62024CJ0137
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 27. novembra 2025 (
*1
)
„Pritožba – Javni uslužbenci – Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije – Predhodni postopek – Člen 90 – Pojem ‚akt, ki posega v položaj‘ – Obdavčitev v korist Evropske unije – Uredba (EGS, Euratom, ESPJ) št. 260/68 – Člen 3 – Davčna olajšava za vzdrževanega otroka – Pogoji za priznanje – Pojem ‚vzdrževani otrok‘ – Priloga VII h Kadrovskim predpisom – Člen 2 – Otroški dodatek“
V zadevi C‑137/24 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 20. februarja 2024,
Michael Heßler, stanujoč v Mannebachu (Nemčija), ki ga zastopa I. Steuer-Lutz, Rechtsanwältin,
pritožnik,
druga stranka v postopku je
Evropska komisija, ki jo zastopata T. S. Bohr in M. Brauhoff, agenta,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi F. Biltgen, predsednik senata, T. von Danwitz, podpredsednik Sodišča v funkciji sodnika prvega senata, I. Ziemele, sodnica, A. Kumin (poročevalec) in S. Gervasoni, sodnika,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Michael Heβler s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. decembra 2023, Heßler/Komisija (T‑369/22, EU:T:2023:855, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegovo tožbo za, prvič, razglasitev ničnosti odločb Evropske komisije o zavrnitvi njegovih zahtev za davčno olajšavo za vzdrževanega otroka (v nadaljevanju: davčna olajšava), drugič, naložitev Komisiji, da mu retroaktivno, in sicer od 1. avgusta 2021 in dokler so izpolnjeni pogoji za to, prizna to davčno olajšavo, in tretjič, naložitev plačila obresti na neplačane zneske Komisiji.
Pravni okvir
Kadrovski predpisi
2
Člen 72(1) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„Uradnik, njegov zakonski partner, če pa ta ni upravičen do dajatev iste vrste in enake ravni na podlagi katere koli druge zakonske določbe ali predpisov, njegovi otroci in drugi vzdrževani družinski člani v smislu člena 2 Priloge VII so zdravstveno zavarovani do višine 80 % nastalih stroškov ob upoštevanju pravil, ki jih sporazumno pripravijo organi za imenovanja institucij Unije po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. […]“
3
Člen 80 Kadrovskih predpisov v prvem odstavku določa:
„Če uradnik ali oseba, ki je upravičena do starostne pokojnine ali invalidnine, ob smrti nima zakonca, ki bi bil upravičen do družinske pokojnine, so njegovi vzdrževani otroci v smislu člena 2 Priloge VII ob njegovi smrti upravičeni do pokojnine po starših […].“
4
Člen 90 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri organu za imenovanja [(v nadaljevanju: OI)] vloži zahtevo za sprejem odločitve, ki se nanaša nanjo. Organ obvesti zadevno osebo o svoji obrazloženi odločitvi v štirih mesecih od datuma zahteve. Če po izteku tega roka ni odgovora na zahtevo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba v skladu z naslednjim odstavkom.
2.   Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri [OI] vloži pritožbo zoper akt, ki je imel zanjo negativne posledice, ne glede na to, ali je omenjeni organ sprejel odločitev ali pa ni sprejel nobenega od ukrepov, predpisanih v Kadrovskih predpisih. Pritožbo je treba vložiti v treh mesecih. […]
[…]
Organ obvesti zadevno osebo o svoji obrazloženi odločitvi v štirih mesecih po datumu vložitve pritožbe. Če po izteku tega roka ni odgovora na pritožbo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba na podlagi člena 91.“
5
Člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa:
„Sodišče Evropske unije je pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). […]“
6
Kadrovski predpisi vsebujejo Prilogo VII, naslovljeno „Osebni prejemki in povračilo stroškov“, katere člen 2 določa:
„1.   Uradnik, ki ima enega ali več vzdrževanih otrok, dobi v skladu z odstavki 2 in 3 spodaj mesečni dodatek v višini […] za vsakega vzdrževanega otroka.
2.   ‚Vzdrževan otrok‘ pomeni zakonskega, biološkega ali posvojenega otroka uradnika ali njegovega zakonca, ki ga uradnik dejansko vzdržuje.
Enako velja za otroka, za katerega je bila vložena prošnja za posvojitev in se je postopek posvojitve že začel.
Vsak otrok, ki ga mora uradnik vzdrževati po sodbi, ki temelji na zakonodaji države članice o varstvu mladoletnikov, se šteje za vzdrževanega otroka.
3.   Dodatek se dodeli:
(a)
samodejno otrokom do dopolnjenega osemnajstega leta starosti;
(b)
na prošnjo, ki ji uradnik priloži dodatno dokumentacijo, otrokom uslužbenca, starim od osemnajst do šestindvajset let, če se šolajo ali poklicno usposabljajo.
4.   Vsaka oseba, ki jo je uradnik po zakonu dolžan vzdrževati, tako vzdrževanje pa je povezano z visokimi stroški, se lahko na podlagi posebnega obrazloženega sklepa [OI], ki temelji na dodatni dokumentaciji, izjemoma šteje kot vzdrževan otrok.
5.   Dodatek za otroka, ki se zaradi hude bolezni ali invalidnosti ne more sam preživljati, se izplačuje ves čas trajanja bolezni ali invalidnosti, ne glede na njegovo starost.
6.   Za enega vzdrževanega otroka se izplača le en otroški dodatek v smislu tega člena, tudi če sta starša zaposlena v dveh različnih institucijah Evropske unije.
7.   Če je skrbništvo za vzdrževanega otroka v smislu odstavkov 2 in 3 po zakonu ali sklepu sodišča ali pristojnega upravnega organa zaupano drugi osebi, se otroški dodatek izplačuje tej osebi v imenu in za račun uradnika.“
Uredba (EGS, Euratom, ESPJ) št. 260/68
7
Člen 3 Uredbe Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 260/68 z dne 29. februarja 1968 o pogojih in postopku obdavčevanja v korist [Unije] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 33) določa:
„1.   Davek se plačuje vsak mesec od plač in prejemkov, ki jih [Unija] izplača posameznemu davčnemu zavezancu.
[…]
3.   Spodaj našteti družinski dodatki in socialni prejemki se odštejejo od osnovnega obdavčljivega zneska:
(a)
družinski dodatki:
[…]
–
otroški dodatek za vzdrževanega otroka,
[…]
[…]
4.   Ob upoštevanju določb člena 5 se znesek, izračunan na podlagi predhodnih določb, iz naslova izdatkov, povezanih z delom, in osebnih izdatkov zmanjša za 10 %.
Za vsakega vzdrževanega zavezančevega otroka in za vsako osebo, ki se obravnava kot vzdrževan otrok v smislu člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, se prizna dodatno zmanjšanje v višini dvakratnega zneska otroškega dodatka za vzdrževanega otroka.
[…]“
Dejansko stanje spora
8
Dejansko stanje spora je v točkah od 2 do 11 izpodbijane sodbe predstavljeno tako:
„2.
Tožeča stranka je uradnik Komisije. Je oče dveh hčerk, rojenih leta 1993 in leta 1994.
3.
Tožeča stranka je za obe hčerki prejemala otroški dodatek do njunega 26. rojstnega dne, to je do leta 2019 oziroma do leta 2020.
4.
Tožeča stranka je bila poleg izplačila otroškega dodatka upravičena tudi do davčne olajšave iz člena 3(4), drugi pododstavek, Uredbe [št. 260/68], in sicer do 31. julija 2021 za vsako od svojih dveh hčerk, ki sta bili na ta dan še študentki.
5.
Tožeča stranka je 28. junija 2021 Uradu Komisije za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) poslala potrdilo o študiju za svojo prvo hčerko, da bi zaprosila za podaljšanje davčne olajšave za to hčerko.
6.
Administrator oddelka ‚Pravice in obveznosti‘ PMO je s prvim elektronskim sporočilom z dne 29. junija 2021 tožeči stranki odgovoril, da ‚je na podlagi sodbe […] z dne 12. marca 2020[, XB/ECB (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (v nadaljevanju: sodba XB/ECB),] obravnavanje vseh vlog za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave, če vlagatelj nima pravice do otroškega dodatka, ki se izplačuje na podlagi člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, začasno ustavljeno‘. Administrator je nato v odgovor na vprašanje tožeče stranke, ki je sledilo temu elektronskemu sporočilu, v drugem elektronskem sporočilu z istega dne dodal, da ,[p]riznanju davčne olajšave ni več mogoče ugoditi, ker je bila na podlagi sodbe [XB/ECB] razveljavljena‘ (v nadaljevanju skupaj: elektronski sporočili z dne 29. junija 2021). Na koncu vsakega od teh elektronskih sporočil je bil pod podpisom administratorja spisov naveden tudi zaznamek, v skladu s katerim je bilo zadevno elektronsko sporočilo poslano kot informacija in ne pomeni odločbe ‚OI/OPSP‘, zoper katero bi bilo mogoče vložiti pritožbo na podlagi člena 90 [Kadrovskih predpisov].
7.
Tožeča stranka je 15. julija 2021 vodji oddelka ‚Pravice in obveznosti‘ PMO poslala dopis, v katerem je izpodbijala informacije iz elektronskih sporočil z dne 29. junija 2021 in od PMO zahtevala, da ji prizna davčno olajšavo za hčerko. Tožeča stranka na ta dopis ni prejela izrecnega odgovora.
8.
Tožeča stranka je 18. avgusta 2021 zaprosila PMO, naj ji odobri podaljšanje davčne olajšave za drugo hčerko.
9.
Administrator oddelka ‚Pravice in obveznosti‘ PMO je z elektronskim sporočilom z dne 27. avgusta 2021 tožeči stranki odgovoril, da ,[jo] morajo žal obvestiti, da na podlagi točke 103 sodbe [XB/ECB] ob neobstoju pravice do otroškega dodatka na podlagi člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom ni več mogoče ugoditi nobeni zahtevi za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave, saj je bila ta razveljavljena (v nadaljevanju: elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021). Poleg tega je tako kot elektronski sporočili z dne 29. junija 2021 to elektronsko sporočilo pod podpisom administratorja spisov vsebovalo obvestilo, da je bilo zadevno elektronsko sporočilo poslano kot informacija in ne pomeni odločbe ‚OI/OPSP‘, zoper katero bi bilo mogoče vložiti pritožbo na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov.
10.
Tožeča stranka je 24. novembra 2021 vložila pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi PMO, ki izhaja iz njegovega ‚neodgovora‘ na zahtevo za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave za njeni hčerki (v nadaljevanju: pritožba).
11.
Direktor direktorata ‚Finančne, pravne in partnerske zadeve‘ generalnega direktorata (GD) Komisije za človeške vire in varnost, kot [OI], je pritožbo tožeče stranke zavrnil (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
9
Pritožnik je 24. junija 2022 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo, s katero je predlagal, prvič, razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe, drugič, naj se Komisiji naloži, da mu „retroaktivno, in sicer od 1. avgusta 2021 in dokler so izpolnjeni pogoji“, prizna davčno olajšavo, in tretjič, naj se Komisiji naloži plačilo obresti na neplačane zneske.
10
Kar zadeva predlog za razglasitev ničnosti, je Splošno sodišče v točki 24 izpodbijane sodbe navedlo, da je bil predmet pritožbe pritožnika „neobstoj odgovora“ Komisije na njegove zahteve za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave. Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da v odločbi o zavrnitvi pritožbe ni bil natančno opredeljen datum, ko so bile sprejete odločbe o zavrnitvi priznanja te olajšave, niti v njej ni bilo navedeno, ali so bile te odločbe sprejete izrecno, v elektronskih sporočilih z dne 29. junija 2021 in elektronskem sporočilu z dne 27. avgusta 2021 ali zaradi molka organa. V teh okoliščinah je Splošno sodišče, da bi opredelilo predmet tega predloga, na prvem mestu, v točkah od 25 do 39 te sodbe opredelilo prvotni akt, ki posega v položaj in za katerega je treba šteti, da se nanj nanaša navedeni predlog v delu, v katerem se nanaša na odločbo o zavrnitvi pritožbe.
11
V zvezi s tem je Splošno sodišče najprej v točki 35 navedene sodbe ugotovilo, da v okoliščinah obravnavane zadeve elektronskih sporočil z dne 29. junija 2021 in elektronskega sporočila z dne 27. avgusta 2021 ni mogoče šteti za dokončne odločbe OI, s katerimi je ta pritožniku zavrnil priznanje davčne olajšave. Splošno sodišče je ugotovilo, da ta elektronska sporočila torej niso prvotni akti, ki posegajo v položaj pritožnika.
12
Splošno sodišče je nato v točki 37 navedene sodbe navedlo, da je treba, ker OI na zahteve pritožnika iz njegovih elektronskih sporočil z dne 28. junija in 18. avgusta 2021 ni odgovoril v štirih mesecih, šteti, da sta bili odločbi o zavrnitvi teh zahtev zaradi molka organa sprejeti 28. oktobra oziroma 18. decembra 2021 (v nadaljevanju: zavrnilni odločbi zaradi molka organa). Tako je Splošno sodišče v točki 39 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta zavrnilni odločbi zaradi molka organa prvotna akta, ki posegata v položaj pritožnika.
13
Splošno sodišče je nazadnje v točki 40 navedene sodbe ugotovilo, da odločba o zavrnitvi pritožbe zgolj potrjuje zavrnilni odločbi zaradi molka organa in ne vsebuje nobene ponovne preučitve položaja pritožnika glede na nove pravne ali dejanske elemente.
14
Splošno sodišče je iz tega v točki 41 navedene sodbe sklepalo, da je v teh okoliščinah predlog za razglasitev ničnosti, čeprav je formalno usmerjen le zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, učinkoval tako, da bi moralo obravnavati tudi zavrnilni odločbi zaradi molka organa, katerih zakonitost je treba preučiti ob upoštevanju obrazložitve iz odločbe o zavrnitvi pritožbe.
15
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 42 do 45 iste sodbe odločilo o spoštovanju rokov predhodnega postopka v obravnavani zadevi.
16
V zvezi s tem je navedlo, da se je trimesečni rok za vložitev pritožbe zoper prvo zavrnilno odločbo zaradi molka organa z dne 28. oktobra 2021 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov iztekel 28. januarja 2022. Ker je pritožnik pritožbo zoper „zavrnilni odločbi“ vložil 24. novembra 2021, je bil rok za vložitev pritožbe iz te določbe v zvezi s to prvo odločbo spoštovan.
17
Splošno sodišče pa je ugotovilo, da je pritožnik pritožbo zoper drugo zavrnilno odločbo zaradi molka organa vložil pred datumom sprejetja te odločbe, to je 18. decembra 2021. Poleg tega je ugotovilo, da pritožnik po tem datumu ni vložil pritožbe zoper to odločbo zaradi molka organa, na katero naj bi OI odgovoril v odločbi o zavrnitvi pritožbe. Zato je Splošno sodišče presodilo, da predhodni postopek v zvezi z navedeno odločbo zaradi molka organa ni potekal pravilno.
18
Splošno sodišče je iz tega v točki 45 izpodbijane sodbe sklepalo, da je treba predlog za razglasitev ničnosti razglasiti za nedopusten v delu, v katerem se v bistvu nanaša na zavrnilno odločbo zaradi molka organa z dne 18. decembra 2021.
19
Na tretjem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 46 do 96 navedene sodbe preučilo utemeljenost dveh tožbenih razlogov, ki ju je navedel pritožnik, pri čemer se je prvi nanašal na neobstoj izrecne odločbe o njegovi pravici do vložitve pritožbe in na kršitev obveznosti obrazložitve, drugi pa na kršitev njegove pravice do osebnih prejemkov iz člena 62 Kadrovskih predpisov. Ta tožbena razloga je zavrglo kot delno nedopustna in zavrnilo kot delno neutemeljena.
20
Nazadnje, Splošno sodišče je v točkah od 97 do 105 navedene sodbe zavrnilo drugi in tretji tožbeni predlog, ki sta bila vložena pri njem in katerih namen je bil v bistvu Komisiji naložiti, da pritožniku prizna davčno olajšavo, in ji naložiti plačilo obresti na neplačane zneske.
21
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.
Predlogi strank
22
Pritožnik Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
odločbo o zavrnitvi pritožbe razglasi za nično;
–
Komisiji naloži, naj retroaktivno, in sicer od 1. avgusta 2021 in dokler so izpolnjeni pogoji za to, plača davčno olajšavo iz člena 3(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 260/68, kot je določena v sklepih vodij uprave št. 222/04 (SEC(2004) 411) z dne 7. aprila 2004 (v nadaljevanju: sklepi vodij uprave št. 222/04);
–
dolgovanim zneskom prišteje obresti v skladu s finančno uredbo v različici, ki je veljala na dan, ko je pritožnik vložil zahteve za priznanje davčne olajšave, in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
23
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožniku naloži plačilo vseh stroškov postopka.
Pritožba
24
Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na kršitev pojma „akt, ki posega v položaj“ v smislu člena 90 Kadrovskih predpisov, drugi na kršitev obveznosti obrazložitve in njegove pravice do izjave, zagotovljenih s členom 41(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), tretji pa na kršitev člena 3 Uredbe št. 260/68 v povezavi s členom 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom in neupoštevanje zavezujoče narave internih aktov Komisije.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
25
Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče v točkah 44 in 45 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da njegov predlog za razglasitev ničnosti ni dopusten v delu, v katerem se nanaša na njegovo drugo hčerko. Meni, da je izrecna zavrnitev PMO v elektronskem sporočilu z dne 27. avgusta 2021, da bi ugodil kakršni koli zahtevi za priznanje davčne olajšave v položajih, primerljivih z njegovim, odločba, ki posega v njegov položaj. Tako naj pritožnik po tem elektronskem sporočilu, s katerim naj bi mu bila ta olajšava, do katere je bil dotlej upravičen za preživljanje obeh otrok, de facto zavrnjena, ne bi imel nobenega razloga, da bi od OI pričakoval zavrnitev zaradi molka organa. Poleg tega meni, da bi bilo treba navedeno elektronsko sporočilo razumeti tako, da naj ne bi prejel niti pozitivne odločbe OI na njegovo zahtevo za priznanje navedene olajšave.
26
Zato pritožnik meni, da mu ni bilo treba čakati na iztek štirimesečnega roka iz člena 90(1) Kadrovskih predpisov, po katerem neobstoj odgovora uprave pomeni zavrnilno odločbo zaradi molka organa. S prejemom elektronskega sporočila z dne 27. avgusta 2021 naj bi namreč začel teči trimesečni rok za vložitev pritožbe iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Zato naj bi s tem, da je pritožbo vložil 24. novembra 2021, spoštoval roke predhodnega postopka.
27
Komisija meni, da pritožnik ne izpodbija točk 33, 37 in 39 izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na ugotovitev akta, ki posega v položaj, v obravnavani zadevi. Ker pa naj bi bila ta ugotovitev bistveno predhodno vprašanje za vprašanje, in sicer ali je predhodni postopek potekal pravilno, bi bilo treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten. Komisija vsekakor meni, da trditve pritožnika niso utemeljene.
Presoja Sodišča
28
Najprej je treba poudariti, da čeprav pritožnik s prvim pritožbenim razlogom izpodbija točki 44 in 45 izpodbijane sodbe, s katero je bil njegov predlog za razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi podaljšanja davčne olajšave, do katere je bil upravičen za drugo hčerko, razglašen za nedopusten, je ta razglasitev temeljila na presoji Splošnega sodišča iz točk od 33 do 39 navedene sodbe, v skladu s katero elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021 ni pomenilo odločbe OI, s katero je bila pritožniku zavrnjena davčna olajšava, tako da je bil prvotni akt, ki posega v njegov položaj, zavrnilna odločba zaradi molka organa z dne 18. decembra 2021. Iz trditev, ki jih je navedel v utemeljitev prvega pritožbenega razloga, kot so povzete v točkah 25 in 26 te sodbe, pa nedvoumno izhaja, da pritožnik izpodbija izključno presojo Splošnega sodišča v zvezi z ugotovitvijo prvotnega akta, ki posega v položaj, na katero je Splošno sodišče oprlo svojo ugotovitev nedopustnosti.
29
V teh okoliščinah prvega pritožbenega ni mogoče zavrniti kot brezpredmetnega. Zato je treba preučiti njegovo utemeljenost.
30
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vsaka oseba, ki spada na osebno področje uporabe Kadrovskih predpisov, pri OI vloži pritožbo zoper akt, ki posega v njen položaj. Člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa, da je Sodišče pristojno za vse spore med Unijo in tako osebo v zvezi z zakonitostjo akta, ki posega v položaj te osebe v smislu tega člena 90(2). Te določbe se po analogiji uporabljajo za tožbe drugih uslužbencev na podlagi člena 117 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (sodba z dne 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, točka 71 in navedena sodna praksa).
31
Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 29 izpodbijane sodbe, v skladu s sodno prakso Sodišča v položaj v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov posegajo le akti ali ukrepi z zavezujočimi pravnimi učinki, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj (sodba z dne 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, točka 72 in navedena sodna praksa).
32
Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da je treba pojem „akt, ki posega v položaj“ v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov razlagati široko in ga razumeti kot vsak akt, ki lahko neposredno vpliva na določen pravni položaj (sodba z dne 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, točka 74 in navedena sodna praksa).
33
Kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 30 izpodbijane sodbe, se je za ugotovitev, ali ima akt take učinke, treba osredotočiti na vsebino tega akta in te učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina navedenega akta, po potrebi ob upoštevanju konteksta, v katerem je bil ta akt sprejet, in pristojnosti institucije, ki ga je sprejela (sodba z dne 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, točka 73 in navedena sodna praksa).
34
Tako se sposobnost akta, da neposredno vpliva na pravni položaj fizične ali pravne osebe, ne more presojati zgolj na podlagi dejstva, da je ta akt v obliki elektronskega sporočila, saj bi to pomenilo, da se obliki akta, ki je predmet tožbe, daje prednost pred samo vsebino navedenega akta (sodba z dne 15. decembra 2022, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, točka 97 in navedena sodna praksa).
35
Zato je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 33 te sodbe, preučiti, ali je Splošno sodišče glede na vsebino elektronskega sporočila z dne 27. avgusta 2021, kontekst, v katerega je to sporočilo umeščeno, in pristojnosti institucije, ki je to sporočilo izdala, v točkah 33 in 35 izpodbijane sodbe lahko upravičeno presodilo, da tega elektronskega sporočila ni mogoče opredeliti kot „akt, ki posega v položaj“, v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
36
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pritožnik, kot je navedeno v točki 8 izpodbijane sodbe, 18. avgusta 2021 pristojno službo PMO zaprosil za podaljšanje davčne olajšave za svojo drugo hčerko. V točki 9 navedene sodbe je navedeno, da je administrator oddelka „Pravice in obveznosti“ PMO z elektronskim sporočilom z dne 27. avgusta 2021 pritožniku odgovoril, da „[ga] morajo žal obvestiti, da na podlagi točke 103 sodbe [XB/ECB] ob neobstoju pravice do otroškega dodatka na podlagi člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom ni več mogoče ugoditi nobeni zahtevi za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave, saj je bila ta razveljavljena“. Poleg tega je, tako kot elektronski sporočili z dne 29. junija 2021, to elektronsko sporočilo pod podpisom administratorja spisov vsebovalo obvestilo, da je bilo zadnjenavedeno sporočilo poslano kot informacija in ne pomeni odločbe OI/OPSP, zoper katero bi bilo mogoče vložiti pritožbo na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov.
37
Čeprav elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021 vsebuje indice v zvezi z voljo pristojne službe PMO, da gre zgolj za informativno naravo tega sporočila, pa vsebuje tudi navedbe, na podlagi katerih je pritožnik lahko domneval, da ne bo upravičen do davčne olajšave. Kot je namreč razvidno iz prejšnje točke te sodbe, je administrator spisov oddelka „Pravice in obveznosti“ PMO v bistvu navedel, da v skladu s sodbo XB/ECB ob neobstoju pravice do otroškega dodatka ni mogoče ugoditi nobeni zahtevi za priznanje ali podaljšanje davčne olajšave. Poleg tega je treba v zvezi s kontekstom, v katerem je bilo to elektronsko sporočilo naslovljeno na pritožnika, poudariti, da je v navedenem sporočilu ponovljeno stališče, ki ga je uprava v enakem smislu navedla v elektronskih sporočilih z dne 29. junija 2021 v odgovor na zahtevo pritožnika v zvezi z njegovo pravico do davčne olajšave za prvo hčerko.
38
Tako je z navedbo v elektronskem sporočilu z dne 27. avgusta 2021, da ni mogoče ugoditi „nobeni zahtevi“, ki se med drugim nanaša na podaljšanje davčne olajšave, zavrnitev PMO glede takih zahtev nujno vključevala tudi zavrnitev zahteve pritožnika. Zato v tem elektronskem sporočilu pritožniku ni bila zgolj podana informacija, ampak mu je bilo sporočeno, da PMO na podlagi točke 103 sodbe XB/ECB ni treba odobriti podaljšanja davčne olajšave.
39
Poleg tega, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 32 izpodbijane sodbe, iz točk od 100 do 105 sodbe z dne 15. decembra 2022, Picard/Komisija (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), izhaja, da navedba v elektronskih sporočilih PMO, kakršno je elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021, v skladu s katerim je odgovor tega urada zgolj informacija, in ne odločba OI/OPSP, zoper katero bi bilo mogoče vložiti pritožbo na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov, ni ovira za to, da se ta elektronska sporočila opredelijo kot „akti, ki posegajo v položaj“.
40
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da bi moralo Splošno sodišče odgovor iz elektronske pošte z dne 27. avgusta, ker neposredno in takoj vpliva na interese pritožnika z bistveno spremembo njegovega pravnega položaja, kar zadeva določitev zneska dolgovanega davka na njegovo mesečno plačo, opredeliti kot „akt, ki posega v položaj“, v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
41
Iz tega tudi izhaja, da je trimesečni rok, ki ga je imel na voljo pritožnik za vložitev pritožbe v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov, začel teči na dan vročitve odločitve, ki izhaja iz elektronskega sporočilu z dne 27. avgusta 2021 in s katero je PMO zavrnil priznanje podaljšanja davčne olajšave, ki jo je pritožnik zahteval za drugo hčerko. Zato je pritožnik s tem, da je 24. novembra 2021 vložil pritožbo, spoštoval trimesečni rok iz tega člena 90(2).
42
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah 33, 35, 37 in 39 izpodbijane sodbe v bistvu ugotovilo, da elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021 ni akt, ki posega v položaj, in da je zavrnilna odločba zaradi molka organa z dne 18. decembra 2021 prvotni akt, ki posega v položaj pritožnika, iz česar je v točki 45 te sodbe napačno sklepalo, da predlog za razglasitev ničnosti ni dopusten v delu, v katerem se nanaša na to odločbo zaradi molka organa.
43
Prvi pritožbeni razlog je torej treba sprejeti.
44
Napačna uporaba prava, ki jo je storilo Splošno sodišče in na katero se nanaša točka 42 te sodbe, se nanaša na predmet in dopustnost predloga za razglasitev ničnosti, ki ga je, kot je ugotovilo Splošno sodišče, pritožnik vložil zoper zavrnilno odločbo zaradi molka organa z dne 18. decembra 2021.
45
Vendar se drugi in tretji pritožbeni razlog nanašata na vsebinsko zavrnitev tožbe, ki jo je ta pritožnik vložil pri Splošnem sodišču, v delu, v katerem se je štelo, da je bila ta tožba vložena zoper zavrnilno odločbo zaradi molka organa z dne 28. oktobra 2021. Ta pritožbena razloga je torej treba preučiti.
Drugi pritožbeni razlog
46
Drugi pritožbeni razlog ima dva dela.
Prvi del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
47
Pritožnik s prvim delom drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na točko 50 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče kršilo obveznost uprave, da v skladu s členom 41(2)(c) Listine svoje odločitve obrazloži.
48
Pritožnik meni, da iz določb člena 90 Kadrovskih predpisov v povezavi s členom 41 Listine izhaja, da je bila Komisija dolžna sprejeti odločbo v zvezi z njim. Po njegovem mnenju naj bi neukrepanje uprave pomenilo kršitev načela dobrega upravljanja, na katero bi se lahko skliceval.
49
Komisija meni, da bi bilo treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
– Presoja Sodišča
50
Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru pritožbe očitki zoper obrazložitev sodbe Splošnega sodišča, ki je podana zaradi celovitosti, ne morejo pripeljati do razveljavitve navedene sodbe in jih je torej treba zavrniti kot brezpredmetne (sodba z dne 22. junija 2023, DI/ECB, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, točka 47 in navedena sodna praksa).
51
Grajani razlog izpodbijane sodbe, naveden v točki 50 te sodbe, pa je naveden zaradi celovitosti. Trditve pritožnika, ki so se nanašale na to, da Komisija ni sprejela izrecne zavrnilne odločbe, s katero bi ga obvestila o njegovi pravici do vložitve pritožbe, so bile namreč v točki 49 izpodbijane sodbe zavrnjene kot brezpredmetne, preden je Splošno sodišče te trditve zaradi celovitosti, zlasti v tej točki 50, zavrnilo kot „vsekakor“ neutemeljene.
52
Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot brezpredmeten.
Drugi del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
53
Pritožnik z drugim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Komisija kršila njegovo pravico do izjave, določeno v členu 41(2)(a) Listine, ker je ta institucija tudi v fazi pritožbenega postopka popolnoma prezrla sporočilo, navedeno v točki 7 izpodbijane sodbe, ki ga je 15. julija 2021 poslal vodji oddelka „Pravice in obveznosti“ PMO in na katero ni prejel nobenega odgovora.
54
Komisija meni, da bi bilo treba ta drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten in vsekakor zavrniti kot neutemeljen.
– Presoja Sodišča
55
Opozoriti je treba, da trditve iz pritožbe, s katerimi se ne graja sodba, ki jo je izdalo Splošno sodišče na podlagi predloga za razglasitev ničnosti odločbe, ampak odločba, katere razglasitev ničnosti je bila predlagana pred Splošnim sodiščem, niso dopustne (sodba z dne 27. aprila 2023, PL/Komisija, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, točka 108 in navedena sodna praksa).
56
Pritožnik pa s trditvami v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga, namesto da bi grajal obrazložitev izpodbijane sodbe, Komisiji očita, da je kršila njegovo pravico do izjave, določeno v členu 41(2)(a) Listine, pri čemer se opira na sporočilo, navedeno v točki 7 te sodbe.
57
Zato je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 55 te sodbe, ta drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten.
58
Posledično je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmeten in zavreči kot delno nedopusten.
Tretji pritožbeni razlog
59
Tretji pritožbeni razlog ima štiri dele.
Prvi, drugi in tretji del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
60
Pritožnik s prvim, drugim in tretjim delom tretjega pritožbenega razloga, ki jih je treba obravnavati skupaj, trdi, na prvem mestu, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 93 izpodbijane sodbe ugotovilo, da davčna olajšava iz člena 3(4) Uredbe št. 260/68 dopolnjuje otroški dodatek in da lahko le dejansko izplačilo tega dodatka s strani institucij Unije daje pravico do te olajšave, napačno razlagalo ta člen 3 in kršilo dejansko pravno naravo navedene olajšave. Pritožnik meni, da ni povezave med priznanjem davčne olajšave in pravico do otroškega dodatka.
61
Trdi, da iz besedila člena 3 Uredbe št. 260/68 in konteksta nastanka tega člena izhaja, da se davčna olajšava ne sme priznati poleg otroškega dodatka, ampak kot dodatek k olajšavi za izdatke, povezane z delom, iz člena 3(4), prvi pododstavek, te uredbe, tako da priznanje te olajšave ni pogojeno z upravičenostjo do otroškega dodatka.
62
Po mnenju pritožnika napačna presoja Splošnega sodišča v zvezi z razlago člena 3(4) Uredbe št. 260/68 izhaja zlasti iz uporabe njegove sodne prakse, zlasti sodbe XB/ECB, navedene v točkah 81 in 82 izpodbijane sodbe, ki naj bi bila sama po sebi pravno napačna.
63
Na drugem mestu, pritožnik meni, da je presoja Splošnega sodišča v točkah 74 in 93 izpodbijane sodbe, v skladu s katero morajo biti izpolnjena vsa merila iz člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, vključno z merilom v zvezi s starostno mejo zadevnega otroka, določenim v odstavku 3 tega člena 2, da se otrok lahko prizna kot vzdrževana oseba in da se prizna pravica do davčne olajšave, napačna.
64
V zvezi s tem pritožnik navaja, da iz sodbe z dne 14. decembra 1990, Brems/Svet (T‑75/89, EU:T:1990:88), navedene v tej točki 74, izhaja, da je treba opredelitev pojma „vzdrževani otrok“ presojati le glede na člen 2(2) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Taka razlaga naj bi bila potrjena s sklepi vodij uprave št. 222/04, ki se nanašajo le na ta odstavek 2 in ne na druge določbe člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
65
Iz tega naj bi sledilo tudi, da je Splošno sodišče pri presoji iz točke 77 izpodbijane sodbe, v skladu s katero bi moral pritožnik navesti, da je treba njegovi hčerki na podlagi člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom s posebno odločbo OI izenačiti z vzdrževanimi otroki, napačno uporabilo pravo. Taka presoja bi bila v nasprotju z upravno poenostavitvijo, ki se je želela doseči s sklepi vodij uprave št. 222/04.
66
Poleg tega naj bi, prvič, iz pretekle prakse Komisije v zadnjih 60 letih izhajalo, da ravnanje pritožnika na podlagi tega člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ob upoštevanju pogojev, določenih v teh sklepih vodij uprave, ni bilo potrebno. Drugič, Komisija naj bi pritožnika sama obvestila, da nima več pravice do otroškega dodatka za svoja otroka, da pa je lahko upravičen do davčne olajšave, če za to zaprosi. Tako bi mu moralo Splošno sodišče vsekakor priznati to olajšavo na podlagi običajnega prava in načela varstva legitimnih pričakovanj.
67
Na tretjem in zadnjem mestu, pritožnik meni, da Splošno sodišče v točki 100 izpodbijane sodbe ni upoštevalo dejanske pravne narave davčne olajšave. Tako naj pritožnik ne bi zahteval niti tega, da „se mu še naprej izplačujejo davčne olajšave“, niti – v nasprotju s tem, kar naj bi bilo navedeno v tej točki 100 – „vračila zneskov, ki bi jih bilo treba po njegovem mnenju odbiti od davčne osnove za njegovo plačo“.
68
Pritožnik v zvezi s tem navaja, da davčna olajšava ni predmet plačila, ampak povzroči zmanjšanje obdavčljivega dohodka. Šele nato naj bi se znižal znesek davka glede na davčno stopnjo, ki se uporablja. Tako naj bi pritožnik zahteval vračilo davka na podlagi novega izračuna dolgovanega davka, izvedenega po odbitku veljavnih olajšav.
69
Poleg tega pritožnik trdi, da ker na primer po svoji smrti ne bi več prejemal plače, tudi ne bi več plačeval davkov in zato tudi ne bi bil upravičen do davčnih olajšav. Tako naj v nasprotju s tem, kar naj bi bilo navedeno v točkah 72 in 73 izpodbijane sodbe, ne bi bilo nobenega tveganja, da bi bila otroka pritožnika po njegovi smrti breme za proračun Unije. Ugotovitve Splošnega sodišča iz teh točk 72 in 73 naj bi bile torej povsem neupoštevne.
70
Nazadnje, pritožnik navaja, da ne zahteva nobenega otroškega dodatka, saj ni sporno, da ga ne more zahtevati. Poleg tega naj bi svoja otroka vzdrževal v celoti sam in naj ne bi bila v breme proračuna Unije. Vendar naj ne bi bilo predstavljivo, da bi namesto javnih organov in prek že obdavčenih dohodkov prevzel dajatve, kot so na primer stanovanjski dodatek, pomoč za ogrevanje, socialna pomoč ali pomoč za izobraževanje, ki bi se običajno morali financirati iz davčnih prihodkov, ne da bi bil v zameno upravičen do davčne olajšave.
71
Komisija meni, da je treba prvi, drugi in tretji del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljene.
– Presoja Sodišča
72
Opozoriti je treba, da se v skladu s členom 3(1) Uredbe št. 260/68 davek v korist Unije plačuje vsak mesec od plač in prejemkov, ki jih ta izplača posameznemu davčnemu zavezancu.
73
V členu 3(3) te uredbe so našteti družinski dodatki in socialni prejemki, ki se odštejejo od davčne osnove. Med temi dodatki je tudi otroški dodatek. Zato, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 67 izpodbijane sodbe, iz besedila tega člena 3(3) izhaja, da je treba za izračun zneska davka, ki ga uradnik, kot je pritožnik, dolguje od svojih mesečnih osebnih prejemkov, od davčne osnove med drugim odbiti ta dodatek.
74
Poleg tega se v skladu s členom 3(4), prvi pododstavek, navedene uredbe znesek, izračunan na podlagi predhodnih določb člena 3 te uredbe, iz naslova izdatkov, povezanih z delom, in osebnih izdatkov zmanjša za 10 %.
75
Nazadnje, v skladu s členom 3(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 260/68 se „[z]a vsakega vzdrževanega zavezančevega otroka in za vsako osebo, ki se obravnava kot vzdrževan otrok v smislu člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, […] prizna dodatno zmanjšanje v višini dvakratnega zneska otroškega dodatka za vzdrževanega otroka.“
76
Iz besedila tega člena 3(4), drugi pododstavek, izhaja, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 69 izpodbijane sodbe, da mora davčni zavezanec, da bi bil upravičen do dodatne davčne olajšave iz te določbe, imeti enega ali več vzdrževanih otrok ali eno ali več oseb, ki se obravnavajo kot vzdrževani otrok v smislu člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
77
Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 26 sklepnih predlogov, pa člen 3(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 260/68 za upravičenost do davčne olajšave ne določa pogoja, da se otroški dodatek zadevni osebi dejansko izplača na podlagi člena 2(3) te priloge, drugače kot je Splošno sodišče razsodilo v točkah 81 in 93 izpodbijane sodbe.
78
Čeprav upravičenost do davčne olajšave ni odvisna od dejanskega izplačila otroškega dodatka, vseeno ni mogoče trditi, kot to trdi pritožnik, da med to olajšavo in tem dodatkom ni nobene povezave.
79
Na eni strani namreč iz sodne prakse Sodišča izhaja, da tako davčna olajšava kot otroški dodatek izpolnjujeta socialni cilj in da je njuno izplačilo utemeljeno s stroški, ki izhajajo iz dejanske in gotove potrebe, povezane z obstojem otroka in dejanskim vzdrževanjem tega otroka (glej sodbe z dne 28. novembra 1991, Schwedler/Parlament, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, točki 18 in 26; z dne 7. maja 1992, Svet/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, točka 9 in navedena sodna praksa, ter z dne 30. novembra 2023, MG/EIB, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, točka 47).
80
Na drugi strani, kot je bilo navedeno v točki 76 te sodbe, sta upravičenost do davčne olajšave in upravičenost do otroškega dodatka odvisni od obstoja „vzdrževanega otroka“ ali osebe, ki se obravnava kot tak otrok, kot sta opredeljena v členu 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
81
Kar zadeva pojem „vzdrževani otrok“, je v členu 2(2) te priloge določeno da „[v]zdrževan otrok pomeni zakonskega, biološkega ali posvojenega otroka uradnika ali njegovega zakonca, ki ga uradnik dejansko vzdržuje“.
82
Kot je Splošno sodišče v bistvu navedlo v točki 71 izpodbijane sodbe, čeprav v tej določbi za opredelitev pojma „vzdrževani otrok“ ni navedena nobena starostna meja, iz povezane razlage vseh določb člena 2 navedene priloge izhaja, da se ta pojem ne sme razumeti zgolj v smislu odstavka 2 tega člena 2, ampak širše.
83
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 2(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom „[u]radnik, ki ima enega ali več vzdrževanih otrok, dobi v skladu z odstavki 2 in 3 spodaj mesečni dodatek v višini […] za vsakega vzdrževanega otroka.“ Iz tega besedila izhaja, da je za „vzdrževane otroke“ za uporabo tega člena 2 mogoče šteti le osebe, ki izpolnjujejo pogoje iz teh dveh odstavkov.
84
Ta razlaga je potrjena s členom 2(6) te priloge, ki se izrecno sklicuje na „vzdrževanega otroka [v smislu tega člena]“, in odstavkom 7 navedenega člena 2, ki se nanaša na „vzdrževanega otroka v smislu odstavkov 2 in 3“.
85
Poleg tega člen 2(4) Priloge VII določa, da se lahko „[v]saka oseba, ki jo je uradnik po zakonu dolžan vzdrževati, tako vzdrževanje pa je povezano z visokimi stroški“, izjemoma šteje kot vzdrževani otrok. Sodišče je že razsodilo, da je namen te določbe prav zagotoviti, da je osebo, ki ne izpolnjuje pogojev iz odstavka 3 tega člena, ker ni niti mladoletni otrok uradnika niti njegov polnoletni otrok, ki se šola ali poklicno izobražuje, mogoče enačiti z vzdrževanim otrokom, če mora uradnik prevzeti dejansko vzdrževanje te osebe. Natančneje, pojasnilo je, da izjemnost tega enačenja ne pomeni, da je otrok uradnika nujno izključen s področja uporabe člena 2(4) te priloge (glej v tem smislu sodbo z dne 7. maja 1992, Svet/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, točki 7 in 10). Sodna praksa, ki izhaja iz te sodbe, pa nasprotuje temu, da bi bilo mogoče vsakega otroka, ki ga vzdržuje uradnik, šteti za njegovega vzdrževanega otroka, ne glede na pogoje iz člena 2(3) navedene priloge.
86
Poleg tega je treba navesti, da druge določbe Kadrovskih predpisov, in sicer zlasti člen 72 teh predpisov, ki se nanaša na zdravstveno zavarovanje, ali člen 80 navedenih predpisov, ki se nanaša na pokojnino po starših, glede opredelitve pojma „vzdrževani otrok“ napotujejo na celoten člen 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, in ne le na odstavek 2 te priloge. Torej se je treba zlasti zaradi doslednosti ureditve iz Kadrovskih predpisov za opredelitev tega pojma sklicevati na vse določbe navedenega člena 2.
87
Tako je Sodišče v bistvu že razsodilo, da je treba pojem „vzdrževani otrok“ razlagati ob upoštevanju člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom v celoti (sodba z dne 20. novembra 1980, Gerin/Komisija, 806/79, EU:C:1980:264, točka 15).
88
Iz navedenega izhaja, da Splošno sodišče s tem, da je v točkah 74, 75 in 93 izpodbijane sodbe v bistvu presodilo, da je treba pojem „vzdrževani otrok“ v smislu člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom razlagati ob upoštevanju starostnih mej, določenih v odstavku 3 tega člena 2, ni napačno uporabilo prava.
89
Ker je, kot je bilo navedeno v točki 80 te sodbe, upravičenost do davčne olajšave odvisna od obstoja „vzdrževanega otroka“ v smislu člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 80 izpodbijane sodbe presodilo, da se člen 3(4) Uredbe št. 260/68 uporablja le v položajih, v katerih zadevna oseba izpolnjuje tudi pogoje za upravičenost do otroškega dodatka na podlagi tega člena 2.
90
Zgornja presoja izhaja iz samega besedila člena 3(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 260/68 in člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, kot ju razlaga Sodišče. Te presoje ni mogoče ovreči niti s trditvami pritožnika, ki se nanašajo na sodno prakso Splošnega sodišča in sklepe vodij uprave št. 222/04, povzete v točkah 64 in 65 te sodbe, niti z njegovimi trditvami, ki temeljijo na domnevni pravni naravi davčne olajšave in ki so navedene v točkah od 67 do 70 te sodbe.
91
Kar zadeva trditev pritožnika, navedeno v točki 66 te sodbe, da bi mu moralo Splošno sodišče vsekakor priznati davčno olajšavo na podlagi običajnega prava in načela varstva legitimnih pričakovanj, je treba opozoriti, da morajo v skladu s členom 58 Statuta Sodišča Evropske unije pritožbeni razlogi temeljiti na trditvah, ki se nanašajo na postopek pred Splošnim sodiščem. Poleg tega v skladu s členom 170(1) Poslovnika Sodišča pritožba ne more spreminjati predmeta spora pred Splošnim sodiščem. Pristojnost Sodišča v okviru pritožbe je omejena na presojo pravne rešitve, podane glede razlogov in trditev, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji (sodba z dne 19. septembra 2024, Coppo Gavazzi in drugi/Parlament, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, točka 149 in navedena sodna praksa).
92
Ker pa pritožnik trditve, navedene v prejšnji točki te sodbe, ni navedel pred Splošnim sodiščem, jo je treba zavreči kot nedopustno.
93
Glede na zgornje preudarke je treba prvi, drugi in tretji del tretjega pritožbenega razloga zavreči kot delno nedopustne in zavrniti kot delno neutemeljene.
Četrti del tretjega pritožbenega razloga
– Trditve strank
94
Pritožnik s četrtim delom tretjega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točki 94 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da se v obravnavani zadevi sklepi vodij uprave št. 222/04, na podlagi katerih bi moral biti upravičen do davčne olajšave, ne uporabljajo.
95
Pritožnik meni, da notranja direktiva Komisije št. 36-2004 z dne 24. maja 2004 (v nadaljevanju: notranja direktiva), s katero so bili preneseni sklepi vodij uprave št. 222/04, ni splošna interna odločba, sprejeta na podlagi Kadrovskih predpisov, ampak odločba, sprejeta na podlagi člena 10 Uredbe št. 260/68, da bi se zagotovila enotna razlaga te uredbe.
96
Poleg tega pritožnik trdi, da so ti sklepi vodij uprave lex specialis, tako da naj bi se uporabljali v njih navedeni pogoji, zlasti pogoj v zvezi s starostno mejo za vzdrževane otroke.
97
Komisija meni, da je treba četrti del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
– Presoja Sodišča
98
Navesti je treba, kot je ugotovilo Splošno sodišče v točki 90 izpodbijane sodbe, da so z notranjo direktivo preneseni sklepi vodij uprave št. 222/04. Ti določajo, da se za vzdrževane otroke, starejše od 26 let, davčna olajšava, določena v členu 3(4) Uredbe št. 260/68, prizna le, če je otrok začel izobraževanje v običajni starosti, preden je dopolnil 26 let, in če se redno izobražuje. Prav tako je bilo določeno, da davčna olajšava vsekakor preneha od dneva, ko otrok prejme dohodek, ki presega 40 % plače uradnika v nazivu 1, plačilni razred 1, ali ko otrok dopolni starost 30 let.
99
V skladu s sodno prakso Sodišča je treba interne akte, ki jih sprejme institucija Unije, kot je notranja direktiva Komisije, šteti za okvirno pravilo ravnanja, ki ga uprava določi zase in od katerega ne more odstopiti, ne da bi pojasnila razloge, zaradi katerih je to storila (glej sodbo z dne 1. decembra 1983, Blomefield/Komisija, 190/82, EU:C:2012:358, točka 20 in navedena sodna praksa).
100
Vendar taki interni akti nikakor ne smejo odstopati od zavezujočih in hierarhično nadrejenih aktov, kot so v obravnavani zadevi določbe Kadrovskih predpisov ali Uredbe št. 260/68 (glej v tem smislu sodbo z dne 1. decembra 1983, Blomefield/Komisija, 190/82, EU:C:1983:358, točka 21).
101
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v točki 92 izpodbijane sodbe pravilno opozorilo, da je notranja direktiva, ki jo sprejme institucija Unije, pravilo, ki je hierarhično nižje od Kadrovskih predpisov in na splošno od uredbe, preden je presodilo, da s tako notranjo direktivo ni mogoče zakonito določati pravil, ki odstopajo od določb Kadrovskih predpisov ali uredbe.
102
Iz preudarkov, ki se nanašajo na prvi, drugi in tretji del tretjega pritožbenega razloga, pa izhaja, da brez poseganja v izjemno izenačitev z vzdrževanimi otroki na podlagi člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom davčne olajšave iz člena 3(4) Uredbe št. 260/68 ni mogoče uporabiti za otroke uradnika, starejše od 26 let, ker ti otroci presegajo starostno mejo, določeno v členu 2(3) te priloge, po kateri osebe ni več mogoče šteti za „vzdrževanega otroka“ v smislu tega člena 2.
103
Iz navedenega izhaja, da Splošno sodišče s tem, da je v točki 94 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se notranja direktiva v obravnavani zadevi ne more uporabiti, ker bi bila taka uporaba v nasprotju s členom 3(4) Uredbe št. 260/68 v povezavi s členom 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, pri čemer je pojasnjeno, da izjemna izenačitev z vzdrževanimi otroki iz odstavka 4 tega člena 2 v tej zadevi ni sporna, ni napačno uporabilo prava.
104
V zvezi s trditvijo iz točke 95 te sodbe je treba poudariti, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 55 sklepnih predlogov, da na podlagi spisa, ki je na voljo Sodišču, ni mogoče opredeliti pravne podlage, na kateri je Komisija sprejela notranjo direktivo. Ob tem ne glede na podlago, na kateri je ta institucija sprejela to notranjo direktivo, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 100 te sodbe, takega internega akta nikakor ni mogoče uporabiti, če je v nasprotju z zavezujočim in hierarhično višjim aktom Unije.
105
Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev je treba četrti del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
106
Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
107
Kot izhaja iz točke 42 te sodbe, je Splošno sodišče s tem, da je v točki 45 izpodbijane sodbe ugotovilo, da predlog pritožnika za razglasitev ničnosti ni dopusten v delu, v katerem se nanaša na zavrnilno odločbo zaradi molka organa z dne 18. decembra 2021, napačno uporabilo pravo. Iz tega sledi, da je treba izpodbijano sodbo v tem delu razveljaviti. Ker je treba drugi in tretji pritožbeni razlog zavrniti, je treba pritožbo v preostalem zavrniti.
Tožba pred Splošnim sodiščem
108
Člen 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije določa, da Sodišče, če je pritožba utemeljena, razveljavi odločitev Splošnega sodišča in lahko, če stanje postopka to dovoljuje, samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
109
V obravnavani zadevi ob upoštevanju delne razveljavitve izpodbijane sodbe tožba pred Splošnim sodiščem še naprej obstaja le v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi zahteve za priznanje davčne olajšave, ki jo je pritožnik vložil 18. avgusta 2021.
110
Pritožnik je pred Splošnim sodiščem navedel dva tožbena razloga.
111
Prvi tožbeni razlog se nanaša na neobstoj izrecne odločbe, s katero bi bil obveščen o pravici do vložitve pritožbe, in na neobstoj obrazložitve. Tako bi morala biti po mnenju pritožnika „odločbam“ iz elektronskih sporočil z dne 29. junija 2021 in elektronskega sporočila z dne 27. avgusta 2021 priložena informacija o njegovi pravici do vložitve pritožbe in bi morale biti te odločbe obrazložene. Drugi tožbeni razlog se nanaša na to, da je Komisija kršila pravico do prejemanja osebnih prejemkov. Ker sta bila ta tožbena razloga predmet kontradiktorne razprave pred Splošnim sodiščem, stanje postopka dovoljuje, da Sodišče samo dokončno odloči o zadevi.
Drugi tožbeni razlog pred Splošnim sodiščem
112
V zvezi z drugim pritožbenim razlogom, ki ga je treba preučiti najprej, iz presoje v zvezi s tretjim pritožbenim razlogom iz točk od 72 do 93 in od 98 do 107 te sodbe izhaja, da je Komisija upravičeno zavrnila priznanje davčne olajšave.
113
Iz te presoje namreč izhaja, da brez poseganja v izjemno izenačitev nekaterih oseb z vzdrževanimi otroki na podlagi člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom davčne olajšave iz člena 3(4) Uredbe št. 260/68 ni mogoče uporabiti za otroke uradnika, starejše od 26 let, ker ti otroci presegajo starostno mejo, določeno v členu 2(3) te priloge, po kateri osebe ni več mogoče šteti za „vzdrževanega otroka“ v smislu tega člena 2.
114
Poleg tega se v skladu z navedeno presojo notranja direktiva, s katero so bili preneseni sklepi vodij uprave št. 222/04, v delu, v katerem določa možnost priznanja davčne olajšave za otroke, ki ne izpolnjujejo meril iz Kadrovskih predpisov, da bi jih bilo mogoče šteti za vzdrževane, in tako daje pravico do otroškega dodatka, ne more uporabiti za pritožnika, ker bi bila taka uporaba v nasprotju s členom 3(4) Uredbe št. 260/68 v povezavi s členom 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, pri čemer je pojasnjeno, da izjemna izenačitev nekaterih oseb z vzdrževanimi otroki, določena v odstavku 4 tega člena 2, v tej zadevi ni sporna.
115
Iz tega izhaja, da drugi tožbeni razlog ni utemeljen.
Prvi tožbeni razlog pred Splošnim sodiščem
116
Kar zadeva prvi tožbeni razlog, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, iz točk od 30 do 42 te sodbe izhaja, da je treba elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021 opredeliti kot „akt, ki posega v položaj“, v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov in zato kot „odločbo“, zoper katero je lahko pritožnik v skladu s to določbo vložil pritožbo v roku treh mesecev od vročitve tega sporočila.
117
Čeprav je res, kot trdi pritožnik, da bi morala Komisija elektronsko sporočilo z dne 27. avgusta 2021 opredeliti kot „odločbo“ in ga obvestiti o njegovi pravici do vložitve pritožbe, pa je pritožnik v okoliščinah obravnavane zadeve 24. novembra 2021 lahko vložil pritožbo in izpodbijal zavrnitev PMO, da bi mu priznal dodatno davčno olajšavo za njegovi hčerki. Pritožniku torej nikakor ni bilo odvzeto jamstvo, in sicer pravica do vložitve pritožbe zoper akte uprave, ki posegajo v njegov položaj.
118
Kar zadeva trditev, da PMO ni zadostno obrazložil odločbe o zavrnitvi davčne olajšave, je treba opozoriti, da je obrazložitev aktov institucij Evropske unije, ki se zahteva s členom 296 PDEU in je povzeta v členu 25, drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov, prilagojena naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da lahko zadevne osebe razberejo razloge za sprejeti ukrep in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na vse okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, na katere se ta akt neposredno in posamično nanaša. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, saj je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (sodba z dne 11. junija 2020, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, točka 29 in navedena sodna praksa).
119
V obravnavani zadevi so bili v elektronskem sporočilu z dne 27. avgusta 2021 nedvoumno navedeni razlogi, zaradi katerih pritožnik ni mogel zahtevati davčne olajšave. PMO se je v zvezi s tem oprl na sodbo XB/ECB, pri čemer je pojasnil, da v skladu s to sodbo priznanje ali podaljšanje davčne olajšave ni več mogoče brez pravice do otroškega dodatka na podlagi člena 2 Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Poleg tega je Komisija v odločbi o zavrnitvi pritožbe podrobno navedla razloge za zavrnitev davčne olajšave, ki jo je zahteval pritožnik.
120
Zato je bil pritožnik seznanjen z utemeljitvijo zavrnitve priznanja davčne olajšave.
121
Posledično je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
122
Iz tega izhaja, da je treba predloge zoper odločbo o zavrnitvi zahteve za priznanje davčne olajšave, vložene 18. avgusta 2021, zavrniti.
Stroški
123
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena ali če je utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu.
124
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
125
Člen 138(2) navedenega poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), določa, da Sodišče, če je neuspelih strank več, odloči o porazdelitvi stroškov. Enako v skladu s členom 138(3) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), vsaka stranka, če uspe samo deloma, nosi svoje stroške.
126
Ker sta pritožnik in Komisija vsak predlagala, naj se plačilo stroškov naloži drugemu, in ker s svojimi pritožbenimi razlogi deloma nista uspela, se jima naloži, da nosita svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. decembra 2023, Heßler/Komisija (T‑369/22, EU:T:2023:855), se razveljavi v delu, v katerem je kot nedopusten zavržen predlog Michaela Heßlerja za razglasitev ničnosti odločbe – zaradi molka organa – o zavrnitvi njegove zahteve za podaljšanje davčne olajšave za vzdrževanega otroka, sprejete 18. decembra 2021.
2.
Pritožba se v preostalem zavrne.
3.
Predlog, vložen pri Splošnem sodišču zoper odločbo o zavrnitvi zahteve za priznanje davčne olajšave za vzdrževanega otroka, ki jo je M. Heßler vložil 18. avgusta 2021, se zavrne.
4.
M. Heßler in Evropska komisija nosita vsak svoje stroške.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.