62023CJ0537_RES
Zadeva C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
proti
Agora SARL
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija))
Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. februarja 2025
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Člen 25(1) – Dogovor o pristojnosti – Presoja veljavnosti dogovora – Nenatančnost in neuravnoteženost – Pravo, ki se uporabi – Pojem ‚ničnost materialne veljavnosti‘“
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 1215/2012 – Dogovor o pristojnosti – Dogovor o pristojnosti – Presoja veljavnosti dogovora – Očitki v zvezi z nenatančnostjo in neuravnoteženostjo – Merila presoje – Avtonomna merila, ki izhajajo iz člena 25 uredbe – Dopustnost – Merila v zvezi z razlogi za „ničnost materialne veljavnosti“ – Nedopustnost
(Uredba št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 25(1))
(Glej točke od 32 do 54 in točko 1 izreka.)
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 1215/2012 – Dogovor o pristojnosti – Dogovor o pristojnosti, ki eni stranki podeljuje več pravic kot drugi – Veljavnost – Pogoji
(Uredba št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 25(1) in (4))
(Glej točke od 56 do 68 in točko 2 izreka.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je razlagalo člen 25(1) in (4) Uredbe št. 1215/2012 (
1
) ter pojasnilo merila, na podlagi katerih je treba presojati veljavnost dogovora o pristojnosti v primeru očitkov v zvezi z nenatančnostjo ali neuravnoteženostjo tega dogovora ter pogoje za veljavnost takega dogovora, v skladu s katerim lahko ena od strank tožbo vloži le pri sodišču, ki je določeno v navedenem dogovoru, medtem ko lahko druga stranka vloži tožbo pri katerem koli drugem pristojnem sodišču.
Družba francoskega prava, Agora SARL, je z družbo italijanskega prava, Società Italiana Lastre SpA (SIL), sklenila pogodbo o dobavi fasadnih panelov za izvedbo gradnje, ki sta jo naročili dve fizični osebi. Ta pogodba je vsebovala dogovor o pristojnosti (v nadaljevanju: zadevni dogovor o pristojnosti), v skladu s katerim je bilo za vse spore, ki so izhajali iz te pogodbe ali bili z njo povezani, pristojno sodišče v Brescii (Italija). Družba SIL pa si je pridržala pravico, da vloži tožbo zoper kupca „pred drugim pristojnim sodiščem v Italiji ali tujini“.
Po ugotovitvi nepravilnosti pri izvajanju zadevne gradnje sta nosilki projekta pri tribunal de grande instance de Rennes (okrožno sodišče v Rennesu, Francija) zoper družbi Agora in SIL vložili tožbo za ugotovitev odgovornosti in plačilo odškodnine. Družba Agora je družbo SIL pozvala k udeležbi v postopku na podlagi garancije, ta pa je na podlagi zadevnega dogovora o pristojnosti temu pozivu k udeležbi v postopku na podlagi garancije nasprotovala, pri čemer je uveljavljala ugovor mednarodne nepristojnosti francoskega sodišča. Ker je bil ta ugovor zavrnjen s prvostopenjsko odločbo, ki je bila potrjena v pritožbenem postopku, je družba SIL vložila kasacijsko pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), ki je predložitveno sodišče.
Zadnjenavedeno sodišče je imelo pomisleke glede dveh vprašanj, povezanih z veljavnostjo dogovora o pristojnosti, zato se je odločilo, da pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe. Njegovo prvo vprašanje se nanaša na to, ali je treba v okviru presoje veljavnosti dogovora o pristojnosti očitke, ki se nanašajo na domnevno nenatančnost oziroma neuravnoteženost tega dogovora, preučiti glede na merila v zvezi z razlogi za „ničnost materialne veljavnosti“ tega dogovora, ki so opredeljena v pravu držav članic v skladu s členom 25(1) Uredbe Bruselj Ia, ali glede na avtonomna merila, ki izhajajo iz tega člena. V drugem primeru se sprašuje, ali je dogovor o pristojnosti v obravnavani zadevi z vidika navedenega člena veljaven.
Presoja Sodišča
V zvezi s prvim vprašanjem, ki se nanaša na merila, na podlagi katerih je treba preučiti očitke v zvezi z domnevno nenatančnostjo ali neuravnoteženostjo dogovora o pristojnosti, je Sodišče najprej opozorilo, da Uredba Bruselj Ia ne vsebuje opredelitve pojma „ničnost materialne veljavnosti“ niti ne napotuje na pravo držav članic za opredelitev tega pojma. Zato je treba avtonomno in enotno razlago tega pojma določiti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se uporablja, in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je.
V zvezi s tem je poudarilo, prvič, da se izraz „materialno“ v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku v sodbah in procesnih aktih uporablja za napovedovanje, da sodišče po preučitvi vprašanj glede pristojnosti, obličnosti in dopustnosti obravnava vprašanja, ki se nanašajo na sam predmet postopka, in sicer dejanska oziroma pravna vprašanja, o katerih mora sodišče odločiti na predlog strank. Vendar je člen 25(1), prvi stavek, Uredbe Bruselj Ia – v delu, v katerem določa, da so sodišča, ki so jih stranke določile po dogovoru, pristojna, „razen če“ je „materialna veljavnost“ dogovora o pristojnosti po pravu države članice, katere sodišča so določena, „nična“ – omejen na pojasnitev, katero nacionalno pravo se uporablja za vprašanje, ali je tak dogovor kljub izpolnjevanju vseh pogojev za veljavnost iz tega člena ničen iz drugih razlogov, ki izhajajo iz tega nacionalnega prava.
Drugič, v zvezi s sobesedilom, v katero je umeščena ureditev, člen 25(1), prvi in tretji stavek, Uredbe Bruselj Ia poleg sklicevanja na pojem „ničnost materialne veljavnosti“ določa materialne in formalne pogoje za veljavnost dogovorov o pristojnosti. Ta pojem se zato nanaša na splošne razloge za ničnost pogodbe, in sicer zlasti na napake volje, kot so zmota, prevara oziroma grožnja, in poslovna nesposobnost, kar so razlogi, ki drugače kakor pogoji za veljavnost dogovorov o pristojnosti niso urejeni v tej uredbi, temveč v pravu države članice, katere sodišča so določena.
Tretjič, ta razlaga je v skladu s cilji, ki jim sledi Uredba Bruselj Ia, zlasti s ciljem, ki se nanaša na pravno varnost in ki zahteva, da se nacionalno sodišče, pred katerim poteka postopek, brez težav izreče o lastni pristojnosti, ne da bi moralo vsebinsko odločati o zadevi.
Četrtič, navedena razlaga se ujema z zgodovino nastanka člena 25(1) Uredbe Bruselj Ia.
Dalje, v zvezi s presojo, ali je dogovor o pristojnosti dovolj natančen, je Sodišče v obravnavani zadevi navedlo, da se v skladu s členom 25(1) Uredbe Bruselj Ia za veljavnost takega dogovora zahteva dovolj natančna opredelitev objektivnih elementov, o katerih so se stranke sporazumele, da bi določile sodišče ali sodišča, ki jim nameravajo predložiti spore, ki so nastali ali bodo mogoče nastali. Poleg tega naložitev zahteve po natančnosti nujno prispeva k uresničevanju ciljev predvidljivosti, preglednosti in pravne varnosti, ki so navedeni v tej uredbi. To zahtevo po natančnosti je treba zato preučiti ob upoštevanju avtonomnih meril, ki izhajajo iz te določbe, kot jo razlaga Sodišče.
Nazadnje, v zvezi s presojo domnevne neuravnoteženosti dogovora o pristojnosti v skladu s členom 25(4) Uredbe Bruselj Ia tak dogovor nima učinka, če med drugim ne izpolnjuje pogojev za veljavnost iz členov 15, 19 ali 23 te uredbe. V skladu s temi členi dogovor o pristojnosti, ki najranljivejši stranki zavarovalne pogodbe, potrošniške pogodbe ali pogodbe o zaposlitvi omogoča, da vloži tožbo pri drugih sodiščih od tistih, ki so načeloma pristojna na podlagi določb oddelkov od 3 do 5 poglavja II navedene uredbe, ostaja veljaven. V skladu s tem členom 25(4) pa je tak dogovor ničen, če določa odstopanje od pristojnosti v korist zavarovatelja, potrošnikovega sopogodbenika ali delodajalca. Zato je treba presojo domnevne neuravnoteženosti dogovora o pristojnosti preučiti ob upoštevanju avtonomnih meril, ki izhajajo iz navedenega člena 25, kot ga razlaga Sodišče.
Sodišče je iz tega sklepalo, da v okviru presoje veljavnosti dogovora o pristojnosti očitkov, ki se nanašajo na domnevno nenatančnost oziroma neuravnoteženost tega dogovora, ni treba preučiti glede na merila v zvezi z razlogi za „ničnost materialne veljavnosti“ tega dogovora, ki so opredeljena v pravu držav članic, temveč glede na avtonomna merila, ki izhajajo iz člena 25(1) Uredbe Bruselj Ia.
V zvezi z drugim vprašanjem, ki se nanaša na veljavnost dogovora o pristojnosti, na podlagi katerega lahko ena od strank tega dogovora tožbo vloži le pri sodišču, ki je določeno v njem, medtem ko je drugi stranki dovoljeno, da tožbo vloži pri tem ali pri katerem koli drugem pristojnem sodišču, je Sodišče pojasnilo, prvič, da člena 25(1), prvi stavek, Uredbe Bruselj Ia ni mogoče razlagati tako, da morajo stranke nujno določiti sodišča ene in iste države članice. Naložitev take omejitve bi bila namreč v nasprotju z avtonomijo volje strank.
Poleg tega sodišča, pristojna na podlagi določb poglavja II Uredbe Bruselj Ia, potrjujejo, da lahko stranke v nekaterih primerih vložijo tožbo pri sodiščih več držav članic, med katerimi je tudi država stalnega prebivališča toženca, pa tudi kraja izpolnitve pogodbene obveznosti, kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ali stalnega prebivališča drugega toženca.
Drugič, sodišča držav članic ali držav pogodbenic Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, (
2
) določena v obravnavanem primeru, so na eni strani konkretno sodišče, na drugi strani pa druga sodišča, pristojna na podlagi določb poglavja II, oddelka 1 in 2, Uredbe Bruselj Ia ter naslova II, oddelka 1 in 2, te konvencije. Dogovor o pristojnosti, ki dovolj natančno določa ta sodišča, izpolnjuje zahtevo po natančnosti, ki izhaja iz člena 25(1) te uredbe, ter cilje predvidljivosti, preglednosti in pravne varnosti, navedene v uvodnih izjavah 15 in 16 navedene uredbe. V resnici gre namreč za napotitev na splošna pravila o pristojnosti, določena v tej uredbi in navedeni konvenciji.
Če pa bi se zadevni dogovor o pristojnosti v delu, v katerem se nanaša na „drugo pristojno sodišče […] v tujini“, razlagal tako, da določa tudi eno ali več sodišč ene ali več držav, ki niso niti članice Unije niti pogodbenice Luganske konvencije II, bi bil v tem primeru v nasprotju z Uredbo Bruselj Ia, ker bi bil v nasprotju s temi cilji.
Tretjič, v zvezi z veljavnostjo dogovora o pristojnosti, ki eni stranki podeljuje več pravic kot drugi, neuravnoteženost takega dogovora ne more omajati njegove veljavnosti na podlagi zahtev, navedenih v členu 25 Uredbe Bruselj Ia, razen v primerih, ki so s to uredbo izrecno prepovedani. Ta člen namreč temelji na načelu avtonomije volje strank, ki mu je zakonodajalec Unije dal prednost. Poleg tega členi 15, 19 in 23 navedene uredbe, na katere napotuje ta člen 25(4), izrecno omogočajo sklenitev neuravnoteženih dogovorov o pristojnosti v korist najranljivejše stranke v zavarovalni, potrošniški pogodbi ali pogodbi o zaposlitvi. Taka pogodba tako zaradi neuravnoteženosti ne postane nezakonita, če so stranke svobodno privolile v njeno sklenitev.
Sodišče je iz tega sklepalo, da je v teh okoliščinah dogovor o pristojnosti, kakršen je ta v obravnavani zadevi, veljaven, če, prvič, določa pristojnost sodišč ene ali več držav, ki so bodisi članice Unije bodisi pogodbenice Luganske konvencije II, drugič, opredeljuje objektivne elemente, ki so dovolj natančni, da lahko sodišče, pri katerem je vložena tožba, ugotovi, ali je pristojno, in tretjič, ni v nasprotju z določbami členov 15, 19 ali 23 Uredbe Bruselj Ia in ne odstopa od izključne pristojnosti na podlagi člena 24 te uredbe.
(
1
)	Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1; v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia).
(
2
)	Konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisana 30. oktobra 2007 (v nadaljevanju: Luganska konvencija II), katere sklenitev je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (UL 2009, L 147, str. 1).