62005CC0216_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy Írország − mivel a nyilvánosságnak a környezetre gyakorolt hatások egyes vizsgálataiban történő teljes és hatékony részvételét részvételi díj(2) előzetes megfizetéstől tette függővé − nem teljesítette az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel(3) módosított, az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv(4) (a továbbiakban: a 85/337 irányelv) 6. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeit.
2. A 85/337 irányelv nem tartalmaz olyan közigazgatási díjra vonatkozó kifejezett rendelkezéseket, mint amilyet a szóban forgó esetben Írország alkalmaz a környezetre gyakorolt hatások vizsgálata keretében, a nyilvánosságnak a konzultációs eljárásban történő részvételére vonatkozóan. Jóllehet a jelen eljárásban hivatkozott kötelezettségszegést konkrétan a 85/337 irányelvre tekintettel kell vizsgálni, azonban általánosabban is felvetődik az a kérdés, hogy mennyiben megengedett a tagállamok számára, hogy a közösségi jogi rendelkezések alapján, illetve azok végrehajtásaként lefolytatott nemzeti közigazgatási eljárás keretében közigazgatási díjat szedjenek.
II – Jogi háttér
A – A 85/337 irányelv
3. A 85/337 irányelv előírja, hogy bizonyos munkálatok vagy a természetes környezetbe történő egyéb beavatkozások végrehajtása előtt vizsgálni kell azok környezetre gyakorolt hatását.
4. A 85/337 irányelv 6 cikkének szövege az alábbi:
„(1)	A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy környezeti feladataik kapcsán a projektben várhatóan érintett hatóságok lehetőséget kapjanak véleménynyilvánításra az engedélyezési kérelemmel kapcsolatban. E célból a tagállamok általánosságban, vagy esetről esetre kijelölik azokat a hatóságokat, amelyekkel az engedélyre vonatkozó kérelmek benyújtásakor konzultálni kell. Az 5. cikk alapján kapott információt közlik e hatóságokkal. A konzultációra vonatkozó részletes szabályokat a tagállamok állapítják meg.
(2)	A tagállamok biztosítják, hogy minden engedélyezési kérelem és az 5. cikk alapján kapott minden információ a nyilvánosság számára ésszerű időn belül hozzáférhetővé váljék azért, hogy az érintettek véleményt nyilváníthassanak az engedély megadása előtt.
(3)	A tájékoztatásra és a konzultációra vonatkozó részletes rendelkezéseket a tagállamok állapítják meg, amelyek különösen az érintett projektek vagy helyszínek sajátos jellemzőitől függően a következőket tehetik:
– az érintett lakosság körének meghatározása,
– az információ elérhetőségi helyének meghatározása,
– a lakosság tájékoztatási módjának meghatározása, például plakátok kiragasztása egy meghatározott körzeten belül, helyi újságokban való közzététel, a terveket, rajzokat, táblázatokat, grafikai ábrákat, modelleket bemutató kiállítások rendezése,
– a lakossággal folytatott konzultáció módjának meghatározása, például írásbeli véleménynyilvánításra történő felhívás, közvélemény-kutatás,
– megfelelő határidők felállítása az eljárás különböző szakaszaihoz, annak biztosítására, hogy a döntés elfogadható időn belül megszülessen.”
5. A 8. cikk a következőképpen rendelkezik:
„Az 5., 6. és a 7. cikk alapján kapott információt figyelembe veszik az engedélyezési eljárás során.”
B – A vitatott közigazgatási díjakra vonatkozó nemzeti szabályozásról
6. Az ír területrendezési jog szerint a nyilvánosságtól közigazgatási díjat lehet szedni a megjegyzések és észrevételek területrendezési eljárásban történő előterjesztéséért, valamint a két szinten – nevezetesen egyrészt a helyi területrendezési hatóságok eljárásában, másrészt a területrendezési fellebbezési bizottság előtti eljárásban – benyújtható fellebbezésekért. Ezek a közigazgatási díjak számos területrendezési eljárásra vonatkoznak, beleértve az egyes projektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatára irányuló eljárást is. Az érintett közigazgatási díjak mértéke független a projekt vagy a beadvány terjedelmétől. Ezen kívül az érintett közigazgatási díjat csak egyszer kell megfizetni, így ugyanabban az eljárásban benyújtott további megjegyzésekért vagy észrevételekért nem válnak esedékessé további díjak.
7. A vitatott közigazgatási díjak szedésének jogalapját a „Planning and Development Act 2000” (a továbbiakban: 2000. évi területrendezési törvény) képezi.
8. A 2000. évi területrendezési törvény 33. cikke feljogosítja a környezetvédelmi minisztert többek között arra, hogy rendelet útján közigazgatási díjat állapítson meg, melyet a nyilvánosság megjegyzések vagy észrevételek – a helyi területrendezési hatóságok előtt folyó területrendezési eljárásban történő – benyújtásáért köteles megfizetni. A jelen eljárás szempontjából irányadó időpontban a környezetvédelmi miniszter által megállapított közigazgatási díj mértéke 20 euró volt.
9. Ami a megjegyzések és észrevételek fellebbezési eljárásban történő benyújtását illeti, a 2000. évi területrendezési törvény 144. cikke felhatalmazza a területrendezési fellebbezési bizottságot (An Bord Pleanála), hogy a környezetvédelmi miniszter jóváhagyásával erre vonatkozó közigazgatási díjat állapítson meg. E közigazgatási díj mértéke a Bizottság adatai szerint a releváns időpontban 45 eurót tett ki.
10. A 2000. évi területrendezési törvény szerint a különböző állami szervek és meghatározott szervezetek a megfizetendő közigazgatási díjak alól mindkét szinten mentességet élveznek. E mentesség alá tartoznak a regionális és állami hatóságok, a területrendezési tervvel kapcsolatban különleges érdekeket képviselő intézmények, mint a Fáilte Ireland, az An Taisce és a környezetvédelmi ügynökség.
III – A tényállás és az eljárás
11. A Bizottsághoz 2000‑ben érkezett két panasz alapján a Bizottság 2000. augusztus 29‑i levelében felszólította az ír hatóságokat, hogy foglaljanak állást az akkor még nem hatályos 2000. évi területrendezési törvény bizonyos vonatkozásaival, így különösen a nyilvánossághoz tartozó érdekelt személyek által a területrendezési eljárásban való részvétel előzetes feltételeként fizetendő közigazgatási díjakkal kapcsolatban.
12. Az ír hatóságok első válaszlevelét követően a Bizottság 2001. október 23‑án felszólító levelet küldött Írországnak, hogy foglaljon állást azzal kapcsolatban, hogy az ír területrendezési jog a 85/337 irányelv által biztosított jogok gyakorlását részvételi díj megfizetésétől teszi függővé.
13. 2002. március 7‑i levelükkel az ír hatóságok azt válaszolták, hogy álláspontjuk szerint a 85/337 irányelvvel nem ellentétes az olyan közigazgatási díjak szedése, mint amilyeneket a 2000. évi területrendezési törvény alapján állapítottak meg. Az ír hatóságok többek között kifejtették, hogy az irányelv szerint a tagállamokat megilleti az a jog, hogy a nyilvánossággal való konzultáció részletes szabályait megállapítsák, és hogy a vitatott díjak nem tartják vissza a nyilvánosságot a konzultáción való részvételtől.
14. Ezt követően a Bizottság 2003. január 23‑án indoklással ellátott véleményt adott ki Írországnak, amelyben megerősítette azt a kifogást, hogy Írország a vitatott közigazgatási díjak szedésével megsérti a 85/337 irányelv 6. és 8. cikkét.
15. 2003. május 16‑i válaszukkal az ír hatóságok ismételten vitatták, hogy a közigazgatási díjak szedése ellentétes lenne a 85/337 irányelvvel, és többek között előadták, hogy ezek a díjak arányosak valamint szükségesek a nyilvánosság – az ír területrendezési jogban foglalt – megerősített konzultációs jogaival kapcsolatos költségek fedezéséhez.
16. Mivel azonban a Bizottság tartotta magát álláspontjához, 2005. április 29‑i, a Bíróság hivatalánál 2005. május 17‑én nyilvántartásába vett keresetlevelével az EK 226. cikk alapján benyújtotta a Bírósághoz a jelen keresetet Írországgal szemben.
IV – A kereset vizsgálata
A – A felek lényeges érvei
17. A Bizottság lényegében négy érvre alapozva tartja a 85/337 irányelv 6. cikkével összeegyeztethetetlennek azt az ír szabályozást, amely szerint a nyilvánossághoz tartozó érdekelt személyek a 85/337 irányelv által előírt konzultációs eljárásban közigazgatási díjat kötelesek fizetni.
18. Először is a Bizottság előadja, hogy a 85/337 irányelv egyetlen rendelkezése sem engedi meg kifejezetten az ilyen díjak szedését. Ezzel szemben például a környezeti információkhoz való hozzáférés szabadságáról szóló, 90/313/EGK irányelv(5) (a továbbiakban: 90/313 irányelv) 5. cikke kifejezetten előírja, hogy a tagállamok díjat kérhetnek az információ szolgáltatásáért. A vitatotthoz hasonló díjak szedése a 85/337 irányelv szerint csak akkor lenne igazolt, ha az egy objektív ok miatt szükséges és arányos lenne. Ezen kívül egyetlen más tagállam sem követeli meg közigazgatási díj fizetését a konzultáción való részvételhez.
19. Másodszor a Bizottság azt állítja, hogy a vitatott közigazgatási díjak szedése ellentétes a 85/337 irányelv azon céljával, amely szerint a környezetre gyakorolt hatások vizsgálatát több forrásból – melyekhez a nyilvánosság is tartozik – származó megfelelő adatok alapján kell elvégezni. A közigazgatási díj csökkenti annak valószínűségét, hogy a nyilvánosság a konzultációs eljáráson keresztül a döntéshozatali eljárásban részt fog venni és így a hatóságok valamely projekt környezetre gyakorolt hatásait megfelelően tudják megítélni.
20. Harmadszor a 85/337 irányelv 6. cikkének szövege nem engedi meg azt a kiterjesztő értelmezést, amit Írország képvisel. A díjak kiszabása ugyanis nem tekinthető az irányelv 6. cikkének (3) bekezdése szerint „a konzultációra vonatkozó részletes rendelkezésnek”, melyet a tagállamok állapítanak meg, mert ez a szabályozási jogkör csak azokat az intézkedéseket foglalja magában, amelyek a 6. cikk (2) bekezdése szerint a konzultáció hatékony érvényesülésének biztosításához szükségesek. Ezen értelmezés mellett szól az EK 174. cikk (2) bekezdésében lefektetett „szennyező fizet”‑elv is, mivel ellenkező esetben a környezetre hatást gyakorló projektek kérelmezőinek költségeit a nyilvánosságra, illetve azokra hárítanák át, akiket a hatás érinthet.
21. Negyedszer a Bizottság kifejti, hogy a vitatott díjak szedése korlátozza, vagy korlátozhatja a nyilvánosságnak a 85/337 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése által biztosított jogainak gyakorlását. A díjak különösen a szociális segélyben részesülők vonatkozásában fejtenek ki elriasztó hatást, mivel a helyi területrendezési hatóságok és a fellebbezési bizottság eljárásáért fizetendő, 65 euró együttes összegű díj e személyi kör heti bevételének 50%‑át teszi ki.
22. Ami pedig a 85/337 irányelv 8. cikkének hivatkozott megsértését illeti, az a Bizottság álláspontja szerint az irányelv 6. cikkének megsértéséből következik. Írország ugyanis ezáltal nem biztosítja, hogy a nyilvánossághoz tartozó – a közigazgatási díjakat meg nem fizető – személyek álláspontját az engedélyezési eljárás során figyelembe vegyék.
23. Írország
a Bizottság valamennyi érvét vitatja.
24. Eszerint abból a körülményből, hogy a vitatottakhoz hasonló közigazgatási díjakat a 85/337 irányelv nem írja elő kifejezetten, nem lehet arra következtetni, hogy a tagállamok számára tilos lenne ilyen díjak bevezetése. Ez következik a szubszidiaritás elvéből, az EK 249. cikk által a tagállamoknak az irányelvek átültetése vonatkozásában általánosan biztosított mérlegelési mozgástérből, valamint a 85/337 irányelv 6. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamoknak biztosított szabályozási jogkörből is. Az, hogy más tagállamok nem szabnak ki díjakat, nem jelenti azt, hogy ez az irányelvvel összeegyeztethetetlen lenne.
25. Írország szerint a Bizottság által javasolt „igazoltsági tesztnek” minden alapja hiányzik a 85/337 irányelvből. Azt a kérdést, hogy a közigazgatási díjak az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti konzultációs jogot befolyásolják‑e, kizárólag az Írországban ténylegesen kiszabott közigazgatási díjak vonatkozásában kell megválaszolni. Ami a közigazgatási díjak mértékét illeti, a szociális segélyben részesülő személyek bevételét Írország nem tartja megfelelő összehasonlítási alapnak. Ehelyett az Írországban átlagos havi jövedelmet kellene figyelembe venni. Mindenesetre a vitatott közigazgatási díjak nem magasak, hanem ésszerűek, és nincs elriasztó hatásuk. A díjak azon várható költségek fedezéséhez való hozzájárulást szolgálják, melyek a nyilvánosság jogainak a 2000. évi területrendezési törvény által történt növelése miatt keletkeznek.
26. Írország álláspontja szerint a 90/313 irányelvből mindenesetre nem vonható le következtetés a 85/313 irányelvre nézve. A vitatott szabályozás megfelel mind a hatékonyság, mind pedig az egyenértékűség elvének.
B – Értékelés
27. Megítélésem szerint először is annyiban ellent kell mondani a Bizottságnak, hogy mint előadja, egy tagállam csak akkor szabhatna ki közigazgatási díjat, ha ezt az irányelv kifejezetten előírná.
28. Ez a feltevés magában foglalja ugyanis azt az eredményt, hogy egy tagállam csak annyiban intézkedhetne, amennyiben ahhoz közösségi jogi engedéllyel bír. Ezzel szemben megfelelőbb alapvetően abból kiindulni, hogy egy tagállam – általában véve – szabad abban, amit nem tilt számára a közösségi jog, illetve hogy a tagállami szabályozási jogkör és intézkedési szabadság mindaddig fennáll, ameddig a tagállami intézkedés nem ellentétes a közösségi jogszabályokkal. Ez megfelel a Közösség korlátozott felhatalmazása EK 5. cikkben foglalt alapelvének, mely szerint a Közösség nem kap általános vagy kizárólagos szabályozási jogkört, hanem a Közösség a Szerződés keretei között, és a Szerződés által megállapított mindenkori hatáskörökhöz mérten tevékenykedik, és ennyiben kötelezi a tagállamokat.
29. Ebből a szempontból – amint azt Írország kifejtette – abból a körülményből, hogy a 85/337 irányelv hallgat a nyilvánossággal a 6. cikk (2) bekezdése szerint folytatott konzultációval összefüggő közigazgatási díjakról, nem lehet automatikusan arra következtetni, hogy a tagállamoknak tilos lenne ilyen díjak kiszabása.
30. Sokkal inkább emlékeztetni kell arra, hogy a Közösség alapját képező, és a Közösség és a tagállamok közötti viszonyokat szabályozó általános elveknek megfelelően az EK 10. cikk értelmében a tagállamoknak kell biztosítaniuk területükön a közösségi jogszabályok végrehajtását. Mivel a közösségi jog – általános elveit is beleértve – e tekintetben nem tartalmaz közös szabályokat, e jogszabályok végrehajtása során a nemzeti hatóságok saját nemzeti joguk anyagi és eljárási szabályaiknak megfelelően járnak el(6) .
31. A vizsgálat tárgyát képező ír területrendezési jogban foglalt előíráshoz – amely szerint a nyilvánosságnak a konzultációs eljárásban való részvételének esetére közigazgatási díjat szabnak ki – hasonló rendelkezések alkalmazása tehát csak annyiban lehetséges, amennyiben e nemzeti rendelkezések a közösségi jog – beleértve annak általános alapelveit is – terjedelmét és érvényesülését nem befolyásolják(7) .
32. A szóban forgó esetben elsődlegesen a 85/337 irányelvvel való összeegyeztethetőségről van szó. Mint Írország hangsúlyozta, az EK 249. cikk szerint ugyan a tagállamok az irányelvek végrehajtásának formáját és eszközeit szabadon megválaszthatják, de ez a szabadság nem érinti az egyes tagállamok azon kötelezettségét, hogy nemzeti jogrendjük keretében minden szükséges intézkedést meghozzanak annak érdekében, hogy az irányelv által elérni kívánt céloknak megfelelően biztosítsák annak teljes érvényesülését(8) .
33. A továbbiakban tehát azt kell vizsgálni, hogy a nyilvánosságnak a környezetre gyakorolt hatások vizsgálata keretében lefolytatott konzultációs eljárásban való részvételének feltételeként közigazgatási díjak szedése ellentétes‑e az irányelvből – annak szövege, összefüggése és célja szerint(9) – levezethető előírásokkal és azok gyakorlati érvényesülésével.
34. A Bizottságnak a 90/313 irányelvre történő hivatkozásával kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy egy másik irányelv szerint a díjak szedése kifejezetten megengedett, nem alapoz meg – megítélésem szerint – egy olyan általános vélelmet, amely szerint a közösségi jogalkotó csak akkor akarta megengedni a díjak szedését, ha az irányelv azt kifejezetten előírja. Ez az érvelés mindenesetre nem engedi meg bizonyossággal az a contrario
következtetést arra, hogy az ilyen díjaknak a vizsgálat tárgyát képező 85/337 irányelv szerint tilosnak kellene lenniük.
35. Ami immár a Bizottság által felvetett „igazoltsági tesztet” illeti, amely szerint a díjbeszedésnek a gondos ügyintézéshez hasonló objektív ok miatt szükségesnek és arányosnak kellene lennie, Írországgal egyetértve utalni kell arra, hogy sem maga az irányelv, sem pedig az EK 249, cikk – eltérően az alapvető szabadságokra vonatkozó szerződési rendelkezésektől – nem tartalmaz ilyen jellegű kivételt.
36. A Bizottság a továbbiakban kifejtette, hogy a közigazgatási díjak szedése ellentétes az irányelv 6. cikke (2) bekezdésének azon céljával, hogy a környezetre gyakorolt hatások vizsgálatára irányuló eljárás keretében a nyilvánosság konzultációs eljárásban való részvételét és az illetékes hatóságok számára a környezeti hatások megfelelő vizsgálatát lehetővé tegye, és ártana e rendelkezés hatékony érvényesülésének.
37. Az 5. cikk (2) bekezdése szerint – az irányelv hatodik preambulumbekezdésével összefüggésben – egy engedélyeztetni kívánt projekt környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatát elsősorban a projektgazda által szolgáltatott megfelelő adatok alapján kell elvégezni. A fent nevezett preambulumbekezdés szerint ezek olyan adatok, amit „kiegészíthetnek a hatóságok és azok a személyek, akiket a kérdéses projekt érint”.
38. Az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerint ennek megfelelően a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy minden engedélyezési kérelem, valamint minden megkapott információ ésszerű határidőn belül a nyilvánosság számára hozzáférhető legyen, hogy „az érintettek véleményt nyilváníthassanak a projekt megkezdése előtt”.
39. Ebből megítélésem szerint nem vezethető le egy korlátlan és mindenki számára biztosított konzultációs jog. Ez – mint Írország előadta –különösen abból következik, hogy az irányelv 6. cikkének (3) bekezdése a tagállamokat kifejezetten felhatalmazza arra, hogy a konzultációra vonatkozó részletes rendelkezéseket oly módon megállapítsák, hogy a konzultációt végeredményben az irányelv terjedelmére korlátozzák.
40. Így a tagállamok a 6. cikk (3) bekezdése által – példálózva – felsorolt lehetőségek szerint meghatározhatják mind az érintett lakosság körét, mind pedig a konzultáció módját, amely akár még közvélemény‑kutatás formájában is történhet. Továbbá a konzultációs szakasz időtartama is korlátozható.
41. Mindezek fényében megállapítható, hogy a nyilvánosságnak a konzultációs eljárásban való részvételének – mely az érintett tagállamban írásbeli véleménynyilvánítás formájában történik – feltételeként a közigazgatási díjak szedése feltételt állít ugyan nyilvánossággal folytatott konzultáció elé, illetve korlátozza azt, ez a korlátozás azonban önmagában nem ellentétes az irányelvvel.
42. Ezen kívül mindenesetre a tagállamoknak az irányelv végrehajtásának vonatkozásában biztosított mérlegelési mozgásteret korlátozzák a közösségi jog általános alapelvei(10) is, melyek közé különösen a hatékonyság és egyenértékűség elvei tartoznak. Ezen alapelvek – melyeket a Bíróság nem csupán a nemzeti bírósági eljárásokra, hanem a közigazgatási eljárásokkal összefüggésben is alkalmazott(11) – szerint a nemzeti jogban előírt alaki és anyagi szabályok nem irányulhatnak arra, hogy a közösségi szabályozás végrehajtását gyakorlatilag lehetetlenné tegyék, vagy túlzott mértékben megnehezítsék, és a nemzeti jogot a tisztán belső állami normákat érintő megfelelő eljárásokkal összehasonlításban megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni(12) .
43. Először is tehát a hatékonyság elvének megfelelően azt a kérdést kell feltenni, hogy a vitatott közigazgatási díjak a nyilvánosságnak a környezetre gyakorolt hatások vizsgálatára irányuló eljárás során a konzultációban való részvételét túlzott mértékben megnehezítik‑e vagy akár gyakorlatilag lehetetlenné teszik‑e. A választ erre a kérdésre természetesen nem lehet absztrakt módon megadni, hanem az az érintett közigazgatási díjak konkrét mértékétől függ.
44. Jelen esetben az észrevételek előterjesztésének díja helyi hatóságok előtt folyó eljárásban 20 euró, és ugyanez a fellebbezési bizottság előtti eljárásban 45 euró. Mindkét fél joggal indult ki abból, hogy e díjak súlya illetve a konzultációban részt venni kívánó személyekre gyakorolt (elriasztó) hatása alapvetően attól függ, hogy az e személyek rendelkezésére álló vagyon, feltehetően tehát mindenkori jövedelmük figyelembe vételével ez könnyen, vagy kevésbé könnyen teljesíthetőnek tűnik. A felek mindenesetre az alkalmazandó viszonyítási alap kérdésében eltérő állásponton vannak.
45. Ami a Bizottság által alkalmazott viszonyítási alapot, azaz a szociális segélyben részesülő személyek körének heti jövedelmét illeti, az ugyanolyan szélsőséges, mint amilyen például a legfelső jövedelmi osztályok átlagos évi jövedelmével való összehasonlítás lenne. Ésszerűbbnek tűnik számomra e kérdésnek az írországi átlagos havi jövedelemre tekintettel történő megválaszolása, még akkor is, ha ebből sem lehet egyértelmű következtetést levonni. Egészében véve azonban igazat lehet adni Írországnak abban, hogy a 20 illetve 45 euró általában véve teljesíthető összeg. Hozzá kellene tenni ezen kívül, hogy mint az iratokból illetve Írország állásfoglalásából következik, e díjak mértéke messzemenően azon az értékhatáron belül maradnak, ami Írországban a közigazgatási eljárásokkal összefüggésben fizetendő díjak és illetékek vonatkozásában általában szokásos.
46. Végezetül figyelembe kell venni, hogy – mint azt már kifejtettem – az irányelv nem arra kötelezi a tagállamokat, hogy feltételek és korlátok nélküli, bárki számára hozzáférhető konzultációt biztosítsanak, hanem arra, hogy a közelebbről meg nem határozott „nyilvánosság” számára a konzultáció lehetőségét ténylegesen biztosítsák.
47. Ezen okok miatt az az álláspontom, hogy a vitatott közigazgatási díjak konkrét mértéke nem teszi gyakorlatilag lehetetlenné, vagy nehezíti meg túlzott mértékben a nyilvánossággal való konzultáció megvalósítását.
48. A második alapelvvel – vagyis az egyenértékűség alapelvével – kapcsolatban meg kell állapítani, hogy mint azt Írország – a Bizottság által nem vitatottan – bemutatta, a vitatott közigazgatási díjakat az írországi területrendezési eljárásokban általában véve szedik a véleménynyilvánításokért, és így nem csak a 85/337 irányelv szerinti, a környezetre gyakorolt hatások vizsgálatára irányuló eljárásra vonatkoznak. A nyilvánossággal való – az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti – konzultációra vonatkozó szabályozás ennyiben nem kedvezőtlenebb az ír területrendezési jogban, mint a hasonló, tisztán nemzeti eljárásokban, ezáltal tehát megfelel az egyenértékűség alapelvének.
49. Végezetül a Bizottság keresetlevelében a vitatott közigazgatási díjakat nem csak egyrészt általában, másrészt mindenkori konkrét mértékében vitatta, hanem harmadrészt kifogásolta, hogy a 2000. évi területrendezési törvény anélkül jogosítja fel az illetékes minisztert, illetve a fellebbezési bizottságot a kérdéses közigazgatási díjak megállapítására, hogy ezt a jogot korlátozná, illetve közelebbről meghatározná.
50. Ez a kritika nyilvánvalóan a jogbiztonság alapelvét érinti, amelyet a tagállamoknak az irányelv átültetése során szintén figyelembe kell venniük. Az erre az alapelvre vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok kötelesek közösségi jogi kötelezettségeiket azzal a vitathatatlan kötelező erővel és konkrétsággal, meghatározottsággal és egyértelműséggel teljesíteni, amelyek szükségesek ahhoz, hogy eleget tegyen ezen alapelv követelményeinek(13) .
51. Ehhez – mint az szintén az ítélkezési gyakorlatból következik – nem feltétlenül szükséges jogalkotói cselekvés. A jogbiztonság alapelvének általános jogi háttérrel is eleget lehet tenni, ha a nemzeti közigazgatás ténylegesen biztosítja az irányelv teljes érvényesülését, és ‑ amennyiben az irányelv szóban forgó rendelkezésének célja jogot biztosítani a magánszemélyek számára ‑ ha az ezekből az irányelvekből származó jogi helyzet kellően meghatározott és egyértelmű, valamint ha a jogosultaknak módjukban áll megismerni a jogaik terjedelmét(14) .
52. Különösen nem tekinthető – mint arra a Bizottság nyilvánvalóan utal – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jogi kötelezettségek jogszerű teljesítésének például az olyan puszta közigazgatási gyakorlat, amelyet a közigazgatás természetszerűleg tetszése szerint módosíthat, és amelyet nem hoznak megfelelően nyilvánosságra, mivel az érintett jogalanyokat egy közösségi jog által szabályozott területen bizonytalanságban hagyja jogainak terjedelmét illetően(15) .
53. Nem gondolom azonban, hogy a vitatott közigazgatási díjak ír jogrendben történő megállapításának módja – vagyis az illetékes miniszter által rendeletben történő, vagy a miniszter jóváhagyásával a fellebbezési bizottság általi megállapítás – az ezen ítélkezési gyakorlat értelmében vett „puszta közigazgatási gyakorlattal” lenne egyenértékűnek tekinthető. Ebben az értelemben a Bíróság ugyanis már megállapította, hogy pusztán az a körülmény, hogy a közösségi jog által előírt intézkedések meghozatalára vonatkozó hatáskör egy nemzeti jogalkotási aktus által a tagállam valamely hatóságára, így például a miniszterre kerül átruházásra, önmagában még nem alkalmas a jogbiztonság elvének megsértésére, mivel egy intézkedés ilyen eljárásban történő meghozatalának még nem szükségszerű következménye, hogy ez az intézkedés ne lenne kötelező erejű, vagy ne tenne eleget ezen alapelv konkrétságra, meghatározottságra és egyértelműségre vonatkozó követelményeinek(16) .
54. Ezért meg kell állapítani, hogy az Írországban a 2000. évi területrendezési törvény alapján beszedett, vitatott közigazgatási díjak megfelelő kötelező erővel és meghatározottsággal kerültek megállapításra annak érdekében, hogy a jogbiztonság alapelvének eleget tegyenek.
55. Mindezek alapján arra következtetek, hogy a 85/337 irányelv 6. cikkével és az azzal összefüggő 8. cikkével kapcsolatos kötelezettségszegésre vonatkozó kifogás megalapozatlan.
56. A Bizottság keresetét ezért el kell utasítani.
V – A költségekről
57. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, Írország kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
58. A fenti indokok alapján ezért a Bíróságnak azt javaslom, hogy a következőképpen határozzon:
– A Bíróság a keresetet elutasítja.
– A Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
(1) .
(2)  –	Így nevezi – kissé pontatlanul – keresetlevelében a Bizottság, technikailag azonban közigazgatási illetékről, illetve közigazgatási díjról van szó.
(3)  –	Az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló 85/337/EGK irányelv módosításáról szóló irányelv (HL L 73., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3 kötet, 151. o.).
(4)  –	HL L 175., 40. o.;magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.
(5)  –	1990. június 7‑i tanácsi irányelv (HL L 158, 56. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 402. o.).
(6)  –	Lásd többek között a C‑480/00., C‑481/00., C‑482/00., C‑484/00., C‑489/00., C‑490/00., C‑491/00., C‑497/00., C‑498/00 és C‑499/00. sz. Azienda Agricola Ettore Ribaldi és társai egyesített ügyekben 2004. március 25‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑2943. o.) 42. pontját, a C‑285/93. sz. Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau ügyben 1995. november 23‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4069. o.) 26. pontját és a C‑292/97. sz. Karlsson és társai ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2737. o.) 27. pontját.
(7)  –	Lásd többek között a C‑80/99., C‑81/99. és C‑82/99. sz. Flemmer egyesített ügyekben 2001. október 9‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑7211. o.) 55. pontját, a 146/81., 192/81. és 193/81. sz. Bay Wa és társai egyesített ügyekben 1982. május 6‑án hozott ítélet (EBHT 1982., 1503. o.) 29. pontját és a 205/82‑215/82. sz. Deutsche Milchkontor GmbH és társai egyesített ügyekben 1983. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 2633. o.) 17. és 22. pontját.
(8)  –	Többek között a C‑14/83. sz. Von Colson és Kamann ügyben 1984. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 1891. o.) 26. pontja és a C‑478/99. sz. Bizottság kontra Svédország ügyben 2002. május 7‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑4147. o.) 15. pontja.
(9)  –	Lásd többek között a C‑72/95. sz. Kraaijeveld‑ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5403. o.) 28. pontját.
(10)  –	Lásd fent a 30. pontot.
(11)  –	Lásd például ezen alapelveknek a belföldi adó beszedésével kapcsolatos jogviták rendezésére irányuló közigazgatási eljárásra történő alkalmazásával kapcsolatban a C‑228/98. sz. Charalampos Dounias ügyben 2000. február 3‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑577. o.) 62­67. pontjait; a közösségi díjak és mezőgazdasági lefölözések beszedésének a tagállam mindenkori nemzeti jogában foglalt módjai és feltételei vonatkozásában a 66/79., 127/79. és 128/79. sz. Salumi egyesített ügyekben 1980. március 27‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 1237. o.) 17­20. pontjait; a nemzeti hatóságok által jogalap nélkül kifizetett támogatások visszakövetelésére alkalmazható rendelkezések vonatkozásában a fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott Deutsche Milchkontor és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 15. és azt követő pontjait.
(12)  –	Többek között a fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott Deutsche Milchkontor és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 19. pontja, a C‑298/96. sz. Ölmühle Hamburg és Schmidt Söhne ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑4767. o.) 24. pontja, a C‑255/00. sz. Grundig Italiana ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8003. o.) 33. pontja és a C‑201/02. sz. Delena Wells ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑723. o.) 70. pontja.
(13)  –	Többek között a C‑313/99. sz. Gerard Mulligan ügyben 2002. június 20‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5719. o.) 46. és 47 pontja és a C‑159/99. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. május 17‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4007. o.) 32. pontja.
(14)  –	Ezzel kapcsolatban lásd különösen a C‑233/00. sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑6625. o.) 76. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(15)  –	Ebben az értelemben lásd többek között a C‑80/92. sz. Bizottság kontra Belgium ügyben 1994. március 24‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1019. o.) 20. pontját és a C‑151/94. sz. Bizottság kontra Luxemburg ügyben 1995. október 26‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑3685. o.) 18. pontját.
(16)  –	Lásd a fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Mulligan és társai ügyben hozott ítélet 50. pontját.