62020CJ0484
EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
2. detsember 2021 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv (EL) 2015/2366 – Makseteenused – Artikli 62 lõige 4 – Kohaldatavad tasud – Artikli 107 lõige 1 – Täielik ühtlustamine – Artikli 115 lõiked 1 ja 2 – Ülevõtmine ja kohaldamine – Kaabeltelevisiooni ja internetiühenduse abonemendid – Tähtajatud lepingud, mis on sõlmitud enne selle direktiivi ülevõtmise kuupäeva – Tasud, mida kohaldatakse pärast seda kuupäeva tehtud otsekorralduseta maksetele
Kohtuasjas C‑484/20,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Oberlandesgericht Müncheni (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa) 1. oktoobri 2020. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse samal päeval, menetluses
Vodafone Kabel Deutschland GmbH
versus
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e. V.,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: kolmanda koja president K. Jürimäe üheksanda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud S. Rodin ja N. Piçarra (ettekandja),
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Vodafone Kabel Deutschland GmbH, esindaja: Rechtsanwalt L. Stelten,
–
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e. V., esindaja: Rechtsanwältin C. Hillebrecht,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller, M. Hellmann ja U. Bartl,
–
Itaalia valitsus, esindajad: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato F. Meloncelli,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: H. Tserepa‑Lacombe ja T. Scharf,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2366 makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2015, L 337, lk 35; parandused ELT 2017, L 19, lk 98 ja ELT 2018, L 102, lk 97) artikli 62 lõike 4 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud Vodafone Kabel Deutschland GmbH (edaspidi „Vodafone“) ja Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e. V. (Saksamaa tarbijaühenduste ja ‑keskuste föderaalliit; edaspidi „föderaalliit“) vahelises kohtuvaidluses kindlasummalise tasu üle, mida võetakse Vodafone’i ja tarbijate vahel sõlmitud lepingutest tulenevate maksetehingute tegemisel teatud makseinstrumentide kasutamise eest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2015/2366 põhjendustes 6, 53 ja 66 on märgitud:
„(6)
Tuleks kehtestada uued nõuded, et täita õiguslik vaakum, suurendada samal ajal õiguslikku selgust ning tagada, et õigusraamistikku kohaldatakse kogu liidus järjepidevalt. Tuleks võrdsustada turul juba olevate ning turule tulevate ettevõtjate tegevustingimused, soodustada uute maksevahendite turu laienemist ning tagada kõrgetasemeline tarbijakaitse kogu liidu makseteenuste kasutajatele. […]
[…]
(53)
Kuna tarbijad ja ettevõtjad ei ole samas olukorras, ei vaja nad ka samal tasemel kaitset. Kuigi on oluline tagada tarbijate õigused sätetega, millest ei ole võimalik lepinguga kõrvale kalduda, on asjakohane võimaldada ettevõtjatel ja organisatsioonidel ka teisiti kokku leppida juhtudel, kui tegemist ei ole tarbijaga. […] Olenemata kasutajast, peaks igal juhul alati kohaldama käesoleva direktiivi peamisi sätteid.
[…]
(66)
Liikmesriigiti teatava makseinstrumendi puhul kasutatavad erinevad tasude süsteemid („lisatasud“) on tekitanud liidu maksete turul äärmuslikku mitmekesisust ja ajavad tarbijaid segadusse eelkõige seoses e-kaubanduse ja piiriülese kaubandusega. […] Lisatasu võtmine tuleb läbi vaadata ka seetõttu, et [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määrusega (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta (ELT 2015, L 123, lk 1)] kehtestatakse kaardipõhiste maksete vahendustasule esitatavad nõuded. […] Seepärast peaksid liikmesriigid kaaluma võimalust takistada makse saajaid nõudmast tasu selliste makseinstrumentide kasutamise eest, mille puhul vahendustasu reguleeritakse määruse (EL) 2015/751 II peatükis.“
4
Selle direktiivi artikkel 4 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
5)
„maksetehing“ – maksja, maksja nimel või makse saaja algatatud rahaliste vahendite sissemakse, ülekandmine või väljamaksmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja makse saaja vahel;
[…]
8)
„maksja“ – füüsiline või juriidiline isik, kellel on maksekonto ja kes on lubanud teha maksekäsundi kõnealuselt maksekontolt või, kui maksekontot ei ole, füüsiline või juriidiline isik, kes teeb maksekäsundi;
9)
„makse saaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes peaks olema maksetehinguga ülekantavate rahaliste vahendite saaja;
10)
„makseteenuse kasutaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes kasutab makseteenust maksja, makse saaja või mõlemana;
[…]
13)
„maksekäsund“ – maksja või makse saaja antud juhis oma makseteenuse pakkujale maksetehingu täitmiseks;
14)
„makseinstrument“ – makseteenuse kasutaja ja makseteenuse pakkuja vahel kokku lepitud isikustatud seade (seadmed) ja/või toimingute kogum, mida kasutatakse maksekäsundi algatamiseks;
[…]
20)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes tegutseb käesoleva direktiiviga hõlmatud makseteenuse lepingutes eesmärkidel, mis ei seondu tema majandus- või kutsetegevusega;
[…]“.
5
Nimetatud direktiivi artikli 62 „Kohaldatavad tasud“ lõigetes 3–5 on ette nähtud:
„3.   Makseteenuse pakkuja ei takista makse saajal nõudmast maksjalt tasu, pakkumast talle allahindlust ega suunamast teda kasutama mõnda konkreetset makseinstrumenti. Mis tahes kohaldatavad tasud ei ületa otseseid kulusid, mis makse saaja kannab seoses konkreetse makseinstrumendi kasutamisega.
4.   Igal juhul tagavad liikmesriigid, et makse saaja ei küsi tasu selliste makseinstrumentide kasutamise eest, mille vahendustasusid reguleeritakse määruse (EL) 2015/751 II peatükiga, ja nende makseteenuste puhul, mille suhtes kohaldatakse [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2012. aasta määrust (EL) nr 260/2012, millega kehtestatakse eurodes tehtavatele kreedit- ja otsekorraldustele tehnilised ja ärilised nõuded ning muudetakse määrust (EÜ) nr 924/2009 (ELT 2012, L 94, lk 22)].
5.   Liikmesriigid võivad keelata makse saajal tasu nõuda või piirata tema õigust tasu nõuda, võttes arvesse vajadust soodustada konkurentsi ja edendada tõhusate makseinstrumentide kasutamist.“
6
Sama direktiivi artikli 107 „Täielik ühtlustamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks […] artikli 62 lõike 5 […] kohaldamist seoses käesolevas direktiivis sisalduvate ühtlustatud sätetega, ei või liikmesriigid säilitada ega kehtestada muid õigusnorme kui käesolevas direktiivis sätestatud õigusnormid.“
7
Direktiivi 2015/2366 artikli 115 „Ülevõtmine“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid võtavad vastu ja avaldavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud meetmed hiljemalt 13. jaanuariks 2018. […]
2.   Nad kohaldavad kõnealuseid meetmeid alates 13. jaanuarist 2018.
[…]“
Saksa õigus
8
Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) alates 13. jaanuarist 2018 kehtivas redaktsioonis (edaspidi „BGB“) § 270a on sätestatud:
„Kokkulepe, mis kohustab võlgnikku maksma tasu SEPA [(ühtne euromaksete piirkond)] otsekorralduse, ettevõtetevahelise SEPA otsekorralduse, SEPA kreeditkorralduse või maksekaardi kasutamise eest, on tühine. Esimene lause on maksekaartide kasutamisele kohaldatav vaid tarbijatega tehtavate maksetehingute puhul, kui need tehingud on reguleeritud [määruse 2015/751] II peatükiga.“
9
Tsiviilseadustiku rakendamise seaduse (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche; edaspidi „EGBGB“) § 229 lõikes 45 on sätestatud:
„1)   Võlasuhetele, mille ese on maksetehingute tegemine ja mis on tekkinud alates 13. jaanuarist 2018, on kohaldatavad üksnes BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 alates 13. jaanuarist 2018 kehtivas redaktsioonis.
2)   Võlasuhetele, mille ese on maksetehingute tegemine ja mis on tekkinud enne 13. jaanuari 2018, on kohaldatavad BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 kuni 13. jaanuarini 2018 kehtinud redaktsioonis, kui lõigetes 3 ja 4 ei ole sätestatud teisiti.
3)   Kui lõikes 2 viidatud võlasuhte puhul hakati maksetehinguid tegema alles alates 13. jaanuarist 2018, on nendele maksetehingutele kohaldatavad vaid BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 alates 13. jaanuarist 2018 kehtivas redaktsioonis.
[…]
5)   BGB § 270a on kohaldatav kõikidele võlasuhetele, mis on tekkinud alates 13. jaanuarist 2018.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
10
Vodafone on Saksamaa territooriumil tegutsev kaabellevivõrgu operaator ja internetiühenduse pakkuja. Direktiivi 2015/2366 ülevõtmisest Saksa õigusesse ehk 13. jaanuarist 2018 saati teeb Vodafone vahet telekommunikatsiooni- ja kaabellevivõrgu teenuste lepingutel, mis on sõlmitud enne seda kuupäeva, ja lepingutel, mis on sõlmitud alates sellest kuupäevast. Esimest liiki lepingute puhul kohaldab see operaator lepingu tüüptingimuse alusel kindlasummalise tasu nimetusega „Selbstzahlerpauschale“ (kindlasummaline tasu kliendi enda tehtud makse eest) 2,5 eurot maksetehingu eest klientidele, kes ei teinud otsekorraldust, vaid tasuvad arved ise SEPA kreeditkorraldusega. Seevastu teisele lepinguliigile kohaldatavas hinnakirjas seda klauslit enam ei ole.
11
Vodafone leiab, et tal on õigus kohaldada seda tingimust maksetehingutele, mida tehakse enne 13. jaanuari 2018 sõlmitud lepingute alusel, ja seega nõuda nimetatud tasu nende tehingute eest ka pärast seda kuupäeva. Operaatori hinnangul kehtib BGB §‑s 270a sätestatud lisatasu võtmise keeld vaid selliste tähtajatute lepingute suhtes, mis on sõlmitud alates 13. jaanuarist 2018. Kuna EGBGB § 229 lõike 45 punkt 5 viitab kohustuse tekkimisele alates 13. jaanuarist 2018, ei saa BGB § 270a kohaldada tagasiulatuvalt enne seda kuupäeva sõlmitud lepingutele, isegi kui nende lepingute alusel ei tehta enne seda kuupäeva maksetehinguid.
12
Föderaalliit väidab, et BGB §‑s 270a ette nähtud lisatasude võtmise keeld alates 13. jaanuarist 2018 kehtib ka maksetehingute suhtes, mis on tehtud pärast nimetatud kuupäeva, et täita enne seda sõlmitud lepinguid, kuna direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõike 4 eesmärk on kehtestada makseteenuste siseturul alates 13. jaanuarist 2018 identsed tingimused. Lisaks tuleb EGBGB § 229 lõikes 45 sisalduvat üleminekusätet selle lõike punkti 3 kohaselt tõlgendada nii, et alates 13. jaanuarist 2018 kohaldatakse uusi õigusnorme kõigile pärast seda kuupäeva tehtud maksetehingutele, sealhulgas nendele, mis on tehtud enne seda kuupäeva sõlmitud lepingute alusel.
13
Nendel asjaoludel esitas föderaalliit kohtule kaebuse, milles ta palus Vodafone’il lõpetada kindlasummalise tasu rakendamine kõigile alates 13. jaanuarist 2018 kliendi enda tehtud maksetehingutele, ja see rahuldati.
14
Oberlandesgericht München (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa), kellele Vodafone esitas apellatsioonkaebuse, kaldub leidma, et BGB § 270a, millega direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõige 4 Saksa õigusesse üle võeti, on kohaldatav ka siis, kui maksetehingute aluseks olev lepinguline kohustus tekkis enne 13. jaanuari 2018, kuid kui need perioodiliselt – tavaliselt igakuiselt – tasumisele kuuluvad maksetehingud on tehtud alles pärast seda kuupäeva.
15
Nimelt on see kohus seisukohal, et alates 13. jaanuarist 2018 ja sõltumata tähtajatute lepingute sõlmimise kuupäevast on liidu makseteenuste turul kehtestatud ühtne tasusüsteem, nii et selles sättes ette nähtud lisatasude võtmise keeldu kohaldatakse ka enne 13. jaanuari 2018 sõlmitud tähtajatutele lepingutele.
16
Nimetatud kohus märgib ka seda, et EGBGB § 229 lõike 45 punkt 5, mis viitab üksnes lepingulise kohustuse tekkimisele, kuigi seda kohustust ei ole direktiivis 2015/2366 ette nähtud, seab kahtluse alla alates 13. jaanuarist 2018 tehtud maksetehingute eest lisatasude võtmise keelu täieliku kohaldamise, kui nende tehingute aluseks olev lepinguline kohustus tekkis enne seda kuupäeva.
17
Nendel asjaoludel otsustas Oberlandesgericht München (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2015/2366] artikli 62 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid või praktika, mis üleminekusüsteemina lubavad tarbijatega sõlmitud tähtajatute lepingute korral kohaldada makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest tasu võtmise keeldu vaid juhul, kui aluseks olev lepinguline kohustus on tekkinud alates 13. jaanuarist 2018, mitte aga juhul, kui see aluseks olev kohustus tekkis enne 13. jaanuari 2018, kuid (teisi) maksetehinguid hakati tegema alles alates 13. jaanuarist 2018?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
18
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid või praktika, mille kohaselt kehtib tarbijatega sõlmitud tähtajatute lepingute puhul keeld võtta tasu selles sättes nimetatud makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest ainult maksetehingutele, mida tehakse pärast 13. jaanuari 2018 sõlmitud lepingute alusel, nii et need tasud jäävad kehtima maksetehingutele, mida pärast seda kuupäeva tehakse tähtajatute lepingute alusel, mis sõlmiti enne sama kuupäeva.
19
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Mikołajczyk, C‑294/15, EU:C:2016:772, punkt 26 ning 26. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, punkt 26).
20
Direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõike 4 sõnastuse kohaselt tagavad liikmesriigid, et selle direktiivi artikli 4 punktis 9 sätestatud makse saaja ei küsi tasu selliste makseinstrumentide kasutamise eest, mille vahendustasusid reguleeritakse määruse 2015/751 II peatükiga, ja makseteenuste puhul, mille suhtes kohaldatakse määrust nr 260/2012. Selle sätte sõnastusest ei nähtu ühtegi täpsustust selle keelu ajalise kohaldamise kohta.
21
Seetõttu tuleb keskenduda kontekstile, kuhu kuulub keeld võtta tasu direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõikes 4 nimetatud makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest, ja selle direktiiviga taotletavatele eesmärkidele.
22
Mis puudutab direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõike 4 konteksti, siis tuleb esiteks märkida, et selle direktiivi artikli 115 lõikes 1 ja lõike 2 esimeses lõigus on ette nähtud, et kuigi liikmesriikidel tuleb selle direktiivi järgimiseks vajalikud meetmed vastu võtta ja avaldada hiljemalt 13. jaanuariks 2018, on need sätted kohaldatavad alles pärast seda kuupäeva.
23
Kuna direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõige 4 sisaldab ühtlustatud sätteid, siis teiseks ei või liikmesriigid selle direktiivi artikli 107 lõike 1 kohaselt säilitada ega kehtestada muid nendest erinevaid õigusnorme alates artikli 115 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud kuupäevast.
24
Kuivõrd keeldu võtta tasu direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõikes 4 nimetatud makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest kohaldatakse selle direktiivi artikli 4 punkti 5 kohastele maksetehingutele, „mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja makse saaja vahel“, siis kolmandaks on selle keelu kohaldamise seisukohast asjakohane see kuupäev, mil maksetehing tehakse, mitte aga see, mil tekib selle aluseks olev kohustus.
25
Direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõike 4 süstemaatilisest tõlgendusest nähtub seega, et selles sättes nimetatud keeldu võtta tasu makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest kohaldatakse kõikidele alates 13. jaanuarist 2018 tehtud maksetehingutele.
26
Mis puudutab direktiivi 2015/2366 eesmärke, siis tuleb märkida, et nendeks on soodustada ühtse makseteenuste siseturu integreerimise jätkamist, kaitsta nende teenuste kasutajaid ning eelkõige pakkuda tarbijatest kasutajatele kaitse kõrget taset, nagu nähtub muu hulgas selle direktiivi põhjendustest 6 ja 53 (vt selle kohta 11. novembri 2020. aasta kohtuotsus DenizBank, C‑287/19, EU:C:2020:897, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika), peale selle on tarbijakaitse liidu poliitikates kehtestatud ELTL artikli 169 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 38 (vt analoogia alusel 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, punkt 28).
27
Lisaks nähtub direktiivi 2015/2366 põhjendusest 66, et liidu seadusandja soovis selle direktiivi artikli 62 lõikes 4 sätestatud keelu abil kõrvaldada riigisiseste praktikate killustatus teatud makseinstrumentide kasutamise eest tasu võtmise küsimuses, mis on tekitanud liidu maksete turul äärmiselt suurt mitmekesisust ja ajanud tarbijaid segadusse eelkõige seoses e‑kaubanduse ja piiriülese kaubandusega.
28
Nimetatud keelu igasugune erinev kohaldamine sõltuvalt sellest, kas alates 13. jaanuarist 2018 tehtud maksetehingute aluseks olevad kohustused tekkisid enne või pärast seda kuupäeva, kahjustaks aga ühtlustamist kogu liidus, mis on sätestatud direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõikes 4 koostoimes sama direktiivi artikli 107 lõikega 1, ning selle direktiiviga taotletav tarbijakaitse eesmärk makseteenuste siseturul oleks nõrgestatud.
29
Seoses sellega tuleb tagasi lükata ka Vodafone’i kirjalikes seisukohtades esitatud argument, mille kohaselt rikutakse direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõikes 4 sätestatud ajalise ulatuse tõttu seaduse tagasiulatuva jõu puudumise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
30
Selles osas tuleb meelde tuletada, et uus õigusnorm on üldjuhul kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub, ja ehkki seda ei kohaldata enne seda jõustumist tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele, on see kohe kohaldatav varem kehtinud õigusnormide kohaldamisajal tekkinud olukorra tulevikus avalduvate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes, välja arvatud kui selle normi sõnastusest, ülesehitusest või eesmärgist selgub, et sellele tuleb omistada tagasiulatuv mõju. Nii on see eelkõige juhul, kui nimetatud õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad selle ajalise kohaldamise tingimused konkreetselt kindlaks, andes sellele niisuguse mõju (vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Azienda Municipale Ambiente, C‑15/19, EU:C:2020:371, punktid 56 ja 57 ning seal viidatud kohtupraktika).
31
Praegusel juhul – kuna direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõige 4, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 25, ei puuduta enne 13. jaanuari 2018 tehtud maksetehinguid – ei käsitle see säte aga õiguslikke olukordi, mis on enne seda kuupäeva lõplikult väljakujunenud, ega ole seega tagasiulatuva mõjuga. Lisaks, mis puudutab enne 13. jaanuari 2018 tehtud maksetehinguid, mis on tehtud enne seda kuupäeva sõlmitud tähtajatute lepingute alusel, kujutab direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõige 4 endast üksnes juhtumit, kus varasema õigusnormi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevastele tagajärgedele kohaldatakse uut õigusnormi.
32
Lõpuks tuleb märkida, et kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et EGBGB artikli 229 lõike 45 punkt 5 seab kahtluse alla alates 13. jaanuarist 2018 tehtud maksetehingute eest lisatasude võtmise keelu täieliku kohaldamise, kui nende tehingute aluseks olev lepinguline kohustus tekkis enne seda kuupäeva, tuleb liikmesriigi kohtul väljakujunenud kohtupraktika kohaselt välja selgitada, kas seda sätet on võimalik tõlgendada kooskõlas direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõikega 4, nagu seda on tõlgendatud käesoleva kohtuotsuse punktis 25, et tagada põhikohtuasja lahendamisel liidu õiguse täieulatuslik toime (vt selle kohta 15. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Association française des usagers de banques, C‑778/18, EU:C:2020:831, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2015/2366 artikli 62 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid või praktika, mille kohaselt kehtib tarbijatega sõlmitud tähtajatute lepingute puhul keeld võtta tasu selle artikli 62 lõikes 4 nimetatud makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest ainult sellistele maksetehingutele, mida tehakse pärast 13. jaanuari 2018 sõlmitud lepingute alusel, nii et need tasud jäävad kehtima maksetehingutele, mida pärast seda kuupäeva tehakse tähtajatute lepingute alusel, mis sõlmiti enne sama kuupäeva.
Kohtukulud
34
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2366, mis käsitleb makseteenuseid siseturul ning millega muudetakse direktiive 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ, 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010 ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2007/64/EÜ, artikli 62 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid või praktika, mille kohaselt kehtib tarbijatega sõlmitud tähtajatute lepingute puhul keeld võtta tasu selle artikli 62 lõikes 4 nimetatud makseinstrumentide ja makseteenuste kasutamise eest ainult sellistele maksetehingutele, mida tehakse pärast 13. jaanuari 2018 sõlmitud lepingute alusel, nii et need tasud jäävad kehtima maksetehingutele, mida pärast seda kuupäeva tehakse tähtajatute lepingute alusel, mis sõlmiti enne sama kuupäeva.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.