MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 10. travnja 2025.(1)
Predmet C‑136/24 P
Alaa Hamoudi
protiv
Agencije za europsku graničnu i obalnu stražu (Frontex)
„Žalba – Izvanugovorna odgovornost – Frontexove brze intervencije na granicama kao potpora grčkim tijelima u Egejskom moru – Kolektivna protjerivanja (‚pushbacks’) koja je Frontex navodno odredio odnosno pomogao – Uredba (EU) 2019/1896 – Frontexov propust da se savjetuje sa službenikom za temeljna prava – Frontexov propust da utvrdi primjenjivost članka 46. stavaka 4. i 5. Uredbe 2019/1896 – Očita pogreška u ocjeni – Povreda članaka 1., 2., 3., 4., 18. i 21. te članka 19. stavaka 1. i 2. Povelje o temeljnim pravima – Pravo na azil – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Stvarna i izvjesna šteta – Teret dokazivanja – Prebacivanje tereta dokazivanja – Uvjeti – Dokaz prima facie – Načelo jednakosti oružja”
I.      Uvod
1.        Sud u predmetnom žalbenom postupku pokrenutom protiv rješenja Općeg suda od 13. prosinca 2023., Hamoudi/Frontex(2) mora ocijeniti, u kontekstu navodnog kolektivnog protjerivanja u Egejskom moru 28. i 29. travnja 2020. u kojem su sudjelovala grčka tijela i Agencija za europsku graničnu i obalnu stražu (Frontex)(3), mora li tužitelj, koji je navodna žrtva tog protjerivanja, u sporu protiv Europske unije u kojem zahtijeva naknadu izvanugovorne štete dostaviti „pouzdane dokaze o postojanju […] štete” koju navodi(4).
2.        S obzirom na nezakonitu(5) i često tajnu prirodu takvih protjerivanja(6), položaj iznimne ranjivosti u kojem se njihove navodne žrtve mogu naći te asimetriju između stranaka u postupku u smislu dokaza i informacija(7) kojima raspolažu, postavlja se načelno pitanje zahtijeva li djelotvorna zaštita, među ostalim, prava na azil i slobode od kolektivnog protjerivanja i prisilnog udaljenja ili vraćanja, što je zajamčeno člancima 18. i 19. Povelje, zajedno s pravom na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, zaštićenim člankom 47. Povelje, u određenim okolnostima prilagodbu tereta dokazivanja koji uobičajeno snose tužitelji. Istodobno, tuženiku se ne može nametnuti pretjeran ili neproporcionalan teret dokazivanja i tako povrijediti njegovo pravo na pošteno suđenje.
3.        Osim toga, prilikom mijenjanja pravila o teretu dokazivanja treba biti oprezan, s obzirom na to da, kako je to ESLJP naveo, svaki državljanin treće zemlje može tvrditi da je bio žrtva kolektivnog protjerivanja tako da svoje navode uskladi s onima sadržanima, među ostalim, u nacionalnim ili međunarodnim izvješćima(8). U mnogim slučajevima pravo pitanje nije je li došlo do kolektivnog protjerivanja, nego je li tužitelj njegova žrtva.
4.        U predmetnom žalbenom postupku Alaa Hamoudi (u daljnjem tekstu: žalitelj), državljanin Sirije, zahtijeva ukidanje pobijanog rješenja, kojim je odbijena(9) njegova tužba na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a za naknadu nematerijalne štete koju mu je, kako tvrdi, Frontex nanio navodnim nezakonitim radnjama i propustima u okviru brze intervencije na granici u skladu s Uredbom 2019/1896(10) pružajući podršku grčkim tijelima u Egejskom moru u travnju 2020. Žalitelj osobito navodi da je 28. i 29. travnja 2020. bio žrtva kolektivnog protjerivanja koje su provela grčka tijela. On ističe, među ostalim, da je Frontex počinitelj ili supočinitelj(11) tog protjerivanja, koje mu je nanijelo nematerijalnu štetu.
II.    Terminologija
5.        Žalitelj u svojim očitovanjima(12) spominje kolektivna protjerivanja(13) i kolokvijalni izraz „odgurivanja” („pushbacks”)(14). Takva protjerivanja obilježava, među ostalim, izostanak pojedinačne ocjene prava osobe na azil i prava da ne bude prisilno udaljena ili vraćena. Sud je u tom pogledu naveo da se praksa odgurivanja na vanjske granice Europske unije, koja se svodi na to da se osobe koje žele podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu udaljavaju s područja Europske unije ili ih se udaljava s tog područja prije razmatranja njihova zahtjeva, protivi članku 6. Direktive 2013/32/EU(15). Osim toga, praksa odgurivanja može biti u suprotnosti s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u smislu članka 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Ženevske konvencije(16), i člankom 19. stavkom 2. Povelje ako se sastoji od slanja osobe koja u Europskoj uniji želi podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu u treću zemlju u kojoj će biti izložena opasnosti od proganjanja. Sud je usto naveo da je odgurivanje ozbiljan nedostatak, među ostalim, u postupku azila(17).
III. Okolnosti spora
6.        Frontex u Egejskom moru djeluje od 2006. kroz Zajedničku operaciju(18) Posejdon. Dana 1. ožujka 2020. Kyvernitiko Symvoulio Ethnikis Asfaleias (Nacionalno vijeće za sigurnost, Grčka) (u daljnjem tekstu: KYSEA) suspendirao je grčki sustav azila i uveo nove granične kontrole na razdoblje od jednog mjeseca (u daljnjem tekstu: odluka KYSEA‑e)(19). Helenska Republika tog je dana zatražila od Frontexa da u Egejskom moru poduzme brzu intervenciju na granici, što je izvršni direktor Frontexa (u daljnjem tekstu: izvršni direktor) sljedećeg dana odobrio.
7.        Žalitelj je u svojim očitovanjima pred Općim sudom podrobno govorio o nekoliko incidenata u Egejskom moru u ožujku i travnju 2020. navodeći da je bila riječ o kolektivnim protjerivanjima. Osobito, on tvrdi da je bio žrtva kolektivnog protjerivanja 28. i 29. travnja 2020., koje se dogodilo u kontekstu Frontexovih aktivnosti u Egejskom moru. Opći sud je u točki 36. pobijanog rješenja istaknuo da je žalitelj naveo da je „28. travnja 2020., oko 7.30, 22 ljudi, uključujući njega, došlo na otok Samos u Grčkoj. Iskrcali su se na plaži u blizini planina, kojima su se počeli penjati nakon što su napustili čamac. […] kada su došli na vrh planine, [žalitelj] je napravio fotografije i snimke, koje je poslao poznaniku u Austriji. Skupina je provela nekoliko sati tražeći od lokalnih stanovnika da pozovu policiju. Kada su policajci došli, zaplijenili su njihove mobitele te su skupinu u kamionetu odvezli do plaže, gdje su se nalazili mali brod i mali čamac. Svi pripadnici skupine potom su ukrcani na mali narančasti čamac, koji je, prema [žaliteljevu] navodu, bio splav za spašavanje bez ikakva pogona. Nakon što su se otisnuli na more, skupina je bila prisiljena još dvaput promijeniti plovilo. Prema [žaliteljevu] navodu, to se natezanje nastavilo u noć te je trajalo do poslijepodneva 29. travnja 2020., kada ih je naposljetku pokupila turska obalna straža”(20).
8.        Žalitelj je pred Općim sudom tvrdio da je Frontex svojim radnjama i propustima povrijedio obveze koje mu nameću članci 38., 46. i 80. Uredbe 2019/1896 te članci 1., 2., 3., 4., 18. i 21. kao i članak 19. stavci 1. i 2. Povelje.
9.        Žalitelj je u svojem prvom tužbenom razlogu pred Općim sudom tvrdio, među ostalim, da se izvršni direktor prije poduzimanja brze intervencije na granici u Egejskom moru nije savjetovao s Frontexovim službenikom za temeljna prava (u daljnjem tekstu: službenik za temeljna prava), kako to zahtijeva članak 46. stavak 5. Uredbe 2019/1896(21). Frontex je počinio očitu pogrešku u ocjeni, zloupotrijebio je svoju ovlast te nije postupio s dužnom pažnjom, čime je povrijedio načelo dobre uprave. Osim toga, izvršni direktor nije razmotrio primjenjivost članka 46. stavka 5. Uredbe 2019/1896 odnosno pogrešno je ocijenio njegovu primjenu prije poduzimanja brze intervencije na granici. Postojali su ozbiljni razlozi prima facie za nepoduzimanje te intervencije s obzirom na očitu nezakonitost odluke KYSEA‑e i vjerojatnost da će suspenzija, među ostalim, nacionalnog prava azila koja je njome određena dovesti do povreda temeljnih prava. Žalitelj je tvrdio da su događaji od 28. i 29. travnja 2020. povrijedili njegovo ljudsko dostojanstvo i integritet, izloživši ga mučenju te nečovječnom i ponižavajućem postupanju kao i da su ga lišili prava na azil i zaštite od kolektivnog protjerivanja. Do tog protjerivanja i posljedične patnje ne bi došlo da Frontex nije povrijedio svoje obveze nadzora i zaštite. Provedba kolektivnog protjerivanja u kontekstu odluke KYSEA‑e ovisila je o pokretanju Frontexove brze intervencije na granici u Egejskom moru. Frontex je stoga supočinitelj žaliteljeva kolektivnog protjerivanja.
10.      Žalitelj je u svojem drugom tužbenom razlogu pred Općim sudom tvrdio, među ostalim, da Frontex u vrijeme njegova kolektivnog protjerivanja te unatoč pokazateljima prima facie da bi moglo doći do povreda temeljnih prava nije poduzeo postupne i predostrožne mjere propisane člankom 46. stavkom 4. Uredbe 2019/1896(22). Frontexovo nepoštovanje te odredbe usto je dovelo do povrede članka 80. Uredbe 2019/1896(23), EKLJP‑a i sudske prakse ESLJP‑a. Žalitelj je podredno tvrdio da je Frontex, radnjama svojeg izvršnog direktora, „počinio očitu pogrešku u ocjeni i zloupotrijebio ovlast” time što je zaključio da nije bilo povreda u smislu članka 46. stavka 4. Uredbe 2019/1896.
11.      Žalitelj je u svojem trećem tužbenom razlogu pred Općim sudom tvrdio da je Frontex „stvarni počinitelj” kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020., koje je provedeno u skladu s pravno obvezujućim Operativnim planom brze intervencije na granici u Egejskom moru te je bilo njegova izravna posljedica. Operativni plan usvojen je u suprotnosti s člankom 38. stavkom 3. točkom (m) Uredbe 2019/1896 jer je upućivao na „nepostojeći postupak azila”. Žalitelj je podredno tvrdio, za slučaj da Opći sud zaključi da se incident od 28. i 29. travnja 2020. ne može pripisati Frontexu na temelju Operativnog plana, da je ta agencija u svakom slučaju odgovorna za pomaganje u povredama temeljnih prava. „[Frontex] je u najmanju ruku pomogao u provedbi novih ‚preventivnih taktika’ financijskim, operativnim i političkim doprinosom – od izrade [Operativnog plana brze intervencije na granici u Egejskom moru], preko pokretanja, financiranja i koordiniranja te intervencije, činjenice da je nije prekinuo ili okončao, do sudjelovanja [Frontexova zrakoplova za nadzor] u samom incidentu”. Prema žaliteljevu navodu, Frontexov zrakoplov za nadzor preletio je mjesto kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020. te je Frontex stoga bio izričito upoznat s tim incidentom, ali ga nije prijavio.
12.      Žalitelj je tvrdio da mu je kolektivno protjerivanje od 28. i 29. travnja 2020., pripisivo Frontexu, nanijelo nematerijalnu štetu koja se sastoji od dvaju različitih aspekata. Kao prvo, navodio je da mu je kršenjem njegovih temeljnih prava zajamčenih člancima 1., 2., 3., 4., 18. i 21. te člankom 19. stavcima 1. i 2. Povelje nanesena šteta u iznosu od 250 000 eura. Žalitelj je u tom pogledu navodio da do kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020. ne bi došlo da je Operativni plan bio u skladu s Uredbom 2019/1896 te da Frontex nije olakšao provedbu odluke KYSEA‑e. Podredno, do kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020. ne bi došlo bez Frontexove pomoći. Kao drugo, žalitelj je zahtijevao naknadu od 250 000 eura za štetu sui generis nastalu zbog činjenice da je počinitelj kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020. bila agencija Europske unije. Da Frontex nije „odredio odnosno pomogao” u počinjenju nezakonitog kolektivnog protjerivanja, žalitelj bi bio pošteđen „osjećaja nepravde i frustracije”.
13.      Žalitelj se u prilog svojim navodima o prisutnosti i sudjelovanju u navodnom kolektivnom protjerivanju od 28. i 29. travnja 2020. pozvao na svoj iskaz, na Bellingcatov medijski članak, objavljen na internetu 20. svibnja 2020., i na dvije snimke s YouTubea sadržane u tom članku te na četiri fotografije („screenshots”) iz snimaka sadržanih u tom članku.
14.      Frontex je osporio te navode. Osobito, tvrdio je da žalitelj nije pružio pouzdane dokaze o tome da je bio žrtva navodnog incidenta od 28. i 29. travnja 2020. Frontex je naveo da „nije obaviješten ni o kakvom incidentu niti je dobio ikakve informacije o navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020. Usto je istaknuo da je na [žalitelju] teret dokazivanja da je bio žrtva navodnog incidenta te da [žalitelj] u tom pogledu nije iznio nikakve pouzdane dokaze u svojoj tužbi. Frontex je u vezi s tim doveo u pitanje dokaznu vrijednost [žaliteljeva] iskaza te je istaknuo da [žalitelj] nije kao svjedoka naveo nijednog od 22 ljudi koji su navodno bili žrtve incidenta. Frontex je usto naveo da [žalitelja] nije moguće identificirati ni na fotografijama dostavljenima kao [prilog] tužbi ni na snimkama u Bellingcatovu članku od 20. svibnja 2020. Dodao je da fotografije nisu označene datumom te da se stoga mogu odnositi na bilo koji događaj od bilo kojeg datuma. Nadalje, istaknuo je da [žalitelj] nikada nije dostavio fotografije i snimke navodno napravljene na otoku Samosu. […] Naposljetku, kada je riječ o poveznicama na internetske stranice na kojima se snimke nalaze, Frontex je naveo da nije ni na njemu ni na Općem sudu da izvlači informacije s internetskih stranica čiji sadržaj nije priložen tužbi te da su te informacije stoga nedopuštene”(24).
15.      Opći sud je u pobijanom rješenju podsjetio na tri kumulativna uvjeta koji moraju biti ispunjeni da bi Europska unija bila izvanugovorno odgovorna za štetu koju Frontex ili njegovi službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnost, a to su nezakonito postupanje agencije kao što je Frontex, stvarna šteta i postojanje uzročne veze između nezakonitog postupanja i dotične štete(25). Ako neki od kumulativnih uvjeta nije ispunjen, izvanugovorna odgovornost ne postoji.
16.      S obzirom na to da ta tri uvjeta nije nužno ispitati nekim konkretnim redoslijedom, Opći sud je odlučio ispitati uvjet koji se odnosi na štetu(26).
17.      Opći sud je utvrdio da su dokazi koje je žalitelj pružio očito nedovoljni da pouzdano dokažu da je on bio prisutan te da je sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020. te je stoga zaključio da žalitelj nije dokazao navodnu štetu. Taj je sud tužbu odbio kao očito pravno neosnovanu a da nije ispitao jesu li bili ispunjeni drugi uvjeti za Frontexovu izvanugovornu odgovornost(27). Shodno tomu, Opći sud u pobijanom rješenju, s obzirom na to da uvjet koji se odnosi na štetu nije bio ispunjen, nije razmatrao Frontexovo navodno nezakonito postupanje kao ni postojanje uzročne veze između tog postupanja i navodne štete(28).
IV.    Žalba
Argumenti stranaka
18.      Žalitelj ističe jedan žalbeni razlog. On navodi da je Opći sud u pobijanom rješenju povrijedio članak 52. stavak 3. Povelje(29) i opća načela u vezi s teretom dokazivanja. Prema ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP‑a, „raspodjela tereta dokazivanja i stupanj uvjerenosti potreban da bi se donio neki zaključak intrinzično su povezani s konkretnošću činjenica, prirodom tvrdnje i pravima iz [EKLJP‑a] o kojima je riječ”(30). S obzirom na ranjivost tražiteljâ azila, osobito u slučajevima koji se odnose na protjerivanje, ESLJP je utvrdio da je važno uzeti u obzir sve poteškoće s kojima se oni mogu suočiti prilikom prikupljanja dokaza. Izostanak izravnih dokaza stoga ne može sam po sebi biti presudan(31). Kada nema pouzdanih dokaza, „[z]bog posebne situacije u kojoj se [tražitelji azila] često nalaze, pri ocjenjivanju vjerodostojnosti njihovih navoda i podnesenih dokumenata često je potrebno vjerovati im u slučaju sumnje”(32). ESLJP je u kontekstu odgurivanja na moru naglasio potrebu da se uzmu u obzir poteškoće u iznošenju dokaza o aspektima slučaja s kojima su upoznata samo tijela(33). Osim toga, u slučaju poput predmetnoga, u kojem je žalitelj dostavio dokaze prima facie u prilog svojoj verziji događaja, teret dokazivanja treba prebaciti na drugu stranku(34). Snimke videonadzora mogu biti ključan dokaz za utvrđivanje relevantnih činjenica(35).
19.      Žalitelj navodi da je iznio dokaze prima facie o svojem sudjelovanju u operaciji odgurivanja o kojoj je riječ te da je usklađeno i podrobno opisao svoju pojedinačnu situaciju i sudjelovanje u dotičnim događajima. Pružio je snimke na kojima je vidljivo odgurivanje koje opisuje te na kojima ga je, prema njegovoj tvrdnji, moguće identificirati. Osim toga, Frontex ne osporava žaliteljev navod u pogledu incidenta od 28. i 29. travnja 2020.(36). Opći sud je pogrešnim tumačenjem pravnih načela o teretu dokazivanja omogućio, u suprotnosti s člankom 52. stavkom 3. Povelje, nepoštovanje minimalne razine zaštite predviđene EKLJP‑om. Taj je sud strogom primjenom(37) tereta dokazivanja značajno utjecao na koristan učinak prava iz Povelje koja se ističu u predmetnom slučaju te je doveo u pitanje pravo na djelotvoran pravni lijek zajamčeno Poveljom i načelo „cjelovitog sustava pravnih sredstava” utvrđeno u Ugovorima.
20.      Frontex u bitnome navodi da je žalba očito nedopuštena jer se njome osporava samo način na koji je Opći sud ocijenio dokaze. Sudska praksa ESLJP‑a ne može biti nadređena primarnom pravu Unije. Frontex u tom pogledu podsjeća na to da je žalba, u skladu sa Statutom Suda Europske unije, ograničena na pravna pitanja.
Ocjena
21.      U predmetnom se žalbenom postupku postavlja pitanje je li žalitelj bio žrtva te stoga pretrpio štetu zbog navodnog kolektivnog protjerivanja od 28. i 29. travnja 2020. Ta je analiza usko povezana s pitanjem je li Frontex povrijedio pravo Unije, osobito članke 18. i 19. Povelje, u kontekstu tih navodnih događaja. Iste okolnosti stoga mogu biti relevantne, barem donekle, za analizu Frontexova navodnog nezakonitog postupanja, stvarne štete i postojanja uzročne veze između nezakonitog postupanja i dotične štete.
22.      Međutim, u skladu sa zahtjevom Suda, u ovom ću se mišljenju ograničiti na analizu raspodjele tereta dokazivanja postojanja štete u predmetima koji se odnose na kolektivno protjerivanje. Svrha je ovog mišljenja stoga pomoći Sudu da razjasni pravilo o raspodjeli tereta dokazivanja u takvim predmetima.
23.      U skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda, žalba je ograničena na pravna pitanja. Protivno Frontexovu navodu izloženom u točki 20. ovog mišljenja, Sud je u žalbenim postupcima nadležan ispitati jesu li poštovana pravila o teretu dokazivanja(38).
Uvodne napomene
24.      Na razini Unije ne postoji zakonodavstvo o pojmu dokazivanja. Sudovi Europske unije utvrdili su načelo slobodnog izvođenja dokaza ili slobode u odabiru dokaznih sredstava, koje treba shvatiti kao mogućnost da se radi dokazivanja određene činjenice pozove na bilo kakva dokazna sredstva, kao što su iskazi svjedoka, dokazi u pisanom obliku, priznanja itd.(39). Taj pristup podsjeća na onaj koji primjenjuje ESLJP(40).
25.      U skladu s pravnom maksimom onus probandi incumbit ei qui dicit, non ei qui negat(41), teret dokazivanja u građanskopravnim postupcima snosi tužitelj, a ne tuženik. Države članice to ustaljeno pravilo univerzalno prihvaćaju kao opće pravilo o teretu dokazivanja(42) u takvim postupcima te je ono, u svakom slučaju, načelno primjenjivo u predmetnom postupku za naknadu štete.
26.      Stoga je, u skladu s općim pravilom o teretu dokazivanja, na žalitelju da dokaže, među ostalim, da se navodno kolektivno protjerivanje dogodilo te da je on bio njegova žrtva. Međutim, žalitelj poziva Sud da to opće pravilo prilagodi s obzirom na jedinstvene okolnosti predmetnog slučaja kako bi taj teret „poštenije” raspodijelio.
27.      Iako se žalitelj uglavnom poziva na sudsku praksu ESLJP‑a o teretu dokazivanja i njegovu prebacivanju, prvo je potrebno naglasiti ustaljenu, opsežnu i dosljednu sudsku praksu Suda i zakonodavstvo Unije o prebacivanju tereta dokazivanja. Potom ću se okrenuti sudskoj praksi Suda i ESLJP‑a o jednakosti oružja, nakon čega ću razmatrati sudsku praksu ESLJP‑a koja se usredotočuje na prebacivanje tereta dokazivanja u specifičnom kontekstu kolektivnog protjerivanja i prisilnog udaljenja ili vraćanja.
28.      Kada je riječ o značaju koji u predmetnom slučaju treba pridati sudskoj praksi ESLJP‑a, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, kojemu je cilj osigurati potrebnu podudarnost između ondje sadržanih prava i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om a da se pritom ne dovede u pitanje autonomija prava Unije, Sud mora uzeti u obzir – kada tumači prava zajamčena Poveljom – odgovarajuća prava(43) zajamčena EKLJP‑om, kako ih tumači ESLJP(44), kao minimalan prag zaštite.
29.      Žalitelj se poziva na nekoliko presuda ESLJP‑a u kojima je taj sud odlučivao o raspodjeli tereta dokazivanja u postupcima pokrenutima na temelju članka 34. EKLJP‑a u pogledu prisilnog udaljenja ili vraćanja i/ili kolektivnog protjerivanja podnositelja zahtjeva(45). Iako se cilj tih postupaka pred EKLJP‑om – u kojima se ponajprije zahtijeva utvrđenje postojanja povrede EKLJP‑a i protokola uz tu Konvenciju – naizgled razlikuje od cilja predmetnog postupka, u kojem se zahtijeva naknada štete koju je navodno prouzročila agencija Unije, ta je razlika više prividna nego stvarna. Ona u svakom slučaju nije dovoljna da bi sudsku praksu ESLJP‑a učinila irelevantnom za predmetni postupak. U tom se pogledu mora podsjetiti na to da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, za nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a potrebno ispuniti niz pretpostavki, pri čemu se prvom zahtijeva postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se pojedincima priznaju određena prava(46). Dakle, članak 340. UFEU‑a i članak 34. EKLJP‑a donekle su usporedni(47). Osim toga, prava zajamčena EKLJP‑om koja se ističu u predmetnoj sudskoj praksi ESLJP‑a očito se preklapaju s pravima zajamčenima Poveljom koja se ističu u ovom postupku(48).
Sudska praksa Suda i zakonodavstvo Unije
–       Borba protiv diskriminacije/jednako postupanje
30.      Sud je u znamenitoj presudi Danfoss(49) utvrdio da je za osiguravanje primjene načela jednake plaće utvrđenog u direktivi koja se odnosi na tu problematiku(50) te za dostupnost djelotvornih sredstava kojima će se osigurati poštovanje tog načela navedenu direktivu potrebno tumačiti na način da je na poslodavcu, kada primjenjuje sustav plaća koji je potpuno netransparentan, da dokaže da njegova praksa u pogledu plaća nije diskriminirajuća ako radnica dokaže, u odnosu na relativno velik broj zaposlenika, da žene imaju manju prosječnu plaću nego muškarci(51). Shodno tomu, onus probandi ili teret dokazivanja može se prebaciti kad je to potrebno da radnici koji se čine žrtvama diskriminacije ne bi bili lišeni djelotvornog sredstva za primjenu načela jednake plaće. Sud je u tom pogledu naveo da se teret dokazivanja, kad postoje dokazi prima facie o diskriminaciji, prebacuje te je tada na poslodavcu da dokaže postojanje objektivnih razloga za razliku u plaćama(52).
31.      Dakle, za prebacivanje tereta dokazivanja u predmetima koji se odnose na borbu protiv diskriminacije potrebno je da tužitelj dokaže prima facie diskriminaciju. Ako to učini, na tuženom je poslodavcu da dokaže da načelo zabrane diskriminacije nije povrijeđeno ili da pruži objektivno opravdanje za različito postupanje. Sud je u presudi Brunnhofer naglasio da se teret dokazivanja ne prebacuje te se stoga primjenjuju redovita pravila o teretu dokazivanja ako zaposlenik nema praktične poteškoće u iznošenju dokaza(53).
32.      Zakonodavac Unije je načela koja je Sud utvrdio u pogledu tereta dokazivanja u predmetima koji se odnose na borbu protiv diskriminacije kao što su, među ostalim, presude Danfoss, Enderby i Brunnhofer konsolidirao i ojačao u članku 19. stavku 1. Direktive 2006/54/EZ(54), članku 9. stavku 1. Direktive 2004/113/EZ(55), članku 10. stavku 1. Direktive 2000/78/EZ(56) i članku 8. stavku 1. Direktive 2000/43/EZ(57), koji svi u bitnome predviđaju da „[d]ržave članice donose sve potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima kako bi osigurale da, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena šteta zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja, pred sudom ili nekim drugim nadležnim tijelom, iznesu činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije, teret dokazivanja da nije bilo kršenja načela jednakog postupanja leži na tuženiku”.
33.      Iz toga proizlazi da su nacionalni sudovi dužni utvrditi postojanje diskriminacije ako je diskriminacija dokazana prima facie, a tuženik ne može opovrgnuti da je bilo izravne ili neizravne diskriminacije(58). Nacionalni sudovi nemaju nikakve diskrecijske ovlasti u tom pogledu.
34.      Nezavisna odvjetnica J. Kokott navela je da pravila o prebacivanju tereta dokazivanja ni u jednoj direktivi u području borbe protiv diskriminacije ne povređuju pravo na pošteno suđenje na štetu tuženika. Umjesto toga, zakonodavac Unije izričito je odabrao očuvati pravednu ravnotežu između interesa žrtve diskriminacije i interesa druge stranke u postupku. Osobito, tim pravilima navodna žrtva diskriminacije nije u potpunosti lišena tereta dokazivanja, nego je taj teret samo prilagođen(59).
–       Drugi primjeri
35.      Sudska praksa Suda u pogledu prebacivanja tereta dokazivanja nije ograničena na predmete koji se odnose na borbu protiv diskriminacije. Sud je u presudi Harman International Industries(60) utvrdio da je u načelu na gospodarskom subjektu koji se poziva na iscrpljenje prava koja proizlaze iz žiga da dokaže da su ispunjeni uvjeti za primjenu iscrpljenja. Međutim, taj teret dokazivanje treba prebaciti ako bi se inače nositelju žiga omogućila podjela nacionalnih tržišta. Sud se pozvao, među ostalim, na asimetriju u informacijama kojima raspolažu tužitelj (gospodarski subjekt) odnosno tuženik (nositelj žiga) te na činjenicu da tužitelj nije imao pristup tuženikovoj bazi podataka u vezi sa stavljanjem njegovih proizvoda na tržište u Europskom gospodarskom prostoru.
36.      Osim toga, Sud je u presudi Beemsterboer Coldstore Services(61) utvrdio da su, u skladu s općeprihvaćenim pravilima o raspodjeli tereta dokazivanja, carinska tijela koja žele naknadno naplatiti carinu dužna u prilog svojoj tužbi podnijeti dokaze o tome da su pogrešne potvrde izdane zato što je izvoznik pogrešno opisao činjenice. Međutim, ako carinska tijela ne mogu dokazati jesu li informacije koje su dostavljene za izdavanje potvrda pogrešne ili ne, s obzirom na to da izvoznik –protivno svojoj obvezi – nije zadržao dokumente iz kojih bi se to moglo zaključiti, na carinskom je obvezniku da dokaže da se te potvrde temelje na točnom opisu činjenica.
37.      Zakonodavac Unije izmijenio je ili ublažio redovita pravila o teretu dokazivanja uspostavivši pretpostavke u korist određenih tužitelja u vezi s, primjerice, potrošačkim ugovorima i neusklađenosti robe u trenutku njezine isporuke(62). Donekle je ublažena i obveza podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da dostave dokaze nadležnim nacionalnim tijelima i sudovima. Iako u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2011/95/EU(63) države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu, tijela država članica moraju, prema potrebi, aktivno surađivati s podnositeljem zahtjeva kako bi utvrdila i upotpunila odgovarajuće elemente zahtjeva. Osim toga, ako se države članice koriste mogućnošću koja im je priznata člankom 4. stavkom 1. Direktive 2011/95, članak 4. stavak 5. te direktive predviđa da, u situaciji kad neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako je ispunjeno pet kumulativnih uvjeta iz te odredbe(64). Članak 4. stavak 5. te direktive poseban naglasak stavlja na dosljednost i prihvatljivost izjava podnositelja zahtjeva i njegovu opću vjerodostojnost(65). Činjenica da se podnositeljev prikaz određenih pojedinosti možda doima pomalo nevjerojatnim ne mora nužno umanjiti sveukupnu vjerodostojnost podnositeljeve tvrdnje(66).
–       Načelo jednakosti oružja
38.      Načelo jednakosti oružja, koje je sastavni dio načela djelotvorne sudske zaštite prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, utvrđenog u članku 47. Povelje, također može utjecati na raspodjelu tereta dokazivanja. To načelo, kao i, među ostalim, načelo kontradiktornosti, posljedica je pojma poštenog suđenja te podrazumijeva obvezu da se svakoj stranci pruži razumna mogućnost da iznese svoje stajalište, uključujući svoje dokaze, u uvjetima koji je u odnosu na protivnu stranu ne stavljaju u očito nepovoljniji položaj. To načelo ima za cilj osigurati ravnotežu između stranaka u sudskom postupku jamčenjem jednakih prava i obveza tih stranaka u pogledu, među ostalim, pravila koja uređuju izvođenje dokaza i kontradiktornu raspravu pred sudom kao i prava navedenih stranaka na pravne lijekove(67).
39.      Međutim, u određenim slučajevima ESLJP se prilikom ocjenjivanja je li pravo na pošteno suđenje na temelju članka 6. EKLJP‑a povrijeđeno usredotočivao na to je li podnositelj zahtjeva imao (istinsku) priliku nacionalnim sudovima iznijeti dokaze, a ne u uvjetima navodnog nejednakog postupanja prema strankama u postupcima pred tim sudovima. To može sugerirati da, u određenim okolnostima, jednako postupanje (u strogom smislu) pred nacionalnim sudovima nije dovoljno da osigura (stvarnu) jednakost oružja i poštovanje prava na pošteno suđenje(68).
Relevantna sudska praksa ESLJP‑a o prisilnom udaljenju ili vraćanju i kolektivnom protjerivanju
40.      Žalitelj, pozivajući se na nekoliko presuda ESLJP‑a, smatra, s obzirom na to da je pružio dokaze prima facie u prilog svojoj verziji događaja od 28. i 29. travnja 2020., da teret dokazivanja u predmetnom slučaju treba prebaciti na Frontex(69).
41.      Nedavna presuda ESLJP‑a u predmetu A. R. E.(70) osobito je poučna u pogledu pristupa koji taj sud primjenjuje u vezi s ocjenjivanjem dokaza i utvrđivanja činjenica u slučajevima poput predmetnoga(71). Stoga je potrebno podrobno izložiti činjenično stanje navedenog predmeta i pristup koji je ESLJP u njemu primijenio.
42.      A. R. E. je tvrdila da je 4. svibnja 2019. ušla u Grčku kako bi podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu te da je ondje uhićena i zadržana, prije nego što je vraćena u Tursku, gdje je sljedećeg dana uhićena. Navodila je povredu članaka 2., 3., 5. i 13. EKLJP‑a. Grčka vlada njezin je opis činjenica u potpunosti odbacila kao neodređen, nedosljedan i nepotkrijepljen(72). Osobito, grčka vlada zanijekala je da su grčka tijela na bilo koji način sudjelovala u navodnom prisilnom udaljenju ili vraćanju te je osporila samu prisutnost podnositeljice zahtjeva na grčkom državnom području te stoga i njezino prisilno udaljenje ili vraćanje u Tursku na datume koje je navodila(73).
43.      ESLJP je istaknuo da je taj predmet otvorio iznimno osjetljiva pitanja u pogledu, među ostalim, tereta dokazivanja(74). Zaključio je da treba primijeniti načela i standarde ocjenjivanja dokaza i utvrđivanja činjenica uspostavljene u predmetima koji su se odnosili na tajno zadržavanje i u određenim predmetima koji su se odnosili na navodno prisilno udaljenje ili vraćanje.
44.      Prema ESLJP‑ovu navodu, u predmetima koji se odnose na tajno zadržavanje na podnositelju je zahtjeva da pruži dokaze prima facie. Međutim, ako tužena vlada u svojem odgovoru na navode ne otkrije dokumente koji su ključni za ESLJP‑ovu mogućnost da utvrdi činjenice ili ne pruži zadovoljavajuće i uvjerljivo objašnjenje odnosnih događaja, taj sud iz toga može izvući značajne zaključke. Prema navodu ESLJP‑a, stroga primjena načela affirmanti cumbit probatio nije prikladna ako su s odnosnim događajima upoznata samo tijela. U takvim je slučajevima teret dokazivanja na tijelima, koja moraju pružiti zadovoljavajuće i uvjerljivo objašnjenje. Ako ga ne pruže, ESLJP može donijeti zaključke koji su nepovoljni za tuženu vladu. U slučajevima u kojima postoje različite verzije činjenica, ESLJP donosi zaključke koje, prema njegovu mišljenju, podupire slobodna ocjena svih dokaza, uključujući zaključke na temelju činjenica i očitovanja stranaka(75).
45.      U predmetima koji se odnose na prisilno udaljenje ili vraćanje ESLJP je naveo da – s obzirom na to da prigovor podnositeljâ zahtjeva proizlazi upravo iz činjenice da tijela tužene vlade nisu identificirala podnositelje zahtjeva niti su svoje postupanje prilagodila njihovim konkretnim okolnostima, što im je otežalo iznošenje dokaza o njihovu sudjelovanju u događajima o kojima je riječ – ESLJP u načelu smatra da postoje dokazi prima facie o prisilnom udaljenju ili vraćanju te da se teret dokazivanja mora prebaciti na vladu ako podnositelji zahtjeva pruže podroban, konkretan i dosljedan opis događaja o kojima je riječ(76).
46.      ESLJP je u presudi A. R. E. zaključio da je podnositeljica zahtjeva pružila nekoliko dokaznih elemenata koji su, svaki za sebe, mogli činiti dokaze prima facie u prilog njezinoj verziji činjenica te da je na grčkim tijelima bilo da dokažu da podnositeljica zahtjeva nije ušla u Grčku i da nije prisilno udaljena ili vraćena u Tursku na datume koje je navodila. Međutim, grčka vlada nije iznijela nijedan argument ili drugi dokaz koji su mogli opovrgnuti dokaze prima facie koje je pružila podnositeljica zahtjeva. ESLJP je naglasio da nije imao izravnih dokaza o prisilnom udaljenju ili vraćanju podnositeljice zahtjeva kao takvom. Međutim, istaknuo je da je takve dokaze, s obzirom na konkretne okolnosti tog slučaja, bilo nemoguće pružiti zbog činjenice da su grčka tijela zaplijenila mobitel podnositeljice zahtjeva u vrijeme njezina prisilnog udaljenja ili vraćanja(77), koje se, štoviše, dogodilo noću. Taj je sud posebnu važnost pridao činjenici da je u dovoljnoj mjeri dokazano da je podnositeljica zahtjeva bila u Grčkoj te da je posljednji put viđena u pritvoru grčkih tijela 4. svibnja 2019., prije nego što je 5. svibnja 2019. vraćena u Tursku, gdje je uhićena(78).
47.      Iako to nije strogo relevantno u kontekstu ograničenog opsega ovog mišljenja o teretu dokazivanja i njegovu prebacivanju, valja kratko opisati prirodu nekih dokaza koje je ESLJP u predmetima koji su se odnosili na kolektivno protjerivanje ili prisilno udaljenje ili vraćanje smatrao relevantnima za utvrđivanje dokazivanja prima facie(79).
48.      ESLJP u tom pogledu iskaze koje prikupe nacionalne i međunarodne institucije za ljudska prava, a koji potvrđuju navode podnositelja zahtjeva, kao i izvješća organizacija civilnog društva, nacionalnih struktura za zaštitu ljudskih prava i međunarodnih organizacija uzima u obzir kao dokaze prima facie u prilog verziji događaja koju podnositelj zahtjeva iznosi. Međutim, podnositelj zahtjeva koji tvrdi da je žrtva prisilnog udaljenja ili vraćanja može, u načelu, zadovoljiti teret dokazivanja a da ne mora tvrditi da je njegovo prisilno udaljenje ili vraćanje dio sustavne ili opće prakse prisilnog udaljenja ili vraćanja niti mora pružiti dokaze o postojanju takve prakse.
49.      Ako su dokazi o takvoj sustavnoj praksi podneseni, ESLJP će zahvaljujući ocjeni mogućeg postojanja takve prakse lakše uzeti u obzir, prema potrebi, relevantan opći kontekst koji je prevladavao u vrijeme nastanka činjeničnog stanja. ESLJP stoga prije ocjenjivanja dokaza koje je podnositelj zahtjeva pružio razmatra pitanje je li u relevantno vrijeme i na relevantnom području postojala sustavna praksa prisilnog udaljenja ili vraćanja(80).
50.      Čak i ako se utvrdi postojanje sustavne prakse prisilnog udaljenja ili vraćanja, podnositelj zahtjeva svejedno mora pružiti dokaze prima facie u prilog svojim navodima(81). U takvom slučaju podnositelj zahtjeva mora dokazati da je njegovo navodno prisilno udaljenje ili vraćanje povezano s tom praksom tako da pruži podroban, konkretan i dosljedan opis prisilnog udaljenja ili vraćanja potkrijepljen podrobnim i dosljednim dokazima. Ako to učini, teret dokazivanja prebacuje se na tuženu vladu. ESLJP je u tom pogledu naglasio da posebnu važnost treba pridati dokumentima u spisu(82). Pitanje vjerodostojnosti i dokazne vrijednosti audiovizualnog materijala može se pokazati ključnim, osobito ako nema drugih dokaza koji izravno ili neizravno podupiru navode dotične osobe(83). ESLJP može u obzir uzeti i bilo koje druge dokaze koje podnositelj zahtjeva ističe ili koji su uvršteni u spis, kao što su iskazi drugih osoba.
Primjena iskustva stečenog kroz sudsku praksu Suda i ESLJP‑a i zakonodavstvo Unije u kontekstu predmetnog slučaja
51.      Problematika slučajeva poput predmetnoga iznimno je osjetljiva. Odnosi se na obvezu tužitelja da dokaže činjenice i iznese dokaze koji mogu biti u posjedu ili pod kontrolom isključivo tuženika (u ovom predmetu Frontexa) i/ili neke druge treće strane (u ovom predmetu grčkih tijela). Stoga konkretni dokazi o kolektivnom protjerivanju, ako uopće postoje, mogu biti u rukama navodnih počinitelja, a ne žrtava tog protjerivanja.
52.      Ako se teret dokazivanja ne prilagodi ili ne ublaži, žrtvama protjerivanja može biti otežan uspjeh u praktički svim sudskim postupcima, što sustavno ugrožava prava zaštićena, među ostalim, člancima 18. i 19. Povelje(84). Nezakonito djelovanje može (de facto) proći neosporeno te se njegovi počinitelji stoga mogu ponašati kao da neće biti kažnjeni. To pak može dovesti u pitanje prava tužiteljâ na temelju članka 47. Povelje. S obzirom na presudu A. R. E., smatram da će ESLJP teret dokazivanja prebaciti na tuženu državu nakon što podnositelj zahtjeva dokaže prima facie da ga je ta država kolektivno protjerala ili prisilno udaljila ili vratila. Međutim, u predmetnom slučaju tuženik nije država nego agencija Unije. Stoga se postavlja pitanje je li, i u kojoj mjeri, sudska praksa ESLJP‑a o prebacivanju tereta dokazivanja u predmetima koji se odnose na kolektivno protjerivanje po analogiji primjenjiva u predmetnom kontekstu.
53.      Istodobno i jednako važno, kad se razmatra pitanje prebacivanja tereta dokazivanja, ne može se zanemariti situacija tuženika te se od njega ne može zahtijevati probatio diabolica. Tuženiku se u potrazi za „poštenijom” raspodjelom tereta dokazivanja ne može nametnuti nerazmjeran ili nerazuman teret. U tom pogledu, tuženika kao što je Frontex ne može se obvezati da dokaže negativne činjenice, jer to nije moguće(85), ili da dokaže nešto što bi, iz objektivne perspektive, bilo potpuno nerazumno od njega tražiti da dokaže(86), primjerice, činjenice koje su „u potpunosti […] izvan sfere njegovih utjecaja i saznanja”(87).
54.      Osim toga, puko postojanje asimetrije između suprotstavljenih stranaka u pristupu informacijama ili pravnim resursima i pravnoj pomoći, iako možda čini nesretnu okolnost, nije nešto što se od suda načelno može razumno očekivati da riješi ad hoc primjenom neke idealizirane mjere pravde ili pravičnosti(88).
55.      Međutim, sudbena i zakonodavna vlast u određenim okolnostima mogu odlučiti ili biti primorane pozitivno ili konstruktivno intervenirati kako bi osigurale djelotvornu zaštitu određenih prava ili načela i/ili pristup pravosuđu(89). Odluka o poduzimanju takve intervencije i njezin razmjer moraju se, prema mojem mišljenju, temeljiti na i biti ograničeni smislenim i uvjerljivim razlozima. Intervencije se često temelje na ustaljenoj praksi i iskustvu u određenom području(90). To je posebno vidljivo iz sudske prakse Suda u pogledu borbe protiv diskriminacije i sudske prakse ESLJP‑a u pogledu kolektivnog protjerivanja i prisilnog udaljenja ili vraćanja, kako je to istaknuto u ovom mišljenju. Osim toga, intervencija mora biti strogo odmjerena i proporcionalna „nedostatku” koji se njome želi ukloniti.
56.      Sudskoj praksi Suda i sudskoj praksi ESLJP‑a u pogledu prebacivanja tereta dokazivanja zajedničko je da se temelje na supostojanju nekoliko uvjeta.
57.      Kao prvo, prije ocjenjivanja treba li teret dokazivanja prebaciti na tuženika, mora se utvrditi je li tužitelj svoju tužbu potkrijepio dokazima prima facie. Iako može postojati mnoštvo uvjerljivih i objektivnih dokaza o određenom kolektivnom protjerivanju, ako tužiteljevi navodi o tome da je bio u središtu tog događaja(91) nisu dosljedni ili usklađeni i/ili je njegova vjerodostojnost izrazito dvojbena, smatra se da tužitelj svoju tužbu nije potkrijepio dokazima prima facie. Početni teret dokazivanja, koji je uvijek na tužitelju, stoga nije zadovoljen te tužbu treba odbiti(92).
58.      Iz navedenog proizlazi da se pitanje tereta dokazivanja i njegova prebacivanja pojavljuje i mora riješiti samo ako je tužitelj svoju tužbu potkrijepio dokazima prima facie.
59.      Kao drugo, čak i ako je tužitelj svoju tužbu potkrijepio dokazima prima facie, za prebacivanje tereta dokazivanja na tuženika mora postojati očita ili strukturalna asimetrija između tih stranaka u smislu njihova pristupa dokazima. Tužitelj se mora suočavati sa značajnim poteškoćama u iznošenju dokaza, dok tuženik mora biti u boljem ili „povlaštenijem” položaju(93). Tuženiku u tom slučaju ne bi bio nametnut probatio diabolica te bi se od njega razumno moglo očekivati da opovrgne tužiteljeve navode.
60.      Kao treće, ako se teret dokazivanja ne bi prebacio na tuženika nakon što tužitelj pruži dokaze prima facie, tužitelj bi bio lišen svojih (temeljnih) prava zaštićenih pravom Unije ili bi ona postala bespredmetna te bi, usto, prava koja ima na temelju članka 47. Povelje mogla biti ugrožena, dok to prebacivanje ne bi ugrozilo prava koja tuženik ima na temelju te odredbe(94).
61.      Kao četvrto, u zakonodavstvu Unije u području borbe protiv diskriminacije(95) i predmetima u pogledu kolektivnog protjerivanja i prisilnog udaljenja ili vraćanja koji se protiv država ugovornica vode pred ESLJP‑om postoji pretpostavka da je tužitelj u nepovoljnom položaju kad je riječ o iznošenju dokaza u prilog svojim navodima, dok je tuženik u boljem ili „povlaštenijem” položaju kad je riječ o opovrgavanju tužiteljevih navoda. Kad tužitelj u takvim predmetima svoje navode potkrijepi dokazima prima facie, teret dokazivanja netočnosti tih navoda (automatski) se prebacuje na tuženika(96).
62.      Kao peto, u slučaju navodnog kolektivnog protjerivanja ili prisilnog udaljenja ili vraćanja čiji akteri nisu tijela države članice – u predmetnom slučaju to je Frontex – pretpostavka izložena u četvrtom uvjetu nije primjenjiva. Budući da takvi akteri imaju ograničene ovlasti u usporedbi s tijelima države članice, nije jasno doprinose li, i u kojoj mjeri, njihove radnje poteškoćama tužiteljâ u iznošenju dokaza o njihovu sudjelovanju u odnosnim događajima. Osim toga, s obzirom na ograničenost ovlasti takvih aktera, na prvu nije razvidno nalaze li se oni u boljem ili „povlaštenijem” položaju kad je riječ o opovrgavanju tužiteljevih navoda. Iz navedenog proizlazi da se prvi, drugi i treći uvjet, kako su opisani u točkama 57. do 60. ovog mišljenja, u potpunosti primjenjuju na slučajeve poput predmetnoga, koji uključuju aktere koji nisu tijela države članice(97).
63.      S obzirom na ograničenost ispitivanja provedenog u prvostupanjskom postupku, nije jasno jesu li u predmetnom slučaju prvi i drugi uvjet ispunjeni. Opći sud nije ni na koji način ispitao Frontexovo sudjelovanje u navodnim događajima od 28. i 29. travnja 2020. i njegova saznanja o njima. Taj se sud isključivo usredotočio na pitanje štete nanesene žalitelju te na to je li on bio prisutan i sudjelovao u tim događajima. Iako ispitivanje Frontexova sudjelovanja u navodnim događajima i saznanja o njima s ciljem utvrđivanja treba li se prebaciti teret dokazivanja, u skladu s drugim i trećim uvjetom, kako su izloženi u točkama 59. i 60. ovog mišljenja, ne bi zahtijevalo cjelovito ispitivanje zasebnih zahtjeva nezakonitog postupanja i uzročnosti, priroda i razmjer Frontexova sudjelovanja u odnosnim događajima i njegove odgovornosti za njih(98) u trenutačnom stanju postupka potpuno su nejasni. Stoga nije jasno jesu li dokazi koji mogu opovrgnuti žaliteljeve navode u Frontexovu posjedu ili pod njegovom kontrolom (odnosno može li se smatrati da jesu).
64.      U predmetnom žalbenom postupku, prije nego što odluči je li teret dokazivanja trebalo prebaciti sa žalitelja na Frontex, Sud treba ispitati omogućuju li mu stanje postupka i, osobito, činjenična utvrđenja Općeg suda da ocijeni je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete.
65.      U tom se pogledu mora podsjetiti na to da je Opći sud u pobijanom rješenju tužbu koja mu je podnesena proglasio očito pravno neosnovanom jer su dokazi koje je žalitelj pružio tom sudu bili očito nedovoljni da se na temelju njih pouzdano utvrdi da je žalitelj bio prisutan te da je sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020.(99). Izraz „očito nedovoljni” sugerira da dokazi prima facie nisu podneseni. Međutim, istodobna upotreba riječi „pouzdano” sugerira da je „dokazni prag” previsoko postavljen.
66.      Ako Sud zaključi, kao prvo, da može ocijeniti je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete i, kao drugo, da žalitelj nije podnio dokaz prima facie da je bio prisutan i sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020., žalbu treba odbiti. Međutim, ako Sud zaključi da ne može ocijeniti je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete ili pak da žalitelj jest podnio dokaz prima facie da je bio prisutan i sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020., žalba je osnovana, pobijano rješenje treba ukinuti te predmet treba vratiti Općem sudu da odluči o tome jesu li primjenjivi uvjeti u pogledu prebacivanja tereta dokazivanja.
V.      Zaključak
S obzirom na navedeno, smatram da Sud treba ispitati omogućuju li mu stanje postupka pred Općim sudom i, osobito, činjenična utvrđenja tog suda da ocijeni je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete u postupku pred Općim sudom. Ako Sud zaključi, kao prvo, da može ocijeniti je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete i, kao drugo, da žalitelj nije podnio dokaz prima facie da je bio prisutan i sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020., žalbu treba odbiti. Međutim, ako Sud zaključi da ne može ocijeniti je li žalitelj podnio dokaz prima facie o postojanju štete ili pak da žalitelj jest podnio dokaz prima facie da je bio prisutan i sudjelovao u navodnom incidentu od 28. i 29. travnja 2020., žalba je osnovana, pobijano rješenje treba ukinuti te predmet treba vratiti Općem sudu da odluči o tome jesu li primjenjivi uvjeti u pogledu prebacivanja tereta dokazivanja.
1      Izvorni jezik: engleski
2      T‑136/22 (u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), EU:T:2023:821
3      Člankom 1. Uredbe (EU) 2019/1896 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2019. o europskoj graničnoj i obalnoj straži i stavljanju izvan snage uredaba (EU) br. 1052/2013 i (EU) 2016/1624 (SL 2019., L 295, str. 1.) uspostavljena je Agencija za europsku graničnu i obalnu stražu. U skladu s tom odredbom, Frontexova je uloga „osigura[ti] europsko integrirano upravljanje vanjskim granicama s ciljem učinkovitog upravljanja tim granicama u potpunosti u skladu s temeljnim pravima te s ciljem povećanja učinkovitosti politike Unije u pogledu vraćanja. [Uredba je] usmjerena na suočavanje s izazovima povezanim s migracijama i mogućim budućim izazovima i prijetnjama na vanjskim granicama. Njome se osigurava visoka razina unutarnje sigurnosti u Uniji uz puno poštovanje temeljnih prava i uz istodobnu zaštitu slobodnog kretanja osoba u Uniji. Ona doprinosi otkrivanju, sprečavanju i borbi protiv prekograničnog kriminaliteta na vanjskim granicama.”
4      Vidjeti pobijano rješenje (t. 29.).
5      Prema članku 19. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), „[z]abranjeno je kolektivno protjerivanje”. Osim toga, u skladu s njezinim člankom 19. stavkom 2., „[n]itko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni”. Ta odredba utvrđuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja te je povezana s člankom 4. Povelje, kojim je predviđena zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne. Vidjeti također presudu od 29. veljače 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzajamno povjerenje u slučaju transfera) (C‑392/22, EU:C:2024:195, t. 50. do 53. i navedenu sudsku praksu).
6      Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u presudi od 7. siječnja 2025., A. R. E. protiv Grčke (CE:ECHR:2025:0107JUD001578321, t. 230.; u daljnjem tekstu: presuda A. R. E.) istaknuo je inherentno tajnu i neslužbenu prirodu tog postupanja. Prema mojem mišljenju, uobičajeno je da se takva kolektivna protjerivanja događaju potajno te da su pisani ili bilo koji drugi dokazi o njima ograničeni. To znači da su, čak i ako postoje, izričiti dokazi o takvom nezakonitom postupanju fragmentarni i malobrojni. Vidjeti, po analogiji, presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 55. do 57.), koja se odnosi na dokaze o sudjelovanju u zabranjenom sporazumu.
7      Malo je vjerojatno da počinitelji takvih protjerivanja izravno priznaju svoje radnje, a dokaze o tim radnjama može biti teško prikupiti. ESLJP je u presudi A. R. E. (t. 218.) uputio na činjenicu da se podnositelji zahtjeva mogu naći u teškom položaju u smislu dokazivanja te stoga u nemogućnosti da dokažu točnost svojih navoda.
8      Vidjeti presudu A. R. E. (t. 218.).
9      Kao očito pravno neosnovana. Vidjeti članak 126. Poslovnika Općeg suda Europske unije.
10      Pojam „brza intervencija na granici” u Uredbi 2019/1896 nije definiran. Međutim, u uvodnoj izjavi 49. te uredbe navodi se da bi „[u] slučajevima posebnog i nerazmjernog izazova na vanjskim granicama [Frontex] […] na vlastitu inicijativu i uz suglasnost dotične države članice ili na zahtjev te države članice treba[o] organizirati i koordinirati brze intervencije na granicama te rasporediti i timove stalnih snaga i tehničku opremu, uključujući opremu iz pričuve opreme za brzu reakciju. […] [Frontex] i dotična država članica trebal[i] bi se dogovoriti o operativnom planu.”
11      Sudovi Europske unije nadležni su, u skladu s člankom 268. i člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a, odlučivati o tužbama za naknadu štete koju je agencija Unije kao što je Frontex navodno nanijela sudjelujući u nezakonitim kolektivnim protjerivanjima koja su provodila tijela država članica (vidjeti, po analogiji, presudu od 30. studenoga 2023., Sistem ecologica/Komisija, C‑787/22 P, EU:C:2023:940, t. 92.). Vidjeti također članak 97. Uredbe 2019/1896, naslovljen „Odgovornost”, čiji stavak 4. predviđa da „[u] slučaju izvanugovorne odgovornosti [Frontex] u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica nadoknađuje svu štetu koju u obavljanju svojih dužnosti prouzroče nje[gove] službe ili nje[gov]o osoblje, uključujući dužnosti povezane s uporabom izvršnih ovlasti”. Članak 7. Uredbe 2019/1896, naslovljen „Podijeljena odgovornost”, govori o odgovornostima Frontexa i država članica te njihovih nacionalnih tijela. Međutim, točna raspodjela odgovornosti malo je nejasna te trenutačno nema sudske prakse koja pojašnjava tu odredbu ili njezin odnos s člankom 97. Uredbe 2019/1896.
12      Pred Općim sudom i Sudom
13      Taj se izraz zapravo ne koristi u pobijanom rješenju. Međutim, vidjeti članak 19. stavak 1. Povelje, na koji se žalitelj poziva. Vidjeti također članak 4. Protokola br. 4 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP), koji predviđa da je „[k]olektivno protjerivanje stranaca […] zabranjeno”. Navodni događaji uključivali su 22 osobe te je postupanje stoga bilo kolektivno, a ne usmjereno na jednog pojedinca
14      Europska komisija ističe da je „izraz odgurivanje, iako ne postoji njegova međunarodno prihvaćena definicija, moguće shvatiti kao postupanje kojim se krši opće pravilo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja” [neslužbeni prijevod]; dostupno na: https://home‑affairs.ec.europa.eu/networks/european‑migration‑network‑emn/emn‑asylum‑and‑migration‑glossary/glossary/push‑back_en.
Odgurivanje je definirano i na način da obuhvaća „razne mjere država […] koje dovode do ubrzanog prisilnog vraćanja imigranata, uključujući [podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu], u zemlju, područje ili more […] iz kojeg su pokušali prijeći ili su prešli međunarodnu granicu”. Osim toga, „nepostojanje pojedinačne ocjene […] [može dovesti do kršenja] zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja”. Vidjeti izvješće posebnog izvjestitelja Ujedinjenih naroda za ljudska prava migranata od 12. svibnja 2021. o načinima ublažavanja utjecaja odgurivanja na moru i kopnu na ljudska prava migranata, predstavljeno Vijeću za ljudska prava na njegovoj 47. sjednici u lipnju 2021.; dostupno na: https://docs.un.org/en/A/HRC/47/30.
15      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L)
16      Konvencija o statusu izbjeglica od 28. srpnja 1951., kako je dopunjena Protokolom iz New Yorka od 31. siječnja 1967.
17      Presuda od 29. veljače 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzajamno povjerenje u slučaju transfera) (C‑392/22, EU:C:2024:195, t. 50., 52., 53. i 57.). Prema navodu ESLJP‑a, iako države stranke EKLJP‑a imaju pravo kontrolirati ulazak, boravak i udaljavanje stranaca, izazovi s kojima se mogu suočiti u upravljaju migracijskim tokovima ili u prihvatu tražiteljâ azila ne mogu opravdati korištenje praksi koje nisu u skladu s EKLJP‑om i njegovim protokolima. Protjerivanje se smatra „kolektivnim” za potrebe članka 4. Protokola br. 4 EKLJP‑u ako prisiljava strance da, kao skupina, napuste zemlju, „osim ako se takva mjera poduzima na temelju razumne i objektivne ocjene konkretnih okolnosti svakog pojedinog stranca u skupini” (vidjeti presudu ESLJP‑a od 13. veljače 2020., N. D. i N. T. protiv Španjolske, CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, t. 167., 170. i 193.; u daljnjem tekstu: presuda N. D. i N. T. protiv Španjolske). Tajnik ESLJP‑a naveo je da je „pred sudom trenutačno u tijeku 30 predmeta protiv Litve, Latvije i Poljske u vezi sa situacijom na belaruskim granicama u razdoblju od proljeća 2021. do ljeta 2023.” (priopćenje za tisak od 4. srpnja 2024., ESLJP 176 (2024.)).
18      U skladu s člankom 37. stavkom 1. Uredbe 2019/1896, „[d]ržava članica može zatražiti da [Frontex] pokrene zajedničke operacije radi suočavanja s predstojećim izazovima, uključujući nezakonito useljavanje, sadašnje ili buduće prijetnje na njezinim vanjskim granicama ili prekogranični kriminalitet, ili radi pružanja veće tehničke i operativne pomoći pri provedbi njezinih obveza u vezi s nadzorom vanjskih granica […]”.
19      Žalitelj je u tužbi koju je podnio Općem sudu tvrdio da je odlukom KYSEA‑e, osim što je suspendiran sustav azila, uvedena i nova državna politika, koja je uključivala kolektivna protjerivanja. Žalitelj u svojoj žalbi navodi da je ta odluka sadržavala četiri međusobno isprepletena dijela: sprečavanje nezakonitog ulaska u Helensku Republiku, privremenu suspenziju zaprimanja zahtjeva za azil od onih koji nezakonito ulaze u tu državu članicu, trenutačno vraćanje „bez registracije” onih koji nezakonito ulaze u tu državu članicu i podnošenje zahtjeva Frontexu za „stvaranje ‚timova za brze intervencije na granicama’”.
20      Vidjeti također točke 2. do 5. pobijanog rješenja, u kojima je Opći sud istaknuo: „[Žalitelj] navodi da je 28. travnja 2020., kada je čamcem došao iz Turske, ušao na grčko državno područje, to jest na otok Samos, sa skupinom drugih ljudi kako bi zatražio azil. On usto navodi da je lokalna policija, nakon što se iskrcao na taj otok, presrela njega i druge te da su ga grčka tijela istog dana vratila na more, gdje ga je, sljedećeg dana, plovilo turske obalne straže preuzelo i prebacilo na tursko državno područje […] [On] tvrdi da je 29. travnja 2020., dok je bio na moru, privatni zrakoplov za nadzor, koji je navodno bio opremljen kamerom te kojim je navodno upravljao Frontex, dvaput preletio mjesto događaja. [Žalitelj] navodi da je, nakon navodnog incidenta od 28. i 29. travnja 2020., prebačen u prihvatni centar u Turskoj, gdje je zadržan deset dana. Nakon toga donesena je odluka da ga se protjera te mu je zaplijenjena njegova sirijska putovnica. On je na taj način ostao zarobljen u Turskoj bez pristupa sustavu azila te je skrovito živio pod stalnom prijetnjom od prisilnog udaljenja ili vraćanja u Siriju […] [Žalitelj je u međuvremenu] uspio ući na područje Europske unije i podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu u Njemačkoj”.
21      U skladu s člankom 46. stavkom 5. Uredbe 2019/1896, „[i]zvršni direktor nakon savjetovanja sa službenikom za temeljna prava odlučuje da neće pokrenuti nijednu aktivnost [Frontexa] ako smatra da bi od početka aktivnosti postojali ozbiljni razlozi da je se suspendira ili prekine jer bi mogla dovesti do kršenja temeljnih prava ili obveza međunarodne zaštite koja su po svojoj naravi ozbiljna. Izvršni direktor o toj odluci obavješćuje dotičnu državu članicu”. Žalitelj je povredu te odredbe smatrao dovoljno ozbiljnom povredom pravnog pravila koje dodjeljuje prava pojedincima. Vidjeti presudu od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 42.). Žalitelj je naglasio činjenicu da obveza savjetovanja sa službenikom za temeljna prava predviđena u članku 46. stavku 5. Uredbe 2019/1896 ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe.
22      Članak 46. stavak 4. Uredbe 2019/1896 predviđa da „[i]zvršni direktor, nakon što se savjetuje sa službenikom za temeljna prava i o tome obavijesti dotičnu državu članicu, opoziva financiranje bilo koje aktivnosti od strane [Frontexa] ili bilo koju aktivnost [Frontexa] u potpunosti ili djelomično suspendira ili prekida ako smatra da je došlo do kršenja temeljnih prava ili obveza međunarodne zaštite povezanih s dotičnom aktivnošću koja su po svojoj naravi ozbiljna ili za koja je vjerojatno da će se nastaviti”.
23      Koji zahtijeva od Frontexa da pri obavljanju svojih zadaća jamči zaštitu temeljnih prava, osobito načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja
24      Vidjeti točku 38. pobijanog rješenja.
25      Ibid., t. 19. do 21.
26      Ibid., t. 23. i 24.
27      Ibid., t. 62.
28      Ibid., t. 61. i 62. Vidjeti, po analogiji, presudu od 6. rujna 2023., WS i dr./Frontex (T‑600/21, EU:T:2023:492), u kojoj je Opći sud, nakon razmatranja postojanja uzročne veze između navodne štete i povrede prava Unije, odbio tužbu utemeljenu na članku 268. i članku 340. drugom stavku UFEU‑a. Tužitelji su u tom predmetu zahtijevali naknadu štete koju su navodno pretrpjeli zbog zajedničke operacije vraćanja koju su proveli Frontex i Helenska Republika, a koja je dovela do, među ostalim, njihova prebacivanja u Tursku. Protiv te je presude 14. studenoga 2023. podnesena žalba; vidjeti predmet C‑679/23 P.
29      Prema toj odredbi, „[u] onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima [EKLJP‑om], značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz [EKLJP‑a]. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu”.
30      Vidjeti presudu N. D. i N. T. protiv Španjolske (t. 85.) i presudu ESLJP‑a od 18. studenoga 2021., M. H. i dr. protiv Hrvatske (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, t. 268.; u daljnjem tekstu: presuda M. H. i dr. protiv Hrvatske).
31      Presuda ESLJP‑a od 23. kolovoza 2016., J. K. i dr. protiv Švedske (CE:ECHR:2016:0823JUD005916612, t. 92. do 97.; u daljnjem tekstu: presuda J. K. i dr. protiv Švedske)
32      Ibid., t. 93.
33      Presuda ESLJP‑a od 7. srpnja 2022., Safi i dr. protiv Grčke (CE:ECHR:2022:0707JUD000541815)
34      Vidjeti presudu N. D. i N. T. protiv Španjolske (t. 85.) i presudu M. H. i dr. protiv Hrvatske (t. 268.).
35      Presuda M. H. i dr. protiv Hrvatske (t. 271.)
36      Presuda N. D. i N. T. protiv Španjolske (t. 85.)
37      Ako ne i nemogućom primjenom tog tereta u kontekstu odgurivanja
38      Sud nije nadležan utvrđivati činjenice ili, u načelu, ocjenjivati dokaze koje je Opći sud prihvatio u prilog tim činjenicama. Pod uvjetom da su dokazi pravilno prikupljeni te da su poštovana opća pravna načela i Poslovnik kad je riječ o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza, isključivo je na Općem sudu da ocijeni vrijednost dokaza koji su mu podneseni. Ako dokazi podneseni Općem sudu nisu iskrivljeni, ta ocjena stoga nije pravno pitanje koje Sud može preispitati. Međutim, nadležnost Suda da preispituje činjenična utvrđenja Općeg suda odnosi se, među ostalim, i na pitanje jesu li poštovana pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza (vidjeti u tom pogledu presudu od 27. siječnja 2021., The Goldman Sachs Group/Komisija, C‑595/18 P, EU:C:2021:73, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu).
39      Vidjeti u tom pogledu presude od 23. ožujka 2000., Met‑Trans i Sagpol (C‑310/98 i C‑406/98, EU:C:2000:154, t. 29.) i od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P, EU:C:2013:866, t. 130.); mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Archer Daniels Midland/Komisija (C‑511/06 P, EU:C:2008:604, t. 113. i 114.) i presudu od 10. svibnja 2023., Ryanair i Condor Flugdienst/Komisija (Lufthansa; COVID-19) (T‑34/21 i T‑87/21, EU:T:2023:248, t. 81.).
40      Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.
41      Taj se pojam očituje i u maksimi affirmanti incumbit probatio.
42      U kontekstu prava tržišnog natjecanja, koje nesumnjivo može imati i kvazikaznenopravne i građanskopravne aspekte, vidjeti članak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.), koji u bitnome predviđa da je u svakom postupku na nacionalnoj razini ili onom na razini Unije koji se odnosi na primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a teret dokazivanja povrede članka 101. stavka 1. ili članka 102. UFEU‑a na stranci ili tijelu koje prijavljuje povredu. Međutim, vidjeti presudu od 20. travnja 2023., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, t. 67.), u kojoj je Sud u bitnome zaključio da u određenim predmetima u vezi s tržišnim natjecanjem postoji oboriva pretpostavka povrede, što teret dokazivanja prebacuje na tuženika. Sud je utvrdio da članak 101. UFEU‑a, kako je proveden člankom 2. Uredbe 1/2003, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da treba smatrati da je tužitelj dokazao kršenje prava tržišnog natjecanja – koje je utvrđeno odlukom nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje, koja je bila predmet tužbe za poništenje pred nadležnim nacionalnim sudovima, ali je postala pravomoćna nakon što su je ti sudovi potvrdili – i u okviru postupka za proglašenje ništavosti na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a i u okviru postupka za naknadu štete zbog kršenja članka 101. UFEU‑a, sve dok se ne dokaže suprotno, čime se teret dokazivanja definiran navedenim člankom 2. prebacuje na tuženika. Prebacivanje tereta dokazivanja uvjetovano je time da priroda navodnog kršenja koje je predmet tih postupaka i njegov materijalni, osobni, vremenski i teritorijalni opseg odgovaraju prirodi i opsegu kršenja koje je utvrđeno u navedenoj odluci. Sud je naglasio činjenicu da bi ostvarivanje prava na naknadu štete zbog povreda članka 101. UFEU‑a bilo pretjerano otežano ako se pravomoćnim odlukama tijela nadležnog za tržišno natjecanje ne bi priznao nikakav učinak u građanskopravnim postupcima za naknadu štete ili postupcima radi isticanja ništavosti sporazuma ili odluka zabranjenih na temelju tog članka (ibid., t. 61.).
43      Ako su primjenjiva
44      Vidjeti u tom pogledu presudu od 26. rujna 2024., Ordre des avocats du barreau de Luxembourg (C‑432/23, EU:C:2024:791, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
45      Članak 34. EKLJP‑a predviđa da „[ESLJP] može primati zahtjeve bilo koje fizičke osobe […] ili skupine pojedinaca koji tvrde da su žrtve povrede prava priznatih u [EKLJP‑u] ili dodatnim protokolima što ih je [koju je] počinila jedna visoka ugovorna stranka […]”.
46      Vidjeti presudu od 5. ožujka 2024., Kočner/Europol (C‑755/21 P, EU:C:2024:202, t. 117.).
47      Prema članku 41. EKLJP‑a, „[a]ko [ESLJP] utvrdi da je došlo do povrede [EKLJP‑a] i dodatnih protokola, a unutarnje pravo zainteresirane visoke ugovorne stranke omogućava samo djelomičnu odštetu, [ESLJP] će, prema potrebi, dodijeliti pravednu naknadu povrijeđenoj stranci”. Iako je tužba za naknadu štete na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a zasebna i neovisna o tužbi za poništenje (članak 263. UFEU‑a) ili tužbi zbog propusta (članak 265. UFEU‑a) te ne ovisi o utvrđenju povrede nijedne od potonjih odredbi, ESLJP mora utvrditi povredu prije nego što dodijeli pravičnu zadovoljštinu. Podnositeljici zahtjeva u presudi A. R. E. dodijeljeno je 20 000 eura naknade nematerijalne štete (t. 310.).
48      Usporediti članak 3. EKLJP‑a i članak 4. Povelje, članak 13. EKLJP‑a i članak 47. Povelje te članak 4. Protokola br. 4 uz EKLJP i članak 19. stavak 1. Povelje.
49      Presuda od 17. listopada 1989., Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund i Danmark (109/88, u daljnjem tekstu: presuda Danfoss, EU:C:1989:383, t. 14. do 16.)
50      Vidjeti Direktivu Vijeća 75/117/EEZ od 10. veljače 1975. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na primjenu načela jednake plaće za muškarce i žene (SL 1975., L 45, str. 19.), koja je bila na snazi u relevantno vrijeme.
51      Vidjeti također presudu od 26. lipnja 2001., Brunnhofer (C‑381/99, u daljnjem tekstu: presuda Brunnhofer, EU:C:2001:358, t. 52. do 54. i navedenu sudsku praksu).
52      Presuda od 27. listopada 1993., Enderby (C‑127/92, u daljnjem tekstu: presuda Enderby, EU:C:1993:859, t. 14. i 18.). Dakle, Sud se u presudama Danfoss, Enderby i Brunnhofer uvelike pozvao na načelo djelotvornosti kako bi opravdao odstupanje od redovitih pravila o teretu dokazivanja.
53      Vidjeti presudu Brunnhofer (t. 56. do 58.).
54      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravci SL 2017., L 162, str. 56. i SL 2019., L 191, str. 45.)
55      Direktiva Vijeća od 13. prosinca 2004. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pristupu i nabavi robe, odnosno pružanju usluga (SL 2004., L 373, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 101.)
56      Direktiva Vijeća od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.)
57      Direktiva Vijeća od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo (SL 2000., L 180, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 19.)
58      Diskriminacija dokazana prima facie može se opovrgnuti skupom dosljednih dokaza (vidjeti presudu od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 58.)
59      Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Belov (C‑394/11, EU:C:2012:585, t. 92.).
60      Presuda od 17. studenoga 2022. (C‑175/21, EU:C:2022:895, t. 50. i 72.)
61      Presuda od 9. ožujka 2006. (C‑293/04, EU:C:2006:162, t. 37. do 46.)
62      Vidjeti članak 11. stavak 1. Direktive (EU) 2019/771 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. o određenim aspektima ugovora o kupoprodaji robe, izmjeni Uredbe (EU) 2017/2394 i Direktive 2009/22/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 1999/44/EZ (SL 2019., L 136, str. 28.), koji predviđa da se „[p]redmnijeva […] da je svaka neusklađenost koja postane očita u roku od godinu dana od trenutka isporuke robe postojala i u trenutku isporuke robe, osim ako se dokaže suprotno ili ako ta predmnjeva nije spojiva s prirodom robe ili prirodom neusklađenosti […]”. Vidjeti također presudu od 4. lipnja 2015., Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 52. do 54.), u kojoj je Sud naveo da se „oslobođenje od tereta dokazivanja u korist potrošača zasniva […] na utvrđenju da, u slučaju kada se nesukladnost pojavi tek nakon datuma isporuke robe, dokazivanje da je ta nesukladnost postojala na taj datum može se pokazati ‚nepremostivom preprekom za potrošača’, dok je stručnjaku općenito mnogo lakše dokazati da nesukladnosti nije bilo u trenutku isporuke i da je do nje na primjer došlo zbog nepravilnog korištenja potrošača”.
63      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)
64      Vidjeti presudu od 11. lipnja 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Žene koje se poistovjećuju s vrijednošću rodne ravnopravnosti) (C‑646/21, EU:C:2024:487, t. 56. i navedenu sudsku praksu). ESLJP je također istaknuo „zajedničk[u] dužnost tražitelja azila i tijela nadležnih za imigraciju utvrditi i procijeniti sve relevantne činjenice predmeta u postupku azila” (presuda J. K. i dr. protiv Švedske, t. 96.).
65      Vidjeti također presudu J. K. i dr. protiv Švedske (t. 91. do 96.), u kojoj je ESLJP naglasio da teret dokazivanja ne smije učiniti nedjelotvornima prava podnositelja zahtjeva na temelju članka 3. EKLJP‑a da ne bude podvrgnut mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni te da je važno uzeti u obzir sve poteškoće s kojima se tražitelj azila može susresti u inozemstvu prilikom prikupljanja dokaza. Sutkinja S. O’Leary u svojem je suglasnom mišljenju (t. 4.) navela da se navod ESLJP‑a u točki 97. te presude da je, među ostalim, u članku 4. stavku 5. Direktive 2011/95 priznato „da bi institut blagodati sumnje trebalo primijeniti u korist osobe koja traži međunarodnu zaštitu” mora ublažiti primjenom pet uvjeta sadržanih u toj odredbi.
66      Ibid., t. 93.
67      Presuda od 16. listopada 2019., Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, t. 61. i 62. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu ESLJP‑a od 27. listopada 1993., Dombo Beheer B. V. protiv Nizozemske (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, t. 31. do 33.), koja se odnosi na pravo obiju stranaka građanskopravnog postupka da ravnopravno iznesu slične dokaze (iskaze svjedoka). Vidjeti u tom pogledu presudu od 22. listopada 2020., Silver Plastics i Johannes Reifenhäuser/Komisija (C‑702/19 P, EU:C:2020:857, t. 59.).
68      Vidjeti presudu ESLJP‑a od 18. lipnja 2002., Wierzbicki protiv Poljske (CE:ECHR:2002:0618JUD002454194, t. 39.). Vidjeti također, po analogiji, presudu ESLJP‑a od 31. svibnja 2016., Tence protiv Slovenije  (CE:ECHR:2016:0531JUD003724214), u kojoj je Sud utvrdio da je došlo do povrede članka 6. stavka 1. EKLJP‑a. Odvjetnik M. Tence pobijao je prvostupanjsku presudu slanjem telefaksa od šest stranica zadnjeg dana roka za podnošenje žalbe. Žalba je uspješno dostavljena telefaks uređaju žalbenog suda te je ostala u memoriji tog uređaja, ali nije ispisana. Ona je usto sljedećeg dana preporučenom poštom poslana relevantnom sudu. Žalba je odbijena kao nepravodobna. Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija) kasnije je potvrdilo da je za eventualne nedostatke u dostavi dokumenta poslanog telefaksom, čak i ako su pripisivi sudu, odgovorna stranka koja podnosi takav dokument. M. Tence je u postupku koji je pokrenula pred ESLJP‑om navodila da je prestrogim tumačenjem domaćih postupovnih pravila povrijeđeno njezino pravo na pristup sudu na temelju članka 6. EKLJP‑a. ESLJP se s tim složio. Bilo je nesporno da je M. Tence šifrirani dokument od šest stranica relevantnom sudu poslala unutar roka te da nije utjecala na to hoće li on biti ispisan ili na to je li telefaks uređaj ispravno radio. Međutim, tužena je vlada, pozivajući se na razloge zbog kojih su zahtjevi M. Tence odbijeni pred domaćim sudovima, tvrdila da M. Tence nije mogla dokazati da je dokument koji je poslan telefaksom bio predmetna žalba. ESLJP je zaključio da je, s obzirom na okolnosti slučaja i činjenicu da su telefaksi šifrirani te da se njihov sadržaj ne može dokazati, pristup domaćih sudova da čitav teret dokazivanja nametnu podnositeljici zahtjeva bio prestrog. Tim je pristupom podnositeljici zahtjeva praktički onemogućen uspjeh u žalbenom postupku te joj je nametnut nerazmjeran teret. Sudac E. Kūris u svojem je suglasnom mišljenju naveo da je nametanje tereta dokazivanja M. Tence bilo ne samo „prestrogo” nego i pravno neosnovano te nepošteno.
69      Vidjeti točke 18. i 19. ovog mišljenja.
70      O kojoj su stranke predmetnog žalbenog postupka raspravljale na raspravi pred Sudom održanoj 4. veljače 2025.
71      Vidjeti također odluku ESLJP‑a od 7. siječnja 2025., G. R. J. protiv Grčke (CE:ECHR:2024:1203DEC001506721; u daljnjem tekstu: odluka G. R. J.).
72      Nekoliko je sličnosti između činjenica i vrste dokaza koje žalitelj ističe u predmetnom slučaju te činjenica i vrste dokaza koje je A. R. E. isticala u postupku koji je pokrenula pred ESLJP‑om. Vidjeti njezin opis činjenica u presudi A. R. E. (t. 11. do 48.).
73      ESLJP je naglasio da se predmet A. R. E. činjenično razlikovao od drugih predmeta pred ESLJP‑om u vezi s prisilnim udaljenjem ili vraćanjem ili kolektivnim protjerivanjem u kojima su dokazi prima facie podnositelja zahtjeva prihvaćeni. ESLJP je u tom smislu uputio, kao prvo, na predmete u kojima tužene vlade nisu osporavale prisutnost podnositelja zahtjeva na svojem državnom području ili na svojim granicama, nego su osporavale samo njihovu tvrdnju da su izrazili želju podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu. Vidjeti presudu A. R. E. (t. 204. i 205.). Vidjeti također odluku G. R. J. (t. 169. i 170.). Vidjeti, primjerice, presudu ESLJP‑a od 8. listopada 2024., M. A. i Z. R. protiv Cipra (CE:ECHR:2024:1008JUD003909020, t. 81. i 82.). ESLJP je u toj presudi naglasio da je, kao opće pravno načelo, početni teret dokazivanja navoda na stranci koja iznosi taj navod. Međutim, u određenim slučajevima samo tužene vlade imaju pristup informacijama koje mogu potkrijepiti ili opovrgnuti navode podnositelja zahtjeva: stroga primjena navedenog načela stoga nije moguća. Ako je to slučaj te tužena vlada ne pruži zadovoljavajuće i uvjerljivo objašnjenje događaja s kojima su isključivo ili uvelike upoznata samo državna tijela, ESLJP može donijeti za tuženika nepovoljne zaključke ako postoje elementi koji idu u prilog navodima podnositelja zahtjeva. Kao drugo, ESLJP je u presudi A. R. E. uputio na predmete u kojima su podnositelji zahtjeva navodili povredu članka 4. Protokola br. 4 uz EKLJP, a tužene su vlade neuspješno osporavale samo prisutnost podnositelja zahtjeva u skupinama koje su kolektivno protjerane, a ne kolektivno protjerivanje kao takvo (t. 206. i 207.). Vidjeti također odluku G. R. J. (t. 171. i 172.). Španjolska vlada je u predmetu N. D. i N. T. protiv Španjolske, kako je navedeno u presudi u tom predmetu (t. 81. do 88.), priznala postojanje sustavne prakse ubrzanog kolektivnog protjerivanja na svojim granicama kod Melille (Španjolska). Međutim, ta je vlada osporavala sudjelovanje podnositeljâ zahtjeva u odnosnim događajima. ESLJP je smatrao da su podnositelji zahtjeva pružili dokaze prima facie o tom sudjelovanju te je pretpostavio da su istinito opisali činjenice. ESLJP je uzeo u obzir ne samo dosljednost dokaza koje su podnositelji zahtjeva pružili nego i činjenicu da tužena vlada nije osporavala postojanje odnosnog protjerivanja. Taj je sud usto naglasio da „prigovor podnositeljâ zahtjeva proizlazi upravo iz činjenice da tijela tužene vlade u predmetnom slučaju nisu identificirala podnositelje zahtjeva niti su svoje postupanje prilagodila njihovim konkretnim okolnostima, što je potonjima otežalo iznošenje dokaza o njihovu sudjelovanju u događajima o kojima je riječ. Sud će stoga nastojati utvrditi jesu li podnositelji zahtjeva pružili dokaze prima facie u prilog svojoj verziji događaja. Ako jesu, teret dokazivanja treba prijeći na vladu”.
74      Vidjeti presudu A. R. E. (t. 204.) i odluku G. R. J. (t. 169.). Tekst presude A. R. E. (t. 204. do 221. i 226. do 229.) odgovara tekstu odluke G. R. J. (t. 169. do 186. i 187. do 190.).
75      Stupanj uvjerenosti potreban za donošenje nekog zaključka i raspodjela tereta dokazivanja intrinzično su povezani s konkretnim činjenicama, prirodom navoda koji se iznosi ESLJP‑u i pravom iz EKLJP‑a o kojem je riječ. ESLJP može ocjenjivati dokaznu vrijednost svih dokaznih elemenata u spisu (vidjeti presudu A. R. E., t. 212.)
76      Ibid., t. 214. Vidjeti također presudu N. D. i N. T. protiv Španjolske (t. 85. i 86.) i presudu M. H. i dr. protiv Hrvatske (t. 268.).
77      ESLJP je ranije tvrdnju podnositeljice zahtjeva da su grčka tijela zaplijenila i uništila njezin mobitel proglasio vjerodostojnom s obzirom na informacije sadržane u nekoliko izvješća nacionalnih i međunarodnih institucija (presuda A. R. E., t. 253.).
78      ESLJP je utvrdio da su prisilnim udaljenjem ili vraćanjem podnositeljice zahtjeva u Tursku povrijeđeni članci 3. i 13. EKLJP‑a, u vezi s člankom 3. EKLJP‑a, da je zadržavanjem podnositeljice zahtjeva prije njezina prisilnog udaljenja ili vraćanja u Tursku povrijeđen članak 5. stavci 1., 2. i 4. EKLJP‑a te da je s obzirom na opasnost za život i loše postupanje u vrijeme prisilnog udaljenja ili vraćanja povrijeđen članak 13. EKLJP‑a, u vezi s člancima 2. i 3. EKLJP‑a.
79      Stranke su na raspravi održanoj 4. veljače 2025. raspravljale i o tom pitanju.
80      ESLJP je u presudi A. R. E. zaključio da su grčka tijela u vrijeme navodnih događaja provodila sustavnu praksu vraćanja državljana trećih zemalja iz regije Evros u Tursku. Grčka vlada nije pružila zadovoljavajuće i uvjerljivo objašnjenje kojim bi opovrgnula dokaze o postojanju takve prakse (t. 228.).
81      ESLJP je utvrdio da je podroban, konkretan i dosljedan opis događaja koji je A. R. E. iznijela uvelike odgovarao praksi opisanoj u izvješćima nadležnih nacionalnih i međunarodnih institucija o prisilnom udaljenju ili vraćanju iz regije Evros u Tursku. Međutim, ta činjenica nije bila dovoljan dokaz njezina prisilnog udaljenja ili vraćanja. Podnositeljica zahtjeva usto je morala dokazati da je ušla u Grčku te se našla u Turskoj na datume koje je navodila te pokazati postojanje uzročne veze između tih dviju činjenica kako bi dokazala da je stvarno došlo do prisilnog udaljenja ili vraćanja. ESLJP je naglasio da ne gubi iz vida činjenicu da je izrazito teško pružiti te dokaze zbog inherentno tajne i neslužbene prirode odnosnog postupanja (presuda A. R. E., t. 230.). Međutim, vidjeti odluku G. R. J. (t. 187. do 225.), u kojoj je, unatoč tomu što su grčka tijela u relevantno vrijeme poprilično dosljedno provodila praksu prisilnog udaljenja ili vraćanja stranaca koji traže azil iz regije Evros i grčkih otoka te unatoč činjenici da je opis događaja koji je podnositelj zahtjeva iznio uvelike odgovarao toj praksi, ESLJP je imao velike dvojbe u pogledu vjerodostojnosti tog opisa s obzirom na određene dokaze kojima ga je podnositelj zahtjeva potkrijepio. ESLJP je navode podnositelja zahtjeva smatrao djelomično proturječnima i nedosljednima. Taj je sud stoga utvrdio da podnositelj zahtjeva nije pružio dokaze prima facie o svojoj prisutnosti u Grčkoj i prisilnom udaljenju ili vraćanju u Tursku s otoka Samosa na datume koje je navodio te da stoga nije mogao tvrditi da je bio žrtva u smislu članka 34. EKLJP‑a (odluka G. R. J., t. 199. do 225.).
82      ESLJP je utvrdio da su pisani dokazi koje je u tom predmetu sastavila druga država članica Vijeća Europe (Turska), opisujući bijeg A. R. E. u Grčku 4. svibnja 2019. i njezino prisilno udaljenje ili vraćanje u Tursku 5. svibnja 2019., činili dokaze prima facie koji su išli u prilog verziji događaja koju je potonja iznijela, a koje grčka vlada nije uspjela opovrgnuti (presuda A. R. E., t. 219. i 241.). ESLJP je veliku važnost pridao odluci Kaznenog suda u Izmiru donesenoj 6. svibnja 2019., u kojoj je opisano prisilno udaljenje ili vraćanje A. R. E. (ibid., t. 235.).
83      Iako je je grčka vlada osporavala vjerodostojnost te vrste podnesenih dokaza, ESLJP je utvrdio da su oni načelno odgovarali opisu koji je podnositeljica zahtjeva iznijela (ibid., t. 250.). ESLJP je usto uzeo u obzir iskaze svjedoka koji su se u ključnim točkama podudarali s podnesenim audiovizualnim materijalom te koje je taj materijal podupirao, čime su potvrđivali opis koji je podnositeljica zahtjeva iznijela (ibid., t. 264.).
84      Vidjeti, po analogiji, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Meister (C‑415/10, EU:C:2012:8, t. 34.).
85      Presude od 24. ožujka 1988., Komisija/Italija (104/86, EU:C:1988:171, t. 11.), i od 4. srpnja 2024., EUIPO/KD (C‑5/23 P, EU:C:2024:575, t. 47.)
86      Vidjeti, po analogiji, presudu od 10. travnja 2014., Areva i dr./Komisija (C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257, t. 80., 81., 92. i 98.).
87      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u predmetu Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:481, t. 91.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Komisija/Njemačka (C‑482/14, EU:C:2016:368, t. 96.).
88      Sud u takvim slučajevima ne treba intervenirati te se trebaju primjenjivati redovita pravila o teretu dokazivanja.
89      Naime, intervencija ne mora biti ograničena na pitanje raspodjele tereta dokazivanja. Vidjeti presudu ESLJP‑a od 9. listopada 1979., Airey protiv Irske  (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973), u pogledu prava na pravnu pomoć u građanskopravnim predmetima. Vidjeti također članak 9. stavak 4. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL 2005., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 151.), članak 11. stavak 4. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.) i presudu od 15. ožujka 2018., North East Pylon Pressure Campaign i Sheehy (C‑470/16, EU:C:2018:185), u pogledu obveze da određeni sudski postupci u području okoliša ne budu preskupi. Također, moguće je prilagoditi postupovna pravila sudova kako bi se zaštitile ranjive stranke kao što su maloljetnici te kako bi se dobili njihovi iskazi.
90      Vidjeti točke 30. do 34. ovog mišljenja u pogledu sudske prakse Suda i zakonodavstva Unije o borbi protiv diskriminacije i teretu dokazivanja. Vidjeti također točke 40. do 50. ovog mišljenja u pogledu sudske prakse ESLJP‑a o tajnom zadržavanju i kolektivnom protjerivanju.
91      Iz tužiteljevih navoda mora proizlaziti prima facie da je bio žrtva odnosnog kolektivnog protjerivanja. Snažni dokazi o tome da je u relevantno vrijeme i na relevantnom području postojala sustavna praksa prisilnog udaljenja ili vraćanja nisu sami po sebi dovoljni. Vidjeti odluku G. R. J. (t. 225. i 226.).
92      Vidjeti, po analogiji, odluku G. R. J.
93      To su dva samostalna, ali logički povezana poduvjeta.
94      Istina, drugi i treći uvjet donekle se preklapaju. Međutim, za prebacivanje tereta dokazivanja, koji „uobičajeno” snosi tužitelj, potrebno je ispunjenje obaju uvjeta.
95      I sudskoj praksi koja se odnosi na to zakonodavstvo
96      Da se predmetni postupak odnosi na radnje države članice, smatram da bi pristup ESLJP‑a iz, među ostalim, presude A. R. E. načelno bio primjenjiv. Ako bi tužitelj dokazao prima facie da je bio žrtva kolektivnog protjerivanja koje je provela država članica, teret dokazivanja prebacio bi se na potonju. Za tu bi se državu članicu smatralo da je u položaju opovrgnuti tužiteljeve navode te bi na njoj bilo da zadovoljavajuće i uvjerljivo objasni događaje s kojima je ona isključivo ili uvelike upoznata.
97      Vidjeti, a contrario, presudu J. K. i dr. protiv Švedske (t. 98.), u kojoj je ESLJP naveo, u kontekstu protjerivanja tražitelja azila, da se za nacionalna tijela može smatrati da imaju „potpun pristup informacijama” o objektivnoj situaciji u dotičnoj zemlji podrijetla.
98      Osobito u usporedbi s navodnom ulogom grčkih tijela u tim događajima
99      Vidjeti točke 39. i 62. pobijanog rješenja.