62007CC0404
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
fremsat den 10. juli 2008 (
1
)
Sag C-404/07
Győrgy Katz
mod
István Roland Sós
»Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager — rammeafgørelse 2001/220/RIA — ofres stilling i forbindelse med straffesager — subsidiært privat påtaleberettiget, som overtager påtalen fra statsadvokaten — vidneforklaring fra offeret«
I — Indledning
1.
Den foreliggende sag vedrører på ny (
2
) fortolkningen af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (
3
). Det skal afklares, om rammeafgørelsen kræver, at offeret for en forbrydelse kan afgive vidneforklaring under en straffesag, hvor den pågældende optræder som anklager.
II — Retsforskrifter
A — Unionsretlige bestemmelser
2.
Bestemmelserne om Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende rammeafgørelser findes i artikel 35, stk. 2 og 3, EU:
»2.   I en erklæring fremsat i forbindelse med undertegnelsen af Amsterdamtraktaten eller på ethvert senere tidspunkt vil en medlemsstat kunne godkende, at Domstolen får kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse som anført i stk. 1.
3.   En medlemsstat, der fremsætter en erklæring i henhold til stk. 2, anfører, at enten
a)
kan en ret i denne medlemsstat, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et spørgsmål, der rejses under en retssag ved denne ret, og som angår gyldigheden eller fortolkningen af en retsakt som nævnt i stk. 1, når den pågældende ret skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom, eller
b)
kan en ret i denne medlemsstat anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et spørgsmål, der rejses under en retssag ved denne ret, og som angår gyldigheden eller fortolkningen af en retsakt som nævnt i stk. 1, når den pågældende ret skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom.«
3.
Formålene med rammeafgørelse 2001/220 for straffesager findes navnlig i ottende betragtning:
»Det er nødvendigt at foretage en indbyrdes tilnærmelse af regler og praksis for så vidt angår ofres stilling og deres vigtigste rettigheder, særlig retten til at blive behandlet med respekt for deres værdighed, retten til at give og modtage oplysninger, retten til at forstå og blive forstået, retten til at blive beskyttet på processens forskellige stadier samt retten til, at der tages hensyn til ulempen ved at have bopæl i en anden stat end den, hvor forbrydelsen er begået.«
4.
Artikel 2, stk. 1, indeholder en generel beskrivelse af de hensyn, som skal tages til ofrenes interesser i straffesager:
»Hver medlemsstat sikrer, at ofrene har en reel og passende rolle i dets strafferetssystem. Hver medlemsstat gør fortsat sit yderste for at sikre, at ofre behandles med behørig respekt for deres personlige værdighed under processen, og anerkender ofrenes legitime rettigheder og interesser navnlig i forbindelse med straffesager.«
5.
Retten til at blive hørt og tilvejebringe beviser for ofre for forbrydelser behandles navnlig i artikel 3:
»Hver medlemsstat sikrer ofres mulighed for at blive hørt under processen og for at tilvejebringe beviser.
Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at myndighederne kun afhører ofre i det omfang, der er nødvendigt for straffesagen.«
B — Ungarsk ret
6.
Ifølge den ungarske straffeprocesret kan offeret for en forbrydelse på visse betingelser i stedet for anklagemyndigheden rejse subsidiær privat påtale. Den subsidiært privat påtaleberettigede har — for så vidt loven ikke bestemmer andet — under sagens behandling for retten en statsadvokats rettigheder. I forhold til de beføjelser, der tilkommer statsadvokaten, er den private påtaleberettigedes beføjelser begrænsede, således at den pågældende ikke kan begære ophævelse af forældremyndigheden, endvidere ikke har adgang til dokumenter, der ikke indgår i sagsakten, fordi de er undergivet fortrolig behandling, og ikke kan udvide tiltalen.
7.
Det er ligeledes udtrykkeligt bestemt, at den, der deltager eller har deltaget i straffesagen som vidne, ikke kan udøve funktionen som statsadvokat.
III — Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
8.
I tvisten i hovedsagen har György Katz rejst påtale mod István Roland Sós under en subsidiær privat straffesag. György Katz har gjort gældende, at István Roland Sós har begået bedrageri over for ham, hvorved han forvoldte særlig stor skade.
9.
György Katz begærede at blive afhørt som vidne. Den forelæggende ret afviste begæringen. Da en statsadvokat ikke kan optræde som vidne, må dette ligeledes gælde for den, der forfølger sagen ved subsidiær privat påtale.
10.
Den forelæggende ret nærer imidlertid tvivl om, hvorvidt dette resultat er foreneligt med rammeafgørelse 2001/220. Ved kendelse af 6. juli 2007 har den derfor anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
Skal artikel 2 og 3 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager fortolkes således, at det skal sikres, at den nationale ret også i en straffesag, der forfølges i henhold til en subsidiær privat påtale, kan lade offeret afgive forklaring som vidne?
11.
György Katz, Republikken Østrig, Republikken Ungarn samt Kommissionen har indgivet indlæg under den skriftlige forhandling. Republikken Ungarn og Kommissionen afgav indlæg i retsmødet den 19. juni 2008.
IV — Stillingtagen
12.
Den præjudicielle anmodning angår udtrykkeligt alene spørgsmålet om, hvorvidt det skal sikres, at den nationale ret også i en straffesag, der forfølges i henhold til en subsidiær privat påtale, kan lade offeret afgive forklaring som vidne.
13.
Rammeafgørelse 2001/220 behandler alene dette spørgsmål indirekte, idet den ikke vedrører retternes kompetencer, men de rettigheder, der tilkommer ofre for forbrydelser. Såfremt ofre imidlertid ifølge rammeafgørelsen har ret til at afgive forklaring som vidne, er det en logisk følge heraf, at det skal sikres, at nationale retter som nævnt i det præjudicielle spørgsmål kan lade offeret afgive forklaring som vidne. Henset til rammeafgørelsen, og for at kunne besvare den nationale rets spørgsmål, skal det præjudicielle spørgsmål derfor omformuleres således:
Skal artikel 2 og 3 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager fortolkes således, at ofret under en straffesag, der forfølges i henhold til subsidiær privat påtale, skal kunne bidrage til sagens beviser ved at afgive forklaring som vidne?
A — Formaliteten med hensyn til den præjudicielle anmodning
14.
Da den foreliggende sag vedrører fortolkningen af en rammeafgørelse, der er truffet i henhold til artikel 34, stk. 2, litra b), EU, finder bestemmelsen i artikel 234 EF anvendelse på Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 35 EU på de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse (
4
).
15.
Domstolen kan følgelig alene besvare anmodningen, såfremt Ungarn i henhold til artikel 35, stk. 2, EU i en erklæring har godkendt dens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse. En sådan erklæring er fremsat.
16.
Det er imidlertid tvivlsomt, om den forelæggende ret er forelæggelsesberettiget. I Den Europæiske Unions Tidende offentliggjordes forskellige meddelelser vedrørende nationale retters forelæggelseskompetence: Først meddeltes det, at Ungarn havde accepteret Domstolens kompetence i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 35, stk. 3, litra a), EU (
5
). Herefter ville alene retter i sidste instans have forelæggelseskompetence. Efter at den foreliggende præjudicielle anmodning var indgået til Domstolen, meddeltes det, at Ungarn havde »tilbagetrukket« sin tidligere erklæring og i stedet har erklæret, at den accepterer Domstolens kompetence i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 35, stk. 3, litra b), EU. I henhold hertil kan alle nationale retter forelægge præjudicielle anmodninger vedrørende unionsretten (
6
).
17.
Det ses ikke at være oplyst, om Fővárosi Bíróság træffer afgørelse i den foreliggende sag som sidste instans. Henset til meddelelserne i EU-Tidende synes det derfor muligt, at retten ikke på forelæggelsestidspunktet havde kompetence til at forelægge Domstolen spørgsmål vedrørende unionsretten.
18.
Artikel 35, stk. 3, EU kræver imidlertid ikke, at medlemsstaternes angivelse af, hvilke retter der har forelæggelseskompetence, skal være konstitutiv; den kan være rent deklaratorisk. Til forskel fra hvad ordlyden af meddelelsen i EU-Tidende om godkendelsen af kompetencen lader formode, godkender medlemsstaterne ikke, at Domstolen har kompetence i henhold til artikel 35, stk. 3, litra a) eller litra b), EU, dvs. med hensyn til forelæggelser fra bestemte retter. Medlemsstaterne anfører (
7
) derimod, hvilke retter der kan foretage forelæggelser. Det kræves ikke, at »anførelsen« er knyttet til erklæringen om godkendelsen af Domstolens kompetence. Den egentlige regulering af forelæggelseskompetencen kan i stedet foretages ved en særskilt intern retsakt.
19.
Under alle omstændigheder blev forelæggelseskompetencen i den foreliggende sag tilstrækkelig angivet alene ved den ungarske regeringsbeslutning (Kormányhatározat) 2088/2003, der indeholder en udtrykkelig anerkendelse af Domstolens kompetence i henhold til artikel 35, stk. 3, litra b), EU. Den ungarske regeringsbeslutning forelå allerede på tidspunktet for den præjudicielle forelæggelse, og Domstolens kompetence er således tilstrækkeligt hjemlet for så vidt angår den forelæggende ret og den ungarske regering.
20.
Den oprindelige meddelelse i EU-Tidende var således forkert og blev berigtiget ved den senere meddelelse om den ungarske anerkendelse af Domstolens kompetence. I øvrigt bemærkes, at det er utvivlsomt, at Domstolen under alle omstændigheder er kompetent på afgørelsestidspunktet.
21.
Domstolen har følgelig kompetence til at besvare den præjudicielle anmodning.
22.
Ifølge Ungarn kan den præjudicielle anmodning imidlertid ikke antages til realitetsbehandling, idet den er hypotetisk. Den forelæggende rets tvivl med hensyn til, om en subsidiær privat påtaleberettiget kan afgive forklaring som vidne under straffesagen, beror på en ukorrekt fortolkning af ungarsk ret. Det fremgår af en kommentar til strafferetsplejeloven og en udtalelse fra den ungarske højesteret (
8
), at en subsidiær privat påtaleberettiget kan optræde som vidne.
23.
Som udgangspunkt er der dog en formodning for, at de spørgsmål, som de nationale retter forelægger til præjudiciel afgørelse, er relevante for afgørelsen (
9
). Domstolen undersøger under efterprøvelsen af sin egen kompetence (
10
) kun undtagelsesvis de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Ifølge fast retspraksis er det alene muligt at afvise et spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (
11
). Bortset fra sådanne tilfælde er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse om præjudicielle spørgsmål, der vedrører fortolkningen af bestemmelser i fællesskabsretten (
12
).
24.
Den ungarske regering har fremført stærke indicier for, at det præjudicielle spørgsmål ikke kræver yderligere afklaring ifølge ungarsk ret. Den præjudicielle anmodning og den hidtidige afvisning af at høre György Katz som vidne viser imidlertid, at i hvert fald den forelæggende ret — formentlig endog med kendskab til højesterets udtalelse — har en anden opfattelse af fortolkningen af ungarsk ret.
25.
Ved efterprøvelsen af, om en præjudiciel anmodning kan antages til realitetsbehandling, tilkommer det ikke Domstolen at korrigere en national retsinstans opfattelse af, hvorledes national ret skal fortolkes (
13
). Domstolen skal derimod være den forelæggende ret behjælpelig med at overvinde tvivl om fortolkningen af fællesskabs- og unionsretten.
26.
Den præjudicielle anmodning har følgelig ikke klart hypotetisk karakter.
27.
György Katz har endelig foreslået, at den præjudicielle anmodning fortolkes vidt, og at det undersøges, om rammeafgørelse 2001/220 kræver, at der skal indrømmes den subsidiært privat påtaleberettigede visse undersøgelsesbeføjelser, som tilkommer den offentlige anklagemyndighed.
28.
Artikel 234 EF indfører et direkte samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter inden for rammerne af en procedure, som ikke har karakter af tvistemål, og hvor parterne ikke kan gribe ind i sagsbehandlingen, under hvilken de alene opfordres til at udtale sig (
14
). Efter ordlyden af artikel 234 EF tilkommer det den nationale ret og ikke parterne i hovedsagen at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. Da retten til at bestemme, hvilke spørgsmål der skal forelægges Domstolen, alene tilkommer den nationale ret, kan parterne ikke ændre deres indhold (
15
).
29.
Det spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, skal følgelig besvares.
B — Det præjudicielle spørgsmål
30.
Den præjudicielle anmodning vedrører den ungarske procedure for subsidiær privat påtale, dvs. den stilling, som tilkommer et offer for en forbrydelse, når den pågældende selv varetager opgaven som anklager for dette forhold i stedet for en offentlig anklagemyndighed.
31.
I medlemsstaterne føres straffesager som udgangspunkt af offentlige anklagemyndigheder. Imidlertid kan private parter, normalt ofrene for forbrydelser, undtagelsesvis rejse strafferetlig påtale ved retten i stedet for anklagemyndigheden og varetage opgaven som anklagemyndighed. Den foreliggende sag rejser spørgsmål om, hvorvidt bestemmelser, som gælder for offentlige anklagemyndigheder, kan anvendes analogt på private påtaleberettigede. Dette vedrører såvel anklagemyndighedernes kompetencer som eventuelle begrænsninger af disses beføjelser.
32.
Den foreliggende sag vedrører adgangen til at afgive vidneforklaring. Principielt er det problematisk at afgive vidneforklaring under sin egen sag, idet det må befrygtes, at der kan forekomme interessekonflikter. På den anden side kan offerets udsagn udgøre et væsentligt element som bevis for gerningsmandens strafbare handling og således føre til en retfærdig og korrekt dom.
33.
Rammeafgørelse 2001/220 indeholder ikke særlige bestemmelser om rettigheder for ofre, der selv optræder som anklager. Det fremgår imidlertid af de generelle bestemmelser om ofres rettigheder, at ofret altid skal have mulighed for gennem sit udsagn at fremlægge beviser under straffesagen.
34.
Dette følger navnlig af artikel 3, første punktum, i rammeafgørelse 2001/220. Herefter sikrer medlemsstaterne ofres mulighed for at blive hørt under processen og for at tilvejebringe beviser.
35.
Den østrigske regering har ganske vist understreget, at udsagn fra offeret ikke udtrykkeligt nævnes. Udsagnselementet ligger imidlertid implicit i formuleringen »at blive hørt«. Dertil kommer, at udsagnet i mange tilfælde er det væsentligste bevismateriale, som offeret kan fremlægge. Som Kommissionen har fremhævet, ville den ret, som artikel 3, første punktum, i rammeafgørelse 2001/220 skal sikre, i vidt omfang miste sit indhold, såfremt udsagn fra offeret udelukkes som bevismiddel.
36.
En sådan udhuling af offerets rettigheder er uforenelig med formålene med rammeafgørelse 2001/220. Ifølge afgørelsens ottende betragtning skal ofre bl.a. have ret til at blive hørt. Generelt skal medlemsstaterne i henhold til artikel 2, stk. 1, sikre, at ofrene har en reel og passende rolle i deres strafferetssystem. I henhold til samme bestemmelse anerkender de ofrenes legitime rettigheder og interesser navnlig i forbindelse med straffesager.
37.
Det er principielt i overensstemmelse med ofrenes legitime rettigheder, at de har mulighed for at blive hørt, såfremt de ønsker at afgive forklaring. Med hensyn til den østrigske regerings henvisning til, at en vidneforklaring ligeledes kan være en byrde for offeret, er dette ikke relevant for den foreliggende sag. Som også Kommissionen har fremhævet, skal der ikke under denne sag træffes afgørelse om, hvorvidt et offer imod sin vilje kan have pligt til at afgive forklaring.
38.
Der er heller ikke grundlag for at antage, at offerets rettigheder ikke skulle gælde under straffesager, som påtales af offeret. Rammeafgørelse 2001/220 indeholder ingen begrænsninger i denne henseende.
39.
Ofre bør derimod nyde særlig beskyttelse, når de varetager opgaven som anklager. Denne opgave varetager de nemlig normalt, fordi de offentlige anklagemyndigheder vægrer sig mod at rejse tiltale. I denne situation ville et forbud mod vidneudsagn være ensbetydende med en yderligere byrde: Offeret skal føre sagen alene uden støtte fra en offentlig anklagemyndighed og ville samtidig blive berøvet et væsentligt bevismiddel. Den forelæggende ret og Kommissionen frygter med rette, at det vil være vanskeligt, og i givet fald endog umuligt, at gennemføre en subsidiær privat strafferetlig påtale, såfremt et offer, der forestår anklagen, ikke har adgang til at afgive forklaring.
40.
Det er således Kommissionens opfattelse, at offeret også skal kunne afgive vidneforklaring, når den pågældende påtaler sagen. Dette fremgår imidlertid ikke af rammeafgørelse 2001/220. Artikel 3, første punktum, benytter ikke begrebet vidne. Derimod har offeret ret til at blive hørt og til at tilvejebringe beviser.
41.
Rammeafgørelse 2001/220 viser, at lovgiver var bevidst om sondringen mellem offerets rolle som vidne og som part. Artikel 5 og 7 nævner udtrykkeligt, at offeret kan optræde som vidne eller som part i en straffesag.
42.
Et offer, der optræder som anklager, skal følgelig ikke tillægges status som vidne, selv om de nationale straffeprocessuelle regler, som finder anvendelse, giver den pågældende mulighed for at afgive forklaring for retten, og forklaringen kan benyttes som bevismiddel. Ifølge en undersøgelse, som Domstolens forsknings- og dokumentationstjeneste har foretaget, synes dette at være i overensstemmelse med en række medlemsstaters praksis med hensyn til denne situation: Ofre, der varetager anklagefunktionen under en straffesag, kan gennem udsagn bidrage med beviser uden fuldt ud at være sidestillet med vidner. Navnlig er det ofte udelukket at lade forklaringen bestyrke ved edsaflæggelse.
43.
En sådan differentieret hensyntagen til udsagn afgivet af ofre, der optræder som anklagere, tager deres vanskelige opgave i betragtning. Allerede uden opgaven som anklager er det åbenbart, at offeret har en interesse i sagens udfald. Såfremt offeret tillige varetager opgaven som anklager, er det så meget desto vanskeligere at sikre den objektivitet, der er uomgængeligt nødvendig for et godt vidne. Der kan derfor ikke tillægges ofres udsagn en bestemt, uomstødelig bevisværdi. Retterne bør derimod foretage en særlig omhyggelig vurdering af ofrenes udsagn i den enkelte sag, hvorved den tager offerets individuelle situation i betragtning.
44.
Det bemærkes endvidere, at offerets opgave som anklager ikke må virkeliggøres ved på nogen måde at svække den anklagedes ret til forsvar. Denne ret afledes af retten til retfærdig rettergang, der er knæsat i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som blev undertegnet den 4. november 1950 i Rom (herefter »EMRK«), og som er blevet bekræftet ved artikel 47 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (
16
). Retten til forsvar udgør således en grundlæggende rettighed, som er en del af de almindelige retsgrundsætninger, som Domstolen skal beskytte (
17
). Rammeafgørelsen skal følgelig fortolkes således, at artikel 6 i EMRK respekteres, således som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fortolker den (
18
).
45.
I henhold til artikel 6, stk. 3, litra d), i EMRK har den anklagede navnlig ret til at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner. Dette omfatter ligeledes forklaringer afgivet af offeret for forbrydelsen, selv om denne varetager opgaven som anklager. Den processuelle ligestilling mellem anklager og forsvarer må ikke anfægtes.
46.
Det påhviler medlemsstaterne at gennemføre disse krav i deres straffeprocessuelle bestemmelser. Såfremt dette ikke er sket med den fornødne klarhed, påhviler det de nationale retter at påse, at straffeprocessuelle regler fortolkes i overensstemmelse med rammeafgørelsen (
19
).
V — Forslag til afgørelse
47.
Jeg foreslår følgelig Domstolen at besvare den præjudicielle anmodning således:
»I henhold til artikel 3, første punktum, i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager skal offeret for en forbrydelse, der selv varetager opgaven som anklager for så vidt angår forholdet i stedet for en offentlig anklagemyndighed, kunne bidrage til sagens beviser ved at afgive forklaring. Offeret skal imidlertid ikke tillægges status som vidne, selv om de nationale straffeprocessuelle regler, som finder anvendelse, giver den pågældende mulighed for at afgive forklaring for retten, og forklaringen kan benyttes som bevismiddel.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Jf. tidligere dom af 16.6.2005, sag C-105/03, Pupino, Sml. I, s. 5285, og af 28.6.2007, sag C-467/05, Dell’Orto, Sml. I, s. 5557.
(
3
) – EFT L 82, s. 1.
(
4
) – Jf. Pupino-dommen, præmis 19, og Dell’Orto-dommen, præmis 33, der begge er nævnt ovenfor i fodnote 2. Jf. ligeledes domme af 27.2.2007, sag C-354/04 P, Gestoras Pro Amnistía m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 1579, præmis 54, og sag C-355/04 P, Segi m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 1657, præmis 54.
(
5
) – EUT 2005 L 327, s. 19.
(
6
) – EUT 2008 L 70, s. 23.
(
7
) – Fransk: »indiquer«; engelsk: »specify«.
(
8
) – Udtalelse 4/2007 af 4.5.2007.
(
9
) – Dom af 7.9.1999, sag C-355/97, Beck und Bergdorf, Sml. I, s. 4977, præmis 22, Pupino-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 2, præmis 30, samt dom af 5.12.2006, forenede sager C-202/04 og C-94/04, Cipolla m.fl., Sml. I, s. 11421, præmis 25, af 1.4.2008, sag C-212/06, Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, Sml. I, s. 1683, præmis 29, og af 24.6.2008, sag C-188/07, Commune de Mesquer, Sml. I, s. 4501, præmis 30.
(
10
) – Dom af 13.7.2006, forenede sager C-295/04 — C-298/04, Manfredi m.fl., Sml. I, s. 6619, præmis 27.
(
11
) – Jf. bl.a. dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 61, af 10.1.2006, sag C-344/04, IATA og ELFAA, Sml. I, s. 403, præmis 24, og Commune de Mesquer-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 9, præmis 30.
(
12
) – Jf. Bosman-dommen, præmis 59, samt IATA og ELFAA-dommen, præmis 24, begge nævnt ovenfor i fodnote 11.
(
13
) – Jf. dom af 13.3.1984, sag 16/83, Prantl, Sml. s. 1299, præmis 10, af 9.10.1984, forenede sager 91/83 og 127/83, Heineken Brouwerijen, Sml. s. 3435, præmis 10, af 16.4.1991, sag C-347/89, Eurim-Pharm, Sml. I, s. 1747, præmis 16, af 12.1.2006, sag C-246/04, Turn- und Sportunion Waldburg, Sml. I, s. 589, præmis 20, og af 14.2.2008, sag C-244/06, Dynamic Medien, Sml. I, s. 505, præmis 19.
(
14
) – F.eks. dom af 12.2.2008, sag C-2/06, Kempter, Sml. I, s. 411, præmis 41 f.
(
15
) – Dom af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, på s. 139, org.ref.: Rec. s. 1191, på s. 1198, af 24.3.1992, sag C-381/89, Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias m.fl., Sml. I, s. 2111, præmis 19, af 17.9.1998, sag C-412/96, Kainuun Liikenne og Pohjolan Liikenne, Sml. I, s. 5141, præmis 23, af 6.7.2000, sag C-402/98, ATB m.fl., Sml. I, s. 5501, præmis 29, og af 30.11.2006, forenede sager C-376/05 og C-377/05, Brünsteiner og Autohaus Hilgert, Sml. I, s. 11383, præmis 28.
(
16
) – EFT C 364, s. 1. Overtaget med tilpasninger ved proklamation af 12.12.2007, EUT C 303, s. 1.
(
17
) – Dom af 14.12.2006, sag C-283/05, ASML, Sml. I, s. 12041, præmis 27, og af 8.5.2008, sag C-14/07, Weiss und Partner, Sml. I, s. 3367, præmis 47.
(
18
) – Pupino-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 2, præmis 59.
(
19
) – Pupino-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 2, præmis 34.