevnte bestemmelse.
28 I sag C-171/98 har den belgiske regering anfoert, at ved verbalnoter, som udgoer en aftale mellem UEBL og Den Togolesiske Republik, er aftalens artikel 4 og 5, som ifoelge Kommissionen er i strid med artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 4055/86, blevet aendret som oensket af Kommissionen. Som foelge af en skrivefejl har det imidlertid vist sig noedvendigt at udveksle nye verbalnoter, hvilket vil ske i naermeste fremtid.
29 I sag C-201/98 har den belgiske regering paapeget, at den lige fra sagens begyndelse har praeciseret, at den ikke paa noget tidspunkt har haft til hensigt ikke at opfylde sine forpligtelser med hensyn til gennemfoerelsen af forordning nr. 4055/86. Forhandlingerne med de forskellige lande har imidlertid vaeret mere tidskraevende end forventet.
30 Ved skrivelse af 25. november 1998 har den belgiske regering meddelt Kommissionen, at de forpligtelser, der fremgaar af forordning nr. 4055/86, er blevet overholdt for saa vidt angaar aftalerne med Republikken Mali og Republikken Senegal.
31 I sag C-202/98 har den luxembourgske regering tilsluttet sig de bemaerkninger, den belgiske regering fremkom med i svarskriftet i sag C-201/98.
32 Det maa for det foerste praeciseres, at den belgiske lov om godkendelse af aftalen mellem UEBL og Den Togolesiske Republik blev vedtaget den 9. oktober 1987, dvs. efter at forordning nr. 4055/86 var traadt i kraft, og at aftalen derfor maa kvalificeres som en fremtidig aftale som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 4055/86. Da aftalen mellem UEBL og Republikken Mali traadte i kraft den 26. juni 1987, udgoer ogsaa den en fremtidig aftale. Aftalerne mellem UEBL og Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire traadte derimod i kraft den 3. september 1984 og den 25. oktober 1979, dvs. inden forordning nr. 4055/86 traadte i kraft. De udgoer derfor aftaler, der er omfattet af forordningens artikel 3 og 4.
33 For det andet maa det fastslaas, at for saa vidt angaar fastsaettelsen af det tidspunkt, hvor en omtvistet aftale skulle tilpasses, sondres der i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 4055/86 mellem paa den ene side trafik, som er omfattet af kodeksen, og paa den anden side trafik, som ikke er omfattet af kodeksen. Kun for saa vidt angaar sidstnaevnte former for trafik havde medlemsstaterne i henhold til forordningen en frist, der udloeb den 1. januar 1993, til at foretage den fastsatte tilpasning. Med hensyn til trafik, som er omfattet af kodeksen, er der ikke fastsat nogen frist for tilpasning af en aftale.
34 Kongeriget Belgien ratificerede kodeksen den 30. marts 1988. Storhertugdoemmet Luxembourg har derimod ikke ratificeret den.
35 Det bemaerkes imidlertid, at som Kommissionen har fremhaevet, er forholdet det, at uanset hvilken frist der maatte vaere gaeldende, burde Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg for laenge siden have tilpasset eller ophaevet de i de foreliggende sager omtvistede aftaler.
36 Den belgiske regering har ikke bestridt, at der er tale om traktatbrud, men erklaeret, at den ikke paa noget tidspunkt har haft til hensigt ikke at opfylde sine forpligtelser med hensyn til gennemfoerelsen af forordning nr. 4055/86. Derimod har Storhertugdoemmet Luxembourg bestridt et saadant traktatbrud. Den luxembourgske regering har imidlertid materielt henvist til den belgiske regerings bemaerkninger og saaledes kun ud fra et formelt synspunkt bestridt traktatbruddet.
37 Da aftalerne mellem UEBL og Republikken Mali, Den Togolesiske Republik, Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire ikke er blevet aendret inden for de fastsatte frister, maa der paa det foreliggende grundlag gives Kommissionen medhold.
38 Det maa herefter fastslaas, at Kongeriget Belgien (sag C-171/98 og C-201/98) og Storhertugdoemmet Luxembourg (sag C-202/98) har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler dem i henhold til forordning nr. 4055/86, navnlig artikel 3 og artikel 4, stk. 1, for saa vidt angaar Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire, og artikel 5 for saa vidt angaar Republikken Mali og Den Togolesiske Republik, idet de har indgaaet og opretholdt aftaler, der indeholder arrangementer om lastfordeling, med Den Togolesiske Republik (sag C-171/98 og C-202/98) og Republikken Mali (sag C-201/98 og C-202/98), og idet de ikke har tilpasset aftalerne med Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire (sag C-201/98 og C-202/98), saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, Belgien og Luxembourg er berettiget til, eller har ophaevet aftalerne.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagsomkostningerne
39 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kongeriget Belgien har tabt sag C-171/98 og C-201/98, boer det betale sagsomkostningerne i disse sager. Storhertugdoemmet Luxembourg har tabt sag C-202/98 og boer derfor betale denne sags omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Foerste Afdeling)
1) Kongeriget Belgien (sag C-171/98 og C-201/98) og Storhertugdoemmet Luxembourg (sag C-202/98) har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler dem i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (EFT L 378, s. 1), navnlig artikel 3 og artikel 4, stk. 1, for saa vidt angaar Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire, og artikel 5 for saa vidt angaar Republikken Mali og Den Togolesiske Republik, idet de har indgaaet og opretholdt aftaler, der indeholder arrangementer om lastfordeling med Den Togolesiske Republik (sag C-171/98 og C-202/98) og Republikken Mali (sag C-201/98 og C-202/98), og idet de ikke har tilpasset aftalerne med Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire (sag C-201/98 og C-202/98), saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, Belgien og Luxembourg er berettiget til, eller har ophaevet aftalerne.
2) Kongeriget Belgien betaler sagsomkostningerne i sag C-171/98 og C-201/98, og Storhertugdoemmet Luxembourg betaler sagsomkostningerne i sag C-202/98.