SKLEP  
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnica
in sodnik mag. Rudi Štravs kot predsednik ter Jan Zobec in mag. Nina Betetto kot
člana,
v nepravdni zadevi predlagatelja:  A. A. , ..., Italija, ki ga zastopa Helena Primožič,
odvetnica v Ljubljani, zoper nasprotno udeleženko: B. B., ..., ki jo zastopa Odvetniška
družba Tratnik, Sobočan, Bogataj, o. p., d. o. o., iz Ljubljane,
zaradi razglasitve izvršljivosti tuje sodne odločbe,
o  pritožbi  nasprotne  udeleženke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Ljubljani
I R 401/2018 z dne 18. 9. 2020, v zvezi s sklepom istega sodišča I R 401/2018 z dne
9. 10. 2018,
na seji 17. marca 2021
1
Cp 6/2021
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.
II. Vsak udeleženec sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.
OBRAZLOŽITEV:
Dosedanji potek postopka
1. Okrožno sodišče v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom zavrnilo ugovor nasprotne
udeleženke in potrdilo sklep I R 401/2018 z dne 9. 10. 2018, s katerim je bila
razglašena izvršljivost sodbe italijanskega prvostopenjskega sodišča v Trstu opr.
št. 868/2016 z dne 17. 11. 2016 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Trstu opr. št.
616/17  z  dne  3.  5.  2017,  in  sicer  v  delu,  ki  se  nanaša  na  ureditev  stikov
predlagatelja z mld. C. C.
2. Nasprotna udeleženka je zoper izpodbijani sklep vložila pritožbo in dopolnitev
pritožbe, v katerih predlaga njegovo razveljavitev. Predlagatelj je na pritožbo in
njeno  dopolnitev  odgovoril  ter  predlagal  njuno  zavrnitev.  Oba  zahtevata  tudi
povrnitev stroškov pritožbenega postopka.
Oris nespornega dejanskega stanja
3. Predlagatelj in nasprotna udeleženka sta razvezana zakonca in starša mld. C. C. V
postopku pred italijanskim sodiščem sta nastopala kot tožnica in toženec. Sodišče
je odločalo o njuni razvezi, dodelitvi starševske skrbi za mld. sina in stikih. Med
postopkom  je  bil  izdan  dekret  z  dne  9.  4.  2013,  s  katerim  je  bila  nasprotni
udeleženki odvzeta starševska skrb za mld. sina, skrbništvo pa je bilo dodeljeno
italijanski službi za socialne zadeve D.
4. Nasprotna udeleženka je sina odpeljala v Slovenijo, zaradi česar je bil na zahtevo
službe za socialne zadeve D. sprožen mednarodni postopek vrnitve otroka nazaj v
Italijo. Zahtevo je Okrožno sodišče v Ljubljani zavrnilo s sklepom opr. št. Pom-i
541/2013 z dne 19. 2. 2014.
5. Italijansko sodišče je v postopku med pravdnima strankama dokončno odločilo s
sodbo št. 868/2016 z dne 17. 11. 2016. Obe pravdni stranki sta bili v postopku
zaslišani, ni pa bil zaslišan mld. C. C.
2
Razlogi izpodbijanega sklepa
6. Bistveni  razlogi  prvostopenjskega  sodišča  za  zavrnitev  ugovora  nasprotne
udeleženke so bili:
‒ ker je v skladu z drugim odstavkom 41. člena Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003
z dne 27. 11. 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v
zakonskih sporih, sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo in o razveljavitvi
uredbe (ES) št. 1347/2002 (v nadaljevanju Uredba) italijansko sodišče izdalo
potrdilo na standardnem obrazcu iz Priloge III („potrdilo o pravici do stikov“),
je  sodba  v  delu,  katerega  razglasitev  izvršljivosti  zahteva  predlagatelj,
dejansko neposredno izvršljiva brez postopka razglasitve izvršljivosti in brez
možnosti  nasprotovanja  njenemu  priznanju.  Ker  je  predlagatelj  vseeno
predlagal razglasitev izvršljivosti, priložil pa je potrdilo iz 41. člena Uredbe,
mu domače sodišče pravnega varstva ni odklonilo in mu priznalo interes, da se
razčisti vsaj vprašanje pristnosti potrdila;
‒ ugovor nasprotne udeleženke, da iz potrdila ne izhaja izvršljivost sodbe, je
neutemeljen, saj se že po besedilu Uredbe tako potrdilo lahko izda le za sodbo,
ki je izvršljiva. Domneva resničnosti potrdila izhaja iz načela medsebojnega
zaupanja med državami članicami, udeleženka pa ni z ničimer omajala njegove
verodostojnosti;
‒ spoštovana sta bila tudi pogoja iz člena 41(2)(c) Uredbe, tj. (b) so vse zadevne
stranke imele možnost biti zaslišane in da je bila otroku dana možnost biti
zaslišan, razen če se je smatralo, da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove
starosti ali zrelosti. Ni sporno, da sta bili obe pravdni stranki zaslišani, da sta
imeli svoje pooblaščence in da jima je bila sodba vročena. Mld. C. C. pred
sodiščem ni bil zaslišan, saj ga nasprotna udeležena kljub odredbi sodišča ni
pripeljala na zaslišanje in je ovirala postopek z izvedenci; hkrati pa velja, da je
v  Italiji  zaslišanje  otroka  obvezno  šele  od  njegovega  12.  leta  starosti.
Italijansko sodišče torej ni imelo dolžnosti, da zasliši C. C., ki je bil med
postopkom star med 3 in 6 leti, saj glede na njegovo starost in zrelost to ne bi
bilo primerno.
‒ očitkov  nasprotne  udeleženke  glede  izvedenskega  dela  v  postopku  pred
italijanskim sodiščem ni mogoče presojati, saj bi to pomenilo prepovedano
presojo vsebine tuje sodbe;
‒ ugovor v zvezi z javnim redom je z 41. členom Uredbe izključen oziroma
omejen na vprašanje kršitev kontradiktornosti v postopku;
‒ tudi  če  bi  bil  ugovor  javnega  reda  dovoljen,  bi  bil  neutemeljen.  Odločba
italijanskega  sodišča  o  stikih  pravnoformalno  ne  nasprotuje  predhodni
odločitvi Okrožnega sodišča v Ljubljani, ki je odločalo zgolj o tem, ali so na
podlagi  Konvencije  o  civilnopravnih  vidikih  mednarodne  ugrabitve  otrok
podani pogoji za prisilno vrnitev mld. C. C. v Italijo. Domače in italijansko
sodišče torej nista odločali o isti stvari. V navedbe, da se bo hkrati s to izvršilo
3
še drugo odločbo, tj. dekret italijanskega sodišča z dne 9. 4. 2013, se sodišče
ne  more  spuščati,  saj  omenjeni  dekret  ni  predmet  tega  postopka,
predlagateljica  ga  niti  ni  predložila  ali  obrazložila  njegove  vsebine  oz.
veljavnosti.
Navedbe v postopku s pritožbo
7. Pritožnica vztraja, da je predlagatelj  predlagal razglasitev izvršljivosti,  zato bi
moralo sodišče predlog presojati glede na določbe 23. člena Uredbe (razlogi za
nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti) in ne le v okviru razlogov o
verodostojnosti potrdila iz 41. člena Uredbe. Slednji bi bili upoštevni v primeru
neposredne izvršbe. Razglasitev izvršljivosti  naj  bi  bila v očitnem nasprotju z
javnim redom RS in predhodno odločitvijo slovenskega sodišča v zadevi št. Pom-i
541/2013, saj se italijanska sodba sklicuje na že omenjeni dekret o odvzemu mld.
otroka  materi  in  njegovi  namestitvi  v  rejniško  družino  ali  zavod.  Trdi,  da  je
nesporno, da je dekret še v veljavi in ga je mogoče izvršiti ob prvem stiku otroka z
očetom v Italiji, kar bi bilo v nasprotju z otrokovimi interesi in javnim redom RS,
ki takšnega odvzema otrok materi ne dopušča. Ne gre le za navidezno nasprotje
med domačo in tujo odločbo, pri čemer niti ni pomembno, ali je šlo za odločanje o
isti stvari. Sodišče prve stopnje naj bi teh navedb sploh ne obravnavalo oziroma
naj bi se o njih nerazumljivo ali celo protispisno izreklo. Prilaga prevod dekreta.
Nadalje poudarja, da se je italijansko sodišče v sodbi sklicevalo tudi na mnenje
prvega  izvedenca,  čeprav  naj  bi  bil  zaradi  nestrokovnega  dela  razrešen.  Prvi
izvedenec naj bi tudi neutemeljeno okrivil tožnico, da ovira zaslišanje otroka,
čeprav ga ni zaslišal po lastni krivdi, saj on ni prišel v E. Dejstvo, da je zaslišanje
otroka v Italiji obvezno šele od 12. leta dalje, ne pomeni, da ga prej ni mogoče
zaslišati – to bi bilo v postopku, kjer se je odločalo celo o njegove odvzemu
materi, odločilno. Italijansko sodišče bi otroku moralo dati možnost zaslišanja, pa
mu je ni, zato je podan tudi razlog za zavrnitev razglasitve izvršljivosti iz 23(b)
člena Uredbe. Iz istega razloga niso bili izpolnjeni niti pogoji za izdajo potrdila iz
Priloge III. Iz potrdila ne izhaja, da bi bil otrok premlad za zaslišanje. Nejasno je
označen tudi razdelek o izvršljivosti in zato iz potrdila ne izhaja jasno, da je sodba
izvršljiva. Golo dejstvo izdaje potrdila še ne pomeni izvršljivosti sodbe, saj organi
niso nezmotljivi.  Trditveno in dokazno breme  v zvezi  s  tem ne  more  biti  na
udeleženki, saj ne ve, kdaj je bila odločba vročena ostalim strankam in kdaj so jim
potekli roki za pravna sredstva. Slovensko sodišče neutemeljeno ni upoštevalo
listin, ki jih je nasprotna udeleženka vložila v tujem jeziku, saj ta ni imela vpliva
na to, kdaj jih bo sodna tolmačka prevedla.
8. Predlagatelj  v  odgovoru  na  pritožbo  poudarja,  da  je  pravnomočna  sodba
italijanskega  sodišča  rezultat  postopka,  ki  ga  je  v  Italiji  sprožila  nasprotna
predlagateljica kot tožnica. Sam zahteva razglasitev izvršljivosti le dela te sodbe,
tj. dela o stikih. Sicer pa je bilo s sodbo odločeno še, da je mld. C. C. dodeljen v
4
skrbništvo socialni službi iz D., vendar z nastanitvijo pri materi. Dekret, ki ga
omenja pritožnica in s katerim je bil mld. C. C. dodeljen isti socialni službi brez
možnosti namestitve po starših, je bil v postopku izdan kot začasna odredba in ni
bil nikoli izvršen, z izdajo končne sodbe pa je prenehal veljati. Tako ni nobene
nevarnosti, da bi se ga izvršilo, ko bi bil C. C. na stiku pri očetu. V končni sodbi je
izrecno določeno, da je otrok nameščen pri materi. Razglasitev izvršljivosti sodbe
v delu glede stikov tako nikakor ni v nasprotju z otrokovimi koristmi. Tudi sicer
pritožnica prevod dekreta v pritožbi prilaga prepozno. Neutemeljene naj bi bile
pritožbene navedbe glede zaslišanja otroka in prvega izvedenca. Italijanska sodba
namreč temelji na mnenju druge izvedenke, ki pa je bilo za tožnico celo še bolj
neugodno. Tudi sicer je bila druga izvedenka postavljena zgolj zato, ker je tožnica
prvemu  izvedencu  nasprotovala,  češ  da  je  moški  in  ji  je  zato  nenaklonjen.
Zaslišanje otroka je  preprečevala  tožnica,  kar izhaja tudi iz  same  sodbe; njen
očitek glede tega, da otrok ni bil zaslišan, pa je bil tudi v pritožbenem postopku
pred italijanskim sodiščem zavrnjen, ker da je bil otrok za zaslišanje še premajhen.
Nenazadnje naj bi bili neutemeljeni očitki glede neizvršljivosti sodbe. Izvršljivost
sodb v italijanskem pravu izhaja neposredno iz zakona, prav tako pa iz potrdila iz
Uredbe, ki ga je predlagatelj priložil v postopku pred slovenskim sodiščem in kjer
je izvršljivost jasno označena. Ker slovensko sodišče italijanske sodbe ne sme
preverjati po vsebini, so kopije vlog iz postopka, ki jih je predložila nasprotna
predlagateljica, nepomembne.
O utemeljenosti pritožbe
9. Pritožba ni utemeljena.
10. Uredba št. 2201/2003 ureja tudi priznanje in izvršljivost sodnih odločb o starševski
odgovornosti,  ki  so  bile  izdane  v  eni  od  držav  članic  EU,  v  drugih  državah
članicah.  Vprašanje  priznanja odločbe  je  urejeno  ločeno  od  vprašanja  njene
izvršljivosti.  
11. Sodna  odločba  o  izvrševanju  starševske  odgovornosti  glede  otroka,  izdana  v
državi članici in ki je izvršljiva v tej državi članici ter je bila vročena, se izvrši v
drugi  državi  članici,  ko  je  na  zahtevo  katere  koli  od  zainteresiranih  strank
razglašena za izvršljivo v tej državi (prvi odstavek 28. člena Uredbe). Vlagatelj
zahteve lahko zahteva, da se razglasitev izvršljivosti omeji na del izreka sodne
odločbe (drugi odstavek 36. člena Uredbe). Predlogu za razglasitev izvršljivosti se
poleg izvoda sodne odločbe priloži potrdilo na obrazcu iz Priloge II (prvi odstavek
37. člena Uredbe v zvezi z 39. členom Uredbe).
12. Možnost,  ki  jo  Uredba  dodatno  predvideva  za  odločbe  o  pravici  do  stikov  z
otrokom, pa je izvršljivost takih odločb, ne da bi bila v drugi državi članici sploh
potrebna  razglasitev  izvršljivosti  in  brez  možnosti  nasprotovanja  njenemu
5
priznanju (prvi odstavek 41. člena Uredbe). Tak učinek je mogoč, če je bilo o
sodni odločbi v državi članici izvora izdano potrdilo na obrazcu iz Priloge III
(potrdilo o pravici do stikov; drugi odstavek 41. člena Uredbe). Stranka, ki zahteva
izvršitev sodne odločbe, predloži le izvod sodne odločbe in navedeno potrdilo (45.
člen Uredbe). Če pa stranka tako želi, lahko zahteva tudi razglasitev izvršljivosti v
skladu z 28. členom Uredbe (drugi odstavek 40. člena Uredbe).
13. Predlagatelj je v obravnavani zadevi izrecno zahteval razglasitev izvršljivosti v
skladu z 28. členom Uredbe, priložil pa je izvirnik in prevod tuje sodbe ter potrdilo
na obrazcu iz  Priloge  III. Tako postopanje  ni povsem ustrezno,  saj Uredba  v
primeru  zahteve  za  razglasitev  izvršljivosti  predvideva  predložitev  potrdila  na
obrazcu  iz  Priloge  II.  To  velja  tudi  v  primeru,  ko  se  zahteva  razglasitev
izvršljivosti zgolj dela odločbe, npr. dela o stikih. Toda upoštevaje okoliščino, da
se potrdili iz Priloge II in Priloge III v bistvenih delih ne razlikujeta, in upoštevaje
okoliščino, da nasprotna udeleženka niti ni problematizirala predložitve potrdila iz
Priloge  III,  Vrhovno  sodišče  ocenjuje,  da  je  bilo  pogoju  iz  Uredbe  ustrezno
zadoščeno.
14. Upoštevaje,  da  je  predlagatelj  zahteval  razglasitev  izvršljivosti  v  skladu  z
28. členom Uredbe in ne neposredne izvršbe, pa je bilo treba v postopku presoditi
tudi,  ali  je  podan  kateri  od  razlogov  iz  23.  člena  Uredbe  za  nepriznanje  ali
zavrnitev razglasitve izvršljivosti tuje sodne odločbe (drugi odstavek 31. člena
Uredbe).1 Čeprav je prvostopenjsko sodišče  v izpodbijani  odločbi  prvenstveno
zavzelo stališče, da so dovoljeni le ugovori glede pristnosti potrdila iz Priloge III,
je  na  zalogo  presojalo  tudi  razloge  iz  23.  člena  Uredbe.  Opredelilo  se  je  do
vprašanja očitnega nasprotja z javnim redom RS (23. člen Uredbe, tč. a), možnosti
zaslišanja otroka (23. člen Uredbe, tč. b) in da ne gre za postopek po 56. členu
Uredbe (23. člen Uredbe, tč. g). Da bi razglasitev izvršljivosti nasprotovala tč. c),
d), e) in f) 23. člena Uredbe pa nasprotna udeleženka niti ni zatrjevala. Pritožnici
tako ni bila odvzeta pravica do izjave ali kršena kakšna druga procesna pravica.
1  Sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo se ne prizna:
(a) če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva
priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi;
(b) če je bila izdana, razen v nujnih primerih, ne da bi bila otroku dana možnost zaslišanja in so bila
kršena temeljna načela postopka države članice, v kateri se zahteva priznanje;
(c) če zadevni osebi, ki se ni spustila v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali
enakovredno  pisanje  pravočasno  in  na  tak  način,  da  bi  lahko  pripravila  obrambo,  razen  če  je
ugotovljeno, da se ta oseba s sodno odločbo nedvoumno strinja;
(d) na zahtevo osebe, ki zatrjuje, da sodna odločba posega v njeno starševsko odgovornost, če je bila
izdana, ne da bi bila tej osebi dana možnost zaslišanja;
(e) če je nezdružljiva s poznejšo sodno odločbo o starševski odgovornosti, izdano v državi članici, v
kateri se zahteva priznanje;
(f) če je nezdružljiva s poznejšo sodno odločbo o starševski odgovornosti, izdani v drugi državi
članici ali državi nečlanici, kjer ima otrok običajno prebivališče, pod pogojem, da poznejša sodna
odločba izpolnjuje pogoje, potrebne za njeno priznanje v državi članici, kjer se zahteva priznanje;
(g) če ni bil upoštevan postopek, ki ga določa člen 56.
6
15. Pritožbeni očitki so še vedno usmerjeni predvsem v zatrjevano očitno nasprotje z
javnim redom RS in v okoliščino, da otrok v postopku pred italijanskim sodiščem
ni bil zaslišan.
16. Vrhovno sodišče pritrjuje prvostopenjskemu sodišču, da očitno nasprotje z javnim
redom  v  RS  ni  izkazano.  Prvič  zato,  ker  –  kot  pravilno  pojasnjuje  že
prvostopenjsko sodišče  – tožnica  dekreta,  na  katerem utemeljuje  ta  ugovor,  v
postopku ni pravočasno predložila, niti utemeljila navedb o njegovi veljavnosti. In
drugič zato, ker je bil sporni dekret, za katerega pritožnica trdi, da se bo lahko
istočasno (in v nasprotju z odločbo slovenskega sodišča, izdano v mednarodnem
postopku vrnitve otroka) izvršil, če bodo dovoljeni stiki v Italiji, izdan prav v
razveznem postopku, ki se je nato več let kasneje končal z izdajo pravnomočne
sodbe, s katero je bilo med drugim odločeno tudi o skrbništvu nad mld. C. C. in
njegovih stikih z očetom. Razumnejše je zato predlagateljevo pojasnilo, da dekret
posledično ne velja več, saj ga je nadomestila končna sodba. Hkrati ni mogoče
spregledati tega, da je bilo s to končno sodbo skrbništvo nad mld. C. C. resda
dodeljeno Socialni služni Zgonik (materi je bila starševska odgovornost odvzeta),
toda z nastanitvijo pri materi. Izvrševanje stikov z očetom, četudi v Italiji, tako ne
pomeni,  da  se  otrok  iz  Italije  ne  bo  vrnil.  Nenazadnje  pa  je  treba  pritožnici
pojasniti, da izid mednarodnega postopka vrnitve otroka, ki temelji izključno na
presoji določb Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega
odvzema otrok, nima vpliva na kasnejše odločitve pristojnih sodišč (tudi tujih)
glede vprašanj starševske odgovornosti ter stikov in sam po sebi še ne pomeni, da
takih odločb ne bo nikoli mogoče izvršiti.2
17. Pritožnica obširno navaja, da otrok v postopku ni bil zaslišan in da so bile zato
kršene  temeljne  postopkovne  pravice,  saj  ni  šlo  za  nujen  primer,  kakršnega
dopušča določba točke b) člena 23 Uredbe.
18. Opozoriti je treba na odločbo Sodišča EU v zadevi C-491/10 z dne 22. 12. 2010
(Zarraga proti Pelz), kjer je šlo za neposredno izvršljivost sodne odločbe o vrnitvi
otroka po 42. členu Uredbe – podobno kot so po 41. členu Uredbe neposredno
izvršljive  odločbe  o  stikih.  Sodišče  države  članice  izvršitve  je  izvršitvi
nasprotovalo, češ da je sodišče države članice izvora potrdilo iz Priloge IV izdalo
kljub temu, da otrok v postopku kljub primerni starosti in zrelosti ni bil zaslišan,
čeprav je izdaja potrdila po Uredbi mogoča le, če je bila otroku dana možnost biti
zaslišan, razen če se je smatralo, da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove starosti
ali  zrelosti.  Sodišče  EU  je  presodilo,  da  sodišče  države  izvršitve  ne  more
nasprotovati izvršitvi odločbe o vrnitvi otroka, o kateri je bilo izdano potrdilo, saj
presoja obstoja kršitve pravice do zaslišanja spada izključno v pristojnost sodišč
države izvora. Sistemi za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v
2 To je pri odločanju v postopku vrnitve otroka smiselno pojasnilo že pritožbeno sodišče (glej VSL
sklep IV Cp 2892/2015 z dne 5. 11. 2015).
7
državi  članici,  temeljijo  na  načelu  medsebojnega  zaupanja  med  državami
članicami glede tega, da njihovi nacionalni pravni redi ponujajo enakovredno in
učinkovito  varstvo  temeljnih  pravic.  Listina  o  temeljnih  pravicah  in  člen  42
Uredbe sodišču države izvora ne nalagata, naj v vsakem primeru opravi zaslišanje
otroka,  in  mu  tako  puščata  nekaj  manevrskega  prostora.  Poleg  tega  je  pri
postopkih za vrnitev otrok posebnega pomena hitrost odločanja, kar velja tako za
odločanje v državi izvora kot tudi v državi izvršitve; nenazadnje je temu namenjen
tudi sistem neposredne izvršljivosti.
19. V  tu  obravnavani  zadevi  je  sicer  res,  da  predlagatelj  ni  zahteval  neposredne
izvršbe odločbe o stikih, kjer bi bili – upoštevaje odločbo Sodišča EU v zadevi C-
491/10 –ugovori nasprotne udeleženke glede zaslišanja otroka docela neupoštevni.
Vendar pa je v okoliščinah primera, kjer se zahteva razglasitev izvršljivosti zgolj
tistega dela sodbe, ki se nanaša na stike, primerno temu prilagojeno obravnavati
pritožbene  očitke.  Predvsem  je  primerno  razlog  za  zavrnitev  razglasitve
izvršljivosti odločbe iz točke (b) 23. člena Uredbe (tj. če je bila odločba izdana,
razen v nujnih primerih, ne da bi bila otroku dana možnost zaslišanja in so bila
kršena temeljna načela postopka države članice, v kateri se zahteva priznanje)
obravnavati v skladu z namenom 41. člena Uredbe, po katerem je mogoča tudi
izdaja potrdila iz Priloge III za namen neposredne izvršbe odločbe o stikih, če je
bila otroku dana možnost biti zaslišan, razen če se je smatralo, da zaslišanje ni
primerno  zaradi  otrokove  starosti  ali  zrelosti.  Drugače  povedano:  ker  gre  za
razglasitev izvršljivosti zgolj dela odločbe o stikih, ni mogoče šteti, da otroka ni
treba zaslišati le v nujnih primerih, temveč tudi v primerih, ko je sodišče izvora
štelo,  da  zaslišanje  ni  primerno  zaradi  otrokove  starosti  ali  zrelosti.  Da  je  v
konkretnem primeru sodišče izvora štelo prav to, izhaja iz dejstva, da je sploh
izdalo potrdilo iz Priloge III, nenazadnje pa tudi iz same tuje sodne odločbe, ki
navaja, da zaslišanja otroka tožnica ni dovolila, da bi bilo primerno le zaslišanje v
nevtralnih prostorih izvedenca, ne pa matere, in da je treba upoštevati tudi, da gre
za mladoletnika starosti zgolj 6 let (str. 10 in 11 sodbe italijanskega sodišča).
Odločitev tujega sodišča, da otroka nazadnje vendarle ne bo zaslišalo, tudi ne
nasprotuje sama po sebi temeljnim načelom postopka v Republiki Sloveniji, saj
tudi v domačem pravnem redu sodišče pridobi le mnenja otroka, ki je sposoben
razumeti pomen postopka in posledice odločitve (glej npr. prvi odstavek 96. člena
ZNP-1).
20. Glede jasnosti označbe  izvršljivosti tuje sodbe v potrdilu iz Priloge III Vrhovno
sodišče nima nobenih pomislekov. 
21. Glede  listin,  za  katere  pritožnica  trdi,  da  jih  sodišče  v  postopku  razglasitve
izvršljivosti ni upoštevalo, čeprav je bila pravočasnost njihove predložitve odvisna
8
od sodne tolmačke in ne od pritožnice, pa je treba ugotoviti, da so bile dejansko
vse te listine upoštevane. Sodišče namreč ni upoštevalo listin v tujem jeziku (B10-
B12 in B17-B20), upoštevalo pa je njihove prevode, ki se nahajajo v prilogah
B22-B28.
Odločitev o pritožbi
22. Ker pritožba ni utemeljena, sodišče prve stopnje pa tudi ni storilo kršitev, na
katere  sodišče  druge  stopnje  pazi  po  uradni  dolžnosti,  jo  je  Vrhovno  sodišče
zavrnilo in potrdilo izpodbijani  sklep (2.  točka  365.  člena  ZPP  v zvezi  s  37.
členom ZNP in 111. členom ZMZPP) (I. točka izreka).
Stroški pritožbenega postopka
23. Glede  na  določilo  110.  člena  ZMZPP  o  stroških  postopka  odloči  sodišče  po
pravilih, ki bi se uporabljala v primeru, če bi o zadevi odločalo sodišče ali drug
organ RS. O zadevi, v kateri je bila izdana odločba, katere razglasitev izvršljivosti
se v tem postopku zahteva, bi slovensko sodišče odločalo po pravilih nepravdnega
postopka. O stroških pritožbenega postopka je sodišče zato odločilo na podlagi
prvega odstavka 40. člena ZNP-1 (II. točka izreka).
Ljubljana, 17. marec 2021
 Predsednik senata:
                                                  mag. Rudi Štravs, l.r.
9