Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 12. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑681/24
Euroopa Komisjon
versus
Tšehhi Vabariik
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 258 – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Direktiiv 2013/48/EL – Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses – Artikli 3 lõike 3 punkt b – Õigus kaitsja kohalolekule ülekuulamise ajal – Artikli 3 lõige 6 – Ajutine erand – Riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud kahtlustatavate või süüdistatavate ülekuulamine ilma kaitsja juuresolekuta, kui kaitsja ei ilmu kindlaksmääratud aja jooksul kohale – Ebaõige ülevõtmine
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas asjas on Euroopa Komisjon algatanud Tšehhi Vabariigi vastu rikkumismenetluse vastavalt ELTL artiklile 258, kuna Tšehhi Vabariik ei ole täitnud oma liidu õigusest tulenevaid kohustusi võtta õigesti üle teatud sätted direktiivist 2013/48/EL,(2) mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses.
2.        Käesolev kohtuasi tuleneb sisuliselt komisjoni ja Tšehhi Vabariigi ning menetlusse astunud Ungari vahelisest põhimõttelisest lahkarvamusest küsimuses, kuidas tuleb mõista nimetatud direktiivi artikli 3 lõigetes 3 ja 6 sätestatud õigust kaitsjale ja sellest õigusest tehtavaid erandeid.
3.        Sarnane küsimus on Euroopa Kohtu menetluses ka kohtuasjas C‑660/24, komisjon vs. Ungari, milles ma esitan oma ettepaneku samal päeval.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Euroopa Liidu õigus
4.        Direktiivi 2013/48 artiklis 3 „Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses“ on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval ja süüdistataval isikul on õigus kasutada kaitsjat nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt.
[…]
3.      Õigus kaitsjale hõlmab järgmist:
a)      liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus suhelda ja kohtuda privaatselt teda esindava kaitsjaga, sealhulgas enne küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses;
b)      liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus sellele, et tema kaitsja viibib küsitlemise juures ja osaleb selles tõhusalt. Selline osalemine toimub kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega, tingimusel et need menetlused ei piira võimalust kasutada tõhusalt ja sisuliselt asjaomast õigust. Kui kaitsja osaleb küsitlemisel, jäädvustatakse sellise osalemise toimumine, kasutades asjaomase liikmesriigi õiguse kohast jäädvustamiskorda;
[…]
6.      Liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja üksnes kohtueelses etapis teha lõikes 3 sätestatud õiguste kohaldamisest ajutise erandi sellises ulatuses, mis on juhtumi konkreetsetest asjaoludest tulenevalt põhjendatud ühe või enama järgmise mõjuva põhjusega:
a)      kiireloomuline vajadus hoida ära tõsiseid negatiivseid tagajärgi inimese elule, vabadusele või füüsilisele puutumatusele;
b)      uurimisasutuste viivitamatu tegutsemine on hädavajalik selleks, et vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele.“
B.      Tšehhi õigus
5.        Seaduse nr 141/1961 kriminaalmenetluse kohta (kriminaalmenetluse seadustik) (zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)) (muudetud redaktsioonis) (edaspidi „kriminaalmenetluse seadustik) §‑s 76 on sätestatud:
„[…]
(3)      Kinnipidamise läbi viinud politseiasutus kuulab kinni peetud isiku üle ja koostab ülekuulamise protokolli, milles märgitakse kinnipidamise koht, aeg ja asjaolud ning dokumenteeritakse kinnipeetud isiku isikuandmed ja kinnipidamise sisulised põhjused.
(4)      Politseiasutus, kes isiku kinni pidas või kellele anti üle isik, kes tabati lõike 2 kohase süüteo toimepanemiselt, vabastab isiku viivitamata, kui kahtlused on hajutatud või kui kinnipidamise põhjused on mis tahes muul põhjusel ära langenud. Kui kinnipeetud isikut ei vabastata, edastab politseiasutus prokurörile tema ülekuulamise protokolli koos kriminaalmenetluse alustamise määruse koopia ja muude tõenditega, et prokurör saaks vajaduse korral taotleda isiku vahi alla võtmist. Politseiasutus peab esitama taotluse viivitamata, et käesoleva seaduse alusel kinni peetud isiku saaks tuua kohtusse hiljemalt 48 tunni jooksul pärast kinnipidamist; vastasel juhul tuleb kinnipeetud isik vabastada.
[…]
(6)      Kinnipeetud kahtlustataval on õigus nõuda kaitsja juuresviibimist ülekuulamise ajal, nagu on sätestatud lõikes 3, välja arvatud juhul, kui kaitsjaga ei saa ühendust lõikes 4 sätestatud tähtaja jooksul.“
III. Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
6.        Komisjon saatis 23. septembril 2021 Tšehhi Vabariigile ELTL artikli 258 alusel ametliku kirja, leides, et mitu direktiivi 2013/48 sätet, sealhulgas artikli 3 lõike 6 punkt b on ebaõigesti üle võetud, ning palus sellel liikmesriigil esitada kahe kuu jooksul oma seisukohad.
7.        Tšehhi Vabariik vastas nimetatud kirjale 23. novembril 2021 ja vaidlustas komisjoni argumendid.
8.        Komisjon saatis 28. septembril 2023 Tšehhi Vabariigile põhjendatud arvamuse, väites, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 punkt b ei ole ikka veel õigesti üle võetud, ning palus tal järgida seda põhjendatud arvamust kahe kuu jooksul alates selle kättesaamisest.
9.        Tšehhi Vabariik vastas põhjendatud arvamusele 24. novembril 2023, leides, et ta on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 punkti b õigesti üle võtnud.
10.      Seetõttu esitas komisjon 15. oktoobril 2024 ELTL artikli 258 alusel Euroopa Kohtule käesoleva hagi. Ta palub Euroopa Kohtul:
–        tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõiget 6 koostoimes artikli 3 lõikega 3, on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nimetatud sätetest, ning
–        mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.
11.      Oma 31. detsembril 2024 esitatud vastuses palub Tšehhi Vabariik Euroopa Kohtul:
–        jätta käesolev hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
12.      Komisjon ja Tšehhi Vabariik on esitanud ka repliigi ja vasturepliigi vastavalt 12. veebruaril 2025 ja 20. märtsil 2025.
13.      Euroopa Kohtu president andis 30. jaanuaril 2025 Ungarile loa astuda käesolevasse menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.
14.      Kuna käesolev kohtuasi ja kohtuasi C‑660/24, komisjon vs. Ungari on sarnased, korraldas Euroopa Kohus nendes kahes kohtuasjas kodukorra artikli 77 alusel ühise kohtuistungi. Kohtuistung peeti 10. detsembril 2025 ning seal esitasid komisjon, Tšehhi Vabariik ja Ungari suulised seisukohad.
IV.    Analüüs
15.      Minu analüüs koosneb kahest põhiosast. Esiteks pean vajalikuks esitada mõned sissejuhatavad märkused seoses direktiiviga 2013/48 ning selle kohaga vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal (A). Teiseks analüüsin direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 (koostoimes artikli 3 lõikega 3) rikkumist puudutava etteheite põhjendatust (B).
16.      Selle analüüsi põhjal olen jõudnud järeldusele, et etteheide on põhjendatud.
A.      Sissejuhatavad märkused direktiivi 2013/48 ning vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala kohta
17.      Hakatuseks, nagu ma oma varasemates ettepanekutes olen märkinud,(3) on Euroopa Liit vastu võtnud mitu direktiivi, mis põhinevad ELTL artikli 82 lõike 2 punktist b tuleneval Euroopa Liidu pädevusel kehtestada miinimumeeskirju, mis käsitlevad isikute õigusi kriminaalmenetluses. Sellesse kuuest direktiivist koosnevasse komplekti kuulub ka direktiiv 2013/48.(4)
18.      Neid direktiive nimetatakse mõnikord „teekaardi“ direktiivideks, kuna need võeti kasutusele nõukogu 2009. aasta resolutsiooniga teekaardi kohta, mille eesmärk on tugevdada kahtlustatavate või süüdistatavate isikute menetlusõigusi kriminaalmenetluses.(5) Resolutsioon kiideti heaks Euroopa Ülemkogu Stockholmi programmiga vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala kohta,(6) milles kinnitati, et „kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate ja süüdistatavate isikute õiguste kaitsmine on liidu alusväärtus, mis on oluline, et säilitada liikmesriikide vastastikune usaldus ja üldsuse usaldus liidu vastu“.(7)
19.      Nagu nähtub direktiivi 2013/48 põhjendustest,(8) on üksikisikute kriminaalmenetlusõigusi käsitlevate ühiste miinimumeeskirjade kehtestamine nendes direktiivides põhjendatud selleks, et tugevdada vastastikust usaldust liikmesriikide kriminaalõigussüsteemide vastu, mis on „vastastikuse tunnustamise alus, kusjuures see vastastikune tunnustamine on ise tõstetud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala nurgakivi staatusesse“.(9) Selliste normide eesmärk on ka kõrvaldada takistused kodanike vabale liikumisele Euroopa Liidus ning tugineda standarditele, mis on seotud õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõigusega, mis on tagatud eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 47 ja artikli 48 lõikega 2 ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikliga 6 võrreldavate sätetega.(10)
20.      Direktiiviga 2013/48 on kehtestatud ühised miinimumeeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate ja süüdistatavate õigust kaitsjale kriminaalmenetluse kõigis etappides.(11) See õigus on õiglase kohtumenetluse alus(12) ja aitab tagada, et austatakse muid kriminaalmenetlusega seotud õigusi.(13)
21.      Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses on sätestatud direktiivi 2013/48 artiklis 3.
22.      Direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud nn aluspõhimõte, et kahtlustataval või süüdistataval on õigus kasutada kaitsjat nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt.(14)
23.      Seda põhimõtet on täpsustatud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 2 seoses hetkega, millal see õigus tuleb anda, mille hulka kuulub ka ametiasutuste poolt ülekuulamine.(15)
24.      Seda põhimõtet on veelgi täpsustatud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 3, milles on piiritletud kaitsja kasutamise õiguse sisu. Eelkõige peavad liikmesriigid artikli 3 lõike 3 punkti a kohaselt tagama, et kahtlustataval ja süüdistataval on õigus kohtuda ja suhelda oma kaitsjaga privaatselt, sealhulgas enne ülekuulamist,(16) ning artikli 3 lõike 3 punkti b kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et sellisel isikul on õigus sellele, et tema kaitsja viibib ülekuulamise juures ja osaleb selles tõhusalt.(17)
25.      Direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 kohaselt on liikmesriikidel lubatud teha artikli 3 lõikes 3 sätestatud õigustest ajutine erand „erandjuhtudel ja üksnes kohtueelses etapis“, kui see on põhjendatud „juhtumi konkreetsete asjaoludega“ ja põhineb „mõjuvatel põhjustel“, mis on seotud: a) „kiireloomulise vajadusega hoida ära tõsiseid negatiivseid tagajärgi inimese elule, vabadusele või füüsilisele puutumatusele“ või b) olukorraga, kus „uurimisasutuste viivitamatu tegutsemine on hädavajalik selleks, et vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele“. Mis tahes ajutine erand direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 alusel peab vastama ka selle direktiivi artiklis 8 sätestatud üldtingimustele.(18)
26.      Käesoleva kohtuasja tuumaks on ühelt poolt komisjoni ning teiselt poolt Tšehhi Vabariigi ja Ungari erinev arusaam kaitsja kasutamise õiguse sisust ja selle õiguse võimalikest eranditest.
27.      Sisuliselt – ja enne seda, kui ma poolte seisukohti üksikasjalikumalt selgitan – tõlgendab komisjon direktiivis 2013/48 sätestatud õigust kaitsjale nii, et see nõuab põhimõtteliselt kaitsja juuresviibimist ülekuulamise ajal, ning ainsad erandid sellest reeglist (st kui kahtlustatavat või süüdistatavat võib üle kuulata ilma kaitsja juuresviibimiseta) on selle direktiivi artikli 3 lõikes 6 kirjeldatud olukorrad. Lisaks võivad need isikud artiklis 9 sätestatud tingimustel loobuda õigusest kaitsja kohalolekule. Seevastu Tšehhi Vabariik ja Ungari väidavad, et õigus kaitsjale on täidetud, kui neile isikutele pakutakse kaitsja juuresviibimise võimalust. Võimalus viia ülekuulamine läbi juhul, kui kaitsja teatud ajavahemiku jooksul kohale ei ilmu, ei ole sel põhjusel erand õigusest kaitsjale.
B.      Etteheide, mille kohaselt on rikutud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõiget 6 koostoimes artikli 3 lõikega 3
1.      Poolte argumentide kokkuvõte
28.      Komisjon väidab, et Tšehhi Vabariik on ebaõigesti üle võtnud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 koostoimes artikli 3 lõikega 3, kuna kriminaalmenetluse seadustiku § 76 lõige 6 (edaspidi „vaidlusalune Tšehhi õigusnorm“) võimaldab kahtlustatavat või süüdistatavat üle kuulata ilma tema kaitsja juuresolekuta, olukorras kus nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 6 tingimused ei ole täidetud. Nimetatud õigusnormis on sätestatud, et ametiasutused võivad selliseid isikuid kohtueelses menetluses üle kuulata ilma kaitsjata, kui kaitsja ei ilmu kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul kohale. Seega on ilma kaitsjata ülekuulamise lubamine seotud pelga asjaoluga, et kaitsjaga ei ole võimalik teatud aja jooksul ühendust saada, ilma et oleks konkreetselt hinnatud sellise küsitlemise vajadust, tuginedes direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 6 osutatud mõjuvatele põhjustele.(19)
29.      Komisjon rõhutab muu hulgas, et Tšehhi Vabariigi seisukoht – mille kohaselt piisab selleks, et tagada õigus kaitsjale, sellest, et isikule on antud võimalus võtta ühendust kaitsjaga ja valida kaitsja, kes võib ülekuulamise juures viibida – on vastuolus direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktiga b, milles on selgelt viidatud kaitsja kasutamise õiguse mõlemale aspektile, nimelt kaitsja kohalolekule ja kaitsja tegelikule osalemisele ülekuulamisel. Direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikest 1 tuleneb, et ei esine olukordi, kus isikut kuulatakse üle ilma kaitsja juuresviibimiseta, välja arvatud juhul, kui liikmesriigid on kasutanud selle direktiivi artikli 3 lõikes 6 sätestatud ajutist erandit või kui isik on direktiivi artikli 9 kohaselt sellest õigusest loobunud.
30.      Komisjoni arvates ei õigusta vajadus vabastada isik 48 tunni jooksul vajadust kuulata see isik üle ilma kaitsjata ning liikmesriigi ametiasutustel on võimalik tegeleda kriminaalmenetluse läbiviimise võimaliku kuritarvitamise ohuga muul viisil, näiteks kasutades teist kaitsjat, kes saab isikut ülekuulamise ajal abistada. Nagu komisjon kohtuistungil rõhutas, on direktiivi 2013/48 endiselt rikutud, olenemata sellest, kas vaidlusalust Tšehhi õigusnormi peetakse Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) kohtupraktikaga kooskõlas olevaks.
31.      Tšehhi Vabariik väidab, et vaidlusalune Tšehhi õigusnorm on kooskõlas direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikega 3 ega kujuta endast erandit selle direktiivi artikli 3 lõike 6 alusel. Selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punkt b ei kohusta liikmesriike tagama, et kahtlustatava või süüdistatava ülekuulamine peab alati toimuma kaitsja juuresolekul; pigem kohustab see liikmesriike üksnes tagama, et neil isikutel on olnud võimalus kasutada kaitsjat abi ja et valitud kaitsjal on lubatud ülekuulamise ajal juures viibida.
32.      Tšehhi Vabariigi arvates on tegemist direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 6 ette nähtud erandiga, kui isikul ei ole lubatud valida kaitsjat, kes võiks ülekuulamise juures viibida. Kui aga isikul oli võimalus valida kaitsja, kuid kaitsja ei saanud mingil põhjusel kohal viibida, siis ei ole tegemist sellise erandiga. Just selline on olukord vaidlusaluse Tšehhi õigusnormi puhul, mis on täielikult kooskõlas selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punktiga b, kuna riigisiseses õiguses ette nähtud menetlused nõuavad kinnipeetud isiku erandlikus olukorras, et isik kuulataks üle 48 tunni jooksul ja et tal oleks piisavalt tegutsemisruumi, et valida kaitsja, kes ülekuulamise juures viibib.(20) Tšehhi Vabariik lisab, et isegi kui asuda seisukohale, et see õigusnorm kaldub kõrvale artikli 3 lõike 3 punktist b, on see kooskõlas artikli 3 lõikega 6, kuna seda kohaldatakse (i) ainult erandkorras kiireloomulistel juhtudel, (ii) selleks, et vältida tõsist ohtu kriminaalmenetlusele, ja (iii) see nõuab, et pädevad asutused hindavad olukorda individuaalselt, võttes arvesse juhtumi asjaolusid.
33.      Tšehhi Vabariik rõhutab muu hulgas, et see riigisisene õigusnorm on kaitsemeede selliste konkreetsete ja erandlike juhtude puhuks, kus kahtlustatav valib tahtlikult kaitsja, kes ei ole kättesaadav, ja kuritarvitab seega de facto õigust valida kaitsja, et vabaneda ja pääseda õigusemõistmisest. Tema seisukoht on kooskõlas ka EIK kohtupraktikaga,(21) mille kohaselt on problemaatiline olukord, kus puudutatud isikul ei ole võimalik kaitsjaga suhelda, mitte olukord, kus konkreetne toiming tehakse ilma kaitsja juuresolekuta, eelkõige juhul, kui see on tingitud sellest, et isik nõuab, et tal oleks kaitsja, kes ei ole sel ajal kättesaadav. Nagu Tšehhi Vabariik kohtuistungil rõhutas, ei takista direktiiv 2013/48 kahtlustatavate või süüdistatavate ülekuulamist ilma kaitsja juuresolekuta, tuginedes selle sõnastusele, seadusandlikule kujunemisloole ja võrdlusele lastega seotud direktiiviga 2016/800, ning direktiiv 2013/48 ei lähe kaugemale EIK kohtupraktikast, kuna selle sätted vastavad sellele kohtupraktikale ja ettevalmistavates materjalides selliseid viiteid ei ole.
34.      Ungari lisab, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punkti b sõnastuse kohaselt („kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega“) annab direktiiv riigisisese õiguse kohaldamisalasse võimaluse määratleda ja täpsustada kaitsja õigust viibida kohal ning see nõue on täidetud riigisiseste õigusnormidega, mis tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval on piisavalt tegutsemisruumi, et valida kaitsja, kes viibib ülekuulamise juures. Kui kaitsja tegelik kohalolek oleks kõikidel juhtudel kohustuslik, võib see kaasa tuua kuritarvitusi ja takistada kriminaalmenetluse läbiviimist ning kahjustada kahtlustatavate ja süüdistatavate õigusi. Nagu Ungari kohtuistungil märkis, ei kehtesta EIK kohtupraktika absoluutset kohaloleku nõuet.
2.      Hindamine
35.      Nagu ma eespool lühidalt selgitasin (vt käesoleva ettepaneku punktid 26 ja 27), nähtub poolte argumentidest, et käsitletav etteheide tuleneb direktiivi 2013/48 sätete erinevast mõistmisest. Seega sõltub käesolev vaidlus direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigete 3 ja 6 tõlgendamisest ning sellest, kuidas tuleb mõista selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punktis b sätestatud õigust kaitsjale ülekuulamise ajal. Euroopa Kohus ei ole neid küsimusi veel otseselt käsitlenud.
36.      Leian, et lähtudes direktiivi 2013/48 sõnastusest, seadusandlikust kujunemisloost, kontekstist ja eesmärkidest ning EIK praktikast tuleb nõustuda komisjoni tõlgendusega direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigete 3 ja 6 tähenduse ja nendevahelise seose kohta.
a)      Sõnastus
37.      Ühe osana õigusest kaitsjale, mis on sätestatud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 3, nõuab selle punkt b sõnaselgelt, et liikmesriigid tagaksid, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on „õigus sellele, et tema kaitsja viibib [ülekuulamise] juures ja osaleb selles tõhusalt“.(22)
38.      Direktiivi 2013/48 põhjenduses 25 on lisaks sedastatud: „Liikmesriigid peaksid tagama, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus kaitsja kohalolekule ja tõhusale osalemisele tema [ülekuulamisel]
politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses, sealhulgas kohtulikul arutamisel.“(23)
39.      Leian sarnaselt komisjoniga, et kohalolek tähendab füüsilist juuresviibimist, see tähendab, et kahtlustataval või süüdistataval on õigus sellele, et ülekuulamise ajal viibib tema kaitsja isiklikult kohal.(24)
40.      Sellest järeldub, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktis b on ette nähtud kahtlustatava või süüdistatava üldine õigus kaitsja juuresviibimisele ajal, mil ametiasutused teda üle kuulavad. See õigus ei ole siiski absoluutne ja seega, nagu selles direktiivis on ette nähtud, võib selle suhtes kohaldada ajutisi erandeid selle direktiivi artikli 3 lõike 6 alusel või sellest õigusest loobumist artikli 9 alusel.
41.      Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, on direktiivis 2013/48 sätestatud ajutised erandid ammendavad.(25)
42.      Nagu komisjon on viidanud ja vastupidi Tšehhi Vabariigi esitatud väidetele on selge, et vaidlusalune Tšehhi õigusnorm ei vasta kõigile direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 6 punktis b ja artiklis 8 sätestatud võimaliku ajutise erandi tingimustele. On ilmne, et nagu komisjon on tõendanud, kehtestatakse selle õigusnormiga reegel, mida kohaldatakse üldiselt olukordades, kus kaitsja ei ilmu kohale kindlaksmääratud 48‑tunnise ajavahemiku jooksul ja mis seega ei piirdu üksikjuhtumitega („ulatuses, mis on juhtumi konkreetsetest asjaoludest tulenevalt põhjendatud“), nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 3 lõikes 6. Samuti ei ole tõendatud, et sellega seoses tuleb tõendada „mõjuvaid põhjuseid“, mis puudutavad konkreetselt „kiireloomulist vajadust hoida ära tõsiseid negatiivseid tagajärgi inimese elule, vabadusele või füüsilisele puutumatusele“ või „uurimisasutuste viivitamatut tegutsemist, mis on hädavajalik selleks, et vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele“.
43.      Seetõttu olen seisukohal, et vaidlusalune Tšehhi õigusnorm, mis lubab kahtlustatavat või süüdistatavat üldiselt üle kuulata ilma tema kaitsja juuresviibimiseta lihtsalt seetõttu, et kaitsjal ei olnud võimalik 48 tunni jooksul kohale ilmuda, on vastuolus direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punkti b sätetega koostoimes artikli 3 lõikega 6.(26)
44.      Lisaks, nagu märkis komisjon ja vastupidi Ungari argumentidele tuleb märkida, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktis b sisalduv viide riigisisesele õigusele puudutab kaitsja tegelikku osalemist, mitte kaitsja juuresviibimist kui sellist. See nähtub selle sätte sõnastusest („Selline osalemine toimub kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega“) ja põhjendusest 25 („Selline osalemine peaks toimuma kooskõlas mis tahes siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega, mis võivad reguleerida kaitsja osalemist […] [ülekuulamisel]“).
45.      Minu arvates ei ole see vastuolus asjaoluga, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see nõuab nii kohalolekut kui ka tegelikku osalemist; pigem tähendab see, et kuigi direktiiviga 2013/48 on liikmesriikidele antud teatud kaalutlusruum seoses riigisiseste normidega, mis reguleerivad kaitsja tegeliku osalemise teatud üksikasju (tingimusel, et need normid ei tohi „piirata asjaomase õiguse tõhusat ja sisulist kasutamist“), puudub see kaalutlusruum seoses kaitsja kohalolekuga, kuna kahtlustataval või süüdistataval on üldjuhul õigus kaitsjale ülekuulamise ajal vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punktile b. Kohalolek tähendab juuresviibimist ja kaitsja on kas kohal või mitte.
46.      Asjaolu, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktis b on viidatud „tema kaitsjale“, ei tohiks mõista nii, et see viitab alati kahtlustatava või süüdistatava valitud kaitsjale. Nagu komisjon on märkinud, ei takista see sõnastus seda, et liikmesriigi ametiasutused tegelevad kaitsja kasutamise õiguse võimaliku rikkumisega, mis võib takistada kriminaalmenetluse läbiviimist, korraldades nendele isikutele kaitsja määramise, kes abistab neid ülekuulamisel valitud kaitsja asemel, kes ei saanud kohal olla. Sel juhul saab määratud kaitsjast „tema kaitsja“.
b)      Seadusandlik kujunemislugu
47.      Tšehhi Vabariik väitis kohtuistungil, et direktiiv 2013/48 reguleerib õigust kaitsjale, kuid mitte kaitsja kohustuslikku kohalolekut, ning et selle direktiivi seadusandlikust kujunemisloost nähtub, et kaitsja kohustuslikku kohalolekut käsitlevad sätted esitati teise võimalusena, kuid lõpuks nende kasuks ei otsustatud. Kaitsja kohustuslikku kohalolekut käsitlevate sätete tagasilükkamine tähendab tema arvates, et direktiiv 2013/48 ei nõua, et kaitsja peab alati ülekuulamise ajal juures viibima.
48.      Minu arvates põhineb see Tšehhi Vabariigi argumentatsioon kaitsja kohustusliku kohaloleku tingimuse ekslikul mõistmisel.
49.      On tõsi, et direktiivi 2013/48 seadusandliku kujunemisloo osana(27) pakuti komisjoni mõjuhinnangus välja poliitiline valik, mis nägi eelkõige ette sätted, millega kehtestatakse üldine kohustuslik kaitse. See tähendas, et kahtlustatavat või süüdistatavat peab alati abistama kaitsja selles mõttes, et sellest õigusest loobumine oleks lubamatu. Teisisõnu tähendab kaitsja kohustuslikkus seda, et õigusest ei saa loobuda. Poliitiline valik, mille kasuks otsustati, võimaldas siiski loobuda õigusest kaitsjale vastavalt ühistele miinimumeeskirjadele.
50.      Vastupidi Tšehhi Vabariigi väidetele tuleks aga eristada mõistet „kaitsja kohustuslik kohalolek“ ja üldist õigust kaitsjale.
51.      Direktiivi 2013/48 sätetest nähtub,(28) et kaitsja kohustuslik kohalolek tähendab, et kahtlustatav või süüdistatav ei saa loobuda õigusest kaitsjale ja tal peab alati olema kaitsja, samas kui selle direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud õigus kaitsjale tähendab, et kahtlustataval või süüdistataval on üldine õigus kaitsjale ja eelkõige sellele, et kaitsja viibiks artikli 3 lõike 3 punkti b alusel ülekuulamise juures, kuid see isik saab sellest õigusest loobuda, tingimusel et artikli 9 nõuded on täidetud (või et artikli 3 lõike 6 alusel saab teha ajutise erandi). Teisisõnu ei mõjuta asjaolu, et artikli 3 lõike 3 punkti b kohaselt ei ole kaitsja kohalolek kohustuslik, kuidagi kahtlustatavate või süüdistatavate üldist õigust sellele, et kaitsja viibiks ülekuulamise juures, välja arvatud juhul, kui nad on sellest õigusest artikli 9 kohaselt loobunud.
52.      Võib lisada, et küsimus, kas enne ülekuulamist tuleb oodata kuni kaitsja saabumiseni, tõstatati tegelikult nõukogus ning esitati ettepanekud selle käsitlemiseks direktiivi tekstis, mis viitaks liikmesriikide õigussüsteemidele.(29) Need kavandatud sätted kustutati aga pärast Euroopa Parlamendiga peetud läbirääkimiste lõppu.(30)
53.      Kuigi seadusandlik kujunemislugu ei ole otsustav, ei välista see tõlgendust, et seadusandlik eesmärk on tagada, et kahtlustatavatele ja süüdistatavatele antakse põhimõtteliselt õigus sellele, et nende kaitsja viibib ülekuulamise juures.
c)      Kontekst
54.      Näib, et direktiivi 2013/48 ja teiste „teekaardi“ direktiivide muud sätted toetavad veelgi selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punkti b sellist tõlgendust koostoimes artikli 3 lõikega 6, mille pakkus välja komisjon.
55.      Täpsemalt, nagu nähtub käesoleva ettepaneku punktist 22, on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 1 üldpõhimõttena täpsustatud, et liikmesriigid peavad tagama, et kahtlustatavale ja süüdistatavale antakse õigus kasutada kaitsjat „nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt“. Koostoimes selle direktiivi artikli 2 lõikega 1 tähendab see, et liikmesriigid on kohustatud ilma eranditeta tagama, et seda õigust kasutatakse „otstarbekalt ja tõhusalt“ kriminaalmenetluse kõigis etappides. Minu arvates ja nagu märkis komisjon, võib see, kui ametiasutused võivad kahtlustatavat või süüdistatavat üle kuulata ilma tema kaitsja juuresviibimiseta lihtsalt seetõttu, et kaitsja ei ilmu kindlaksmääratud tähtaja jooksul kohale, tõsiselt kahjustada isiku kaitseõiguste otstarbekat ja tõhusat kasutamist.
56.      Tšehhi Vabariik väitis kohtuistungil, et tõika, mille kohaselt ei nõua direktiiv 2013/48, et kaitsja peab alati ülekuulamise juures viibima, kinnitab võrdlus direktiiviga 2016/800, mis käsitleb lapsi, kes on kriminaalmenetluses kahtlustatavad või süüdistatavad (vt käesoleva ettepaneku punkt 17). Tšehhi Vabariik rõhutab, et direktiivi 2016/800 artikli 6 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et lapsi abistab kaitsja, ning nimetatud direktiivi artikli 6 lõike 4 punkti b kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kaitsja abistab lapsi ülekuulamise ajal. Asjaolu, et nendest sätetest nähtub, et kaitsja juuresviibimine ülekuulamise ajal on kohustuslik, ja et need on laste haavatavuse tõttu direktiivi 2016/800 lisatud, näitab tema hinnangul, et tegemist on erandiga direktiiviga 2013/48 kehtestatud üldisest korrast; loogiliselt võttes, kui direktiiviga 2013/48 oleks ette nähtud kaitsja kohustuslik kohalolek, ei oleks olnud vaja seda kohustust direktiivis 2016/800 ainult seoses teatud kahtlustatavate või süüdistatavatega ette näha.
57.      Taas kord põhineb see argumentatsioon minu arvates kaitsja kohustusliku kohaloleku tingimuse ekslikul mõistmisel.
58.      Vastab tõele, et erinevalt direktiivist 2013/48 näeb direktiiv 2016/800 ette kaitsja kohustusliku kohaloleku ülekuulamise ajal, kuna lapsed on haavatavas olukorras ega ole alati võimelised kriminaalmenetlust täielikult mõistma ja jälgima.(31) Nagu aga eespool märgitud, tähendab kaitsja kohustuslik kohalolek ülekuulamise ajal seda, et loobumine ei ole lubatud, ja seega ei ole see sama mis üldine õigus kaitsja kohalolekule ülekuulamise ajal, mille puhul loobumine on lubatud.
d)      Eesmärgid
59.      Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku IV osa punktis A, aitab direktiiv 2013/48 kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala ülesehitamisele, kehtestades ühised miinimumeeskirjad õiguse kohta kaitsjale kriminaalmenetluses, eesmärgiga tugevdada liikmesriikide vastastikust usaldust nende kriminaalõigussüsteemide vastu ja liidu kodanike usaldust liidu piires liikumisel. Kui naasta Stockholmi programmi juurde, siis ei ole selle direktiivi eesmärk mitte ainult kodifitseerida, vaid ka tugevdada kõikides liikmesriikides õigust kaitsjale kriminaalmenetluses.
60.      Seda silmas pidades näib mulle, et direktiivi 2013/48 tõlgendamine nii, et see võimaldab liikmesriigil lubada kahtlustatavate või süüdistatavate ülekuulamist, andmata neile õigust kaitsja juuresviibimisele pelgalt seetõttu, et kaitsja ei ole ilmunud kohale 48‑tunnise tähtaja jooksul, kahjustab direktiivi 2013/48 eesmärke tagada kahtlustatavatele või süüdistatavatele isikutele kogu liidus ühtsed õiglase kohtuliku arutamise õigused.
e)      EIK kohtupraktika
61.      Tšehhi Vabariik ja Ungari tuginesid oma seisukoha põhjendamiseks EIK kohtupraktikale ning eelkõige väitis Tšehhi Vabariik kohtuistungil, et direktiiv 2013/48 vastab sellele, mida nõuab EIK kohtupraktika.
62.      Tuleb rõhutada, et käesolev etteheide põhineb direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 ja lõike 6 sätete väidetaval rikkumisel. Seega küsimus, kas vaidlusalust Tšehhi õigusnormi tuleb pidada EIÕK artikliga 6 kooskõlas olevaks, nii nagu seda on tõlgendatud EIK kohtupraktikas, ei ole määrav.
63.      Nagu ma olen varasemates ettepanekutes selgitanud,(32) tähendab kohustus tõlgendada „teekaardi“ direktiive kooskõlas põhiõigustega seda, et konkreetses direktiivis sisalduvad õigused ei tohi võimaldada väiksemat kaitset kui see, mis on tagatud harta ja EIÕK‑ga, kuid see ei tähenda seda, et liidu seadusandja ei saa anda ulatuslikumaid õigusi. Teisisõnu, kuna EIÕK kujutab endast harta artikli 52 lõike 3 kohast minimaalset kaitsetaset,(33) peab konkreetse direktiivi mis tahes tõlgendus tagama kaitse vähemalt EIÕK tasemel, samas kui Euroopa Liidu pakutav kaitse võib olla suurem.
64.      Seega, olenemata sellest, kuidas EIK kohtupraktikat tõlgendatakse, ei tähenda see käesoleval juhul tingimata, et direktiivi 2013/48 sätteid ei saa tõlgendada nii, et need nõuavad veelgi kõrgemat kaitsetaset.
65.      Kuid vastupidi Tšehhi Vabariigi ja Ungari väidetele näib EIK kohtupraktika kinnitavat, et ka EIÕK kohaselt kehtib kaitsja füüsilise kohaloleku nõue.
66.      EIK on leidnud, et iga süüdistatava õigus tõhusale kaitsele advokaadi poolt, mis on tagatud EIÕK artikli 6 lõike 3 punktiga c, on üks õiglase kohtumenetluse põhielemente kriminaalmenetluse kontekstis.(34)
67.      Eelkõige kohtuasjas Beuze vs. Belgia(35) rõhutas EIK seoses selle õiguse eesmärkidega, et õigus kaitsjale kohtueelses menetluses aitab kaasa vigade vältimisele õigusemõistmises ja EIÕK artikliga 6 taotletava tulemuse saavutamisele, nimelt ametivõimude ja süüdistatava vahelise võrdsuse tagamisele; kiire juurdepääs kaitsjale on oluline vastukaal politsei poolt kinni peetud kahtlustatavate haavatavusele ning on ka ennetav, kuna see pakub põhilist kaitset politsei poolt kahtlustatavate sundimise ja väärkohtlemise eest. Lisaks on üks kaitsja peamisi ülesandeid politsei poolt kinnipidamise ja politseiuurimise etapis tagada, et austatakse süüdistatava õigust ennast mitte süüstada ja vaikimisõigust, mis täiendavad seega õigust õigusabile.
68.      Lisaks on EIK seoses kaitsja kasutamise õiguse sisuga leidnud, et EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis c ei ole täpsustatud õiguse kaitsjale kasutamise viisi ega selle sisu. Kuigi see jätab riikide otsustada, milliste vahenditega tagada, et seda õigust nende kohtusüsteemides järgitakse, tuleks selle õiguse ulatus ja sisu kindlaks määrata kooskõlas EIÕK eesmärgiga, milleks on tagada otstarbekad ja tõhusad õigused.(36)
69.      Selleks, et õigus õiglasele kohtumenetlusele oleks piisavalt otstarbekas ja tõhus, nõuab EIÕK artikli 6 lõige 1 reeglina, et õigus kaitsjale antakse „kahtlustatava kohe esimesel ülekuulamisel politseis“.(37)
70.      Kaitsja määramine iseenesest ei taga tema poolt süüdistatavale osutatava abi tõhusust ning selleks tuleb täita teatud miinimumnõuded.(38) Esiteks peab kahtlustataval olema võimalik võtta kaitsjaga ühendust alates tema kinni pidamisest; seetõttu peab tal olema võimalik konsulteerida oma kaitsjaga enne vestlust.(39) Teiseks on EIK mitmes kohtuasjas leidnud, et „kahtlustataval on õigus sellele, et tema kaitsja viibib füüsiliselt kohal ajal, mil teda politseis esialgselt üle kuulatakse, ja iga kord, kui teda järgnevas kohtueelses menetluses üle kuulatakse […]. Selline füüsiline kohalolek peab võimaldama kaitsjal pakkuda abi, mis on tõhus ja praktiline, mitte pelgalt abstraktne […], ning eelkõige tagada, et üle kuulatud kahtlustatava kaitseõigusi ei kahjustata“.(40)
71.      Neid kohtuotsuses Beuze vs. Belgia tehtud järeldusi on kinnitatud hilisemas kohtupraktikas.(41)
72.      Lisaks rõhutas EIK kohtuasjas Soytemiz vs. Türgi,(42) et kaitsja juuresviibimine
uurimistoimingute ajal, sealhulgas politsei poolt läbi viidaval ülekuulamisel, on EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis c sätestatud kaitse lahutamatu osa, kuna on raske mõista, kuidas saab EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis c nimetatud „õigusabiga“ seotud konkreetseid teenuseid kasutada ilma kaitsjata. Seega ei eelda õigus kaitsja abile mitte ainult seda, et kaitsjal on lubatud kohal viibida, vaid ka seda, et tal võimaldatakse kahtlustatavat aktiivselt abistada muu hulgas politsei poolt ülekuulamise ajal ja sekkuda, et tagada kahtlustatava õiguste austamine, kuna kuriteos süüdistataval isikul peaks olema võimalik saada kõiki konkreetselt õigusabiga seotud teenuseid mitte ainult kohtumenetluse ajal, vaid ka kohtueelses etapis, arvestades selle erilist tähtsust kriminaalmenetluse ettevalmistamisel. Lisaks kehtib õigus kaitsja abile politsei poolt ülekuulamise ajal ja kuni selle lõpuni: „Kaitsja kohalolek ja aktiivne abistamine politsei poolt ülekuulamise ajal on oluline menetluslik tagatis, mille eesmärk on muu hulgas takistada tõendite kogumist kahtlustatava tahte vastaste sunni- või survemeetodite abil ning kaitsta kahtlustatava vabadust valida, kas rääkida või vaikida, kui politsei teda üle kuulab.“(43)
73.      Samuti tuletas EIK meelde, et kui kahtlustatav on avaldanud soovi kasutada ülekuulamise ajal õigust kaitsja abile, on politsei põhimõtteliselt kohustatud hoiduma ülekuulamisest või lükkama selle edasi, kuni kaitsja on kohal ja saab kahtlustatavat abistada.
Samad kaalutlused kehtivad ka juhul, kui kaitsja peab lahkuma või kui tal palutakse lahkuda enne politsei poolt ülekuulamise lõppu ning enne ütluste ettelugemist ja allkirjastamist.(44)
74.      Nagu nähtub eespool viidatud EIK kohtupraktikast, rõhutatakse seega asjaolu, et kahtlustatavatel ja süüdistatavatel peab olema õigus kaitsja tegelikule füüsilisele kohalolekule ülekuulamise ajal, mis on tagatud EIÕK artikli 6 lõikes 1 ja artikli 3 punktis c sätestatud õigusega kaitsjale.(45) Seega, vastupidi sellele, mida väidavad Tšehhi Vabariik ja Ungari, viitab see kohtupraktika sellele, et kaitsja füüsiline kohalolek on põhimõtteliselt vajalik, välja arvatud juhul, kui selle õiguse piiramine on nõuetekohaselt põhjendatud.
75.      Võib lisada, et see teatud EIK kohtupraktika, millele tuginevad Tšehhi Vabariik ja Ungari, näib olevat asjakohatu. Kohtuasjas Yoldas vs. Türgi(46) leidis EIK, et EIÕK artikli 6 lõiget 1 ja lõike 3 punkti c ei ole rikutud olukorras, kus kaebaja on loobunud õigusest kaitsja abile, mis leiti olevat kooskõlas nõutavate standarditega. EIK ei tuvastanud kohtuasjas Hovanesian vs. Bulgaaria(47) EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 3 punkti c rikkumist olukorras, kus kaebaja õigust kaitsja abile oli tema politsei poolt kinnipidamise esimese 24 tunni jooksul piiratud, mida peeti kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades menetluse kui terviku õigluse seisukohast põhjendatuks. Käesolevas etteheites ei ole seatud kahtluse alla loobumist üldisest õigusest kaitsjale ega selle suhtes erandite kohaldamist. Kui üldse, siis rõhutavad need kaks kohtuasja vastavalt seda, kui olulised on piisavad nõuded selleks, et loobuda õigusest kaitsjale, ja direktiivis 2013/48 ette nähtud ajutiste erandite tegemise ranget korda.
76.      Eeltoodud põhjendusi arvestades on komisjoni etteheide põhjendatud.
V.      Kohtukulud
77.      Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama korra artikli 140 lõike 1 kohaselt kannavad menetlusse astunud liikmesriigid oma kohtukulud ise. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Tšehhi Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Tšehhi Vabariigi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud. Ungari kannab oma kohtukulud ise.
VI.    Ettepanek
78.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
1)      tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik ei ole nõuetekohaselt üle võtnud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega, artikli 3 lõiget 6 koostoimes artikli 3 lõikega 3, on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nimetatud sätetest;
2)      jätta Tšehhi Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud ning
3)      jätta Ungari kohtukulud tema enda kanda.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiiv, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (ELT 2013, L 294, lk 1).
3      Vt minu ettepanek kohtuasjas BK (süüteo ümberkvalifitseerimine) (C‑175/22, EU:C:2023:436, eelkõige punktid 22 ja 23) ning minu ettepanek kohtuasjas M. S. jt (alaealise isiku menetlusõigused) (C‑603/22, EU:C:2024:157, eelkõige punktid 26–31).
4      Lisaks direktiivile 2013/48 on nende direktiivide hulgas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiiv 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (ELT 2010, L 280, lk 1); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/1919, milles käsitletakse tasuta õigusabi andmist kahtlustatavatele ja süüdistatavatele kriminaalmenetluses ning isikutele, kelle üleandmist taotletakse Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses (ELT 2016, L 297, lk 1), ning 11. mai 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/800, mis käsitleb kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate laste menetluslikke tagatisi (ELT 2016, L 132, lk 1).
5      Nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsioon (ELT 2009, C 295, lk 1).
6      Vt selle kohta direktiivi 2013/48 põhjendused 9 ja 10.
7      Euroopa Ülemkogu, Stockholmi programm – avatud ja turvaline Euroopa kodanike teenistuses ja nende kaitsel (ELT 2010, C 115, lk 1), punkt 2.4.
8      Vt eelkõige direktiivi 2013/48 põhjendused 1–8 ja 12.
9      Kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, punkt 30). Vt ka näiteks komisjoni 26. septembri 2019. aasta aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule [direktiivi 2013/48] rakendamise kohta, COM(2019) 560 (final), punkt 1.1.
10      Nagu Euroopa Kohus on leidnud, koosnevad tõhusa kohtuliku kaitse aluspõhimõte, mida on kinnitatud harta artiklis 47, ja EIÕK artiklis 6 sisalduv mõiste „õiglane kohtumenetlus“ erinevatest elementidest, mille hulka kuuluvad muu hulgas kaitseõiguste tagamine ning õigus lasta end nõustada, kaitsta ja esindada. Samuti on igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse määramise, kaitseõiguste tagamine liidu õiguse aluspõhimõte, mida on tunnustatud harta artikli 48 lõikes 2. Vt nt 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punktid 203 ja 204).
11      Vt eelkõige direktiivi 2013/48 artiklid 1 ja 2 ning põhjendused 8, 12 ja 57.
12      Vt sellega seoses kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2019:940, punkt 2) ja minu ettepanek kohtuasjas M. S. jt (alaealise isiku menetlusõigused) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkt 63).
13      Sellega seoses on õigust kaitsjale peetud näiteks kriminaalmenetlusõiguste „väravaks“ (vt Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“, teoses Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (eds), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, lk 1413, eelkõige lk 1450) või „nurgakiviks“ (vt Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, lk 265), kuna see võimaldab kasutada muid õigusi ning aitab muuta need tegelikuks ja tõhusaks.
14      Vt nt 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punkt 31) ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punkt 59).
15      Vt nt 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punkt 31) ja 14. mai 2024. aasta kohtuotsus Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, punkt 48).
16      Vt ka direktiivi 2013/48 põhjendus 23.
17      Vt ka direktiivi 2013/48 põhjendus 25.
18      Vt ka direktiivi 2013/48 põhjendus 38.
19      Komisjon märkis kohtuistungil, et see etteheide põhineb direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigete 3 ja 6 (koostoimes) väidetaval rikkumisel, ning kuigi vaidlusalust Tšehhi õigusnormi võib käsitleda artikli 3 lõike 6 punktides a või b sätestatud erandite alusel, võib kohtuasjas C‑660/24 kõne all olevat Ungari õigusnormi käsitleda artikli 3 lõike 6 punktis b sätestatud erandi alusel. See selgitab, miks komisjon sõnastas nendes kahes kohtuasjas esitatud etteheited erinevalt, otsustav on aga see, et need õigusnormid lähevad palju kaugemale selles direktiivis sätestatud võimalikest eranditest.
20      Tšehhi Vabariik märgib, et menetlust, mille kohaselt kahtlustatav võib valida kaitsja, reguleerib politseidirektoraadi sisejuhis nr 103/2013, mille kohaselt teavitatakse isikuid aegsasti nende õigustest ja aidatakse neil püüda võtta ühendust enda valitud kaitsjaga või valida muu kaitsja Tšehhi advokatuuri poolt peetava kaitsjate nimekirja või telefonikataloogi alusel.
21      Tšehhi Vabariik viitab eelkõige EIK 27. novembri 2008. aasta kohtuotsusele Salduz vs. Türgi (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); EIK 23. veebruari 2010. aasta kohtuotsusele Yoldaş vs. Türgi (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); EIK 21. detsembri 2010. aasta kohtuotsusele Hovanesian vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403) ja EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsusele Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22      Kohtujuristi kursiiv.
23      Kohtujuristi kursiiv.
24      Kohtuistungil oli arutluse all ka võimalus – mis ei puutu küll käesoleva juhtumi puhul otseselt asjasse –, et tehnoloogia areng võib võimaldada käsitada kaitsja „digitaalsel kujul“ kohalolekut füüsilise juuresviibimisena, tingimusel et selline kohalolek on võrreldav n-ö lihast ja verest kaitsjaga. Sellega seoses väitis komisjon kohtuistungil, et kaitsja kohalolek videokonverentsi teel võib teatud olukordades olla kooskõlas artikli 3 lõike 3 punktiga b, kuid seda tuleks pidada erandiks, mitte kaitsja füüsilise juuresviibimise teiseks võimaluseks, tingimusel et direktiivis 2013/48 sätestatud tingimused on täidetud. Eelkõige rõhutas komisjon, et kaitsja kohalolek ja osalemine videokonverentsi teel peaks olema võimalik üksnes juhul, kui isik saab kasutada kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 3 lõikele 1; selline kohalolek ja osalemine peaks sõltuma isiku teadvast nõusolekust ning arvesse tuleb võtta haavatavate isikute vajadusi ja praktilisi aspekte. Ka Ungari pidas kaitsja sellist kohalolekut võimalikuks, kuna kaugülekuulamise kasutamine on alates COVID‑19 pandeemiast kriminaalmenetluses laialdaselt kasutatav vahend ega ole iseenesest vastuolus õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele. Tšehhi Vabariik asus aga seisukohale, et see küsimus on de lege ferenda, ja kui videokonverentsi kasutamist peetakse vajalikuks, et tugevdada õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, tuleks sellega tegeleda liidu seadusandliku protsessi kaudu.
25      Vt 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punktid 42–45), milles Euroopa Kohus leidis, et ajutised erandid, mida liikmesriigid võivad teha õigusest kaitsjale, on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigetes 5 ja 6 loetletud ammendavalt. Euroopa Kohus leidis, et kui direktiivi 2013/48 artiklit 3 tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel näha ette muid erandeid kui need, mis on selles artiklis ammendavalt loetletud, oleks see vastuolus selle sätte sõnastusega ning selle direktiivi eesmärkide ja ülesehitusega ning võtaks sellelt õiguselt soovitud toime.
26      Seda seisukohta kinnitavad ka teadlased ja eksperdiaruanded. Vt selle kohta Ogorodova, A., ja Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, Vol. 7, 2014, lk 191, eelkõige lk 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect“ teoses Mitsilegas, V., Bergström, M., ja Quintel, T. (eds), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, lk 135, eelkõige lk 155; Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet, Õiguste rakendamine praktikas: õigus kaitsjale ning menetlusõigused kriminaal- ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes, Euroopa Liidu Väljaannete Talitus, Luksemburg, 2019, Põhiõiguste Ameti arvamuse ettepanek 3 ja punkt 3.3.4.
27      Vt 8. juuni 2011. aasta komisjoni talituste töödokument „Impact Assessment accompanying the Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on the rights of access to a lawyer and of notification of custody to a third person in criminal proceedings“ („Mõjuhinnang, mis on lisatud ettepanekule võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb õigust kaitsjale ja õigust teatada kolmandale isikule kriminaalmenetluses vahi alla võtmisest“) (SEK(2011) 686 (lõplik)), eelkõige punktid 5.3 ja 6.
28      Vt selle kohta direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 4 teine lõik, artikkel 9 ning põhjendused 19, 28 ja 39–41.
29      Vt näiteks nõukogu 9. märtsi 2012. aasta dokumendi 7337/12 punkt 7 ja kavandatud joonealune märkus 19a; nõukogu 16. mai 2012. aasta dokumendi 10064/12 kavandatud põhjendus 20.
30      Vt näiteks nõukogu 31. mai 2013. aasta dokument 10190/13.
31      Vt direktiivi 2016/800 artikli 6 lõike 4 punkt b ning põhjendused 25 ja 27. Vt ka 5. septembri 2024. aasta kohtuotsus M. S. jt (alaealise isiku menetlusõigused) (C‑603/22, EU:C:2024:685, punkt 106) ja minu ettepanek nimetatud kohtuasjas (C‑603/22, EU:C:2024:157, punktid 67–71).
32      Vt minu ettepanek kohtuasjas BK (süüteo ümberkvalifitseerimine) (C‑175/22, EU:C:2023:436, punktid 53–76) ning minu ettepanek kohtuasjas M. S. jt (alaealise isiku menetlusõigused) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkt 62).
33      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on harta artikli 52 lõike 3 kohaselt hartas sisalduvatel õigustel sama tähendus ja ulatus kui vastavatel EIÕK‑ga tagatud õigustel, ilma et see takistaks liidu õiguses ulatuslikuma kaitse kehtestamist. Harta artikliga 47 ning artikli 48 lõikega 2 tagatud õiguste tõlgendamisel peab Euroopa Kohus seega arvesse võtma vastavaid õigusi, mis on tagatud EIÕK artikliga 6 – nagu EIK on neid tõlgendanud –, kui minimaalset kaitsetaset. Vt nt 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus K. B. ja F. S. (omal algatusel kontrollimine kriminaalasjades) (C‑660/21, EU:C:2023:498, punkt 41).
34      Vt nt EIK 27. novembri 2008. aasta kohtuotsus Salduz vs. Türgi (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punkt 51) ja EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punkt 123).
35      Vt EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punktid 125–129).
36      Vt nt EIK 27. novembri 2008. aasta kohtuotsus Salduz vs. Türgi (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punkt 51) ja EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punkt 131).
37      Vt EIK 27. novembri 2008. aasta kohtuotsus Salduz vs. Türgi (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punkt 55) ja EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punkt 137).
38      Vt EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punktid 131 ja 132).
39      Vt EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punkt 133).
40      EIK 9. novembri 2018. aasta kohtuotsus Beuze vs. Belgia (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, punkt 134) (kohtujuristi kursiiv).
41      Vt nt EIK 23. mai 2019. aasta otsus Doyle vs. Iirimaa (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, punkt 74), milles EIK viitas asjakohaste materjalide hulgas isegi direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigetele 1–3; vt ka EIK 4. juuni 2019. aasta otsus Farrugia vs. Malta (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, punkt 97) ja EIK 18. jaanuari 2022. aasta otsus Atristain Gorosabel vs. Hispaania (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, punkt 49).
42      Vt EIK 27. novembri 2018. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, punktid 43 ja 44) (kohtujuristi kursiiv).
43      Vt EIK 27. novembri 2018. aasta kohtuotsus Soytemiz vs. Türgi (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 45) (kohtujuristi kursiiv).
44      Vt EIK 27. novembri 2018. aasta kohtuotsus Soytemiz vs. Türgi (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 46).
45      Vt selle kohta Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries“, Human Rights Law Review, Vol. 16, 2016, lk 103.
46      Vt EIK 23. veebruari 2010. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, punktid 51–55).
47      Vt EIK 21. detsembri 2010. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, punktid 32–44).