62003CO0396_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑396/03 P,
mille esemeks on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 22. septembril 2003 esitatud apellatsioonkaebus,
Magnus Killinger,
elukoht Meiningen (Saksamaa), esindaja: Rechtsanwalt
T. Scheuernstuhl,
hageja,
teised menetlusosalised:
Saksamaa Liitvabariik,
Euroopa Liidu Nõukogu,
Euroopa Ühenduste Komisjon,
kostjad Esimese Astme Kohtus,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts, kohtunikud K. Schiemann (ettekandja) ja E. Juhász,
kohtujurist: A. Tizzano,
kohtusekretär: R. Grass,
olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on andnud käesoleva
määruse
Kohtuotsuse põhistus
1. Oma apellatsioonkaebuses palub M. Killinger tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑186/03: Killinger v . Saksamaa jt (kohtulahendite kogumikus avaldamata, edaspidi „vaidlustatud määrus”), millega vastuvõetamatuse tõttu lükati tagasi tema hagi nõudega:
– tühistada Tüüringi liidumaa justiits- ja Euroopa asjade ministeeriumi otsus, samuti rida Saksamaa kohtute otsuseid, mis puudutavad M. Killingeri algselt Verwaltungsgericht Weimarile esitatud hagi;
– kohustada Saksamaa Liitvabariiki lubama tal ühenduse tasandil arendada vaba kutse- ja majandustegevust juristina samadel tingimustel, mida kohaldatakse teiste liikmesriikide diplomeeritud juristide suhtes;
teise võimalusena saata eelmises lõigus mainitud otsuste aluseks olev kohtuasi tagasi Verwaltungsgericht Weimari teisele koosseisule ning tõdeda, et Saksamaa kohtud on rikkunud EÜ artikli 234 teisest ja kolmandast lõigust tulenevaid kohustusi;
– mõista Saksamaa Liitvabariigilt välja kompensatsioon tema suhtes selle liikmesriigi poolt diskrimineeriva kohtlemisega põhjustatud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamiseks;
– konstateerida Saksamaa Liitvabariigi, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjoni tegevusetust selles, et nad jätsid vastu võtmata õigusnormid ja meetmed oma täitevvõimu piires, mis on vajalikud selleks, et võimaldada Saksa diplomeeritud juristidel tegutseda oma kutsealal ühenduse tasandil ilma diskrimineerimiseta, ja
– kohustada Saksamaa Liitvabariiki, nõukogu ja komisjoni muutma või täiendama oma õigusnorme ja meetmeid oma täitevvõimu piires eesmärgiga kindlustada, et Saksamaal diplomeeritud juristide kutsealasele tegevusele ühenduse tasandil ei laieneks erinevad kvalitatiivsed tingimused kui need, mis kehtivad teistes liikmesriikides diplomeeritud juristidele.
2. Lisaks palub M. Killinger Euroopa Kohtul võtta vaidlusaluses asjas kindel seisukoht ja rahuldada taotlused, mis ta esitas Esimese Astme Kohtule.
3. Esimeses kohtuastmes vaidlustas M. Killinger peamiselt selle, et Saksamaal juristide väljaõppes esinev teise riigieksami kriteerium on Saksa kodanikele diskrimineeriv võrreldes teistes liikmesriikides väljaõppe saanud juristidega. See kriteerium on ebaproportsionaalselt range. Esiteks asetab see Saksa juristid ebasoodsasse olukorda selles osas, mis puudutab nende juurdepääsu advokaadi kutsealale Saksamaal, samal ajal kui teistes liikmesriikides diplomeeritud juristidel on võimalus, et nende lihtsamalt omandatud väljaõpet tunnustatakse võrdväärsena. Teiseks kohaldavad mitmed rahvusvahelised institutsioonid, sealhulgas Euroopa Ühenduste Kohus, diskrimineerivat praktikat, seades Saksamaal diplomeeritud juristide juurdepääsu teatud kutsealadele sõltuvusse teise riigieksami sooritamisest, samal ajal kui teiste liikmesriikide juristid peavad vastama kvalitatiivselt vähem rangetele tingimustele, mida nende päritoluliikmesriigis rakendatakse advokaadi kutsealale juurdepääsul.
Vaidlustatud määrus
4. Vaidlustatud määrusega tunnistas Esimese Astme Kohus kodukorra artikli 111 sätteid kohaldades M. Killingeri hagi ilmselgelt vastuvõetamatuks.
5. Selles osas märkis Esimese Astme Kohus esiteks, et ta ei ole pädev arutama füüsilise isiku hagi liikmesriigi vastu. Teiseks märgib kohus vaidlustatud määruse punktis 4:
„Käesolevas hagis palus hageja tühistada siseriikliku ametiasutuse otsuse ja mitu siseriiklike kohtute otsust. Seega ei ole hagi esitatud Euroopa Ühenduste institutsiooni või asutuse akti vastu ja on järelikult ilmselgelt vastuvõetamatu. Veelgi enam, kuna hagi on esitatud liikmesriigi vastu, tuleb see jätta läbi vaatamata kui ilmselgelt vastuvõetamatu, ilma vajaduseta kostjatele avalikult teada anda.”
Apellatsioonkaebus
6. Kodukorra artiklist 119 lähtuvalt võib Euroopa Kohus igal ajal, kui apellatsioonkaebus on ilmselgelt põhjendamatu, jätta selle põhistatud määrusega läbi vaatamata.
7. Apellatsioonkaebuses eristub neli selget väidet. M. Killinger väidab, et Esimese Astme Kohtus:
– kohaldas kodukorra artiklit 111 põhjendamatult;
– ei tunnistanud, et hagi oli esitatud kostjatena mitte ainult Saksamaa Liitvabariigi ametiasutuste, vaid ka nõukogu ja komisjoni vastu, ning et sellega vaidlustati positiivne tegevus, aga ka tegevusetus, mille Esimese Astme Kohus on hagi aspektidena jätnud käsitlemata;
– ei tunnistanud, et Saksamaa Liitvabariigi ametiasutusi tuleb funktsionaalsest seisukohast lähtudes käsitleda kui Euroopa ühenduste asutusi ja et Esimese Astme Kohus on järelikult pädev arutama nende vastu esitatud hagisid, ja
– ei tunnistanud, et ühenduse õiguse kaitseks on oluline, et kodanike õigused võivad olla ühenduse kohtutele esitatud hagide esemeks.
Esimene väide
8. Oma esimeses väites väidab M. Killinger, et Esimese Astme Kohus kohaldas põhjendamatult kodukorra artiklit 111 ja kahjustas sellega tema õigust sobivale ja tõhusale kohtumenetlusele 4. novembril 1950. aastal Roomas allakirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklite 6 ja 13 tähenduses, samuti 7. detsembril 2000. aastal Nizzas väljakuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste kaitse harta (EÜT C 364, lk 1) artikli 47, koostoimes EÜ artikliga 6, tähenduses.
9. Selle kohta on piisav märkida, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikliga 111 ette nähtud menetluse kohaldamine ei kahjusta iseenesest õigust sobivale ja tõhusale kohtumenetlusele, kuna see säte on kohaldatav ainult juhtudel, kui on selge, et Esimese Astme Kohus ei ole pädev hagi arutama, või kui hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu. Kui Esimese Astme Kohus eksis, järeldades, et nimetatud artikli kohaldamise tingimused olid olemas, siis selline hinnang on vaidlustatav, mida M. Killinger ka tegi oma apellatsioonkaebuse teises, kolmandas ja neljandas väites. Järelikult tuleb esimene väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
10. Oma teises väites väidab M. Killinger, et Esimese Astme Kohus ei tunnistanud, et hagi oli esitatud kostjatena mitte ainult Saksamaa Liitvabariigi ametiasutuste, vaid ka nõukogu ja komisjoni vastu, ning et sellega vaidlustati positiivne tegevus, aga ka tegevusetus, mille Esimese Astme Kohus on hagi aspektidena jätnud käsitlemata.
11. Vaidlustatud määrusest tuleneb, et Esimese Astme Kohus ei puudutanud M. Killingeri esimeses kohtuastmes esitatud nõude neljandat ja viiendat punkti. Selline vahelejätmine on ilmselt vastuolus ühenduse õigusega.
12. Ometi ei too ühenduse õiguse rikkumine Esimese Astme Kohtu poolt kaasa vaidlustatud määruse tühistamist, kuna selle resolutiivosa on põhjendatud teiste õiguslike argumentidega (vt selle kohta 9. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑30/91 P: Lestelle v . komisjon, EKL 1992, lk I‑3755, punkt 28; 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑93/02 P: Biret International v . nõukogu, EKL 2003, lk I‑10497, punkt 60, ja 2. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑226/03 P: José Martí Peix v.
komisjon (EKL 2004, lk I‑11421, punkt 29).
13. Järelikult on vaja uurida, kas vaidlustatud määruse resolutiivosa on mõjutanud asjaolu, et Esimese Astme Kohus jättis käsitlemata M. Killingeri esimeses kohtuastmes esitatud nõude neljanda ja viienda punkti.
Esimese Astme Kohtule esitatud nõude neljas punkt
14. Esimeses kohtuastmes esitatud nõude neljandas punktis palub M. Killinger Esimese Astme Kohtul tunnistada Saksamaa, nõukogu ja komisjoni tegevusetust selles, et nad jätsid vastu võtmata õigusnormid ja meetmed oma täitevvõimu piires, mis on vajalikud selleks, et võimaldada Saksa diplomeeritud juristidel tegutseda oma kutsealal ühenduse tasandil ilma diskrimineerimiseta.
15. Mis puudutab Saksamaa Liitvabariiki, siis oli see nõude punkt ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna ühenduste kohtutel ei ole pädevust arutada üksikisikute kaebusi liikmesriigi vastu, mida täpsustatakse käesoleva määruse punktis 26.
16. Mis puudutab nõukogu ja komisjoni, siis on Esimese Astme Kohus põhimõtteliselt pädev vastu võtma füüsiliste isikute EÜ artikli 232 kolmanda lõigu alusel esitatud tegevusetushagisid. Siiski seab selle artikli teine taane nimetatud hagide vastuvõetavuse tingimuseks selle, et eelnevalt peab asjassepuutuvat institutsiooni olema kutsutud üles toimingut tegema. M. Killinger on Esimese Astme Kohtusse esitatud hagiavalduse leheküljel 11 sõnaselgelt tunnistanud, et ta ei saatnud ei nõukogule ega komisjonile ühtegi üleskutset. Tuleb lisada, et kuna tegemist on hagi vastuvõetavuse tingimusega, ei saa, vastupidiselt M. Killingeri väitele, seda hagi pidada üleskutseks EÜ artikli 232 teise lõigu mõttes.
17. Nendel asjaoludel on M. Killingeri esimeses kohtuastmes esitatud nõude neljas punkt ilmselgelt vastuvõetamatu ja vaidlustatud määruse resolutiivosa ei mõjuta asjaolu, et Esimese Astme Kohus jättis nõude selle punkti käsitlemata.
Esimese Astme Kohtule esitatud nõude viies punkt
18. Esimeses kohtuastmes esitatud nõude viiendas punktis, milles M. Killinger palus kohustada Saksamaad, nõukogu ja komisjoni muutma või täiendama oma õigusnorme ja meetmeid oma täitevvõimu piires eesmärgiga kindlustada, et Saksamaal diplomeeritud juristide kutsealasele tegevusele ühenduse tasandil ei laieneks erinevad kvalitatiivsed tingimused kui need, mis kehtivad teistes liikmesriikides diplomeeritud juristidele, nimelt teise riigieksami nõue. M. Killinger väidab eelkõige, et komisjon nõuab Saksa diplomeeritud juristidelt selle institutsiooni töölevõtmiskonkursil osalemiseks teise riigieksami sooritamist, mis on diskrimineeriv võrreldes teiste liikmesriikide juristidega, kelle suhtes kohaldatakse vähem rangeid tingimusi. Esimese Astme Kohtule esitatud hagi lisa leheküljel 62 avaldab M. Killinger Euroopa Kohtu personaliosakonna 11. märtsi 1991. aasta kirja, mille kohaselt tema kandidatuur saksa keele tõlkeosakonna jurist-lingvisti ametikohale konkursil, mille kohta avaldati ametlik teadaanne CJ 5/90 17. oktoobril 1990 (EÜT C 262, lk 11), lükati tagasi üksnes põhjendusega, et ta ei olnud edukalt sooritanud nimetatud teist riigieksamit, mis oli nõutav tingimus sellest konkursist osavõtuks vastavalt konkursi teadaande III peatüki punkti 2 alapunktile a.
19. Mis puudutab Saksamaa Liitvabariiki, siis on M. Killingeri esimeses kohtuastmes esitatud nõude viies punkt ilmselgelt vastuvõetamatu põhjustel, mis on toodud käesoleva määruse punktis 15, kuna ühenduste kohtutel ei ole üksikisikute ja liikmesriikide vaheliste vaidluste lahendamise pädevust.
20. Mis puudutab nõukogu ja komisjoni, siis käesoleva määruse punktis 16 tehtud järeldused on siin kohaldatavad ja seesama nõude viies punkt on samuti ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna EÜ artiklis 232 esitatud tingimused ei ole täidetud.
21. Lisaks tuleb täpsustada, et selle artikli kohaselt võib institutsioonide tegevusetuse tuvastamiseks esitada Euroopa Kohtusse hagi, kuid on selge, et Euroopa Kohtul puudub pädevus nendele ettekirjutuste tegemiseks.
22. Seoses ühenduse institutsioonide väidetavalt diskrimineerivate töölevõtmiskriteeriumidega, millele M. Killinger viitab, tuleb vaid märkida, et viimane ei esitanud EÜ artikli 236 alusel koostoimes Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 hagi konkursiteadaande vastu või kandidatuuri tagasilükkamise peale. Mis puudutab M. Killingeri kandidatuuri tagasilükkamist Euroopa Kohtu teenistuste poolt 11. märtsil 1991, siis tuleb igal juhul märkida, et hagi tulnuks esitada pigem selle institutsiooni kui komisjoni vastu ning et personalieeskirjade artikli 91 lõikes 3 selleks puhuks ettenähtud kolmekuuline tähtaeg on ammu möödunud. Seoses 30. aprilli 2003. aasta teadaandega Euroopa Inimõiguste Kohtu juures olevast ametikohast, mille koopia on Esimese Astme Kohtusse esitatud hagi lisa lehekülgedel 310 ja 311, tuleb märkida, et nimetatud kohus ei ole Euroopa Liidu institutsioonilise süsteemi osa ja ühenduste kohtutel ei ole järelikult ühelgi juhul pädevust selle institutsiooni vastu esitatud hagide suhtes.
23. Nendel asjaoludel on M. Killingeri esimeses kohtuastmes esitatud nõude viies punkt ilmselgelt vastuvõetamatu ning vaidlustatud määruse resolutiivosa ei mõjuta asjaolu, et Esimese Astme Kohus nõude seda punkti ei käsitlenud.
24. M. Killingeri teine väide on järelikult ilmselgelt ainetu ja tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
25. Oma kolmandas väites väidab M. Killinger, et Esimese Astme Kohus tunnistas tema hagi Saksamaa Liitvabariigi vastu esitatud osas vastuvõetamatuks. Tema arvates oleks Esimese Astme Kohus pidanud käsitlema selle liikmesriigi institutsioone funktsionaalses mõttes ühenduste institutsioonidena ja järelikult tunnistama oma pädevust.
26. Kohaldades EÜ artikli 5 esimeses lõigus toodud põhimõtet, on ühenduse kohtutel pädevus ainult niisugustes valdkondades, milles neile on antud pädevus EÜ asutamislepinguga või teisese õigusega. Asutamisleping teeb selget vahet liikmesriigi ja ühenduse institutsiooni vahel ega luba M. Killingeri pakutud „funktsionaalset” analüüsi. Esimese Astme Kohus on niisiis õigustatult järeldanud, et tal puudus pädevus lahendada vaidlusi füüsiliste isikute ja liikmesriikide vahel. Järelikult tuleb kolmas väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
27. Oma neljandas väites väidab M. Killinger sisuliselt seda, et tõhusa kohtuliku kaitse kindlustamiseks Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 13 mõttes on hädavajalik, et Esimese Astme Kohus peaks end pädevaks lahendama vaidlusi seoses EÜ artikli 234 teise ja kolmanda lõigu sätete väidetava rikkumisega, ja seda ka siis, kui üheks pooleks on liikmesriik ning vaatamata asjaolule, et EÜ asutamisleping ei sätesta selles osas mingit eripädevust. Vastasel juhul võivad siseriiklikud ametiasutused ühenduse õigusest kõrvale kalduda, ilma et selle suhtes oleks võimalik kohaldada sanktsioone.
28. Siinkohal tuleb meenutada, et ühenduste kohtutel on pädevus ainult nendes valdkondades, milles see pädevus on neile sõnaselgelt antud, nagu seda on käsitletud käesoleva määruse punktis 26. Asutamislepingus ette nähtud õiguskaitsevahendite süsteemis võib siseriiklike ametiasutuste poolt ühenduse õiguse, sealhulgas EÜ artikli 234 kolmanda lõigu sätete rikkumise peale esitada hagi ühenduste kohtutesse komisjon või teine liikmesriik või siseriiklikesse pädevatesse kohtutesse iga füüsiline või juriidiline isik. Viimasel juhul on siseriikliku kohtu ülesanne tagada ühenduse õigusnormide kaitse ja järelikult ka see, et kohtuliku kaitse tõhusust ei saaks mingil moel riivata. Seega tuleb neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
29. Nendel asjaoludel ja kohaldades kodukorra artikli 119 nõudeid, tuleb apellatsioonkaebus jätta ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Kohtukulud
30. Kodukorra artikli 69 lõike 1 alusel, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, tehakse otsus kohtukulude jaotamise kohta määruses, mis lõpetab menetluse. Kuna M. Killingeri apellatsioonkaebus jäetakse rahuldamata, kannab ta oma kohtukulud ise.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) määras:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. M. Killinger kannab ise oma kohtukulud.