Predmet C-227/23
Kwantum Nederland BV i Kwantum België BV
protiv
Vitra Collections AG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden)
Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. listopada 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Autorsko pravo – Direktiva 2001/29/EZ – Članci 2. do 4. – Isključiva prava – Zaštita autorskim pravom predmetâ primijenjene umjetnosti čija zemlja podrijetla nije država članica – Bernska konvencija – Članak 2. stavak 7. – Kriterij materijalnog reciprociteta – Podjela nadležnosti između Europske unije i njezinih država članica – Primjena u državama članicama kriterija materijalnog reciprociteta – Članak 351. prvi stavak UFEU-a”
1.        Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29 – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Područje primjene – Djelo primijenjene umjetnosti koje potječe iz treće zemlje koje je dizajnirao državljanin takve zemlje – Uključenost
(čl. 52. UEU-a; Direktiva 2001/29 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 6., 9. i 15., čl. 2. t. (a), čl. 3. st. 1., čl. 4. st. 1. i čl. 10. st. 1.)
(t. 45.-47., 51., 59.-66. i t. 1. izreke)
2.        Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29 – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Područje primjene – Djelo – Pojam – Autonomno i ujednačeno tumačenje – Kvalifikacija predmeta kao djela – Kumulativne pretpostavke
(Direktiva 2001/29 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. do 4.)
(t. 48.-50., 56.)
3.        Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29 – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Pravo reproduciranja i distribucije – Iznimke i ograničenja – Doseg – Iznimka ili ograničenje osim onih predviđenih Direktivom – Isključenje – Neprimjenjivost kriterija materijalnog reciprociteta predviđenog Bernskom konvencijom za zaštitu književnih i umjetničkih djela – Isključiva nadležnost Unije za utvrđivanje takvog ograničenja
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 17. st. 2. i čl. 52. st. 1.; Direktiva 2001/29 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. t. (a), čl. 4. st. 1. i čl. 5.)
(t. 68.-79. i t. 2. izreke)
4.        Međunarodni sporazumi – Sporazumi država članica – Sporazumi koji su prethodili pristupanju države članice Uniji – Sporazum kojim se državi članici dopušta usvajanje mjere koja je protivna pravu Unije – Obveza države članice da se suzdrži od usvajanja takve mjere – Neusklađenost koja proizlazi iz promjene u pravu Unije – Nemogućnost države članice da se pozove na navedeni sporazum kako bi se oslobodila obveza nastalih zbog te promjene – Neprimjenjivost kriterija materijalnog reciprociteta predviđenog Bernskom konvencijom za zaštitu književnih i umjetničkih djela
(čl. 351. prvi st. UFEU-a)
(t. 83.-91. i t. 3. izreke)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), Sud je odlučio o primjenjivosti kriterija materijalnog reciprociteta predviđenog Bernskom konvencijom, kojom se zaštita određenih djela autorskim pravom uvjetuje postojanjem slične zaštite u zemlji podrijetla(1). Prema mišljenju Suda, pravu Europske unije protivi se primjena tog kriterija od strane država članica u pogledu djela primijenjene umjetnosti koje potječe iz treće zemlje i čiji je autor državljanin takve zemlje.
Vitra Collections AG (u daljnjem tekstu: Vitra), društvo osnovano u skladu sa švicarskim pravom, proizvođač je i nositelj prava intelektualnog vlasništva na stolicu Dining Sidechair Wood (u daljnjem tekstu: stolica DSW). Tu stolicu dizajniralo je dvoje državljana Sjedinjenih Američkih Država u okviru natječaja za dizajn namještaja koji je raspisao Museum of Modern Art u New Yorku (Sjedinjene Američke Države), a u tom je muzeju izložena od 1950.
Društva Kwantum Nederland BV i Kwantum België BV (u daljnjem tekstu zajedno: Kwantum) u Nizozemskoj i Belgiji vode lanac trgovina opreme za uređenje interijera i stavljaju na tržište stolice pod nazivom „stolica Pariz”. Prema Vitrinu mišljenju, tim se stavljanjem na tržište povrjeđuju njezina autorska prava na stolicu DSW.
Vitra je pokrenula postupak pred rechtbankom Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska), koji je odlučio da Kwantum nije povrijedio Vitrina autorska prava u Nizozemskoj i Belgiji. Tu je presudu ukinuo Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska), prema kojem je Kwantum povrijedio autorska prava Vitre na stolicu DSW u tim dvjema zemljama.
Odlučujući o žalbi, sud koji je uputio zahtjev najprije pita Sud ulazi li situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku u materijalno područje primjene prava Unije. Nadalje, u biti želi doznati protivi li se članku 2. točki (a) i članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29(2), u vezi s Poveljom(3), kao i članku 351. UFEU-a, to da nacionalni sud u glavnom postupku primjenjuje kriterij materijalnog reciprociteta utvrđen u članku 2. stavku 7. drugoj rečenici Bernske konvencije(4) (u daljnjem tekstu: kriterij materijalnog reciprociteta).
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud ističe da područje primjene Direktive 2001/29 nije definirano prema kriteriju zemlje podrijetla djela ili državljanstva njegova autora, nego u odnosu na unutarnje tržište, koje se sastoji od državnih područja država članica. Stoga, situacija u kojoj društvo zahtijeva zaštitu autorskim pravom predmeta primijenjene umjetnosti koji se stavlja na tržište u državi članici, kao što je stolica DSW, pod uvjetom da se može kvalificirati kao „djelo” u smislu te direktive, ulazi u materijalno područje primjene prava Unije.
Kao drugo, sud je najprije pojasnio da se članak 2. točka (a) i članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 primjenjuju na djela primijenjene umjetnosti koja potječu iz trećih zemalja čiji su autori državljani takvih zemalja. Naime, u skladu s tim odredbama, države članice moraju predvidjeti autorima isključiva prava davanja ovlaštenja ili zabrane za reproduciranje i distribuciju javnosti njihovih djela. Međutim, ta direktiva ne predviđa nikakve uvjete koji se odnose na zemlju podrijetla predmetnog djela ili državljanstvo njegova autora. U tom pogledu Sud je utvrdio da je zakonodavac Unije pri definiranju područja primjene Direktive 2001/29 prema teritorijalnom kriteriju nužno uzeo u obzir sva djela čija se zaštita zahtijeva na području Unije, neovisno o zemlji podrijetla tih djela ili državljanstvu njihova autora. Dodao je da je to tumačenje u skladu s ciljevima Direktive 2001/29(5), koji se sastoje od usklađivanja autorskog prava na unutarnjem tržištu.
Sud je zatim ispitao protive li se te odredbe primjeni u nacionalnom pravu kriterija materijalnog reciprociteta. Istaknuo je, s jedne strane, da bi se, na temelju navedenog kriterija, s djelima primijenjenih umjetnosti koja potječu iz trećih zemalja moglo različito postupati u različitim državama članicama. S druge strane, s obzirom na to da su prava intelektualnog vlasništva zaštićena na temelju članka 17. stavka 2. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju tih prava mora biti predviđeno zakonom. Naime, primjena tog kriterija od strane države članice može predstavljati takvo ograničenje koje mora biti predviđeno zakonom. U tom pogledu, Sud je podsjetio na to da, kada pravilo prava Unije usklađuje zaštitu autorskog prava, isključivo je na zakonodavcu Unije, a ne na nacionalnim zakonodavcima, da utvrdi treba li u Uniji ograničiti doseg zaštite tog prava u odnosu na djela koja potječu iz treće zemlje ili čiji je autor državljanin takve zemlje(6). Zakonodavac Unije nije uključio u Direktivu 2001/29 ni u neku drugu odredbu prava Unije ograničenje isključivih prava koja autorima dodjeljuju članak 2. točka (a) i članak 4. stavak 1. te direktive u obliku kriterija materijalnog reciprociteta.
Sud je iz toga zaključio da se tim člancima Direktive 2001/29, u vezi s člankom 17. stavkom 2. i člankom 52. stavkom 1. Povelje, protivi to da države članice u nacionalnom pravu primjenjuju kriterij materijalnog reciprociteta u pogledu djela primijenjene umjetnosti čija je država podrijetla treća zemlja i čiji je autor državljanin treće zemlje. Isključivo je na zakonodavcu Unije da zakonodavstvom Unije predvidi treba li u Uniji ograničiti dodjelu prava predviđenih tim člancima direktive.
Naposljetku, Sud smatra da članak 351. prvi stavak UFEU-a ne omogućuje državi članici da, odstupanjem od odredbi prava Unije, primijeni kriterij materijalnog reciprociteta u pogledu djela čija su zemlja podrijetla Sjedinjene Američke Države. U tom se članku pojašnjava da primjena Ugovora ne utječe na obvezu dotične države članice da poštuje prava trećih država koja proizlaze iz sporazuma sklopljenog prije njezina pristupanja Uniji. U tom pogledu Sud ističe da se države članice više ne mogu pozivati na mogućnost primjene tog kriterija, iako je ta konvencija stupila na snagu prije 1. siječnja 1958. Naime, kada međunarodni sporazum koji je država članica sklopila prije svojeg pristupanja omogućuje toj državi da donese mjeru koja je protivna pravu Unije, a da je na to ipak ne obvezuje, ta se država treba suzdržati od donošenja takve mjere. Sud dodaje da Bernska konvencija ne zabranjuje državi stranci te konvencije da autorskim pravom zaštiti djelo primijenjene umjetnosti koje je u zemlji podrijetla tog djela zaštićeno samo na temelju posebnog sustava kao dizajn. Naime, stranke te konvencije raspolažu marginom prosudbe u tom pogledu.
1      Konvencija za zaštitu književnih i umjetničkih djela, potpisana u Bernu 9. rujna 1886. (Pariški akt od 24. srpnja 1971.), u verziji koja proizlazi iz izmjene od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija)
2      Direktiva 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)
3      Vidjeti članak 17. stavak 2. i članak 52. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
4      Članak 2. stavak 7. druga rečenica Bernske konvencije određuje da je „[pridržano] zakonodavstvima zemalja Unije [osnovane tom konvencijom] da urede područje primjene zakona o djelima primijenjenih umjetnosti i industrijskom dizajnu, kao i uvjete zaštite za takva djela i dizajn [...] Za djela koja su zaštićena samo kao uzorci i modeli u zemlji podrijetla može se u nekoj drugoj zemlji Unije [osnovane navedenom konvencijom] tražiti samo posebna zaštita koja je u toj zemlji priznata uzorcima i modelima; međutim, ako takva posebna zaštita nije priznata u toj zemlji, ta će djela biti zaštićena kao umjetnička djela.”
5      Uvodne izjave 6., 9. i 15. Direktive 2001/29
6      Vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2020., Recorded Artists Actors Performers (C-265/19, EU:C:2020:677, t. 88.).