Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 22. jaanuaril 2026(1)
Kohtuasi C‑583/24 [Tagu](i)
Kriminaalmenetlus
järgmise isiku suhtes:
DZ,
menetluses osales:
Openbaar Ministerie
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Euroopa vahistamismäärus – Raamotsus 2002/584/JSK – Artikli 1 lõige 3 – Raamotsus 2004/757/JSK – Artikli 2 lõike 1 punkt a ja lõige 2 – Artikli 4 lõige 1 ja lõike 2 punkt b – Miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikli 49 lõige 3 – Karistuste proportsionaalsus – Täitva liikmesriigi õigusasutuse teostatav kontroll
I.      Sissejuhatus
1.        Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta(2), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK(3), rakendamisel Euroopa vahistamismääruse teinud ja seda täitvate õigusasutuste poolt proportsionaalsuse põhimõtte arvesse võtmise küsimuse peale on juba kulutatud palju tinti, kusjuures seda nähtust on kindlasti võimendanud asjaolu, et raamotsus 2002/584(4) selles küsimuses vaikib.
2.        Nimelt ei sisalda see raamotsus ühtegi sõnaselget nõuet selle kohta, kas liikmesriikide õigusasutused peavad selle kohaldamisalas järgima proportsionaalsuse põhimõtet(5). Sellekohaste sätete puudumise kompenseerimiseks on see nõue sõnastatud erinevates Euroopa vahistamismääruse tegemise ja täitmise käsiraamatutes(6) ning Euroopa Parlamendi poolt(7).
3.        Komisjon märgib oma 2023. aasta käsiraamatus, et Euroopa vahistamismäärus „peaks alati olema oma eesmärgi suhtes proportsionaalne“(8). Seda silmas pidades „peaksid [Euroopa vahistamismääruse teinud] õigusasutused kaaluma, kas Euroopa vahistamismääruse tegemise asemel saaks kasutada teisi õigusalase koostöö meetmeid“, kuivõrd need meetmed võiksid olla „tulemuslikud, kuid samas leebemad“. Üldisemalt rõhutab komisjon, et „proportsionaalsuse kontrollimine enne Euroopa vahistamismääruse tegemist võib tugevdada vastastikust usaldust liikmesriikide pädevate asutuste vahel“, mis aitab kaasa „Euroopa vahistamismääruse [süsteemi] tõhususele kogu [Euroopa Liidus]“(9).
4.        Kuigi proportsionaalsuse nõuet ei ole raamotsuses 2002/584 sõnaselgelt mainitud, kehtib proportsionaalsuse nõue siiski kogu raamotsusega kehtestatud üleandmisprotsessis läbivalt. See ei saakski teisiti olla, sest ELL artikli 5 lõike 4 kohaselt „[k]ooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ei või liidu meetme sisu ega vorm minna aluslepingute eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale“. Arvestades Euroopa vahistamismääruse tagajärgi tagaotsitavate õigustele ning selleks, et tagada üleandmismenetluste tõhusus ja kiirus, on seega eriti oluline, et vahistamismääruse teinud õigusasutused uuriksid igal üksikjuhul tähelepanelikult ja teatava reservatsiooniga, kas selline vahistamismäärus on vajalik.
5.        Euroopa Kohus on mitme oma kohtujuristi(10) ajendusel ise rõhutanud, et vahistamismääruse teinud õigusasutus peab kontrollima proportsionaalsust. Nimelt, kuna Euroopa vahistamismääruse tegemise tagajärg võib olla selle isiku vahistamine, kelle suhtes see on tehtud, ja see võib seega kahjustada tema isikuvabadust, peab õigusasutus, kes kavatseb teha Euroopa vahistamismääruse, kontrollima, kas konkreetse juhtumi eripärasid arvestades on vahistamismääruse tegemine proportsionaalne(11). Näib, et selles osas teeb Euroopa Kohus vahet selle järgi, kas Euroopa vahistamismäärus tehakse kriminaalmenetluse jaoks või karistuse täideviimiseks, kuna ta on täpsustanud, et sel viimati nimetatud juhul tuleneb vahistamismääruse proportsionaalsus mõistetud karistusest, mis peab raamotsuse 2002/584 artikli 2 lõikest 1 nähtuvalt seisnema vähemalt nelja kuu pikkuses karistuses või julgeolekumeetmes(12).
6.        Mis puutub vahistamismäärust täitvasse õigusasutusse, siis Euroopa Kohtu praktikast ei tulene, et ta oleks kohustatud analüüsima selle Euroopa vahistamismääruse proportsionaalsust, mida ta peab täitma(13).
7.        Lisaks rõhutab komisjon oma 2023. aasta käsiraamatus, et Euroopa vahistamismääruse proportsionaalsuse kontrollimine on üksnes vahistamismääruse teinud õigusasutuse ülesanne. Ta märgib sellega seoses, et raamotsus 2002/584 „ei näe ette vahistamismäärust täitva liikmesriigi võimalust hinnata Euroopa vahistamismääruse proportsionaalsust“. Selle institutsiooni sõnul on see „kooskõlas vastastikuse tunnustamise põhimõttega“. Kui vahistamismäärust täitval õigusasutusel peaks siiski olema tõsiseid kahtlusi Euroopa vahistamismääruse proportsionaalsuse suhtes, tuleks eelistada selle asutuse ja vahistamismääruse teinud õigusasutuse vahelist „otse suhtlemist“, et leida „sobivam lahendus“(14). Komisjon leib, et sellised olukorrad peaksid esinema üksnes „erandlikel asjaoludel“(15).
8.        Pärast neid täpsustusi tuleb kõigepealt rõhutada, et käesoleva eelotsusetaotlusega palutakse Euroopa Kohtul analüüsida üleandmismehhanismi raames proportsionaalsuse problemaatikat konkreetsest aspektist, kuigi – nagu ma edaspidi selgitan – õigusliku arutelu keskmes on ka vahistamismääruse teinud ja vahistamismäärust täitvate õigusasutuste poolt tehtavate kontrollide jaotus.
9.        Selle taotluse alusel peab Euroopa Kohus seega võtma seisukoha küsimuses, kas vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest ja kui see on nii, siis millistel tingimustel, kui ta leiab, et tagaotsitava üleandmine tooks kaasa Euroopa Liidu põhiõiguste harta(16) artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise ohu. Sellest seisukohast ei ole küsimus mitte niivõrd proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kontrollimises Euroopa vahistamismääruse tegemise etapis, vaid pigem selle põhimõtte järgimise kontrollimises vahistamismääruse täitmise etapis kuna tegemist on vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistusega, mille täitmiseks on Euroopa vahistamismäärus vaid menetluslik vahend(17).
10.      Täpsemalt puudutab käesolev eelotsusetaotlus küsimust, kuidas tõlgendada raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõiget 3 koostoimes harta artikli 49 lõikega 3 ning nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsuse 2004/757/JSK, millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta(18), artikli 2 lõigetega 1 ja 2, artikli 4 lõigetega 1 ja 2 ning artikliga 5.
11.      Taotlus on esitatud kriminaalmenetluses, mida toimetatakse DZ suhtes seoses tema kohta välja antud Euroopa vahistamismäärusega, et viia täide seitsmeaastane lõplik vabadusekaotuslik karistus süüteo eest, mis seisneb „ohtlike ja kõrge riskitasemega“ narkootikumide Rumeeniasse toomises.
12.      Selles kontekstis tuleb kindlaks teha, kas ja kui, siis mil määral ja millistel tingimustel võib vahistamismäärust täitev õigusasutus keelduda DZi üleandmisest, kui ta leiab, et selline karistus on ebaproportsionaalne ja et Euroopa vahistamismääruse täitmine rikuks seega harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtet. Eelkõige, kas see asutus on kohustatud läbi viima kaheetapilise kontrolli, et ta saaks raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel üleandmisest keelduda? Kui vastus on jaatav, siis milline konkreetne sisu tuleb anda selle kontrolli mõlemale etapile?
II.    Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimused
13.      Judecătoria Constanța  (Constanța esimese astme kohus, Rumeenia) väljastas 9. jaanuaril 2024 DZi kohta Euroopa vahistamismääruse. Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus vahistamismäärust täitva õigusasutusena peab tegema otsuse selle vahistamismääruse täitmise üle. See kohus leiab, et ei saa kohaldada ühtegi raamotsuse 2002/584 artiklites 3, 4 ja 4a nimetatud täitmata jätmise alust.
14.      Euroopa vahistamismääruse eesmärk on täita jõustunud seitsmeaastane vabadusekaotuslik karistus, mis mõisteti Court Constanța (Constanța apellatsioonikohus, Rumeenia) 20. detsembri 2023. aasta otsusega pärast kohtumenetlust, milles DZ osales isiklikult(19). Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et sellest vahistamismäärusest tuleneb, et see karistus mõisteti DZile selle eest, et ta koos abikaasaga importis ebaseaduslikult Rumeeniasse kolm grammi kanepit ja neli metüleendioksümetamfetamiini (MDMA) sisaldavat tabletti. See kohus täpsustab, et need teod on Rumeenias karistatavad 26. juuli 2000. aasta seaduse nr 143/2000 ebaseadusliku uimastiäri ja -tarbimise ennetamise ja tõkestamise kohta (Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri)(20), põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus nr 143/2000“)(21), artikli 3 ja karistusseadustiku (Codul penal)(22) artikli 46 lõike 2 alusel. Rumeenia õiguse kohaselt on tegemist üheainsa süüteoga, nimelt „ohtlike ja kõrge riskitasemega narkootikumide riiki toomise kuriteoga“.
15.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab samuti, et „kõrge riskitasemega“ narkootikumide osas on seaduse nr 143/2000 artikli 3 eesmärk rakendada raamotsuse 2004/757 artikli 4 lõike 2 punkti b(23). Kuigi viimati nimetatud säte paneb liikmesriikidele kohustuse näha ette kriminaalkorras karistamine vähemalt viie- kuni kümneaastase vangistusega, nähtub vahistamismääruse teinud õigusasutuse ja Euroopa Liidu Kriminaalõigusalase Koostöö Ameti (Eurojust) Rumeenia büroo esitatud täiendavast teabest, et teo toimepanemise ajal oli kuritegu, mis seisnes „ohtlike ja kõrge riskitasemega narkootikumide riiki toomises“, karistatav vähemalt seitsmeaastase vangistusega.
16.      Arvestades Euroopa vahistamismääruses nimetatud uimastikoguseid ja avaldust, mille tegi DZ kohtuistungil eelotsusetaotluse esitanud kohtus – nimelt, et uimastid olid ette nähtud tema abikaasa omatarbeks, kes kasutas neid valu leevendamiseks(24) –, leiab see kohus, et tegelikult oli tegemist ohtlike ja kõrge riskitasemega narkootikumidega väikestes kogustes omatarbeks kasutamiseks. Igal juhul märgib nimetatud kohus, et DZil ja tema abikaasal olid need väikesed kogused narkootikume, ilma et neil oleks olnud kavatsust nendega kaubelda.
17.      Rumeenia õiguses on ette nähtud võimalused karistuse lühendamiseks, eelkõige kergendavate asjaolude arvessevõtmise teel. Taotlusele vastuseks teatas vahistamismääruse teinud õigusasutus siiski, et DZi puhul ei olnud raskendavaid asjaolusid, nagu korduvus, ega kergendavaid asjaolusid. Isegi kui DZ oleks võinud taotleda karistuse lühendamist ja seda oleks kohaldatud, ei oleks karistuse tingimisi kohaldamata jätmine olnud võimalik selle karistuse kestuse tõttu. Selle asutuse sõnul oleks karistuse lühendamise aluse kohaldamise korral olnud karistus neli aastat ja kaheksa kuud ning seega pikem kui kolm aastat(25).
18.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab nendest asjaoludest, et ilma asjaoludeta, mis õigustaksid karistuse vähendamist, kohustasid Rumeenia õigusnormid kohut tegude toimepanemise ajal „ohtlike ja kõrge riskitasemega narkootikumide“ ebaseadusliku impordi eest süüdimõistmise korral mõistma vähemalt seitsmeaastase vangistuse, võtmata arvesse seda, kas see tegevus puudutas väikest hulka narkootikume, ega seda, kas tegude toimepanija tegi seda isiklikuks tarbeks, vähemalt ilma kavatsuseta narkootikume müüa.
19.      Seevastu juhul, kui oleks olnud kohaldatav üks või mitu seaduslikku võimalust karistust vähendada, võimaldasid need õigusnormid kohtul seda miinimumkaristust väikeses koguses „ohtlike ja kõrge riskitasemega narkootikumide“ ebaseadusliku isiklikuks tarbimiseks importimise korral, vähemalt ilma kavatsuseta nendega kaubelda vähendada kas poole võrra (seaduse nr 143/2000 artikli 15 kohaldamisel) või kõige rohkem ühe kolmandiku võrra (kui kohaldatakse ühte või mitut muud võimalust karistust vähendada).
20.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et DZi nõustaja vaidleb DZi üleandmise vastu, väites, et mõistetud vabadusekaotuslik karistus on ebaproportsionaalne ja on seega vastuolus harta artikli 49 lõikega 3. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et arvestades selle nõustaja argumente, tekitab Rumeenia õiguses käesoleval juhul Rumeenia kriminaalkohtule ette nähtud miinimumkaristus, mida kohaldada, koos piiratud õiguslike võimalustega karistust vähendada, küsimusi seoses selles sättes ette nähtud karistuste proportsionaalsuse põhimõttega.
21.      Esiteks tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul küsimus, kas juhul, kui tagaotsitav tugineb tegelikule ohule, et viiakse täide Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva kuriteo suhtes ebaproportsionaalne karistus, peab vahistamismäärust täitev õigusasutus kontrollima, kas selle ohu tõttu võib üleandmisest keelduda.
22.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et ei ole kindel, et 14. juuli 2022. aasta kohtuotsusest Procureur général près la cour d’appel d’Angers(26) saab järeldada, et ei ole võimalik tugineda raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikele 3 koostoimes harta artikli 49 lõikega 3.
23.      Teiseks tekib selle kohtu sõnul mitu täiendavat küsimust selle kohta, kuidas peaks vahistamismäärust täitev õigusasutus hindama, kas vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb reaalne oht, et lõplik karistus, mis täide viiakse, on ebaproportsionaalne.
24.      Seega tuleb küsida, millist kontrolli peab see asutus selle hindamise raames kohaldama ja milline on selle kontrolli raames kohustus mõista miinimumkaristus koos karistuse lühendamise ja karistuse tingimisi kohaldamata jätmise võimalustega, mis on ette nähtud vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguses. Lisaks, kuna tagaotsitavale isikule mõistetud vabadusekaotuslik karistus on juba jõustunud, tekib lõpuks küsimus, kas vahistamismääruse teinud liikmesriigi asutuste võimalik tagatis, mis seisneb näiteks selles, et tagaotsitavale isikule võib anda armu või ta saab veel taotleda süüdimõistva kohtuotsuse läbivaatamist, võib veel kõrvaldada kindlaks tehtud tegeliku ohu, et harta artikli 49 lõiget 3 võidakse rikkuda tagaotsitava isiku kahjuks.
25.      Neil asjaoludel otsustas rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas raamotsuse [2002/584] artikli 1 lõiget 3 koostoimes [harta] artikli 49 lõikega 3 ning raamotsuse [2004/757] artikli 2 lõike 1 punktiga a ja lõikega 2, artikli 4 lõikega 1 ja lõike 2 punktiga b ning artikliga 5 tuleb tõlgendada nii, et
kui tagaotsitav isik vaidlustab üleandmise väitega, et talle on vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud uimastite impordi eest väikeses koguses isiklikuks kasutamiseks, vähemalt uimastite impordi eest väikeses koguses ilma kavatsuseta nendega kaubelda, jõustunud ebaproportsionaalne minimaalne vabadusekaotuslik karistus,
peab vahistamismäärust täitev õigusasutus kontrollima, kas selle karistuse täideviimiseks üleandmise korral tekiks tagaotsitava isiku jaoks tegelik oht, et karistus, mis on Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva süüteoga võrreldes ebaproportsionaalne, pööratakse täitmisele?
2.      Kui [esimesele küsimusele] vastatakse jaatavalt:
a)      millist hindamiskriteeriumi peab vahistamismäärust täitev õigusasutus kohaldama selleks, et hinnata, kas esineb jõustunud ebaproportsionaalse karistuse täitmisele pööramise tegelik oht esimese küsimuse tähenduses?
b)      Milline on selle läbivaatamise raames selle asjaolu roll, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigus,
millega võetakse üle [raamotsuse 2004/757] artikli 4 lõike 2 punkt b ja sellest tulenev kohustus näha ette vabadusekaotuslikud karistused maksimaalse määraga vähemalt viis kuni kümme aastat,
kohustab liikmesriigi kohut süüdimõistmise korral, lühidalt öeldes, selliste uimastite impordi eest, mis tekitavad väga suurt kahju tervisele, mõistma vähemalt seitsmeaastase vabadusekaotusliku karistuse, olenemata sellest, millise uimastikogusega on need teod seotud ja kas nende tegudega kavatseti saada uimasteid isiklikuks kasutamiseks või kas need teod pandi toime kavatsusega kaubelda nende uimastitega, kusjuures
–        kohus saab seda ettenähtud karistuse alammäära vähendada ainult kõige enam kolmandiku võrra sellest karistusest, kui esinevad asjaolud, mis vähendavad süüteo raskust või toimepanijast tulenevat ohtu või asjaomane isik võtab süüteo omaks, või kokku poole võrra sellest karistusest, kui asjaomane isik aitab kaasa uimastitega seotud süütegusid toime pannud isikute tuvastamisel ja vastutusele võtmisel, ja
–        selle (vajaduse korral lühendatud) karistuse alammäära pikkus takistab kohtul selle karistuse kohaldamist tingimisi?
c)      Kas jõustunud ebaproportsionaalse karistuse täitmisele pööramise võimalikku tegelikku ohtu esimese küsimuse tähenduses saab vahistamismääruse teinud liikmesriigi tagatisega veel kõrvaldada ja kuidas võiks selline tagatis välja näha?“
26.      Kirjalikud seisukohad esitasid DZ, Openbaar Ministerie (prokuratuur, Madalmaad), Rumeenia, Ungari ja Poola valitsus, Iirimaa ja komisjon, kes osalesid ka Saksamaa valitsuse osavõtul 23. septembril 2025 toimunud kohtuistungil, kus nad vastasid suuliselt vastamiseks Euroopa Kohtu esitatud küsimustele.
III. Õiguslik analüüs
27.      Oma küsimustega, mida ma soovitan analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt otsustada, kas ja kui jah, siis millistel tingimustel ja mil määral lubab raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõige 3 koostoimes harta artikli 49 lõikega 3 vahistamismäärust täitval õigusasutusel vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda, kui see asutus leiab, et mõistetud karistus on ülemäärane ja et selle vahistamismääruse täitmine võib rikkuda selles harta sättes sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtet.
28.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused tulenevad peamiselt erinevustest Madalmaade karistusõiguse ja Rumeenia karistusõiguse vahel selles osas, mis puudutab sellise süüteo, nagu on kõne all põhikohtuasjas, see tähendab „kõrge riskitasemega“ narkootikumide Rumeeniasse toomise eest karistamise rangust. Nimelt, kui kohtuistungil prokuratuuri antud selgituste kohaselt on sellesse kategooriasse kuuluvate narkootikumide Rumeeniasse toomine koguses kuni kümme grammi Madalmaades karistatav ühe- kuni kolmenädalase vangistusega, siis Rumeenias on minimaalne vangistus seitse aastat. Need küsimused põhinevad seega tõdemusel, et Rumeenia õiguses ette nähtud vangistuse alampiir on Madalmaade õiguses ette nähtud karistusega võrreldes kõrge. Sellele lisandub tõdemus, et Rumeenia kohtu võimalused karistust vähendada või see tingimisi kohaldamata jätta on piiratud.
29.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks tuleb meenutada, et raamotsusega 2002/584 püütakse kuritegude toimepanemises süüdi mõistetute või kahtlustatavate üleandmise lihtsustatud ja tõhusa süsteemi sisseviimisega hõlbustada ja kiirendada õigusalast koostööd, et aidata saavutada eesmärki kujundada liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, põhinedes suurel usaldusel, mis peab liikmesriikide vahel olema(27).
30.      Selle raamotsusega reguleeritud valdkonnas on vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mis raamotsuse põhjenduse 6 kohaselt kujutab endast kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö „nurgakivi“, väljendatud raamotsuse artikli 1 lõikes 2, mille kohaselt on liikmesriigid kohustatud mis tahes Euroopa vahistamismääruse täitma vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt raamotsuse sätetele(28).
31.      Sellest järeldub ühelt poolt, et vahistamismäärust täitvad õigusasutused võivad keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest üksnes põhjustel, mis tulenevad raamotsusest 2002/584, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus. Teiselt poolt, kuivõrd üldreegliks on Euroopa vahistamismääruse täitmine, on täitmisest keeldumine erand, mida tuleb tõlgendada kitsalt(29). Mis puudutab selliseid aluseid, siis on raamotsuse artiklis 3 ette nähtud Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikud alused ning artiklites 4 ja 4a täitmata jätmise korral vabatahtlikud alused(30).
32.      Olles tuvastanud, et ükski nendest alustest ei ole seotud vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse ebaproportsionaalsusega (A), selgitan ma, millised järeldused võib raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikest 3 teha harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise ohu korral (B).
A.      Raamotsuses 2002/584 puudub täitmata jätmise alus, mis tuleneks vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse ebaproportsionaalsusest
33.      Raamotsus 2002/584 ei näe ette, et vahistamismäärust täitev õigusasutus võiks keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks üksnes põhjusel, et see karistus on ebaproportsionaalne võrreldes süüteoga, mille eest karistatakse.
34.      Sellise järelduse võib tuletada ka Euroopa Kohtu praktikast.
35.      Näiteks kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers, paluti Euroopa Kohtul tõlgendada teo kahepoolse karistatavuse tingimust, mis on ette nähtud raamotsuse 2002/584 artikli 2 lõikes 4 ja artikli 4 punktis 1. Euroopa Kohus otsustas eelkõige, et see tingimus on täidetud, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks, isegi kui see karistus on vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud tagaotsitava poolt ühe liitsüüteo toimepanemise eest, mis koosneb mitmest teost, millest ainult osa kujutab endast vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kuritegu(31).
36.      Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus palus seda küsimust analüüsida ka harta artikli 49 lõike 3 seisukohast, rõhutas Euroopa Kohus, et selline tõlgendus on selles sättes ette nähtud kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas(32).
37.      Sellega seoses rõhutas Euroopa Kohus esiteks, et raamotsusega 2002/584 kehtestatud süsteemis tagavad kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtte järgimise vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutused, lisades üldisemalt, et selle isiku õiguste kaitse tagamine, kelle üleandmist taotletakse, lasub esmajärjekorras vahistamismääruse teinud liikmesriigi vastutusel(33).
38.      Teiseks märkis Euroopa Kohus, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse võimalikku ebaproportsionaalsust ei ole raamotsuse 2002/584 artiklites 3, 4 ja 4a nimetatud Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslike ega vabatahtlike aluste hulgas nimetatud(34).
39.      Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et teo kahepoolse karistatavuse tingimus eeldab üksnes selle kontrollimist, kas selle süüteo faktilised asjaolud, mille alusel Euroopa vahistamismäärus tehti, kujutaksid endast sellistena süütegu ka vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt juhul, kui need oleksid aset leidnud selle liikmesriigi territooriumil(35).
40.      Euroopa Kohus järeldas nendest asjaoludest, et vahistamismäärust täitva õigusasutuse ülesanne ei ole seega selle tingimuse hindamisel hinnata vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistust harta artikli 49 lõike 3 alusel(36).
41.      On tõsi, et Euroopa Kohtu vastust kohtuotsuses Procureur général près la cour d’appel d’Angers tuleb analüüsida teo kahepoolse karistatavuse tingimuse alusel, kuna Euroopa Kohus piirdub sellega, et üksnes rõhutab, et tõlgendus, mille ta sellele tingimusele annab, on kooskõlas kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega, mis on sätestatud harta artikli 49 lõikes 3.
42.      Sellegipoolest annab Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktide 65 ja 66 üldise sõnastusega mõista, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse võimaliku ebaproportsionaalsuse hindamine vahistamismäärust täitva õigusasutuse poolt näib olevat raamotsusega 2002/584 kehtestatud süsteemiga vastuolus. Mulle näib, et Euroopa Kohus peaks käesolevas menetluses selgelt kinnitama, et Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumine ei saa põhimõtteliselt põhineda vahistamismäärust täitva õigusasutuse hinnangul, mille kohaselt oleks vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistus erinevate hindamiselementide, sealhulgas tema enda riigisisese õiguse alusel ebaproportsionaalne. Nimelt ei ole selle kohtu selline hinnang minu arvates ei soovitav ega praktikas võimalik.
43.      See vahistamismäärust täitva õigusasutuse hinnang karistuse proportsionaalsusele ei ole soovitav, kuna see viiks selleni, et see asutus vaatab vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse sisuliselt läbi, seades vajaduse korral selle põhjendatuse kahtluse alla. See asutus muutuks seega apellatsioonikohtuks, kus tagaotsitav saaks vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtu poolt talle mõistetud karistuse proportsionaalsuse vaidlustada. Niisugune apellatsiooniaste saab aga asuda üksnes selles liikmesriigis ja seda ei saa viia üle vahistamismäärust täitvasse liikmesriiki, mille õigusasutused ei saa endale sellist rolli võtta. Lisaks ei ole vahistamismäärust täitval õigusasutusel pädevust kohaldada vahistamismäärust täitva liikmesriigi materiaalõigusnorme süüteole, mille eest karistuse mõistmine kuulub vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtute pädevusse, millest üks on teinud sõltumatult kohtuotsuse, mis on selle Euroopa vahistamismääruse aluseks, mille täitmist taotletakse.
44.      Seega ei ole vahistamismäärust täitva õigusasutuse ülesanne hinnata, kas vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtu mõistetud karistus on selle liikmesriigi õigusnormidega taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik. Lisan, et ilmselgetel õiguskindluse kaalutlustel ei saa vahistamismäärust täitev õigusasutus vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud lõplikku kohtuotsust selle täitmise staadiumis kahtluse alla seada, ilma et see kahjustaks kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet.
45.      Lisaks on vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse proportsionaalsuse kontrollimine vahistamismäärust täitva õigusasutuse poolt vastastikuse tunnustamise põhimõttega põhimõtteliselt vastuolus(37). Tuletan meelde, et see põhimõte tähendab paratamatult seda, et liikmesriikide karistusõigussüsteemides valitseb vastastikune usaldus ja et iga liikmesriik tunnistab teistes liikmesriikides kehtivaid karistusõiguse norme, isegi kui nende kohaldamise tulemuseks oleks teistsugune lahend kui tema riigisisese õiguse kohaldamisel(38). See tähendab, et vahistamismäärust täitev õigusasutus ei saa karistuste proportsionaalsust iseenda karistusõigusest lähtudes kahtluse alla seada(39), tuginedes oma hinnangule karistuste proportsionaalsuse kohta, ja seda sõltumata vahistamismääruse teinud liikmesriigi materiaalõiguses ette nähtud normidest. Samuti tuleb rõhutada, et erinevused liikmesriikide kriminaalõiguses kajastavad nende karistuspoliitikas tehtud valikute erinevust(40) vastavalt liikmesriikide seadusandjate määratletud prioriteetidele(41), sealhulgas karistusõiguse valdkonnas, mis on liidus minimaalselt ühtlustatud. Sellega seoses on oluline vältida, et mõned liikmesriigid muutuksid karistamatuse vastu võitlemise eesmärgi ja kannatanute õiguste arvelt süüdimõistetute varjupaigakohaks põhjusel, et nad karistavad teatavaid kuritegusid kergemini. Samuti tuleb märkida, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, et kuigi raamotsuse 2002/584 artikli 2 lõikes 2 on raamotsuse rakendamiseks loetletud süütegude kategooriad, on nende süütegude määratlus ja kohaldatavad karistused need, mis tulenevad vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusest. Raamotsuse eesmärk ei ole ühtlustada asjaomaste kuritegude koosseise või nende eest mõistetavaid karistusi(42).
46.      Nendele järeldustele lisandub see, et vahistamismäärust täitval õigusasutusel on raske, kui mitte võimatu anda ranget ja teadlikku hinnangut vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtu otsustatud karistuse proportsionaalsusele ainuüksi seetõttu, et kohtulik arutelu ei toimunud selles kohtus, tal ei ole täielikku toimikut ja ta ei tunne selle liikmesriigi kriminaalõigussüsteemi eripärasid(43). Raamotsuse 2002/584 artikli 15 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud teabevahetus ei saa minu arvates seda probleemi lahendada, kuna selle eesmärk on anda vahistamismäärust täitvale õigusasutusele võimalus otsustada üleandmise üle, mitte anda talle teavet, mis võimaldaks tal hinnata vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud süüdimõistva kohtuotsuse põhjendatust(44).
47.      Üldisemalt eiraks selline lahendus asjaolu, et raamotsuse eesmärk ei ole ühtlustada liikmesriikide materiaalõiguslikku karistusõigust, mistõttu ei tohi selle valdkonna normide mitmekesisus, andes vahistamismäärust täitvale õigusasutusele võimaluse kontrollida, kas vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohus järgib karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, viia selleni, et raamotsusega kehtestatud üleandmismehhanism ei toimi. Selle ohu vältimiseks on seega oluline tagada, et karistuste proportsionaalsuse põhimõtte järgimine kuulub põhimõtteliselt üksnes vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtute pädevusse selle liikmesriigi karistusõiguses ette nähtud tingimustel. Muidu kahjustataks paratamatult eesmärki luua lihtsustatud ja tõhus süsteem liikmesriikidevahelise üleandmise hõlbustamiseks ja kiirendamiseks.
48.      Samas ei saa täielikult välistada, et erandlikel asjaoludel võib karistuste proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise oht viia selleni, et vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest. Märgin muide, et Euroopa Kohus ei võtnud kohtuotsuses Procureur général près la cour d’appel d’Angers seisukohta küsimuses, kas harta artikli 49 lõikes 3 ette nähtud karistuste proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise oht võib raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel kujutada endast iseseisvat Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumise alust.
B.      Raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikest 3 tulenevad tagajärjed, kui on oht rikkuda harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtet
49.      Raamotsuse 2002/584 artiklist 1 lõikest 3 nähtub, et raamotsus ei mõjuta kohustust austada hartaga tagatud põhiõigusi.
50.      See kohustus kehtib liikmesriikidele, kui nad teevad otsuse isiku üleandmise kohta, kuna selline otsus on liidu õiguse rakendamine harta artikli 51 lõike 1 tähenduses. Liikmesriikide vahistamismäärust täitvad õigusasutused on seega selle otsuse tegemisel kohustatud tagama, et isiku puhul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, järgitakse hartas tunnustatud põhiõigusi(45).
51.      Selles kontekstis on oluline meenutada, et harta artikli 49 lõikes 3 on sätestatud, et karistuste raskus ei tohi olla kuriteo suhtes ebaproportsionaalne. Seda sätet kohaldatakse juhul, kui liikmesriigi õigusnormiga rakendatakse liidu õigust(46). Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele ei tohi riigisiseste õigusnormidega ette nähtud karistusmeetmed minna kaugemale sellest, mis on nende õigusnormidega taotletavate legitiimsete eesmärkide saavutamiseks vajalik. Karistuste rangus peab vastama nende rikkumiste raskusele, mille eest neid määratakse, eelkõige tagades tegeliku hoiatava mõju, ning need ei tohi minna kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik(47).
52.      Pealegi nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et karistuse ning selle määra kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta kõiki konkreetse asja asjaolusid(48). Karistuste proportsionaalsuse hindamisel tuleb arvesse võtta ka liikmesriigi kohtu võimalust muuta kuriteo kvalifikatsiooni võrreldes süüdistusaktis sisalduva kvalifikatsiooniga, mis võib viia kergema karistuse määramiseni, ja võimalust kohandada karistust vastavalt tuvastatud kuriteo raskusastmele(49).
53.      Raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel on Euroopa Kohus välja töötanud iseseisva aluse, mis võib teatavatel tingimustel erandkorras õigustada seda, et vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub üleandmisest, kui esineb oht, et rikutakse tagaotsitava põhiõigusi. Seni on sellise aluse kasutamist kaalutud seoses ohuga, et võidakse rikkuda põhiõigusi, mis on tagatud harta artiklites 4 (piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeld), 7 (õigus era- ja perekonnaelu puutumatusele), 24 (lapse õigused) ja 47 (õigus tõhusale õiguskaitsevahendile sõltumatu ja erapooletu kohtu ees, mis on eelnevalt seadusega kehtestatud).
54.      Minu arvates ei ole mingit põhjust välistada algusest peale ja kategooriliselt võimalust, et harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud põhiõiguse rikkumise oht võiks erandkorras õigustada ka üleandmisest keeldumist raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel. Märgin muide, et Euroopa Kohus on kohtuotsuses Alchaster, olgugi et teiste liidu õigusaktide tõlgendamise raames(50), juba otsustanud, et vahistamismäärust täitvad liikmesriikide õigusasutused on kohustatud üleandmise kohta otsuse tegemisel tagama, et järgitaks põhiõigusi, mis tulenevad harta artikli 49 lõikest 1, milles on muu hulgas sätestatud, et ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ette nähtud karistus. See hinnang peaks minu arvates laienema ka harta artikli 49 lõikele 3(51).
55.      Järelikult võimaldab harta artikli 49 lõikega 3 kaitstud põhiõiguse rikkumise oht minu arvates vahistamismäärust täitval õigusasutusel pärast asjakohast uurimist Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda.
56.      Mis puudutab sellise analüüsi korda, siis leian, et Euroopa Kohus ei tohiks kalduda kõrvale oma kohtupraktikast, mille eesmärk on säilitada raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel üleandmisest keeldumise erandlikkus, seades põhiõiguste rikkumise ohu sõltuvusse kaheetapilisest kontrollimisest.
57.      Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et harta artiklitega 4, 7, 24 ja 47 tagatud põhiõiguste rikkumise ohu olemasolu tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmise menetluses hinnata kahes eraldiseisvas etapis toimuva kontrolli raames, kusjuures neid etappe ei saa omavahel segi ajada, sest nende käigus viiakse analüüs läbi erinevate kriteeriumide alusel, ja need tuleb läbi viia üksteise järel(52).
58.      Selleks peab vahistamismäärust täitev õigusasutus esimeses etapis kindlaks tegema, kas esineb objektiivseid, usaldusväärseid, täpseid ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmeid, mis tõendavad tegelikku ohtu, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis neid põhiõigusi rikutakse kas süsteemsete või üldiste puuduste tõttu või puuduste tõttu, mis puudutavad konkreetsemalt objektiivselt tuvastatavat isikute rühma(53).
59.      Teises etapis peab vahistamismäärust täitev õigusasutus konkreetselt ja täpselt kontrollima, mil määral võivad esimeses etapis tuvastatud puudused mõjutada isikut, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ning kas selle isiku isiklikku olukorda arvestades on piisavalt alust arvata, et teda ähvardab tegelik oht, et tema üleandmise korral vahistamismääruse teinud liikmesriigile rikutakse neid põhiõigusi(54).
60.      Kui vahistamismäärust täitev õigusasutus hindab, kas Euroopa vahistamismääruse täitmisega võib kaasneda põhiõiguste rikkumise oht, peab ta seega konkreetse juhtumi juurest eemalduma ja selle juurde tagasi pöörduma vaid juhul, kui ta tuvastab vahistamismääruse teinud liikmesriigis süsteemsed või üldised puudused või puudused, mis puudutavad konkreetsemalt objektiivselt tuvastatavat isikute rühma. Süsteemne analüüs eelneb seega põhimõtteliselt individuaalsele analüüsile.
61.      Raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikel 3 põhineva üleandmisest keeldumise aluse rakendamist on Euroopa Kohus seega rangelt piiritlenud, mis seisneb selles, et vahistamismäärust täitev õigusasutus peab läbi viima range ja nõudliku kontrolli. See on õigustatud nimelt sellega, et süüdimõistetute või kahtlustatavate isikute üleandmise lihtsustatud ja tõhus süsteem, mis on kehtestatud raamotsusega 2002/584, põhineb suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel ja vastastikuse tunnustamise põhimõttel(55). Seega on vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt iga liikmesriik kohustatud eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eelkõige liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi(56). Järelikult peavad liikmesriigid liidu õiguse rakendamisel sama õiguse alusel eeldama, et teised liikmesriigid järgivad põhiõigusi, mistõttu neil puudub mitte ainult võimalus nõuda teiselt liikmesriigilt põhiõiguste riigisisest kaitset kõrgemal tasemel, kui on tagatud liidu õigusega, vaid ka võimalus kontrollida – välja arvatud erandjuhtudel –, kas teine liikmesriik on tegelikult konkreetsel juhul järginud liidus tagatud põhiõigusi(57).
62.      Selles vastastikuse usalduse põhimõttest tuleneva eelduse kontekstis, et vahistamismääruse teinud liikmesriik austab põhiõigusi, ongi Euroopa Kohus rõhutanud, et kohustuse tuvastada süsteemsete või üldiste puuduste olemasolu enne, kui saab konkreetselt ja täpselt kontrollida, kas isikut, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ähvardab põhiõiguse rikkumise tegelik oht, eesmärk just vältida seda, et sellist kontrolli ei saaks läbi viia väljaspool erandjuhtusid(58).
63.      Euroopa Kohus rõhutas, et selle kohustuse täitmine võimaldab eelkõige tagada vahistamismääruse teinud liikmesriigi ja vahistamismäärust täitva liikmesriigi vahel seoses põhiõiguste nõuete järgmisega vastutuse jaotuse, mis tuleneb Euroopa vahistamismääruse mehhanismi toimimise aluseks olevate vastastikuse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtete täielikust kohaldamisest(59).
64.      Nagu ma oma ettepanekus kohtuasjas Puig Gordi jt(60) märkisin, ei ole kahtlust, et vahistamismääruse teinud ja vahistamismäärust täitvad õigusasutused kui asutused, kes peavad raamotsust 2002/584 rakendama, on kohustatud järgima hartaga kaitstud põhiõigusi. Seejuures on selleks et kõnealuse raamotsusega kehtestatud üleandmissüsteem toimiks, vastutus selles osas vastavalt vastastikuse usalduse põhimõttele nende kahe asutuse vahel jagatud. Nimelt, kui vahistamismääruse teinud õigusasutusel ja seda täitval õigusasutusel oleks õigus teostada samu kontrollitoiminguid, ohustaks see üleandmise tõhusust ja kiirust. Lisaks sellele on vastastikuse usaldusega juba olemuselt vastuolus see, et iga asutus teostab ristkontrolli, et kontrollida põhiõiguste järgimist teise asutuse liikmesriigis. Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumine, mis põhineb vahistamismäärust täitva õigusasutuse järeldusel, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis on oht, et põhiõigusi võidakse rikkuda, võib selle loogika kohaselt olla ainult erandlik(61).
65.      Kuigi Euroopa Kohus võis konkreetselt välistada vahistamismäärust täitva õigusasutuse kohustuse viia kõigepealt läbi süsteemne analüüs, on see nii üksnes juhul, kui selline analüüs osutub väidetava põhiõiguste rikkumise ohu hindamiseks sobimatuks. Nii on see harta artikli 4 seisukohast, milles on sätestatud absoluutne õigus, kui isik, kelle üleandmist taotletakse, kannatab krooniliste ja määramata kestusega raskete haiguste all, mis võivad üleandmise korral oluliselt halveneda(62). Siiski jääb sellisel juhul kehtima nõue, et Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumine peab olema erandlik. Nimelt kehtestab Euroopa Kohus sellisel juhul sellise keeldumise põhjendamiseks raskusastme alammäära, mis ületab kinnipidamisele omaste kannatuste vältimatut taset, see tähendab, et raskelt haige tagaotsitava üleandmisega kaasneb reaalne oht, et tema oodatav eluiga oluliselt lüheneb või terviseseisund halveneb kiiresti, märkimisväärselt ja pöördumatult(63).
66.      Leian aga, et käesolevas kohtuasjas ei ole vaja lisada uut erandit nõudest, et analüüs peab toimuma kahes etapis. Leian seega, et Euroopa vahistamismääruse täitmise korral harta artikli 49 lõike 3 rikkumise ohu hindamine nõuab esimeses etapis süsteemset analüüsi.
67.      Seega peab vahistamismäärust täitev õigusasutus juhul, kui isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, väidab, et talle on mõistetud ebaproportsionaalne karistus ja seega ähvardab teda üleandmise korral harta artikli 49 lõike 3 rikkumise oht, hindama selle väite põhjendatust kahes etapis.
68.      Sellest järeldub, et kui see isik väidab, et teda ähvardab selline oht, kuid vahistamismäärust täitev õigusasutus leiab, et tema käsutuses olevad andmed ei kujuta endast objektiivseid, usaldusväärseid, täpseid ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmeid, mis tõendaksid, et selle liikmesriigi kohtusüsteemi toimimises on süsteemseid või üldisi puudusi või puudusi, mis puudutavad konkreetsemalt objektiivselt kindlaksmääratava isikuterühma kohtulikku kaitset, ei saa see asutus selle isiku poolt väidetud põhjusel selle Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda(64). Nimelt ei ole vahistamismäärust täitval õigusasutusel sellisel juhul mõjuvat põhjust eeldada, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis ei ole järgitud karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, vaid see õigusasutus peab vastupidi tuginema oma analüüsis selle põhimõtte järgimisele vastavalt vastastikuse usalduse põhimõttele(65).
69.      Siinkohal on oluline meelde tuletada, et põhiõiguste tagamine Euroopa vahistamismäärust puudutavas menetluses on esmajärjekorras vahistamismääruse teinud liikmesriigi ülesanne(66). Sellest tuleneb, et vahistamismäärust täitev õigusasutus peab vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtuid usaldama(67). Sellise usalduse puudumise korral peaks vahistamismäärust täitev õigusasutus niipea, kui talle on esitatud sellised väited nagu põhikohtuasjas, kontrollima, kuidas vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtud kohaldavad oma materiaalõigusliku karistusõiguse norme üksikjuhtumil, mis läheks vastuollu raamotsuse 2002/584 aluseks oleva vastastikuse tunnustamise põhimõttega. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb aga, et seda raamotsust ei saa harta sätteid arvestades tõlgendada nii, et see seab kahtluse alla liikmesriikidevahelise õigusalase koostöö süsteemi tõhususe(68).
70.      Mis selle kaheetapilise kontrolli sisusse puutub, mille peab vahistamismäärust täitev õigusasutus läbi viima, kui viidatakse harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise ohule, siis võib selle kontrolli kahte etappi kirjeldada järgmiselt.
71.      Esimeses etapis peaks vahistamismäärust täitev õigusasutus selleks, et teha kindlaks, kas sellised puudused on tõendatud, andma vahistamismääruse teinud liikmesriigis kehtivatele õigusnormidele üldise hinnangu, et teha kindlaks, kas need jätavad liikmesriigi kohtud teatavate kuritegude kategooriate puhul ilma nende pädevusest võtta karistuse individualiseerimise teel arvesse konkreetse juhtumi konkreetseid asjaolusid. Minu arvates võib vahistamismäärust täitev õigusasutus asuda seisukohale, et need puudused on tõendatud, kui sellest üldisest hinnangust nähtub, et neisse kategooriatesse kuuluvate kuritegude toimepanemise eest süüdi mõistetud isikud on selles liikmesriigis üldiselt ilma jäetud võimalusest, et nende karistus mõistetakse individuaalselt(69).
72.      Nimelt, nagu märkis kohtujurist Bot oma ettepanekus kohtuasjades Aranyosi ja Căldăraru(70): „Karistuse mõistmise staadiumis välistab karistuse individualiseerimise põhimõte automaatse ja täielikult kindlaksmääratud karistuse põhimõtte. Kohus määrab niisiis karistuse kindlaks olenevalt kurjategija isiksusest, nagu ilmneb muu hulgas toimepandud kuriteo laadist, selle toimepanemise tehioludest, isiksuse uuringust, tunnistajate ütlustest, psühholoogilisest ja psühhiaatrilisest ekspertiisist ning rehabilitatsioonivõimalustest, mida isiku isiksus võimaldab“. Karistuse individualiseerimise põhimõte võimaldab seega arvesse võtta süüdimõistetu käitumist, tema isiksust ning tema materiaalset, perekondlikku ja sotsiaalset olukorda(71). Karistuse individualiseerimine aitab seega kaasa proportsionaalse karistuse mõistmisele.
73.      Seega, kui vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskorras on ette nähtud normid, mis võimaldavad liikmesriigi kohtul mõista karistuse vastavalt süüteo laadile ja raskusastmele ning süüdistatava isiklikule olukorrale, võib talle ebaproportsionaalse karistuse mõistmise ohu põhimõtteliselt välistada. See on nii seda enam, kui selle kohtu poolt selle põhimõtte järgimist saab kontrollida õiguskaitsevahendi kasutamisega, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
74.      Täpsustan ka, et minu arvates ei ole tõdemus, et liikmesriigi kohtu pädevust karistust individualiseerida tuleb kasutada vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguse alusel teatud piirides, nagu Rumeenia õiguses ette nähtud karistuse vähendamise määra kindlaksmääramine kergendavate asjaolude korral või miinimumkaristuse kehtestamine, piisav selleks, et tuvastada selles liikmesriigis süsteemseid, üldiseid või kategooriatepõhiseid puudusi Selliseid puudusi saab tuvastada üksnes juhul, kui riigisisene õigus takistab liikmesriigi kohtul karistust individualiseerida, mitte aga siis, kui ta saab seda pädevust teostada vaid teatud piirides.
75.      Teises etapis, kui tagaotsitava väidetav oht tuleneb asjaolust, et üleandmise korral peab ta kandma ebaproportsionaalse karistuse, tuleb sellise ohu olemasolu tuvastada üksnes siis, kui vahistamismääruse teinud liikmesriigis kohaldatavate õigusnormide kohaselt on selle põhimõtte rikkumise oht ilmne(72). Nii on see juhul, kui mõistetud karistus ületab ilmselgelt ja äärmusliku raskusastmega seda, mis on asjaomase süüteo eest karistamiseks vajalik.
76.      Sellise järelduse tegemiseks ei piisa asjaolust, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis ja vahistamismäärust täitvas liikmesriigis on sama kuriteo eest mõistetavad karistused oluliselt erinevad. Vahistamismääruse teinud liikmesriigi karistusõigus ei saa olla sobiv võrdlusalus, kuna harta artikli 49 lõikega 3 tagatud kaitse tase tuleb kindlaks määrata liidu, mitte ainult ühe liikmesriigi tasandil(73). Sellest järeldub, et vahistamismäärust täitev õigusasutus ei või kohaldada karistuste proportsionaalsuse põhimõtte järgimise suhtes rangemat standardit kui see, mis on tagatud selle sättega(74). Lisaks võib erinevusi liikmesriikide vahel seletada karistuspoliitika erinevustega, mis on vältimatud, kuna karistusõiguse materiaalõigusnorme ei ole liikmesriikide vahel täielikult ühtlustatud.
77.      Kui liidu tasandil võetakse vastavalt ELTL artikli 83 lõikele 1 vastu miinimumeeskirjad kuritegude ja karistuste määratlemiseks selle sätte teises lõigus loetletud eriti ohtlike piiriülese mõõtmega kuriteoliikide puhul, võivad need normid anda vahistamismäärust täitvale õigusasutusele ka tarvilikke juhiseid, kui süüdimõistva kohtuotsuse aluseks olnud olukord kuulub selle liidu akti kohaldamisalasse, millega need normid ette nähti. Mulle näib, et käesoleval juhul ei ole see võrdluspunkt määrav, sest ühelt poolt ei hõlma raamotsuse 2004/757(75) artikli 2 lõike 2 alusel see raamotsus sellist tegevust nagu narkootikumide importimine, „kui selle toimepanijad on seda teinud eranditult isiklikuks tarbimiseks vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatule“, nagu see näib olevat DZi puhul. Teiselt poolt jääb liikmesriikide kaalutlusruum niisuguses kontekstis selgelt välja raamotsuse 2004/757 põhjenduse 4 kohaldamisalast, mis näeb, et „raamotsuse kohaldamisalast on välja jäetud teatavat liiki isikliku tarbimisega seotud juhud, mille kohta nõukogu ei anna liikmesriikidele suuniseid, kuidas neid oma riigisiseses õiguses reguleerida“(76).
78.      Lisaksin, et nõue, mille kohaselt peab karistuse proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise oht olema ilmne, ei tähenda minu arvates, et mõistetud karistus peaks tingimata olema ebainimlik ja alandav harta artikli 4 tähenduses. On tõsi, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et kuriteo ja karistuse „lihtsat ebaproportsionaalsust“ võib hinnata Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 3 alusel(77). Leian siiski, et vahistamismäärust täitev õigusasutus võib olla sunnitud tuvastama, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistus ületab ilmselgelt ja äärmusliku rangusega seda, mis on vajalik kõnealuse süüteo eest karistamiseks, ilma et see karistus oleks tingimata ebainimlik või alandav harta artikli 4 tähenduses.
79.      Käesoleval juhul ei nähtu minu arvates Euroopa Kohtule esitatud Rumeenia õiguse ülevaatest, et karistuste proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisel esineks süsteemseid või üldisi puudusi või puudusi, mis mõjutavad objektiivselt tuvastatavat isikuterühma, kuhu kuulub DZ. Kuigi karistuse alammäär on kehtestatud tasemel, mis võib näida kõrge, nimelt seitse aastat, võimaldavad teatud asjaolud kohtul karistust individualiseerida, mis võib viia mõistetud karistuse lühendamiseni selle miinimummäärast lühemaks.
80.      Kõigepealt võib karistusseadustiku artikli 75 lõike 2 punkti b(78) kohaselt koostoimes selle seadustiku artikli 76 lõikega 1 karistuse eripiire (alam- ja ülempiir) kergendavate asjaolude esinemise korral vähendada kolmandiku võrra. Rumeenia valitsus märgib oma kirjalikes seisukohtades, et nende sätete kohaldamine võib kaasa tuua karistuse kestuse lühendamise seitsmelt aastalt neljale aastale ja kaheksale kuule(79).
81.      Seejärel, vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku (Codul de Procedură penală) artiklile 375 „Kriminaalõiguslik kokkuleppemenetlus“ koostoimes artikli 396 lõikega 10 võib karistuse eripiire (ülempiir ja ülempiir) vähendada kolmandiku võrra, kui asjaomane isik tunnistab oma süüd ja kui kohus lähtub samast faktilisest olukorrast, mida see isik on tunnistanud. Rumeenia valitsus märgib oma kirjalikes seisukohtades, et nende sätete kohaldamine võib kaasa tuua karistuse kestuse lühendamise neljalt aastalt ja kaheksalt kuult 1120 päevale, st kolme aasta ühe kuu ja 10 päevani(80).
82.      Lõpuks on seaduse nr 143/2000 artiklis 15 sätestatud, et kui isik, keda süüdistatakse kriminaalmenetluses, süüstab teisi isikuid, kes on toime pannud uimastitega seotud õigusrikkumisi, ning aitab ametiasutustel neid tuvastada ja vastutusele võtta, vähendatakse seaduses ette nähtud karistuste piirmäära poole võrra. Rumeenia valitsus märgib oma kirjalikes seisukohtades, et selle sätte kohaldamine võib kaasa tuua karistuse kestuse lühendamise 1120 päevalt, see tähendab kolmelt aastalt ühelt kuult ja 10 päevalt 560 päevani, st ühe aasta kuue kuu ja 20 päevani(81).
83.      Nendele karistuse lühendamise võimalustele tuleb lisada võimalus, et maksimaalse kolmeaastase karistuse korral Rumeenia kohus jätab karistuse karistusseadustiku artikli 91 alusel tingimisi kohaldamata(82). Lisaks näib, et Rumeenia õigus ei võta liikmesriigi kohtult võimalust muuta süüteo kvalifikatsiooni võrreldes süüdistusaktis esitatuga, kuna see võimalus võib kaasa tuua kergema karistuse kohaldamise(83).
84.      Kuigi ma suhtun kõigisse nendesse täpsustustesse ja arvutustesse vajaliku ettevaatusega, kuna tegemist on Rumeenia õiguse kohaldamisega, märgin, et Euroopa Kohtule kättesaadavad andmed viitavad sellele, et kohtul, kes mõistis DZile seitsmeaastase vanglakaristuse, ei takistanud tema riigi õigusnormid karistuse individuaalset mõistmist, võttes arvesse kõiki asjaolusid. See kohus võis seega karistust kohandada vastavalt tuvastatud süüteo raskusele, mõistes selle vajaduse korral alla seitsmeaastase miinimummäära. Seega oli eelotsusetaotluse esitanud kohtul Rumeenia õiguse kohaselt võimalus võtta kergendavate asjaoludena arvesse selliseid asjaolusid nagu kõnealuste väike uimastikogus ja asjaolu, et nende narkootikumide import näib olevat mõeldud DZi ja tema abikaasa isiklikuks tarbeks, et vähendada karistust Rumeenia õiguses ette nähtud proportsioonides(84). Küsimust, kas käesoleval juhul tuli kergendavaid asjaolusid arvesse võtta või mitte, hindab üksnes Rumeenia kohus, lähtudes eelkõige tema käsutuses olevatest tõenditest ja DZi käitumisest. Tuletan samuti meelde, et esimese astme kohtu otsuse peale sai esitada apellatsioonkaebuse, mille raames võis Curtea de Apel Constanța (Constanța apellatsioonikohus) kontrollida DZile mõistetud karistuse proportsionaalsust.
85.      Täpsustan veel, et raamotsuse 2002/584 artikli 15 lõige 2 lubab sõnaselgelt vahistamismäärust täitval õigusasutusel taotleda vajalikku lisateavet, kui ta leiab, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi edastatud teabest üleandmisotsuse tegemiseks ei piisa. Lisaks võib vahistamismääruse teinud õigusasutus selle raamotsuse artikli 15 lõike 3 järgi alati edastada täitvale õigusasutusele mis tahes vajalikku lisateavet(85). Euroopa Kohtu praktikast võib järeldada, et vahistamismäärust täitev õigusasutus ei või vahistamismääruse teinud liikmesriigi kinnipidamistingimuste kontrollimisel Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda, tuginedes vahistamismääruse teinud liikmesriigi kinnipidamisasutuste kinnipidamistingimusi puudutavatele andmetele, mille ta on ise hankinud ja mille kohta ta ei ole küsinud vahistamismääruse teinud õigusasutuselt lisateavet(86). Lisaks karistuse kindlaksmääramise normidele võib vahistamismääruse teinud õigusasutuselt vajaduse korral küsida teavet karistuse täideviimise(87) viisi, võimaliku teistmistaotluse olemasolu ja armuandmise eeskirjade kohta.
IV.    Ettepanek
86.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata rechtbank Amsterdami (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta – mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK – artikli 1 lõiget 3 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikega 3
tuleb tõlgendada nii, et
vahistamismäärust täitev õigusasutus, kes peab otsustama sellise isiku üleandmise üle, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks, ei või keelduda selle vahistamismääruse täitmisest põhjusel, et pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmist võib see isik kanda karistuse, mis on põhiõiguste harta selles sättes ette nähtud karistuste proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus, välja arvatud juhul, kui:
–        ühelt poolt on sellel õigusasutusel objektiivsed, usaldusväärsed, täpsed ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmed, mis näitavad, et põhiõiguste harta selles sättes ette nähtud karistuste proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisel esinevad süsteemsed või üldised puudused või puudused, mis mõjutavad objektiivselt tuvastatavat isikuterühma, kuhu asjaomane isik kuulub, mis tähendab, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis kehtivad õigusnormid jätavad liikmesriigi kohtud teatavate kuritegude kategooriate puhul ilma nende pädevusest võtta karistuse individualiseerimise teel arvesse konkreetse juhtumi konkreetseid asjaolusid, ja
–        teiselt poolt tuvastab see õigusasutus, et kõnealuse juhtumi konkreetsetel asjaoludel on piisavalt alust arvata, et üleandmise korral esineb sellele isikule selline oht ilmselgelt ja äärmusliku raskusastmega, arvestades järeldust, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistus ületab ilmselgelt ja äärmusliku raskusastmega seda, mis on vajalik kõnealuse süüteo eest karistamiseks.
1      Algkeel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3.
3      ELT 2009, L 81, lk 24; edaspidi „raamotsus 2002/584“.
4      Vt eelkõige Carrera, S., Guild, E., ja Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System“, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, nr 55, 2013, eriti punkt 3.1 „Proportionality“; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?“, New Journal of European Criminal Law, 5. kd, nr 3, Intersentia, Mortsel, 2014, lk 349–369; Glerum, V., ja Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?“, Review of European and Comparative Law, 54. kd, nr 3, Université catholique Jean-Paul II de Lublin, Lublin, 2023, lk 125–145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J., ja Wzorek, D. „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System“, Central and Eastern European Migration Review, 10. kd, nr 1, Centre de recherche sur la migration de l’Université de Varsovie, Warszawa, 2021, lk 95–117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision“, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, kättesaadav aadressil: https://improveaw.eu/media/90, eriti punkt 2.5.4 „Proportionality of issuing an EAW“, punkt 2.5.6 „Proportionality revisited“ ja punkt 2.6.3 „Proportionality of executing an EAW“; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, eriti lk 142–146; Shabbir, A., „Proportionality“, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, kättesaadav veebilehel: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, lk 34–38, ning Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment“, New Journal of European Criminal Law, 6. kd, nr 1, Intersentia, Mortsel, 2015, lk 32–52.
5      Seda erinevalt muudest kriminaalasjades tunnustamise instrumentidest. Vt eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/41/EL, mis käsitleb Euroopa uurimismääruse kohta kriminaalasjades (ELT 2014, L 130, lk 1), artikli 6 lõike 1 punkt a, milles on sätestatud, et „[t]aotlev asutus või ametiisik võib Euroopa uurimismääruse koostada üksnes juhul, kui ta on veendunud, et täidetud on järgmised tingimused […] uurimismääruse koostamine on artiklis 4 osutatud menetluse puhul vajalik ja sellega proportsionaalne, võttes arvesse kahtlustatava ja süüdistatava õigusi“ (kohtujuristi kursiiv).
6      Vt Euroopa käsiraamat Euroopa vahistamismääruse tegemise kohta, mille Euroopa Liidu Nõukogu avaldas 18. juunil 2008 (8216/2/08 REV 2), ja selle 17. detsembri 2010. aasta muudetud versioon (17195/1/10 REV 1). Euroopa Komisjon vaatas selle käsiraamatu 2017. aastal läbi: vt komisjoni teatis „Euroopa vahistamismääruse tegemise ja täitmise käsiraamat“, 28. september 2017 (C(2017) 6389 (ELT 2017, C 335, lk 1)). Viimati nimetatud käsiraamat vaadati 2023. aastal läbi (C(2023) 7782 (ELT C, C/2023/1270), edaspidi „2023. aasta käsiraamat“.
7      Vt Euroopa Parlamendi 27. veebruari 2014. aasta resolutsioon soovitustega komisjonile Euroopa vahistamismääruse läbivaatamise kohta (2013/2109(INL) (ELT 2017, C 285, lk 18)), mille hulgas on „proportsionaalsuse kontroll, mida tehakse vastastikuse tunnustamise otsuste langetamisel, tuginedes kõikidele asjakohastele teguritele ja asjaoludele, nagu õigusrikkumise raskusaste, see, kas juhtum on kohtulikuks aruteluks valmis, mõju tagaotsitava isiku õigustele, sealhulgas era- ja pereelule, kaasnevad kulud ja asjakohase vähemsekkuva alternatiivse meetme olemasolu“ (punkti 7 alapunkt b ja lisa).
8      Vt 2023. aasta käsiraamat (punkt 2.4 „Proportsionaalsus“, eriti lk 18).
9      Vt 2023. aasta käsiraamat (punkt 2.4 „Proportsionaalsus“, eriti lk 19).
10      Vt eelkõige kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjades Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punktid 145–155) ning kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, punkt 38).
11      Vt eelkõige 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Puig Gordi jt (C‑158/21, edaspidi „kohtuotsus Puig Gordi jt“, EU:C:2023:57, punkt 144 ja seal viidatud kohtupraktika). Proportsionaalsuse kontrollimisel, mida vahistamismääruse teinud õigusasutus peab läbi viima, ei võeta arvesse mitte ainult asjaomase isiku õiguse vabadusele riivet, vaid ka üleandmismenetluse mõju selle isiku sotsiaalsetele ja perekondlikele suhetele, kui ta viibib muus liikmesriigis kui vahistamismääruse teinud liikmesriik: vt 9. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus NJ (Viini prokuratuur) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, punkt 44).
12      Vt 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Openbaar Ministerie (Brüsseli prokurör) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, punkt 38). Selle suhtes võidi väljendada reservatsioone: vt eelkõige Glerum, V., ja Kijlstra, H., op. cit., lk 129 ja 130.
13      Vt põhjuste kohta, mis räägivad vahistamismäärust täitva õigusasutuse poolt proportsionaalsuse kontrolli kehtestamise vastu, eelkõige Weyembergh, A., Armada, I., ja Brière, C., „Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision“, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, kättesaadav aadressil: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, eriti lk 37. Nimelt märgivad nad, et üleandmismenetluste lihtsustamise ja kiirendamise eesmärk tähendab, et enamik kontrolle, eelkõige Euroopa vahistamismääruse proportsionaalsuse kontroll, viiakse läbi vahistamismääruse teinud liikmesriigis ning vahistamismäärust täitev õigusasutus usaldab neid. Lisaks on proportsionaalsuse kontrolli läbiviimisega selle asutuse poolt raske nõustuda, kuna tegemist on osaliselt subjektiivse hinnanguga, mis sõltub suures osas juhtumi faktilistest ja muudest asjaoludest ning vahistamismääruse teinud liikmesriigi karistuspoliitikast. Selline kontroll eeldaks, et vahistamismäärust täitev õigusasutus tunneb teatud määral selle liikmesriigi kriminaalõigussüsteemi. Samas tuleb rõhutada, et kaalutlusruum, mis on vahistamismäärust täitval õigusasutusel täitmata jätmise vabatahtlike aluste puhul, võimaldab tal teataval määral arvesse võtta proportsionaalsuse põhimõtet.
14      Vt 2023. aasta käsiraamat (punkt 5.8 „Proportsionaalsus – vahistamismäärust täitva liikmesriigi roll“, lk 57). Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku 7. joonealuses märkuses viidatud parlamendi resolutsioon, mille lisa sisaldab järgmist ettepanekut: „[k]ui täidesaatval asutusel või ametiisikul on alust arvata, et meede on ebaproportsionaalne, võib täidesaatev asutus või ametiisik konsulteerida otsuse teinud asutuse või ametiisikuga vastastikuse tunnustamise otsuse täitmise olulisuse üle. Pärast konsulteerimist võib otsuse teinud asutus või ametiisik otsustada vastastikuse tunnustamise otsus tühistada“.
15      Vt 2023. aasta käsiraamat (punkt 5.8 „Proportsionaalsus – vahistamismäärust täitva liikmesriigi roll“, lk 57).
16      Edaspidi „harta“.
17      Seda juhtumit on kirjeldatud väljendiga „retrospective proportionality“: vt Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant“, Oñati Socio-Legal Series, 3. kd, nr 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (veebis), 2013, lk 95–106, eriti lk 100 ja 101.
18      ELT 2004, L 335, lk 8.
19      Kohtuistungil märkis Rumeenia valitsus, et DZ esitas kassatsioonkaebuse, mis jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
20      Monitorul Oficial al României, I osa, nr 362, 3.8.2000, avaldatud uuesti Monitorul Oficial al României’s, I osa, nr 163, 6.3.2014.
21      Selle seaduse artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[o]htlike uimastite riiki sissetoomine või riigist väljaviimine ning importimine või eksportimine ilma selleks õigust omamata on karistatav 3–10‑aastase vangistuse ja keeluga“. Selle artikli lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui lõikes 1 nimetatud teod on seotud kõrge riskitasemega narkootikumidega, on see karistatav 7–15‑aastase vangistuse ja keeluga“.
22      Selle sätte kohaselt on „kaasosalised […] isikud, kes panevad vahetult toime sama karistusõiguses sätestatud karistatava teo“.
23      Selles sättes on ette nähtud, et „[l]iikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada artikli 2 lõike 1 punktides a, b ja c nimetatud kuritegude eest karistamine kriminaalkorras vangistusega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt 5–10 aastat, järgmistel juhtudel: […] kuritegu hõlmab uimasteid, mis tekitavad väga suurt kahju tervisele või mis on oluliselt kahjustanud paljude isikute tervist“.
24      Rumeenia valitsus märgib oma kirjalike seisukohtade punktis 9 siiski, et „väiteid uimastite meditsiinilise otstarbe kohta analüüsis esimese astme kohus, kes jõudis pärast [DZ] abikaasa haigusloo ja talle väljakirjutatud ravimite koostise hindamist järeldusele, et need väited on valed“.
25      Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et seaduse nr 143/2000 kohaselt võib kohus karistuse tingimisi kohaldamata jätta ainult kuni kolmeaastase vangistuse puhul.
26      C‑168/21, edaspidi „kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers“, EU:C:2022:558.
27      Vt eelkõige 4. septembri 2025. aasta kohtuotsus C. J. (Euroopa vahistamismäärusele järgneva karistuse täideviimine) (C‑305/22, edaspidi „kohtuotsus C. J.“, EU:C:2025:665, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
28      Vt eelkõige kohtuotsus C. J. (punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
29      Vt eelkõige kohtuotsus C. J. (punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
30      Vt kohtuotsus C. J. (punkt 42).
31      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 63 ja resolutsiooni punkt 2).
32      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 64).
33      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 65).
34      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 66).
35      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 67).
36      Vt kohtuotsus Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 68).
37      Nagu märgib Helenius, D., op. cit., tähendab „vastastikuse tunnustamise põhimõte […], et vahistamismäärust täitev liikmesriik peab karistusmäärade erinevusi aktsepteerima“ (lk 368) (vaba tõlge).
38      Vt selle kohta eelkõige 11. veebruari 2003. aasta kohtuotsus Gözütok ja Brügge (C‑187/01 ja C‑385/01, EU:C:2003:87, punkt 33) ja 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punkt 52). Viimati nimetatud kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus hindab, kas täiendavad tingimused, mis on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguses konkreetselt seatud alaealise isiku kohtu alla andmiseks või süüdimõistmiseks, on täidetud, võib see tegelikult viia selleni, et viiakse uuesti läbi tegelik sisuline uurimine, mis on juba läbi viidud vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tegemisel, mis on Euroopa vahistamismääruse aluseks. Selline uuesti uurimine rikuks aga vastastikuse tunnustamise põhimõtet ja muudaks selle sisutühjaks. See põhimõte ei luba seega vahistamismäärust täitval õigusasutusel asendada hinnangut, mis on asjaomase alaealise isiku kriminaalvastutusele vahistamismääruse teinud liikmesriigis selle määruse aluseks olevas kohtuotsuses juba antud, omaenda hinnanguga (punkt 52).
39      Vt Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice“, neljandal iga-aastasel Sir Jeremy Leveri loengul Oxfordi Ülikoolis 30. jaanuaril 2015 peetud kõne, eriti lk 12.
40      Vt Haggenmüller, S., op. cit., eriti lk 100 ja 101. Autor viitab High Court of Justice’i (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) 28. oktoobri 2009. aasta otsusele nr 2879 Sandru vs. Government of Romania väljaandmise kohta, mis põhines sellel, et süüdistatavale oli Rumeenias kümne kana varastamise ja tapmise eest mõistetud kolmeaastane vangistus. Selles otsuses märgib Lord Justice Elias, et „sobiv karistus sõltub osaliselt kultuurist […]. Näiteks võib juhtuda, et selles kohtuasjas käsitlevad Rumeenia kohtud kariloomade varastamist ja pärast hävitamist palju rangemalt kui tavaliselt Inglise kohtud. Kui karistust peetakse liiga rangeks, tuleb see vaidlustada Rumeenias“ (punktid 14 ja 15).
41      Näitena selle kohta, et Euroopa Kohus võtab arvesse teatud tüüpi kuritegude vastu võitlemise tähtsust liikmesriigis, vt 4. mai 2023. aasta kohtuotsus Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, punktid 60–66). Rumeenia valitsus selgitab oma kirjalike seisukohtade punktis 80, et „[u]imastiäri ulatuse ja uimastitarbimise laastava mõju tõttu, eelkõige noorte ja teismeliste jaoks, tõsteti 2023. aastal vanglakaristuse määrasid kuriteo eest, mis seisneb „kõrge riskitasemega“ narkootikumide riiki sissetoomises. Varem olid need 7–15 aastat, praegu on need 10–20 aastat. Selle karistuspoliitika, mis põhineb uimastikaubitsejate ja narkootikume tarbivate inimeste arvu suurenemisel, eesmärk on kindlalt võidelda narkootikumide tarbimisest tingitud „äärmiselt suure ühiskondliku ohu“ (nt raskete liiklusõnnetuste) vastu, nii ohtude ennetamiseks kui ka inimeste elu ja tervise kaitseks“ (punkt 81).
42      Vt 3. mai 2007. aasta kohtuotsus Advocaten voor de Wereld VZW (C‑303/05, EU:C:2007:261, punktid 52, 53 ja 59).
43      Käesoleva ettepaneku 40. joonealuses märkuses viidatud High Court of Justice’i (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales)) otsuses märgib Lord Justice Elias, et „[k]una see kohustab meie kohtuid seadma kahtluse alla või uurima välisriigi kohtu mõistetud karistuse põhjendatust, tähendab see, et neil palutakse täita ülesannet, milleks neil ei ole vahendeid. […] [M]eie kohtutel on piiratud teave tegurite kohta, mis viisid välisriigi kohtu poolt määratud karistuse mõistmiseni“ (punkt 14).
44      Samuti tuleks mainida asjaolu, et Euroopa vahistamismääruse teinud õigusasutusel ei ole õigust osaleda poolena vahistamismäärust täitvas õigusasutuses toimuvas vahistamismääruse täitmise menetluses: vt 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian (C‑318/24 PPU, edaspidi „kohtuotsus Breian“, EU:C:2024:658, punkt 96).
45      Vt analoogia alusel 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Alchaster (C‑202/24, edaspidi „kohtuotsus Alchaster“, EU:C:2024:649, punkt 49). Sellega seoses ei ole oluline, et olukord, mis viis DZile karistuse mõistmiseni, jääb raamotsuse 2004/757 kohaldamisalast välja. Selles küsimuses meenutan, et raamotsuse artikli 2 lõike 2 kohaselt „ei hõlma [see raamotsus] lõikes 1 kirjeldatud tegevust, kui selle toimepanijad on seda teinud eranditult isiklikuks tarbimiseks vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatule“. Selle aspekti kohta vt siiski 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), milles Euroopa Kohus tunnistas oma pädevust vastata eelotsuse küsimustele, mis puudutavad raamotsuse 2004/757 artikli 4 lõike 2 punkti a koostoimes selle artikli 2 lõike 1 punktiga c ning harta artiklitega 20, 21 ja 49, kuna liikmesriigi seadusandja oli otsustanud kohaldada raskendavat asjaolu, mis seisneb „suurte uimastikoguste“ valdamises artikli 4 lõike 2 punkti a tähenduses, tegevusele, mis ei kuulu raamotsuse kohaldamisalasse, nimelt uimastite valdamisele üksnes isiklikuks tarbimiseks.
46      Vt eelkõige 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, edaspidi „kohtuotsus G. ST. T.“, EU:C:2023:791, punkt 62).
47      Vt eelkõige kohtuotsused G. ST. T. (punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 3. juuli 2025. aasta kohtuotsus Beach and bar management (C‑733/23, edaspidi „kohtuotsus Beach and bar management“, EU:C:2025:515, punkt 48).
48      Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused G. ST. T. (punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Beach and bar management (punkt 49).
49      Vt eelkõige kohtuotsused G. ST. T. (punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Beach and bar management (punkt 50).
50      Tegemist oli ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepinguga (ELT 2021, L 149, lk 10).
51      Vt kohtuotsus Alchaster (punktid 49–51).
52      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
53      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
54      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
55      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
56      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
57      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
58      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
59      Vt eelkõige kohtuotsus Alchaster (punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Vt minu ettepanek kohtuasjas Puig Gordi jt (C‑158/21, EU:C:2022:573, punkt 85).
62      Vt 18. aprilli 2023. aasta kohtuotsus E. D. L. (keeldumine haiguse tõttu) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Vt 18. aprilli 2023. aasta kohtuotsus E. D. L. (keeldumine haiguse tõttu) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punktid 40, 42 ja 50).
64      Vt analoogia alusel kohtuotsus Puig Gordi jt (punkt 111).
65      Vt analoogia alusel kohtuotsus Puig Gordi jt (punkt 114).
66      Vt eelkõige kohtuotsus Breian (punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika ning punkt 52).
67      Vt kohtuotsus Puig Gordi jt (punkt 115).
68      Vt eelkõige Puig Gordi jt (punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
69      Märgin, et kui tegemist on kuriteoga, mis kuulub raamotsuse 2004/757 kohaldamisalasse, tuleneb karistuse vajalik individualiseerimine raamotsuse tekstist endast. Raamotsuse põhjenduses 5 on nimelt märgitud, et „[k]aristusmäära määramisel tuleks arvesse võtta selliseid faktilisi andmeid nagu kaubitsetavate uimastite kogus ja liik ning kas kuritegu pandi toime kuritegeliku ühenduse raames“.
70      C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punkt 139.
71      Vt minu ettepanek kohtuasjas AV (liitkaristus) (C‑221/19, EU:C:2020:815, punkt 35). Vt ka Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal“, Cahiers de Droit, 60. kd, nr 4, Université Laval, Québec, 2019, lk 1129–1150, kes märgib, et „[p]roportsionaalsuse kontrollimine toimub põhjendatuse kontrolli alusel“ ning et „proportsionaalsus, raskusaste, põhjendus ja individualiseerimine moodustavad lahutamatu ja loogilise neliku“ (lk 1149). Lisaks võis täheldada, et „kohtul on tänapäeval oma ülesannete täitmisel üha suurem individuaalselt käsitlemise ja põhjendamise kohustus. Tema jaoks on proportsionaalsus kindlasti üks tõhusamaid viise asetada ennast […] „seaduse ja õiguse“ vahele““: vt Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24.10.2017, nr 36, lk 73–76, eriti lk 73. Vt ka Daubigney, M.‑C., ja Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal“, Revue Justice Actualités, nr 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, lk 117–127.
72      Vt analoogia alusel kohtuotsus Puig Gordi jt (punktid 107 ja 133).
73      Põhiõiguste rikkumise ohu hindamisel peab vahistamismäärust täitev õigusasutus lähtuma nende liidu õigusega tagatud õiguste kaitse standardist: vt eelkõige 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus GN (lapse parimatel huvidel põhinev keeldumise alus) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
74      Vt analoogia alusel kohtuotsus Breian (punkt 122).
75      See raamotsus võeti vastu eelkõige ELL artikli 31 lõike 1 punkti e alusel, mis nägi eeskätt ette, et kriminaalasjades hõlmavad õigusalase koostöö ühismeetmed järkjärgulist meetmete võtmist, selleks et kehtestada miinimumeeskirjad kuriteokoosseisu tunnuste ja karistuste suhtes uimastikaubanduse valdkonnas.
76      Vt 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), mille kohaselt tuleneb nendest sätetest, et liikmesriikidel on endiselt vabadus käsitada suure narkootikumidekoguse valdamist isiklikuks tarbeks raskendatud kuriteona (punkt 37). Rumeenia valitsus märgib oma kirjalike seisukohtade punktis 76, et Rumeenia õiguses määrab selle, kas kuritegu on raskendatud, kindlaks uimastiliigi („kõrge riskitasemega“) kriteerium. Käesoleval juhul tundub mulle, et kriminaalõigussüsteem, milles mõisteti DZile seitsmeaastane vanglakaristus, väljendab kriminaalpoliitikat, mille eesmärk on karistada Rumeenias väga rangelt kuritegu, mis seisneb „ohtlike ja kõrge riskitasemega“ narkootikumide sissetoomises sellesse liikmesriiki, mis sellisena ei tundu mulle olevat ümberlükatav andestusmehhanismi rakendamise raames.
77      Allkirjastatud Roomas 4. novembril 1950. Vt selle kohta Simon, A., „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, nr 36, 24.10.2017, lk 64–67. Vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Kafkaris vs. Küpros (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); 9. juuli 2013. aasta kohtuotsus Vinter jt vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Trabelsi vs. Belgia (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010) ja 29. juuni 2023. aasta kohtuotsus Bijan Balahan vs. Rootsi (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Nagu Euroopa Inimõiguste Kohus märkis oma 4. septembri 2014. aasta otsuses Trabelsi vs. Belgia (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), keelab Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 3 eelkõige selle, et eluaegne karistus on de jure või de facto lühendamatu (§ 113). Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika kajastub raamotsuse 2002/584 artikli 5 lõikes 2, milles on sätestatud, et kui Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva süüteo eest saab karistada eluaegse vabadusekaotusega või eluaegse vabadust piirava julgeolekumeetmega, võib nimetatud vahistamismääruse suhtes kohaldada tingimust, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigussüsteemis oleks sätestatud määratud karistuse või meetme läbivaatamine taotluse esitamise korral või hiljemalt 20 aasta möödumisel või armuandmismeetmed, mida saab isiku suhtes kohaldada vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguse või tavade alusel, mille eesmärk on kõnealuse karistuse või meetme täitmata jätmine.
78      Selle sätte kohaselt võivad kohtulikud kergendavad asjaolud olla järgmised: süüteo toimepanija pingutused rikkumise tagajärgede kõrvaldamiseks või vähendamiseks (punkt a) ning toimepandud süüteoga seotud asjaolud, mis vähendavad rikkumise raskusastet või vähendavad kuriteo toimepanijast tingitud ohtu (punkt b).
79      Vt Rumeenia valitsuse kirjalike seisukohtade punkt 85.
80      Ibidem. Rumeenia valitsus märgib oma kirjalike seisukohtade punktis 11, et esimese astme kohus mõistis DZi abikaasale kergema karistuse, kuna ta tunnistas oma süütegu.
81      Vt Rumeenia valitsuse kirjalike seisukohtade punkt 85.
82      Nagu Rumeenia valitsus oma kirjalike seisukohtade punktis 86 märgib, teeb karistusseadustiku artikli 91 punkti d kohaselt otsuse karistuse tingimisi kohaldamata jätmise kohta kohus, kes hindab, kas „arvestades õigusrikkuja isikut, tema käitumist enne süüteo toimepanemist, õigusrikkuja jõupingutusi kuriteo tagajärgede kõrvaldamiseks või leevendamiseks ning tema võimalusi ennast muuta […], on karistuse mõistmine piisav ja isegi selle kohaldamata jätmise korral ei pane süüdimõistetu toime muid süütegusid“.
83      Vt selle kohta eelkõige kohtuasi Beach and bar management (punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
84      Näib, et see võimalus ei piirdu juhtudega, kus kergendavad asjaolud on kas erandlikud või arvukad, vastupidi juhtumile, mis oli aluseks kohtuotsusele G. ST. T. (punkt 85).
85      Vt eelkõige kohtuotsus Breian (punkt 109).
86      Vt analoogia alusel kohtuotsus Breian (punkt 122). Lisaks võib teave, mida vahistamismäärust täitev õigusasutus võib taotleda, puudutada nii esimest kui ka teist kontrollietappi, mille peab see asutus läbi viima. See õigusasutus ei või siiski taotleda vahistamismääruse teinud õigusasutuselt teavet üksnes selle kontrolli teise etapi kohta, kui ta leiab, et ei ole tõendatud süsteemsed või üldised puudused või puudused, mis mõjutavad niisugust objektiivselt kindlaksmääratavate isikute rühma, kuhu see isik kuulub: vt selle kohta eelkõige 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus GN (lapse parimatel huvidel põhinev keeldumise alus) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 50).
87      Pean eelkõige silmas ennetähtaegse vabastamise eeskirju, mis võivad mõistetud karistuse rangust teataval määral tasakaalustada.