62022CC0518
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 13. juulil 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑518/22
J.M.P.
versus
AP Assistenzprofis GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78/EÜ – Vanuse alusel diskrimineerimise keeld – Puuetega inimeste isikliku abistamise teenus – Tööpakkumiskuulutus, kus on märgitud tööle võetava isiku vanuse alam- ja ülempiir – Puudega inimese soovide ja vajaduste arvesse võtmine
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (
2
), artikli 2 lõiget 5, artikli 4 lõiget 1, artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 7, lähtudes Euroopa Liidu põhiõiguste hartast (
3
) ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste ja väärikuse kaitse ning edendamise konventsioonist, mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 26. novembri 2009. aasta otsusega 2010/48/EÜ (
4
).
2.
See taotlus on esitatud J.M.P. ning puuetega inimestele abistamis- ja nõustamisteenuseid osutava AP Assistenzprofis GmbH vahelises vaidluses, mis puudutab J.M.P. nõuet maksta talle hüvitist ühe isikliku abistaja töölevõtmise menetluses aset leidnud väidetava vanuse alusel diskrimineerimise eest. J.M.P. leidis nimelt, et ta ei osutunud valituks põhjusel, et tema vanus ei jäänud tööpakkumiskuulutuses märgitud vanusevahemikku ehk vahemikku 18‑30 eluaastat.
3.
Seetõttu küsib Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) Euroopa Kohtult, kas erinev kohtlemine vanuse alusel saab olla põhjendatud, paludes Euroopa Kohtul konkreetsemalt harta ja ÜRO konventsiooni sätetest lähtudes tõlgendada direktiivi 2000/78 artikli 2 lõiget 5, artikli 4 lõiget 1, artikli 6 lõiget 1 ja/või artiklit 7.
4.
Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku asuda seisukohale, et asjasse puutuvaks sätteks on selle direktiivi artikli 2 lõige 5, mida tuleb harta artiklist 26 ja ÜRO konventsiooni artiklist 19 lähtudes tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi õigusnormide alusel, mis näevad ette, et puuetega inimeste iseseisvuse ja nende ühiskonda kaasatuse tagamiseks tuleb nende isikliku abistamise korraldamisel arvesse võtta nende soove, seatakse isikliku abistaja töölevõtmisel vanusega seotud tingimus, kui selline meede on teise inimese õiguste ja vabaduste kaitseks vajalik.
II. Õiguslik raamistik
A.
Rahvusvaheline õigus
5.
ÜRO konventsiooni artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Konventsiooni eesmärk on edendada, kaitsta ja tagada kõigi inimõiguste ja põhivabaduste täielikku ja võrdset teostamist kõigi puuetega inimeste poolt ning edendada lugupidamist nende loomupärase väärikuse suhtes.
[…]“
6.
Konventsiooni artiklis 3 „Üldpõhimõtted“ on märgitud:
„Konventsiooni põhimõtted on järgmised:
a)
austus inimeste loomupärase väärikuse, individuaalse autonoomia, kaasa arvatud vabadus ise oma valikuid langetada, ja iseseisvuse suhtes;
b)
mittediskrimineerimine;
c)
täielik ja tõhus osalemine ja kaasatus ühiskonnaelus;
d)
austus erinevuste suhtes ning puuetega inimeste tunnustamine inimeste mitmekesisuse ja inimkonna osana;
[…].“
7.
Konventsiooni artikkel 5 „Võrdsus ja mittediskrimineerimine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Osalisriigid tunnistavad, et kõik inimesed on seaduse ees võrdsed ning neil on ilma mingi diskrimineerimiseta õigus võrdsele seadusest tulenevale kaitsele ja soodustusele.
[…]
4.   Konventsiooni mõistes ei loeta diskrimineerimiseks eriabinõusid, mis on vajalikud, et kiirendada puuetega inimeste võrdsuse saavutamist või see tegelikult saavutada.“
8.
Konventsiooni artikli 12 „Võrdne tunnustamine seaduse ees“ lõikes 2 on sätestatud:
„Osalisriigid tunnistavad, et puuetega inimestel on õigus- ja teovõime kõigis eluvaldkondades teistega võrdsetel alustel.“
9.
ÜRO konventsiooni artikkel 19 „Iseseisev elu ja kogukonda kaasamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Konventsiooni osalisriigid tunnistavad kõigi puuetega inimeste võrdset õigust elada kogukonnas ning omada teistega võrdseid valikuid ning rakendavad tõhusaid ja asjakohaseid abinõusid, et võimaldada puuetega inimestel seda õigust teostada ning soodustada nende kaasamist kogukonda ja selles osalemist, tagades muu hulgas, et:
a)
puuetega inimestel on teistega võrdsetel alustel võimalus valida oma elukohta ning seda, kus ja kellega nad elavad, ning neil ei ole kohustust järgida teatud kindlat elukorraldust;
b)
puuetega inimestel on juurdepääs mitmetele kodustele, elukohajärgsetele ja muudele kogukonna tugiteenustele, kaasa arvatud elamise toetuseks vajalik kõrvalabi ning kogukonda kaasamine, et vältida isolatsiooni ja kogukonnast eraldamist;
c)
kõik elanikkonnale mõeldud ühiskondlikud teenused ja rajatised on võrdsetel alustel kättesaadavad ka puuetega inimestele ja arvestavad nende vajadustega.“
B.
Liidu õigus
10.
Direktiivi 2000/78 artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on kehtestada üldine raamistik, et võidelda usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise vastu töö saamisel ja kutsealale pääsemisel ning tagada liikmesriikides võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine.“
11.
Direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „võrdse kohtlemise põhimõte“, et ei esine otsest ega kaudset diskrimineerimist ühelgi artiklis 1 nimetatud põhjusel.
2.   Lõike 1 kohaldamisel:
a)
peetakse otseseks diskrimineerimiseks seda, kui ükskõik millisel artiklis 1 nimetatud põhjusel koheldakse ühte inimest halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist inimest samalaadses olukorras;
[…].
5.   Käesolev direktiiv ei piira siseriikliku õigusega sätestatud meetmeid, mis demokraatlikus ühiskonnas on vajalikud avaliku julgeoleku ja korra tagamiseks, kuritegude ennetamiseks, tervise ning teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks.“
12.
Kõnealuse direktiivi artikli 4 „Kutsenõuded“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Olenemata artikli 2 lõigetest 1 ja 2, võivad liikmesriigid ette näha, et erinevat kohtlemist ükskõik millise artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud omaduse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui see omadus on teatud kutsetegevuse laadi või sellega liituvate tingimuste tõttu oluline ja määrav kutsenõue, tingimusel, et eesmärk on õigustatud ja nõue sellega proportsionaalne.“
13.
Sama direktiivi artikli 5 „Mõistlikud abinõud puuetega inimeste arvessevõtmiseks“ sõnastus on järgmine:
„Et tagada puuetega inimeste võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine, nähakse ette mõistlikud abinõud. See tähendab seda, et tööandjad võtavad asjakohaseid, konkreetsel juhul vajalikke meetmeid, et võimaldada puuetega inimesel tööle pääseda, töös osaleda või edeneda või saada koolitust, kui sellised meetmed ei põhjusta tööandjale ebaproportsionaalselt suurt koormust. Kui asjaomase liikmesriigi invaliidsuspoliitika raames kohaldatavad meetmed on piisavalt heastavad, ei ole see koormus ebaproportsionaalselt suur.“
14.
Direktiivi 2000/78 artiklis 6 „Vanuse alusel erineva kohtlemise õigustatus“ on sätestatud:
„1.   Olenemata artikli 2 lõikest 2 võivad liikmesriigid ette näha, et erinevat kohtlemist vanuse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui sellel on siseriikliku õigusega objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud, tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmav õigustatud eesmärk ning kui selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
Selline erinev kohtlemine võib muu hulgas seisneda järgmises:
a)
tööle ja kutseõppele pääsemise, töö saamise ja kutsealale pääsemise ning töölt vabastamise ja palga eritingimuste kehtestamine noortele, vanematele töötajatele ja hooldamiskohustusi täitvatele isikutele, et edendada nende kutsealast integreerimist või tagada nende kaitse;
b)
vanuse, töökogemuse või teenistusalase vanemusega seotud tööle pääsemise või teatavate töösoodustuste miinimumtingimuste kehtestamine;
c)
tööle võtmise vanuse ülempiiri kehtestamine kõnealuse ametikoha koolitusnõuete alusel või selleks, et pensionile jäämisele eelneks mõistlik tööstaaž.
[…]“
15.
Direktiivi artiklis 7 „Positiivne toimimisviis“ on sätestatud:
„1.   Silmas pidades täieliku võrdõiguslikkuse tegelikku tagamist, ei takista võrdse kohtlemise põhimõte ühtki liikmesriiki säilitamast või kehtestamast erimeetmeid ükskõik millise artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud halvemuse ärahoidmiseks või heastamiseks.
2.   Puuetega inimeste osas ei piira võrdse kohtlemise põhimõte liikmesriikide õigust säilitada või vastu võtta tööl tervisekaitset ja ohutust käsitlevaid sätteid või kohaldada meetmeid, mille eesmärk on luua või säilitada norme või soodustusi, mis kaitsevad või edendavad puuetega inimeste töökeskkonda integreerimist.“
C.
Saksa õigus
1. GG
16.
Saksamaa Liitvabariigi 23. mai 1949. aasta põhiseaduse (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) (
5
) põhikohtuasjas kohaldamisele kuuluva redaktsiooni §‑s 1 on sätestatud:
„1.   Inimväärikus on puutumatu. Selle austamine ja kaitsmine on kõikide ametivõimude kohustus.
2.   Seetõttu tunnustab Saksa rahvas rikkumatuid ja võõrandamatuid inimõigusi kui alust kogu inimühiskonnale, rahule ja õiglusele maailmas.
[…]“
17.
GG § 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Igaühel on õigus vabale eneseteostusele, tingimusel et see ei riku teiste isikute õigusi, põhiseaduslikku korda või üldtunnustatud käitumisreegleid“.
2. AGG
18.
14. augusti 2006. aasta võrdse kohtlemise üldseaduse (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) (
6
) eesmärk on võtta Saksa õigusesse üle direktiiv 2000/78.
19.
AGG §‑s 1, milles on määratletud selle seaduse eesmärk, on sätestatud:
„Käesoleva seaduse eesmärk on hoida ära või kõrvaldada mis tahes ebasoodne kohtlemine rassi või etnilise päritolu, soo, usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel.“
20.
AGG § 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Otsese diskrimineerimisega on tegemist, kui ükskõik millisel §‑s 1 […] nimetatud põhjusel koheldakse ühte inimest halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist inimest samalaadses olukorras.“
21.
AGG §‑s 5 on sätestatud:
„Olenemata §‑des 8–10 mainitud põhjustest […], on erinev kohtlemine lubatud ka siis, kui sobivate ja kohaste meetmetega soovitakse ära hoida või heastada mõnel §‑s 1 mainitud põhjusel tekkinud ebasoodsamat olukorda.“
22.
AGG § 7 lõikes 1 on sätestatud:
„Töötajaid ei tohi diskrimineerida ühelgi §‑s 1 loetletud põhjusel […].“
23.
AGG § 8 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Erinev kohtlemine ükskõik millisel §‑s 1 nimetatud põhjusel on lubatav, kui see põhjus kujutab endast tegevuse laadi või sellega tegelemise tingimuste tõttu olulist ja määravat kutsenõuet, eeldusel et selle eesmärk on õiguspärane ja nõue on proportsionaalne.“
24.
AGG §‑s 10 on sätestatud:
„Olenemata §‑s 8 sätestatust on erinev kohtlemine vanuse alusel lubatud ka juhul, kui see on objektiivselt ja mõistlikult põhjendatav õiguspärase eesmärgiga. Selle eesmärgi saavutamiseks võetavad meetmed peavad olema sobivad ja vajalikud. Selline erinev kohtlemine võib eelkõige seisneda:
1.
tööle saamise ja kutseõppega seotud eriliste tingimuste ning töötamist või kutsealal tegutsemist puudutavate eriliste tingimuste, sealhulgas töötasustamist ja töölepingu ülesütlemist puudutavate tingimuste kehtestamises selleks, et suurendada ja tagada noorte, eakate töötajate ning abi vajavate isikute tööhõivet või tagada nende kaitse;
2.
töö või teatavate tööga seotud hüvede saamisel vanuse alampiiri või kutsealase kogemuse või tööstaaži minimaalset pikkust puudutavate tingimuste kehtestamises;
3.
tööle võtmisel vanuse ülempiiri kehtestamises, lähtudes asjaomasel töökohal nõutavast eriettevalmistusest või vajadusest töötada teatava mõistliku aja jooksul enne pensionile jäämist,
[…].“
25.
AGG § 15 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Diskrimineerimiskeelu rikkumise korral on tööandja kohustatud sellega põhjustatud kahju hüvitama […].
2.   Mittevaralise kahju eest saab töötaja nõuda mõistlikku rahalist hüvitist […].“
3. Sozialgesetzbuch
26.
11. detsembri 1975. aasta sotsiaalseadustiku I osa (Sozialgesetzbuch, Erstes Buch) (
7
) artikkel 33 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui õiguste ja kohustuste laadi ja ulatust ei ole üksikasjalikult kindlaks määratud, tuleb nende sisustamisel arvesse võtta õigustatud või kohustatud isiku isiklikku olukorda, tema vajadusi ja maksevõimet ning kohalikke olusid, kui see ei ole õigusnormidega vastuolus. Õigustatud või kohustatud isiku soove tuleb seejuures arvestada osas, milles need on mõistlikud.“
27.
23. detsembri 2016. aasta sotsiaalseadustiku IX osa (Sozialgesetzbuch, Neuntes Buch) (
8
) § 8 lõikes 1 on sätestatud:
„Ühiskonnaelus osalemise soodustamisele suunatud teenuste osutamisel ja teenuseid puudutavate otsuste tegemisel lähtutakse õigustatud isiku õiguspärastest soovidest. Seejuures võetakse arvesse teenuse saaja isiklikku olukorda, vanust, sugu, perekondlikku olukorda ning tema usulisi ja maailmavaateliste tõekspidamistega seotud vajadusi; muus osas kohaldatakse [SGB I] §‑i 33 […].“
28.
SGB IX § 78 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Abistamisteenuseid osutatakse igapäevaelu iseseisva ja sõltumatu korraldamise, sealhulgas ajaplaneerimise võimaldamiseks. Need hõlmavad teenuseid, mis on seotud eelkõige igapäevaeluga seotud üldiste ülesannetega, nagu majapidamistööd, sotsiaalsete suhete korraldamine, isikliku elu planeerimine, kogukonna- ja kultuurielus osalemine, vaba aja veetmise, sealhulgas sportimise korraldamine ning meditsiiniteenuste ja arsti ettekirjutuste tõhususe tagamine. Need hõlmavad ka suhtlemist neis valdkondades tegutsevate isikutega.“
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
29.
Põhikohtuasja kostja AP Assistenzprofis on äriühing, mis osutab vastavalt SGB IX § 78 lõikele 1 puuetega inimestele abistamis- ja nõustamisteenuseid, eesmärgiga tagada nende inimeste iseseisev toimetulek igapäevaelus.
30.
See äriühing avaldas 2018. aasta juulikuus tööpakkumiskuulutuse, kus oli märgitud, et 28‑aastane üliõpilane A otsib endale igapäevaelu kõikides aspektides abi osutavaid naissoost isiklikke abistajaid, kes peavad olema „eelistatult 18‑30aastased“.
31.
Põhikohtuasja hageja J.M.P., kes on sündinud 1968. aastal, kandideeris sellele töökohale, ent sai põhikohtuasja kostjalt eitava vastuse.
32.
Pärast seda, kui õiguste kaitsmine kohtuväliselt ei õnnestunud, esitas põhikohtuasja hageja põhikohtuasja kostja vastu Arbeitsgericht Kölnile (Kölni töökohus, Saksamaa) hagi, nõudes AGG § 15 lõike 2 alusel hüvitist vanuse alusel diskrimineerimisega tekitatud kahju eest.
33.
Hagis väitis põhikohtuasja hageja esiteks, et kuna tööpakkumine oli sõnaselgelt adresseeritud „18–30aastastele“, on põhjendatud eeldus, et tema ei osutunud töölevõtmise menetluses edukaks oma vanuse tõttu, millele põhikohtuasja kostja vastu ei vaielnud. Teiseks ei olevat selline erinev kohtlemine vanuse alusel mitte ühestki abistamisteenuse aspektist põhjendatud. Seega ei ole selline erinev kohtlemine ei AGG § 8 lõike 1 ega AGG § 10 kohaselt lubatav, kuna teatav vanus ei puutu sellise abistamisteenusega seotud usaldussuhte seisukohast asjasse. Vastupidi, põhikohtuasja hageja hinnangul võiks isiklikul abistamisel tööpakkumiskuulutuses nõutust vanema inimese poolt olla puudega inimese jaoks märkimisväärseid eeliseid, kuna abistajal on suurem elukogemus.
34.
Põhikohtuasja kostja palus hagi rahuldamata jätta, leides et võimalik erinev kohtlemine vanuse alusel oli AGG § 8 lõike 1 või AGG § 10 kohaselt põhjendatud. Seejuures märkis ta, et soovitud abistamine seisneb igapäevase äärmiselt isikliku abi osutamises, mis hõlmab kõiki eluaspekte ja millega kaasneb abistatava isiku pidev ja täielik sõltuvus abistajast. Teatava vanuse nõue on tingimus, mis peab olema täidetud, et rahuldada abi saajaks oleva A rangelt isiklikke vajadusi, et viimane saaks ülikooli üliõpilasena kohaselt ühiskondlikus elus osaleda.
35.
Põhikohtuasja kostja hinnangul tuleb, nagu SGB IX § 8 lõikes 1 sätestatud, arvestada iga abi saajaks oleva isiku õiguspäraseid soove ja subjektiivseid vajadusi. Selles kontekstis tuleb õiguspärast soovi, et sellist abi osutav isik oleks teatud vanuses, käsitada „olulise ja määrava kutsenõudena“ AGG § 8 lõike 1 tähenduses, mis võimaldab saavutada SGB IX § 78 lõikes 1 mainitud abistamisteenuste eesmärgi. Põhikohtuasja kostja leiab, et selline nõue on proportsionaalne. Pealegi on erinev kohtlemine vanuse alusel tema hinnangul lubatud ka AGG § 10 kohaselt, tingimusel, et see on objektiivne ja mõistlik, et see on põhjendatav õiguspärase eesmärgiga ning et SGB IX §‑s 78 mainitud isikliku abistamise eesmärgi saavutamise vahendid on sobivad ja vajalikud.
36.
Kui Arbeitsgericht Köln (Kölni töökohus, Saksamaa) oli rahuldanud põhikohtuasja hageja hagi ning Landesarbeitsgericht Köln (liidumaa kõrgeim töökohus Kölnis, Saksamaa) selle otsuse peale põhikohtuasja kostja poolt esitatud apellatsioonkaebuse, esitas põhikohtuasja hageja viimatinimetatud kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
37.
Kõigepealt tõdeb see kohus esiteks, et selline olukord nagu põhikohtuasjas kuulub direktiivi 2000/78 kohaldamisalasse, kuna see puudutab tööle saamise valikukriteeriume selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses. Teiseks leiab ta, et põhikohtuasja kostja on eitava vastuse andmisega põhikohtuasja hagejat vanuse alusel otseselt diskrimineerinud direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.
38.
Sattudes olukorda, kus kaitset diskrimineerimise eest võivad soovida nii põhikohtuasja hageja kui ka asjasse puutuv puudega inimene, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et eelotsusetaotluse eesmärk on teada saada, kuidas ühitada konkreetselt isikliku abistamise puhul nende isikute õigusi.
39.
Seejuures täpsustab see kohus, et isiklik abistamine puudutab kõiki eluvaldkondi ning on seotud seda abi saava inimese isikliku ja intiimsfääriga. Olenevalt konkreetse juhtumi asjaoludest võib abistamine rahuldada erinevaid vajadusi. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas on üks A väljendatud vajadus tema abistamine ülikoolis, mis võib seisneda õppetööga seotud info salvestamises ja töötlemises ning hõlmata eelkõige konspektide koostamist. Kuna isiklik abistamine on tingimata vajalik kõigil kohtumistel teiste üliõpilastega, on see lahutamatuks osaks asjaomase puudega inimese ülikoolielust.
40.
Üldiselt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et isikliku abistamise aluseks on enesemääramise põhimõte ja seega on selle eesmärk jätta puuetega inimestele võimalus oma elu ise sõltumatult korraldada. See eeldab muu hulgas, et neil on õigus ise valida inimesi, kes neid selliselt abistavad, õigus anda neile isikutele juhiseid ning õigus määrata abistamisteenuste osutamise tingimused ja ulatus.
41.
Saksa õiguses tuleb teenuseid puudutavate otsuste tegemisel ja nende teenuste osutamisel SGB IX § 8 lõike 1 ja SGB I § 33 kohaselt rahuldada teenuste saajate õiguspärased soovid, kui need on mõistlikud, ning võttes seejuures arvesse nende abisaajate isiklikku olukorda, vanust, sugu, perekonda ning usulisi ja maailmavaateliste tõekspidamisega seotud vajadusi.
42.
Kokkuvõttes on eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul teenuse saaja soovide väljendamise ja vaba valiku õiguse eesmärk võtta arvesse puuetega inimeste õigust korraldada oma elutingimused võimalikult iseseisvalt ja sõltumatult ning suurendada asjaomaste inimeste isiklikku sõltumatust ja nende motivatsiooni osaleda ühiskonnas võrdsetel tingimustel teistega ja kooskõlas nende inimväärikusega. Nimetatud kohus osundab seejuures mitmele ÜRO konventsiooni sättele, sealhulgas artiklitele 1, 3, 5, 12 ja 19 ning mitmele harta sättele, sealhulgas artiklitele 1, 7 ja 26.
43.
Nimetatud kohus leiab, et isikliku abistamise teenuste puhul tuleb puuetega inimeste poolt oma elukorralduse osas väljendatud soove austada. Eelkõige peaksid sellised inimesed saama sarnaselt puueteta inimestega valida, kellega nad soovivad oma igapäevaelu jagada. Seega tuleb otsustada, kas direktiivi 2000/78 sätetega on kooskõlas see, kui puudega inimene seab isikliku abistaja töölevõtmise menetluses valikukriteeriumiks vanusega seotud eelistuse, samas kui otsene diskrimineerimine vanuse alusel on selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti a kohaselt keelatud.
44.
Seda silmas pidades küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, millise kõnealuse direktiivi sätte (milliste sätete) kohaselt võiks kõnealune vanuse alusel erinev kohtlemine põhjendatav olla.
45.
Esimesena küsib see kohus direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 kohta, kas puudega inimese poolt oma enesemääramisõiguse raames väljendatud soov, mis puudutab teda abistava inimese vanust, on selle sätte kohaldamisalasse kuuluv tunnus ning kas vanust puudutav eelistus saab olla „oluline ja määrav kutsenõue“ selle sätte tähenduses. Ta kahtleb selles, kuna kõnealune konkreetne soov ei ole üldistatav ning seda ei määra iseenesest ära kõnealuse kutsetegevuse laad ega sellega tegelemise tingimused. Nii on võimalik, et mõni teine noor puudega inimene eelistab isikut, kes on tema vanemate vanune. See kinnitab, et iga puudega inimese väljendatud soov lähtub sellest, mida ta oma elu ise sõltumatult korraldamise seisukohast oluliseks peab.
46.
Teisena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus seoses direktiivi 2000/78 artikli 6 lõikega 1, et ta ei ole kindel, kas see säte saab kuuluda kohaldamisele sellises olukorras nagu põhikohtuasjas. Selle kohtu hinnangul võib asuda seisukohale, et „õigustatud eesmärgina“ selle sätte tähenduses saab olla käsitatav eesmärk võtta arvesse puudega inimese õigust korraldada oma elutingimused nii iseseisvalt ja sõltumatult kui võimalik ning suurendada selliste inimeste isiklikku iseseisvust ja motivatsiooni ühiskonnas osaleda.
47.
Kolmandana märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2000/78 artikkel 7 puudutab võrdsust tööelus, mis sellises olukorras nagu põhikohtuasjas ei ole kõnealuse isikliku abistamise eesmärk. Sellel kohtul on siiski tekkinud küsimus, kas see säte puutub asjasse, põhjendamaks sellist vanuse alusel diskrimineerimist nagu põhikohtuasjas käsitletav, võttes arvesse ÜRO konventsiooni artikli 5 lõikeid 1 ja 4.
48.
Viimaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellisel juhul nagu põhikohtuasjas saab vanuse alusel diskrimineerimine olla põhjendatav vastavalt direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikele 5, kus on sätestatud, et see direktiiv ei piira riigisisese õigusega sätestatud meetmeid, mis on demokraatlikus ühiskonnas vajalikud eelkõige teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks. Osutades isikliku abistamise eesmärgile ja võttes arvesse, et A vanusel ehk 28‑aastasel puudeta inimesel on vabadus ise otsustada jagada oma igapäevaelu sellises vanuses inimestega nagu ta soovib, leiab see kohus, et paljud asjaolud räägivad selle kasuks, et ka isikliku abistamisega seoses tuleb puudega inimesele tagada valikuvabadus.
49.
Neil asjaoludel otsustas Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2000/78] artikli 4 lõiget 1, artikli 6 lõiget 1, artiklit 7 ja/või artikli 2 lõiget 5 saab – arvestades [harta] nõudeid ja [ÜRO konventsiooni] artiklit 19 – tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kujunenud põhikohtuasjas, võib vanusel põhinev otsene diskrimineerimine olla põhjendatud?“
50.
Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja hageja, põhikohtuasja kostja, Kreeka, Poola ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon.
IV. Analüüs
51.
Eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas oma puude tõttu isikliku abistamise teenuseid saama õigustatud inimese isiklike soovide austamisega saab olla põhjendatav erinev kohtlemine vanuse alusel direktiivi 2000/78 tähenduses. Seda silmas pidades palub see kohus Euroopa Kohtul tõlgendada harta ja ÜRO konventsiooni sätetest lähtudes konkreetsemalt selle direktiivi artikli 2 lõiget 5, artikli 4 lõiget 1, artikli 6 lõiget 1 ja/või artiklit 7 (
9
).
52.
Kõigepealt tuleb esiteks täpsustada, et põhikohtuasjas käsitletav olukord kuulub direktiivi 2000/78 kohaldamisalasse, kuna isikliku abistaja töölevõtmise menetlus, mille puhul nõutakse, et kandidaadid oleksid 18–30‑aastased, mõjutab „tööle saamise tingimusi“ selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, nähes tööle saamiseks ette teatava valikukriteeriumi selle sätte tähenduses.
53.
Teiseks lubab selle vanust puudutava eelistuse märkimine eeldada, et kõnealusele töökohale kandideerivat isikut, kelle vanus ei jää sellesse vahemikku, koheldakse ebasoodsamalt kui mõnd isikut, kes on võrreldavas olukorras, ent kelle vanus sellesse vahemikku jääb. Selline erinev kohtlemine vanuse alusel on käsitatav „otsese diskrimineerimisena“ direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.
54.
Sama artikli lõikes 5 on loetletud põhjused, mille korral saab erinev kohtlemine vanuse alusel olla põhjendatud. Selle sätte kohaselt „ei piira [see direktiiv] siseriikliku õigusega sätestatud meetmeid, mis demokraatlikus ühiskonnas on vajalikud avaliku julgeoleku ja korra tagamiseks, kuritegude ennetamiseks, tervise ning teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks“.
55.
Nagu Euroopa Kohus on juba täpsustanud, soovis liidu seadusandja selle sätte vastuvõtmisega ennetada ja leevendada töö saamisel ja kutsealale pääsemisel kollisiooni ühelt poolt võrdse kohtlemise põhimõtte ja teiselt poolt vajaduse vahel tagada avalik kord, julgeolek ja rahvatervis, ennetada õigusrikkumisi ning samuti kaitsta isikute õigusi ja vabadusi, mis on demokraatliku ühiskonna toimimiseks vältimatult vajalikud. Liidu seadusandja otsustas seega, et teatavatel direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikes 5 loetletud juhtudel ei ole direktiiviga kehtestatud põhimõtted kohaldatavad meetmetele, mis sisaldavad mõnel direktiivi artiklis 1 nimetatud põhjusel rajanevat erinevat kohtlemist – seda siiski tingimusel, et need meetmed on vajalikud nimetatud eesmärkide saavutamiseks. (
10
)
56.
Samuti ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et kuna kõnealuse artikli 2 lõige 5 kehtestab erandi diskrimineerimiskeelu põhimõttest, tuleb seda tõlgendada kitsalt (
11
).
57.
Selleks, et põhikohtuasjas käsitletav erinev kohtlemine vanuse alusel saaks direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 5 kohaselt põhjendatud olla, tuleb esiteks kontrollida, kas riigisiseses õiguses on ette nähtud mõni meede, nagu see säte nõuab.
58.
Minu arvates on see küll nõnda. Vaidlusalune tööpakkumiskuulutuses märgitud vanust puudutav tingimus on käsitatav riigisiseses õiguses ette nähtud meetmena, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt tuleneb SGB IX § 8 lõikest 1 koosmõjus SGB I §‑ga 33, et isikliku abistamise teenuseid puudutavate otsuste tegemisel ja nende teenuste osutamisel tuleb rahuldada nende teenuste saajate õiguspärased soovid, kui need on mõistlikud, ja võttes seejuures arvesse eelkõige nende teenuste saajate isiklikku olukorda, vanust, sugu, perekonda ning usulisi ja maailmavaatega seotud vajadusi (
12
). Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, tuleb isikliku abistamise teenuste puhul järgida riigisiseseid sätteid, mis annavad puuetega inimestele õiguse selliste teenuste osutamisega seoses väljendada oma soove, eesmärgiga tagada nende iseseisvus ja ühiskonda kaasamine.
59.
Leian, nagu ka komisjon, et direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 5 kohaldatavuse kindlaks tegemisel on oluline, et põhimõttelise otsuse teatavate huvide asjasse puutuvuse kohta on selle direktiiviga kaitstud huve kaaludes teinud liikmesriigi seadusandja. Seadusandja kaalumise tulemusest lähtudes võib seejärel võtta selliseid üksikmeetmeid nagu põhikohtuasjas käsitletavad. See artikkel peaks niisiis olema kohaldatav selliste meetmete suhtes, mille isikliku abistamise teenuste osutajad võtavad kokkuvõttes üksnes kõnealuse seadusandja tehtud valiku rakendamiseks konkreetsel juhul (
13
).
60.
Teisena tuleb hinnata, kas liikmesriigi õigusnormidel on direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikes 5 sätestatud eesmärgid, milleks on teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitse.
61.
Vastus on jaatav. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on teenuste saajatele nende õigusnormidega tagatud oma soovide väljendamise ja vaba valiku õiguse eesmärk võtta arvesse puuetega inimeste õigust korraldada oma elutingimused nii iseseisvalt ja sõltumatult kui võimalik ning suurendada asjasse puutuvate inimeste isiklikku iseseisvust ja motivatsiooni osaleda ühiskonnas võrdsetel tingimustel teistega ning kooskõlas nende inimväärikusega.
62.
Seega nõustun eelotsusetaotluse esitanud kohtuga, kes leiab, et võttes arvesse, et A vanusel puudeta inimesel on vabadus ise sõltumatult otsustada jagada oma elu sellises vanuses isikutega, nagu ta soovib, peaks puudega inimesel ka isikliku abistamisega seoses selline valikuvabadus olema. Nagu Poola valitsus õigesti märgib, aitab isiklik abistaja puudega inimesel ületada takistusi, mis pärsivad tema võimet osaleda ühiskondlikus, majanduslikus ja poliitilises elus samamoodi nagu seda teevad puudeta inimesed.
63.
Kokkuvõttes on kaitset väärivaks teise inimese õiguseks direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 5 tähenduses puuetega inimeste enesemääramisõigus, mille kohaselt peab viimastel olema võimalus valida, kuidas, kus ja kellega nad elavad, et tagada nende iseseisvus ja ühiskonda kaasatus. See õigus nõuab eelkõige, et neil isikutel peab olema võimalus määratleda neile osutatava teenuse sisu ning anda vahetult juhiseid seda teenust osutavale isikule, mis hõlmab isikliku abistaja valikukriteeriumide määratlemist ja aktiivset osalemist viimase töölevõtmise menetluses.
64.
Sellise liikmesriigi õigusnormidega taotletava eesmärgi õiguspärasuses ei saa olla kahtlust, kuna harta artikli 26 kohaselt on selle eesmärk tagada puuetega inimeste iseseisvus, sotsiaalne ja tööalane integratsioon ning osalemine ühiskonnaelus.
65.
Lisaks sellele tuleb selle eesmärgi õiguspärase laadi kinnituseks rõhutada, et direktiivi 2000/78 tuleb võimaluste piires tõlgendada kooskõlas ÜRO konventsiooniga (
14
). Nagu aga eelotsusetaotluse esitanud kohus esile toob, on selle konventsiooni eesmärk tagada puuetega inimeste iseseisvus ja ühiskonnaga lõimumine teiste inimestega võrdsetel tingimustel ja kooskõlas nende inimväärikusega. Eelkõige on kõnealuse konventsiooni artiklis 19 loetletud rida meetmeid, mille osalisriigid selle eesmärgi saavutamiseks võtma peavad. Nende meetmete hulgas on puuetega inimestele võimaluse andmine, valimaks, kus ja kellega koos nad elavad (
15
), ning neile vajaliku isikliku abistamise tagamine, et neil oleks võimalik ühiskonnas elada ja sellesse kaasatud olla, vältimaks isolatsiooni ja kogukonnast eraldamist (
16
). Pealegi on ÜRO konventsiooni artikli 5 lõikes 4 täpsustatud, et konventsiooni mõistes ei loeta diskrimineerimiseks eriabinõusid, mis on vajalikud, et kiirendada puuetega inimeste võrdsuse saavutamist või see tegelikult saavutada.
66.
Kolmandana tuleb sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus on võetud SGB IX § 8 lõike 1 ja SGB I § 33 koosmõjus väljenduva liikmesriigi seadusandja valiku rakendamiseks üksikmeede, kontrollida, kas erinev kohtlemine vanuse alusel on direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 5 tähenduses teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks vajalik.
67.
Sellega seoses leian, et puudega inimese isikliku abistaja töölevõtmisel vanust puudutava eelistuse väljendamise lubamine liikmesriigi õigusnormide tasandil on sobiv meede ega lähe kaugemale, kui on vajalik, et saavutada eesmärk, milleks on käesoleval juhul puuetega inimeste enesemääramisõiguse kaitse selleks, et tagada nende iseseisvus ja ühiskonda kaasamine.
68.
Pealegi, lisaks sellele, et tegemist on eelistusega („eelistatult 18‑30‑aastane“), mitte aga absoluutse nõudega, tuleneb SGB IX § 78 lõikest 1, et isikliku abistamise teenused hõlmavad eelkõige abi osutamist üldistes igapäevaeluga seotud ülesannetes nagu majapidamistööd, sotsiaalsete suhete korraldamine, isikliku elu planeerimine, kogukonna- ja kultuurielus osalemine, vaba aja veetmise, sealhulgas sportimise korraldamine ning meditsiiniteenuste ja arsti ettekirjutuste tõhususe tagamine. Asjaomane isiklik abistamine puudutab seega kõiki eluvaldkondi ning on seotud seda abi saava inimese isikliku- ja intiimsfääriga, mistõttu on selle isiku väljendatud soovide austamine põhjendatud.
69.
Lisaks sellele võib selline abistamine konkreetse juhtumi asjaoludest olenevalt rahuldada erinevaid vajadusi. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav on üheks A väljendatud eriliseks vajaduseks tema abistamine ülikooliõpingutes. See abistamine võib muu hulgas seisneda õppetööga seotud info salvestamises ja töötlemises ning hõlmata konspektide koostamist. Lisaks sellele on isiklik abistamine tingimata vajalik kõigil kohtumistel teiste üliõpilastega, mistõttu on see abistamine lahutamatu osa asjaomase puudega inimese ülikoolielust. Nimelt sellest erilisest vajadusest näib olevat ajendatud kõnealuses tööpakkumises mainitud vanust puudutav eelistus. See lähtub ideest, et A seisukohast täidaks „eelistatult 18–30aastane“ inimene sellele vanuserühmale omaste psühholoogiliste ja sotsiaalsete omaduste poolest nõutava isikliku abistamise selle tahuga seotud ülesandeid paremini, võimaldades A‑l eelkõige paremini osaleda õppetöös ning olla paremini kaasatud ülikooli sotsiaalsesse ellu ja selles osaleda. Sellega seoses leiavad põhikohtuasja kostja ja Poola valitsus, et A‑ga ligikaudu ühevanuse isiklikku abi osutava inimese jaoks võiks olla lihtsam lõimuda A sotsiaalse keskkonnaga ning seeläbi suurendada A iseseisvust ja tema osalemist ühiskondlikus elus.
70.
Nõnda selgitatuna vastab selline vanusega seotud eelistus nagu põhikohtuasjas käsitletav minu arvates direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikes 5 sätestatud vajalikkuse kriteeriumile. Sellist vanusega seotud eelistust väljendades kasutab puudega inimene oma õigust kontrollida oma elu ja teha kõik teda puudutavad otsused, kuna see aitab tagada tema iseseisvust ja ühiskonda kaasatust. A seisukoht, et temaga ligikaudu ühevanune inimene saab talle tagada piisava osalemise ühiskondlikus elus, näib olevat õiguspärane ning selle arvesse võtmine ei lähe minu arvates kaugemale, kui puudega inimesele enesemääramise õiguse tagamiseks vajalik on.
71.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski talle esitatud tõendite alusel kontrollima, kas see vajalikkuse kriteerium on konkreetsel juhul täidetud.
72.
Kuivõrd selline meede nagu põhikohtuasjas käsitletav saab olla põhjendatav vastavalt direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikele 5 – eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu teostatav kontroll seda kinnitab – siis ei ole minu arvates Euroopa Kohtul vaja hinnata, kas selline meede võiks olla põhjendatav ka teistest selle direktiivi sätetest lähtudes (
17
).
73.
Igal juhul leian, et kõnealuse direktiivi muud sätted, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses viitab, ei ole sellises olukorras, nagu põhikohtuasjas käsitletav, asjasse puutuvad.
74.
Esimesena juhin direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikega 1 seonduvalt tähelepanu sellele, et seal on sätestatud, et „[o]lenemata [selle direktiivi] artikli 2 lõigetest 1 ja 2, võivad liikmesriigid ette näha, et erinevat kohtlemist ükskõik millise [selle direktiivi] artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud omaduse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui see omadus on teatud kutsetegevuse laadi või sellega liituvate tingimuste tõttu oluline ja määrav kutsenõue, tingimusel, et eesmärk on õigustatud ja nõue sellega proportsionaalne“.
75.
Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et olulise ja määrava kutsenõude ei pea moodustama mitte erineva kohtlemise aluseks olev põhjus, vaid selle põhjusega seotud omadus (
18
).
76.
Pealegi, kuna direktiivi 2000/78 artikli 4 lõige 1 võimaldab teha erandi diskrimineerimiskeelu põhimõttest, siis koostoimes direktiivi põhjendusega 23, mis ütleb, et erinev kohtlemine võib olla õigustatud „väga piiratud asjaoludel“, tuleb seda tõlgendada kitsalt (
19
).
77.
Mis puudutab küsimust, kas põhikohtuasja kontekstis saab mõni vanusega seotud tunnus olla „oluline ja määrav kutsenõue“ direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 tähenduses, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et eriline füüsiline võimekus on vanusega seotud omadus (
20
). Erinevalt aga neist kutsealadest, mida Euroopa Kohus hinnanud on, ehk näiteks töötamisest tuletõrje tehnilises teenistuses (
21
), politseiametnikuna (
22
) või õhusõiduki piloodina (
23
), ei ole vanusega seotud füüsiline jõud selle direktiivi põhjenduse 18 tähenduses põhikohtuasjas asjasse puutuv.
78.
Seejuures ei arva ma, et olemaks „oluline ja määrav kutsenõue“ direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 tähenduses, peab vanusega seotud tingimus tingimata seisnema füüsilises võimekuses. Nimelt on iga vanusega seotud teisigi, eelkõige sotsiaalseid või psühholoogilisi pädevusi. Seevastu näib mulle määravaks olevat hoopis see, et konkreetse vanusega seotud omaduse määraks objektiivselt ära asjaomase kutsetegevuse iseloom või tingimused, milles see kutsetegevus toimub. Teisisõnu peab see omadus olema sellise tegevusega nõuetekohase tegelemise seisukohast vältimatult vajalik.
79.
Märkisin juba, et puudega inimese isiklik abistamine puudutab kõiki eluvaldkondi ning on seotud selle inimese isikliku ja intiimsfääriga. Lisaks võib selline abistamine rahuldada erinevaid vajadusi, sealhulgas käesoleval juhul A‑le abi osutamist tema ülikooliõpingutes.
80.
Neid asjaolusid arvesse võttes näib selline vanust puudutav eelistus nagu põhikohtuasjas käsitletav mulle igati mõistetav ning seetõttu asusin ka eelnevalt seisukohale, et sedalaadi soovi arvesse võtmine on direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikest 5 lähtudes põhjendatud.
81.
Tõdemus, et A seisukohast on soovitav, et tema isiklik abistaja oleks 18‑30‑aastane tulenevalt sellele vanuserühmale omastest psühholoogilistest ja sotsiaalsetest omadustest, ei tähenda siiski, et tegemist oleks omadustega, mida saaks pidada vältimatult vajalikeks, et täita erinevaid ülesandeid, mida isiklik abistamine hõlmab, ja eelkõige neid, mis puudutavad abistamist seoses ülikoolis õppimisega. Nagu komisjon õigesti märgib, saaks nõutavaid isikliku abistamisega seotud ülesandeid, sealhulgas neid, mis puudutavad ülikoolielu, täita ka selline abistaja, kelle vanus ei jää nimetatud vahemikku.
82.
Mulle näib, et eespool kirjeldatud tõlgendust toetab ka Euroopa Kohtu praktika. Euroopa Kohus on nimelt leidnud, et direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 1 kasutatud mõiste „oluline ja määrav kutsenõue“ viitab kutsetegevuse laadist või sellega liituvatest tingimustest tulenevale objektiivsele nõudele. See ei hõlma aga subjektiivseid kaalutlusi nagu ettevõtja tahe võtta arvesse kliendi konkreetset soovi (
24
). Sellest kohtupraktikast tuleneb minu arvates, et „olulise ja määrava kutsenõudena“ saavad nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt olla käsitatavad ainult sellised omadused, mis on konkreetsel juhul asjaomase kutsetegevusega tegelemiseks vältimatud. Käesoleval juhul on aga, vastupidi eelkõige põhikohtuasja kostja väidetule, ilmne, et objektiivselt vaadates võiks asjaomase kutsetegevusega tegeleda ka selline isik, kelle vanus ei jää soovitud vahemikku, isegi kui A seisukohast vaadates vastaks see teenus vähemal määral tema vajadustele, eelkõige neile, mis puudutavad tema abistamist ülikooliõpingutes.
83.
Märgin siinkohal, et vajadusi, mida isikliku abistamise teenus rahuldama peab, ei saa vähemalt mitte täielikult a priori määratleda, kuna seda liiki teenustega on lahutamatult seotud vastamine teenust saama pidava inimese õiguspärastele soovidele.
84.
Just vajadus kohandada iga teenust igale konkreetsele olukorrale, lähtudes väljendatud vajadustest, takistab oma subjektiivse dimensiooni tõttu asumast seisukohale, et üks või teine nõutav omadus on kutsetegevuse laadist või selle osutamise tingimustest tulenevalt objektiivne oluline ja määrav kutsenõue.
85.
Kindlaksmääratud vanusevahemikku puudutav soov tuleneb subjektiivsest kaalutlusest selles tähenduses, et see on seotud konkreetse abi saava isikuga, kelle arvates osutaks sellesse vanusevahemikku jääv isik talle kvaliteetsemat abi. Sellise eelistuse väljendamine ei tähenda, et kõnealuse vanusevahemikuga seotud omadused, eelkõige psühholoogia ja sotsiaalse võimekuse aspektist, määraks objektiivselt ära isiklik abistamine kui tegevus. Teisisõnu vastab nõutav abistamine abi saava inimese seisukohast paremini tema vajadustele. Samas võiks mõni teine abistatav inimene leida, et tema vajadusi võimaldaks optimaalsemalt rahuldada mõne vanemaealise isikliku abistaja poolt kutsetegevuse käigus omandatud kogemus ja küpsus.
86.
Vanusega seotud omadus, mis võimaldab puudega inimese seisukohast osutada isikliku abistamise teenust parematel tingimustel, ei saa minu arvates niisiis olla „oluline ja määrav kutsenõue“ direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuna selleks tuleks igal konkreetsel juhul arvestada seda teenust saava isiku seisukohaga. See, kui tõdeda, et väljendatud soovid, ükskõik kui õiguspäraselt põhjendatud need ka ei oleks, lubaksid asuda seisukohale, et tegemist on sellise olulise nõudega, oleks minu arvates vastuolus ka vajadusega tõlgendada seda sätet kitsalt ning pidada seal sätestatud põhjendust lubatavaks vaid „väga piiratud asjaoludel“, nagu on märgitud selle direktiivi põhjenduses 23.
87.
Neid asjaolusid arvesse võttes leian, et põhikohtuasjas käsitletav vanusega seotud erinev kohtlemine ei saa olla põhjendatav vastavalt direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikele 1.
88.
Kolmandana, mis puudutab direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 esimest lõiku, siis on seal sätestatud, et „[o]lenemata [selle direktiivi] artikli 2 lõikest 2 võivad liikmesriigid ette näha, et erinevat kohtlemist vanuse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui sellel on siseriikliku õigusega objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud, tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmav õigustatud eesmärk ning kui selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud“.
89.
Mis puudutab õigustatud eesmärgi nõuet direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 esimese lõigu tähenduses, siis tuleb tähele panna, et Euroopa Kohus on leidnud, et eesmärke võib pidada „õigustatuks“ ning seega sobivaks, et põhjendada erandi tegemist vanuselise diskrimineerimise keelu põhimõttest, kui need eesmärgid tulenevad sotsiaalpoliitikast, olles seotud näiteks tööhõivepoliitika, tööturu või kutseõppega. Üldiste huvide arvestamise poolest eristuvad need õigustatud eesmärgid konkreetse tööandja olukorraga seotud põhjendustest (
25
).
90.
Nagu ma juba eelnevalt märkisin, on põhikohtuasjas käsitletava üksikmeetme õiguslikuks aluseks olevate liikmesriigi õigusnormide eesmärk võtta arvesse puudega inimeste õigust korraldada oma elutingimused nii iseseisvalt ja sõltumatult kui võimalik ning suurendada asjaomaste inimeste iseseisvust ja motivatsiooni osaleda ühiskonnaelus võrdsetel tingimustel teistega ja kooskõlas nende inimväärikusega. Selline eesmärk ei ole aga tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmav õigustatud eesmärk direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 esimese lõigu tähenduses. Leian seega, et põhikohtuasjas käsitletava vanuse alusel toimuva erineva kohtlemise põhjendamise seisukohast ei puutu see säte asjasse.
91.
Neljandana tuleb hinnata, kas käesolevas kohtuasjas kuulub kohaldamisele direktiivi 2000/78 artikkel 7.
92.
Selle artikli lõikes 1 on sätestatud, et „[s]ilmas pidades täieliku võrdõiguslikkuse tegelikku tagamist, ei takista võrdse kohtlemise põhimõte ühtki liikmesriiki säilitamast või kehtestamast erimeetmeid ükskõik millise [selle direktiivi] artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud halvemuse ärahoidmiseks või heastamiseks“. Lõikes 2 on sätestatud, et „puuetega inimeste osas ei piira võrdse kohtlemise põhimõte liikmesriikide õigust säilitada või vastu võtta tööl tervisekaitset ja ohutust käsitlevaid sätteid või kohaldada meetmeid, mille eesmärk on luua või säilitada norme või soodustusi, mis kaitsevad või edendavad puuetega inimeste töökeskkonda integreerimist“.
93.
Leian, nagu ka komisjon, et ei põhikohtuasjas käsitletav üksikmeede ega selle aluseks olevad liikmesriigi õigusnormid ei kuulu direktiivi 2000/78 artikli 7 kohaldamisalasse – säte, mille eesmärk on tagada võrdsus tööelus, nagu ilmneb selle sõnastusest. See aga ei ole nende õigusnormide ja selle meetme eesmärk.
94.
Esiteks, mis puudutab direktiivi 2000/78 artikli 7 lõiget 1, siis ilmneb 22. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse Cresco Investigation (
26
) punktist 64, et selle sätte konkreetne ja ainus eesmärk on lubada meetmeid, mis on küll esmapilgul diskrimineerivad, kuid mis püüavad kõrvaldada või vähendada ühiskondlikus elus esineda võivat tegelikku ebavõrdsust. Pidades silmas seda, et nagu selle direktiivi pealkirjast ja preambulist, aga ka sisust ja eesmärgi määratlusest ilmneb, on selle eesmärk kehtestada üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (
27
), tuleb väljendit „ühiskondlikus elus“ minu arvates mõista nii, et selle all peetakse silmas üksnes „töötamist ja kutsetegevust“, millele viitab ka direktiivi artikli 7 lõike 1 sõnastus.
95.
Direktiivi 2000/78 artikli 7 lõike 2 puhul on eesmärk lubada erimeetmeid puuetega inimesi puudutava ebavõrdsuse ärahoidmiseks või heastamiseks, mis võib esineda nende ühiskondlikus, täpsemalt nende tööelus, ning jõuda neid ebavõrdsusi vähendades sisulise, mitte formaalse võrdsuseni (
28
). Kuigi 9. märtsi 2017. aasta kohtuotsuse Milkova (
29
) punkti 47 võiks tõlgendada nii, et selle sätte kohaldamisala ei piirdu üksnes tööeluga, tuleks selline tõlgendus minu arvates tagasi lükata põhjustel, mis puudutavad selle direktiivi eesmärki, millele osutasin käesoleva ettepaneku eelmises punktis. Lisaks märgin, et 17. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Coleman (
30
) on Euroopa Kohus selle sätte ulatust sõnaselgelt piiranud „töökeskkonnaga“.
96.
Lisaks, vastamaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu sellekohasele küsimusele, ei arva ma, et ÜRO konventsiooni artikli 5 lõikeid 1 ja 4 arvesse võttes saaks direktiivi 2000/78 artikli 7 kohaldamisala laieneda nii, et see hõlmaks ka selliseid meetmeid, mis ei puuduta võrdsust tööelus.
97.
Neid asjaolusid arvesse võttes ei ole selle direktiivi artikkel 7 minu arvates asjasse puutuv põhikohtuasjas käsitletava vanuse alusel erineva kohtlemise põhjendamise seisukohast, kuna selle erineva kohtlemise eesmärk on üldiselt tagada puuetega inimeste iseseisvus ja nende ühiskonnaga lõimumine (
31
).
V. Ettepanek
98.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) eelotsuse küsimusele järgnevalt:
Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõiget 5 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 26 ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste konventsiooni artiklist 19 lähtudes
tõlgendada nii, et
see, kui vastavalt liikmesriigi õigusnormidele, kus on sätestatud, et puuetega inimeste iseseisvuse ja nende ühiskonda kaasatuse tagamiseks tuleb arvesse võtta nende inimeste soove seoses neile osutatava isikliku abi korraldusega, seatakse isikliku abistaja töölevõtmisel vanusega seotud tingimus, ei ole nimetatud sättega vastuolus osas, milles selline meede on teise isiku õiguste ja vabaduste kaitseks vajalik.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79.
(
3
)	Edaspidi „harta“.
(
4
)	ELT 2010, L 23, lk 35, edaspidi „ÜRO konventsioon“.
(
5
)	BGBl. 1949 I, lk 1, edaspidi „GG“.
(
6
)	BGBl. 2006 I, lk 1897, edaspidi „AGG“.
(
7
)	BGBl. 1975 I, lk 3015, edaspidi „SGB I“.
(
8
)	BGBl. 2016 I, lk 3234, edaspidi „SGB IX“.
(
9
)	Märgin, et põhikohtuasjas kõne all olev tööpakkumiskuulutus sisaldab ka otsitava isikliku abistaja sooga seotud valikukriteeriumi. Kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus on Euroopa Kohtult aga küsinud, kas direktiivi 2000/78 silmas pidades on põhjendatav erinev kohtlemine vanuse alusel, siis ei pea Euroopa Kohus oma kohtuotsuses käsitlema selle sooga seotud ja selle direktiivi kohaldamisalasse mitte kuuluva kriteeriumi võimalikku diskrimineerivat laadi.
(
10
)	Vt eelkõige 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus TP (monteerija avalik‑õiguslikus televisioonis) (C‑356/21, EU:C:2023:9, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	Vt eelkõige 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus TP (monteerija avalik‑õiguslikus televisioonis) (C‑356/21, EU:C:2023:9, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab seejuures ka SGB IX § 78 lõike 2 seletuskirjale.
(
13
)	Samamoodi märgin, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et liikmesriigid võivad lubada tööturu osapooltele volitusnormidega loa võtta meetmeid direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 5 tähenduses selles sättes nimetatud valdkondades, mis on hõlmatud kollektiivlepinguga. Need volitusnormid peavad olema piisavalt täpsed tagamaks, et nimetatud meetmed vastavad eelmainitud artikli 2 lõikes 5 sätestatud nõuetele: vt 13. septembri 2011. aasta kohtuotsus Prigge jt (C‑447/09, EU:C:2011:573, punkt 61).
(
14
)	Vt eelkõige 10. veebruari 2022. aasta kohtuotsus HR Rail (C‑485/20, EU:C:2022:85, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt ÜRO konventsiooni artikli 19 punkt a.
(
16
)	Vt ÜRO konventsiooni artikli 19 punkt b. Vt nende aspektide kohta ÜRO puuetega inimeste õiguste komitee üldine märkus nr 5 (2017) iseseisva elu ja kogukonda kaasamise kohta.
(
17
)	Vt samasuguse lähenemisviisi kohta 12. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, punkt 45) ja 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873, punkt 49).
(
18
)	Vt eelkõige 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Ministero dell’Interno (piirvanus politseikomissaride töölevõtmisele) (C‑304/21, EU:C:2022:897, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt eelkõige 21. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Komisia za zashtita ot diskriminatsia (C‑824/19, EU:C:2021:862, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
20
)	Vt eelkõige 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Ministero dell’Interno (piirvanus politseikomissaride töölevõtmisele) (C‑304/21, EU:C:2022:897, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Vt 12. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).
(
22
)	Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
23
)	Vt 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
24
)	Vt 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Bougnaoui ja ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, punkt 40).
(
25
)	Vt 5. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Age Concern England (C‑388/07, EU:C:2009:128, punkt 46).
(
26
)	C‑193/17, EU:C:2019:43.
(
27
)	Vt eelkõige 2. juuni 2022. aasta kohtuotsus HK/Danmark ja HK/Privat (C‑587/20, EU:C:2022:419, punkt 31).
(
28
)	Vt 9. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Milkova (C‑406/15, EU:C:2017:198, punkt 47).
(
29
)	C‑406/15, EU:C:2017:198.
(
30
)	C‑303/06, EU:C:2008:415, punkt 42.
(
31
)	Igaks juhuks ja olgugi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole eelotsuse küsimuses sellele sättele viidanud, täpsustan samuti, et kohaldatav ei ole ka direktiivi 2000/78 artikkel 5, mis käsitleb mõistlikke abinõusid puuetega inimeste arvessevõtmiseks, kuna see artikkel puudutab meetmeid, mille tööandja võtab, et puuetega inimestel oleks võimalik tööle pääseda, töös osaleda või edeneda või saada koolitust, millega põhikohtuasjas käsitletava olukorra puhul tegemist ei ole.