Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 4. septembril 2025(1)
Kohtuasi C‑155/24
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
versus
Stichting Rookpreventie Jeugd
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het bedrijfsleven (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes, Madalmaad))
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Tubakatoodete tootmine ja müük – Direktiiv 2014/40/EL – Eralduva aine maksimaalne kogus – Mõõtmismeetod – ISO standarditel põhinev eralduvate ainete mõõtmise meetod – Direktiivi 2014/40/EL artikli 4 lõige 1 – Euroopa Liidu Teatajas avaldamata standardid – Direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 viidatud standardite kohaldatavus – Järeldused, mis tuleb teha 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsusest Stichting Rookpreventie Jeugd jt (C‑160/20, EU:C:2022:101)
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada kohaldatavat meetodit, millega teha kindlaks, kas liikmesriigis turule viidavad sigaretid vastavad direktiivis 2014/40(2) kehtestatud eralduva tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi maksimaalsele kogusele (edaspidi „eralduva aine maksimaalne kogus“). See on teine eelotsusetaotlus, mis jõuab Euroopa Kohtusse sama riigisisese kohtumenetluse raames.
2.        Mõistmaks eelotsusetaotluse ajendiks olnud põhjuseid, tuleb märkida, et direktiivis 2014/40 on sätestatud ka meetodid, mille abil tuleb kindlaks teha, kas on tagatud nimetatud kogusest kinnipidamine. Selleks viidatakse mitmele Rahvusvahelise Standardiorganisatsiooni (edaspidi „ISO“) standardile, mida ei ole seni Euroopa Liidu Teatajas (edaspidi „ELT“) avaldatud. Nagu ma üksikasjalikumalt selgitan, on see tingitud eelkõige asjaolust, et need standardid on kaitstud ISO intellektuaalomandi õigustega.
3.        Kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt(3) kinnitas Euroopa Kohus, et direktiiviga 2014/40 muudetakse nende standardite kasutamine kohustuslikuks. Samas leidis ta ka, et kui neid ei avaldata ELTs, ei ole need „eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul“ siduvad, samas kui need on siduvad „ettevõtjate suhtes“ (kes toodavad või turustavad sigarette), kui neil ettevõtjatel on võimalus nendega tutvuda.(4) Selle järelduse põhjal otsustas Euroopa Kohus sisuliselt, et eralduva aine maksimaalsest kogust kinnipidamist saab kontrollida ilma ISO standardeid arvesse võtmata, kui peaks selguma, et need ei ole siduvad.(5)
4.        See selgitus on osa vastusest, mis anti Rechtbank Rotterdamile (Rotterdami esimese astme kohus, Madalmaad), kellele esitas hagi muu hulgas Stichting Rookpreventie Jeugd (Madalmaade sihtasutus, mis tegeleb noorte suitsetamise ennetamisega; edaspidi „Stichting“). Nimetatud pool väitis, et riigisisesele turule viidud sigaretid ei vastanud eralduva aine maksimaalsele kogusele, kui neid testiti direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO standarditest erineva (ja minu arusaamise järgi rangema) meetodiga. Euroopa Kohtu vastuse põhjal tegi eespool nimetatud liikmesriigi kohus määruse, mille eesmärk oli asjaomased sigaretid turult kõrvaldada.
5.        Selle kohtumääruse peale esitas eelkõige mitu sigaretitootjat apellatsioonkaebuse College van Beroep voor het bedrijfslevenile (Madalmaade apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes), kellel on kahtlusi Euroopa Kohtu otsuse mõju suhtes.
6.        Muu hulgas soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas järeldus, et kõnealustel ISO standarditel ei ole siduvat mõju „eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul“, kehtib ka siis, kui poolel, näiteks Stichtingil, oli võimalik nendega tutvuda. Lisaks küsib ta, kas sellel poolel on direktiivi 2014/40 kohaselt õigus nõuda eralduva aine maksimaalse koguse järgimist (kasutades alternatiivset mõõtmismeetodit). Samuti soovib ta teada, milline mõju sigaretitootjatele on võimalikul järeldusel, et sigaretid (kuigi need viiakse turule direktiivi 2014/40 nõuete kohaselt) ei vasta eralduva aine maksimaalsele kogusele, kui seda mõõdetakse sellise alternatiivse meetodiga.
7.        Sellest järeldub, et lisaks küsimusele, kuidas kontrollida, kas turustatavad sigaretid vastavad tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi maksimaalsele kogusele, tõstatatakse käesolevas eelotsusetaotluses küsimus selle kohta, millised on liidu õiguskorras selliste tehniliste standardite õiguslikud tagajärjed, mis on välja töötatud väljaspool liidu institutsioonilist struktuuri, mille kasutamine on muudetud kohustuslikuks ja mille sisu ei ole ELTs avaldatud. Vähem tähtis ei ole ka asjaolu, et see puudutab laiemat küsimust seoses õiguskindlusega, millest peaksid kasu saama need, kes üldiselt järgivad siduvaid õigusnorme, ning sellega pannakse proovile õiguse vaba ligipääsetavuse põhieeldus.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
8.        Direktiivi 2014/40 põhjenduses 8 on märgitud, et „Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping“) artikli 114 lõike 3 kohaselt tuleks õigusakti eelnõu aluseks võtta tervisekaitse kõrge tase, võttes eelkõige arvesse kõiki uusi teaduslikel faktidel põhinevaid suundumusi. Tubakatooted ei ole tavapärased kaubad ja võttes arvesse tubaka eriti kahjulikku mõju inimtervisele, tuleks tervisekaitsele pöörata väga suurt tähelepanu, et vähendada suitsetamise levikut eelkõige noorte hulgas.“
9.        Direktiivi 2014/40 artikli 1 kohaselt on selle eesmärk „ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, mis käsitlevad
a)      tubakatoodete koostisosi ja neist eralduvaid aineid ning asjaomaseid teatamiskohustusi, sealhulgas sigarettidest eralduva tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi maksimaalset kogust;
[…];
et hõlbustada tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimist, võttes aluseks inimeste tervise kaitse kõrge taseme, eelkõige noorte jaoks, ja täita Maailma Terviseorganisatsiooni tubaka tarbimise leviku vähendamise raamkonventsiooni („WHO raamkonventsioon“) kohaseid liidu kohustusi.“
10.      „Sigaret“ on direktiivi 2014/40 artikli 2 punkti 10 kohaselt „tubakarull, mida saab tarbida põlemisprotsessi abil ja mis on täpsemalt määratletud nõukogu direktiivi 2011/64/EL […] artikli 3 lõikes 1“.(6)
11.      Direktiivi 2014/40 artikli 2 punkti 21 kohaselt on „eralduvad ained“ „ained, mis eralduvad, kui tubakat või seotud toodet kasutatakse selleks ettenähtud viisil, näiteks tubakasuitsus leiduvad ained, või ained, mis eralduvad suitsuvaba tubakatoote kasutamise ajal“.
12.      Sama direktiivi artiklis 3 käsitletakse eralduva tõrva, nikotiini, süsinikmonooksiidi ja muude ainete maksimaalset kogust. Selles on sätestatud:
„1.      Liikmesriikides turuleviidavatest või toodetavatest sigarettidest eralduvate ainete maksimaalsed kogused („eralduva aine maksimaalne kogus“) on järgmised:
a)      10 mg tõrva sigareti kohta,
b)      1 mg nikotiini sigareti kohta,
c)      10 mg süsinikmonooksiidi sigareti kohta.
2.      Komisjonil on õigus võtta kooskõlas artikliga 27 vastu delegeeritud õigusakte, et vähendada lõikes 1 sätestatud eralduvate ainete maksimaalseid koguseid, kui see on vajalik tulenevalt rahvusvaheliselt kokku lepitud standarditest.
[…]“
13.      Direktiivi 2014/40 artiklis 4 käsitletakse mõõtmismeetodeid. See on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Sigarettide tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi eraldumise mõõtmiseks kasutatakse tõrva puhul ISO standardit 4387, nikotiini puhul ISO standardit 10315 ja süsinikmonooksiidi puhul ISO standardit 8454.
Tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi eraldumise mõõtmise täpsus on määratud kindlaks ISO standardi 8243 kohaselt.
[…].
3.      Komisjonil on õigus võtta kooskõlas artikliga 27 vastu delegeeritud õigusakte, et kohandada tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi eraldumise mõõtmise meetodeid, kui see on vajalik tulenevalt teaduse ja tehnika arengust või rahvusvaheliselt kokkulepitud standarditest.
[…].“
14.      Direktiivi 2014/40 artikli 24 „Vaba liikumine“ lõikes 1 on märgitud, et „[l]iikmesriigid ei või [direktiiviga 2014/40] reguleeritud aspektidega seotud kaalutlustel ning tingimusel, et käesoleva artikli lõigetest 2 ja 3 ei tulene teisiti, keelata või piirata selliste tubaka- või seonduvate toodete turule viimist, mis on kooskõlas käesoleva direktiiviga.“
B.      Riigisisene õigus
15.      Madalmaade 14. oktoobri 2015. aasta dekreedi, millega koondatakse tubakaseaduse alusel võetavad haldusmeetmed ühte dekreeti (tubaka- ja suitsetamistoodete dekreet) (Le Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks- en rookwarenbesluit); edaspidi „dekreet“), artiklis 2.1 on sätestatud, et „turuleviidud või toodetud sigaretist eralduva aine maksimaalne kogus peab vastama [direktiivi 2014/40] artikli 3 lõikele 1“.
16.      Tervise-, heaolu- ja spordiministri 10. mai 2016. aasta määruse, mis sisaldab tubaka- ja seonduvate toodete valmistamist, esitlemist ja müüki puudutavaid norme (Le Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks- en rookwarenregeling), artiklis 2.1 on sätestatud:
„1.      Kontrollimeetodid, mis võimaldavad kindlaks teha, kas sigaret vastab dekreedi artikli 2.1 lõike 1 nõuetele, on määratletud kui meetmed, mis vastavad järgmistele standarditele:
a.      NEN-ISO 4387:2000/A1:2008 („Sigaretid – tahkete osakeste koguhulga ja nikotiinivabade kuivade tahkete osakeste hulga kindlaksmääramine rutiinse analüütilise suitsumasina abil seoses tõrva eraldumise kogusega“);
b.      NEN-ISO 10315:2013 („Sigaretid – eralduva nikotiini kogusega seoses suitsukondensaadi nikotiinisisalduse määramine – gaasikromatograafia meetod“);
c.      NEN-ISO 8454:2007/A1:2009 („Sigaretid – eralduva süsinikmonooksiidi kogusega seoses süsinikmonooksiidi sisalduse määramine sigaretisuitsu gaasilises faasis – IRND meetod“).
2.      Mõõtmistulemusi kontrollitakse standardi NEN ISO 8243:2013 („Sigaretid – proovivõtt“) alusel.“
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
17.      Põhikohtuasi sai alguse 31. juuli 2018. aasta kirjaga, milles Stichting palus Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteitil (Madalmaade toidu- ja tarbekaupade ohutuse amet, edaspidi „NVWA“) tagada, et Madalmaade turul olevad filtriga sigaretid vastaksid „ettenähtud viisil kasutamise korral“ direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud eralduva aine maksimaalsele kogusele, mis määratakse kindlaks meetodi alusel, mida peetakse teadusringkondades laialdaselt sigarettide ettenähtud kasutusviisile kõige lähedasemaks.
18.      Stichtingi sõnul ei kajasta direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO mõõtmisstandardid sigarettide ettenähtud kasutusviisi, sest neis ei võeta arvesse seda, kuidas sigaretti suitsetatakse, st seda, et suitsetaja huuled ja sõrmed katavad filtri mikroõhuavasid.
19.      Stichting tugines Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (riiklik rahvatervise- ja keskkonnainstituut, Madalmaad; edaspidi „RIVM“) 2018. aasta uuringule (edaspidi „RIVMi uuring“), mille kohaselt juhul, kui eralduva aine kogust mõõdetakse nn Canadian Intense’i mõõtmismeetodi abil, ületab see maksimaalset kogust märkimisväärselt. Seega palus ta NVWA‑l kõrvaldada nõuetele mittevastavad filtriga sigaretid riigisiseselt turult.
20.      NVWA jättis selle taotluse rahuldamata, selgitades sisuliselt, et kasutada ei tohi ühtegi muud meetodit peale selle, mis on ette nähtud direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1.
21.      Stichting (koos mitme muu üksusega) esitas Rechtbank Rotterdamile (Rotterdami esimese astme kohus) hagi. Vereniging Nederlandse Sigaretten – & Kerftabakfabrikantenil (Madalmaade sigareti- ja tubakatootjate liit; edaspidi „VSK“) lubati osaleda kolmanda isikuna. Viimati nimetatud kohus esitas 20. märtsi 2020. aasta otsusega Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivuse ja tõlgendamise kohta.
22.      Euroopa Kohus vastas nendele küsimustele kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt, mille kokkuvõte on esitatud eespool, käesoleva ettepaneku punktides 3 ja 4 ja mida käsitlen hiljem üksikasjalikumalt.
23.      Vastuseks sellele kohtuotsusele asus Rechtbank Rotterdam (Rotterdami esimese astme kohus) oma 4. novembri 2022. aasta otsuses seisukohale, et riigisiseseid sätteid, millega rakendatakse kõnealuseid ISO mõõtmisstandardeid, ei saa üldiselt Stichtingi kui eraõigusliku isiku suhtes kohaldada ja seal kirjeldatud meetod ei ole kooskõlas direktiiviga 2014/40, kuna sellega ei mõõdeta sigareti ettenähtud viisil kasutamise korral eralduva aine kogust.
24.      Selle kohtu sõnul ei olnud direktiiviga 2014/40 kooskõlas oleva mõõtmismeetodi puudumisel võimalik kindlaks teha, kas Madalmaades müüdavad filtriga sigaretid vastavad sigarettidest eralduva aine maksimaalsele kogusele. Võttes arvesse RIVMi uuringut ja Canadian Intense’i mõõtmismeetodit, jõudis Rechtbank Rotterdam (Rotterdami esimese astme kohus) järeldusele, et leidus kaalukaid tõendeid, et turul olevad sigaretid ei vasta sellele kogusele. Seega rahuldas ta Stichtingi hagi.
25.      Selle otsuse peale esitasid apellatsioonkaebuse NVWA, Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (Madalmaade tervise-, heaolu- ja spordiminister, edaspidi „minister“), VSK ning järgmised pooled (edaspidi koos „põhikohtuasjas kõne all olevad tubakatootjad“): Philip Morris Benelux B.V. ja Philip Morris Investments B.V. (edaspidi koos „Philipp Morris“), JT International Company Netherlands B.V. (edaspidi „JTI“), Van Nelle Tabak Nederland B.V., mis tegutseb nime Imperial Tobacco Nederland all (edaspidi „Imperial“), ja British American Tobacco International (Holdings) B.V. (edaspidi „BAT“).
26.      NVWA ja minister esitasid 10. mai 2023. aasta kirjas NVWA tellitud uue RIVMi uuringu tulemused Madalmaades kättesaadavatest filtriga sigarettidest eralduva aine koguse kohta, mida on mõõdetud Maailma Terviseorganisatsiooni (edaspidi „WHO“) TobLabNeti meetodiga (Standard operating procedure for intense smoking of cigarettes) SOP. Nende tulemuste põhjal on näha, et eralduva aine maksimaalne kogus on ületatud.
27.      Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 2014/40] artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et [ELTs] avaldamata ISO standarditele ei saa eraõiguslike isikute, sealhulgas Stichtingi vastu eranditeta tugineda ning seda ei ole võimalik teha ka siis, kui asjaomasel eraõiguslikul isikul oli võimalik nende standarditega tutvuda ja neid (tasu eest) hankida?
2.      Kas eraõiguslike isikute suhtes [direktiivi 2014/40] artikli 4 lõike 1 – kuivõrd see säte viitab [ELTs] avaldamata ISO standarditele – kohaldamise võimatust tuleb mõista nii, et see ei luba keelata õigust nõuda vastavust sigarettidest eralduva tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi maksimaalsetele kogustele, mis on kindlaks määratud [direktiivi 2014/40] artikli 3 lõikes 1?
3.      Kas direktiivi [2014/40] artikli 2 punktis 21 määratletud mõistes „eralduvad ained“ sisalduvat sõnastust „kasutatakse selleks ettenähtud viisil“ tuleb tõlgendada nii, et mõeldud on olukorda, mis on võimalikult sarnane viisiga, kuidas inimene suitsetab, kusjuures sellisel juhul tuleb mõõtmisel arvesse võtta sigaretifiltri mikro-õhutusavade vähemalt osalist kinnikatmist ja/või suitsu kogust ja suitsetamise sagedust, või on sellega mõeldud üksnes viisi, kuidas sigarette põlemisprotsessi abil tarbitakse?
4a.      Juhul kui kolmandale küsimusele antavat vastust arvestades ei ole [direktiivi 2014/40] artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO standardid eralduvate ainete maksimaalsete koguste mõõtmiseks sobivad: a) kas [direktiiviga 2014/40] taotletav eesmärk tagada rahvatervise, eelkõige noorte inimeste tervise kaitse kõrge tase tähendab, et õiguskindluse ja selguse põhimõte ei takista tuginemast tubakatootjate vastu alternatiivsele mõõtmismeetodile?
Juhul kui õiguskindluse ja selguse põhimõtet arvestades vastatakse neljanda küsimuse alaküsimusele a jaatavalt:
4b.      kas liikmesriikidel on lubatud – olenevalt olukorrast vähemasti ajutiselt – ise kindlaks määrata või kohaldada alternatiivset mõõtmismeetodit ja tugineda sellele (ka) tubakatootjate vastu, ja
4c.      kuidas on alternatiivse mõõtmismeetodi kohaldamine seotud [direktiiviga 2014/40] taotletava (maksimaalse) ühtlustamise ja siseturu tõrgeteta toimimise parandamise eesmärgiga?
5a.      Kas [direktiivi 2014/40] artikli 3 lõike 1 kohased eralduvate ainete maksimaalsed kogused jäävad piiranguteta kehtima, kui kasutada tuleb alternatiivset mõõtmismeetodit?
Kui viienda küsimuse alaküsimusele a vastatakse eitavalt:
5b.      kas liikmesriikidel on lubatud – olenevalt olukorrast ainult ajutiselt – ise kindlaks määrata või kohaldada alternatiivseid eralduvate ainete maksimaalseid koguseid ning tugineda nendele (ka) tubakatootjate vastu ja
5c.      kuidas on eralduvate ainete alternatiivsete maksimaalsete koguste kohaldamine seotud [direktiiviga 2014/40] taotletava (maksimaalse) ühtlustamise ja siseturu tõrgeteta toimimise parandamise eesmärgiga?
6a.      Kas juhul, kui liikmesriikidel on lubatud kindlaks määrata või kohaldada alternatiivset mõõtmismeetodit ja sellele saab tubakatootjate vastu tugineda, tuleneb [direktiiviga 2014/40] taotletavast eesmärgist tagada rahvatervise, eelkõige noorte inimeste tervise kaitse kõrge tase koosmõjus selle direktiivi artikli 23 lõikega 2, et Madalmaades turuleviidud sigaretid tuleb turult kõrvaldada, kuni ei ole kindlaks määratud uut mõõtmismeetodit ja kuni ei ole võimalik tuvastada, kas ettenähtud viisil kasutamise korral on tagatud sigarettidest eralduvate ainete vastavus maksimaalsetele kogustele?
Kui kuuenda küsimuse alaküsimusele a vastatakse jaatavalt:
6b.      kas tubakatootjatel on sellisel juhul õigus üleminekuperioodile?
7.      Kas juhul, kui kindlaks on määratud alternatiivne mõõtmismeetod – olenevalt olukorrast koostoimes eralduvate ainete alternatiivsete maksimaalsete kogustega – või kui seda kohaldatakse, on tubakatootjatel õigus üleminekuperioodile, mille jooksul nad saavad alternatiivse mõõtmismeetodiga ja võimalike eralduvate ainete alternatiivsete maksimaalsete kogustega kohaneda?“
28.      Kirjalikud seisukohad esitasid Stichting Rookpreventie Jeugd, Philip Morris, JTI, Imperial, BAT, Bulgaaria, Tšehhi, Ungari, Madalmaade ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon. Need huvitatud pooled, välja arvatud Tšehhi, Ungari ja Portugali valitsus, esitasid 10. märtsil 2025 toimunud kohtuistungil oma suulise seisukoha.
IV.    Analüüs
29.      Oma küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, millised tagajärjed tulenevad Euroopa Kohtu otsusest Stichting Rookpreventie Jeugd jt.
30.      Täpsemalt küsib ta oma esimese küsimusega, kas selles kohtuotsuses tehtud järeldus, mille kohaselt direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 viidatud ISO mõõtmisstandardid ei ole „eraõiguslike isikute suhtes üldiselt“ siduvad, kehtib siis, kui asjaomasel isikul (nagu Stichting) oli võimalus nendega tutvuda, ja oma teise küsimusega – kui leiab kinnitust, et need ISO standardid ei ole sellise poole suhtes siduvad –, kas sellel poolel on direktiivist 2014/40 tulenev õigus sisuliselt nõuda liikmesriigi kohtutes eralduva aine maksimaalsest kogusest kinnipidamist.
31.      Kolmanda ja neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas eespool nimetatud ISO standardites ettenähtud meetodiga mõõdetakse eralduva aine kogust sobival viisil, ja kui see nii ei ole, siis kas liikmesriikide ametiasutused võivad kasutada või isegi peavad kasutama alternatiivseid mõõtmismeetodeid, nagu see, millele Stichting tugines Madalmaade kohtutes, ning kas selliste alternatiivsete standardite kohaldamine tubakatootjatele on kooskõlas õiguskindluse põhimõttega.
32.      Viiendas küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas järeldus, et liikmesriigi asutused võivad kohaldada või peavad kohaldama alternatiivset mõõtmismeetodit, mõjutab direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 sätestatud eralduva aine maksimaalse koguse kohaldatavust.
33.      Kuues ja seitsmes küsimus puudutavad sisuliselt seda, kas asjaomased sigaretid tuleb kuni alternatiivse meetodi kehtestamiseni turult kõrvaldada ning kas ette tuleb näha üleminekuperiood, et leevendada negatiivseid tagajärgi, mis kaasneksid sellisest meetmest mõjutatud ettevõtjate jaoks.
34.      Euroopa Kohtu palvel käsitletakse käesolevas ettepanekus ainult esimest kuni neljandat eelotsuse küsimust.
35.      Selleks analüüsiks (B) võtan vaatluse alla Euroopa Kohtu otsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt ja selles käsitletud õigusliku probleemi (A). Lõpetan järelmärkusega, milles käsitlen mõnda aspekti, mis on seotud kõnealuste ISO standardite avaldamata jätmisega (C).
A.      Kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt
36.      Selleks et selgitada, milline on vaidlusaluse kohtuotsuse õige ulatus, rõhutan kõigepealt asjakohase õigusraamistiku põhielemente ja Euroopa Kohtu vastuse peamisi osi (1). Teiseks asetan selle vastuse Euroopa Kohtu varasema kohtupraktika konteksti seoses liidu õiguse avaldamata aktide õiguslike tagajärgedega (2). Kolmandaks käsitlen kahtlusi, mis võivad tekkida seoses nimetatud kohtuotsuse ratio decidendi’ga (3), ja selgitan, kuidas seda ratio decidendi’t tuleb mõista (see selgitus on eelotsuse küsimustele vastamise eeltingimus) (4).
1.      Õiguslik kontekst ja vaidlusaluse kohtuotsuse põhielemendid
37.      Tuletan meelde, et ühest küljest peavad liikmesriikides turuleviidavad või toodetavad sigaretid vastama teatavate eralduvate kahjulike ainete (tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi) maksimaalsele kogusele, mis on ette nähtud direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1. Teisest küljest mõõdetakse selle direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt nende eralduvate ainete koguseid tõrva puhul ISO standardi 4387, nikotiini puhul ISO standardi 10315 ja süsinikmonooksiidi puhul ISO standardi 8454 alusel. Lisaks määratakse mõõtmiste täpsus kindlaks ISO standardi 8243 kohaselt.
38.      Arvestades ISO standardite keskset tähtsust käesolevas kohtuasjas, teen lühikesi märkusi nende tunnuste kohta (a), enne kui käsitlen vaidlusaluses kohtuotsuses antud selgitust nende õigusliku toime kohta liidu õiguses (b).
(a)    ISO väljatöötatud standardid
39.      Esiteks on ISO standardid välja töötatud üsna keerukas menetluses, milles osalevad erinevates ISO organites paljud ISO liikmed (praegu 174 riigist) ning mitmesugused avaliku või erasektori sidusrühmad.(7) Neid standardeid on kirjeldatud kui tehniliste teadmiste kodifitseerimist spetsialistide poolt ja jaoks. (8) ISO esitleb oma standardeid „turupõhisena“,(9) kusjuures ISO ise on valitsusväline organisatsioon (asutatud Šveitsi õiguse alusel),(10) mille missioon on „edendada standardimise ja sellega seotud tegevuse arengut maailmas, et hõlbustada kaupade ja teenuste rahvusvahelist vahetust […]“(11) (ühtsete standardite väljatöötamise missioon kajastub ISO nimes, mis tähendab kreeka keeles „võrdne“).
40.      Teiseks ei otsusta standardite väljatöötamise üle ISO ise, vaid selle aluseks on eelkõige vastavate liikmesriikide ametiasutuste nõudmised, mis põhinevad üldiselt tööstuse taotlustel.(12)
41.      Kolmandaks on ISO standardid iseenesest vabatahtlikud(13) ja näib, et tavaliselt tuginevad reguleerivad asutused neile (kui nad otsustavad seda teha) viitamise abil. Selline viitamine võib olla n-ö avatud, sisaldades ainult põhilist tuvastamist, mille tulemuseks on näiteks viide „ISO 10315“, või seejuures võidakse tuvastada standardi konkreetne versioon, mille tulemuseks on näiteks viide „ISO 10315:2021“ (aastaarv viitab standardi viimasele ajakohastamisele või kinnitamisele). Märgin, et viide direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 on n-ö avatud, samas kui Madalmaade riigisisene „rakendamine“ on konkreetne.(14)
42.      Neljandaks on ISO standardid hõlmatud intellektuaalomandi õigustega, millele ISO tugineb,(15) ja nendega saab põhimõtteliselt tutvuda tasu eest. Seda kinnitab asjaolu, et käesoleva ettepaneku koostamise ajal saab kõnealuse ISO standardi 4387:2019 osta (ISO‑lt) 132 Šveitsi frangi eest ning standardeid ISO 10315:2021, ISO 8454:2024 ja ISO 8243:2013 igaüht 65 Šveitsi frangi eest.(16)
43.      Viiendaks on ISO standardite müüki esitletud ISO peamise tuluallikana,(17) seda siiski koos muude ressurssidega, nagu liikmete sissemaksed ja konkreetsete ISO tegevuste sponsorlus või muudest allikatest saadud vahendid.(18)
44.      Lõpetuseks on ISO standardid põhimõtteliselt kättesaadavad inglise, prantsuse ja vene keeles, mis on ISO ametlikud keeled.(19) Vastavad liikmesasutused võivad koostada tõlkeid teistesse keeltesse (mida ISO võib teatavatel tingimustel pidada ametlikuks tõlkeks).(20) Näib, et siin kõne all olevaid ISO standardeid pakutakse müügiks (ISO poolt) inglise ja prantsuse keeles.(21) Nende standardite riiklikud versioonid näivad olevat kättesaadavad (ainult) inglise keeles.(22)
45.      Olles neid asjaolusid selgitanud, asun nüüd käsitlema kõnealuste ISO standardite õiguslikku toimet liidu õiguskorras.
(b)    Kõnealused ISO standardid liidu õiguskorras
46.      Soovin kohe alguses märkida, et vaidlusalune kohtuotsus on esimene, milles Euroopa Kohus on käsitlenud väljaspool väljatöötatud tehnilise standardi kehtivust ja õiguslikke tagajärgi liidu õiguses. On tõsi, et sellega seotud küsimus oli kesksel kohal teedrajavas kohtuotsuses James Elliott, milles Euroopa Kohus asus seisukohale, et Euroopa Standardikomitee (edaspidi „CEN“) heakskiidetud standard on osa liidu õigusest. Euroopa Kohus jõudis sellele järeldusele, kuigi asjaomane standard ei olnud avaldatud ELTs (ainult viide sellele standardile).(23)
47.      Selles kohtuotsuses ei käsitletud siiski avaldamata jätmise õiguslikke tagajärgi. Selles kohtuasjas oli Euroopa Kohtu jaoks põhiküsimus, kas ta on pädev asjaomast standardit tõlgendama. Sellele küsimusele vastati jaatavalt ja asjaolu, et standardit ei olnud avaldatud, ei mainitud, rääkimata sellest, et seda oleks arutatud. Seega, kui kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt paluti Euroopa Kohtul võtta seisukoht seoses direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivusega (kuna selles viidatakse avaldamata ISO standarditele), ei saanud ta tugineda kohtuotsusele James Elliott (ega teinudki seda).
48.      Euroopa Kohus kinnitas esiteks, et eralduva aine maksimaalset kogust tuleb mõõta vastavalt ISO standarditest tulenevatele mõõtmismeetoditele, millele on viidatud artikli 4 lõikes 1 (jättes kõrvale kõik muud meetodid, nagu Bulgaaria valitsus meelde tuletab).(24)
49.      Teiseks leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivust ei mõjuta asjaolu, et liidu seadusandja kehtestas mõõtmismeetodid viitega (väljaspool välja töötatud) ISO standarditele, mida ei olnud ELTs avaldatud.
50.      Seda küsimust analüüsiti mitmest vaatenurgast, eelkõige õiguskindluse põhimõttest lähtudes. Kõnealuses asjas leiti, et seda põhimõtet on järgitud, sest viide ISO mõõtmisstandarditele direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 oli Euroopa Kohtu hinnangul selge, täpne ja ettenähtav ning kuna nimetatud direktiiv ise on ELTs avaldatud.(25)
51.      Samas tuletas Euroopa Kohus meelde, et õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui liidu õigusaktidele tuginetakse füüsiliste ja juriidiliste isikute vastu enne, kui neil on olnud võimalik nendega tutvuda avaldamise kaudu ELTs.(26) Seoses ISO mõõtmisstandarditega (mis on muudetud nimetatud direktiiviga kohustuslikuks) leidis ta, et need on „eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul“ siduvad „ainult siis, kui ka need standardid ise on avaldatud [ELTs]“.(27) Samas lisas ta, et kui „ettevõtjatel“ (kes toodavad või turustavad sigarette) on võimalik nende ametliku ja autentse versiooniga tutvuda, on need standardid neile siduvad.(28)
52.      Kolmandaks, võttes arvesse järeldust, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 ei ole „eraõiguslike isikute suhtes üldiselt“ siduv osas, milles sellega kohustatakse kasutama avaldamata ISO standardeid, otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 74, et selles kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on „hinnata, kas meetodid, mida [kõnealuste kahjulike] ainete eralduvate koguste mõõtmiseks tegelikult kasutatakse, on direktiiviga 2014/40 kooskõlas, võtmata arvesse selle direktiivi artikli 4 lõiget 1“.
53.      Nii kinnitas Euroopa Kohus liikmesriigi kohtu pädevust kasutada alternatiivset mõõtmismeetodit (mille üldisi omadusi ta täpsustas),(29) „juhul kui [direktiivi 2014/40] artikli 4 lõikele 1 ei saa tugineda eraõiguslike isikute vastu“, nagu ta lisas.(30)
54.      Sellest järeldub, et nimetatud kohtuotsuse ratio decidendi sisaldab kahte põhielementi: nimetatud sätte kehtivuse kinnitamine ja samaaegne tähelepanek selle (tingimusliku) kohaldatavuse kohta.
55.      Nagu ma nüüd selgitan, tugineb see lahendus Euroopa Kohtu varasemale kohtupraktikale, mis käsitleb liidu õiguse avaldamata õigusaktide õiguslikke tagajärgi, ja arendab seda edasi.
2.      Liidu õigusaktide kehtivus vs. nende kohaldatavus
56.      Nimetatud eristus tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt toob ELi õigusakti avaldamata jätmine ELTs (kuigi selle oleks pidanud avaldama) kaasa selle, et seda ei ole võimalik eraõigusliku isiku (füüsiliste või juriidiliste isikute) suhtes kohaldada, kuid ei mõjuta selle kehtivust.
57.      Eelkõige kohtuotsuses Skoma-Lux(31) tegi Euroopa Kohus kindlaks, et tolliasutused ei saa kohaldada importija suhtes ELi tollialaseid õigusakte, kui kohaldatava ELi määruse vastavat keeleversiooni ei ole kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal ELTs avaldatud. Selles kontekstis tegi Euroopa Kohus ka selgeks, et vastava keeleversiooni avaldamata jätmine on küsimus, mis puudutab asjaomase õigusakti eraõiguslikele isikutele kohaldamise võimatust, kuid see ei mõjuta siiski asjaomaste sätete siduvust vastava liikmesriigi jaoks(32) (mis tähendab, et asjaomane isik võib neile tugineda ametiasutuste vastu).(33) Avaldamata jätmise või hilinenud avaldamise tulemuseks on tegelikult eraõiguslikele isikutele pandud kohustuste jõustamise edasilükkamine kuni asjaomase keeleversiooni avaldamiseni ELTs.(34)
58.      Euroopa Kohus lähtus samast lahendusest kohtuotsuses Heinrich,(35) mis puudutas lennureisijat, keda ei lubatud lennule, kuna ta oli võtnud pardale kaasa tennisereketid. Selles kohtuotsuses jõudis Euroopa Kohus järeldusele, et (avaldatud) määruse (avaldamata) lisale, milles on üksikasjalikult kirjeldatud esemeid, mida lennureisijatel ei ole lubatud õhusõiduki pardale kaasa võtta, ei ole võimalik selle üksikisiku vastu tugineda.
59.      Eespool viidatud kohtuasjades (millele viidatakse kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt) tuletas Euroopa Kohus meelde, et „õiguskindluse nõue eeldab, et [liidu] õigusnormid võimaldavad huvitatud isikutel teada saada, milline on nende normidega neile kehtestatud kohustuste täpne ulatus, ja seda on võimalik tagada üksnes kõnesolevate õigusnormide nõuetekohase avaldamisega […]“(36). Euroopa Kohus selgitas ka, et teistsugune lähenemine tooks kaasa selle, et „üksikisikute kanda [jäetaks] negatiivsed tagajärjed, mis tulenevad asjaolust, et ühenduse administratsioon ei täitnud kohustust tagada, et kogu acquis communautaire oleks […] kättesaadav“(37).
60.      Ehkki kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt tugines Euroopa Kohus nendele eeldustele, kehtestas ta ka erandi nendest tulenevast põhireeglist.(38)
61.      Kohtuotsuses Skoma‑Lux väljendas Euroopa Kohus tõepoolest väga selgelt, et järeldus, mille kohaselt liidu avaldamata õigusakti ei saa kohaldada füüsilistele ega juriidilistele isikutele, kehtib sõltumata sellest, kas asjaomasel poolel on võimalik aktiga muul viisil tutvuda.(39) Vaidlusaluses kohtuotsuses tugines Euroopa Kohus seevastu asjaolule, et riiklikud standardiorganisatsioonid võivad taotluse korral anda võimaluse tutvuda ISO standardite ametliku ja autentse versiooniga,(40) järeldamaks, et need standardid on ettevõtjatele siduvad, kui nendega on võimalik tutvuda. Euroopa Kohus märkis, et nendele ei saa „eraõigusliku isiku vastu üldjuhul tugineda“ vaid juhul, kui nendega ei ole võimalik tutvuda. Lisaks märkis ta – käsitledes standardite kohaldamise võimatuse tagajärgi –, et liikmesriigi kohtul on võimalus kontrollida sigarettidest eralduva aine maksimaalsest kogusest kinnipidamist
alternatiivse mõõtmismeetodi alusel (punkt 74).
62.      Nagu Madalmaade valitsus kohtuistungil sisuliselt märkis, on eelkõige kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktist 74 (koostoimes kõnealuste ISO standardite kinnitatud kohustusliku olemusega) tulenevate õiguslike tagajärgede kohta vaja selgitusi. Selleks tuleb omakorda analüüsida, kuidas on Euroopa Kohus eristanud ühelt poolt „eraõiguslikke isikuid üldiselt“ ja teiselt poolt „ettevõtjaid“, et kontrollida, kas ja millal saab kõnealuseid ISO mõõtmisstandardeid pidada siduvaks.
3.      Vaidlusaluse kohtuotsuse „kitsas“ või „lai“ tõlgendus?
63.      Eelnevast punktist tuleneb, et kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt leidis Euroopa Kohus, et kõnealuseid ISO standardeid saab ettevõtjate suhtes kohaldada juhul, kui neil on võimalik nendega tutvuda. Euroopa Kohus tunnistas ka võimalust kohaldada alternatiivset mõõtmismeetodit, kui ISO standardeid ei saa pidada „eraõiguslike isikute suhtes üldiselt“ siduvaks. Seda silmas pidades on käesoleva kohtuasja keskmes see, kas liikmesriigi ametiasutused võivad kohaldada sellist alternatiivset meetodit ainult siis, kui asjaomane ettevõtja ei saanud asjakohase standardiga tutvuda, või nad võivad seda teha juhul, kui selline isik nagu Stichting (kes kuulub kategooriasse „eraõiguslikud isikud üldiselt“) taotleb sigarettide turult kõrvaldamist (olenemata sellest, kas asjaomastel ettevõtjatel oli võimalik kõnealuste ISO standarditega tutvuda ja kas nad järgisid neid).
64.      Mis puudutab neid aspekte – arvestades kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 52 tehtud sõnaselget märkust, et avaldamata ISO standardeid võib ettevõtjatele kohaldada, kui neil on olnud võimalik nendega tutvuda. Sama kohtuotsuse punktis 74 esitatud väide näib viitavat sellele, et liikmesriigi kohus võib jätta direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kohaldamata ja kasutada alternatiivset mõõtmismeetodit, kui peaks selguma, et asjaomastel ettevõtjatel ei olnud võimalik kõnealuste ISO standarditega tutvuda.
65.      Seda järeldust kinnitab asjaolu, et vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 79 ja selle resolutsiooni punkt 5 (mis puudutab arutluskäiku, mille osaks on punktid 74 ja 79) on sõnastatud hüpoteesina.(41) Kohtuotsuse nendes osades kirjeldatakse alternatiivse mõõtmismeetodi tunnused, juhul kui direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 ei ole asjaomaste „eraõiguslike isikute“ suhtes siduv. Samal ajal on ainus osa Euroopa Kohtu arutluskäigust, milles seatakse kõnealuste ISO standardite kohaldatavus sõltuvusse mingist tingimusest, eespool viidatud vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 52, milles Euroopa Kohus kinnitab, et ISO standardid on „ettevõtjatele“ siduvad (kui neil on olnud võimalik nendega tutvuda).
66.      Nendel asjaoludel näib, et liikmesriigi kohtul on võimalus kasutada alternatiivset mõõtmismeetodit (mida on kinnitatud kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 74), kui asjaomastel ettevõtjatel (kui konkreetsel „eraõiguslike isikute“ kategoorial, millele on viidatud selle kohtuotsuse punktis 79 ja resolutsiooni punktis 5) ei olnud võimalik tutvuda eespool nimetatud ISO standarditega.
67.      See tõlgendus vastab sellele, mida nimetan siin vaidlusaluse kohtuotsuse „kitsaks“ kohaldamisalaks või tõlgenduseks.
68.      Sellegipoolest põhineb käesolev eelotsusetaotlus eeldusel, et selle kohtuotsuse ratio decidendi just ei ole selle kitsa kohaldamisalaga piiratud, vaid sellest tuleneb ka see, et kõnealuste ISO standardite avaldamata jätmine tähendab, et need ei ole siduvad teiste isikute, näiteks Stichtingi suhtes, mis toob kaasa konkreetsed õiguslikud tagajärjed.
69.      Põhikohtuasjas tähendab see tõlgendus (või võib tähendada, sest küsimus, kas see on tõepoolest nii, on osa eelotsuse küsimustest), et kuigi asjaomaste ettevõtjate poolt turuleviidud sigaretid vastavad direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 määratletud eralduva aine maksimaalsele kogusele, kui seda mõõdetakse sama direktiivi artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO standardite alusel, võib selline kohtumenetluse pool nagu Stichting edukalt väita, et alternatiivse mõõtmismeetodi alusel ei ole peetud kinni eralduva aine maksimaalsest kogusest. Sellest järeldub, et sigarettide turule viimiseks (või seal hoidmiseks) peab asjaomane ettevõtja järgima ka sellise alternatiivse meetodi abil mõõdetavat eralduva aine maksimaalset kogust.
70.      Seda eespool viidatud kohtuotsuse võimalike tagajärgede tõlgendust, mida ma nimetan siin „laiaks“, kinnitab eelotsuse küsimuste sisu. Tuletan meelde, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib eelkõige selle kohta, kas järeldus, mille kohaselt kõnealuseid ISO standardeid ei saa kohaldada eraõiguslike  isikute, sealhulgas Stichtingi suhtes, pädeb ka siis, kui Stichtingil oli võimalik nende standarditega tutvuda, või kas mõne muu mõõtmismeetodi kasutamine tubakatootjate suhtes on vastuolus õiguskindluse põhimõttega (need küsimused tõstatati riigisiseses menetluses, kus ei ole kahtlust, et tubakatootjatel on tõepoolest olnud võimalik kõnealuste ISO standarditega tutvuda ja nad järgivad direktiivi 2014/40 nõudeid).
71.      Ehkki see vaidlusaluse kohtuotsuse lai tõlgendus võis tuleneda sellest, kuidas on vaidlusaluses kohtuotsuses kasutatud mõisteid „ettevõtjad“ ja „eraõiguslikud isikud üldiselt“ (mis – ma tunnistan – võib tekitada segadust), selgitan nüüd, miks selle kohtuotsuse ratio decidendi’t tuleb mõista kitsas tähenduses, mida on kirjeldatud eespool punktides 64–67.
4.      Ratio decidendi selgitamine
72.      Esiteks tuletan meelde, et nagu Euroopa Kohus täpsustas eespool viidatud kohtuotsuses, kohustatakse direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikega 1 ettevõtjat, kes toodab sigarette või viib need turule, kasutama selles nimetatud ISO mõõtmisstandardeid.
73.      Seda silmas pidades tooks vaidlusaluse kohtuotsuse laia tõlgendusega nõustumine kaasa igasuguse ettenähtavuse ja õiguskindluse puudumise seoses sellega, kas kõnealuseid sigarette võib turule viia või mitte, nagu Madalmaade valitsus kohtuistungil sisuliselt märkis. Kuigi sigarettide turuleviimise võimalus tuleneb pelgalt direktiivis 2014/40 määratletud nõuetele vastavusest, võimaldab lai tõlgendus seada selle võimaluse kahtluse alla iga kord, kui eraõiguslik isik (kes ei ole sigarette tootev või turustav ettevõtja) otsustab esitada nõude, millega taotletakse sigarettide turult kõrvaldamist. Lisaks saab alternatiivse meetodi kohaldatavus tuleneda ainult konkreetsest kohtumenetlusest, mille on algatanud selline pool nagu Stichting, sest ilma selleta ei oleks selle kohaldamiseks alust, sest Euroopa Kohus on selgelt kinnitanud, et kõnealused ISO standardid on ettevõtjatele kohustuslikud (välja arvatud juhul, kui neil ei ole olnud võimalik nendega tutvuda). Teisisõnu erinevad tingimused, mille alusel asjaomaseid tooteid võib turustada ja mida vastavad ettevõtjad peavad järgima, olenevalt sellest, kas kohtumenetluse on algatanud ühelt poolt „eraõiguslik isik“ või teiselt poolt riigiasutus või konkurent.
74.      Teiseks ei või liikmesriigid direktiivi 2014/40 artikli 24 „Vaba liikumine“ lõike 1 kohaselt „[direktiiviga 2014/40] reguleeritud aspektidega seotud kaalutlustel […] keelata või piirata selliste tubaka- või seonduvate toodete turule viimist, mis on kooskõlas [nimetatud] direktiiviga“. Kuigi artikkel 24 sisaldab kahte erandit, ei ole kumbki neist käesoleva kohtuasja puhul asjakohane.(42) Seega, kui nõustuda kohtuotsuse laia tõlgendusega ja lubada sellisel poolel nagu Stichting tegelikult takistada direktiivi 2014/40 asjakohastele nõuetele vastavate sigarettide turuleviimist, kaotataks seeläbi direktiivi 2014/40 artikli 24 lõige 1 oma praktilise mõju, sunnitaks liikmesriigi ametiasutusi tegutsema vastuolus direktiiviga ja õõnestataks juba saavutatud ühtlustamise taset.(43)
75.      Kolmandaks läheks lai tõlgendus vastuollu ka komisjonile direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikega 3 antud pädevusega muuta kohaldatavaid mõõtmismeetodeid, „kui see on vajalik tulenevalt teaduse ja tehnika arengust või rahvusvaheliselt kokkulepitud standarditest“.
76.      Kuigi vajadus jätta direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 arvesse võtmata (kui asjaomasel ettevõtjal ei olnud võimalik kohaldatavate ISO standarditega tutvuda) mõjutab komisjoni pädevust ilmselgelt, on see ELTs avaldamata jätmisest tingitud standardite kohaldamise võimatuse vältimatu tagajärg. See tagajärg ei ole siiski põhjus, mis annaks teisele poolele õiguse muuta direktiivi 2014/40 eri adressaatide kategooriale suunatud artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustuse sisu.(44)
77.      Neljandaks läheks vaidlusaluse kohtuotsuse laia tõlgenduse vastuvõtmine vastuollu Euroopa Kohtu järeldusega kohtuotsuses Skoma‑Lux, mille kohaselt tooks liidu avaldamata õigusaktides määratletud kohustuste jõustamine kaasa selle, et asjaomaste isikute kanda jäetaks negatiivsed tagajärjed, mis tulenevad asjaolust, et liidu administratsioon ei ole teinud asjaomaseid liidu õigusnorme neile kättesaadavaks.(45)
78.      Selles osas – kuigi nimetatud kohtuotsuses kehtestatakse erand eespool nimetatud eeldusest (kuna see võimaldab kõnealuste avaldamata ISO standardite tingimuslikku kohaldamist) – tooks selle kohtuotsuse lai tõlgendamine asjaomaste isikute (tubakatootjate) jaoks kaasa eriti rasked negatiivsed tagajärjed. Sõltumata sellest, kas nad järgisid kõnealust avaldamata standardit, võidakse see asendada neid kahjustavalt teistsuguse standardiga, mis erinevalt kõnealustest ISO standarditest ei ole (isegi) eelnevalt kindlaks määratud.
79.      Viiendaks oleks sellest tulenev olukord vastuolus ka Euroopa Kohtu järeldusega kohtuotsuses Sevince, mille tagajärgi arutati kohtuistungil ja mille kohaselt ei takista liidu õigusakti avaldamata jätmine asjaomast isikut tuginemast sellele õigusaktile ametiasutuste vastu, et kaitsta oma sellekohaseid õigusi.(46)
80.      Seevastu vaidlusaluse kohtuotsuse laia tõlgenduse korral oleks tubakatootjatel võimatu tugineda oma õigusele – mis minu arvates tuleneb direktiivist 2014/40 – viia turule sigarette, mis vastavad selles määratletud nõuetele (see õigus kaasneb vältimatult sama direktiivi artiklis 24 liikmesriikidele suunatud eespool osutatud keeluga).
81.      Selguse huvides olgu märgitud, et nende tähelepanekute eesmärk ei ole alahinnata tervishoiuküsimusi, mille alusel näib olevat esitatud põhikohtuasja hagi, ega seada kahtluse alla sellise poole nagu Stichting kodanikuaktiivsuse – millega soovitakse suurendada eelkõige noorte kaitset suitsetamise kahjulike mõjude eest (ja mida on laialdaselt tunnustatud, sealhulgas liidu seadusandja enda poolt) – õiguspärasust. Pöördun selle aspekti juurde hiljem tagasi. Minu eespool esitatud tähelepanekute eesmärk on lihtsalt rõhutada, et vaidlusaluse kohtuotsuse laia tõlgendamisega seotud õiguslike tagajärgede tõttu kaotaks seadusandja saavutatud ühtlustamise asjakohased aspektid suuresti oma tõhususe (sõltumata sellest, mida võiks arvata asjaomaste toodete soovitavusest), eirataks mõnda liidu õiguse toimimise kui sellise põhitunnust ja mindaks ilmselgelt vastuollu õiguskindluse põhimõttega, millele ma juba viitasin ja mis eeldab, et ettevõtjad saavad tegutseda vastavalt oma tegevusala reguleerivate standarditele (sealhulgas käesoleval juhul kõnealustes ISO standardites ette nähtud mõõtmismeetodid).
82.      Samas ilmneb vaidlusaluse kohtuotsuse üksikasjalikumast analüüsist, et kohtuotsuse ratio decidendi’s võetakse nimetatud probleeme arvesse. Tegelikult nähtub minu arvates vaatamata eespool nimetatud sõnastuse ebaselgusele kohtuotsuse mitmest osast, et Euroopa Kohus kavatses seda mõista „kitsas“ tähenduses.
83.      Esiteks näitab kõnealuste ISO standardite tingimuslikku kohaldatavust puudutavate Euroopa Kohtu põhjenduste järjestus selle kohtuotsuse punktides 48–52, et mõistet „ettevõtjad“ võib mõista kui alamkategooriat mõistest „eraõiguslikud isikud üldiselt  (47), “, mida tegelikult kasutatakse sünonüümina väljendile „füüsilised ja juriidilised isikud“ või „üksikisikud“, kellele kohustusi pannakse. Tuletan meelde, et viimati nimetatud väljendeid kasutatakse sama kohtuotsuse osades, mis käsitlevad avaldamata aktide kohaldamise võimatust (punktid 40 ja 41 viidates kohtuotsustele Skoma‑Lux ja Heinrich) ning neid on kasutatud ka kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt resolutsiooni punktis 5 (viidates „eraõiguslikele isikutele“).
84.      Selgituseks märgib Euroopa Kohus vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 48 (mis on esimene kord kahest asjakohasest korrast, mil kasutatakse väljendit „eraõiguslikud isikud üldjuhul“ või „eraõiguslikud isikud üldiselt“), et „vastavalt õiguskindluse põhimõttele […] võib [ISO] standarditele eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul tugineda ainult siis, kui ka need standardid ise on avaldatud [ELTs]“. Sellega seoses ei näe ma, kuidas õiguskindluse põhimõtte mõju saaks olla asjakohane poole jaoks, kellele ei ole pandud kohustust kõnealust õigusnormi kasutada.
85.      Selle kohtuotsuse punktis 51 (teine asjakohane kord, mil seda väljendit kasutatakse) märgib Euroopa Kohus, et „[k]una [kõnealuseid] standardeid ei ole [ELTs] avaldatud, ei ole eraõiguslikel isikutel üldiselt võimalik teada, milliste meetodite kohaselt mõõdetakse [eralduva aine koguseid] […]“. Siinkohal selgitab Euroopa Kohus, et eespool nimetatud meetoditega tutvumise võimaluse puudumine on vastuolus nõuetega, mis tulenevad eelkõige kohtuotsustest Skoma‑Lux ja Heinrich, mis – nagu juba märgitud – puudutavad liidu (avaldamata) õigusaktides määratletud kohustuste adressaatide õiguslikku olukorda.(48) See näitab minu arvates samuti, et Euroopa Kohtu kavatsus oli arutada avaldamata jätmise tagajärgi, kuna need mõjutavad kõnealuse juriidilise kohustuse adressaate.
86.      Teise võimalusena – arvestades ka seda, et kõik käesolevas menetluses oma seisukohad esitanud huvitatud pooled peavad eespool nimetatud kategooriaid vastandlikuks – on samuti võimalik, et Euroopa Kohus soovis neid tõepoolest sel viisil eristada. See tähendaks aga, et kui väljend viitab asjaolule, et ISO standardid on (või ei ole) siduvad, ei ole sellel sama tähendus olenevalt sellest, kas see puudutab ettevõtjaid või „eraõiguslikke isikuid üldiselt“. Esimesel juhul kirjeldaks see väljend juriidiliste kohustuste (klassikalist, riigi poolt toetatavat) jõustamise võimalikkust. Teisel juhul viitaks see Stichtingi rollile nn seaduste järgimise järelevalvajana (millele võidakse kaudselt viidata eelmises punktis tsiteeritud punktis 51). See on tõlgendus, mille komisjon kohtuistungil sisuliselt välja pakkus.
87.      Isegi kui nõustuda eespool nimetatud ettevõtjate ja eraõiguslike isikute vahelise eristuse konkreetse sisuga, tuleneb vaidlusaluse kohtuotsusega kaasnevate õiguslike tagajärgede kitsas tõlgendus igal juhul ikkagi vaidlusaluse kohtuotsuse resolutsiooni asjakohasest osast, mis puudutab liikmesriigi kohtu võimalust kasutada alternatiivset mõõtmismeetodit.
88.      Tuletan meelde, et seda võimalust käsitletakse selle kohtuotsuse põhjenduste punktis 74 ja seda on edasi arendatud punktis 79. Samas on ainus asjakohane osa resolutsioonist, mis viitab nendele elementidele, selle punkt 5, milles seatakse alternatiivse mõõtmismeetodi kasutamise võimalus sõltuvusse sellest, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 ei ole „eraõiguslike isikute“ suhtes siduv („kui direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 ei ole eraõiguslikele isikutele siduv“).
89.      Teisisõnu – ja nagu ma juba selgitasin – on see punkt sõnastatud hüpoteesina, mida tuleb kontrollida. Ainus osa Euroopa Kohtu arutluskäigust, milles seatakse kõnealuste ISO standardite kohaldatavus sõltuvusse mis tahes tingimusest, on see, kus viidatakse võimalusele kohaldada neid standardeid ettevõtjate suhtes (punkt 52). Seega on oluline ja tuleb kontrollida, kas põhikohtuasja kostjatest tootjatel oli võimalus kõnealuste ISO standarditega tutvuda, mitte aga asjaolu, et hageja Stichting ei saanud seda teha.
90.      Seega tuleneb nimetatud kohtuotsusest (üksnes) see, et kõnealuste ISO standardite avaldamata jätmine ELTs ei takista nende kohaldamist sigarette tootvate või neid turustavate ettevõtjate suhtes, kui ettevõtjatel on võimalik nendega tutvuda. Kui see on nii, peavad liikmesriigi ametiasutused, sealhulgas liikmesriigi kohtud, kohaldama direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 viidatud ISO standardites ette nähtud mõõtmismeetodeid, et kontrollida, kas nende ettevõtjate turuleviidud sigaretid vastavad selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 määratletud eralduva aine maksimaalsele kogusele, olenemata sellest, kes (kas riik, konkurent või ühing, nagu Stichting) väidab, et eralduva aine koguseid ei järgita. Seevastu juhul kui need ettevõtjad ei saanud nende standarditega tutvuda, võib liikmesriigi kohus teha kindlaks, kas turule viidud sigaretid vastavad direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 määratletud eralduva aine maksimaalsele kogusele erineva meetodiga mõõtes (mis peab vastama kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt täpsustatud üldkriteeriumidele).
91.      Neid selgitusi silmas pidades käsitlengi Euroopa Kohtule esitatud küsimusi.
B.      Vastus esimesele kuni neljandale küsimusele
92.      Tuletan meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu palvele käsitletakse käesolevas ettepanekus ainult esimest kuni neljandat eelotsuse küsimust.
93.      Märgin, et esimene, teine ja neljas küsimus põhinevad täielikult kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt laial tõlgendusel. Seetõttu käsitlen neid koos (1). Seejärel analüüsin kolmandat eelotsuse küsimust, milles küsitakse väljendi (filtriga) sigarettide „ettenähtud viisil kasutamine“ tähendust ja millega – nagu ma selgitan – seatakse tegelikult kahtluse alla direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivus (2).
1.      Esimene, teine ja neljas eelotsuse küsimus
94.      Esimese küsimusega soovib Euroopa Kohus teada, kas järeldus, millele jõuti kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt ja mille kohaselt direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO mõõtmisstandardid ei ole „eraõiguslike isikute suhtes üldiselt“ siduvad, kehtib ka siis, kui huvitatud isikul (nagu Stichting) oli võimalus nendega tutvuda.
95.      Nagu juba märgitud, mõistab eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetatud kohtuotsust nii, et selles tehakse vahet ühelt poolt „ettevõtjate“ (nagu tubakatootjad) ja teiselt poolt teiste eraõiguslike isikute, nagu Stichting, vahel. Sellega seoses palub ta selgitada väljendit „eraõiguslikud isikud üldiselt“(49) ja soovib teada, kas „eraõiguslike isikute suhtes üldiselt“ standardite kohaldamise võimatusest saab teha erandi, arvestades asjaolu, et NEN‑ISO standarditega (mis minu arusaamise kohaselt vastavad direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1(50) osutatud ISO standarditele) saab (tasuta) tutvuda NENi raamatukogus ja et neid saab ka osta. Ta selgitab, et neil tingimustel ja vastavalt riigisisesele kohtupraktikale on NEN‑ISO standardite tundmine piisavalt tagatud. Lisan, et ei näi olevat kahtlust selles, et Stichting tutvus tegelikult nende standarditega.
96.      Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellisel eraõiguslikul isikul nagu Stichting on direktiivist 2014/40 tulenev õigus nõuda, et järgitakse alternatiivse mõõtmismeetodi alusel määratud eralduva aine maksimaalset kogust. See küsimus on esitatud juhuks, kui Euroopa Kohus kinnitab, et kõnealused ISO standardid ei ole Stichtingi suhtes siduvad, vaatamata sellele, et Stichtingil oli võimalik nendega tutvuda. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus möönab, et direktiiv 2014/40 ei sisalda kohustust, mis võiks olla suunatud Stichtingile, leiab ta, et nimetatud õiguse olemasolu ei ole välistatud. Eitav vastus tähendaks tema arvates, et kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktidel 74–79 ei ole mingit praktilist mõju.
97.      Neljanda küsimuse (mis sisaldab mitut alaküsimust) eesmärk on teha kindlaks, kas alternatiivse mõõtmismeetodi kohaldamine ettevõtjate suhtes on kooskõlas õiguskindluse põhimõttega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et direktiiv 2014/40 ei võimalda tubakatootjatel kasutada muud mõõtmismeetodit kui see, mis on ette nähtud sama direktiivi artikli 4 lõikes 1. Ta märgib siiski, et rahvatervise, eelkõige noorte tervise kõrgetasemelise kaitse tagamise eesmärk, mida on väljendatud direktiivi 2014/40 põhjenduses 8 ja artiklis 1 koostoimes harta artiklitega 24 (lapse õigused) ja 35 (tervishoid),(51) võib õigustada negatiivset mõju, mis kaasneks nendele tootjatele alternatiivse mõõtmismeetodi kohaldamise korral. Samas tõstatab ta küsimuse, kas liikmesriikide võimalus võtta kasutusele mõni muu mõõtmismeetod võib olla vastuolus esiteks direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikega 3 komisjonile selleks antud pädevusega ja teiseks taotletava ühtlustamise eesmärgiga, ja viitab eelkõige selle direktiivi artikli 24 lõikele 1.
98.      Käesoleva ettepaneku eelmises osas esitatud selgitus võimaldab käsitleda neid küsimusi üsna lühidalt.(52)
99.      Nimelt tuleneb sellest selgitusest, et kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt eesmärk ei ole näha ette tingimusi, mille korral võib kõnealuste ISO standardite avaldamata jätmine tuua kaasa võimaluse, et selline isik nagu Stichting võib tegelikult takistada direktiivi 2014/40 nõuetele vastavate sigarettide turuleviimist. See järeldus kehtib sõltumata sellest, kas ja millistel tingimustel oli Stichtingil võimalik nende standarditega tutvuda või mitte. Vaidlusaluses kohtuotsuses esitatud märkused nende standardite (tingimusliku) siduvuse kohta (seoses sellega, et ametiasutused võivad neile tugineda vastavate õiguslike kohustuste adressaatide vastu) puudutavad nimelt ettevõtjaid, kes toodavad või turustavad sigarette. Need ei puuduta selliseid pooli nagu Stichting, sest direktiivi 2014/40 alusel ei saa niisuguste poolte suhtes kohaldada mingeid kohustusi.
100. See selgitus puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu muret, et kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktidel 74–79 ei oleks praktilist tähendust, kui sellisel poolel nagu Stichting ei lubata kasutada „oma õigust“ sellele, et eralduva aine maksimaalsest kogusest peetakse kinni.
101. Nagu ma selgitasin, teeb Euroopa Kohus nendes punktides järeldused eelnevast väitest, et kõnealuseid ISO standardeid saab ettevõtjate suhtes kohaldada tingimuslikult, ning käsitleb õigusliku vaakumi probleemi juhul, kui tuvastatakse, et kõnealuseid ISO standardeid ei saa pidada nende suhtes siduvaks.
102. Sellest järeldub, et sarnaselt põhikohtuasjas kõne all olevate tubakatootjatega, kõigi seisukohti esitanud valitsuste ja komisjoniga olen arvamusel, et sõltumata sellest, et kõnealuseid ISO standardeid ei ole jätkuvalt avaldatud, ning küsimusest, kas sellisel poolel nagu Stichting võib olla võimalus nendega tutvuda, ei tulene talle direktiivist 2014/40 ühtegi õigust, mis võimaldaks tal edukalt takistada selliste sigarettide turuleviimist, mis vastavad muu hulgas direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 sätestatud meetoditega mõõdetud eralduva aine maksimaalsele kogusele. Samuti nõustun nimetatud poolte ja teiste huvitatud isikutega, et vastupidiste järeldustega rikutaks õiguskindluse põhimõtet, mis peaks kaitsma neid, kes järgivad kehtivaid ja kohaldatavaid õigusnorme.
103. Seda järeldust ei sea kahtluse alla direktiivi 2014/40 eesmärk tagada „inimeste tervise kaitse kõrge [tase], eelkõige noorte jaoks“, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus tähelepanu juhib.
104. Nagu nähtub direktiivi 2014/40 artiklist 1 ja nagu Euroopa Kohus on korduvalt meelde tuletanud, on selle sättega taotletav eesmärk tegelikult kahetine.(53) Direktiivi eesmärk on hõlbustada tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimist, tagades seejuures inimeste tervise kaitse kõrge taseme, eelkõige noorte jaoks. Selle sätete tõlgendamisel tuleb seega lähtuda mõlemast nimetatud eesmärgist, mille vahel liidu seadusandja püüdis kahtlemata saavutada teatud tasakaalu, nagu komisjon ka kohtuistungil märkis.
105. Sellega seoses märgin, et direktiivi 2014/40 artikli 3 lõike 1 aluseks olev eesmärk, millega kehtestatakse eralduva aine maksimaalne kogus, ei ole üksnes edendada siseturu tõrgeteta toimimist, vaid ka ilmselgelt tagada, et sigaretid kahjustaksidd vähem inimeste tervist. Sigarettides kahjulike ainete koguse kindlaksmääramisel ja selle taseme kehtestamise täpse meetodi valimisel tegi liidu seadusandja siiski otsuse konkreetse ühtlustatud kaitsetaseme kohta. Seega ei saa tugineda direktiivi 2014/40 üldisele rahvatervise eesmärgile, et lükata ümber see õigusaktis selgelt väljendatud seadusandlik valik, sest niisugune eesmärgipärane tõlgendamine oleks contra legem.
106. Kuigi direktiivi 2014/40 eesmärk ei ole kehtestada eeskirju tubakatoodete ohutu tarbimise kohta (arvestades kõnealuste toodete olemuslikku kahjulikkust(54) ja kuna nende ohutut tarbimist ei ole olemas), võib selle eesmärgiks kindlasti pidada (ka) suitsetamise kahjuliku mõju leevendamist. Nimetatud eesmärgi poole püüdlemine ei kajastu mitte ainult kohustuses hoiatada tarbijaid mitmesugustel viisidel suitsetamise võimalike surmavate tagajärgede eest,(55) vaid ka vaidlusalustes sätetes, milles määratakse kindlaks eralduva aine maksimaalsed kogused ja nähakse ette kohustus neid mõõta. See tuleneb direktiivi põhjendusest 12, milles seotakse eralduva tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi kogused tubakatoodete mürgisuse või sõltuvust tekitava toimega, nagu märgib Stichting.(56)
107. Sellegipoolest ei muuda selle tervishoiuga seotud eesmärgi asjakohasuse kinnitamine seoses eralduva aine maksimaalset kogust käsitleva direktiivi sättega seda vahendiks, mis võib tühistada õigusnormide selge sisu. Kõnealuses kontekstis tuletagem meelde, et see sisu tähendab, et selliste sigarettide – mis vastavad direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 kindlaks määratud eralduva aine maksimaalsele kogusele, mida mõõdetakse sama direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud meetodi alusel – turuleviimist ei saa keelata, nagu tuleneb nimetatud direktiivi artiklist 24 (välja arvatud selles sätestatud erandid, mis ei ole käesolevas asjas kohaldatavad).
108. Ainus viis, kuidas inimeste tervise kõrgetasemelise kaitse tagamise eesmärk võiks minu arvates mõjutada asjakohast normatiivset sisu, nimelt kõnealuste ISO mõõtmisstandardite seadusandlikku valikut, oleks seada kahtluse alla direktiivi 2014/40 – millega muudetakse nende kasutamine kohustuslikuks – artikli 4 lõike 1 kehtivus. See on küsimus, mille juurde pöördun nüüd kolmanda eelotsuse küsimuse analüüsi raames.
2.      Kolmas eelotsuse küsimus: millal kasutatakse sigaretti „ettenähtud viisil“?
109. Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised omadused peavad olema alternatiivsel mõõtmismeetodil. See küsimus on esitatud vastusena kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktile 79 (ja resolutsiooni punktile 5), mille kohaselt peab niisugune meetod „olema teaduse ja tehnika arengu või rahvusvaheliselt kokkulepitud standardite kohaselt sobiv selleks, et mõõta nende ainete koguseid, mis eralduvad, kui sigaretti kasutatakse selleks ettenähtud viisil, ja see peab aluseks võtma inimeste ja eelkõige noorte tervise kõrgetasemelise kaitse […]“.(57)
110. Eelotsusetaotluse esitanud kohus uurib väljendi „kasutatakse selleks ettenähtud viisil“ – mis esineb lisaks eespool toodud tsitaadile ka eelkõige direktiivi 2014/40 artikli 2 punktis 21 esitatud mõiste „eralduvad ained“ määratluses – täpset tähendust. Määratluses kirjeldatakse „eralduvaid aineid“ järgmiselt: „ained, mis eralduvad, kui tubakat või seotud toodet kasutatakse selleks ettenähtud viisil, näiteks tubakasuitsus leiduvad ained, või ained, mis eralduvad suitsuvaba tubakatoote kasutamise ajal“.(58)
111. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsemalt teada, kas kasutatud alternatiivse meetodi puhul tuleb arvesse võtta eelkõige asjaolu, et suitsetajate huuled ja sõrmed katavad sigaretifiltrite mikroõhuavasid, ning suitsukoguse määra ja suitsetamise kestust.
112. Nii nagu kolm eespool analüüsitud küsimust, lähtub ka see küsimus kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt laiast tõlgendusest. Euroopa Kohtult paluti selles asjas kinnitust, et Stichtingil on õigus taotleda, et nõutakse alternatiivse mõõtmismeetodiga mõõdetuna eralduva aine maksimaalsest kogusest kinnipidamist. Kuna seda õigust ei ole, nagu ma eespool selgitasin, ja kuna ei ole väidetud, et põhikohtuasjast puudutatud tootjatel ei olnud võimalust tutvuda kõnealuste ISO standarditega, näib, et see küsimus ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva vaidluse lahendamisel asjakohane.
113. Põhjus, miks vastus sellele küsimusele väärib minu arvates siiski eraldi tähelepanu, seisneb asjaolus, et lähemal vaatlusel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus tegelikult teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 on kehtiv, nagu Philip Morris oma kirjalikes märkustes sisuliselt märkis.(59)
114. Kui Euroopa Kohus peaks tõepoolest vastama küsimusele nii, et mis tahes (alternatiivse) mõõtmismeetodi puhul peab võtma arvesse nimetatud aspekte (sest see tuleneb eespool nimetatud mõistest „eralduvad ained“ koostoimes väljendiga „kasutatakse selleks ettenähtud viisil“), siis loogiliselt võttes peaks liidu seadusandja poolt selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud meetodi puhul sama tegema. Siiski on selge, et nende standardite puhul ei võeta neid aspekte arvesse, mille vältimatu tagajärg on see, et kõnealuseid ISO standardeid ei peeta selliste sigarettidest eralduvate ainete koguste mõõtmiseks sobivaks.
115. Mis puudutab konkreetset parameetrit, mille alusel tuleb hinnata nimetatud sätte kehtivust, siis eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused on tingitud eelkõige inimeste tervise kõrgetasemelise kaitse nõudest.
116. Seda arvestades olen seisukohal, et kolmandat eelotsuse küsimust tuleb mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas mõistet „eralduvad ained“ ja eelkõige väljendit „kasutatakse ettenähtud viisil“ tuleb direktiiviga 2014/40 taotletavat rahvatervise eesmärki ning harta artiklit 35(60) ja ELTL artikli 114 lõiget 3(61) arvestades tõlgendada nii, et mis tahes meetodi puhul, millega mõõdetakse eralduva aine kogust, peab arvesse võtma asjaolu, et suitsetajate huuled ja sõrmed katavad sigaretifiltrite mikroõhuavasid, ja/või suitsukoguse määra ning suitsetamise kestust, mille tagajärjeks on see, et selle direktiivi artikli 4 lõige 1, milles viidatakse meetodile, mille puhul ei võeta neid parameetreid arvesse, on kehtetu.(62)
117. Selle küsimuse analüüsimiseks tuletan meelde, et käesolev kohtuasi puudutab valdkonda, kus liidu seadusandja tegevus hõlmab poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid, mille puhul ta peab andma keerulisi hinnanguid ning tal on seega ulatuslik kaalutlusõigus.(63) Järelikult peab nimetatud valdkonnas võetud meetmete kohtulik kontroll piirduma sellega, et kontrollitakse, kas esineb ilmseid puudusi, nagu käesolevas kontekstis kõnealuse meetme ilmselge ebasobivus eespool nimetatud eesmärki arvestades. Seevastu ei ole kõnealuse kontrolli puhul otsustav see, kas antud meede on ainus mõeldav või kõige sobivam.(64)
118. Käesolevas menetluses toimunud arutelu põhjal jõuan järeldusele, et liidu seadusandja ei teinud kõnealuseid ISO standardeid valides sellist ilmset viga.
119. Esiteks ei ole vaidlust selles, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud eelnimetatud mõõtmismeetod seisneb sigarettide põletamises ja sama direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud maksimaalsest kogusest kinnipidamise
kontrollimises sellises olukorras.
120. Lisaks on ka täpsustatud, et direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud eralduva aine maksimaalsed kogused on tõepoolest kindlaks määratud seda meetodit silmas pidades. Teisisõnu on omavahel seotud ühelt poolt direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 osutatud ISO mõõtmisstandardid ja teiselt poolt sama direktiivi artikli 3 lõikes 1 määratletud eralduva aine maksimaalsed kogused.
121. Seega otsustas seadusandja nende tingimuste kindlaksmääramisel, mille alusel võib sigarette nende tõrva-, nikotiini- ja süsinikmonooksiidisisaldusega seoses turule viia, kehtestada ja mõõta nimetatud sisaldust sigaretti (lihtsal) põlemisel eralduvate ainete koguse alusel.
122. Teiseks näib olevat samavõrd selge, et suitsetaja tegelik kokkupuude nimetatud kahjulike ainetega võib olla tunduvalt suurem kui mürgisus, mis on lubatud direktiivi 2014/40 artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 kombineeritud tõlgendamise korral. Nimelt märkis komisjon kohtuistungil, et tegelikult võib see kokkupuude olla mitu korda suurem.(65)
123. Komisjon kinnitas samuti, et direktiivi 2014/40 vastuvõtmise ajal oli olemas rangem meetod (näiteks nn Canadian Intense’i mõõtmismeetod). Minu arvates võetakse selle meetodi puhul eelkõige arvesse asjaolu, et filtrite mikroõhuavad on kaetud, mis tähendab, et kui sigarettidest eralduvate ainete kogust mõõdetakse kõnealuse meetodi abil, ületatakse direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 sätestatud eralduva aine maksimaalset kogust. Komisjon selgitas siiski kohtuistungil veel, et kui kasutusele oleks võetud nimetatud meetod (või muu samalaadne meetod), oleks see tõenäoliselt kaasa toonud vajaduse kehtestada eralduva aine maksimaalsete koguste kõrgemad väärtused, sest nagu ma mõistan, oleks nimetatud kahjulike ainete sisaldus suurem sellise sigarettides eralduva aine koguse mõõtmise tingimustes.
124. Kolmandaks selgitas komisjon kohtuistungil, et direktiivi 2014/40 vastuvõtmisel kaalus seadusandja (siis) olemas olnud meetodite eeliseid ja puudusi ning valis kõnealused ISO mõõtmisstandardid lühidalt öeldes nende kasutamise lihtsuse tõttu. Lisaks selgitas ta kooskõlas põhikohtuasjast puudutatud tootjate ning Bulgaaria ja Portugali valitsuse seisukohtadega, et ei olnud (ega ole ka praegu) olemas meetodit, mis võimaldaks jäljendada inimese suitsetamiskäitumist, kuna selle puhul esineb rohkelt käitumistavasid. Komisjoni sõnul oli see järeldus ka WHO tubaka tarbimise leviku vähendamise raamkonventsiooni raames toimunud arutelude tulemus.(66)
125. Sellega seoses võib väita, et suitsetamistavade mitmekesisus ei ole iseenesest põhjus mitte valida meetodit, millega püütakse mingil viisil jäljendada tegelikku suitsetamiskäitumist, selle asemel et valida meetod, mis mingil moel seda eesmärki ei täida. Lisaks olgu märgitud, et isegi kui rangema meetodi alusel kehtestataks õigusaktides suuremad eralduva aine kogused ja kuigi see ei pruugi lõppkokkuvõttes muuta kokkupuudet nimetatud kahjulike ainetega, oleks tulemuseks olnud läbipaistvam viis tarbijatele sigarettide mürgisuse kohta teabe edastamiseks (määrates eralduva aine kogustena tegelike kogustega sarnasemad väärtused).
126. Samas selgitasin juba, et liidu seadusandja ei ole oma laiaulatusliku kaalutlusõiguse tõttu direktiiviga 2014/40 hõlmatud valdkonnas kohustatud valima mõnest seisukohast paremat meetodit, kui tegelikult valitud meetod ei ole seatud eesmärkide saavutamiseks ilmselgelt ebasobiv.
127. Mis puudutab inimeste tervise kõrgetasemelise kaitse erieesmärki, siis nimetatud esmase õiguse sätetega ei kohustata seadusandjat kehtestama käesolevas kontekstis sellise kaitse konkreetset kõrget taset. Kindlasti oleks asjaolud olnud teistsugused, kui oleks tehtud kindlaks, et teatav tõrva-, nikotiini- ja süsinikmonooksiidisisaldus muudab sigarettide tarbimise ohutuks või tunduvalt ohutumaks. Siiski ei ole vaidlust selle üle, et see näib võimatu, sest – nagu nähtub käesoleva menetluse arutelust – praegu puuduvad teaduslikud tõendid, mille alusel tuleks määrata nimetatud eralduvate kahjulike ainete maksimaalseks koguseks teatav väärtus. Nimetatud asjaoludel on konkreetsed mürgisuse parameetrid, mille alusel võib sigarette liidu turule viia, küsimus, mille kohta tuleb teha keerukas hindamine, mis minu arvates ei välista selliste maksimaalsete koguste valimist, mis saavutatakse (ja mida tuleb järgida) kui mõõdetakse direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 nimetatud meetodil.
128. Viimasena pean käesolevas analüüsis käsitlema väljendit „kasutatakse selleks ettenähtud viisil“, mis esineb direktiivi 2014/40 artikli 2 punktis 21 esitatud mõiste „eralduvad ained“ õiguslikus määratluses (millele on osutatud eespool punktis 110).
129. Esimene märkus, mis tuleb sellega seoses teha, on see, et teisese õiguse sätte (nagu direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1) kehtivust ei saa ilmselgelt seada kahtluse alla muu teisese õiguse sätte (nagu sama direktiivi artikli 2 punkti 21) alusel.
130. Teine käsitlemist vajav küsimus on, kas nimetatud määratluse ning direktiivi 2014/40 artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 kombineeritud tõlgendamisest tuleneva kriteeriumi vahel on ehk mingi põhimõtteline sisemine ebakõla, mis takistaks saavutada seatud eesmärke ja eelkõige inimeste tervise kõrgetasemelise kaitse eesmärki.
131. Nagu ma sellest argumendist aru saan, tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus tõepoolest küsimuse, kas nimetatud määratlus, mis viitab tubakatoodete ettenähtud viisil kasutamise korral vabanevatele ainetele, peab viima järelduseni, et ISO mõõtmisstandardid (kuid minu arvates kogu direktiivi 2014/40 artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 koosmõjus tõlgendusest tulenev kriteerium) ei ole sellega kooskõlas.
132. Mõiste „eralduvad ained“ üldine määratlus võib tõepoolest viidata pealtnäha sellele, et neid koguseid mõõdetakse sigarettide puhul pigem niisugustes tingimustes, mis on lähemal eelotsusetaotluse esitanud kohtute kirjeldatud tingimustele (filtri mikroõhuavade osaline katmine jne), mitte lihtsa põlemisprotsessiga. Nimelt ei vasta lihtne põlemisprotsess sigareti ettenähtud viisil kasutamisele, nagu seda üldiselt mõistetakse, sest nagu Stichting märkis, ei ole sigaretid viirukipulgad.
133. Samas – nagu komisjon selgitas – on nimetatud mõiste „eralduvad ained“ määratlus üldsäte, mis on kohaldatav erinevatele tubakatoodetele, mida direktiiv 2014/40 hõlmab, ja seda tuleb käesoleval juhul tõlgendada koostoimes direktiivi 2014/40 artikli 2 punktis 10 esitatud mõiste „sigaret“ määratlusega, kus viimane on eelkõige määratletud kui „tubakarull, mida saab tarbida põlemisprotsessi abil […]“.
134. Mõiste „sigaret“ selline määratlus koosmõjus mürgisuse kriteeriumiga (mille alusel võib seda turule viia, nagu tuleneb direktiivi 2014/40 artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 koostoimes tõlgendusest) näitab minu arvates, et seadusandja otsustas piirata sigarettide puhul mõiste „ettenähtud viisil kasutamine“ – mida on kasutatud artikli 2 punktis 21 esitatud eralduvate ainete üldises määratluses – lihtsalt põletamisega. Kuigi see ei ole ilmselgelt kogu protsess, kuidas sigaretti nende mõistete tavatähenduses kasutatakse, moodustab põlemine selgelt osa niisugusest kasutusviisist. Sellega seoses selgitasin juba, et seadusandja lai kaalutlusõigus selles õigusvaldkonnas võimaldab tal kehtestada mürgisuse piirnorme viitega ainult sellele osale sigarettide ettenähtud viisil kasutamise protsessist.
135. Seda arvestades ei mõjuta eeltoodud „eralduvate ainete“ määratlus minu eelnevat järeldust, et seadusandja ei teinud inimeste tervise kõrgetasemelise kaitsega seotud eesmärgi saavutamist silmas pidades ilmset hindamisviga, kui ta valis sigarettide lubatava mürgisuse mõõtmiseks direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 määratletud standardid.
136. Selle järeldusega jõuab lõpule käesolevas kohtuasjas esitatud esimese kuni neljanda eelotsuse küsimuse analüüs, mille eesmärk on – nagu eespool selgitatud – teha kindlaks kohtuotsusest Stichting Rookpreventie Jeugd jt tulenevad tagajärjed seoses kõnealuste ISO mõõtmisstandardite kohaldatavuse võimalikkusega eraõiguslike isikute konkreetsete kategooriate suhtes. Sellegipoolest käsitleti kohtuistungil uuesti ka esialgset õiguslikku probleemi, mida Euroopa Kohtul käsitleda tuli, nimelt kõnealuste ISO mõõtmisstandardite ELTs avaldamata jätmist. Sel põhjusel ja selleks, et Euroopa Kohut võimalikult palju aidata, esitan järgmised lõppmärkused.
C.      Järelmärkus: kõnealuste ISO mõõtmisstandardite jätkuv avaldamata jätmine
137. Komisjon selgitas kohtuistungil, et asjaolu, et standardeid ei ole endiselt avaldatud, on tingitud ISO intellektuaalomandi õigustest, millega standardid on üldiselt seotud. Lisaks märkis ta, et pärast kohtuotsust Public.Resources.Org(67) on ta võimaldanud ligipääsu teatud ISO standarditele (mis ei ole käesolevas asjas kõne all) määruse (EÜ) nr 1049/2001(68) alusel ja et ISO on vaidlustanud selle otsuse Üldkohtus just (kuid mitte ainult) intellektuaalomandi õiguste rikkumise alusel.(69)
138. See näitab minu arvates, et kõnealuste ISO standardite avaldamine ELTs on komisjoni hinnangul ja vähemalt praegu võimatu õiguslike takistuste tõttu, mis ei ole liidu seadusandja (täieliku) kontrolli all.
139. Minu arusaamise järgi puudutas kohtuistungil tekkinud küsimus seda, kas Euroopa Kohus peaks võtma selle püsiva avaldamata jätmise tõttu meetmeid, väites omal algatusel, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõige 1 on sel põhjusel kehtetu.
140. Leian, et selline toimimisviis eeldaks käesoleva menetluse kontekstis menetluse suulise osa uuendamist Euroopa Kohtu kodukorra artikli 83 alusel.
141. See on tingitud kolmest peamisest põhjusest.
142. Esiteks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus seda küsimust sellisena tõstatanud (1). Teiseks valitseb minu arvates mõningane ebakindlus seoses sellega, kas Euroopa Kohus nõudis kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt, et kõnealused ISO standardid avaldataks lõpuks ELTs, mis eeldab, et pooltele ja teistele huvitatud isikutele antakse võimalus esitada oma seisukohad (2). Kolmandaks on olenemata sellest, milline otsus kõnealuses küsimuses tehakse, sellel olulised õiguslikud tagajärjed, mistõttu on vaja põhjalikku arutelu eelkõige seadusandja osalusel (3).
1.      Käesoleva menetluse ulatus
143. Mis puudutab eeltoodud esimest punkti, siis vastab tõele, et avaldamata jätmise küsimus oli üks neist, mida käsitleti menetluses, milles tehti kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt.  Asjaomastel sidusrühmadel oli võimalus võtta selle kohta seisukoht ja seega võib käesolevat menetlust käsitada arutelu jätkamisena seoses konkreetsete õiguslike tagajärgedega, mis vaidlusaluse kohtuotsusega kaasnevad.
144. Tuletan siiski meelde, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib nende tagajärgede kohta, et teha kindlaks, millistel tingimustel võib kohaldada kõnealuseid standardeid tootjate suhtes, samas kui nüüd on võetud lähtepunktiks nende avaldamata jätmine, mis on tegelikult nende kohaldamise erikorra põhjus. Nimetatud kohus ei ole seevastu uurinud selle lähtepunkti kui sellise kohta, eelkõige eesmärgiga teha kindlaks, kas see peab endiselt paika ja kas standardite jätkuv avaldamata jätmine mõjutab direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivust.
145. Seetõttu tuleks anda käesolevas menetluses huvitatud isikutele võimalus esitada selles küsimuses oma seisukoht, mis on tegelikult seda enam vajalik, et minu arvates ei ole selge, kas Euroopa Kohus nõudis kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt, et eespool nimetatud standardid tuleb tingimata avaldada. See toob mind eespool punktis 142 nimetatud teise punktini.
2.      Kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt võetud seisukoht
146. Minu jaoks on selge, et asjaolu, et avaldamata liidu õigusakte ei saa kohaldada – nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsustes Skoma-Lux ja Heinrich –, kujutab endast lühiajalist lahendust anomaaliale, mis takistab õiguslike kohustuste adressaatidest eraõiguslikel ja juriidilistel isikutel adekvaatselt tutvuda neid kohustusi määratlevate õigusnormidega. Samas ei ole sellise olukorra pikemaajaline säilitamine ilmselgelt soovitav. Kui tuvastatakse vajadus niisuguse dihhotoomia järele kehtivuse ja kohaldatavuse vahel, tuleks selle põhjused (kiiresti) kõrvaldada. Seda võib järeldada sellest, kui Euroopa Kohus viitab kohtuotsuses Skoma-Lux avaldamata jätmisest mõjutatud eeskirja kohaldamise edasilükkamisele.
147. Seda silmas pidades tekib küsimus, kas kõnealuste ISO standardite tingimuslik kohaldatavus oli vastavalt eespool viidatud kohtupraktika loogikale kavandatud Euroopa Kohtu poolt kohe kasutatava, kuid tingimata lühiajalise lahendusena kuni oodatava lõpliku parandusmeetme võtmiseni (ELTs avaldamiseni) või kas Euroopa Kohus pidas tegelikult ISO süsteemiga tagatud ligipääsu võimalust vastuvõetavaks lahenduseks, mida võib ELi õiguskorras sellisena lubada.
148. Kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt järgmised elemendid viitavad sellele, et avaldamine pidi lõpuks aset leidma.
149. Esiteks, nagu ma juba selgitasin, tugines Euroopa Kohus kohtuotsustele Skoma‑Lux ja Heinrich, kuigi ta ei püüdnud eristada nende aluseks olnud (küllaltki erinevaid) olukordi olukorrast, mille kohta tehti kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt. Kui parandusmeede oli kohtuotsustes Skoma‑Lux ja Heinrich täielikult liidu seadusandja käsutuses (keda välised tegurid ei takistanud), muudab ISO nõue seoses intellektuaalomandiga olukorra ilmselgelt keerulisemaks. Euroopa Kohus selle kohta konkreetset märkust siiski ei teinud.
150. Teiseks kinnitab Euroopa Kohus kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt  punktis 46, et direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtivust ei sea kahtluse alla „ainuüksi asjaolu, et [see säte] viitab ISO standarditele, mida praegu ei ole avaldatud […]“.(70) Võib oletada, et selle tsitaadi rõhutatud osa ei oleks vajalik, kui avaldamise puudumine kui selline (ja mitte ainult avaldamata jätmine antud hetkel) ei mõjuta tegelikult nimetatud sätte kehtivust.
151. Kolmandaks märkis Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 48, et „[…] standardiorganisatsiooni, nagu Rahvusvaheline Standardiorganisatsioon (ISO), koostatud ja liidu õigusaktiga siduvaks muudetud tehnilistele standarditele [võib] eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul tugineda ainult siis, kui ka need standardid ise on avaldatud [ELTs]“.
152. Olenemata väljendi „eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul“ täpsest tähendusest (mida ma eespool käsitlesin), seotakse selles punktis eraõiguslike isikute suhtes üldiselt kõnealuste standardite kohaldamise võimalikkus selgelt nende avaldamisega ELTs.
153. Sellegipoolest ja pöördudes tagasi oma kolme eespool esitatud argumendi juurde, möönan ka, et esiteks, erinevalt kohtuotsusest Skoma‑Lux ei viita Euroopa Kohus kõnealuste ISO standardite kohaldamise (täielikule) edasilükkamisele, vaid seob nende (tingimusliku) kohaldatavuse (ettevõtjate suhtes) ISO süsteemi eripäradega (kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt  punktis 52). See võib tähendada nende kahe eespool kirjeldatud olukorra erinevuse tunnustamist, (ja seetõttu võimaldab kummaski neis erinevat tulemust).
154. Teiseks võib kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt  punktis 46 tehtud märkus (viidatud eespool punktis 150) selle kohta, et standardeid ei ole „praegu“ avaldatud, kujutada endast tunnistust, et avaldamine on kindlasti soovitav, kuid ei ole vajalik (sest on olemas konkreetne süsteem, mis võimaldab ligipääsu).
155. Kolmandaks, kui kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 48 kasutatud väljendit „eraõiguslike isikute suhtes üldjuhul“ (viidatud eespool punktis 151) tuleks mõista nii, et see viitab isikutele, kellele on usaldatud nn seaduste järgimise järelevalvaja ülesanne, võidakse nimetatud punktis omakorda tunnistada, milline keerukus kaasneb avaldamata jätmisega selle ülesande täitmisel, ilma et samas viidataks siiski sellele, et niisugune keerukus mõjutab sigarette tootvate või turustavate ettevõtjate suhtes kõnealuste standardite kohaldamise võimalikkust.
3.      Direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtetuks tunnistamise tagajärg ISO standardite jätkuva avaldamata jätmise tõttu
156. Mis puudutab viimast põhjust, miks menetluse suulise osa uuendamine oleks sellises olukorras soovitav, kui Euroopa Kohus peaks kaaluma kõnealuse sätte kehtivust, sest seda ei ole jätkuvalt ELTs avaldatud, siis märgin, et mõju, mida avaldataks direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtetuks tunnistamisega selle tõttu (kuid ka sõnaselge otsus jätta kehtetuks tunnistamata), ulatub palju kaugemale käesolevast juhtumist ja sigaretiturust.
157. Sellega seoses märkis komisjon kohtuistungil, et on olemas 1200 liidu õigusakti, milles viidatakse ISO standarditele, mis tähendab, et nimetatud sätte kehtetuks tunnistamine mõjutab tõenäoliselt kõiki neid õigusakte ja võimalik, et seega ka arvukaid õigusvaldkondi.
158. Seda silmas pidades peaks märkimisväärne mõju, mida direktiivi 2014/40 artikli 4 lõike 1 kehtetuks tunnistamine (jätkuvalt avaldamata jätmise tõttu) tõenäoliselt kaasa tooks, panema aluse laiemale arutelule selle üle, millised on ühe või teise eespool esile tõstetud lahenduse vastuvõetavad tagajärjed.
159. Ühest küljest, kui kohtuotsust Stichting Rookpreventie Jeugd jt tuleks mõista nii, et sellega nõutakse lõpuks ISO standardite avaldamist ELTs, siis tuleks arutada, kas liidu tasandil on võimalusi nende avaldamiseks ISO intellektuaalomandi õigustega arvestades.
160. Kui leitakse, et hetkel ei olemas sobivat viisi lubada kõnealuste ISO standardite avaldamine, tekitamata Euroopa Liidule ebasoodsaid õiguslikke tagajärgi, siis tuleks arutada, mida tähendab praeguse normitehnika võimalik kehtetuks tunnistamine asjaomaste õigusvaldkondade tõhusa toimimise jaoks ja kas alternatiivid on mõeldavad.
161. Kui teisest küljest tuleb kohtuotsust Stichting Rookpreventie Jeugd jt mõista nii, et sellega ei nõuta ELTs avaldamist, siis tuleks arutada, milliseid pingeid see tekitab liidu õiguskorra toimimise põhialustes.
162. Esiteks tundub mulle, et avaldamata jätmise aktsepteerimine lõpliku ja vastuvõetava tulemusena oleks samaväärne tunnistamisega, et liidu õiguskorras võib olla selliste siduvate õigusnormide kategooria, mis on kättesaadavad üksnes tasu eest või konkreetsesse kohta, nagu asjaomase riigi standardiorganisatsiooni raamatukogusse, reisimise hinnaga. Kuna see tähendaks kõrvalekaldumist põhieeldusest, et demokraatlikus ühiskonnas peaks seadus olema tasuta kättesaadav, tundub mulle, et see valik vääriks lisaselgitust.
163. Sama mõttekäiku jätkates on järgmine küsimus see, kas liidu õiguskorras võib lubada asjaolu, et konkreetsed ligipääsutingimused on täielikult jäetud ISO ja vastavate riiklike standardiorganisatsioonide välise süsteemi otsustada või peaksid sellega olema seotud mõned liidu õigusega seotud tingimused, näiteks liikmesriikide liidu õigusest tulenev kohustus tagada, et ligipääsule ei seataks liiga piiravaid tingimusi.
164. Järgmiseks tuleb meelde tuletada, et ISO standardid on põhimõtteliselt olemas inglise, prantsuse ja vene keeles. Kuigi keelelise võrdsuse suhtes, mis on Euroopa Liidus tavaliselt reegel, võib teha erandeid,(71) väärib see kohtuasja aspekt rohkem tähelepanu.
165. Lõpetuseks leian, et on kasulik pöörduda tagasi dokumentidega tutvumise küsimuse juurde, mida reguleerib määrus nr 1049/2001. Viitasin juba kohtuotsusele Public.Resource.Org, mille kohta pooled ja huvitatud isikud esitasid oma arvamuse eelkõige kohtuistungil. Tuletan meelde, et selles kohtuotsuses nõudis Euroopa Kohus peamiselt, et komisjon võimaldaks tutvuda CENi väljatöötatud standardiga hoolimata asjaolust, et selle suhtes tugineti samamoodi intellektuaalomandi õigustele. See on tekitanud käesolevas menetluses mõningase arutelu selle üle, kas niisugune lahendus kehtib ka ISO standardite kohta (üldiselt) ja millised on võimaliku jaatava vastuse tagajärjed siin tõstatatud küsimuse jaoks.
166. Nõustun kindlasti eelkõige Madalmaade valitsuse ja komisjoniga, et see, kas dokumendiga tuleb võimaldada tutvuda üldistes huvides tegutseva poolel (mida minu arusaamise kohaselt hageja nõudis nimetatud kohtuotsuseni viinud menetluses), ei määra, millised õiguslikud tagajärjed tulenevad juriidiliste kohustuste adressaatidele sellest, et neid kohustusi täpsustavat õigusakti ei ole avaldatud ELTs.
167. Need kaks küsimust on nimelt lihtsalt erinevad. Samas võivad need olla ka tihedalt seotud, nagu käesoleval juhul.
168. Selgituseks: kui võetakse seisukoht, et kõnealuste ISO standardite avaldamine ELTs ei ole iseenesest nõutav, siis kehtib see lahendus tõenäoliselt ka kõigi teiste ISO standardite kohta, millele liidu seadusandja võib tugineda. Samamoodi oleks erinevate ISO standarditega seotud muudes menetlustes tehtud järeldusel, et ligipääs sellistele standarditele ei pea olema määruse nr 1049/2001 alusel tagatud, tõenäoliselt mõju, mis ulatuks kaugemale konkreetsetest ISO standarditest, mida need muud menetlused puudutavad. Niisiis, kui mõlemad eespoolnimetatud olukorrad välistatakse, on süsteem, mis võimaldab liidu tasandil ligipääsu kõnealustele standarditele, tegelikult n-ö blokeeritud (ja jääb avatuks ainult ISO tasandil, mis hõlmab riiklike standardiorganisatsioonide pakutud ligipääsu).
169. Kui asutakse seisukohale, et ELTs avaldamine on lõpuks nõutav (siin kõne all olevate ISO standardite ja kaudselt ka kõigi teiste ISO standardite puhul, millele liidu seadusandja samamoodi tugineb), siis tuleb selgitada, kas dokument, mida ei ole avaldatud ELTs, kuigi see peaks olema avaldatud, kuulub määruse nr 1049/2001 (üldiselt sõnastatud) kohaldamisalasse. Märgin, et teistsuguses kontekstis (kus puudusid siin käsitletavate teguritega sarnased välised tegurid) väitis kohtujurist Sharpston vastupidist.(72) Kui selle seisukohaga nõustutakse ka käesoleval juhul (kui Euroopa Kohus peaks jälle jõudma järeldusele, et ISO standardid tuleb lõpuks avaldada ELTs), siis tuleks arutada, kas peab pakkuma vahepealse lahenduse, mis võimaldab liidu tasandil ligipääsu kuni standardite tegeliku avaldamiseni ELTs, et vältida vahepeal sama nn blokeerivat mõju.
170. Teisisõnu, kuigi õiguslikud küsimused, mis tekivad ühelt poolt dokumentidele ligipääsu ja teiselt poolt ELTs avaldamisega seoses, on erinevad, moodustavad nad osa samast laiemast küsimusest, mis puudutab liidu õiguskorras ligipääsu väliselt väljatöötatud standarditele, mille liidu õiguskord on siduvaks muutnud. Ühe küsimuse analüüsi tulemus näib mõjutavat ka teise analüüsi ja seetõttu ei tohiks neid käsitleda eraldi.
V.      Ettepanek
171. Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata College van Beroep voor het bedrijfsleveni (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes) esitatud esimesele kuni neljandale küsimusele järgmiselt:
„Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/40/EL tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles viidatud ISO standarditele, mida ei ole avaldatud Euroopa Liidu Teatajas, saab tugineda sigarette tootvate või turustavate ettevõtjate vastu, kui neil oli võimalus nendega tutvuda tingimustel, mida on kirjeldatud 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt (C‑160/20, EU:C:2022:101) punktis 52. Seevastu ei saa nimetatud sätet ja seal viidatud ISO standardite avaldamata jätmist tõlgendada nii, et sellisel juriidilisel isikul nagu Stichting on nimetatud direktiivist tulenev õigus nõuda sigarette tootvate või turustavate ettevõtjate suhtes direktiivi 2014/40 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud eralduva aine maksimaalse koguse mõõtmise meetodi kohaldamist, mis erineb sama direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatust.“
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiiv  tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ (ELT 2014, L 127, lk 1).
3      22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt (C‑160/20; edaspidi „kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt“ ja „vaidlusalune kohtuotsus‟, EU:C:2022:101, punkt 33).
4      Ibidem, punktid 48 ja 52.
5      Ibidem, punktid 74 ja 79 ning resolutsiooni punkt 5.
6      Nõukogu 21. juuni 2011. aasta direktiiv tubakatoodetele kohaldatava aktsiisi struktuuri ja määrade kohta (ELT 2011, L 176, lk 24).
7      Riiklikud standardiorganisatsioonid näivad olevat üks kolmest ISO liikmete kategooriast, mida on kirjeldatud ISO põhikirja artiklis 3.1.: „ISO Statutes“, 21. väljaanne, 2025, ingliskeelne versioon, SBN 978‑92‑67‑02042‑6 (edaspidi „ISO põhikiri“), kättesaadav aadressil https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
8      Kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Stichting Rookpreventie Jeugd jt (C‑160/20, edaspidi „ettepanek kohtuasjas Stichting Rookpreventie Jeugd jt“, EU:C:2021:618, punkt 31 koos joonealuse märkusega).
9      „ISO/IEC Directives, Part 1, Procedures for the technical work – Consolidated ISO Supplement – Procedures specific to ISO“, väljaanne 01/2024, ingliskeelne versioon (edaspidi „ISO/IEC direktiivide 1. osa“), lk 146, lisa SO, „Principles for developing ISO and IEC Standards related to or supporting public policy initiatives“ (edaspidi „ISO/IEC direktiivide lisa SO‟) punkt SO.2., „Põhimõtted“ alapunkt a, lk 146.
10      ISO põhikirja artikkel 22.1.
11      ISO põhikirja artiklis 2.1 ja ISO/IEC direktiivide lisa SO punkti SO.2 „Põhimõtted“ alapunktis b on märgitud, et „ISO ja IEC on võtnud endale kohustuse töötada välja rahvusvahelised standardid, mis on turu jaoks asjakohased, vastavad kõigi asjaomaste sidusrühmade, sealhulgas vajaduse korral avaliku sektori asutuste vajadustele ja probleemidele, ilma et püütaks kehtestada, juhtida või motiveerida avalikku poliitikat, eeskirju või ühiskondlikke ja poliitilisi tegevuskavasid“ (lisan, et IEC on Rahvusvaheline Elektrotehnikakomisjon).
12      ISO põhikirja artikkel 14.2 ja https://www.iso.org/developing-standards.html.
13      „Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy“, ISO, 2015, lk 3 ja 23. Vt ka ISO/IEC direktiivide lisa SO punkt SO.1 „Taust“, lk 146.
14      Vt käesoleva ettepaneku punkt 16. Avaliku teabe kohaselt on need versioonid asendatud. Vt NEN-ISO 4387:2000/A1:2008 https://www.nen.nl/en/nen-iso-4387-2000-a1-2008-en-127640; NEN-ISO 10315:2013 https://www.nen.nl/en/nen-iso-10315-2013-en-182020; NEN-ISO 8454:2007/A1:2009 https://www.nen.nl/nen-iso-8454-2007-a1-2009-en-140295 ja NEN-ISO 8243:2006 https://www.nen.nl/en/nen-iso-8243-2006-en-113052.
15      ISO/IEC direktiivide 1. osa, lk 49. Märgin, et Madalmaade kuningliku standardiinstituudi (Stichting Koninklijk Nederlands Normalisatie Instituut, edaspidi „NEN“) veebilehed, kus saab osta riiklikke rakendusstandardeid, sisaldavad järgmist teavet: „See väljaanne [mis sisaldab vastavat standardit] on autoriõigusega kaitstud ja üksnes isiklikuks kasutamiseks.“ Vt eelmises joonealuses märkuses viidatud allikad.
16      Nende standardite viimased kättesaadavad versioonid.
17      „Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy“, ISO, 2015, lk 34–36.
18      ISO põhikirja artikkel 21.1.
19      ISO põhikiri on ISO veebilehel kättesaadav nendes kolmes keeles.
20      ISO põhikirja artiklid 23.1, 23.2 ja 23.3.
21      Vt vastavalt saada olevaid võimalusi https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html and https://www.iso.org/standard/60154.html.
22      Vt asjakohase teabeallika kohta eespool 14. joonealune märkus.
23      27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus James Elliott Construction (C‑613/14, edaspidi „kohtuotsus James Elliott“, EU:C:2016:821, punkt 40). CENi süsteemi tunnuste kohta vt kohtujurist Medina hiljutine ettepanek kohtuasjas Public.Resource.Org ja Right to Know vs. komisjon (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, punktid 23–31).
24      Kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, punktid 33 ja 31.
25      Ibidem, punktid 39–47.
26      Ibidem, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika.
27      Ibidem, punkt 48. Kohtujuristi kursiiv.
28      Ibidem, punkt 52.
29      Kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 79. Käsitlen neid omadusi edaspidi üksikasjalikumalt.
30      Kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punkt 79 ja resolutsiooni punkt 5.
31      11. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Skoma‑Lux (C‑161/06, edaspidi „kohtuotsus Skoma‑Lux“, EU:C:2007:773).
32      Ibidem, punktid 51 ja 59.
33      Seda aspekti rõhutati juba 20. septembri 1990. aasta kohtuotsuses Sevince (C‑192/89, edaspidi „kohtuotsus Sevince“, EU:C:1990:322, punkt 24).
34      Kohtuotsus Skoma‑Lux, punkt 60.
35      10. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Heinrich (C‑345/06, edaspidi „kohtuotsus Heinrich“, EU:C:2009:140, punkt 63).
36      Kohtuotsus Skoma‑Lux, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika.
37      Ibidem, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika.
38      Kuigi mõlemad eespool viidatud kohtuotsused puudutasid avaldamata dekreeti (või selle osa), kohaldatakse neis leitud lahendust direktiivis sätestatud kohustuste suhtes, nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 42.
39      Kohtuotsus Skoma‑Lux, punktid 47–51.
40      Ibidem, punkt 52.
41      Kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt resolutsiooni punkt 5 on sõnastatud järgmiselt: „Juhul kui direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikele 1 ei saa tugineda eraõiguslike isikute vastu, peab selle direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaldamiseks kasutatav meetod olema teaduse ja tehnika arengu või rahvusvaheliselt kokkulepitud standardite kohaselt sobiv selleks, et mõõta nende ainete koguseid, mis eralduvad, kui sigaretti kasutatakse selleks ettenähtud viisil, ja see peab aluseks võtma inimeste ja eelkõige noorte tervise kõrgetasemelise kaitse […].“ Kohtujuristi kursiiv.
42      Üks erand, mis on sätestatud artikli 24 lõikes 2, puudutab lisanõudeid, mida võib vastu võtta seoses tubakatoodete pakendamisega, teise erandiga (artikli 24 lõige 3) antakse võimalus keelata tubaka- või seonduvate toodete teatud kategooria liikmesriigi eripäraga seotud põhjustel, kusjuures sellisest riigisisesest meetmest tuleb komisjonile teatada. Viimasele erandile tugineti ühes vaidlusaluse kohtuotsuse aluseks olnud küsimuses ja Euroopa Kohus lükkas selle punktides 80–85 vastuvõetamatuse tõttu tagasi, kuna asjaolud ei olnud seotud selle rakendamisega.
43      Mille eesmärk on vältida, et liikmesriikides kohaldatakse erinevaid mõõtmismeetodeid, nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktis 32.
44      See juhtuks jällegi tegelikult juhul, kui sellisel poolel nagu Stichting lubataks esitada edukalt nõue sigarettide turult kõrvaldamiseks, kuna need ei vasta eralduva aine maksimaalsele kogusele, kui seda mõõdetakse meetodiga, mida seadusandja ei ole ette näinud, kuigi nimetatud kogust on järgitud, kui seda mõõta direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 sätestatud meetodiga.
45      Kohtuotsus Skoma‑Lux, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika.
46      Vt kohtuotsus Sevince (punkt 24), kus Euroopa Kohus leidis, et kuigi Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahelise assotsieerimislepinguga loodud assotsiatsiooninõukogu otsuste avaldamata jätmine „võib takistada nende kohaldamist üksikisiku suhtes, ei jäeta üksikisikut seeläbi siiski ilma võimalusest tugineda oma suhetes riigiasutusega sellistele õigustele, mis on talle nende otsustega antud“.
47      Kohtuotsuse hollandikeelses versioonis kasutatakse väljendit „aan particulieren in het algemeen“, samas kui prantsuskeelses versioonis on väljend „particuliers en général“.
48      Väljend „eraõiguslikud isikud üldjuhul“ või „eraõiguslikud isikud üldiselt“ esineb ka kohtuotsuse Stichting Rookpreventie Jeugd jt punktides 49 ja 73, kuid seal üksnes arendatakse edasi või korratakse juba öeldut.
49      Ta viitab nimetatud kohtuotsuse eri keeleversioonidele, et selgitada oma kahtlusi seoses sellega, kas termin „eraõiguslikud isikud üldiselt“ tähendab „üldsust“ (erinevalt – nagu mina sellest argumendist aru saan – „ettevõtjatest“) või viitab sellele, et kõnealused ISO standardid ei ole „üldsuse jaoks üldiselt“, st „põhimõtteliselt“ siduvad (välja arvatud – nagu mina jällegi seda mõistan – kui vastav pool on saanud nendega tutvuda).
50      Vt ka selgitus käesoleva ettepaneku punktis 41.
51      Mulle näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab eriti asjakohaseks harta artikli 24 teist lõiku, kuna selles on sätestatud, et „[k]õikides lastega seotud toimingutes, mida teevad avalik-õiguslikud asutused või eraõiguslikud institutsioonid, tuleb esikohale seada lapse huvid“. Harta artikli 35 kohta märgin, et selle teises lauses on sätestatud, et „[k]õigi liidu poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel tagatakse inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse“.
52      Märgin, et Bulgaaria valitsus väidab, et esimene eelotsuse küsimus ei ole vastuvõetav, kuna selles ei ole täpsustatud milliseid ISO standardeid selles silmas peetakse. Ma leian, et eelnimetatud küsimuse sõnastusest ja eelotsusetaotluses esitatud selgitustest nähtub, et käsitletakse direktiivi 2014/40artikli 4 lõikes 1 nimetatud standardeid.
53      Vt näiteks 26. juuni 2025. aasta kohtuotsus PJ Carroll ja Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
54      Vt eelkõige direktiivi 2014/40 põhjendus 8, mille kohaselt „[t]ubakatooted ei ole tavapärased kaubad“, arvestades „tubaka eriti kahjulikku mõju inimtervisele“.
55      Vt eelkõige direktiivi 2014/40 artikli 9 lõige 1 ja artikli 10 lõige 1 ning I ja II lisa.
56      „Seoses eralduva aine maksimaalse koguse kindlaksmääramisega võib hiljem olla vajalik ja asjakohane neid eraldumise koguseid tõrva, nikotiini või süsinikmonooksiidi puhul vähendada või kehtestada tubakatoodetest eralduvate muude ainete maksimaalsed kogused, võttes arvesse nende mürgisust ja sõltuvust tekitavat toimet.“ Kohtujuristi kursiiv.
57      Kohtujuristi kursiiv.
58      Kohtujuristi kursiiv.
59      Tuletan meelde, et Euroopa Kohtul on võimalus sõnastada tõlgendamist puudutav küsimus ümber kehtivust käsitlevaks küsimuseks, kui seda lähenemisviisi nõuab Euroopa Kohtu ülesanne „tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada või mille kehtivust on vaja hinnata“. 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
60      Vt selle asjakohase osa kohta 51 joonealune märkus eespool.
61      ELTL artikli 114 kolmandas lõigus (mis iseenesest on üks direktiivi 2014/40 õiguslikke aluseid) on sätestatud, et õigusakti eelnõu aluseks tuleks võtta tervisekaitse kõrge tase. Vt ka direktiivi 2014/40 põhjendus 8. Nagu Euroopa Kohus sama direktiivi kontekstis märkis, on sarnane kohustus sätestatud ka ELTL artiklis 9 ja artikli 168 lõikes 1. Vt 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Philip Morris Brands jt (C‑547/14, EU:C:2016:325, edaspidi „kohtuotsus Philip Morris“, punkt 157).
62      Märgin, et kohtuotsuses Stichting Rookpreventie Jeugd jt juba paluti Euroopa Kohtul hinnata nimetatud sätte kehtivust, „võttes arvesse, et teaduslikud uuringud näitavad, et [selles] osutatud mõõtmismeetodid ei kajasta neid sigarettide tõrva-, nikotiini- ja süsinikmonooksiidikoguseid, mida suitsetajad tegelikult sisse hingavad“ (punkt 64, kolmanda küsimuse punkt b). Ent Euroopa Kohus märkis, et nimetatud küsimus põhines vaidlusaluse direktiivi vastuvõtmisest hilisematel uuringutel, mistõttu need ei olnud eespool toodud analüüsis asjakohased, sest nagu Euroopa Kohus on meelde tuletanud, tuleb „liidu õigusakti kehtivust […] analüüsida nende asjaolude alusel, mis olid liidu seadusandja käsutuses selle akti vastuvõtmise ajal“. Kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika. Seetõttu ei muuda nimetatud sätte kehtivuse hindamise vaatenurk hindamist käesolevas menetluses tarbetuks.
63      Kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, punkt 44.
64      Kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Philip Morris Brands jt (C‑547/14, EU:C:2015:853, punktid 149 ja 150) ning kohtuotsus Philip Morris Brands jt, punkt 166 ja seal viidatud kohtupraktika.
65      Vt ka komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele direktiivi [2014/40] kohaldamise kohta seoses tubaka- ja seonduvate toodete tootmise, esitlemise ja müügiga, COM(2021) 249 final, punkt 3.1, 21. joonealune märkus.
66      Ibidem, punkt 3.1.
67      5. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Public.Resource.Org ja Right to Know vs. komisjon jt (C‑588/21 P, edaspidi „kohtuotsus Public.Resource.Org“, EU:C:2024:201). Nimetatud kohtuotsuses nõudis Euroopa Kohus peamiselt, et komisjon annaks juurdepääsu CENi väljatöötatud standarditele hoolimata sellest, et need on kaitstud autoriõigustega.
68      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
69      Vt pooleliolev menetlus seoses 6. detsembril 2024 esitatud hagiga, International Electrotechnical Commission ja ISO vs. komisjon (T‑631/24). Saan aru, et selle hagiga taotletakse komisjoni vastava otsuse tühistamist.
70      Kohtujuristi kursiiv. Sarnase sõnastuse kohta vt ka punkt 37.
71      Vt avaldamisele kuuluvate aktide kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, punkt 37).
72      Vt kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, punktid 122–133).