62011CC0182
PEDRO CRUZ VILLALÓN FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2012. július 19. (
1
)
C-182/11. sz. ügy
Econord Spa
kontra
Comune di Cagno,
Comune di Varese(A Consiglio di Stato [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
C-183/11. sz. ügy
Econord Spa
kontra
Comune di Solbiate,
Comune di Varese
(A Consiglio di Stato [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„A városi köztisztasági szolgáltatás olyan szolgáltató társaság általi üzemeltetése, amelyben az önkormányzat kisebbségi részesedéssel rendelkezik — Közbeszerzés nélküli odaítélés — In house szerződések — Az ajánlatkérő által a szolgáltató társaság felett a saját szervei felett gyakorolthoz hasonló ellenőrzés gyakorlása — Több ajánlatkérő — A különböző ajánlatkérők közötti »aszimmetria«”
I – Bevezetés
1.
A jelen eljárásban egyesített két előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a Consiglio di Stato kétségeit fogalmazza meg azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető-e az uniós joggal a közszolgáltatások olyan szabályozása, amelyben mellőzték a nyilvános közbeszerzési eljárást. Pontosabban azon olasz önkormányzatok esete vetődik fel, amelyek jelképes részesedéssel rendelkeznek a többségében Varese város önkormányzata által ellenőrzött azon köztulajdonban álló társaság tőkéjében, amely köztisztasági szolgáltatásokat nyújt e városokban.
2.
Fentiek alapján a jelen ügy kapcsán a Bíróság újra az in house közbeszerzés problémájával szembesül. A jelen esetben részletezett és röviden bemutatott probléma ugyanis több közjogi jogalannyal kapcsolatos, amelyek olyan közjogi jogalany által alapított szolgáltató társaságot vesznek igénybe, amely összehasonlíthatatlanul nagyobb súlyú, és így megőrzi az érintett szolgáltató társaságon belül a többi önkormányzat összességéhez viszonyítva nyilvánvaló uralkodó döntési jogkörét. Milyen feltételek között jogszerű az, hogy e kisebb jogalanyok mindegyike in house opciót alkalmaz? És pontosabban, milyen feltételek mellett állapítható meg, hogy e jogalanyok „a saját szerveik felett gyakorolthoz hasonló ellenőrzést” gyakorolnak a szolgáltató társaság felett, ahogy azt a Teckal-ügyben hozott ítélet (
2
) megköveteli? Ez az a probléma, amelyet ezúttal végeredményben a Bíróság elé terjesztenek.
3.
Az ítélkezési gyakorlat korábban már számos olyan esettel találkozott, amely hasonlóságot mutat a jelen üggyel. A Bíróság mindegyik ügyben ad casum vizsgálta a közjogi jogalanynak a köztulajdonban álló szolgáltató társaság irányító szerveiben a társasági szerződés szerint elfoglalt helyét annak meghatározására, hogy a szolgáltatással kapcsolatban nyertes ajánlattevő társaság feletti „hasonló ellenőrzést” ténylegesen együttesen gyakorolták-e. A Consiglio di Stato által jelen esetben előterjesztett ügy közvetve arra hívja fel a Bíróságot, hogy lépjen túl az eseti vizsgálaton számos olyan objektív követelmény meghatározása érdekében, amelyek lehetővé teszik annak értékelését, hogy milyen mértékű befolyást kell gyakorolnia a közjogi jogalanynak a szolgáltató társaság működésére ahhoz, hogy az in house kivételt érvényesíteni lehessen.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
4.
Az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31-i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
3
) 1. cikke értelmében „»[k]özbeszerzési szerződés«: egy vagy több gazdasági szereplő és egy vagy több ajánlatkérő szerv által írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya az ezen irányelv szerinti építési beruházás kivitelezése, vagy áru szállítása, vagy szolgáltatás nyújtása” ((2) bekezdés a) pontja), illetve „»[s]zolgáltatási koncesszió«: a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéssel azonos típusú szerződés, kivéve azt a jellemzőjét, hogy a szolgáltatás ellenszolgáltatása vagy kizárólag a szolgáltatás hasznosításának joga, vagy e jog pénzbeli ellenszolgáltatással együtt” ((4) bekezdés).
B – A nemzeti szabályozás
5.
A 2000. augusztus 18-i 267. sz. törvényerejű rendelet (
4
) (a helyi önkormányzatok szabályozásáról szóló törvények egységes szövege) 30. cikke alapján a helyi önkormányzatok egymással megállapodásokat köthetnek „bizonyos feladatok és tevékenységek ellátása céljából”.
6.
Az említett 267. sz. törvényerejű rendelet „Hálózatok működtetése és gazdasági érdekű helyi közszolgáltatások nyújtása” címet viselő 113. cikke (4) és (5) bekezdésének a jelen ügy tényállása időpontjában hatályos változata a következőképpen rendelkezett:
„(4)   A szolgáltatások nyújtásának függetlenítése esetén a hálózatok, a létesítmények és az egyéb tőke kezelésére a helyi önkormányzatok – akár társulás formájában – a következőket vehetik igénybe:
a)
az e célra alapított, teljes egészében köztulajdonban álló tőketársaság formájában működő jogalanyok, amelyek közvetlenül megbízhatók ezzel a tevékenységgel, azzal a feltétellel, hogy az önkormányzat e társaságot a saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéshez hasonló módon ellenőrizze, és hogy ez utóbbi tevékenységét alapvetően azzal az önkormányzattal vagy azokkal az önkormányzatokkal végezze, amely vagy amelyek az ellenőrzése alá tartozik vagy tartoznak;
[…]
(5)   A szolgáltatást az ágazati szabályozásnak megfelelően és az Európai Unió szabályozásának betartásával kell nyújtani, oly módon, hogy a szolgáltatást a következők számára ítélik oda:
[…]
c)
teljes egészében köztőkéből alapított társaságok, azzal a feltétellel, hogy az alaptőkében részesedéssel rendelkező önkormányzat vagy önkormányzatok e társaságot a saját szerveik felett gyakorolt ellenőrzéshez hasonló módon ellenőrizzék, és hogy a társaság tevékenységének lényeges részét az őt ellenőrző önkormányzat vagy önkormányzatok részére végezze.”
III – Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
7.
Az iratokban fel nem tüntetett időpontban Varese város önkormányzata ASPEM SpA néven „in house” részvénytársaságot alapított, többek között köztisztasági szolgáltatásoknak az önkormányzat területén való üzemeltetésére. A jelen ügy tényállásának idején az említett társaság szinte teljesen Varese város önkormányzatának részvételével működött.
8.
2005-ben Cagno és Solbiate városok az önkormányzataik „képviselőtestületei” által hozott döntések alapján megállapodtak, hogy a városi köztisztasági szolgáltatások üzemeltetése tekintetében a 2000. évi 267. sz. törvényerejű rendelet 30. cikke és 113. cikke (5) bekezdésének c) pontja szerinti összehangolt irányítás formáját választják, és e tekintetben jóváhagyták a Varese város önkormányzatával a köztisztasági szolgáltatásoknak az ASPEM által történő üzemeltetésre vonatkozóan kötött megállapodást is. Végezetül, mindegyik „képviselőtestület” megállapodott, hogy részvényt szerez az ASPEM társaságban. Varese megye egyéb kisebb települései is hasonló döntéseket hoztak e tekintetben.
9.
Az olasz kormány által szolgáltatott adatok alapján az ASPEM alaptőkéje 173785 euró összegű, azonos számú, egyenként egy euró névértékű részvényből áll. Varese város önkormányzata a jelen ügy tényállása idején 173467 részvénnyel rendelkezett, a fennmaradó 318 részvény 36, Varese megyében található település önkormányzata között oszlott meg, egyenként egy és tizenkilenc közötti darabszámú részvénnyel.
10.
Másrészt mindkét helyi önkormányzat, az egyéb érdekelt önkormányzatok mellett, olyan részvényesi megállapodást írt alá az ASPEM társasággal, amely biztosítja számukra a konzultációhoz való jogot, a felügyelőbizottság egy tagjának kinevezését, illetve a szindikátusi megállapodásban részt vevő önkormányzatok egyetértésével az igazgatóság egy tagjának kinevezését.
11.
Cagno és Solbiate város önkormányzatai úgy vélték, hogy ezekkel az óvintézkedésekkel a szolgáltatásnyújtás ASPEM társaságnak való odaítélése megfelelt az in house kivételre vonatkozó feltételeknek.
12.
Mindazonáltal az ECONORD SpA két rendkívüli jogorvoslat iránti kérelmet terjesztett a köztársasági elnök elé, amelyekben a Cagno (C-182/11. sz. ügy) és Solbiate (C-183/11. sz. ügy) városok önkormányzatainak képviselőtestületei által kötött megállapodások semmisségének kimondását kérte, különösen arra hivatkozással, hogy megsértették „a hasonló ellenőrzés” elvét, mivel az említett önkormányzatok csekély részesedéssel rendelkeznek az ASPEM alaptőkéjében. A jelen eljárás keretében kérték a Consiglio di Stato véleményét, amely a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszti elő.
13.
Az úgynevezett „in house” kivétel követelményeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmezésével kapcsolatosan fennálló kétségekre tekintettel, a Consiglio di Stato előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé (a jelen eljárásban egyesített két ügyben szereplő szövegek megegyeznek):
„Azt az elvet, amelynek értelmében a szolgáltató társaságban részesedéssel rendelkező egyes közjogi jogalanyok helyzete nem bír jelentőséggel, alkalmazni kell-e a jelen ügyhöz hasonló esetben, amikor is a társult önkormányzatok egyike csupán egyetlen részvénnyel rendelkezik a szolgáltató társaságban, a közjogi jogalanyok között fennálló megállapodások pedig nem alkalmasak arra, hogy a részesedéssel rendelkező önkormányzat ténylegesen ellenőrizhesse a szolgáltató társaságot, ily módon a társasági részesedést csupán a szolgáltatás nyújtására vonatkozó szerződés formális keretének lehet tekinteni?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
14.
A Bíróság Hivatala az előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket 2011. július 27-én vette nyilvántartásba.
15.
Cagno és Solbiate város önkormányzatai (együttesen), Olaszország, Ausztria, Lengyelország és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. Szóbeli eljárásra nem került sor.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elemzése
A – Előzetes észrevételek
16.
Mielőtt javaslatot tennék az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válaszra, egy sor előzetes észrevételt kell tennem. Először is úgy vélem, hogy el kell utasítani Cagno és Sobiate városok önkormányzatai, illetve az olasz kormány által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogásokat.
17.
Egyrészt, az alperes önkormányzatok arra hivatkoznak, hogy 2011 júniusában, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet megalapozó tényeket megelőzően és alig egy hónappal a kérelem benyújtása előtt, a vitatott szolgáltatást odaítélték az ASPEM részére, ezúttal közbeszerzés eljárást megelőző nyilvános pályázati kiírás keretében. Az alperesek álláspontja szerint ez a körülmény a kereseteket feleslegessé, az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet pedig elfogadhatatlanná teszi. Mégis úgy vélem, hogy nem lehet helyt adni az elfogadhatatlansági kifogásnak, mivel az Econord vállalkozás érdekei szempontjából szükség van az alapeljárásban történő döntéshozatalra.
18.
Véleményem szerint az olasz kormány azon érvelése sem fogadható el, amely szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan az eset jogi és ténybeli hátterének megfelelő leírása hiányában. Mindenekelőtt azt állítja, hogy a Consiglio di Stato nem nyújt elegendő adatot az ASPEM alaptőkéjének összetételéről, sem annak társasági szerződéséről. Mindazonáltal úgy vélem, hogy a Bíróság a szolgáltatott információk alapján hasznos választ adhat a Consiglio di Stato számára azzal a feltétellel, hogy bizonyos ténybeli körülmények értékelése az előbbi feladata lehet.
19.
A felek által kifejezetten megfogalmazott két elfogadhatatlansági kifogáson kívül célszerűnek tűnik megemlíteni, hogy noha a jelen ügyben a Consiglio di Stato konzultációs jogkörét gyakorolja (a köztársasági elnökhöz benyújtott rendkívüli jogorvoslat keretében adott vélemény kibocsátásával), az ítélkezési gyakorlat már világossá tette, hogy az az EUMSZ 267. cikk értelmében és alkalmazása szempontjából ilyen esetekben bíróságnak tekinthető. (
5
)
20.
Végezetül megállapítom, hogy az iratokból nem tűnik ki egyértelműen, hogy a vitatott szolgáltatás a 2004/18 irányelv szerinti üzemeltetési szerződés vagy valamely olyan koncesszió tárgyát képezte, amely alapvetően az ASPEM díjazási rendszerétől függ. (
6
) Mindazonáltal, ez a körülmény nem bír jelentőséggel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szempontjából, mivel a Bíróság tisztázta, hogy az „in house” kivétellel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat releváns mind a meghatározott szerződésekre alkalmazandó 2004/18 irányelv értelmezése, mind az EUSZ 25. cikk, az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk, valamint azon általános elvek értelmezése szempontjából, amelyek a fentiek különös kifejeződéseit jelentik, és amelyeket a koncessziók odaítélése során tiszteletben kell tartani. (
7
)
B – A kérdés előterjesztése
21.
A jelen ügy ismételten és nyilvánvalóan a Teckal-ügyben hozott ítélet értelmezését érinti, amely pontosan megfogalmazza azon kritériumokat, amelyek alapján közjogi jogalany a feladatkörébe tartozó szolgáltatás nyújtásával különálló jogalanyt bízhat meg előzetes nyilvános ajánlati felhívás nélkül, feltéve hogy e személy felett „a területi önkormányzat a saját szerveik felett gyakorolthoz hasonló ellenőrzést gyakorol” (első Teckal-követelmény), illetve „ha e személy a tevékenységét lényegében az őt fenntartó önkormányzattal vagy önkormányzatokkal együtt végzi” (második Teckal-követelmény). (
8
) Mindazonáltal meg kell említeni, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az első Teckal-követelmény értékelésére összpontosít, mivel a másodikat semmilyen módon nem vitatják.
22.
Továbbá tegyük hozzá, a Consiglio di Stato az általa előterjesztett kérdéssel azon állítólagos elvből indul ki, amely szerint „a szolgáltató társaságban részesedéssel rendelkező konkrét közjogi jogalany helyzete nem bír jelentőséggel”, amely elvet – úgy tűnik – a Coditel-ügyben hozott ítéletből vezeti le. (
9
) Ez a megfogalmazás nem túl szerencsés, különösen amennyiben arra engedne következtetni, hogy a Bíróság ezen ítéletével túllépett azon, amire véleményem szerint valójában törekedett. Ahhoz, hogy hasznos választ adjunk a kérdést előterjesztő bíróságnak, tisztázni kell tehát, hogy az „in house” szerződésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat valójában megfogalmazta-e az említett elvet.
23.
Végeredményben úgy vélem, hogy a Consiglio di Stato által előterjesztett kérdés alapvetően annak meghatározására irányul, hogy milyen körülmények között lehet arra következtetni, hogy azon közjogi jogalanyok, amelyek kisebbségi, sőt minimális részesedéssel rendelkeznek a szolgáltató társaság tőkéjében, ez utóbbit „saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéshez hasonló módon” ellenőrizhetik és pontosabban, hogy az említett követelmény teljesülne-e a jelen ügyhöz hasonló esetben, amelyben „a közjogi jogalanyok között fennálló megállapodások nem alkalmasak arra, hogy a részesedéssel rendelkező önkormányzat ténylegesen ellenőrizhesse a szolgáltató társaságot”.
24.
A kérdést ilyen szempontból megközelítve két részre osztom az elemzésem. Először is, azokat a körülményeket próbálom pontosan meghatározni, amelyeknek együttesen fenn kell állniuk ahhoz, hogy valamely olyan szolgáltató társaság esetén, amelyben az uralkodó helyzetben lévő egyik közjogi jogalany és gyengébb helyzetben lévő közjogi jogalanyok másik csoportja rendelkezik részesedéssel, ez utóbbiak „saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéshez hasonló módon” ellenőrizhessék az említett társaságot. Másodsorban, a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott adatokból kiindulva megvizsgálom, hogy ezek a feltételek teljesülnek-e a jelen esetben.
C – A több közjogi jogalany tulajdonában lévő társaság „hasonló ellenőrzése” olyan nyilvánvalóan aszimmetrikus helyzetben, amely az egyik társaságnak a többiekhez viszonyított súlyából következik
1. Előzetes megfontolások
25.
Kiindulásképpen az állandó ítélkezési gyakorlat alapján emlékeztetni kell arra, hogy teljes mértékben ésszerűen semmi nem zárja ki, hogy „a hasonló ellenőrzés” követelménye megvalósuljon, ha nemcsak egy, hanem több közjogi jogalany rendelkezik részesedéssel a nyertes ajánlattevő társaság tőkéjében.
26.
A Coditel-ügyben hozott ítélet egyértelműen kimondja, hogy „fontos, hogy a koncesszionárius felett gyakorolt ellenőrzés tényleges legyen, azonban nem szükséges, hogy azt a közjogi hatóság egyedül gyakorolja”, mivel „az a követelmény, hogy az ellenőrzést egyetlen közjogi hatóság gyakorolja, a versenyeztetési kötelezettség előírásával volna egyenértékű a legtöbb esetben, amikor a közjogi hatóság olyan más közjogi hatóságokból álló csoporthoz kívánna csatlakozni, mint amilyen a községközi közös vállalat”. (
10
) Ezt az elvet a fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet is megerősítette, amelynek 63. pontja úgy rendelkezik, hogy „ha valamely közjogi hatóság kisebbségi tagja lesz egy teljes egészében köztőkével rendelkező részvénytársaságnak abból a célból, hogy e társaság számára ítélje oda egy közszolgáltatás végzését, az e társaságon belül társult hatóságok által a társaság felett gyakorolt ellenőrzés azon ellenőrzéshez hasonlóként minősíthető, mint amilyet a saját szerveik felett gyakorolnak, amennyiben e hatóságok együttesen gyakorolják azt”.
27.
Továbbá ebből a nézőpontból az a körülmény, hogy az ajánlatkérő – egyedül vagy más közjogi hatóságokkal együtt – rendelkezik a szolgáltató társaság teljes tőkéjével, arra utal, hogy ez az ajánlatkérő a saját szervei feletti ellenőrzéshez „hasonló ellenőrzést” gyakorol e társaság felett. (
11
) Ez utóbbi kijelentés azonban két alapvető pontosítást igényel.
a) A magánjogi jogalany részesedése kizárja, hogy a közjogi jogalanyok „hasonló ellenőrzést” gyakorolhassanak a társaság felett
28.
Egyrészt, „egy magánvállalkozás – akár kisebbségi – részesedése egy olyan társaság tőkéjében, amelyben a kérdéses ajánlatkérő szintén részesedéssel rendelkezik, mindenképpen kizárja azt, hogy az ajánlatkérő a saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéssel megegyező módon ellenőrizze ezt a társaságot”. (
12
) Ez a pontosítás a jelen esetben relevánsnak tűnhet, mivel jóllehet a vitatott odaítélések időpontjában az ASPEM teljes tőkéje állami tőkéből tevődött össze, a Bizottság hangsúlyozta, hogy 2009. június 15-én a társaság az A2A csoport ellenőrzése alá került, amely részvénytársaság tőkéje magánrészvényesek tulajdonát is képezhetné.
29.
A fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet alapján az a tény, hogy a szolgáltatás közvetlen odaítélését követően, „azonban még mindig a szerződés érvényességének időtartama alatt, magánrészvényesek is részesedést szereznek a fenti társaság tőkéjében, a szerződés egyik alapvető feltételének megváltozását jelentené, amely versenyeztetést tenne szükségessé”. (
13
) A jelen esetben tehát, amennyiben megállapítanák, hogy a szerződés vagy a koncesszió érvényessége alatt magántőke lép be, ez a körülmény elegendő lenne ahhoz, hogy ab initio kizárjuk a hasonló ellenőrzés követelményének teljesülését. Mindenesetre a nemzeti bíróság feladata ennek megállapítása.
b) A társaság teljes egészében közjogi jellege nem meggyőző ténykörülmény
30.
Másodsorban előrebocsátom, hogy az ítélkezési gyakorlat sem tekinti meggyőző ténykörülménynek a szolgáltató társaság teljes egészében közjogi jellegét annak megítélése szempontjából, hogy a részesedéssel bíró minden egyes közjogi jogalany „a saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéssel megegyező módon” ellenőrzi ezt a társaságot. (
14
)
31.
A szolgáltató társaság teljes egészében közjogi jellegén túl tehát a Bíróság által megállapított módon kell értékelni az első Teckal-követelményt, tekintettel „a jogszabályi rendelkezések és a releváns körülmények összességére”, valamint arra, hogy „e vizsgálat eredményének annak kell lennie, hogy a kérdéses koncesszionárius olyan ellenőrzés alatt áll, amely lehetővé teszi a koncesszióba adó hatóság számára e koncesszionárius döntéseinek befolyásolását. Olyan befolyásnak kell fennállnia, amely kiterjed úgy a stratégiai célokra, mint a fontos döntésekre.” (
15
)
2. Az állítólagos „irrelevancia elvről”
32.
A vitás kérdés érdemi részéhez érve figyelembe kell venni a kérdést előterjesztő bíróság által az e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlat összegzésére használt kifejezést: vagyis azt az úgynevezett „irrelevancia elvet”, amelynek értelmében a szolgáltató társaságban részesedéssel rendelkező közjogi jogalany helyzete nem bír jelentőséggel.
33.
Amint láttuk, a Coditel-ügyben és a Sea-ügyben hozott ítéletek megállapítják, hogy még az olyan közjogi jogalanyok esetében is, amelyek kisebbségi részesedéssel bírnak a koncessziós társaság tőkéjében, a „hasonló ellenőrzés” követelménye teljesülhet, amennyiben a nyertes ajánlattevő többi tulajdonosával együtt gyakorolt ellenőrzés ténylegesen megvalósul.
34.
Véleményem szerint ez azt jelenti, hogy az ajánlatkérő közjogi jogalanynak legalább olyan arányban kell részt vennie a koncessziós társaság tényleges ellenőrzésében, mint amilyen súlyt az ajánlatkérő közjogi jogalany azon közjogi jogalanyok összességében betölt, amelyekkel együttesen ellenőrzi a szolgáltató társaságot. A relatív súly megítélése során olyan kritériumokat lehetne használni, mint a helyi önkormányzat költségvetésének nagysága, a lakossága vagy az említett társaság által nyújtott szolgáltatással kapcsolatos szükségletek.
35.
Következésképpen, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem szóhasználatát követve az első Teckal-követelmény szempontjából a közjogi jogalanynak nem a koncessziós társaság tényleges ellenőrzésében, hanem annak tőkéjében betöltött helye vagy részesedése „irreleváns”. Mindkettő (az üzemeltetésben való részvétel, és a tőkében való részesedés) kisebbségi is lehet, azonban mindegyiknek fenn kell állnia.
36.
Ebből következően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben az „irrelevancia elvként” való minősítést nagyon árnyalni kell, és a szolgáltató társaság kollektív ellenőrzése esetében csak akkor teljesül a „hasonló ellenőrzés” feltétele, ha az ajánlatkérő közjogi jogalanyok mindegyike önmagában befolyásolni tudja kisebb vagy nagyobb mértékben a szolgáltató társaság „stratégiai céljait” és „fontos döntéseit” is. (
16
) Amennyiben az „in house” kivétel megállapítására elegendő lenne a társaság tőkéjében kisebb (szinte szimbolikus) részesedés, akkor a „hasonló ellenőrzés” követelménye tartalmilag kiüresedne. (
17
)
3. Az önállóság hiányának és a piaci feladatok hiányának követelményei
37.
A fentiek alapján azon körülmények, amelyeknek fenn kell állniuk annak megállapításához, hogy a kisebbségi részesedéssel bíró közjogi jogalany úgynevezett „meghatározó befolyást” gyakorol a szolgáltató társaság döntései és célkitűzései tekintetében, két kategóriára korlátozódnak: az önállóság hiányára és a piaci feladatok hiányára.
38.
Emlékeznünk kell az Asociación Nacional de Empresas Forestales (Asemfo) ügyben 2007. április 19-én hozott ítéletre, (
18
) amely megállapította, hogy a négy spanyol autonóm közösség a „saját szervei felett gyakorolt ellenőrzéshez hasonló ellenőrzést” gyakorolt a Tragsa köztulajdonban álló vállalkozás felett annak ellenére, hogy ezek együttesen mindössze a társasági tőke 1%-ával rendelkeznek (egyenként 0,25%-kal), míg annak 99%-a a spanyol állam tulajdonában van. Ez a helyzet nem sokban különbözött a Consorcio Aziende Metano (Coname) ügyben meghatározott helyzettől, amelyben alig két évvel korábban megállapították, hogy a nyertes ajánlattevő társaság tőkéjében való 0,97%-os részesedés önmagában elég kevés a „hasonló ellenőrzés” lehetővé tételéhez. (
19
) Mindazonáltal, a Tragsa-ügyben hozott ítéletben elfogadott megoldást olyan különös tényeken alapult, mint például, hogy a szolgáltató társaság köteles volt teljesíteni az említett autonóm közösségek utasításait, nem határozhatta meg szabadon a közreműködési díját és nem volt szerződéses viszonyban az önkormányzatokkal. (
20
)
39.
Ez megmagyarázhatja azt, hogy az ítélkezési gyakorlat később kifejezetten arra utal, hogy jóllehet az Asemfo-ügyben elfogadták, hogy a hasonló ellenőrzés feltétele 0,25%-os részesedéssel is teljesülhet, ez „bizonyos körülmények között” valósulhatott meg. (
21
)
40.
A fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet megerősítette az általunk fenntartott véleményt. Ebben az ügyben a Bíróság értékelte az első Teckal-követelményt, kiemelve azt a tényt, hogy a koncesszionárius olyan községközi közös vállalat, amelynek igazgatótanácsa a csatlakozott községek képviselőiből áll, akiket a közgyűlés nevez ki, amelyet szintén a községek képviselői alkotnak. Ily módon, a csatlakozott önkormányzatok együttes ellenőrzést gyakoroltak a társaság döntéshozó szervei, különösen az igazgatótanács felett, amely a legszélesebb jogkörrel rendelkező szerv, különösen a díjszabások tekintetében. (
22
) Másrészt az ítélet értékelte azt, hogy a szolgáltató társaság elsősorban községi érdeket követett piaci feladatok nélkül, mivel nem tevékenykedhetett részvénytársaságként, célkitűzései pedig a részvényesektől függetlenek voltak. (
23
)
41.
A Sea-ügyben hozott ítéletben szintén ilyen jellegű elemzést végeztek. Egyrészt figyelembe vették, hogy módosították a szolgáltató társaság társasági szerződését, mivel a közgyűlés és az igazgatóság felé kívánták áthelyezni a döntéshozói struktúrákat, hogy megerősített ellenőrzést biztosítsanak. Nevezetesen, az egységes bizottságról és a műszaki bizottságokról volt szó, amelyek a részt vevő önkormányzatok képviselőiből álltak. A közgyűlésnek figyelembe kellett venni a bizottságok által megállapított iránymutatásokat. (
24
) Végezetül fontos kiemelni, hogy az ítélet megállapította, nem tűnik úgy, hogy a szolgáltató társaság piaci feladatokkal rendelkezik, mivel „az alapügyben szereplő nyertes ajánlattevő társaság tevékenységének földrajzi hatálya nem terjed ki az abban részvénnyel rendelkező települések területén kívülre, és másrészt e társaság célja a közszolgáltatások kizárólag e települések számára történő végzése”. (
25
)
42.
Az ítélkezési gyakorlat egész elemzésének központi eleme abban rejlik, hogy a szolgáltató társaság nem rendelkezik olyan önálló mozgástérrel, amely kizárná, hogy a helyi önkormányzatok a saját szerveik felett gyakorolthoz hasonló ellenőrzést gyakoroljanak e társaság felett. (
26
)
43.
Tehát a Teckal-ügyben hozott ítélet alapos olvasata, amely ítéletben először fogalmazták meg az „in house” feltételeket, pillanatnyilag arra enged következtetni, hogy a nyilvános közbeszerzés általános követelménye alóli kivétel azon alapul, hogy az ajánlattevő társaság és a szolgáltató társaság között nem állhat fenn szigorú értelemben vett szerződéses viszony, mivel nincs szó „eltérő jogos érdekeket képviselő, két önálló akarat egységéről”. (
27
)
44.
Másképpen fogalmazva, az „in house” mechanizmus csak akkor valósulhat meg, ha a szolgáltató társaság nem minősül „harmadik félnek” az ajánlatkérő tekintetében, és ehhez vizsgálni kell, hogy az előbbi egyáltalán nem önálló az ajánlatkérő viszonylatában, amely ebben az esetben a saját működésének megszervezésére vonatkozó jogkörét gyakorolja. (
28
)
45.
Az Asemfo-ügy ezt az elemzési irányvonalat követte, amelyben – amint azt már jeleztem – a Bíróság megállapította az olyan „hasonló ellenőrzés” megvalósulását, amely a szolgáltató társaság díjszabások és látszólag az elvégzendő feladatok meghatározása tekintetében fennálló önállóságának hiányán alapul.
46.
Megítélésem szerint azonban a Coditel-ügyben és a Sea-ügyben hozott ítéletekben elvégzett alapos vizsgálat sokkal teljesebb és pontosabb, amelyekben, amint azt láttuk, két, együttes körülményt vettek figyelembe: egyrészt a közjogi jogalanynak a szolgáltató társaság irányító szerveiben elfoglalt, a társasági szerződésben rögzített helyét, másrészt pedig az említett társaság „piaci feladatainak” hiányát.
47.
Kétségtelen, ez a két elem csak a fent hivatkozott önállóság hiányára utaló ténykörülmény, azonban úgy vélem, hogy a kettő együttes fennállásának követelménye jobban biztosítja „a hasonló ellenőrzés” megvalósulását. Véleményem szerint nehezen állapítható meg az említett hasonló ellenőrzés az ajánlatkérő szerveknek az irányító szervekben való közvetlen jelenléte nélkül, vagy – ami ugyanaz – a társasági szerződésben rögzített olyan szerep hiányában, amely az ítélkezési gyakorlat által megkövetelt, a döntéshozatalra gyakorolt „meghatározó befolyást” biztosítaná.
48.
Összefoglalva tehát úgy vélem, hogy az ajánlatkérők akkor gyakorolhatnak hasonló ellenőrzést a nyertes ajánlattévő társaság felett, ha az alapokmányban meghatározott helyzetük alapján együttes befolyást gyakorolhatnak az említett társaság fontos döntéseinek meghozatalára és a stratégiai céljaira. Mindenesetre, ez nem lehet a többségi részesedéssel rendelkező közjogi jogalany kizárólagos ellenőrzése alatt.
49.
Ugyanakkor vizsgálni kell azt a körülményt, hogy a társaság nem rendelkezik piaci feladatokkal, és végeredményben a döntések meghozatala tekintetében nem önálló a társaságot együttesen ellenőrző közjogi jogalanyokhoz képest.
D – A „hasonló ellenőrzésre” vonatkozó követelmény megítélése a jelen ügyben
50.
Az eddig kifejtett tényezők összességének a jelen ügyre történő alkalmazásakor kiindulásképpen fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott releváns információk hiányosak.
51.
Először is, a Cagno és Solbiate városok önkormányzatainak az ASPEM társaság irányító szerveiben történő esetleges részvételét illetően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés rámutat, hogy a társaság és az abban kisebbségi részesedéssel rendelkező önkormányzatok között aláírt megállapodás biztosítja az utóbbiak számára a „konzultációhoz” való jogot, a felügyelőbizottság tagjának kinevezését, illetve a szindikátusi megállapodásban részt vevő összes többi önkormányzat egyetértésével az igazgatótanács egy tagjának kinevezését.
52.
A jelen esetben tehát a tőkében való részesedés szimbolikus jellegén túl, a kisebbségi tulajdonosok bizonyos mértékben részt vesznek a társaság irányító szerveiben. El kell ismerni azonban, hogy az összes kisebbségi tag (összesen 36 önkormányzat) egyetértésével az igazgatótanács egyik tagjának és a szintén közös felügyelőbizottsági tag kinevezése, valamint a félévenkénti absztrakt „konzultációs jog” fennállása esetleg nem elegendő annak megítéléséhez, hogy az említett önkormányzatok tényleges befolyást tudnak-e gyakorolni az ASPEM társaság „stratégiai céljaira” és „fontos döntéseire”.
53.
Másrészt nyugodtan megállapítható, hogy a részvételt rögzítő részvényesi megállapodás joghatása vitatható, és „a szolgáltatás végzésére” vonatkozó (
29
), hivatkozott „konzultációs jog” nem biztosítja, hogy a társaságot mint egészet tekintve kiterjedjen annak „fontos döntéseire” és „stratégiai céljaira” (
30
).
54.
Első ránézésre tehát és a kérdést előterjesztő bíróság ellenkező végső értékelését kivéve, a társaság alárendeltsége elsősorban a többségi részvényes vonatkozásában érvényesül, amely részvényesnek a társaság feletti de facto ellenőrzésében betöltött szerepe a kisebbségi tulajdonosok tekintetében igen problematikus.
55.
Az olasz kormány is ugyanezen az irányvonalon halad, amikor megállapítja, hogy „a 36 társult önkormányzat, állandó közös fellépés esetén sem gyakorolna tényleges befolyást a társaság felett, amely végső soron (legalábbis 2009. január 15-ig) Varese város önkormányzatához tartozik, és semmi esetre sem lehetne úgy tekinteni, mint ennek a 36 önkormányzat egyikének a szervezett struktúráját”. A Bizottság is ilyen értelemben nyilatkozott.
56.
Másrészt annak megítéléséhez, hogy az ASPEM társaság rendelkezik-e olyan „piaci feladatokkal”, amelyek gyengítik az e társaságban részvényes önkormányzatok általi ellenőrzést, a Sea-ügyben hozott ítélet 73. pontja alapján meg kellene vizsgálni az olyan tényezőket, mint e társaság tevékenységének földrajzi és tárgyi hatálya, vagy a lehetőség arra, hogy a magánszektor vállalkozásaival kapcsolatokat létesítsen.
57.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat azonban alig tartalmaz világos elemeket e tekintetben. Az olasz kormány a maga részéről azt állítja, hogy úgy tűnik, az ASPEM „különösen tág” tevékenységi körrel rendelkezik (a települési hulladék újrahasznosításának teljes körű kezelése mellett energiatermelés, ivóvíz-, és fűtésszolgáltatás), valamint a társasági szerződés megengedi, hogy az ágazat más vállalkozásaival közbeszerzési eljárásokban versenyezzen.
58.
Kétségtelen, hogy az a tény, hogy az ASPEM esetlegesen szolgáltatást nyújthat magán gazdasági szereplőknek, az ítélkezési gyakorlat alapján nem lenne elegendő annak megállapításához, hogy a társaság „piaci feladatokkal” rendelkezik. Amint azt a Sea-ügyben hozott ítélet is kimondja, a második Teckal-feltétel (a nyertes ajánlattevő társaságnak a tevékenysége lényeges részét a felette ellenőrzést gyakorló jogalanyok javára kell végeznie) tárgytalan lenne, ha az első feltételt úgy értelmeznénk, hogy megtilt minden kiegészítő tevékenységet, a magánszektort is beleértve. (
31
)
59.
Mindazonáltal nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy az a tény, hogy az ASPEM különösen tág tevékenységi körrel rendelkezik, és esetlegesen olyan szolgáltatást nyújthat, amely tekintetében a kisebbségi részesedéssel rendelkező közjogi jogalany csekély döntési joggal bír, jelezheti, hogy az említett szolgáltató társaság olyan fokú önállóságot élvez, amely kétségessé tenné a társaságban kisebbségi részesedéssel rendelkező közjogi jogalanyok általi ellenőrzést.
60.
Végeredményben itt már világosnak kellene lennie, hogy az alapprobléma nem arról szól, hogy Cagno és Solbiate városok önkormányzatai annyira egyértelműen kisebbségi részesedéssel rendelkeznek az ASPEM tőkéjében, hanem hogy a számukra biztosított, kapcsolódó ellenőrzési jogkör akár együttes gyakorlása sem lehet nyilvánvalóan elég ahhoz, hogy a döntéshozatal és a társaság célkitűzései során „meghatározó” befolyásról és végeredményben a társaság önkormányzatokhoz képest fennálló önállóságának hiányáról beszélhessünk.
61.
Hangsúlyozni kell most, hogy a rendelkezésre álló adatok nem elég pontosak, mivel nem tudjuk, hogy például mit jelent a félévenkénti „konzultációs jog”, a kisebbségi tulajdonosok által kijelölt igazgatótanácsi tag milyen befolyással rendelkezik, vagy például milyen tényleges joghatással rendelkezik az aláírt részvényesi megállapodás.
62.
Az eset körülményeinek megítélése tehát a nemzeti bíróság feladata. Ennek ellenére tudnunk kell, hogy maga a kérdést előterjesztő bíróság, a Consiglio di Stato kérdése útján kifejezte, hogyan látja az ügyet: „a közjogi jogalanyok között fennálló megállapodások [oly mértékben] nem alkalmasak arra, hogy a részesedéssel rendelkező önkormányzat ténylegesen ellenőrizhesse a szolgáltató társaságot”, hogy megállapítható, „a társasági részesedést csupán a szolgáltatás nyújtására vonatkozó szerződés formális kifejezésének lehet tekinteni”.
63.
Úgy vélem, hogy az így megfogalmazott előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre – amennyiben a fentiek bebizonyosodnak – azt a választ kell adni, hogy úgy tűnik, azon feltétel, amely szerint az ajánlatkérő a „saját szervei felett gyakorolttal megegyező módon” ellenőrizze a nyertes ajánlattevő társaságot, nem teljesül a jelen ügyhöz hasonló olyan esetben, amikor az ajánlatkérők (egyenként) csupán egyetlen részvénnyel rendelkeznek a szolgáltató társaságban, és a közjogi jogalanyok között fennálló megállapodások nem alkalmasak arra, hogy az említett önkormányzatok ténylegesen ellenőrizzék a szolgáltató társaságot.
64.
Végezetül minden arra utal, hogy a jelen esetben nem valósul meg sem az a feltétel, hogy a közjogi jogalanyok részt vegyenek a társaság irányító szerveiben és végeredményben a társaság fontos döntéseinek meghozatalában, legalább az ajánlatkérő közjogi jogalanynak a szolgáltató társaságot együttesen ellenőrző közjogi jogalanyok összességében fennálló relatív súlyával arányos módon, sem az a feltétel, hogy a társaság ne rendelkezzen olyan „piaci feladatokkal”, amelyek gyengíthetik az adott közjogi jogalanyok által a társaság felett gyakorolt ellenőrzést. Az említett „relatív súly” megítélésekor olyan kritériumokat lehetne használni, mint a helyi önkormányzat költségvetésének nagysága, a lakossága vagy az említett társaság által nyújtott szolgáltatással kapcsolatos szükségletei.
65.
Amennyiben bebizonyosodik mindaz, ami a tényállás leírásából kitűnik, az eltérő megítélés fokozottan előidézné a jogsértés veszélyét, mivel a közjogi jogalanyoknak lehetőséget biztosítanának arra, hogy kikerüljék a közbeszerzésre vonatkozó szabályokban rögzített követelményeket azzal, hogy a minimális tőkerészesedést kiegészítik a társaság irányításában és döntéshozatalában fennálló szigorúan formális részvétellel. Az ellenőrzésben való részvételnek – legyen bár együttes jellegű – ténylegesnek kell lennie, és egy olyan részvényesi megállapodás, amely csupán „kozmetikai” és szimbolikus változásokat vezetne be a társaság irányító szerveiben, nem biztosít ilyen ténylegességet.
66.
Következésképpen úgy vélem, hogy számos ténykörülmény áll fenn, amelyek alapján arra lehet következtetni, hogy Cagno és Solbiate városok önkormányzatainak részesedése az ASPEM társaságban nem elegendő „a hasonló ellenőrzés” feltételének megállapításához. Az eset körülményeinek konkrét értékelése azonban a nemzeti bíróság feladata.
VI – Végkövetkeztetések
67.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az alábbi választ adja a Consiglio di Stato által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre:
„Az in house kivétel szempontjából főszabály szerint nem bír jelentőséggel az, hogy a közjogi jogalany kisebbségi vagy többségi részesedéssel bír azon szolgáltató társaság tőkéjében, amelynek a szolgáltatást oda kívánja ítélni. Ezzel ellentétben, nem lehet »irrelevancia elvről« beszélni az említett közjogi jogalanynak a szolgáltató társaság tényleges ellenőrzésével kapcsolatos helyzete tekintetében.
Különösen olyan esetben nem alkalmazható az in house kivétel, amelyben egyrészt minden egyes érintett ajánlatkérő jogalany egyetlen részvénnyel rendelkezik a szolgáltató társaságban, másrészt a közjogi jogalanyok között fennálló megállapodások nem alkalmasak arra, hogy a részesedéssel rendelkező önkormányzat érzékelhető és arányos módon ellenőrizze a szolgáltató társaságot, amely körülményeket végeredményben a nemzeti bíróságnak kell megítélni.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A C-107/98. sz. ügyben 1999. november 18-án hozott ítélet (EBHT 1999., I-8121. o.).
(
3
)	HL L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.
(
4
)	A GURI 2000. szeptember 28-i 227. számának 162. számú állandó melléklete.
(
5
)	Lásd a C-69/96-C-79/96. sz., Garofalo és társai egyesített ügyekben 1997. október 16-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-5603. o.) 25–27. pontját és a C-305/08. sz. CoNISMa-ügyben 2009. december 23-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-12129. o.) 25. pontját. A Nederlandse Raad van State tekintetében lásd szintén a 36/73. sz. Nederlandse Spoorwegen ügyben 1973. november 27-én hozott ítéletet (EBHT 1973., 1299. o.).
(
6
)	Az ezen ponttal kapcsolatos ítélkezési gyakorlat helyzetéről lásd a C-206/08. sz. Eurawasser-ügyben 2009. szeptember 10-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-8377. o.) 53. és azt követő pontjait.
(
7
)	A C-26/03. sz., Stadt Halle és RPL Lochau ügyben 2005. január 11-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-1.o.) 49. pontja; a C-458/03. sz. Parking Brixen ügyben 2005. október 13-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-8585. o.) 62. pontja; valamint a C-573/07. sz. Sea-ügyben 2009. szeptember 10-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-8127. o.) 35-37. pontja.
(
8
)	A fent hivatkozott Teckal-ügyben hozott ítélet 50. pontja.
(
9
)	A C-324/07. sz. Coditel Brabant ügyben 2008. november 13-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-8457. o.; a továbbiakban: Coditel-ügy).
(
10
)	A fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontja.
(
11
)	Többek között a C-340/04. sz., Carbotermo és Corsorzio Alisei ügyben 2006. május 11-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-4137. o.) 37. pontja.
(
12
)	A fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 46. pontja, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
13
)	A fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 53. pontja.
(
14
)	A fent hivatkozott Carbotermo-ügyben hozott ítélet 37. pontja, valamint a Sea-ügyben hozott ítélet 45. pontja. Ugyanebben az értelemben a fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 31. pontja.
(
15
)	A fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítélet 65. pontja; a fent hivatkozott Carboterm-ügyben hozott ítélet 26. pontja, illetve a C-371/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-110. o.) 24. pontja; a fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 28. pontja, valamint a fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 65. pontja.
(
16
)	A fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítélet 65. pontja és a fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 28. pontja. Jóllehet az ítélkezési gyakorlat itt „meghatározó befolyásról” beszél, úgy vélem, hogy a melléknév a közjogi jogalanyok által együttesen végzett ellenőrzésre vonatkozik, és ezt a követelményt a kollektív ellenőrzés említett eseteiben ki kell igazítani.
(
17
)	E tekintetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a fent hivatkozott Teckal-ügyben hozott ítélet az egyesszámban használt „önkormányzat” által gyakorolt hasonló ellenőrzésről beszél, míg a második követelmény megfogalmazása során megköveteli, hogy az érintett társaság tevékenységének lényeges részét az azt ellenőrző „önkormányzat vagy önkormányzatok” számára valósítsa meg. Véleményem szerint ez kizárja, hogy a második Teckal-követelménnyel kapcsolatosan a fent hivatkozott Carbotermo-ügyben hozott ítélet 70. pontjában elfogadott megoldást analógia útján alkalmazhassák a jelen ügyre.
(
18
)	A C-295/05. sz. Asemfo-ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-2999. o.).
(
19
)	A C-231/03. sz. Coname-ügyben 2005. július 21-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-7287. o.) 24. pontja.
(
20
)	Az Asemfo-ügyben hozott ítélet 60. pontja. Ez az a minőségi elem, amely megkülönbözteti a Coname-ügyet az Asemfo-ügytől, jóllehet amint arra a Coditel-ügyben hozott ítélet is emlékeztet, a Coname-ügyben hozott ítélet e részében „a Bíróság nem vizsgálta azt a kérdést, hogy az ellenőrzés együttesen is végezhető-e” (a fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 52. pontja). Mindenesetre hangsúlyozni kell, hogy a Coname-ügyben a nyertes ajánlattevő társaság a magántőke számára legalábbis részben nyitott társaság volt (a fent hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet 26. pontja).
(
21
)	A fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 53. pontja.
(
22
)	A fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 33–35. pontja.
(
23
)	A fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 36–38. pontja.
(
24
)	Mindazonáltal a Bíróság megállapította, hogy kétségek merültek fel az ellenőrzés hatékonysága tekintetében, és e pont értelmezését a kérdést előterjesztő bíróságra bízta. A fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 81–88. pontja.
(
25
)	A fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 73–76. pontja.
(
26
)	Lásd a fent hivatkozott Coditel-ügyben hozott ítélet 39. pontját
(
27
)	Cosmas főtanácsnok fent hivatkozott Teckal-ügyre vonatkozó, 1999. július 1-jei indítványának 64. pontja.
(
28
)	Ezzel a ponttal kapcsolatban lásd Bernal Blay, M.A., „Un paso en falso en la interpretación del criterio del control análogo al de los propios servicios en las relaciones »in house«”, Revista española de Derecho administrativo, 2008., 137. sz.
(
29
)	Ezt nyilatkozta két érintett önkormányzat az írásbeli észrevételeikben.
(
30
)	Ezzel a ponttal kapcsolatban osztom Geelhoed főtanácsnoknak a fent hivatkozott Asemfo-ügyre vonatkozó 2006. szeptember 28-i indítványában kifejtett véleményét, amely szerint „a beruházások és más tervek meghatározásánál és végrehajtásánál gyakorolt ellenőrzési jog – amelyet egy közigazgatási egység az általa egy saját szervnek vagy külső jogalanynak kiadott feladatok kapcsán gyakorol – nem egyezik meg azzal az ellenőrzési joggal, amelyre a Bíróság utalt, amikor »mind a stratégiai célokra, mind e társaság fontos döntéseire kiterjedő, meghatározó befolyásról« beszélt egy – a jelen ügyre nézve – »saját« szerv kapcsán” (98. pont).
(
31
)	Lásd a fent hivatkozott Sea-ügyben hozott ítélet 79. és 80. pontját.