62003CC0499_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen ügy tárgya az a fellebbezés, melyet a Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH (a továbbiakban: Biegi) és a Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH (a továbbiakban: Commonfood) nyújtott be az Elsőfokú Bíróság T‑309/01 és T‑239/02 egyesített ügyekben 2003. szeptember 17‑én hozott ítélete ellen. Az Elsőfokú Bíróság ebben az ítéletben elutasította a Bizottság két határozatának (részleges) megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmeket.
2. A T‑309/01. sz. ügyben, amely a Bizottság C(2001) 2533. számú, 2001. augusztus 14‑én kelt határozatára vonatkozott, megállapításra került, hogy a Biegi által 1995. július 13. és 18. között, valamint 1995. szeptember 4. és 22. között a Thaiföldről származó import baromfihús után meg nem fizetett behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele jogszerű volt. Itt utalok arra, hogy az 1995 szeptemberére vonatkozó utólagos követelést ebben az ügyben nem vitatták. A T‑239/02. sz. ügy a Bizottság C(2002) 857. számú, 2002. március 5‑én kelt határozatát (REC 4/01) érintette, melyben ugyanerre a megállapításra jutottak, ez esetben azonban a Commonfood vonatkozásában az 1995. július 24‑i behozatalt illetően.
3. A fellebbezés – csakúgy, mint az Elsőfokú Bíróság előtti korábbi keresetek – az 1995 júliusára vonatkozó behozatali vámok utólagos követelésére szorítkozik, mely a T‑309/01. sz. ügyben 218 605,65 DEM‑t, a T‑239/02. sz. ügyben pedig 222 116,06 DEM‑t tesz ki.
4. Ezen ügy, amely Németország két legfontosabb baromfihús-importőrét érinti, előzményei a következők. 1995. július 1‑jével a német jogszabályok 0%‑os behozatali vámtételt állapítottak meg a baromfihús behozatalára, anélkül hogy a nemzeti szabályozásból kiderült volna, hogy e 0%‑os vámtétel alkalmazásához behozatali engedély szükséges. A nemzeti jogszabályok ilyen mulasztása a közösségi vámjogszabályok helytelen értelmezésén alapult. A Biegi és a Commonfood ezt követően különböző, Thaiföldről származó baromfihús-szállítmányok behozatalát jelentették be, és az illetékes német vámhivatal vámmentességet biztosított számukra. 1995. augusztus 22‑én a vonatkozó nemzeti szabályozást visszaható hatállyal olyan értelemben módosították, hogy a 0%‑os vámtétel igénybevételekor behozatali engedély bemutatása szükséges. Ezt követően került sor a vám utólagos kivetésére.
II – A háttér
5. Ebben az eljárásban a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(2) 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja áll a középpontban. Ez a rendelkezés, amennyiben ez ügyre vonatkozik, az alábbiak szerint rendelkezik:
„2. (…) nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
[…]
b) a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy [helyesen: megfizetésért felelős személy ésszerűen] nem észlelhetett;
[…]”
A jogi keretek részletesebb bemutatása végett az Elsőfokú Bíróság ítéletének 1–7. pontjára hivatkozom.
6. A tényállást és az eljárást az Elsőfokú Bíróság ítéletének 8–18. pontja fejti ki. Összefoglalva elmondható, hogy az érintett baromfihús-importőrök a Finanzgericht Bremenhez (Brémai Pénzügyi Bíróság) nyújtottak be keresetet az utólagos követelés ellen. E bíróság javaslatára kérték a német hatóságok a Bizottság döntését abban, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében jogos lenne-e, ha a vámhatóság és a Biegi, valamint a Commonfood közötti jogvitában nem kerülne sor a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételére(3) . Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kereset a Bizottságnak e megkeresésre adott nemleges határozata ellen irányult.
III – Az Elsőfokú Bíróság ítélete
7. Ítéletének 55–84. pontjában az Elsőfokú Bíróság a fellebbezők első jogalapját értékeli: a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának megsértését. Ezt a jogalapot elutasítja, mivel nem teljesült az ítélkezési gyakorlatból következő előfeltétel, melynek megléte esetén az illetékes hatóságok eltekinthetnének az utólagos könyvelésbe vételtől: az illetékes hatóságok hibájának olyannak kell lennie, amit a jóhiszeműen eljáró, megfizetésért felelős személy ésszerűen nem észlelhetett (az ítélet 55. pontja).
8. A 61. pontban az Elsőfokú Bíróság kifejti: „Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az illetékes vámhatóságok hibájának észlelhetőségét annak jellege, az érintett piaci szereplők szakmai tapasztalata és az általuk tanúsított gondosság figyelembevételével kell megítélni.”
9. A hiba jellegét a vonatkozó szabályozás összetettsége alapján kell megítélni (az ítélet 62. pontja). Ítéletének 63. és 67. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejti, hogy az irányadó szabályozás nem annyira összetett. Ettől függetlenül a jelen esetben tapasztalt, az üzletben jártas piaci szereplőkről van szó, akiknél abból kellene kiindulni, hogy a vámkontingens igénybevételéhez a behozatali engedély szükségességének fontosságáról tudomásuk volt. A felperesek ténylegesen is összefüggésbe hozták az engedélyt és a kontingenst, és megkeresték a német hatóságokat kétségeik eloszlatása céljából (az ítélet 69–72. pontjai). A 73. pontban az Elsőfokú Bíróság kifejti: „az érintett piaci szereplő gondosságához az ítélkezési gyakorlat szerint hozzátartozik az, hogy amint kétsége merül fel a tekintetben, hogy egy vámkontingens igénybevételéhez behozatali engedély szükséges‑e, felvilágosítást kér és a lehető legmesszebbmenően megpróbál tájékozódni arról, hogy kétsége alapos‑e.”
10. A Bíróság értelmezése szerint a gondosság minden esetben megköveteli, hogy egy tapasztalt piaci szereplő ne kizárólag valamely nemzeti vámtarifában meghatározott adatokra hagyatkozzon. A közösségi vámjogszabályok jelentik az érintett terület egyetlen tételes jogát, mely ismeretének hiányára senki nem hivatkozhat. Valamely használatban lévő nemzeti vámtarifa csak a vámkezelés kézikönyve, melynek pusztán tájékoztató jellege van (az ítélet 75. pontja). Nem elegendő, ha egy piaci szereplő helytelen telefonos felvilágosításra hagyatkozik. Ugyanígy nem kielégítő a fellebbezők azon érve sem, hogy nem állt rendelkezésükre az ahhoz szükséges idő, hogy írásban kérjék az ügy jogi helyzetének tisztázását az illetékes hatóságoktól. Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az érintetteknek a jelen esetben elegendő idejük volt. Ha követte volna a fenti érvelést, ez a továbbiakban oda vezetett volna, hogy az érintett piaci szereplő ítélkezési gyakorlatban meghatározott gondossági kötelezettsége teljesen értelmét vesztené (az ítélet 76–83. pontja).
IV – Az első fellebbezési jogalapról
A – Jogalapok és érvek
11. Fellebbezésükben a fellebbezők első fellebbezési jogalapként azt jelölik meg, hogy az Elsőfokú Bíróság a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának helytelen alkalmazása által megsértette a közösségi jogot. Az Elsőfokú Bíróság jogellenesen arra alapította ítéletét, hogy az illetékes vámhatóságok hibáját a fellebbezők észlelhették volna. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság túlzóan állapította meg a piaci szereplők gondosságával szemben támasztott követelmények mértékét. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság az alkalmazandó szabályok összetettségét is figyelmen kívül hagyta.
12. A fellebbezők rámutatnak arra, hogy az érintett rendelkezés a megfizetésért felelős személy valamennyi olyan körülmény megalapozottsága iránti jogos bizalmának védelmét szolgálja, amely szerepet játszott annak eldöntésében, hogy a vámok utólagos beszedésére sort kell‑e keríteni(4) . A megítélés szempontjából fontos, hogy a hatóságok egy bizonyos ideig megmaradtak saját tévedésükben. A vonatkozó nemzeti szabályozás nemcsak hibás volt, hanem a hivatalok számos velük folytatott telefonbeszélgetés során is ragaszkodtak a hibás értelmezésükhöz. A legmagasabb szintű nemzeti vámhatóságokról van szó, melyek két hónapon keresztül tévedésben voltak. A fellebbezők ezzel összefüggésben utalnak arra, hogy az 1995. június 13‑i 1359/95/EK bizottsági rendelet(5) melléklete nem pontosította, hogy a fagyasztott baromfirészek vámkontingensének igénybevétele céljából más közösségi követelményeknek is meg kell felelni, például be kell mutatni a behozatali engedélyt.
13. A hatóságok hibája a piaci szereplők számára nem volt észlelhető, még egy tapasztalt piaci szereplő számára sem. A fellebbezők úgy vélik, hogy az ítélkezési gyakorlat szerinti gondosságot tanúsítva jártak el, amikor többször érdeklődtek a hatóságoknál a behozatali engedélyről, mely lehetővé tette a hatóságok számára a hiba kijavítását.
14. A Bizottság arra az álláspontra helyezkedik, hogy a fellebbezés – és egyúttal az első fellebbezési jogalap – nem fogadható el, mivel a fellebbezők azokat a jogalapokat és érveket ismétlik, melyeket már korábban az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztettek. Ezt meghaladóan a fellebbezés tények értékelésére irányul, például ami a szabályozás összetettségét vagy a hiba fennállásának idejét illeti.
15. Egyebekben a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy a fellebbezés megalapozatlan. A Bizottság fellebbezési ellenkérelmében olyan érveket sorol fel, melyek ahhoz hasonlóak, amelyekre az Elsőfokú Bíróság az ítéletét alapította.
B – Az elfogadhatóságról
16. Azon a véleményen vagyok, hogy az első fellebbezési jogalap elfogadható. Jóllehet a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kimondja, hogy az a fellebbezés, mely kizárólag az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett jogalapokat és érveket ismétli, nem elfogadható; de ezt a megállapítást nem szabad úgy értelmezni, hogy a fellebbezési eljárás jelentőségét veszítse. A fellebbezési eljárásban az Elsőfokú Bíróság jogi megítélése ismét megvizsgálható(6) . Ezenkívül nem értek egyet a Bizottsággal abban, hogy a fellebbezés tények értékelését érinti. A fellebbezés legnagyobbrészt a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja értelmezésének az ítélkezési gyakorlat általi pontosításáról szól.
C – Megalapozottság
17. Ezen ügyben annak megállapításáról van szó, hogy egy tapasztalt és üzletben jártas importőr – jelen esetben tyúkhús-importőr – milyen mértékben hagyatkozhat a nemzeti vámhatóságokra, ha ezek a Közösségi Vámkódexet helytelenül értelmezik.
18. Először is, ezen ügyben semmi igazán újról nincs szó. Az Elsőfokú Bíróságnak rendszeresen meg kell ítélnie hasonló ügyekben, hogy a hatóságok hibája milyen mértékben róható fel később egy vállalkozónak. Főszabályként az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a hatóságok hibája felróható egy vállalkozónak. Csak három meglehetősen szigorú feltétel fennállása esetén követelheti meg a jogbiztonság, hogy a vállalkozónak utólagos fizetési kötelezettségét ne kelljen teljesítenie.
19. Abban a környezetben, amelyben a behozatali vámokat és –kontingenseket megállapítják és végrehajtják, az is szükséges, hogy a vámhatóságok hibái alapvetően felróhatóak legyenek az érintett vállalkozásoknak, avagy, másként mondva, a vállalkozások ne tudjanak túl könnyen hasznot húzni azokból a hibákból, melyeket a hatóságok az ő javukra követnek el. Első helyen áll a Közösségi Vámkódex egységes végrehajtásához fűződő érdek. A tagállamok közötti eltérő végrehajtás egyszerűen a verseny torzulásához vezetne. Továbbá más vállalkozások hátrányt szenvednek, ha egy vállalkozás a kedvezményes vámdíjak helytelen alkalmazása miatt előnyhöz juthat: a vámkontingensek, melyeket nagyrészt a Világkereskedelmi Szervezet állapít meg, alkalmazási köre korlátozott. Másodsorban a Közösség gazdasági érdekeit említeném. Itt a Közösség saját forrásairól van szó, amelyeket jelentős károk érhetnek. Ha a Közösségen belül nagy számban követnének el hibákat, melyeket nem lehet kijavítani, a közösségi költségvetés ezáltal károkat szenvedhetne. Harmadsorban pedig általánosságban az üzletben jártas importőrökről van szó, akiktől elvárható, hogy a rájuk irányadó közösségi jogszabályokat ismerjék és ellenőrizzék.
20. Határozott párhuzamot lehet vonni az Elsőfokú Bíróság jogellenesen nyújtott állami támogatásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatával. Egy körültekintő vállalkozó ugyanis szabályos esetben meg tud győződni arról, hogy az EK 88. cikk szerinti eljárást betartották‑e.(7) Ezzel utalok a Bíróság által alkalmazott követelményekre: a hiba jellegére, a szakmai tapasztalatra és a gondosság mértékére (vesd össze fent: 8. pont).
21. Ami a hiba jellegét illeti: A Bíróság ítélkezési gyakorlatában jelentőséget tulajdonít egy szabályozás esetlegesen fennálló összetettségének. A fellebbezők a jelen esetben alapvetően a közösségi szabályok egyértelműségének hiányára hivatkoznak. Nem teljesen alap nélkül. Ha a 1359/95 rendeletet önmagában olvassuk, ténylegesen arra a következtetésre juthatunk, hogy nincs szükség behozatali engedélyre. A rendelet nem hivatkozik más olyan közösségi rendelkezésekre, amelyek behozatali engedélyt írnak elő, így az a benyomás keletkezhet, hogy nincs szükség ilyen engedély bemutatására. A rendeletből mégoly kevéssé derül ki, hogy mely más közösségi rendelkezéseket kell alkalmazni a preferenciális vámmérték mellett történő behozatalra.
22. Ezért azután igen kétséges, hogy a szabályozás megfelel‑e azoknak a követelményeknek, melyeket a közösségi jogszabályok szövegezésének minőségére vonatkozó együttes iránymutatásokról szóló 1998. december 22‑i intézményközi megállapodás(8) fektetett le. Az első preambulumbekezdés szerint a közösségi jogszabályok megfogalmazásának világosnak, egyszerűnek és pontosnak kell lennie. Ezen mit sem változtat, hogy mint a Bizottság a Bíróság előtti tárgyaláson ismételten hangsúlyozta, a vámtételeket az EK 26. cikk szerint a Tanács állapítja meg, és az érintettek ezért nem hagyatkozhatnak kizárólag a 1359/95 bizottsági rendeletre, amely természetéből adódóan csak a Tanács határozatának végrehajtási rendelkezéseit tartalmazhatja.
23. Ez önmagában nem jelenti ugyanakkor, hogy a kérdéses szabályozásra ne lehetne hivatkozni a jogalanyokkal szemben. A fent említett együttes iránymutatások nem kötelező erejűek. Sokkal fontosabb, hogy itt olyan rendelkezésekről van szó, melyek kellő gyakorlattal rendelkező piaci szereplőknek szólnak, akiknek, mint fent említettem, ellenőrzési kötelezettségük van. E szereplők nem hagyatkozhatnak pusztán egy önmagában álló szövegre.
24. Egyes esetekben az Elsőfokú Bíróság abból a tényből, hogy a hiba tartósan fennállt, azt a következtetést vonta le, hogy a megoldandó probléma összetett volt, és a vállalkozó nem volt gondatlan. A Belovo‑ügyben hozott ítélet(9) egy olyan vállalkozót érintett, amely hosszú időn keresztül kilenc alkalommal szerzett be egy engedélyt, amely minden esetben egy olyan feltevés helyességét igazolta, amely később nem bizonyult helytállónak, és amely a kérdéses kifizetések alapjául szolgált. A Faroe Seafood és társai ügyben hozott ítéletben(10) is egy olyan vállalkozóról volt szó, amelynek többször és egy viszonylag hosszú, két és fél éves időszakon keresztül igazolásokat adtak ki. Az Ilumitrónica‑ügyben hozott ítélet(11) pedig egy több mint húsz éven át tartó jogellenes törvényalkalmazást érintett.
25. A Bíróság ezen ítéleteket saját indokolásának alátámasztása végett, a contrario
annak bizonyítására idézi, hogy a jelen ügyben a probléma nem volt annyira összetett. Az a probléma ugyanis, amelyre a fellebbezők hivatkoznak, viszonylag hamar megoldódott. A Bíróság ezt meghaladóan annak a körülménynek is jelentőséget tulajdonított, hogy az érintett társaságoknak nyilvánvalóan kétségeik voltak, és a német vámhatóságoktól telefonon kértek felvilágosítást. Az indokolás ilyen végkövetkeztetésével elégedett vagyok, de az indokolással magával nem. Mindenekelőtt helytelennek tűnik számomra, hogy a piaci szereplőket azért érje szemrehányás, mert valamely közösségi szabályozás helyes értelmezését illető kétségük esetén a hatóságokhoz fordultak. Ezt követően valamely – mint később kiderült – helytelen hatósági gyakorlat pontosan megalapozhatja azt a jogos feltevést, hogy a gyakorlat a közösségi joggal összhangban áll. Számomra ez esetben nem mérvadó, hogy a megerősítés szóban vagy írásban történik‑e. Ha a jogalany jogértelmezési kéréssel fordul valamely hatósághoz, alapvetően a válasz helyességéből kell kiindulnia.
26. A helyes indokolás véleményem szerint más. Valamely közösségi szabályozásnak a szövege az irányadó, nem pedig annak egy bármilyen hatóság általi értelmezése. A jogalany csak egészen kivételes esetben alapíthatja a bíróság által védendő bizalmát a szabályozás szövegével ellentétes értelmezésre úgy, hogy a szövegre már ne lehessen vele szemben hivatkozni. Ilyen kivétel adódhat akkor, ha több éven keresztül rendszeresen egy bizonyos jogszabály-értelmezést követnek, és a jogalany szintén tartósan e helytelen jogszabály-értelmezéshez igazítja magatartását. Röviden, egy közösségi szabályozásnak nemcsak összetettnek kell lennie, hanem az is szükséges, hogy azt rendszeresen helytelenül alkalmazzák. A jelen esetben nincs erről szó.
27. A második feltétel, amelyet a Bíróság alkalmaz, az érintettek szakmai tapasztalata. Minél régebben dolgozik a vállalkozás az iparágban, és minél nagyobb, annál reménytelenebb a 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdése b) pontjára való hivatkozása. Az Elsőfokú Bíróság kifejti ítéletében, hogy a jelen esetben tapasztalt baromfihús-importőrökről van szó.
28. Egy tapasztalt importőrtől nagyfokú gondosság várható el. Amint azt a Elsőfokú Bíróság ítéletében helyesen megállapította, ezen importőr nem hivatkozhat pusztán a nemzeti végrehajtási szabályokra, mivel a közösségi szabályozás közvetlen hatállyal rendelkezik. Egy tapasztalt importőrtől elvárható, hogy tevékenységét magukra a közösségi jogszabályokra alapítsa, és ezeket gondosan át is tanulmányozza. Az importőr ahhoz fűződő érdekére figyelemmel, hogy a vámtételek változásaira azonnal reagálni tudjon, ezen elvárás, amelynek egy importőr rendes esetben a saját érdekében eleget tesz, nem túlzottan magas. Egy nemzeti végrehajtási szabályozás csak tájékoztató jelleggel bír a számára.
29. Továbbá az importőr a nemzeti hatóságokhoz is fordulhat. Mint említettem, nem vagyok meggyőződve arról, hogy ezt szükségszerűen írásban kell megtennie – noha az Elsőfokú Bíróság ebből látszik kiindulni –, mindenesetre fontosnak tartom, hogy a vámhatóságoknak bizonyos idő álljon rendelkezésére a válaszadásra, és hogy egy tapasztalt importőr nem hagyatkozhat a saját elképzelésének az első telefonbeszélgetésben történő megerősítésére. Az importőr és a vámhatóságok közötti kapcsolatra a szakmaiság és az azonos tudásszint a jellemző.
30. Ha kétség merül fel valamely eljárás helyességét illetően, a tagállamoknak jogában áll a 2454/93 rendelet 871. cikke(12) szerinti eljárás szerint a Bizottsághoz fordulni. E lehetőség fennállása az importőrök magatartására is kihatással van. Az importőrök ezt kérve megkereshetik a tagállamot annak érdekében, hogy ily módon kapjanak felvilágosítást a Bizottságtól.
31. Összefoglalva azon az állásponton vagyok, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának feltételei, amelyek szerint el lehetne tekintetni az esedékes díjak utólagos könyvelésbe vételétől, nem teljesülnek.
V – A második fellebbezési jogalapról
32. A második fellebbezési jogalap az eljárás feltételezett hibáját érinti annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság mulasztást elkövetve a fellebbezők által megnevezett tanúkat nem hallgatta meg. Ehelyett az Elsőfokú Bíróság a fellebbezőket terhelő gyanúsításokra alapozta ítéletét.
33. E fellebbezési jogalap tekintetében rövid leszek. Először is, az Elsőfokú Bíróság nem köteles tanúkat meghallgatni, mint az az eljárási szabályzatának 68. cikkéből kitűnik – e cikk 2 §‑ában olyan tanúkról van szó, akinek kihallgatása szükséges –, és amit a Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősít(13) . Általánosabban mondva, csak az Elsőfokú Bíróság jogosult megítélni, hogy a jelen eljárásban rendelkezésére álló adatok kiegészítésre szorulnak‑e. Az eljárási iratok bizonyító erejének megítélése a tények nem felülvizsgálható értékelését jelenti, amelyet a Bíróság a fellebbezési eljárásban nem vizsgál, kivéve azt az esetet, ha az Elsőfokú Bíróság az előterjesztett bizonyítékokat tévesen értelmezte, vagy ha az eljárási iratokból következően megállapításai tárgyilag tévesek(14) .
34. A fellebbezők nem adtak elő olyan érvelést, melynek alapján a fent nevezett ítélkezési gyakorlatot a Bíróságnak tartalmilag felül kellene vizsgálnia, és felmerülne az Elsőfokú Bíróság ítéletének hatályon kívül helyezése. Itt jegyzem meg továbbá, hogy az első fellebbezési jogalap elutasítása alapvetően a fellebbezők ellenőrzési kötelezettségének terjedelmén, és nem a fellebbezők valamint a német hatóságok között folytatott (telefon)beszélgetések tartalmának értékelésén nyugszik.
35. Röviden, a második fellebbezési jogalap is megalapozatlan.
VI – Végkövetkeztetések
36. Az előbbiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH és a Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH által az Elsőfokú Bíróság T‑309/01. sz. és a T‑239/02. sz. egyesített ügyekben 2003. szeptember 17‑én hozott ítélete ellen benyújtott fellebbezést nyilvánítsa megalapozatlannak.
(1) .
(2)
–	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 6. kötet, 307. o., a továbbiakban Vámkódex.
(3)
–	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.,) 871. cikkében megállapított eljárás szerint
(4)
–	Lásd a C‑251/00. sz. Ilumitrónica‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10433. o.) 39. pontját.
(5)
–	A vám- és statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87/EGK tanácsi rendelet I. és II. mellékletének módosításáról és a 802/80/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 1995. június 13‑i 1359/95/EK bizottsági rendelet (HL L 142., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 6. kötet, 416. o.).
(6)
–	Lásd részletesebben a C‑234/02. P. sz., az Európai ombudsman kontra Lamberts ügyben 2004. március 23‑án hozott ítéletre vonatkozó indítványom 90. és azt követő pontjait.
(7)
–	Lásd például a C‑24/95. sz. Alcan Deutschland‑ügyben 1997. március 20‑án hozott ítéletet (EBHT 1997., I‑1591. o.).
(8)
–	HL C 73., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 1. fejezet, 3. kötet, 39. o.,
(9)
–	A C‑187/91. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4937. o.), 18. pontja
(10)
–	A C‑153/94. sz. és a C‑204/94. sz. egyesített ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2465. o.), 7. és 104. pontja
(11)
–	Lásd a 4. lábjegyzetben idézett ítélet 58. és azt követő pontjait.
(12)
–	Idézve a 3. lábjegyzetben.
(13)
–	A C‑185/95. P.  sz., Baustahlgewerbe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet, EBHT 1998., I‑8417. o.) 77. pontja. E pont német változata kevésbé kifejező, mint a holland vagy a francia változat. A német, a holland, illetve a francia szöveg a következő: „Die Zeugen werden aufgrund eines Beschlusses des Gerichts geladen”; „De getuigen wier verhoor noodzakelijk wordt geacht, worden opgeroepen krachtens een beschikking”; „Les témoins dont l’audition est reconnue nécessaire sont cités en vertu d’une ordonnance”. Az egyes nyelvi változatokban mutatkozó különbségek ellenére a Bíróság az említett ítéletben egyértelműen megállapította, hogy a Bíróság nem köteles tanúk kihallgatására.
(14)
–	Lásd különösen a C‑315/99. P. sz., Ismeri Europa kontra Rechnungshof ügyben 2001. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑5281. o.) 19. pontját.