62022CC0726
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. június 27. (
1
)
C‑726/22. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Pollinis France
„Fellebbezés – Dokumentumokhoz való hozzáférés – 1049/2001/EK rendelet – A hozzáférés megtagadása – A növényvédő szerek méhekkel kapcsolatos kockázatértékeléséről szóló útmutató – Komitológia – Olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot – Döntéshozatali eljárás – A tagállamok egyéni álláspontjai – A döntéshozatali eljárás súlyos veszélyeztetésének kockázata”
I. Bevezetés
1.
Az együttműködés az élet minden területét áthatja, és minden fajra jellemző, az embertől az egyszerű poszméhekig.
2.
E szemüvegen keresztül nézve az Európai Unió komitológiai eljárásainak összetett dinamikája feltűnő hasonlóságot mutat egy méhkas dinamikájával. Az Európai Bizottságnak (amelyet e konkrét analógia nyomán a méhkirálynőhöz lehet hasonlítani) az az egyik feladata, hogy végrehajtási hatáskörét gyakorolva új végrehajtási jogi aktusokat fogadjon el. A komitológiai bizottságok (a méhek) a maguk részéről kollektív erőfeszítéseket tesznek a döntéshozatali eljárás „beporzásának” elősegítése érdekében. Bár az ilyen szinergia általában segíti a Bizottságot célja elérésében, a (méhek és emberek által szőtt) legszebb tervek sem vezetnek mindig a kívánt eredményre. (
2
)
3.
A jelen ügy e gondolatokra épül. Fellebbezésében a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a Törvényszék Pollinis France kontra Bizottság ítéletét, (
3
) amellyel a Törvényszék megsemmisített két bizottsági határozatot, amelyekkel a Bizottság megtagadta a Pollinis France‑tól (
4
) az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság (EFSA) által a növényvédő szerek méhekkel kapcsolatos kockázatértékeléséről készített útmutatóra (a továbbiakban: 2013. évi útmutató) vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférést. Konkrétabban, a Bizottság a jelen ügyben a Törvényszék azon következtetését vitatja, hogy a Pollinis France által kért dokumentumok olyan ügyre vonatkoztak, amellyel kapcsolatosan már határozatot hoztak, azzal érvelve, hogy a szóban forgó döntéshozatali eljárás e határozatok elfogadásakor még folyamatban volt.
4.
A jelen fellebbezés ennélfogva lehetőséget nyújt a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó 1049/2001/EK rendelet (
5
) 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében meghatározott kivétel hatályának pontosítására.
II. Jogi háttér
A.
Az 1049/2001 rendelet
5.
Az 1049/2001 rendelet „Kivételek” című 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése a következőképpen szól:
„Az intézmény által belső használatra összeállított vagy az intézmény által kapott, olyan ügyre vonatkozó dokumentumhoz való hozzáférést, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot, meg kell tagadni, ha a dokumentum közzététele [helyesen: hozzáférhetővé tétele] az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve, ha a közzétételhez [helyesen: hozzáférhetővé tételhez] nyomós közérdek fűződik.”
B.
Az eljárásiszabályzat‑minta bizottságok számára
6.
A Bizottság végrehajtási hatásköreinek gyakorlására vonatkozó tagállami ellenőrzési mechanizmusok szabályainak és általános elveinek megállapításáról szóló, 2011. február 16‑i 182/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
6
) 9. cikke értelmében:
„(1)   Minden bizottság, elnökének javaslatára, tagjainak egyszerű többségével elfogadja saját eljárási szabályzatát a Bizottság által a tagállamokkal folytatott konzultációt követően kidolgozandó eljárásiszabályzat‑minta alapján. […]
[…]
(2)   A dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférésre és az adatvédelemre vonatkozó, a Bizottságra alkalmazandó elveket, feltételeket és szabályokat a bizottságokra is alkalmazni kell.”
7.
Az eljárásiszabályzat‑minta bizottságok számára – A [a bizottság neve] bizottság eljárási szabályzata (
7
) 10. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„[…] az elnök felelőssége mellett összefoglaló jegyzőkönyvet kell készíteni, amelyben röviden ismertetni kell a napirend egyes pontjait, valamint a bizottság elé terjesztett végrehajtásijogiaktus‑tervezetekről tartott szavazás eredményét. Az összefoglaló jegyzőkönyv nem térhet ki a bizottság vitáiban részt vevő tagok egyéni álláspontjára.”
8.
Az eljárásiszabályzat‑minta 13. cikke a következőképpen szól:
„1.   A bizottság dokumentumaihoz való hozzáférés iránti kéréseket [az 1049/2001 rendeletnek] megfelelően kezelik. […]
2.   A bizottság tanácskozásai bizalmasak.
3.   A bizottság tagjaihoz, a szakértőkhöz és a harmadik felek képviselőihez eljuttatott dokumentumok bizalmasak, kivéve ha a dokumentumokhoz az 1. bekezdés alapján engedélyezett a hozzáférés, vagy ha a Bizottság más módon közzétette azokat.
[…]”
III. A jogvita előzményei
9.
A jogvita előzményeit részletesen ismerteti a megtámadott ítélet 2–14. és 48–52. pontja. A jelen indítvány szempontjából meghatározó körülmények a következőképpen foglalhatók össze.
10.
2013‑ban az EFSA elkészítette a 2013. évi útmutatót. Ezt a dokumentumot aztán elfogadása céljából a Bizottság benyújtotta a Növények, Állatok, Élelmiszerek és Takarmányok Állandó Bizottságához (Standing Committee on Plants, Animals, Food and Feed, a továbbiakban: SCoPAFF), amely egy, a Bizottság elnökletével működő komitológiai bizottság. Mivel azonban a tagállamok nem jutottak egyetértésre e dokumentum szövegét illetően, annak elfogadására nem került sor.
11.
2018‑ban a Bizottság javasolta a 2013. évi útmutató egyes részeinek az 546/2011/EU bizottsági rendeletben (
8
) előírt egységes elvek módosításával történő végrehajtását. A Bizottság ezért az elfogadása céljából az 546/2011 rendelet módosítására irányuló rendelettervezetet véleményezésre benyújtotta az SCoPAFF‑hez. Bár az SCoPAFF pozitív véleményt adott, a Bizottság nem tudta elfogadni az említett jogi aktust, tekintve, hogy az Európai Parlament 2019‑ben ellenezte az elfogadását.
12.
2019 márciusában a Bizottság felkérte az EFSA‑t, hogy a 2013 óta bekövetkezett tudományos fejlődés figyelembevétele érdekében vizsgálja felül a 2013. évi útmutatót.
13.
2020. január 27‑én a Pollinis France az 1049/2001 rendelet és az 1367/2006/EK rendelet (
9
) alapján hozzáférést kért a Bizottságtól a 2013. évi útmutatóra vonatkozó egyes dokumentumokhoz. A 2020. június 19‑i C(2020) 4231 final bizottsági határozatban (a továbbiakban: első megtámadott határozat) a Bizottság részleges hozzáférést biztosított egy dokumentumhoz, de az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében előírt kivételre hivatkozva megtagadta a hozzáférést a kérelemben szereplő összes többi dokumentumhoz.
14.
A Pollinis France 2020. április 8‑án másodszor is kérelmet nyújtott be az említett útmutatóra vonatkozó egyes dokumentumokhoz való hozzáférés iránt. A 2020. július 21‑i C(2020) 5120 final bizottsági határozatban (a továbbiakban: második megtámadott határozat) a Bizottság részleges hozzáférést biztosított négy dokumentumhoz, de az 1049/2001 rendeletben előírt említett kivétel alapján megtagadta a hozzáférést a kérelemben szereplő összes többi dokumentumhoz.
15.
E megtámadott határozatokban a Bizottság rámutatott, hogy a 2013. évi útmutató felülvizsgálatának az EFSA általi véglegesítéséig az SCoPAFF keretében végzett vizsgálatát „leállították”. Pontosította továbbá, hogy a 2013. évi útmutató elfogadására irányuló eljárás folytatódik azt követően, hogy az EFSA befejezte a felülvizsgálatát.
IV. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
16.
A Pollinis France az EUMSZ 263. cikk alapján keresetet indított a Törvényszék előtt a megtámadott határozatok megsemmisítése iránt. Keresetében négy jogalapot terjesztett elő. Első és második jogalapjával az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének megsértésére hivatkozott. Harmadik jogalapjával a Pollinis France az 1367/2006 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének megsértésére hivatkozott. Negyedik jogalapja az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának és 4. cikke (6) bekezdésének téves alkalmazásán alapult.
17.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék helyt adott a Pollinis France első jogalapjának, és úgy ítélte meg, hogy nem szükséges megvizsgálni a második és harmadik jogalapját. A Törvényszék röviden a negyedik jogalapot is megvizsgálta, de azt mint hatástalant elutasította. A Törvényszék tehát megsemmisítette a megtámadott határozatokat, és a Bizottságot kötelezte a költségek viselésére.
V. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
18.
Fellebbezésében a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és a Pollinis France‑t kötelezze a költségek viselésére.
19.
A Pollinis France azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
20.
2023. június 26‑án a Bizottság benyújtotta válaszát, 2023. július 27‑én pedig a Pollinis France viszonválaszt nyújtott be.
VI. Értékelés
21.
A Bizottság két fellebbezési jogalapra hivatkozik, amelyeket arra alapít, hogy a Törvényszék több szempontból is tévesen alkalmazta a jogot az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdése első albekezdésének értelmezése és alkalmazása során, amely rendelkezés kivételt ír elő az uniós polgárok és lakosok uniós intézmények dokumentumaihoz való hozzáférésre vonatkozó joga alól (a továbbiakban: a szóban forgó kivétel). Az említett rendelkezés értelmében „[a]z intézmény által belső használatra összeállított […], olyan ügyre vonatkozó dokumentumhoz való hozzáférést, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot, meg kell tagadni, ha a dokumentum hozzáférhetővé tétele az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve, ha a hozzáférhetővé tételhez nyomós közérdek fűződik”.
22.
A megtámadott ítélet 54–61. pontja ellen irányuló első fellebbezési jogalap az „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” fogalmának téves értelmezésén alapul. A megtámadott ítélet 85–138. pontja ellen irányuló második fellebbezési jogalap szerint a Törvényszék tévesen értékelte, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele „[súlyosan veszélyeztetné‑e] az intézmény döntéshozatali eljárását”.
A.
Az első fellebbezési jogalapról
1. A felek érvei
23.
Első jogalapja keretében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében vett „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” fogalmát megszorítóan értelmezve a közeljövőben tanácskozás tárgyát képező ügyekre és olyan helyzetekre korlátozta azt, amelyekben az érintett intézmény közvetlenül egy azonosítható jogiaktus‑tervezetet hivatott elfogadni.
24.
A Bizottság azt állítja továbbá, hogy a Törvényszék tévesen tekintette relevánsnak e fogalom szempontjából az EFSA által felülvizsgált útmutató meghatározott tartalmát és annak lehetséges elfogadásának formáit, el nem ismerve azonban az érintett intézmény által kitűzött cél jelentőségét.
25.
Véleménye szerint az „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az intézmény hatáskörének gyakorlására és eljárásának szándékolt eredményre vonatkozik. Ez az értelmezés tehát magában foglalja a célja elérése érdekében elfogadott tartalom vagy stratégia módosítását, ideértve az elfogadásra irányuló eljárásban bekövetkező változásokat is. E tekintetben az EFSA‑nak a 2013. évi útmutató felülvizsgálatára való felkérésére vonatkozó döntés kifejezésre juttatja a méhekről szóló útmutató végrehajtására irányuló szándékát, és az az ezen üggyel kapcsolatos hatáskörének gyakorlását jelenti.
26.
A Bizottság tehát azzal érvel, hogy az említett döntés egyazon, folyamatban lévő döntéshozatali eljárás egyik lépését képezte, amelynek célja egy olyan szöveg véglegesítése volt, amelyet illetően az SCoPAFF egyetértésre juthat az említett dokumentum elfogadására irányuló komitológiai eljárás részeként. Ez azt mutatja, hogy a megtámadott határozatok elfogadásának időpontjában „olyan ügy[ről volt szó], amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot”. A Bizottság következésképpen úgy véli, hogy a Törvényszék megállapításai jogilag tévesek és ellentmondásosak.
27.
A Pollinis France védelmébe veszi a Törvényszék érvelését és megállapításait. Véleménye szerint a Törvényszék helyesen értelmezi az említett fogalmat és a „döntéshozatali eljárás” kifejezést az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében előírt kivétel megszorító értelmezésének kötelezettségére tekintettel.
2. Elemzés
28.
Az első fellebbezési jogalap középpontjában az „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” és a „döntéshozatali eljárás” kifejezések Törvényszék általi értelmezése áll.
a) „Olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot”
29.
Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése nem határozza meg az „ügy” fogalmát. E fogalmat az 1049/2001 rendeletnek a fogalommeghatározásokat tartalmazó 3. cikke sem határozza meg kifejezetten. E fogalom szokásos értelmét és az említett rendelet különböző nyelvi változataiban szereplő megfelelő fogalmakat (
10
) figyelembe véve azonban úgy tűnik, hogy az „ügy” fogalma egy uniós intézmény által vizsgált problémára, kérdésre vagy helyzetre vonatkozik.
30.
Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében szereplő „ügy” fogalma egyfajta konkrétságot hordoz magában, ami nem feltétlenül tűnik ki azonnal a rendelet angol nyelvi változatából. E nyelvi változatban ugyanis a 3. cikk is az „ügy” kifejezést használja, amely rendelkezés szerint a rendelet alkalmazásában a „dokumentum” fogalma „az adathordozótól […] függetlenül, az intézmény feladatkörébe tartozó politikára, tevékenységre és döntéshozatalra vonatkozó üggyel kapcsolatos adattartal[mat]” jelent. (
11
) A rendelet nyelvi változatainak túlnyomó többsége azonban két különböző kifejezést használ a rendelet 3. és 4. cikkében: míg az előbbi (téma‑, tárgy‑ vagy kérdéskör értelemben) egy némileg tágabb értelmű kifejezést, (
12
) addig az utóbbi egy szűkebb körű és konkrétabb jelentésű kifejezést (
13
) használ.
31.
Ezért nem meggyőző számomra a Bizottság számos érvének alapjául szolgáló azon állítása, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében vett „ügy” fogalmát tágan kell értelmezni.
32.
E tekintetben hozzátenném még, hogy amint az az 1049/2001 rendelet (1)–(4) preambulumbekezdéséből következik, e jogi aktus az uniós intézmények munkája tekintetében a nyitottság elvét juttatja kifejezésre, (
14
) és célja, hogy a nyilvánosság számára a lehető legteljesebb mértékben biztosítsa az uniós intézményeknél lévő dokumentumokhoz való hozzáférés jogát. (
15
) Ezért e jog korlátozásait szigorúan kell értelmezni és alkalmazni. (
16
) Ebből következik, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 35–38. pontjában lényegében rámutatott – az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében használt kifejezéseket megszorítóan kell értelmezni.
33.
Emellett a Bíróság a Saint‑Gobain ítéletében elutasította a Bizottság azon érvét, hogy az „ügy” fogalma tágan lehet értelmezhető oly módon, hogy nemcsak a döntéshozatali eljárás keretében létrejött dokumentumok titkosak, hanem „az ebben az eljárásban érintett kérdésekhez közvetlenül kapcsolódó” dokumentumok is. (
17
) Az említett ítéletből az is következik, hogy az „ügy” fogalma jelentésének jobb megértéséhez hasznos azt a megfelelő összefüggésében és a szóban forgó rendelkezés által elérni kívánt cél fényében értelmezni. (
18
)
34.
Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében a kivétel alkalmazhatóságához nem elegendő, hogy az ügyet bármilyen okból vagy célból vizsgálják. (
19
) E rendelkezés ugyanis kifejezetten egymással összefüggő cselekmények sorozatának keretében („az intézmény döntéshozatali eljárása”) vizsgált ügyekre vonatkozik, amely cselekményeket azzal a céllal végzik, hogy e tekintetben végleges döntés szülessen (egy „határozat” meghozatala).
35.
Az „ügy”, a „döntéshozatali eljárás” és a „határozat” kifejezések közötti elválaszthatatlan kapcsolat rendkívül fontos a szóban forgó kivétel hatályának meghatározása szempontjából. Az ugyanis e kivételnek az intézményi döntéshozatali eljárások hatékonyságának és ezáltal az intézmények feladataik ellátására való képességének megőrzésére irányuló átfogó célkitűzését tükrözi. (
20
)
36.
Ezért most rátérek az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében vett „döntéshozatali eljárás” és „határozat” fogalmának értelmezésére.
b) „Döntéshozatali eljárás” és „határozat”
37.
Mindenekelőtt rámutatok arra, hogy e két kifejezést általános és nem technikai értelemben kell érteni. Az „intézmény döntéshozatali eljárása” kifejezés magában foglal minden olyan hivatalos és nem hivatalos eljárást, amelynek révén az intézmény döntésre jut egy adott ügyben. Hasonlóképpen, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében szereplő „határozat” kifejezés nem korlátozódik az EUMSZ 288. cikk értelmében vett „határozatokra”, hanem egy konkrét intézkedés meghozatalára vonatkozó minden döntést magában foglal.
38.
Ez azonban mit sem változtat azon, hogy e kifejezések – a Bizottság álláspontjával ellentétben – túlságosan tágan sem értelmezhetők.
39.
E tekintetben rámutatok arra, hogy úgy tűnik, hogy egy adott döntéshozatali eljárás állapota (akár folyamatban lévő, akár lezárult) logikusan attól függ, hogy a végzett tevékenység még folyamatban van‑e, vagy az uniós intézmény konkrét döntést hozott‑e egy adott „ügyben”. Ennek fényében két kérdés tűnik közvetlenül relevánsnak. Először is, mi képezi jog szerint a „döntéshozatali eljárás” részét? Másodszor, mi minősül olyan helyzetnek, amelyben meghoztak vagy még nem hoztak meg egy „határozatot”, meghatározva ezáltal, hogy befejeződött‑e a döntéshozatali eljárás?
40.
Ami az első kérdést illeti, az uniós bíróságok rámutattak arra, hogy az előkészítő munka – az intézményi dokumentumokban előkészített információk, illetve a konszenzus elérését célzó megbeszélések előzetes jellegétől függetlenül – egy adott döntéshozatali eljárás részét képezheti. (
21
) Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése ugyanis nem tesz különbséget a szóban forgó tevékenység előrehaladottsága alapján. (
22
)
41.
Mindemellett az uniós bíróságok arra is figyelmeztettek, hogy a „döntéshozatali eljárás” fogalma nem értelmezhető túl tágan oly módon, hogy az a hatósági eljárás egészére vagy egy adott „üggyel” kapcsolatos minden dokumentumra vonatkozik. Ellenkezőleg, megállapították, hogy a döntéshozatali eljárást úgy kell érteni, hogy az csak a „határozat meghozatalára” vonatkozik, (
23
) amikor az érintett intézmény többek között gondolkodási szabadsággal rendelkezik a döntések meghozatala és – az eljárás fajtájától függően – az esetlegesen előterjesztendő javaslatokról való döntés érdekében. (
24
)
42.
Ezért míg az a szakasz, amelyben a döntéshozatal a szóban forgó konkrét eljárás keretében megvalósul, nem tűnik döntő tényezőnek, addig magának a döntéshozatalnak az érdemi jellege annak tűnik. Ennek megfelelően a „döntéshozatali eljárás” kifejezés nem feltétlenül vonatkozik mindenre, ami egy „határozat” meghozatalához kapcsolódik. Az bír jelentőséggel, hogy valós „döntéshozatali” tevékenység valósuljon meg abban az összefüggésben, amelyben az intézmény összeállítja vagy megkapja a szóban forgó dokumentumokat.
43.
Természetesen azt, hogy mi minősül döntéshozatali tevékenységnek, eseti alapon kell meghatározni az adott kontextus és eljárási lépések fényében. Elvégre nem lehet olyan egyenszabályt felállítani, amely minden szinten minden döntéshozatali eljárásra alkalmazható, és amely minden beavatkozásra vagy tevékenységre vonatkozik.
44.
Az ilyen szabadsággal rendelkezés mindazonáltal természetszerűleg aláhúzza azt a tényt, hogy vitáknak, értékeléseknek vagy egyéb tevékenységeknek kell megvalósulniuk ahhoz, hogy az érintett intézmény eljuthasson egy olyan pontra, amelyen határozat hozható. (
25
) Ilyen eredményorientált tevékenységek hiányában egy döntéshozatali eljárás aligha minősülne annak bármilyen értelmes formában.
45.
Az ilyen döntéshozatali tevékenység ugyanakkor valamiféle azonosítható tartalommal rendelkező konkrét ügyet és azon módok megjelölését feltételezi, amelyek útján meghozható a kapcsolódó határozat. Máskülönben hogyan lehetne tudni, hogy milyen alapon kell lefolytatni a „döntéshozatalt”, és pontosan mire vonatkozóan kell „határozatot” hozni? Ez olyan lenne, mintha a probléma ismerete nélkül próbálnánk megoldani egy problémát.
46.
Véleményem szerint tehát a tényleges döntéshozatal azonosítása érdekében a kapcsolódó tevékenységeknek egy konkrét ügyre kell vonatkozniuk, és a vonatkozó eljárás céljának megvalósítására irányuló törekvést kell tükrözniük.
47.
Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a szóban forgó ügy tartalma, illetve a kapcsolódó határozat meghozatalának módja és időkerete ne változhatna a döntéshozatali eljárás során. Amint azt imént vázoltam, az érintett intézménynek a döntéshozatali eljárásban szabadsággal kell rendelkeznie arra, hogy saját belátása szerint vagy az eljárásban részt vevő többi intézmény és szerv cselekményeire válaszul módosítsa az eredetileg tervezett intézkedés tartalmát, megváltoztassa az elfogadására irányuló eljárást vagy az elfogadás időzítését, vagy más, általa szükségesnek ítélt intézkedéseket tegyen. Ez a rugalmasság ugyanis gyakran nélkülözhetetlen a konszenzus eléréséhez, különösen komitológiai bizottságok részvétele esetén, és elengedhetetlen azon szakasz eléréséhez, amelyben végleges határozat hozható.
48.
Az intézmény szabadsága mindazonáltal nem változtathatja meg alapvetően a szóban forgó ügy jellegét. Az eredeti ügynek ugyanis, még ha azt az adott eljárás során több szakaszban is megvitatják és felülvizsgálják, kezdetben és mindvégig rendelkeznie kell olyan központi elemmel, amely a döntéshozatal alapjául szolgál. Más szóval, észszerű közelségnek kell fennállnia – nemcsak a tartalom, hanem adott esetben az elfogadás módja és a kitűzött cél szempontjából is – az eredetileg tervezett és az érintett uniós intézmények és szervek által később vizsgált ügy között.
49.
E tekintetben minden olyan változtatás, amely az eredeti ügytől való jelentős eltérést jelent, úgy tekinthető, mint amely azt jelzi, hogy egy döntéshozatali eljárás lezárult, és egy új kezdődött.
50.
Ez elvezet a második, ezzel összefüggő kérdéshez: mikor fejeződik be egy döntéshozatali eljárás annak eredményeként, hogy az adott ügyben határozatot hoztak?
51.
Az uniós bíróságok több ítélete is relevánsnak tűnik e kérdés megválaszolása szempontjából. Először is, a Törvényszék Toland kontra Parlament ítélete (
26
) és PAN Europe kontra Bizottság ítélete (
27
) egyértelművé teszi, hogy a „határozat” meghozatalára nem kerül sor addig, amíg nem kezelték végleges jelleggel – gyakran jogi aktus vagy intézkedés formájában – a döntéshozatali eljárás tárgyát képező konkrét ügyet, és az már nem képezi viták, értékelések, felülvizsgálatok vagy az eljárás részét képező egyéb tevékenységek tárgyát.
52.
Bizonyos eljárási összefüggésekben létező döntéshozatali eljárások ezenkívül további betekintést nyújtanak azon szakasz azonosításába, amelyben a „határozatot” meghozták, és a kapcsolódó eljárás lezártnak tekinthető. Ennek ékes példája a Bizottságnak a jogalkotási kezdeményezésekre vonatkozó javaslatok összefüggésében létező döntéshozatali eljárása.
53.
A Bizottság rendelkezik a jogalkotás‑kezdeményezési hatáskörrel, ami azt jelenti, hogy ő dönt arról, hogy előterjeszt‑e vagy sem jogalkotási javaslatot, kivéve, ha az uniós jog alapján köteles erre. E tekintetben a Bizottság számos lépést tehet egy jogalkotási javaslat előkészítése során.
54.
Ebben az összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy az olyan tevékenységek, mint a hatásvizsgálati jelentések előkészítése, a Bizottság döntéshozatali eljárásának azon részét képezik, amely megelőzi a szigorú értelemben vett jogalkotási eljárást. (
28
) Az ilyen intézkedések ugyanis, amelyek célja a konszenzus kialakítása egy hivatalos javaslat véglegesítése érdekében, pontosan a döntéshozatali eljárás „döntéshozatali” elemét képezik. A javaslat jóváhagyását követően a Bizottság dönthet úgy, hogy azt az uniós jogalkotó elé terjeszti, lezárva ezzel a kezdeményezési szakaszt, és megkezdve a jogalkotási szakaszt. Ebben a szakaszban tekinthető tehát úgy, hogy a „határozatot” meghozták, ténylegesen lezárva ezzel a konkrét jogalkotási kezdeményezésre vonatkozó döntéshozatali eljárást. (
29
)
55.
Hasonlóképpen, a Bíróság megállapította, hogy a Bizottság azon döntése, hogy elveti a tervezett jogalkotási kezdeményezést, véget vet az előirányzott jogalkotási intézkedésnek, amelyet akkor lehet újra megtenni, ha ezen intézmény visszavonja e döntését. Következésképpen a javaslat előterjesztésének mellőzésére vonatkozó döntés is egyértelműen fontos fordulópontot jelent: jelzi, hogy nemleges döntés született, amelynek eredményeként a döntéshozatali eljárás is lezárul. (
30
)
56.
E tekintetben a döntéshozatalt az az időpont választja el a határozathozataltól, amikor a Bizottság döntést hoz arról, hogy jogalkotási javaslatát az uniós jogalkotó elé terjeszti, vagy úgy dönt, hogy teljes egészében visszavonja a jogalkotási kezdeményezést. (
31
)
57.
Véleményem szerint a fenti megállapítások különösen relevánsak a Bizottság végrehajtási hatásköreinek gyakorlásával összefüggésben, amellyel kapcsolatban a vonatkozó eljárási szabályok általánosságban megkövetelik, hogy a Bizottság konzultációt folytasson egy komitológiai bizottsággal. Az ilyen intézkedések gyakran magukban foglalhatják szövegtervezeteknek az említett bizottság kedvező véleményének megszerzése céljából történő felülvizsgálatát. A jelen esetben is éppen ilyen lépések megtételére kerül sor egy intézkedés sikeres elfogadása érdekében, és azok a szóban forgó eljárás „döntéshozatali” elemét képezik.
58.
Ezért észszerűen vonható le az a következtetés, hogy a Bizottság döntéshozatali eljárása akkor ér véget, amikor a Bizottság véglegesen állást foglal – így vagy úgy – az adott konkrét ügyben azáltal, hogy elfogadja a tervezett intézkedést (az eredetileg javasolt vagy a később módosított formában), vagy elveti azt. Ha egy adott ügyben végleges döntés született, az a körülmény, hogy a jövőben hasonló közigazgatási eljárások indulhatnak, amelyekben a szóban forgó dokumentumokat adott esetben ismételten felhasználják, nem zárja ki, hogy a döntéshozatali eljárás e dokumentumokkal kapcsolatban lezárult. (
32
)
59.
A fenti megfontolásokra tekintettel most megvizsgálom a Bizottság által felhozott érveket annak megállapítása érdekében, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta‑e a jogot.
c) A Törvényszék értékelése a megtámadott ítéletben
60.
A Törvényszék arra vonatkozó értékelése, hogy lezárult‑e a szóban forgó döntéshozatali eljárás, arra összpontosított, hogy folyamatban volt‑e még valamilyen döntéshozatali tevékenység a 2013. évi útmutató elfogadásával kapcsolatban, illetve hogy meghozták‑e már az annak elfogadására (vagy elfogadásának mellőzésére) vonatkozó döntést abban az időpontban, amikor sor került a megtámadott határozatok elfogadására.
61.
A Törvényszék – különös figyelmet fordítva az SCoPAFF keretében a 2013. évi útmutatóval kapcsolatban folytatott tanácskozásokra, valamint a Bizottság ezt követő, az említett dokumentum egyes részeinek az 546/2011 rendeletben szereplő egységes elvek módosításával történő végrehajtására irányuló kísérletére – megállapította, hogy úgy tekinthető, hogy az említett útmutatóval kapcsolatos döntéshozatali eljárás 2013 és 2019 között volt folyamatban.
62.
A megtámadott ítélet, különösen annak 53–57. pontja mindazonáltal rámutatott arra, hogy az említett dokumentumnak az EFSA általi felülvizsgálata nem ugyanezen döntéshozatali eljárás részét képezte. A Törvényszék megállapította, hogy az SCoPAFF keretében végzett vizsgálatot leállították, és arra a körülményre összpontosított, hogy mind a felülvizsgálat tárgyát képező dokumentum tartalma, mind e dokumentum esetleges elfogadásának módja – a vonatkozó eljárást is ideértve – rendkívül bizonytalan volt. Mivel a felülvizsgálat ilyen előkészítő szakaszban volt, az nem egy tényleges döntéshozatali eljárást tükrözött, hanem inkább egy jövőbeli döntéshozatali eljárás előkészítését.
63.
Ebben az összefüggésben a Törvényszék nemcsak azt állapította meg, hogy véleménye szerint a 2013. évi útmutatóval kapcsolatos döntéshozatal leállt, hanem – ami még fontosabb – azt is, hogy a Bizottságnak már nem volt célja az említett útmutató végrehajtása, és hallgatólagosan úgy döntött, hogy nem hajtja végre azt, amikor felkérte az EFSA‑t az útmutató tartalmának felülvizsgálatára. Ez alapján úgy ítélte meg, hogy a döntéshozatali eljárás már nem volt folyamatban, mert a „határozatot” meghozták.
64.
A Bizottság vitatja ezt az értékelést. Véleményem szerint azonban az érvei nem meggyőzőek.
65.
Először is, a fenti 32. pontban kifejtett okok miatt úgy vélem, hogy megalapozatlan a Bizottság által az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében szereplő kifejezéseknek a Törvényszék általi megszorító értelmezésével kapcsolatban megfogalmazott általános kritika. A Törvényszék megközelítése azzal a jól elfogadott értelmezési elvvel is összhangban áll, amely szerint a valamely jogi aktus általános rendszere vagy általános szabályai alóli kivételeket és az azoktól való eltéréseket szigorúan kell értelmezni. (
33
)
66.
Másodszor, nem értek egyet azzal, hogy a Törvényszék a közeljövőben tanácskozás tárgyát képező ügyekre és olyan helyzetekre korlátozta az „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” fogalmát, amelyekben az érintett intézmény közvetlenül egy azonosítható jogiaktus‑tervezetet hivatott elfogadni.
67.
A megtámadott ítélet 54–61. pontjában semmi nem utal arra, hogy egy adott intézkedéstervezettel kapcsolatos közeljövőbeli tanácskozás hiánya kizárja tényleges döntéshozatali tevékenységek megvalósulását. A megtámadott ítélet 56. pontjában a Törvényszék egyértelműen elismerte különösen, hogy a döntéshozatali eljárás hosszabb ideig is eltarthat, amely idő alatt valamely intézmény aktívan törekedhet a konszenzusra, ugyanakkor viszonylag távol maradhat attól, hogy véglegesítse azt, amiből végül végleges jogi aktus vagy intézkedés válik.
68.
A megtámadott ítélet e részei csupán megerősítik azt az elvet, hogy a döntéshozatali eljáráshoz olyan konkrét ügy létezésére van szükség, amellyel kapcsolatban döntéshozatali tevékenységekre kerül sor. A megtámadott ítélet 56. pontjának vége különösen sokatmondó e tekintetben. Ott a Törvényszék megállapította, hogy a felülvizsgált intézkedés lehetséges tartalmát, formáját és időzítését övező jelentős bizonytalanságra tekintettel „a megtámadott határozatok elfogadásának időpontjában még a Bizottság döntéshozatali eljárásának tárgya is hiányzott”. (
34
)
69.
Harmadszor, nem értek egyet a Bizottság azon álláspontjával, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék téves szempontok alapján jutott az „ügyre” és a kapcsolódó „döntéshozatali eljárásra” vonatkozó következtetéseire.
70.
Amint azt a fenti 45. pontban említettem, a döntéshozatali eljárás léte az elfogadandó határozat bizonyos minimálisan azonosítható tartalmát és elfogadásának lehetséges módjait feltételezi. A döntéshozatali eljárás egyes alapvető elemeinek hiánya véleményem szerint különösen problematikus abban az esetben, ha egészen konkrét intézkedéseket terjesztettek elő elfogadásra, de azok elfogadását végül hosszú ideig tartó többszöri próbálkozások ellenére elvetették.
71.
A fentiekre tekintettel – a Bizottságtól eltérően – úgy vélem, hogy a Törvényszék helyesen tekintette az elfogadásra javasolt intézkedés(ek) lehetséges tartalmát és formáját olyan elemeknek, amelyek relevánsak annak megállapítása szempontjából, hogy a jelen esetben „olyan ügy[ről van‑e szó], amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot”.
72.
Nem értek továbbá egyet azzal, hogy a Törvényszék nem ismerte el az érintett intézmény által kitűzött cél jelentőségét. A megtámadott ítélet 57. pontja nem zárja ki az ilyen elem relevanciáját, hanem csak döntő jellegét. (
35
)
73.
Igaz, hogy egy konkrét eljárás célja – mondhatni létjogosultsága – megbízható mutatója lehet az állapotának: ha a cél megvalósult, az eljárás valószínűleg lezárult. Ha nem, akkor az eljárás valószínűleg még folyamatban van. E józan megközelítésnek azonban megvannak a maga logikai korlátai. Nem veszi ugyanis figyelembe azt a körülményt, hogy egy döntéshozatali eljárás akkor is lezárulhat, ha a célja nem valósult meg, például ha egy adott ügyet elvetnek, és azzal nem foglalkoznak tovább. Amint azt a bevezetésben említettem, egyes tervek egyszerűen meghiúsulnak, és így új tervekkel válthatók fel, vagy adott esetben egyáltalán nem születik új terv.
74.
Ez még inkább igaz azon ügyeket illetően, amelyekkel kapcsolatban lehet, de nem kötelező intézkedéseket elfogadni. Ez a helyzet különösen az 1107/2009 rendelet 77. cikke szerinti útmutatók esetében. E rendelkezés értelmében: „A Bizottság e rendelet végrehajtása érdekében a […] tanácsadó bizottsági eljárásnak megfelelően műszaki vagy egyéb útmutatókat […] fogadhat el vagy módosíthat. A Bizottság felkérheti [az EFSA‑t] ilyen útmutatók készítésére vagy az abban való közreműködésre”. (
36
)
75.
E tekintetben a Törvényszék távolról sem figyelmen kívül hagyva a Bizottság által kitűzött célt, úgy jutott erre a következtetésre, hogy különbséget tett az említett intézménynek egy méhekről szóló útmutató elfogadására irányuló átfogó célja és az SCoPAFF‑hez benyújtott 2013. évi útmutató elfogadására vagy (teljes körű vagy részleges) végrehajtására irányuló konkrétabb és körülhatároltabb cél között.
76.
Úgy tűnik, hogy ez összhangban áll az „ügy” fogalmának a jelen ügyben a Törvényszék által adott meghatározással, amelyet a fent kifejtett okok miatt észszerűnek tartok.
77.
Negyedszer és végül, nem észlelek egyéb téves jogalkalmazást az „olyan ügy, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot” fogalmának a Törvényszék általi értelmezése vagy alkalmazása tekintetében.
78.
Mindenekelőtt meg kell jegyeznem, hogy véleményem szerint a Bizottság által e fogalom meghatározására javasolt teszt – nevezetesen az intézmény hatáskörének az intézmény általi tényleges gyakorlása és eljárásának megfelelő célja – túlságosan tág és túlságosan homályos.
79.
Vegyük példaként a jelen esetet. Ha a Bizottság álláspontja helyes lenne, akkor mindaddig, amíg nem fogadnak el egy, a méhekről szóló útmutatót (ami azt illeti, bármilyen útmutatót) az 1107/2009 rendelet 77. cikke alapján, a döntéshozatali eljárás folyamatban lévőnek minősülne. Ez azt jelentené, hogy csak egyetlen döntéshozatali eljárás létezik az eltelt időtől, a folyamat során megtett eljárási lépések számától és jellegétől, az olyan időszakoktól, amelyekben adott esetben egyáltalán nem kerül sor tevékenységekre, és – legfőképpen – a két dokumentum tartalmától függetlenül.
80.
Fontossága miatt röviden megvizsgálom az utóbbi elemet (a tervezett intézkedés tartalmát). Véleményem szerint magától értetődik, hogy két, azonos témájú útmutató tartalmilag meglehetősen eltérő lehet. Egy útmutatónak ugyanis a legújabb szabályozási keretet kell tükröznie, és a legfrissebb tudományos és műszaki ismereteken kell alapulnia. (
37
) Az eljárásnak a megtámadott határozatok elfogadásáig eltelt hosszú időtartamára, valamint arra tekintettel, hogy a felülvizsgált dokumentum elkészítésének módja eltérő, (
38
) nem tűnik észszerűtlennek azt feltételezni, hogy az a dokumentum, amelynek a felülvizsgálatát ESFA‑tól 2019‑ben megrendelték, (adott esetben jelentősen) eltérhet attól, amelyet ugyanez a hatóság 2013‑ban készített.
81.
Főszabály szerint irrelevánsnak kell‑e tekinteni ezt az elemet a jelen jogi elemzés szempontjából?
82.
Úgy gondolom, hogy nem. Maga a Bizottság is elismeri válaszában, hogy „általában a javaslat tartalma áll a vita középpontjában”. Véleményem szerint ugyanis igen mesterkélt úgy tekinteni, hogy egy adott döntéshozatali eljárás akkor is egy és ugyanaz maradhat, ha annak tárgya, folyamata és menetrendje alapvetően megváltozik. Ez különösen igaz akkor, ha – amint azt már említettem – egy intézmény úgy dönt, hogy egy javaslatot félretesz, és visszatér a tervezési szakaszhoz.
83.
A fentiekre tekintettel ebben az összefüggésben a kulcskérdés a következő: mi volt az az ügy (értve ez alatt a konkrét kérdést, problémát vagy helyzetet), amelyet a Bizottság vizsgált, és amellyel kapcsolatban „határozatot” szándékozott hozni, lezárva ezzel a tényleges „döntéshozatali eljárást”?
84.
A Törvényszék „a jelen ügyek sajátos körülményei” (
39
) alapján arra a következtetésre jutott, hogy a viták és tárgyalások tárgyát a 2013 és 2019 közötti időszak egészében a 2013. évi útmutató elfogadása vagy részleges végrehajtása képezte. A Törvényszék ugyanis a Bizottság által szolgáltatott vagy legalábbis nem vitatott információk alapján megállapította, hogy egy különösen hosszadalmas eljárást követően i. (véglegesen) „leállították” az elfogadásra javasolt intézkedésnek az SCoPAFF keretében történő vizsgálatát; ii. az említett intézkedésnek egy alternatív intézkedés elfogadása útján történő részleges végrehajtása is meghiúsult; iii. egy új intézkedés előkészítése zajlott; és iv. ebben a szakaszban a lehetséges tartalomra, jellegre, az elfogadás lehetséges formájára és az e célból követendő lehetséges eljárásra vonatkozó valamennyi megállapítás „elméleti” volt.
85.
Hajlandó vagyok elfogadni, hogy – amint azt a Bizottság hangsúlyozza – egy elfogadásra előterjesztett dokumentum puszta „felülvizsgálata” általában egy ugyanazon döntéshozatali eljárás részét képező további lépésnek minősül. Nem zárható ki azonban, hogy az, amit „felülvizsgálatnak” neveznek, bizonyos sajátos körülmények között túlmutat az eredeti dokumentum egyszerű kiigazításán, javításán vagy frissítésén.
86.
A Törvényszék szerint ez történt a jelen esetben is a fent említett „sajátos körülmények” fényében. E körülményekre tekintettel nem vélem úgy, hogy téves jogalkalmazáson alapulnak a Törvényszék azzal kapcsolatos megállapításai, hogy a jelen esetben mi képezte ténylegesen az „ügyet”, a „döntéshozatali eljárást” és a „határozatot”. Különösen amennyiben a Törvényszék i. nem értelmezte tévesen a szóban forgó fogalmakat, ii. figyelembe vette az értékelés szempontjából főszabály szerint releváns jogi és ténybeli elemeket, és iii. ezen elemek tekintetében elfogadhatónak tűnő átfogó értékelést adott, kérdéses számomra, hogy a jelen fellebbezés keretében kell‑e a Bíróságnak e tekintetben új, átfogó értékelést végeznie.
87.
Ilyen értékelés elvégzése azt jelentené, hogy a Bíróság szerepe a jog helyes értelmezésének és a tények jogi minősítésének ellenőrzése felől a felülvizsgálat tényközpontúbb formája felé tolódna el. A Bíróságnak például többek között a következő kérdéseket kellene megvizsgálnia: a Bizottság hallgatólagosan, de szükségszerűen véglegesen elvetette‑e a dokumentum eredeti terveknek megfelelő esetleges elfogadását? Valószínű‑e, hogy a felülvizsgált dokumentum észszerű rokonságban áll az eredetileg elfogadásra javasolt dokumentummal?
88.
A fentiek összességére tekintettel úgy vélem, hogy az első fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
89.
Ha a Bíróság egyetért az értékelésemmel, akkor nem kell megvizsgálnia a második fellebbezési jogalapot a Bizottság fellebbezésének elutasításához, mivel e jogalap hatástalan lenne. Ugyanis ha a szóban forgó dokumentumok nem egy folyamatban lévő döntéshozatali eljárásra vonatkoztak, akkor a szóban forgó kivétel egyáltalán nem alkalmazható. Következésképpen lényegtelen lenne, és nem vezethetne a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséhez az a kérdés, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte‑e „az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztet[i]” fogalmát, ahogyan azt a Bizottság a második fellebbezési jogalapjában állítja. Arra az esetre azonban, ha a Bíróság nem ért egyet az első fellebbezési jogalapra vonatkozó értékelésemmel, röviden kifejtem, hogy miért vélem úgy, hogy a második fellebbezési jogalap is elutasítható mint megalapozatlan.
B.
A második fellebbezési jogalapról
90.
Második jogalapja keretében a Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt értékelte, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele súlyosan veszélyeztetné‑e az intézmény döntéshozatali eljárását az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdése első albekezdésének értelmében véve.
91.
E fellebbezési jogalap két részre oszlik. A második rész három kifogásból áll.
1. Az első részről
92.
A második fellebbezési jogalap első része a megtámadott határozatok értelmezésének kérdését veti fel.
93.
A Bizottság véleménye szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott határozatoknak az intézmény általi indokolását a saját értelmezésével helyettesítette. A Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy az intézmény a kért dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadása érdekében kizárólag az eljárásiszabályzat‑mintára támaszkodott, az 1049/2001 rendeletre azonban nem. Álláspontja szerint ez a megállapítás a tények elferdítését jelenti, mert jelentősen módosítja a megtámadott határozatokban előadott érveket, és a megtámadott ítéletben ellentmondásos indokoláshoz vezet.
94.
A Pollinis France‑hoz hasonlóan én is úgy vélem, hogy a Bizottság érve a megtámadott ítélet félreértéséről árulkodik.
95.
A Törvényszék több helyen, különösen a megtámadott ítélet 62. és 63. pontjában is egyértelművé tette, hogy a megtámadott határozatokban a Bizottság az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében meghatározott kivételre támaszkodott. A megtámadott ítélet 85–90. pontja pedig arra vonatkozik, hogy a Bizottság milyen módon támaszkodott a tagállamok egyéni álláspontjai bizalmas jellege védelmének szükségességére az eljárásiszabályzat‑minta rendelkezéseire hivatkozva, anélkül azonban, hogy egyértelmű kapcsolatot teremtett volna e rendelkezések és az 1049/2001 rendelet rendelkezései között.
96.
Erre tekintettel a megtámadott ítélet 90. pontját, amely többek között megállapítja, hogy „a Bizottság […] nem támaszkodott az 1049/2001 rendelet […] egyetlen rendelkezésére […] sem”, úgy kell értelmezni, hogy az azokra az előző pontokra utal, amelyekben a Törvényszék pontosította a Bizottság megtámadott határozatokban szereplő indokolását. Az említett pontot nem szabad tévesen úgy értelmezni, hogy az azt állapítja meg, hogy a Bizottság egyáltalán nem támaszkodott az 1049/2001 rendeletre.
97.
A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 107. pontjában zárta le azzal kapcsolatos értékelését, hogy lehetővé teszi‑e az eljárásiszabályzat‑minta a tagállamok egyéni álláspontját tartalmazó dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadását az 1049/2001 rendelettel összhangban. Ez a következtetés nem azon alapul, hogy a Bizottság nem támaszkodott az említett rendelet rendelkezéseire. Az sokkal inkább a két szabályrendszer együttes olvasatán alapul.
98.
Véleményem szerint ezért nem került sor az indokolás helyettesítésére, és ellentmondások sem állnak fenn e tekintetben. A második jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
2. A második rész első kifogásáról
99.
Fellebbezésében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 91. és 92. pontjában, hogy az eljárásiszabályzat‑minta nem alkalmazandó az SCoPAFF‑re, mert az nem fogadta el hivatalosan saját eljárási szabályzatát.
100.
Véleményem szerint ez az érv hatástalan. Nem bír jelentőséggel, hogy az eljárásiszabályzat‑minta alkalmazandó volt‑e vagy sem az SCoPAFF keretében lefolytatott eljárásra.
101.
Amint azt a Törvényszék – az európai ombudsman által a Pollinis France által benyújtott panaszra válaszul hozott 2019. december 3‑i határozatában (
40
) kifejtett hasonló megfontolásokat megismételve – helyesen megállapította, az eljárásiszabályzat‑minta nem értelmezhető úgy, hogy az az 1049/2001 rendelet által előírtakat meghaladó védelmet biztosít a dokumentumoknak. (
41
)
3. A második rész második kifogásáról
102.
A Bizottság először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mert az 1049/2001 rendelet fényében a komitológiai szabályok releváns jellegének hiányát állapította meg. Azt állítja, hogy a komitológiai szabályok relevánsak azon kockázat értékelése során, amelyet valamely dokumentum hozzáférhetővé tétele jelenthet az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése alkalmazásában. A Törvényszék ezért nem térhetett el az e jogi keret alkalmazhatóságát hangsúlyozó, meglévő ítélkezési gyakorlattól, és nem hagyhatta figyelmen kívül azt a körülményt, hogy az eljárásiszabályzat‑minta titoktartási szabályai az SCoPAFF‑hez hasonló bizottságokon belüli bizalmas információkezelésnek tulajdonított jelentőséget tükrözik. (
42
)
103.
Másodszor, a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mert tévesen értelmezte a Bizottság által a megtámadott határozatokban hivatkozott komitológiai szabályokat. Konkrétabban arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 101–107. pontjában foglalt értékelésében nem ismerte el, hogy a tagállamok komitológiai eljárásokban képviselt egyéni álláspontjai és a bizottságokban kicserélt információk érzékenynek minősülnek az említett szabályok értelmében. E tekintetben a Bizottság hangsúlyozza, hogy az említett szabályokban előírt titoktartás jelentősége nem korlátozható az eljárásiszabályzat‑minta 10. cikkének (2) bekezdésében és 13. cikkének (2) bekezdésében szereplő, „a bizottság vitáiban”, illetve „a bizottság tanácskozásai” kifejezések megszorító értelmezésével. Az eljárásiszabályzat‑minta 13. cikkének (3) bekezdése – a Bizottság véleménye szerint – megerősíti ezt, mivel arra utal, hogy egy adott bizottság tagjaihoz eljuttatott dokumentumok egy eljárás során mindvégig bizalmasak.
104.
Harmadszor, a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor tévesen értelmezte a Bizottság által a megtámadott határozatokban az EUSZ 4. cikkben rögzített lojális együttműködés elvével kapcsolatban kifejtett érvelés alapját.
105.
A Pollinis France mindezen állításokat vitatja.
106.
Nem meggyőzőek számomra a Bizottság érvei.
107.
Először is, a Törvényszék nem hagyta figyelmen kívül, hogy a komitológiai szabályok relevánsak az 1049/2001 rendelet szempontjából. A megtámadott ítélet 100–105. pontjában ugyanis kifejezetten megvizsgálta a Bizottság által a megtámadott határozatokban hivatkozott eljárásiszabályzat‑mintát, hogy meghatározza annak jellegét és a dokumentumokhoz az említett rendelet alapján való hozzáférésre gyakorolt hatását. Ez alapján megállapította, hogy az eljárásiszabályzat‑minta nem a bizottsági dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférésre vonatkozik, és önmagában nem írja elő, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése alapján meg kell tagadni az ilyen hozzáférést. A Törvényszék következésképpen nem mulasztotta el figyelembe venni a komitológiai eljárásokra irányadó jogi keretet, illetve megindokolni határozatát.
108.
Másodszor, a Törvényszék nem értelmezte tévesen a Bizottság által a megtámadott határozatokban hivatkozott eljárásiszabályzat‑mintát. Valójában úgy tűnik, hogy a Bizottság érvei azt sugallják, hogy bizonyos dokumentumok – például a tagállamok bizottsági eljárások során kifejtett egyéni álláspontjaira vonatkozó, az eljárásiszabályzat‑minta 10. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott dokumentumok – tekintetében lényegében a hozzáférhetővé tétel megtagadása általános vélelmének kell fennállnia a hivatkozott rendelkezésekben említett titoktartásra tekintettel.
109.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az uniós intézménynek, ha úgy dönt, hogy egy dokumentumhoz megtagadja a hozzáférést az 1049/2001 rendelet 4. cikkében foglalt kivételek egyike alapján – ahogyan az a jelen esetben is történt –, magyarázatot kell adnia arra a kérdésre, hogy az e dokumentumhoz való hozzáférés konkrétan és ténylegesen miként veszélyeztethetné az e kivétellel védett érdeket. Ráadásul az ilyen veszélyeztetés kockázatának észszerűen előreláthatónak, és nem pusztán feltételezésen alapulónak kell lennie. (
43
) Bizonyos esetekben azonban az uniós intézmények a hozzáférhetővé tétel megtagadásának általános vélelmére hivatkozhattak az ilyen hozzáférés megtagadása érdekében. (
44
)
110.
A dokumentumok valamely kategóriája javára szóló általános vélelem elismerése mindazonáltal feltételezi annak előzetes bizonyítását, hogy az e kategóriába tartozó dokumentumtípusok hozzáférhető tétele észszerűen előrelátható módon alkalmas arra, hogy ténylegesen veszélyeztesse a szóban forgó kivétellel védett érdeket. Egyébiránt az általános vélelmeket, mivel kivételt képeznek a hozzáférés iránti kérelemben szereplő egyes dokumentumoknak az érintett uniós intézmény általi konkrét és egyedi vizsgálatára vonatkozó kötelezettség alól, és az uniós intézmények dokumentumaihoz való, lehető legteljesebb körű hozzáférés elve alól, szigorúan kell értelmezni és alkalmazni. (
45
)
111.
A tagállamok komitológiai eljárásokban képviselt egyéni álláspontjai tehát nem tartoznak azon dokumentumok kategóriájába, amelyek tekintetben fennáll a bizalmas jellegre vonatkozó általános vélelem. Amint arra ugyanis a Törvényszék a megtámadott ítélet 104. és 105. pontjában rámutatott, az eljárásiszabályzat‑minta 13. cikke – a maga teljességében vizsgálva – kimondja, hogy a bizottság dokumentumaihoz való hozzáférés iránti kéréseket az 1049/2001 rendeletnek megfelelően kezelik, és hogy a bizottság tanácskozásai vagy a többek között a bizottság tagjaihoz eljuttatott dokumentumok megőrzik bizalmas jellegüket, kivéve ha a dokumentumokhoz a Bizottság engedélyezi a hozzáférést. Ezt a 182/2011 rendelet 9. cikkének szövege is alátámasztja, amely rendelkezés, miután meghatározza azokat az elveket, amelyek szerint a bizottságok elfogadják eljárási szabályzatukat, hozzáteszi, hogy „[a] dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférésre […] vonatkozó, a Bizottságra alkalmazandó elveket, feltételeket […] a bizottságokra is alkalmazni kell”.
112.
Ezért úgy vélem, hogy a Törvényszék jogosan állapította meg, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatokban hivatkozott eljárásiszabályzat‑minta nem zárja ki a kért dokumentumokat az 1049/2001 rendelet hatálya alól. Ezért az említett intézménynek magyarázatot kellett volna adnia arra a kérdésre, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele miként veszélyeztethette volna az említett rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében előírt kivétellel védett érdeket. E megállapítás akkor sem változna, ha az eljárásiszabályzat‑minta 13. cikkének (2) bekezdésében szereplő „a bizottság tanácskozásai” kifejezést tágan értelmeznénk, hogy az a komitológiai eljárásnak ne csak azt a végső szakaszát foglalja magában, amelyben tanácskozásokra kerül sor.
113.
Harmadszor, a megtámadott ítélet 111–113. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék nem hagyta figyelmen kívül azt a körülményt, hogy a megtámadott határozatokban az együttműködésre és a kölcsönös bizalomra való hivatkozás a tagállamokra és a Bizottságra vonatkozott. Valójában ezt kifejezetten figyelembe vette az értékelésében. Mindenesetre az említett pontokban szereplő észrevételek azon alapulnak, hogy a Bizottság nem adott olyan magyarázatot, amely alkalmas lenne annak bemutatására, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele miként sértené ezen elveket. A Törvényszék következtetései nem a lojális együttműködés elvének téves értelmezésén alapulnak. (
46
)
114.
A fentiekre tekintettel a második rész második kifogását mint megalapozatlant el kell utasítani.
4. A második rész harmadik kifogásáról
115.
A Bizottság azt állítja továbbá, hogy a Törvényszék elszigetelten vizsgálta értékelésében azokat a különböző okokat, amelyekre ezen intézmény a megtámadott határozatokban hivatkozott. Ez a szétválasztás mesterkélt volt, és a Bizottság érveinek elferdítéséhez vezetett. Különösen az értékelés három külön szakaszra osztása azt jelentette, hogy a Törvényszék nem vette megfelelően figyelembe azokat az egymással összefüggő érveket, amelyek alátámasztották a Bizottságnak a hozzáférhetővé tétel kockázataival kapcsolatos állításait.
116.
A Bizottság továbbá azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen tett különbséget a Bizottságra és a tagállamokra gyakorolt külső nyomás között. A Bizottság szerint ez a különbségtétel hibás volt, mert nem ismerte el, hogy mindkettő egyetlen döntéshozatali eljárásban vesz részt a komitológiai eljárások keretében. Hasonlóképpen, a Törvényszék nem vette figyelembe azt a körülményt, hogy a megtámadott határozatokban szereplő „állandó bizottságok” kifejezés az SCoPAFF‑et is magában foglalja. Következésképpen tévesen állapította meg, hogy a megtámadott határozatokban a külső nyomásgyakorlásra való hivatkozás nem vonatkozott az SCoPAFF‑en belüli döntéshozatali eljárásra.
117.
Végül a Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 119. és 130. pontjában téves jogi kritériumot alkalmazott, amely szerint a Bizottságnak a megtámadott határozatokban bizonyítania kellett volna egyrészt, hogy a döntéshozatali eljárás célja megvalósulásának elmaradása külső nyomásgyakorlásnak volt betudható, másrészt pedig, hogy a kért dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadása lehetővé tette volna ezen eljárás céljának megvalósulását. A Bizottság azt állítja, hogy az alkalmazandó kritérium csak azt követeli meg, hogy bizonyítsa annak észszerűen előrelátható kockázatát, hogy a meghozandó határozatot e külső nyomásgyakorlás lényegesen befolyásolná.
118.
A Bizottság érvei nem meggyőzőek.
119.
A megtámadott ítélet 63. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a megtámadott határozatokban „a Bizottság lényegében három, egymással összefüggő okra hivatkozott annak érdekében, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése alapján megtagadja a hozzáférést a kért dokumentumokhoz”. (
47
) Ezen okokat a Törvényszék a következőképpen mutatja be:
„A Bizottság szerint először is a komitológiai eljárások biztosítják a tagállamok egyéni álláspontjainak titkosságát. Másodszor, a tagállamok bizalmasan megosztott álláspontjainak nyilvánosságra hozatala aláásná a tagállamok közötti együttműködést, valamint a tagállamok és a Bizottság közötti kölcsönös bizalmat. […] Harmadszor, a Bizottságra külső nyomás nehezedett és továbbra is nehezedik a különböző, egymással ellentétes érdekeket képviselő érdekelt felek részéről, így a kért dokumentumok nyilvánosságra hozatala további külső nyomásgyakorlásnak tenné ki a hosszadalmas és összetett döntéshozatali eljárást. A kért dokumentumok nyilvánosságra hozatala csökkentené a tagállamok mozgásterét és rugalmasságát, amely tagállamoknak képesnek kell lenniük arra, hogy az állandó bizottságokban külső nyomásgyakorlástól mentesen, szabadon vizsgáljanak meg minden lehetőséget.”
120.
Az ítélet 110. pontjában a Törvényszék megjegyezte továbbá, hogy válaszában a Bizottság hangsúlyozta, hogy „a megtámadott határozatokban hivatkozott elemeket nem külön‑külön, hanem összességükben kell vizsgálni”.
121.
Ezenkívül véleményem szerint egyértelmű, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem egymástól teljesen elszigetelten értékeli az említett okokat. (
48
) Úgy tűnik, hogy az említett egymással összefüggő okok külön vizsgálata egyszerűen csak a Bizottság érvei rendezett értékelésének logikáját követi. Következésképpen megalapozatlannak tűnik számomra a Bizottság azon állítása, hogy a megtámadott ítéletben elferdítették érveit.
122.
Ebben az összefüggésben hozzátenném még, hogy véleményem szerint a Bizottság nem magyarázta meg megfelelően, hogy a Törvényszék vizsgálati módszere, ha a három, egymással összefüggő okot együttesen vizsgálta volna, hogyan vezetett volna eltérő eredményre. A Törvényszék elemzése minden egyes szakaszban annak vizsgálatára összpontosít, hogy a Bizottság eleget tett‑e azon kötelezettségének, hogy – a megtámadott határozatokban és az elsőfokú eljárásban adott magyarázatok fényében – megfelelően bizonyítsa annak kockázatát, hogy a szóban forgó döntéshozatali eljárás súlyosan veszélyeztetve lenne a felhozott konkrét okokra és az előterjesztett vonatkozó bizonyítékokra tekintettel. (
49
)
123.
Ezenkívül az az érv sem meggyőző, hogy a megtámadott ítélet nem vette figyelembe a releváns tényezőket ebben az összefüggésben.
124.
Először is, ítélkezési gyakorlatában a Törvényszék következetesen elismerte, hogy a külső nyomás jogszerű indok lehet a dokumentumokhoz való hozzáférés korlátozására. (
50
)
125.
Egyetértek e megállapítással. Bizonyítékot kell azonban előterjeszteni annak alátámasztására, hogy fennáll annak az észszerűen előrelátható kockázata, hogy a meghozandó határozatot az ilyen külső nyomás lényegesen befolyásolná. A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 129. és 134. pontjában szereplő észrevételei arra vonatkoznak, hogy nem áll rendelkezésre bizonyíték azon állítás alátámasztására, hogy külső nyomás befolyásolná a döntéshozatali eljárást. A Törvényszék megállapításai nem azon alapultak, hogy a szóban forgó külső nyomás külön‑külön a Bizottság vagy a tagállamok felé irányult‑e. E megállapítások sokkal inkább azon alapulnak, hogy nem áll rendelkezésre olyan bizonyíték, amely lehetővé tenné a külső nyomás és a hozzáférhetővé tétel által okozott potenciális kár közötti kapcsolat megállapítását. Ezzel összefüggésben nem látok olyan további releváns tényezőt sem, amelyet a Törvényszék figyelmen kívül hagyhatott az elemzése során, és amely figyelembevétele esetén megkérdőjelezte volna a megtámadott ítélet 136. pontjában levont következtetést.
126.
Hasonlóképpen, a Törvényszék nem arra alapozta értékelését, hogy a megtámadott határozatok kifejezetten az SCoPAFF‑en belüli döntéshozatali eljárásra vagy általánosabban „állandó bizottságokra” hivatkoztak‑e, annak megállapítása érdekében, hogy e határozatok nem tartalmazták a Bizottság által hivatkozott kockázatok alátámasztásához szükséges bizonyítékot. Függetlenül attól, hogy az „állandó bizottságok” fogalma magában foglalja‑e vagy sem az SCoPAFF‑et, a megtámadott határozatok egyáltalán nem tartalmaztak olyan konkrét bizonyítékot, amely kifejezetten a szóban forgó döntéshozatali eljáráshoz kapcsolódna.
127.
Végül a Törvényszék nem alkalmazott téves jogi kritériumot a szóban forgó kivétellel kapcsolatban. Úgy tűnik számomra, hogy a Bizottság összefüggéséből kiragadva értelmezi a megtámadott ítélet 119. és 130. pontját. E pontok arra a körülményre vonatkoznak, hogy a szóban forgó, több évig tartó döntéshozatali eljárás a szóban forgó dokumentumok bizalmas kezelése ellenére nem érte el kitűzött célját. A Törvényszék lényegében nem állapított meg semmilyen kritériumot az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében meghatározott kivétel alapján, hanem csupán a Bizottság által állított bizonyos ténybeli elemek bizonyító erejét értékelte.
128.
Következésképpen a Törvényszék az említett pontokban nem tért el attól a bevett követelménytől, hogy bizonyítékot kell előterjeszteni annak alátámasztására, hogy fennáll annak az észszerűen előrelátható kockázata, hogy a meghozandó határozatot a külső nyomásgyakorlás lényegesen befolyásolná. Valójában, amint az a megtámadott ítélet 136. pontjából kitűnik, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem tett eleget e jogi kritériumnak.
129.
Ezért a második rész harmadik kifogását és így a fellebbezés egészét is el kell utasítani mint megalapozatlant.
VII. A költségekről
130.
A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikke (1) bekezdésének megfelelően, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
131.
A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Pollinis France kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen fellebbezési eljárással kapcsolatos költségek viselésére.
VIII. Végkövetkeztetés
132.
A fenti megfontolások összessége alapján azt javaslom, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést;
–
az Európai Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Ahogyan Robert Burns írta „Egy egérhez” című 1785‑ös költeményében: „The best laid schemes o’ Mice an’ Men / Gang aft agley” („Ember s egér legszebb terve / Gyakran csaló”).
(
3
)	2022. szeptember 14‑i ítélet (T‑371/20 és T‑554/20, EU:T:2022:556; a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(
4
)	Egy francia nem kormányzati szervezet, amely a környezet és konkrétabban a méhek védelmében tevékenykedik.
(
5
)	Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.).
(
6
)	HL 2011. L 55., 13. o.
(
7
)	HL 2011. C 206., 11. o. (a továbbiakban: eljárásiszabályzat‑minta).
(
8
)	Az 1107/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek a növényvédő szerek értékeléséhez és engedélyezéséhez használt egységes alapelvek tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2011. június 10‑i bizottsági rendelet (HL 2011. L 155., 127. o.).
(
9
)	A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló Aarhusi Egyezmény rendelkezéseinek a közösségi intézményekre és szervekre való alkalmazásáról szóló, 2006. szeptember 6‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 264., 13. o.).
(
10
)	Lásd például: Sager (dán), Angelegenheit (német), θέμα (görög), asunto (spanyol), question (francia), pitanje (horvát), questione (olasz), klausimas (litván), kwistjoni (máltai), spraw (lengyel), chestiune (román), zadevo (szlovén) és fråga (svéd).
(
11
)	Kiemelés tőlem. Néhány más nyelvi változat – például a cseh, a magyar és a máltai – szintén ugyanazt a kifejezést használja mindkét rendelkezésben.
(
12
)	Lásd többek között a rendelet 3. cikkének dán (Emner), német (Sachverhalt), spanyol (temas), francia (matière), olasz (aspetti), lengyel (kwestii), román (subiect) és szlovén (vprašanju) nyelvi változatát. Azt is meg kell említeni, hogy egyes más nyelvi változatokban – például a görögben, a finnben, a litvánban és a svédben – egyáltalán nem szerepel az „ügy” kifejezésnek megfelelő kifejezés.
(
13
)	Lásd a fenti 10. lábjegyzetet.
(
14
)	Ez az elv az EUSZ 10. cikk (3) bekezdésében, valamint az EUMSZ 15. cikk (1) bekezdésében és az EUMSZ 298. cikk (1) bekezdésében is kifejezésre jut.
(
15
)	E jogot az Európai Unió Alapjogi Chartájának 42. cikke is rögzíti.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 7‑iBreyer kontra REA ítélet (C‑135/22 P, EU:C:2023:640, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kifejezetten a rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében meghatározott kivétel tekintetében lásd többek között: 2023. június 8‑iTanács kontra Pech ítélet (C‑408/21 P, EU:C:2023:461, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
17
)	2017. július 13‑iSaint‑Gobain Glass Deutschland kontra Bizottság ítélet (C‑60/15 P, EU:C:2017:54, 73–77. pont).
(
18
)	Ugyanott, 75–77. pont.
(
19
)	Lásd analógia útján: Pikamäe főtanácsnok De Masi és Varoufakis kontra EKB ügyre vonatkozó indítványa (C‑342/19 P, EU:C:2020:549, 81–84. pont).
(
20
)	Lásd ebben az értelemben az 1049/2001 rendelet (6) és (11) preambulumbekezdését. Ezzel összefüggésben lásd még a megtámadott ítélet 60. pontját.
(
21
)	Lásd például: 2018. február 7‑iAccess Info Europe kontra Bizottság ítélet (T‑851/16, EU:T:2018:69, 90–94. pont).
(
22
)	Lásd különösen: 2023. január 25‑iDe Capitani kontra Tanács ítélet (T‑163/21, EU:T:2023:15, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2008. december 18‑iMuñiz kontra Bizottság ítélet (T‑144/05, EU:T:2008:596, 80. pont).
(
23
)	2017. július 13‑iSaint‑Gobain Glass Deutschland kontra Bizottság ítélet (C‑60/15 P, EU:C:2016:540, 75–77. pont).
(
24
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. január 20‑iLand Baden‑Württemberg (Belső közlemények) ítélet (C‑619/19, EU:C:2021:35, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Szpunar főtanácsnok Saint‑Gobain Glass Deutschland kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑60/15 P, EU:C:2016:778, 60. és 76. pont).
(
25
)	Lásd analógia útján: Pikamäe főtanácsnok De Masi és Varoufakis kontra EKB ügyre vonatkozó indítványa (C‑342/19 P, EU:C:2020:549, 85. és 86. pont).
(
26
)	2011. június 7‑i ítélet (T‑471/08, EU:T:2011:252, 3–12. és 73–76. pont).
(
27
)	2016. szeptember 20‑i ítélet (T‑51/15, EU:T:2016:519, 26. és 27. pont).
(
28
)	Lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 4‑iClientEarth kontra Bizottság ítélet (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 86. pont). Lásd még a közigazgatási és bírósági eljárásokkal összefüggésben: 2015. július 16‑iClientEarth kontra Bizottság ítélet (C‑612/13 P, EU:C:2015:486, 77. és 78. pont).
(
29
)	Lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 4‑iClientEarth kontra Bizottság ítélet (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 92–112. pont). Lásd még: Bot főtanácsnok ClientEarth kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑57/16 P, EU:C:2017:909, 68. pont).
(
30
)	Lásd: 2018. szeptember 4‑iClientEarth kontra Bizottság ítélet (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 87. pont).
(
31
)	Lásd: 2015. április 14‑iTanács kontra Bizottság ítélet (C‑409/13, EU:C:2015:217, 74–77. pont).
(
32
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. január 22‑iMSD Animal Health Innovation és Intervet International kontra EMA ítélet (C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 126. és 127. pont).
(
33
)	Lásd például: 2022. október 28‑iGeneralstaatsanwaltschaft München (Kiadatás és ne bis in idem) ítélet (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 119.és 120. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Kiemelés tőlem.
(
35
)	E pont a következőképpen szól: […] Még ha feltételezhető lenne is, hogy ez a célkitűzés megállapítást nyer, ez önmagában nem jelenti azt, hogy a megtámadott határozatok elfogadásának időpontjában olyan döntéshozatali eljárás volt folyamatban, amelynek tárgya egy ilyen útmutató volt. […]”. Kiemelés tőlem.
(
36
)	Kiemelés tőlem.
(
37
)	Lásd e tekintetben az 1107/2009 rendelet 12. cikkének (2) bekezdését és 36. cikkének (1) bekezdését. E tekintetben lásd még a megtámadott ítélet 57. pontját.
(
38
)	Lásd a megtámadott ítélet 53. pontját: „a Bizottság […] rámutatott, hogy […] arra kérte az EFSA‑t, hogy vonja be a tagállamok szakértőit és az érdekelt feleket, hogy minden véleményt figyelembe lehessen venni, ami lehetővé teszi a méhekről szóló felülvizsgált útmutató gyors elfogadását”.
(
39
)	Lásd a megtámadott ítélet 59. pontját.
(
40
)	A peszticidek méhekre jelentett kockázatának értékeléséről szóló útmutatóval kapcsolatos tagállami álláspontokhoz való hozzáférés Európai Bizottság általi megtagadásáról a 2142/2018/EWM. sz. ügyben hozott határozat. Lásd különösen a határozat 13., 14., 21., 34. és 35. pontját.
(
41
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 96. és 97. pontját.
(
42
)	2020. május 28‑iViaSat kontra Bizottság ítélet (T‑649/17, EU:T:2020:235).
(
43
)	Lásd többek között: 2023. június 8‑iTanács kontra Pech ítélet (C‑408/21 P, EU:C:2023:461, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
44
)	Ezen esetek áttekintéséhez lásd: 2018. szeptember 4‑iClientEarth kontra Bizottság ítélet (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
45
)	Ugyanott, 80. pont.
(
46
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 113. pontját.
(
47
)	Kiemelés tőlem.
(
48
)	Lásd például a megtámadott ítélet 111. pontját.
(
49
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 91., 106., 111., 114., 119., 126. és 129. pontját.
(
50
)	Lásd például: 2023. január 25‑iDe Capitani kontra Tanács ítélet (T‑163/21, EU:T:2023:15, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).