62018CC0555
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 29. srpnja 2019. (
1
)
Predmet C‑555/18
K. H. K.
protiv
B. A. C.,
E. E. K.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 655/2014 – Postupak za europski nalog za blokadu računa – Pojam ‚vjerodostojna isprava’ – Nalog za isplatu tražbine”
I. Uvod
1.
Prema presudi Denilauler (
2
), koju je Sud donio 1979., na privremenu ili zaštitnu mjeru donesenu ex parte ne odnosi se sustav priznavanja i izvršenja predviđen Konvencijom iz Bruxellesa (
3
). Kasnije je ta sudska praksa kodificirana u Uredbi br. 1215/2012 (
4
). Činjenica da se sustav priznavanja i izvršenja, ujednačen na razini prava Unije, nije odnosio na privremene i zaštitne mjere jedan je od razloga zbog kojih se zakonodavstvo Unije u području izvršenja sudskih odluka donesenih po završetku postupaka naplate smatralo „Ahilovom petom” europskog pravosudnog prostora u građanskim stvarima (
5
).
2.
Gotovo 35 godina nakon presude Denilauler (
6
), 2014. je donesena Uredba (EU) br. 655/2014 (
7
), kojom je zakonodavac Unije uveo europski nalog za blokadu. Europski nalog za blokadu, uz zadržavanje učinka iznenađenja u odnosu na dužnika, automatski se priznaje u drugim državama članicama bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom (
8
).
3.
Svojim zahtjevom za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da prvi put tumači Uredbu br. 655/2014.
4.
U skladu sa zahtjevom Suda, u ovom će se mišljenju analizirati samo prvo od triju prethodnih pitanja, kojim sud koji je uputio zahtjev pita o pojmu „vjerodostojna isprava” iz članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 i, konkretnije, o tome treba li vjerodostojna isprava u smislu te uredbe biti izvršiva.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
U članku 4. točki 8. Uredbe br. 655/2014 pojam „presuda” određuje se kao „bilo koja presuda koju je donio sud države članice, bez obzira na to kako se presuda naziva, uključujući odluku o određivanju troškova ili izdataka od strane sudskog službenika”. U članku 4. točki 10. te uredbe također se definira pojam „vjerodostojna isprava” kao „dokument koji je službeno sastavljen ili registriran kao vjerodostojna isprava u državi članici i čija se vjerodostojnost:
(a)
odnosi na potpis i sadržaj isprave; i
(b)
utvrđena je od strane tijela javne vlasti ili drugog tijela ovlaštenog u tu svrhu”.
6.
U poglavlju 2. navedene uredbe, naslovljenom „Postupak za ishođenje naloga za blokadu”, člankom 5., naslovljenim „Dostupnost”, predviđa se:
„Nalog za blokadu na raspolaganju je vjerovniku u sljedećim situacijama:
(a)
prije nego što vjerovnik pokrene postupak u državi članici protiv dužnika o meritumu stvari ili u bilo kojoj fazi tijekom takvog postupka sve do donošenja presude ili odobrenja ili sklapanja sudske nagodbe;
(b)
nakon što vjerovnik u državi članici ishodi presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika.”
7.
Člankom 14. stavkom 1. te uredbe predviđa se:
„Kada je vjerovnik u državi članici ishodio izvršivu presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika te vjerovnik ima razloga vjerovati da dužnik ima jedan ili više računa u banci u određenoj državi članici, ali ne zna ni ime i/ili adresu banke ni IBAN, BIC ili neki drugi bankovni broj kojim se može identificirati banka, on može zatražiti da sud kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu od tijela za informacije države članice izvršenja zatraži dobivanje informacija potrebnih za omogućavanje identifikacije banke ili banaka i jednog ili više računa dužnika.
Ne dovodeći u pitanje prvi podstavak, vjerovnik može podnijeti zahtjev iz tog podstavka kada presuda, sudska nagodba ili vjerodostojna isprava koju je vjerovnik ishodio još uvijek nije izvršiva i ako je iznos koji treba blokirati znatan, uzimajući u obzir relevantne okolnosti, a vjerovnik je dostavio dostatne dokaze da uvjeri sud da postoji hitna potreba za informacijama o računu jer bez tih informacija postoji opasnost da bi naknadno izvršenje tražbine vjerovnika u odnosu na dužnika vjerojatno bilo ugroženo i da bi to naposljetku moglo dovesti do znatnog pogoršanja financijske situacije vjerovnika.”
B.
Bugarsko pravo
8.
Iz članka 47. stavka 1. Graždanskog procesualenog kodeksa (bugarski Zakonik o građanskom postupku, u daljnjem tekstu: ZGP) proizlazi da, ako se u razdoblju od mjesec dana tuženik ne može pronaći na adresi navedenoj u spisu te se ne može naći osoba koja bi pristala primiti obavijest, dostava se u načelu može izvršiti ostavljanjem obavijesti. U skladu s člankom 47. stavkom 5. ZGP‑a ostavljanje obavijesti može dovesti do toga da se obavijest smatra dostavljenom, unatoč činjenici da se tuženik nije stvarno upoznao sa spisom.
9.
U poglavlju 37. ZGP‑a o postupku izdavanja platnog naloga člankom 410., naslovljenim „Zahtjev za izdavanje platnog naloga”, predviđa se:
„(1)   Podnositelj zahtjeva može zatražiti izdavanje platnog naloga:
1.
za novčane tražbine ili tražbine u vezi sa zamjenjivim stvarima ako je za potraživanje nadležan općinski sud;
2.
radi predaje pokretne stvari koju je dužnik primio uz obvezu njezina vraćanja, koja je opterećena založnim pravom ili koja je predana dužniku uz obvezu prijenosa posjeda ako je za potraživanje nadležan općinski sud.
(2)   (dopuna – DV br. 86 iz 2017.) Zahtjev mora sadržavati zahtjev za izdavanje rješenja o ovrsi te ispunjavati uvjete iz članka 127. stavaka 1. i 3. te članka 128. točaka 1. i 2. U zahtjevu se moraju navesti i podaci o bankovnom računu ili nekom drugom načinu plaćanja.”
10.
U skladu s člankom 415. stavcima 1. i 5. ZGP‑a:
„(1)   Sud obavještava podnositelja zahtjeva o mogućnosti da podnese tužbu za utvrđenje tražbine u sljedećim slučajevima:
1.
ako je prigovor podnesen u roku;
2.
ako je platni nalog dostavljen dužniku u skladu s člankom 47. stavkom 5.;
3.
ako je sud odbio zahtjev za izdavanje platnog naloga.
[…]
(5)   Ako podnositelj zahtjeva ne dostavi dokaze o pravodobnom podnošenju tužbe, sud će u cijelosti ili djelomično poništiti platni nalog i rješenje o ovrsi u skladu s člankom 418.”
11.
U skladu s člankom 416. ZGP‑a:
„Ako prigovor nije podnesen u roku ili je povučen, ili je sudska odluka o utvrđenju tražbine postala pravomoćna, platni nalog postaje izvršiv. Sud će na temelju platnog naloga izdati rješenje o ovrsi i to će naznačiti na platnom nalogu.”
12.
U poglavlju 56. ZGP‑a, kojim je Uredba br. 655/2014 prenesena u bugarsko pravo, člankom 618.bis predviđa se:
„(1)   Izdavanje europskog naloga za blokadu može se prije podnošenja tužbe zatražiti od prvostupanjskog suda koji je nadležan za odlučivanje o meritumu stvari.
(2)   Izdavanje europskog naloga za blokadu može se nakon izdavanja vjerodostojne isprave u smislu članka 4. točke 10. Uredbe (EU) br. 655/2014 zatražiti od nadležnog prvostupanjskog suda.
(3)   Tužitelj može u bilo kojem trenutku tijekom sudskog postupka sve do njegova okončanja zatražiti da sud pred kojim se vodi postupak izda europski nalog za blokadu. Ako se zahtjev za izdavanje europskog naloga za blokadu podnese u okviru kasacijskog postupka, nadležan je žalbeni sud.
(4)   Izdavanje europskog naloga za blokadu može se zatražiti nakon donošenja presude suda koji u prvom stupnju odlučuje o meritumu stvari ili nakon odobrenja sudske nagodbe.”
III. Činjenice u glavnom predmetu
13.
Tužitelj je, na temelju članka 410. ZGP‑a, Sofijskom rajonenom sadu (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv dvaju dužnika.
14.
Taj je sud 5. travnja 2018. izdao platni nalog na temelju članka 410. ZGP‑a. Primjerci tog naloga poslani su 18. travnja 2018. dužnicima na njihove adrese u Sofiji, koje je naveo tužitelj i koje odgovaraju adresama službeno evidentiranima u nacionalnoj bazi podataka o stanovništvu.
15.
U skladu s bugarskim propisima, obavijesti su vraćene jer dužnici nisu pronađeni na navedenim adresama i nisu reagirali na obavijesti ostavljene na njihovim vratima ili u poštanskim sandučićima u roku od dva tjedna.
16.
Rješenjem od 2. kolovoza 2018. Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) obavijestio je tužitelja o mogućnosti da podnese tužbu za utvrđenje tražbine prema dužnicima na temelju članka 415. stavka 1. točke 2. ZGP‑a. Obavijest o tom rješenju tužitelju je poslana 3. kolovoza 2018.
17.
Prije nego što je primio obavijest o navedenom rješenju, tužitelj je, 2. kolovoza 2018., podnio zahtjev za izdavanje europskog naloga za blokadu računa dužnikâ u Švedskoj.
18.
Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) zatim je, 2. kolovoza 2018., naložio da se o zahtjevu i njegovim prilozima obavijesti voditelj II. građanskog odjela tog suda radi pokretanja posebnog postupka i imenovanja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 618.bis ZGP‑a. Međutim, voditelj II. građanskog odjela uputio je predmet III. građanskom odjelu tog suda, 155. vijeću, odnosno sudu koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, pri čemu mu je naložio da donese odluku te je naveo da je nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 i da nije potrebno pokrenuti poseban postupak.
19.
Sud koji je uputio zahtjev ne slaže se s mišljenjem voditelja II. građanskog odjela. Smatra da nalog na temelju članka 410. ZGP‑a koji nije postao izvršiv nije vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 jer u skladu s člankom 415. stavkom 5. ZGP‑a navedeni nalog treba poništiti ako tužitelj ne dostavi dokaz o pravodobnom podnošenju tužbe. Taj sud napominje da u ovom slučaju ne postoji izvršiv platni nalog koji bi činio vjerodostojnu ispravu i na temelju kojeg bi sud u okviru postupka za izdavanje platnog naloga mogao izdati europski nalog za blokadu. U tim se okolnostima europski nalog za blokadu računa može izdati samo u okviru posebnog postupka o meritumu stvari.
IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom
20.
U tim je okolnostima Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li platni nalog za novčanu tražbinu u skladu s člankom 410. [ZGP‑a] koji još nije postao izvršiv vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. [Uredbe br. 655/2014]?
2.
Ako platni nalog u skladu s člankom 410. ZGP‑a nije vjerodostojna isprava, mora li se na temelju zahtjeva pokrenuti poseban postupak izvan okvira postupka u članku 5. točki (a) [Uredbe br. 655/2014]?
3.
Ako je platni nalog u skladu s člankom 410. ZGP‑a vjerodostojna isprava, je li sud dužan donijeti odluku u roku iz članka 18. stavka 1. [Uredbe br. 655/2014] ako je nacionalnim propisom određeno da rokovi ne teku za vrijeme sudskih praznika?”
21.
Samo je Europska komisija Sudu podnijela pisana očitovanja. Rasprava nije održana.
V. Analiza
22.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi u biti znati odgovara li platni nalog koji nije izvršiv, kao što je onaj u glavnom postupku, obilježjima vjerodostojne isprave u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 i je li stoga tužitelj ishodio vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine u smislu članka 5. točke (b) te uredbe.
23.
Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi, u okviru tog samog suda, razriješiti situaciju sličnu onoj koja se javlja pri negativnom sukobu nadležnosti za odlučivanje o europskom nalogu za blokadu. Taj sukob proizlazi iz činjenice da je voditelj II. građanskog odjela Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) smatrao da je nalog na temelju članka 410. ZGP‑a vjerodostojna isprava te je naložio III. građanskom odjelu tog suda, 155. vijeću, da odluči o zahtjevu za europski nalog za blokadu jer je smatrao da nije potrebno pokrenuti poseban postupak. Suprotno tomu, predsjednik 155. vijeća smatra da „zasad ne postoji izvršiv platni nalog koji bi činio vjerodostojnu ispravu” i na temelju kojeg bi sud u okviru bugarskog postupka za izdavanje platnog naloga mogao izdati europski nalog za blokadu.
24.
Međutim, postoji više nejasnih aspekata primjene bugarskog prava koji u ovom slučaju utječu na pravni položaj tužitelja. Kako bih sudu koji je uputio zahtjev ponudio koristan odgovor, trebao bih stoga razmotriti problematike na koje se zahtjev za prethodnu odluku izričito ne odnosi.
25.
U tom smislu, kako bih odgovorio na dvojbe suda koji je uputio zahtjev, najprije ću navesti nekoliko općih razmatranja o postupku izdavanja platnog naloga u bugarskom pravu, predviđenom u članku 410. i sljedećim člancima ZGP‑a (točke 26. do 31. ovog mišljenja). Zatim ću iznijeti napomene o dvjema pretpostavkama na kojima se, kako se čini, temelji prvo pitanje, odnosno pretpostavci prema kojoj platni nalog od 5. travnja 2018. nije poništen (točke 33. do 34. ovog mišljenja) i drugoj pretpostavci prema kojoj, uz iznimku njegove eventualno relevantne izvršivosti, platni nalog u bugarskom pravu odgovara obilježjima vjerodostojne isprave u smislu Uredbe br. 655/2014 (točke 36. do 46. ovog mišljenja). Naposljetku ću, na osnovi svih tih razmatranja, ispitati relevantnost izvršivosti vjerovnikove isprave u sustavu uspostavljenom tom uredbom (točka 53. i sljedeće točke ovog mišljenja).
A.
Postupak izdavanja platnog naloga
26.
Prema objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev postupak izdavanja platnog naloga, predviđen u članku 410. i sljedećim člancima ZGP‑a, omogućuje da se utvrdi postojanje tražbine između određenih osoba, osnova te tražbine i pitanje je li ona nesporna. Taj postupak nije obvezan: vjerovnik nije dužan podnijeti zahtjev za izdavanje platnog naloga, nego može tražiti utvrđenje svoje tražbine u okviru redovnog postupka.
27.
Ako vjerovnik odluči podnijeti zahtjev na temelju članka 410. ZGP‑a, treba navesti osnovu svoje tražbine i njezin iznos. Suprotno tomu, nije dužan dostaviti nikakvu ispravu kojom se dokazuje tražbina.
28.
Vjerovnik ne može izvršiti svoju tražbinu prije nego što platni nalog postane izvršiv.
29.
Naime, da bi platni nalog postao izvršiv, treba biti dostavljen dužniku i dužnik treba propustiti podnijeti prigovor na temelju članka 414. ZGP‑a. U tom slučaju, u skladu s člankom 416. ZGP‑a, sud na temelju tog naloga izdaje rješenje o ovrsi.
30.
Suprotno tomu, ako dužnik podnese prigovor, sud u skladu s člankom 415. stavkom 1. ZGP‑a obavještava vjerovnika da može podnijeti tužbu za utvrđenje tražbine u roku od mjesec dana, što dovodi do posebnog postupka u okviru kojeg taj sud donosi presudu. Tom se presudom, kada postane pravomoćna, potvrđuje platni nalog te se na temelju tog naloga i te presude izdaje rješenje o ovrsi.
31.
Isto tako, sud obavještava vjerovnika da može podnijeti tužbu za utvrđenje tražbine i ako obavijest o platnom nalogu nije stvarno predana, ali se obavijest o tom nalogu smatra dostavljenom na temelju članka 47. stavka 5. ZGP‑a. U tom slučaju, podnošenje tužbe za utvrđenje tražbine također dovodi do posebnog postupka, koji se odvija na prethodno opisan način. Međutim, ako podnositelj zahtjeva ne iznese dokaz o podnošenju tužbe za utvrđenje tražbine, kao što je to slučaj u ovom predmetu, sud poništava platni nalog na temelju članka 415. stavka 5. ZGP‑a.
32.
Stoga najprije valja utvrditi je li platni nalog od 5. travnja 2018. poništen. Naime, ako je taj nalog poništen u skladu s člankom 415. stavkom 5. ZGP‑a, prema mojem mišljenju nije potrebno postavljati pitanje je li taj nalog vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014.
B.
Platni nalog koji nije popraćen tužbom za utvrđenje tražbine
33.
Kao što sam upravo naveo, iz pravnog okvira kako ga je objasnio nacionalni sud proizlazi da, ako je obavijest o platnom nalogu dostavljena na temelju članka 47. stavka 5. ZGP‑a i ako zatim vjerovnik nije podnio tužbu za utvrđenje tražbine, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, platni nalog treba poništiti na temelju članka 415. stavka 5. ZGP‑a. Usto, prema pravnoj teoriji, taj nalog valja poništiti zbog potrebe da se okonča njegovo pravno postojanje, unatoč činjenici da nije imao pravne učinke i da nije izvršiv (
9
).
34.
Međutim, s obzirom na to da prvo prethodno pitanje upućuje na platni nalog koji još nije izvršiv, to pitanje možemo shvatiti na način da, za sud koji je uputio zahtjev, nalog od 5. travnja 2018. nije poništen (
10
). Stoga, imajući u vidu da nemam namjeru izjašnjavati se o usklađenosti rješenja koje su prihvatili nacionalni sudovi s bugarskim pravom, treba smatrati utvrđenim da nalog od 5. travnja 2018. nije poništen.
35.
U ovoj fazi valja još ispitati odgovara li platni nalog kao što je onaj u glavnom postupku, uz iznimku toga što još nije izvršiv, obilježjima vjerodostojne isprave u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 koja su izričito i nedvojbeno predviđena tom uredbom.
C.
Platni nalog kao vjerodostojna isprava s obzirom na Uredbu br. 655/2014
36.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da utvrđenje prema kojem je platni nalog u bugarskom pravu vjerodostojna isprava u smislu Uredbe br. 655/2014 proistječe iz toga što je voditelj II. građanskog odjela uputio glavni predmet sudu koji je uputio zahtjev. Naime, pri upućivanju predmeta III. građanskom odjelu voditelj II. građanskog odjela smatrao je da je nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014.
37.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu utvrđuje samo da, prema njegovu mišljenju, razmatranja voditelja II. građanskog odjela „nisu relevantna”. Konkretnije pojašnjava da nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a koji nije postao izvršiv nije vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 s obzirom na to da se može poništiti (
11
) ako u predviđenom roku nije podnesena tužba za utvrđenje. Iz toga zaključujem da, za sud koji je uputio zahtjev, nije sama neizvršivost platnog naloga prepreka tomu da se taj nalog kvalificira kao „vjerodostojna isprava”, nego to što se može ukinuti. Međutim, valja napomenuti da je mogućnost ukidanja obilježje presuda, a ne vjerodostojnih isprava.
38.
I ja imam, iz razloga koji nisu povezani s njegovom neizvršivosti, dvojbe u pogledu kvalifikacije takvog platnog naloga kao vjerodostojne isprave u smislu Uredbe br. 655/2014.
39.
Podsjećam da, kako bi dokument mogao biti vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014, taj dokument, kao prvo, treba biti sastavljen ili registriran u državi članici kao vjerodostojna isprava, kao drugo, vjerodostojnost tog dokumenta treba biti utvrđena od strane tijela javne vlasti ili drugog tijela ovlaštenog u tu svrhu i, kao treće, ta se vjerodostojnost osobito mora odnositi na potpis i sadržaj isprave.
40.
Iz pravnoteorijskih objašnjenja proizlazi da su u bugarskom pravu vjerodostojne isprave obuhvaćene člankom 179. stavkom 1. ZGP‑a, prema kojem službeni dokument koje tijelo sastavi u obavljanju svojih dužnosti, u utvrđenom obliku i u skladu s utvrđenim postupkom, čini dokaz pred njim izrečenih izjava i poduzetih radnji (
12
).
41.
Osim toga, iz članka 618.bis stavka 2. ZGP‑a, kako je objašnjen u zahtjevu za prethodnu odluku, proizlazi da su bugarski sudovi ovlašteni sastavljati vjerodostojne isprave. Čini mi se a priori da platni nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a odgovara prvim dvama obilježjima vjerodostojne isprave u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014.
42.
Međutim, kao što, čini se, to napominje Komisija, nije jasno na koji način platni nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a čini ispravu čija se vjerodostojnost odnosi na sadržaj te isprave, pri čemu je ta vjerodostojnost koncept prava Unije te je treba zasebno tumačiti.
43.
Naime, kao što sam naveo u točki 27. ovog mišljenja, pri podnošenju zahtjeva na temelju članka 410. ZGP‑a podnositelj zahtjeva nije dužan dostaviti nikakvu ispravu kojom se dokazuje tražbina. Podnositelj zahtjeva dužan je samo dati izjavu o osnovi i iznosu te tražbine. Na temelju te izjave sud izdaje nalog u kojem se, kao što to proizlazi iz članka 412. točaka 6. i 8. ZGP‑a, među ostalim, navodi obveza koju dužnik mora ispuniti i točan rok u kojem dužnik mora namiriti podnositelja zahtjeva.
44.
Iz članka 411. stavka 2. ZGP‑a proizlazi da sud ne izdaje platni nalog, među ostalim, u situacijama u kojima zahtjev vjerovnika ne ispunjava uvjete iz članka 410. ZGP‑a ili je protivan zakonu ili moralu. Međutim, ispitivanje kojim bi se to utvrdilo ne odnosi se i, u nedostatku ikakve vjerovnikove isprave, ne može se odnositi na osnovanost obveze koju dužnik mora ispuniti.
45.
U tim se okolnostima čini da je upitno odnosi li se vjerodostojnost naloga na njegov sadržaj, s obzirom na to da se taj sadržaj, ne uzimajući u obzir osnovanost tražbine, svodi na obvezu dužnika da namiri vjerovnika. Prema tome, smatram da se platni nalog izdan na temelju članka 410. ZGP‑a ne može smatrati vjerodostojnom ispravom u smislu Uredbe br. 655/2014.
46.
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri odnosi li se vjerodostojnost platnog naloga u bugarskom pravu na njegov sadržaj i potpis. U slučaju negativnog odgovora, uzimajući u obzir činjenicu da se u Uredbi br. 655/2014 navode tri vrste isprava koje mogu činiti osnovu za europski nalog za blokadu, odnosno presude, sudske nagodbe i vjerodostojne isprave, sud koji je uputio zahtjev treba postaviti pitanje čini li taj platni nalog presudu u smislu te uredbe. Smatram da je to slučaj.
D.
Posljedice utvrđenja prema kojem platni nalog u bugarskom pravu nije vjerodostojna isprava u smislu Uredbe br. 655/2014
47.
Kao što sam upravo utvrdio, platni nalog u bugarskom pravu nije vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014. S obzirom na to, kako bih dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, analizu ću nastaviti prikazom sustava uspostavljenog Uredbom br. 655/2014. Iz te će analize proizaći da se zahtjev u pogledu izvršivosti jednoznačno primjenjuje na tri vrste isprava koje mogu činiti osnovu za europski nalog za blokadu.
48.
Usto, zaključci ispitivanja jednog od Komisijinih argumenata idu u prilog pristupu koji polazi od sustava te uredbe.
49.
Komisija napominje da se u drugim instrumentima Unije u području međunarodnog privatnog prava mogu naći pojmovi usporedivi s pojmom „vjerodostojna isprava”, konkretno u uredbama (EU) br. 805/2004 (
13
), (EZ) br. 4/2009 (
14
) i br. 1215/2012, kao i u Konvenciji iz Bruxellesa i Konvenciji iz Lugana (
15
). Prema njezinu mišljenju, iz svakog od tih instrumenata proizlazi da „vjerodostojna isprava” treba biti izvršiva u državi članici izdavanja. S obzirom na to da se u tim instrumentima utvrđuje jednoznačan pojam vjerodostojne isprave, radi sustavnog pristupa definiciju iz članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 treba shvatiti na način da isprava mora biti izvršiva da bi se mogla smatrati vjerodostojnom ispravom.
50.
Međutim, imam dvojbe u pogledu izravnih analogija koje Komisija ističe između, s jedne strane, uredbi br. 805/2004, br. 4/2009 i br. 1215/2012 i, s druge strane, Uredbe br. 655/2014, uzimajući u obzir različite ciljeve koji se žele postići svim tim uredbama.
51.
Cilj je europskog naloga za izvršenje uspostavljenog Uredbom br. 805/2004 omogućiti da se vjerovnik namiri izravno preko izvršnog postupka. Uz iznimku zaštitnih i privremenih mjera, isto vrijedi i za vjerodostojne isprave u okviru uredbi br. 4/2009 i br. 1215/2012. Suprotno tomu, cilj je europskog naloga za blokadu privremeno zaštititi tražbinu koju vjerovnik može imati te osigurati da eventualno naknadno izvršenje te tražbine u okviru izvršnog postupka ne bude spriječeno ili otežano. Europski nalog za blokadu tako može biti posebno relevantan ako vjerovnik još nema izvršivu ispravu i stoga ne može provesti izvršenje te isprave na temelju odredaba uredbi br. 805/2004, br. 4/2009 i br. 1215/2012.
52.
Osim toga, kao što to napominje Komisija, u članku 4. točki 10. Uredbe br. 655/2014, koji sadržava definiciju pojma „vjerodostojna isprava”, navedenu u točki 39. ovog mišljenja, ne navodi se izvršivost takve isprave. Isto vrijedi za uredbe br. 805/2004, br. 4/2009 i br. 1215/2012, na koje Komisija također upućuje (
16
). Suprotno tomu, izvršivost vjerodostojne isprave ima važnu ulogu u sustavima protoka pravnih instrumenata, uspostavljenima tim uredbama (
17
). Isto tako, smatram da se u ovom slučaju ne može zaustaviti na analizi pojmova „presuda”, „sudska nagodba” ili „vjerodostojna isprava” a da se ne uzme u obzir sustav uspostavljen Uredbom br. 655/2014. Odgovor na dvojbe suda koji je uputio zahtjev treba se nalaziti u samoj toj uredbi, a ne izvan nje.
E.
Sustav uspostavljen Uredbom br. 655/2014 i dihotomija postupovnih mogućnosti na kojima se temelji
53.
Uredbom br. 655/2014 uspostavlja se pravni okvir kojim se utvrđuju pravila postupka ishođenja europskog naloga za blokadu, njegova izdavanja i, dijelom, njegova izvršenja. U tom okviru, koristeći se izrazima iz članka 5. te uredbe, situacija vjerovnika koji podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu nakon što ishodi ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) drukčija je od situacije vjerovnika koji podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu prije nego što pokrene postupak o meritumu stvari ili tijekom takvog postupka sve do donošenja presude ili odobrenja ili sklapanja sudske nagodbe.
54.
Osim toga, dihotomija postupovnih mogućnosti, koju pokazuje članak 5. Uredbe br. 655/2014, javlja se i na drugim razinama (
18
).
55.
Iz članka 6. stavaka 1., 3. i 4. Uredbe br. 655/2014 najprije proizlazi da su, kada vjerovnik još nije ishodio ispravu, za izdavanje europskog naloga za blokadu nadležni sudovi države članice koji imaju nadležnost za odlučivanje o meritumu stvari, u skladu s relevantnim pravilima o nadležnosti koja su primjenjiva (
19
). Zatim, kada je vjerovnik već ishodio presudu ili sudsku nagodbu, za izdavanje europskog naloga za blokadu za tražbinu navedenu u tim ispravama nadležni su sudovi države članice u kojoj je presuda izdana ili je sudska nagodba odobrena ili sklopljena. Naposljetku, kada je vjerovnik ishodio vjerodostojnu ispravu, za izdavanje europskog naloga za blokadu za tražbinu navedenu u toj ispravi nadležni su sudovi određeni u tu svrhu u državi članici u kojoj je ta isprava sastavljena.
56.
Nadalje, u članku 7. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 655/2014 utvrđuju se uvjeti za izdavanje europskog naloga za blokadu. Iz članka 7. stavka 1. te uredbe proizlazi da vjerovnik uvijek treba podnijeti dovoljno dokaza da sud uvjeri da postoji hitna potreba za zaštitnom mjerom u obliku europskog naloga za blokadu (rizik periculum in mora). Međutim, člankom 7. stavkom 2. navedene uredbe određuje se da, kada vjerovnik još nije ishodio ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, vjerovnik također treba podnijeti dovoljno dokaza da sud uvjeri u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine (fumus boni iuris).
57.
Konačno, članak 12. Uredbe br. 655/2014 odnosi se na osiguranje koje vjerovnik treba dati kao protumjeru za zaštitnu prirodu blokade. Kao što to proizlazi iz članka 12. stavka 1. te uredbe i kao što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 18., u slučajevima kada vjerovnik još nije ishodio ispravu davanje osiguranja trebalo bi biti pravilo. Suprotno tomu, u skladu s člankom 12. stavkom 2. navedene uredbe, kada je vjerovnik već ishodio ispravu, davanje osiguranja trebalo bi prepustiti diskrecijskom pravu suda.
58.
Iz prethodno navedenog proizlazi da su uvjeti za izdavanje europskog naloga za blokadu manje strogi kada vjerovnik već ima ispravu, a da se pritom u prethodno navedenim odredbama Uredbe br. 655/2014 ne pojašnjava treba li takva isprava biti izvršiva.
59.
Stoga nije potrebno odgovoriti na pitanje treba li biti izvršiva vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014, kad se razmatra zasebno, nego na pitanje treba li biti izvršiva isprava koju vjerovnik mora imati da bi se moglo smatrati da je ishodio ispravu u smislu prethodno navedenih odredbi. Naime, pojam „vjerodostojna isprava”, kao i pojmove „presuda” i „sudska nagodba” treba tumačiti uzimajući u obzir sustav uspostavljen tom uredbom. To pokazuju drugo i treće prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na odredbe Uredbe br. 655/2014, odnosno članke 5. i 18. te uredbe, koji se temelje na istoj razlici. Osim toga, iz uvodne izjave 14. Uredbe br. 655/2014 proizlazi da bi se uvjetima za izdavanje europskog naloga za blokadu trebala postići odgovarajuća ravnoteža između interesa vjerovnika da ishodi nalog za blokadu i interesa dužnika da spriječi zlouporabu takvog naloga. Naime, tumačenje pridano pojmovima „presuda”, „sudska nagodba” i „vjerodostojna isprava” može utjecati na tu ravnotežu.
F.
Izvršive isprave u sustavu uspostavljenom Uredbom br. 655/2014
1. Zaključci koji proizlaze iz navođenja izvršivih isprava i isprava koje još nisu izvršive u Uredbi br. 655/2014
60.
U skladu s rasuđivanjem prema kojem se ne može zaustaviti na analizi pojma „vjerodostojna isprava” u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014 a da se ne uzmu u obzir druge odredbe te uredbe, Komisija tvrdi da se nužnost izvršivosti može izvesti iz članka 14. stavka 1. prvog i drugog podstavka Uredbe br. 655/2014. Prema Komisijinu mišljenju, s obzirom na to da ta uredba u tom dijelu teksta sadržava izričite posebne odredbe o vjerodostojnim ispravama koje nisu izvršive, teško se može pretpostaviti da su u drugim odredbama navedene uredbe pojmom „vjerodostojna isprava” obuhvaćene izvršive vjerodostojne isprave i one koje to nisu.
61.
Ne dovodeći u pitanje Komisijin zaključak, nije me sasvim uvjerilo njezino rasuđivanje prema kojem već iz usporedbe uporabe pojma „vjerodostojna isprava” u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 655/2014 i u drugim člancima te uredbe proizlazi da vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. navedene uredbe treba nužno biti izvršiva.
62.
Naime, u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 655/2014 jasno se razlikuju situacije u kojima je vjerovnik ishodio izvršivu ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika od situacija u kojima je vjerovnik ishodio ispravu koja još nije izvršiva. Moglo bi se tvrditi da je vjerodostojna isprava koja još nije izvršiva, navedena u članku 14. stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 655/2014, ipak vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. te uredbe. Članak 4. navedene uredbe, naslovljen „Definicije”, čini zajednički terminološki okvir za sve sljedeće odredbe. Prema tome, uz poštovanje tog okvira i radi dosljednosti, trebalo bi smatrati da isprava ne mora biti izvršiva da bi bila vjerodostojna isprava u smislu potonje odredbe.
63.
Ipak, člankom 14. stavkom 1. Uredbe br. 655/2014 određuju se stroži zahtjevi u pogledu dobivanja informacija o računu dužnika kada vjerovnik još nije ishodio izvršivu ispravu u odnosu na zahtjeve koji se primjenjuju kada je vjerovnik ishodio izvršivu ispravu. Naime, vjerovnik koji je ishodio ispravu koja još nije izvršiva treba, među ostalim, uvjeriti sud da postoji hitna potreba za informacijama o računu jer bez tih informacija postoji opasnost da bi naknadno izvršenje tražbine vjerovnika u odnosu na dužnika vjerojatno bilo ugroženo i da bi to moglo dovesti do znatnog pogoršanja financijske situacije vjerovnika.
64.
Dakako, točno je da je zakonodavac u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 655/2014 napravio razliku između izvršivih isprava i isprava koje još nisu izvršive (a ne, kao u drugim odredbama te uredbe, između dvaju slučajeva: onog u kojem je vjerovnik ishodio ispravu i onog u kojem je nije ishodio (
20
)) kako bi se razlikovala tri slučaja: onaj u kojem je vjerovnik ishodio izvršivu ispravu (članak 14. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 655/2014), onaj u kojem je vjerovnik ishodio ispravu koja još nije izvršiva (članak 14. stavak 1. drugi podstavak te uredbe) i, naposljetku, onaj u kojem vjerovnik nije ishodio ispravu (izvan članka 14. stavka 1. navedene uredbe). To može navesti na zaključak da, s obzirom na sve odredbe Uredbe br. 655/2014, posjedovanje isprave koja još nije izvršiva nije isto što i neposjedovanje ikakve isprave.
65.
Ipak je bilo potrebno razlikovati u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 655/2014 tri slučaja, a ne dva, kako bi se vjerovniku koji ima ispravu koja još nije postala izvršiva pružila mogućnost da podnese zahtjev za informacije o računu dužnika. Naime, u skladu s člankom 14. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 655/2014, vjerovnik koji je ishodio ispravu koja još nije izvršiva može podnijeti takav zahtjev, dok vjerovnik koji nije ishodio ispravu nema pravo na to. Osim toga, kao što to proizlazi iz drugih odredbi te uredbe, vjerovnik koji ima izvršivu ispravu ipak se nalazi u povoljnijem položaju, s obzirom na to da nije dužan uvjeriti sud da postoji hitna potreba za informacijama o računu dužnika.
66.
Iz prethodno navedenog s jedne strane zaključujem da se, samo u svrhu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 655/2014, posjedovanje isprave koja nije izvršiva ne može izjednačiti s neposjedovanjem ikakve isprave. S druge strane, u članku 14. stavku 1. prvom i drugom podstavku Uredbe br. 655/2014 slijedi se ista logika kao u, među ostalim, članku 7. stavcima 1. i 2. te uredbe, u kojem se pravi razlika između situacije vjerovnika koji je ishodio ispravu i situacije vjerovnika koji je još nije ishodio tako što se u pogledu potonje situacije propisuju stroži uvjeti za izdavanje europskog naloga za blokadu.
67.
Ukratko, u ovoj je fazi moguće tvrditi da, kako bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine u smislu odredbi Uredbe br. 655/2014, ta isprava treba biti izvršiva u državi članici izdavanja. Kao što ću pokazati dalje u tekstu, to utvrđenje, s kojim se uostalom slaže i dio pravne teorije (
21
), potvrđuju zaključci izvedeni iz drugih odredbi te uredbe, odnosno njezinih članaka 7., 18. i 34.
2. Zaključci koji se mogu izvesti iz drugih odredbi Uredbe br. 655/2014
68.
Kao što sam to već objasnio u točki 59. ovog mišljenja, tumačenje pojmova koji određuju isprave (presuda, sudskih nagodbi i vjerodostojnih isprava) može utjecati na ravnotežu između interesa vjerovnika i interesa dužnika. Iz članka 7. Uredbe br. 655/2014 proizlazi da, nakon što vjerovnik ishodi ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine, predmetni sud pri izdavanju europskog naloga za blokadu za tražbinu navedenu u toj ispravi više ne ispituje pitanje vjerovnikova uspjeha u meritumu njegove tražbine.
69.
Prihvaćanje tumačenja prema kojem isprava koju je vjerovnik ishodio ne treba biti izvršiva u državi članici njezina izdavanja narušilo bi ravnotežu koju uvjeti za izdavanje europskog naloga za blokadu trebaju uspostaviti. Naime, pri izdavanju europskog naloga za blokadu na osnovi isprave koja još nije izvršiva predmetni sud ne bi mogao od vjerovnika zahtijevati da ga uvjeri u fumus boni iuris kad je riječ o tražbini navedenoj u toj ispravi. Međutim, moguće je da se europski nalog za blokadu izda na osnovi isprave koja se, kao u ovom slučaju, temelji na izjavama vjerovnika a da se pritom nije provjerila osnovanost te tražbine.
70.
To je, prema mojem mišljenju, razlog zbog kojeg isprava koju je vjerovnik ishodio treba biti izvršiva u državi članici izdavanja da bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu.
71.
To također objašnjava pitanje zašto su rokovi za odluku o zahtjevu za europski nalog za blokadu iz članka 18. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 655/2014 kraći u slučaju u kojem je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu. U tom slučaju sud nema obvezu ispitivati fumus boni iuris kad je riječ o meritumu vjerovnikova zahtjeva.
72.
Osim toga, iz članka 34. stavka 1. točke (b) podtočke iii. Uredbe br. 655/2014 proizlazi da se, na zahtjev dužnika, izvršenje europskog naloga za blokadu u državi članici izvršenja prekida kada je izvršivost presude, čije je izvršenje vjerovnik nastojao osigurati tim europskim nalogom za blokadu, suspendirana u državi članici izdavanja. To može upućivati na činjenicu da se, što se tiče europskog naloga za blokadu koji je izdan a da vjerovnik pritom nije imao obvezu dokazati fumus boni iuris, izvršivost tog europskog naloga za blokadu za tražbinu navedenu u ispravi temelji na izvršivosti tog dokumenta u državi članici izdavanja (
22
).
73.
Štoviše, čini se da zaključke koji proizlaze iz moje analize potvrđuje i povijesno tumačenje Uredbe br. 655/2014.
3. Povijesno tumačenje
74.
Valja napomenuti da se prijedlog uredbe koji je podnijela Komisija (
23
), koji je doveo do donošenja Uredbe br. 655/2014, temeljio na dihotomiji sličnoj onoj na kojoj se temelji ta uredba.
75.
Najprije, u članku 5. tog prijedloga razlikovale su se, s jedne strane, situacije u kojima podnositelj zahtjeva podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu prije nego što pokrene sudski postupak o meritumu stvari ili u bilo kojoj fazi tijekom tog postupka ili pak nakon što ishodi presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu protiv tuženika koja je izvršiva u državi članici izdavanja, ali još nije proglašena izvršivom u državi članici izvršenja u kojoj je takvo proglašenje potrebno i, s druge strane, situacije u kojima podnositelj zahtjeva podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu nakon što ishodi presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu protiv tuženika koja je automatski izvršiva u državi članici izvršenja ili je ondje proglašena izvršivom.
76.
Nadalje, u skladu s Prijedlogom uredbe, uvjeti za izdavanje manje su strogi u slučaju u kojem vjerovnik već ima ispravu izvršivu u državi članici izdavanja nego u slučaju u kojem nema takvu ispravu. Usto, ti su uvjeti još manje strogi kada vjerovnik ima ispravu koja je izvršiva u državi članici izvršenja (
24
). Važno je napomenuti da se u skladu s člankom 7. stavkom 2. Prijedloga uredbe, s obzirom na njegov članak 5. stavak 1., zahtjev za fumus boni iuris iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014 ne primjenjuje kada vjerovnik ima vjerodostojnu ispravu koja je izvršiva u državi članici izdavanja.
77.
Naposljetku, u skladu s člankom 23. Prijedloga uredbe, egzekvatura se ukida u situacijama u kojima vjerovnik podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu nakon što je ishodio ispravu koja je izvršiva u državi članici izvršenja ili je ondje proglašena izvršivom.
78.
Razlika između isprava koje se smatraju izvršivima samo u državi članici izdavanja i isprava koje se smatraju izvršivima i u državi članici izvršenja ukinuta je nakon što je Vijeće Europske unije donijelo opće smjernice o Prijedlogu uredbe (
25
). U toj su fazi sastavljene odredbe kojima se pravi razlika između situacije vjerovnika koji je ishodio ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine i situacije vjerovnika koji nije ishodio tu ispravu. Uvjeti za izdavanje europskog naloga za blokadu koji su bili predviđeni za situacije u kojima je vjerovnik imao ispravu izvršivu u državi članici izdavanja počeli su se primjenjivati na situacije u kojima je vjerovnik imao („ishodio”) ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine. Kao i Uredba br. 655/2014, opće smjernice Vijeća temeljile su se na potpunom ukidanju postupka egzekvature.
79.
Analiza pripremnih akata Uredbe br. 655/2014 stoga potvrđuje moj zaključak prema kojem isprava treba biti izvršiva u državi članici u kojoj je izdana, odobrena, sklopljena ili sastavljena da bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine.
80.
Naposljetku, točno je da se uvodna izjava 18. Uredbe br. 655/2014, koja se odnosi na osiguranje koje je vjerovnik obvezan dati pod uvjetima navedenima u članku 12. te uredbe, čini proturječna zaključku koji sam upravo iznio. Tom se uvodnom izjavom predviđa da vjerovnik koji je ishodio ispravu može zapravo imati presudu koja još nije izvršiva ili je privremeno izvršiva. Međutim, ta uvodna izjava, koja nije normativna i o kojoj se, k tomu, nije detaljno raspravljalo u pripremnim aktima Uredbe br. 655/2014, ne može dovesti u pitanje dosljedne zaključke donesene na temelju sustavnog i povijesnog tumačenja te uredbe.
81.
Kao zaključno zapažanje, ne mogu isključiti da je Vijeće, u pripremnim aktima Uredbe br. 655/2014, time što je situacije u kojima vjerovnik ima izvršivu ispravu kvalificiralo kao situacije u kojima je vjerovnik ishodio ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, te situacije htjelo razlikovati od onih u kojima vjerovnik ima ispravu koja još nije izvršiva. Naime, taj se izraz nalazi samo u člancima 5., 7. i 14. te uredbe.
82.
Međutim, čini se da ta volja nije izražena u Uredbi br. 655/2014. Tako se, kao prvo, u uvodnoj izjavi 12. te uredbe objašnjava da, za razliku od situacije u kojoj vjerovnik nije ishodio ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata, situacija u kojoj je ishodio ispravu može odgovarati slučaju u kojem vjerovnik ima presudu koja još nije izvršiva. Kao drugo, članci 6. (nadležnost za izdavanje europskog naloga za blokadu) i 18. (rokovi za izdavanje europskog naloga za blokadu) navedene uredbe mijenjali su se u pripremnim aktima a da se u njima nije odrazila takva volja. Naime, s jedne strane, Vijeće je zadržalo pravila koja su se, u skladu s Komisijinim prijedlogom, primjenjivala na situacije u kojima je vjerovnik imao ispravu izvršivu u državi članici izdavanja. S druge strane, u tim se člancima samo razlikuju situacije u kojima vjerovnik nije ishodio ispravu od onih u kojima je ishodio ispravu a da se pritom ne pojašnjava zahtijeva li se tom ispravom isplata od dužnika. Kao treće, slijedom općih smjernica Vijeća u uvodnu izjavu 13. Uredbe br. 655/2014 dodano je objašnjenje prema kojem pojam „postupka o meritumu” stvari treba obuhvatiti sve postupke čiji je cilj ishođenje izvršnog naslova za glavnu tražbinu. Iz toga zaključujem da i za Vijeće upravo ishođenje izvršive isprave čini odlučujuću granicu koja razdvaja dvije postupovne mogućnosti na kojima se temelji sustav uspostavljen Uredbom br. 655/2014.
G.
Završne napomene
83.
Unatoč manjku detaljnih informacija o aspektima koji mogu izazivati dvojbe u ovom predmetu, na temelju svojeg prikaza sustava Uredbe br. 655/2014 iznio sam razmatranja koja bi mogla koristiti sudu koji je uputio zahtjev.
84.
Iz moje analize proizlazi da platni nalog u bugarskom pravu nije vjerodostojna isprava u smislu Uredbe br. 655/2014 i prije odgovara obilježjima presude u smislu te uredbe.
85.
Međutim, u okviru te uredbe, zahtjev u pogledu izvršivosti primjenjuje se jednoznačno na tri vrste isprava (presude, sudske nagodbe i vjerodostojne isprave) koje mogu činiti osnovu za europski nalog za blokadu računa.
86.
Osim toga, na temelju svoje analize utvrdio sam i da nije potrebno odgovoriti na pitanje treba li biti izvršiva vjerodostojna isprava u smislu članka 4. točke 10. Uredbe br. 655/2014, kad se razmatra zasebno, nego na pitanje treba li biti izvršiva isprava (presuda, sudska nagodba ili vjerodostojna isprava) koju vjerovnik mora imati da bi se moglo smatrati da je ishodio ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika u smislu odredbi te uredbe.
87.
U sustavu te uredbe, da bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika u smislu, među ostalim, članka 5. točke (b) navedene uredbe, taj vjerovnik treba imati ispravu koja je izvršiva u državi članici u kojoj je izdana, odobrena, sklopljena ili sastavljena.
88.
Tumačenje prema kojem isprava koju je vjerovnik ishodio treba biti izvršiva u državi članici izdavanja ne znači da vjerovnik koji je ishodio ispravu koja još nije izvršiva ne može od te isprave imati nikakvu korist u okviru postupka izdavanja europskog naloga za blokadu. Tom je vjerovniku jednostavnije uvjeriti nadležni sud u vjerojatnost uspjeha u meritumu njegove tražbine prema dužniku. Usto, ne treba isključiti da se, u skladu s člankom 12. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 655/2014, taj vjerovnik može osloboditi od obveze davanja osiguranja. Štoviše, za razliku od suprotnog tumačenja, rješenje predloženo u ovom mišljenju ne sprečava nadležan sud da od vjerovnika zahtijeva da dokaže fumus boni iuris kad je riječ o tražbini navedenoj u ispravi koja još nije izvršiva, osobito ako je ta isprava izdana samo na osnovi jednostrane izjave vjerovnika.
VI. Zaključak
89.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje koje je postavio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
Članak 4. točku 10. Uredbe (EU) br. 655/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da platni nalog kao što je onaj u glavnom postupku nije vjerodostojna isprava u smislu te uredbe s obzirom na to da se njegov sadržaj, ne uzimajući u obzir osnovanost tražbine, svodi na obvezu dužnika da namiri vjerovnika te se stoga vjerodostojnost te isprave ne odnosi na njezin sadržaj u smislu u kojem je to bila volja zakonodavca Unije.
U sustavu Uredbe br. 655/2014 isprava treba biti izvršiva u državi članici u kojoj je izdana, odobrena, sklopljena ili sastavljena da bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu (presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu) kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine u smislu članka 5. točke (b) te uredbe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Presuda od 21. svibnja 1980. (125/79, EU:C:1980:130)
(
3
)	Konvencija od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3., u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa)
(
4
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289., ispravak SL 2014., L 160, str. 40. i ispravak SL 2016., L 202, str. 57.). Iz članka 2. točke (a) te uredbe proizlazi da pojam „sudska odluka” ne uključuje privremene mjere, među ostalim mjere osiguranja, koje nalaže sud koji ima nadležnost u pogledu glavne stvari, a koji nije pozvao tuženika, osim ako je sudska odluka koja sadrži mjeru dostavljena tuženiku prije izvršenja. Vidjeti u tom smislu i Cuniberti, G., Migliorini, S., The European Account Preservation Order Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, Cambridge – New York, 2018., str. 5.
(
5
)	Vidjeti Zelenu knjigu Komisije o poboljšanju učinkovitosti izvršenja presuda u Europskoj uniji: zapljena bankovnih računa, COM(2006) 618 final. Vidjeti također Monteiro, L. V., „The Bank Account Preservation Procedure in the European Union Regulation (EU) No 655/2014 of the European Parliament and of the Council of 15 May 2014”, EU Law Journal, 2015., sv. 1.(1.), str. 122.
(
6
)	Presuda od 21. svibnja 1980. (125/79, EU:C:1980:130)
(
7
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2014., L 189, str. 59.)
(
8
)	Što se tiče osnovne razlike između Uredbe br. 1215/2012 i Uredbe br. 655/2014, vidjeti Lagus, J., „Freezing Europe: The European Account Preservation Order and Forum Shopping in the European Judicial Area”, Tidskrift utgiven av Juridiska Föreningen i Finland, 2018., sv. 3.–4., str. 246. i 249.
(
9
)	Vidjeti osobito Popova, V., „Order for Payment Proceedings in bulgarian Civil Procedure Law”, Civil Procedure Review, 2011., sv. 2.(3.), str. 34.
(
10
)	Valja istaknuti da u jednom drugom odlomku odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi da se nalog može poništiti ako nije podnesena tužba za utvrđenje tražbine. Međutim, čini mi se da iz članka 415. stavka 5. ZGP‑a ne proizlazi da u takvom slučaju sud „može poništiti” nalog, nego da ga „poništava”.
(
11
)	Vidjeti bilješku 10.
(
12
)	Vidjeti Beaumont, P., Fitchen, J., et Holliday, J. u: The evidentiary effects of authentic acts in the Member States of the European Union, in the context of successions, str. 72. „Bulgaria”, Musseva, B., http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2016/556935/IPOL_STU%282016 %29556935_EN.pdf
(
13
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine (SL 2004., L 143, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 172.)
(
14
)	Uredba Vijeća od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.)
(
15
)	Konvencija o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima - sastavljena u Luganu 16. rujna 1988. (SL 1988., L 319, str. 9.)
(
16
)	Vidjeti članak 4. točku 3. Uredbe br. 805/2004, članak 2. stavak 1. točku 3. Uredbe br. 4/2009 i članak 2. točku (c) Uredbe br. 1215/2012.
(
17
)	Vidjeti članak 25., stavak 1. Uredbe br. 805/2004, članak 48. Uredbe br. 4/2009 i članak 58. Uredbe br. 1215/2012.
(
18
)	Vidjeti Guinchard, E., „De la première saisie conservatoire européenne. Présentation du règlement no 655/2014 instituant une procédure d’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires”, Revue trimestrielle de droit européen, br. 4., 2014., str. 922.
(
19
)	Točno je da se, suprotno članku 6. stavku 1. Uredbe br. 655/2014, u članku 618.bis ZGP‑a izričito ne navodi da vjerovnik može podnijeti zahtjev za europski nalog za blokadu prije nego što ishodi vjerodostojnu ispravu. Međutim, ništa ne pokazuje da bi bugarskom zakonu moglo biti protivno da vjerovnik može u takvoj situaciji podnijeti zahtjev za europski nalog za blokadu. Naime, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da je to ovdje slučaj i da valja pokrenuti poseban postupak u tu svrhu. Uostalom, ni u članku 5. točki (a) Uredbe br. 655/2014 ne navodi se situacija u kojoj vjerovnik koji još nije ishodio vjerodostojnu ispravu podnosi zahtjev za europski nalog za blokadu prije pokretanja postupka o meritumu stvari ili tijekom tog postupka. To proizlazi iz činjenice da je zakonodavac vjerojatno smatrao neuobičajenim da se vjerodostojne isprave „izdaju” po završetku postupaka o meritumu stvari.
(
20
)	Vidjeti osobito članke 7. i 12. Uredbe br. 655/2014.
(
21
)	Vidjeti osobito Monteiro, L. V., op. cit., str. 129. Ta autorica navodi da je u okviru Uredbe br. 655/2014 sve jednostavnije za vjerovnike koji su ishodili izvršive isprave, dok oni koji još nisu ishodili takvu ispravu trebaju dokazati fumus boni iuris.
(
22
)	Valja istaknuti da se, prema pravnoteorijskim tumačenjima članka 34. stavka 1. točke (b) podtočke iii. Uredbe br. 655/2014, ta odredba primjenjuje samo na europski nalog za blokadu izdan za tražbinu navedenu u vjerovnikovoj ispravi. Vidjeti Cuniberti, G., Migliorini, S., op. cit., str. 291. Iz toga zaključujem da i prema pravoj teoriji isprava treba biti izvršiva da bi se moglo smatrati da je vjerovnik ishodio ispravu u smislu više odredbi Uredbe br. 655/2014.
(
23
)	Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uspostavi europskog naloga za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima (COM(2011) 445 final, u daljnjem tekstu: Prijedlog uredbe)
(
24
)	Vidjeti Prijedlog uredbe, str. 6.
(
25
)	Opće smjernice Vijeća o Prijedlogu uredbe o uspostavi europskog naloga za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima, podnesene 28. studenoga 2013. (16991/13 ADD 1)