PRESUDA SUDA19. studenoga 1991.(*)„Zaštita radnika – Odgovornost države članice“U spojenim predmetima C‑6/90 i C‑9/90_povodom
dvaju zahtjeva koje su na temelju članka 177. UEEZ-a Sudu uputili
Pretura di Vicenza (Italija) (u postupku C-6/90) i Pretura di Bassano
del Grappa (Italija) (u postupku C-9/90), s ciljem da u sporovima koji
se vode pred tim sudovima izmeđuAndree FrancovichaiTalijanske Republike_i izmeđuDanile Bonifaci i dr.iTalijanske Republike_pribave
prethodnu odluku o tumačenju članka 189. stavka 3. UEEZ-a i Direktive
Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakonodavstava
država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova
poslodavca (SL L 283, str. 23.), SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, Sir Gordon Slynn, R. Joliet, F. A.
Schockweiler, F. Grévisse i P. J. G. Kapteyn, predsjednici vijeća,
G.
F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez
de Velasco i M. Zuleeg, suci, nezavisni odvjetnik: J. Mischotajnik: D. Louterman, glavna administratorica_uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
Andreu Francovicha i Danilu Bonifaci i druge, Claudio Mondin, Aldo
Campesan i Alberto dal Ferro, odvjetnici pri odvjetničkoj komori u
Vicenzi, –        za talijansku vladu Oscar Fiumara, avvocato dello Stato, u svojstvu agenta, –        za
nizozemsku vladu B. R. Bot, glavni tajnik u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta, –        za
Ujedinjenu Kraljevinu J. E. Collins iz Pravnog odjela Ministarstva
financija (Treasury Solicitor's Department), u svojstvu agenta, uz
asistenciju Richarda Plendera, QC, –        za
Komisiju Europskih zajednica Giuliano Marenco i Karen Banks, zaposleni u
njezinoj pravnoj službi, u svojstvu agenata, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
usmena izlaganja Andree Francovicha i Danile Bonifaci, talijanske
vlade, vlade Ujedinjene Kraljevine, njemačke vlade, koju je zastupao
Jochim Sedemund, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u Kölnu, u svojstvu
agenta, te Komisije na raspravi održanoj 27. veljače 1991., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. svibnja 1991._donosi sljedećuPresudu1        Rješenjima
od 9. srpnja i 30. prosinca 1989., koja je Sud zaprimio 8. siječnja i
15. siječnja 1990., Pretura di Vicenza (u predmetu C-6/90) i Pretura di
Bassano del Grappa (u predmetu C-9/90) postavili su Sudu, na temelju
članka 177. UEEZ-a, prethodna pitanja o tumačenju članka 189. stavka 3.
UEEZ-a i Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o
usklađivanju zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u
slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL L 283, str. 23.).2        Ova
pitanja postavljena su u postupcima između Andree Francovicha i Danile
Bonifaci i dr. (u daljnjem tekstu: tužitelji) protiv Talijanske
Republike.3        Svrha
Direktive 80/987 je osiguranje minimalne zaštite zaposlenika na razini
Zajednice u slučaju insolventnosti poslodavca, ne dovodeći u pitanje
povoljnije odredbe koje postoje u državama članicama. U tu svrhu
Direktiva predviđa posebna jamstva za isplatu nepodmirenih tražbina po
osnovi plaće. 4        Prema
članku 11., države članice bile su dužne donijeti zakone i druge
propise potrebne za usklađivanje s Direktivom u roku koji je istekao 23.
listopada 1983. S obzirom na to da Talijanska Republika nije ispunila
ovu obvezu, Sud je utvrdio njezinu povredu obveze presudom od 2. veljače
1989., Komisija/Italija (22/87, Recueil, str. 143.).5        Andrea
Francovich, stranka u glavnom postupku u predmetu C-6/90, radio je za
CDN Elettronica SnC u Vicenzi, ali je primao samo neredovite uplate po
osnovi plaće. Stoga je podnio tužbu pred Pretura di Vicenza (Prefektura
Vicenze), koja je tuženoj tvrtki naložila isplatu iznosa od približno
šest milijuna talijanskih lira. Tijekom postupka izvršenja presude
sudski ovršitelj suda u Vicenzi zapisnikom je utvrdio da ovrha nije
mogla biti provedena. Andrea Francovich se zatim pozvao na pravo na
dobivanje jamstva od talijanske države, koje je predviđeno Direktivom
80/987 ili, podredno, na naknadu štete. 6        U
predmetu C-9/90, Danila Bonifaci i 33 drugih zaposlenika podnijeli su
tužbu pred Pretura di Bassano del Grappa, navodeći da su bili zaposleni u
Gaia Confezioni Srl, nad kojim je otvoren stečaj 5. travnja 1985. U
trenutku prestanka radnog odnosa tužitelji su potraživali iznose u
visini iznad 253 milijuna talijanskih lira, koji su utvrđeni kao obveze
stečajne mase. Više od pet godina nakon stečaja tužiteljima nije bilo
isplaćeno ništa, a stečajni upravitelj ih je obavijestio da nije
izgledna nikakva uplata u njihovu korist, čak ni djelomična. Stoga su
tužitelji podnijeli tužbu protiv Talijanske Republike zahtijevajući da
joj se naloži, uzimajući u obzir njezinu obvezu primjene Direktive
80/987 s učinkom od 23. listopada 1983., da im isplati tražbine koje
imaju po osnovi zaostalih plaća bar za posljednja tri mjeseca ili,
podredno, da im nadoknadi štetu. 7        U
tim okolnostima nacionalni sudovi postavili su Sudu prethodna pitanja
koja su istovjetna u obama predmetima: „1.      Ima
li, na temelju prava Zajednice koje je na snazi, pojedinac koji je
oštećen zato što država članica nije provela Direktivu 80/897 − a
neprovođenje je utvrđeno presudom Suda – pravo od te države zahtijevati
provođenje odredaba koje ta Direktiva sadrži, koje su dovoljno precizne i
bezuvjetne, izravnim pozivanjem na pravo Zajednice protiv države
članice koja nije provela Direktivu, a kako bi pribavio jamstva koja je
ta država trebala osigurati te, u svakom slučaju, i na naknadu štete
koju je pretrpio u vezi s propisima koji ne sadržavaju to pravo? 2.      Treba
li se članak 3. u vezi s člankom 4. Direktive Vijeća 80/987 tumačiti
tako da je država, u slučaju kada nije iskoristila mogućnost uvođenja
ograničenja koja su navedena u članku 4., dužna podmiriti potraživanja
zaposlenika u skladu s člankom 3.? 3.      U
slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje, Sud se umoljava da utvrdi
minimalno jamstvo koje država na temelju Direktive 80/987 mora osigurati
zaposleniku koji na to ima pravo tako da se isplata dužnog dijela plaće
može smatrati provedbom Direktive.“ 8        Za
potpunije izlaganje činjenica u glavnom postupku, tijek postupka, kao i
za pisana očitovanja koja su podnesena Sudu, upućuje se na izvještaj za
raspravu. Ti dijelovi spisa u nastavku navode se samo u mjeri koja je
potrebna za obrazloženje presude Suda. 9        Prvo
pitanje koje su postavili nacionalni sudovi postavlja dva problema koji
se trebaju proučiti odvojeno. Ono se s jedne strane odnosi na izravni
učinak odredaba Direktive koje određuju prava zaposlenika i, s druge
strane, na postojanje i opseg odgovornosti države za štetu koja
proizlazi iz povrede obveza koje je država dužna ispuniti na temelju
prava Zajednice.  Izravni učinak odredaba Direktive koje određuju prava zaposlenika10      Prvim
dijelom prvoga pitanja koje su postavili nacionalni sudovi želi se
saznati trebaju li se odredbe Direktive koje određuju prava radnika
tumačiti u smislu da zainteresirane osobe svoja prava protiv države zbog
nepoduzimanja mjera za provedbu Direktive u propisanom roku mogu
ostvariti pred nacionalnim sudovima. 11      Prema
ustaljenoj sudskoj praksi, država članica koja u propisanom roku nije
donijela mjeru koju zahtijeva direktiva ne može se braniti protiv
pojedinaca pozivajući se na vlastito neispunjavanje obveza koje
proizlaze iz direktive. Dakle, kad god se odredbe direktive sadržajno
gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima, a provedbene mjere
nisu donesene u propisanom roku, na te se odredbe može pozivati protiv
bilo koje nacionalne odredbe koja nije u skladu s direktivom, odnosno u
slučaju kad te odredbe definiraju prava koja pojedinci mogu ostvarivati u
odnosu na državu (presuda od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53., točke 24. i 25.). 12      Stoga
valja provjeriti jesu li odredbe Direktive 80/987 koje određuju prava
radnika bezuvjetne i dovoljno precizne. Ova provjera treba obuhvatiti
tri aspekta, to jest određenje korisnikâ predviđenog jamstva, sadržaj
tog jamstva i, naposljetku, identitet dužnika iz jamstva. U tom pogledu,
posebno se postavlja pitanje može li se država smatrati dužnikom iz
jamstva jer u propisanom roku nije poduzela potrebne mjere za prenošenje
direktive u nacionalno pravo. 13      Vezano
uz, ponajprije, određenje korisnika jamstva, valja, u skladu s člankom
1. stavkom 1., utvrditi da se Direktiva primjenjuje na tražbine
zaposlenika koje proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa protiv
poslodavaca koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1., koji
precizira pretpostavke pod kojima se poslodavac treba smatrati
insolventnim. Članak 2. stavak 2. upućuje na nacionalno pravo za
određivanje pojmova „zaposlenik“ i „poslodavac“. Naposljetku, stavak 2.
članka 1. predviđa da države članice iznimno i pod određenim
pretpostavkama mogu isključiti područje primjene Direktive za određene
kategorije radnika koje su navedene u prilogu Direktive.14      Ove
odredbe dovoljno su precizne i bezuvjetne, tako da nacionalni sud može
odlučiti treba li se osoba prema Direktivi smatrati korisnikom ili ne.
Nacionalni sud mora samo s jedne strane provjeriti je li osoba o kojoj
je riječ zaposlenik u smislu nacionalnog prava i je li isključena iz
primjene Direktive u skladu s člankom 1. stavkom 2. i prilogom I.
Direktive (vezano uz pretpostavke koje trebaju biti ispunjene za takvo
isključenje, vidjeti gore navedenu presudu od 2. veljače 1989.,
Komisija/Italija, 22/87, točke 18. do 23., i presudu od 8. studenoga
1990., Komisija/Grčka, C-35/88, Recueil, str. I-3917., I-5409.,
I-3931., točke 11. do 26.), a zatim, s druge strane, postoji li jedan od
slučajeva insolventnosti koji je propisan člankom 2. Direktive. 15      Potom,
vezano uz sadržaj jamstva, članak 3. Direktive predviđa da se mora
osigurati isplata nepodmirenih tražbina iz ugovora o radu ili radnih
odnosa koji se odnose na plaće koje se odnose na razdoblje prije datuma
koji je odredila država članica, a koja, u tom pogledu, može izabrati
između tri mogućnosti: a) do datuma nastanka insolventnosti poslodavca;
(b) do datuma obavijesti o otkazu dotičnom zaposleniku zbog
insolventnosti poslodavca; (c) do datuma nastupanja insolventnosti
poslodavca ili datuma prestanka ugovora o radu ili radnog odnosa
dotičnog zaposlenika zbog insolventnosti poslodavca. 16      Sukladno
ovom pravu izbora, država članica može, na temelju članka 4. stavaka 1.
i 2. ograničiti obvezu isplate na razdoblja od tri mjeseca ili osam
tjedana, ovisno o slučaju, a koja su izračunana u skladu s pravilima
koja su precizirana ovim člankom. Naposljetku, stavak 3. istog članka
propisuje da države članice mogu postaviti gornju granicu jamstva za
isplatu kako bi izbjegle plaćanje iznosa koji premašuju socijalne
ciljeve Direktive. Ako se države članice odluče za tu mogućnost, moraju
obavijestiti Komisiju o metodama prema kojima postavljaju tu gornju
granicu. Pored toga, članak 10. određuje da Direktiva ne utječe na izbor
koji je na raspolaganju državama članicama da poduzmu potrebne mjere
kako bi izbjegle zlouporabe te posebno odbile ili umanjile obvezu
isplate u određenim okolnostima. 17      Članak
3. Direktive državi članici dakle ostavlja izbor određivanja datuma od
kojeg se mora osigurati jamstvo za isplatu tražbina. Međutim, kako već
implicitno proizlazi iz sudske prakse Suda (vidjeti presudu od 4.
prosinca 1986., FNV, 71/85, Recueil, str. 3855., i presudu od 23. ožujka 1987., McDermott i Cotter, 286/85, Recueil,
str. 1453., točku 15.), pravo države da izabere između više mogućih
načina za postizanje rezultata koji je propisan direktivom ne isključuje
mogućnost da pojedinci pred nacionalnim sudovima ostvaruju prava čiji
se sadržaj može dovoljno precizno odrediti na temelju odredaba
direktive. 18      U
ovom slučaju, rezultat koji propisuje ova Direktiva je jamstvo isplate
nepodmirenih tražbina radnika u slučaju insolventnosti poslodavca.
Činjenica da članci 3. i 4. stavci (1) i (2) državama članicama priznaju
određenu marginu prosudbe s obzirom na načine određivanja toga jamstva i
ograničenja njegovog iznosa ne utječe na preciznu i bezuvjetnu narav
propisanog rezultata. 19      Naime,
kao što su izložili Komisija i tužitelji, minimalno jamstvo predviđeno
Direktivom može se odrediti tako da se temelji na datumu koji je
najmanje tegoban za jamstvenu instituciju. Taj datum je datum nastupanja
insolventnosti poslodavca jer su druga dva datuma, to jest datum
obavijesti o otkazu radniku i datum prestanka ugovora o radu ili radnog
odnosa, prema uvjetima koji su određeni člankom 3., neizbježno kasniji
od datuma nastupanja insolventnosti i određuju puno dulje razdoblje u
kojem mora biti osigurana isplata tražbina. 20      Valja
podsjetiti da mogućnost ograničavanja jamstva na temelju članka 4.
stavka 2. ne onemogućava određivanje minimalnog jamstva. Iz odredaba
toga članka proizlazi da države članice mogu ograničiti jamstva koja se
daju radnicima na određena razdoblja koja prethode datumu navedenom u
članku 3. Ova razdoblja određena su s obzirom na svaki od tri datuma
koji su predviđeni u članku 3., tako da se svakako može odrediti u kojoj
je mjeri država članica smjela ograničiti jamstvo predviđeno Direktivom
ovisno o datumu koji bi izabrala da je prenijela direktivu u nacionalno
pravo. 21      S
obzirom na članak 4. stavak 3., prema kojemu države članice mogu
postaviti gornju granicu jamstva za isplatu kako bi izbjegle plaćanje
iznosa koji premašuju socijalne ciljeve Direktive, i članak 10., koji
određuje da Direktiva ne utječe na mogućnost izbora država članica da
poduzmu mjere za sprečavanje zlouporaba, valja utvrditi da država
članica koja nije ispunila svoju obvezu prenošenja direktive ne može
pojedincu onemogućiti ostvarivanje prava koja mu direktiva daje
pozivanjem na to da je mogla ograničiti iznos jamstva da je poduzela
potrebne mjere za provođenje direktive (vidjeti, u vezi sa sličnom
mogućnosti koja se odnosi na sprečavanje zlouporabe u području poreza,
presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53., točku 34.). 22      Stoga
valja utvrditi da su predmetne odredbe bezuvjetne i dovoljno precizne
što se tiče sadržaja jamstva. 23      Naposljetku, što se tiče identiteta dužnika iz jamstva, članak 5. Direktive propisuje:
„Države članice određuju pravila za ustrojstvo, financiranje i rad
jamstvene institucije, poštujući pritom osobito sljedeća načela:
a)      imovina
institucije mora biti neovisna o obrtnim sredstvima poslodavca i biti
ustrojena na način da ne može biti zaplijenjena tijekom stečajnog
postupka; b)      poslodavci
moraju pridonijeti financiranju, osim ako ono nije u cijelosti
osigurano putem tijela javne vlasti; c)      obveza
institucije na isplatu postoji neovisno o ispunjenju obveza
financijskog doprinosa.“ 24      Izneseno
je da Direktiva predviđa mogućnost da tijela javne vlasti u cijelosti
financiraju jamstvene institucije pa se stoga ne može dopustiti da
država članica onemogućava učinke direktive pozivajući se na to da je
snošenje ukupnog financijskog tereta ili njegovog dijela mogla prebaciti
na druge osobe.
25      Ova
argumentacija ne može se prihvatiti. Iz odredaba Direktive proizlazi da
država članica mora ustrojiti odgovarajući institucionalni jamstveni
sustav. Država članica na temelju članka 5. raspolaže širokom marginom
prosudbe vezano uz ustrojstvo, rad i financiranje jamstvenih
institucija. Potrebno je naglasiti da činjenica, koju je istaknula
Komisija − da Direktiva predviđa kao jednu od mogućnosti da takav sustav
u cijelosti financiraju tijela javne vlasti − ne može značiti da se
država može identificirati kao dužnik nepodmirenih potraživanja. Obvezu
plaćanja imaju jamstvene institucije, a država može predvidjeti potpuno
financiranje jamstvenih institucija od strane tijela javnih vlasti samo
korištenjem svojih ovlasti uspostave jamstvenog sustava. U tom slučaju
država preuzima obvezu koja načelno nije njezina. 26      Iako
su, dakle, predmetne odredbe Direktive koje se odnose na određivanje
korisnika jamstva i sadržaja tog jamstva dovoljno precizne i bezuvjetne,
ti elementi ne omogućavaju pojedincu pozivanje na te odredbe pred
nacionalnim sudovima. S jedne strane, ove odredbe ne preciziraju
identitet dužnika iz jamstva, a s druge strane država se ne bi mogla
smatrati dužnikom samo zato što nije poduzela mjere za prijenos
direktive u nacionalno pravo u propisanom roku.
27      Stoga
na prvi dio prvog pitanja valja odgovoriti da se odredbe Direktive
80/987 koje određuju prava radnika moraju tumačiti tako da ih osobe na
koje se odnose ne mogu ostvarivati protiv države pred nacionalnim
sudovima zato što nisu poduzete provedbene mjere u propisanom roku.  Odgovornost države za štetu koja proizlazi iz povrede obveza koje ima na temelju prava Zajednice28      Drugim
dijelom prvoga pitanja nacionalni sudovi žele znati je li država
članica dužna naknaditi štetu nastalu pojedincima zbog neprenošenja
Direktive 80/987 u nacionalno pravo. 29      Nacionalni
sudovi time dakle postavljaju pitanje postojanja i opsega odgovornosti
države za štetu koja proizlazi iz povrede obveza koje ima na temelju
prava Zajednice. 30      Ovo pitanje treba ispitati u svjetlu općeg sustava Ugovora i njegovih osnovnih načela.  a) O načelu odgovornosti države 31      Najprije
valja podsjetiti da je Ugovor o EEZ-u uspostavio vlastiti pravni
poredak uklopljen u pravne sustave država članica i koji su njihovi
sudovi obvezni primjenjivati, te čiji su subjekti ne samo države članice
nego i njihovi državljani kojima pravo Zajednice pored obveza
dodjeljuje i prava koja postaju dijelom njihovog pravnog naslijeđa; ta
prava ne nastaju samo kad je njihovo ostvarivanje izričito propisano
Ugovorom, nego i na temelju obveza koje Ugovor na jasno određen način
postavlja kako pojedincima tako i državama članicama i institucijama
Zajednice (vidjeti presude od 5. veljače 1963., Van Gend en Loos, 26/62,
Recueil, str. 3., i od 15. lipnja 1964., Costa, 6/64, Recueil, str. 1141.). 32      Također
valja podsjetiti da su, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse,
nacionalni sudovi koji u okviru svojih nadležnosti primjenjuju odredbe
prava Zajednice, dužni osigurati punu primjenu tih pravnih pravila i
štititi subjektivna prava koja ona dodjeljuju pojedincima (vidjeti
posebno presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal, 106/77, Recueil, str. 629., točku 16., i od 19. lipnja 1990., Factortame, točku 19., C-213/89, Recueil, str. I-2433.). 33      Potrebno
je utvrditi da bi puna djelotvornost pravnih pravila Zajednice bila
dovedena u pitanje i zaštita prava koje one priznaju pojedincima bila
oslabljena ako pojedinci ne bi mogli dobiti naknadu kad su njihova prava
povrijeđena povredom prava Zajednice za koju je odgovorna država
članica.
34      Mogućnost
naknade štete od strane države članice osobito je nužna kad je, kao u
ovom slučaju, puna djelotvornost pravnih pravila Zajednice uvjetovana
radnjom države članice i kada pojedinci posljedično, zbog neizvršenja
takve radnje, pred nacionalnim sudovima ne mogu ostvarivati prava koja
su im priznata pravom Zajednice. 35      Iz
toga proizlazi da je načelo odgovornosti države za štetu koja je
pojedincima prouzročena povredama prava Zajednice za koje je odgovorna
država, sastavni dio sustava Ugovora.
36      Obveza
država članica da nadoknade te štete temelji se također na članku 5.
Ugovora, na temelju kojega su države članice dužne poduzeti sve opće ili
posebne mjere potrebne za osiguranje izvršenja obveza koje imaju na
temelju prava Zajednice. Među tim obvezama je i obveza otklanjanja
protupravnih posljedica povreda prava Zajednice (vidjeti, što se tiče
slične odredbe članka 86. Ugovora o EZUČ-u, presudu od 16. prosinca
1960., Humblet, 6/60, Recueil, str. 1125.). 37      Iz
svega navedenog proizlazi da iz prava Zajednice proizlazi načelo prema
kojem su države članice obvezne naknaditi štetu prouzročenu pojedincima
povredama prava Zajednice za koje su odgovorne.  b) O pretpostavkama za odgovornost države 38      Iako
dakle odgovornost države proizlazi iz prava Zajednice, pretpostavke pod
kojima ona daje pravo na naknadu štete ovise o naravi povrede prava
Zajednice koja je prouzročila štetu. 39      Kada,
kao u ovom slučaju, država članica ne ispuni svoje obveze koje ima na
temelju članka 189. stavka 3. Ugovora, da poduzme sve mjere potrebne za
postizanje rezultata koji je propisan direktivom, puna djelotvornost te
odredbe prava Zajednice nameće pravo na naknadu štete kada su ispunjene
tri pretpostavke. 40      Prva
pretpostavka je da rezultat koji je propisan direktivom sadržava
dodjelu prava u korist pojedinaca. Druga pretpostavka je da se sadržaj
tih prava može odrediti na temelju odredaba direktive. Naposljetku,
treća pretpostavka je postojanje uzročno-posljedične veze između povrede
obveze države i štete koja je nastala oštećenim osobama.
41      Te
pretpostavke su dostatne za dodjelu prava na naknadu štete
pojedincima
koja se izravno temelji na pravu Zajednice. 42      Pod
tim pretpostavkama, država je dužna otkloniti posljedice nastale štete u
okviru nacionalnog odštetnog prava. U nedostatku propisa Zajednice, na
unutarnjem je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne
sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju
osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava
Zajednice (vidjeti presude od 22. siječnja 1976., Russo, 60/75, Recueil, str. 45.; od 16. veljače 1976., Rewe, 33/76, Recueil, str. 1989., i od 7. srpnja 1981., Rewe, 158/80, Recueil, str. 1805.). 43      Među
ostalim, potrebno je podsjetiti da materijalne i formalne pretpostavke
koje u različitim nacionalnim pravima uređuju naknadu štete ne smiju
biti manje povoljne od onih koje se odnose na slične zahtjeve u
nacionalnom pravu niti smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili
pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete (vidjeti, što se tiče
sličnog problema povrata poreza koji je naplaćen povredom prava
Zajednice, osobito presudu od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595.). 44      U
predmetnom slučaju, povreda prava Zajednice od strane države članice
zbog neprenošenja Direktive 80/987 u nacionalno pravo u propisanom roku
utvrđena je presudom Suda. Rezultat koji je propisan tom Direktivom jest
dodjela prava zaposlenicima na jamstvo isplate njihovih nepodmirenih
tražbina po osnovi plaće. Kao što proizlazi iz ispitivanja prvoga dijela
prvoga pitanja, sadržaj tog prava može se odrediti na temelju odredaba
Direktive. 45      Pod
tim uvjetima nacionalni sudovi moraju u okviru nacionalnog odštetnog
prava osigurati pravo radnika na ostvarenje prava na naknadu štete koja
im je prouzročena zato što država nije prenijela direktivu u nacionalno
pravo. 46      Nacionalnim
sudovima stoga valja odgovoriti da je država članica dužna naknaditi
štetu koja je za pojedince proizašla iz neprenošenja Direktive 80/987.  Drugo i treće pitanje47      Uzimajući
u obzir odgovor na prvo prethodno pitanje, neće se odlučivati o drugom i
trećem pitanju.  Troškovi48      Troškovi
podnošenja očitovanja Sudu vlada Italije, Ujedinjene Kraljevine,
Nizozemske i Njemačke te Komisije Europskih zajednica ne nadoknađuju se.
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke
glavnog postupka pred sudom koji je postavio pitanje, na tom je sudu da
odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog jeSUDodlučujući
o pitanjima koja su mu uputili Pretura di Vicenza (u predmetu C-6/90) i
Pretura di Bassano del Grappa (u predmetu C-9/90), rješenjima od 9.
srpnja 1989. i 30. prosinca 1989., presudio: 1.      Odredbe
Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju
zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju
insolventnosti njihova poslodavca koje određuju prava radnika trebaju se
tumačiti tako da osobe na koje se odnose ne mogu ostvarivati svoja
prava pred nacionalnim sudovima protiv države koja nije poduzela
provedbene mjere u propisanom roku. 2.      Država članica dužna je nadoknaditi štetu nastalu pojedincima zbog neprenošenja Direktive 80/987/EEZ u nacionalno pravo. DueSlynnJolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasDíez de Velasco       ZuleegObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 19. studenoga 1991. Tajnik       PredsjednikJ. G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: talijanski.