Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
RIMVYDAS NORKUS
esitatud 5. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑716/24 [Ponner](i)
EJ
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Frankfurt am Main (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EL) nr 655/2014 – Pangakontode Euroopa arestimismääruse menetlus – Artikli 2 lõike 2 punkt c – Põhjendus 8 – Kohaldamisala – Maksejõuetusmenetluse algatamine kolmandas riigis – Väljaarvamine
I.      Sissejuhatus
1.        Käesoleva eelotsusetaotluse esitamiseni viis menetlus, milles põhikohtuasja hageja, kes elab Saksamaal, küsib esiteks teavet pangakontode kohta, mis võivad Küprosel olla Curaçao õiguse alusel asutatud äriühingul, kelle tegevusala on hasartmängude korraldamine, ning teiseks nende arestimine määruse (EL) nr 655/2014(2) alusel niisuguse kohtuotsuse täitmiseks, mis puudutab nende kahjude hüvitamist, mida ta nende veebipõhiste mängude käigus kandis. Põhikohtuasja hageja on selles menetluses muu hulgas märkinud, et selle kolmanda riigi äriregistri andmete kohaselt on nimetatud äriühingu varade suhtes algatatud maksejõuetusmenetlus.
2.        Seejuures on Oberlandesgericht Frankfurt am Maini (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis, Saksamaa) eelotsusetaotluse keskmes õiguslik küsimus, mille eesmärk on teha kindlaks, missugused õiguslikud tagajärjed on sellel, kui tunnustatakse võlgnikust äriühingu suhtes kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlust, Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisalale.(3) Määruse artikli 2 lõike 2 punktist c ilmneb nimelt, et määruse kohaldamisalast jäävad välja nõuded, mis on esitatud võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus.(4) Täpsemalt küsib eelotsusetaotlus Euroopa Kohtult, kas maksejõuetusmenetluste all, millele on selles sättes viidatud, mõistetakse ainult liikmesriigis algatatud maksejõuetusmenetlusi, mis kuuluvad II maksejõuetusmääruse kohaldamisalasse, või hõlmab see määrus ka maksejõuetusmenetlusi, mis on võlgniku suhtes algatatud kolmandas riigis ja mida tunnustatakse liikmesriigis. Et viimasel juhul ei kuulu tunnustamine liidu õiguse, vaid liikmesriikide riigisisese õiguse kohaldamisalasse, seisneb raskus selles asjas eelkõige küsimuses, kas võib olla tarvis hoida ära, et riigisisene õigus toob kaasa Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala killustumise, ja sobitada see nõue kokku sellega, et liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamise otsuseid.
3.        Kooskõlas Euroopa Kohtu palvega on käesolevas ettepanekus piirdutud sellega, et nendest kahest eelotsuse küsimusest analüüsitakse esimest, millega eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamine, mis on liidu liikmesriigi riigisiseses õiguses, käsitletaval juhul Saksa õiguses tunnustatud, takistab teha pangakontode arestimismäärust (edaspidi „arestimismäärus“ või „määrus“) selles liikmesriigis. See küsimus puudutab seega Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c tõlgendamist koostoimes selle põhjendusega 8 ning seega selle määruse ja II maksejõuetusmääruse suhte piire.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
4.        Peale Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 1 ja lõike 2 punkti c, lõike 4 punkti 6, artikli 46 lõigete 1 ja 2, artikli 7 lõike 1 ning põhjenduste 5 ja 8 on käesolevas kohtuasjas asjakohased II maksejõuetusmääruse artikli 1 lõike 1 kolmas lõik, artikli 2 punktid 4 ja 6, artikli 19 lõige 1, artikli 20 lõige 1 ning põhjendused 5, 9, 22, 23, 63 ja 65.
B.      Saksa õigus
5.        5. oktoobri 1994. aasta maksejõuetusmenetluse seadustiku (Insolvenzordnung; BGBl. I, lk 2866) (muudetud 14. märtsi 2003. aasta seadusega (BGBl. I, lk 345)) § 343 „Tunnustamine“ lõikes 1 on nähtud ette:
„Tunnustatakse välisriigis maksejõuetusmenetluse algatamist. Tunnustamist ei toimu,
1)      kui Saksa õiguse kohaselt ei allu asi menetluse algatamise riigi kohtutele;
2)      kui tunnustamine viib tulemuseni, mis on ilmselgelt vastuolus Saksa õiguse aluspõhimõtetega, eelkõige kui see on vastuolus põhiõigustega.“
C.      Curaçao õigus
6.        1931. aasta pankrotimääruse Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931) artikli 29 lõikes 1 on nähtud ette, et maksejõuetusmenetluse algatamise tagajärjel lõpeb viivitamata igasugune kohtulik täitmine ja kohtuotsust ei saa alates sellest hetkest sundtäita.
III. Põhikohtuasi, esimene eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
7.        DX NV on Curaçao õiguse alusel asutatud osaühing, kelle tegevusalaks on hasartmängude korraldamine. Põhikohtuasja hageja EJi elukoht on Saksamaal. Tema hagi alusel tegi Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurdi esimese astme kohus, Saksamaa) DXi suhtes seadusjõustunud ja täitmisele pööratava tagaseljaotsuse, mille ese on veebipõhistes hasartmängudes kaotatud 57 364 euro hüvitamine, millele lisanduvad kõrvalkulud ja viivis.
8.        EJ esitas 29. mai 2024. aasta kirjaga ning Euroopa arestimismääruse määruse kohastel vormidel pangakontode kohta, mille ta arvas DXil Küprosel olevat, teabe hankimise taotluse selle määruse artikli 14 kohaselt ja pangakontode arestimise taotluse selle määruse artikli 7 kohaselt. Teabenõude põhjendamiseks märkis EJ esiteks, et tal on põhjust arvata, et võlgnikul on Küprosel üks või mitu pangakontot, kuna hasartmängude panused olid sellele äriühingule edastatud Küprose äriühingute kaudu, ning teiseks, et sellel äriühingul ei ole Curaçãol arestitavat vara, kuna tema puhul on tegemist üksnes „varifirmaga“.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurdi esimese astme kohus) jättis 5. juuni 2024. aasta määrusega DXi pangakontode arestimise taotluse rahuldamata. Ta leidis, et tõsiasi, et sellele äriühingule oli tehtud makseid Küprose äriühingute kaudu, ei tõenda, et võlgnikul endal on Küprosel pangakonto. Samal ajal teatas see kohus EJile 5. juuni 2024. aasta kirjaga, et selle äriühingu pangakontode arestimise taotlus tuleb jätta rahuldamata esiteks seepärast, et ei ole esitatud tõendeid selle kohta, et võlgnikul ei ole Curaçãol arestitavat vara, ning teiseks seetõttu, et ei ole nimetatud ühtegi arestitavat pangakontot.
10.      EJ esitas 20. juunil 2024 Oberlandesgericht Frankfurt am Mainile (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, määruskaebuse (sofortige Beschwerde) 5. juuni 2024. aasta kohtumääruse peale. Oma määruskaebuse põhjendamiseks väidab EJ, et Curação äriregistri andmetel algatati DXi vara suhtes 10. juunil 2024 maksejõuetusmenetlus, mistõttu esineb nüüd oht, et täitmine on püsivalt takistatud või oluliselt keerukam Euroopa arestimismääruse määruse artikli 7 lõike 1 tähenduses. EJ leiab, et Saksa õigus peab Curaçãol algatatud maksejõuetusmenetlust tunnustama. Ta väidab ka, et Curaçao kohtutäiturilt saadud teabe kohaselt tegutsevad veebipõhiste kasiinoteenuste pakkujad Curaçãol ainult varifirmadena ilma, et neil oleks Curaçãol varasid.
IV.    Eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
11.      Nendel asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Frankfurt am Main (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis) 10. oktoobri 2024. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. oktoobril 2024, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [Euroopa arestimismääruse määruse] artikli 2 [lõike 2] punkti c koostoimes [määruse põhjendusega 8] tuleb tõlgendada nii, et sellise maksejõuetusmenetluse algatamine, mis ei ole hõlmatud [II maksejõuetusmäärusega], vaid mis on algatatud kolmandas riigis, välistab arestimismääruse tegemise vastavalt [Euroopa arestimismääruse määruse] artikli 7 lõikele 1 ja pangakonto kohta teabe hankimise taotluse edastamise vastavalt [Euroopa arestimismääruse määruse] artikli 14 lõikele 3, kui arestimismääruse tegemiseks pädeva liikmesriigi riigisisene õigus tunnustab asjaomases kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlust?
2.      Kas [Euroopa arestimismääruse määruse] artikli 14 lõike 1 esimest lõiku ja lõiget 3 – nimelt võlausaldaja esitatavat „põhjust arvata, et võlgnikul on konkreetse liikmesriigi pangas üks või mitu kontot“, ja kui see on „piisavalt põhjendatud“– tuleb tõlgendada nii, et arvesse tuleb võtta ka asjaolusid, mis ei viita konkreetselt pangakonto olemasolule asjaomases liikmesriigis, kuid mille põhjal saab teha järelduse, et võlgnikul on asjaomase liikmesriigiga tugevad majandussidemed, näiteks tehakse võlgnikule makseid asjaomases liikmesriigis asuva makseteenuste pakkuja kaudu, kes on võlgniku tütarettevõtja, või on võlgnikul asjaomases liikmesriigis esindus või filiaal?“
12.      Kirjalikud seisukohad esitas ainult Euroopa Komisjon. Ainult tema osales 3. detsembri 2025. aasta kohtuistungil.
V.      Esimese eelotsuse küsimuse analüüs
13.      Esimese küsimusega, mis on Euroopa Kohtu palve kohaselt ainus käesolevas ettepanekus analüüsitav küsimus, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c tuleb koostoimes selle määruse põhjendusega 8 tõlgendada nii, et see välistab arestimismääruse tegemise määruse artikli 7 lõike 1 alusel ja pangakonto kohta teabe hankimise taotluse edastamise määruse artikli 14 lõike 3 alusel, kui arestimismääruse tegemiseks pädeva liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse asjaomases kolmandas riigis läbi viidavat maksejõuetusmenetlust.
14.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab esiteks, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c kohaselt, tõlgendatuna koostoimes määruse põhjendusega 8, ei tohi võlgniku suhtes teha mingit arestimismäärust, kui tema suhtes on algatatud niisugused maksejõuetusmenetlused, nagu on määratletud maksejõuetusmääruses (mis asendati II maksejõuetusmäärusega). Ta täpsustab, et II maksejõuetusmäärus ei ole käsitletaval juhul kohaldatav, sest see eeldab, et maksejõuetusmenetlus on algatatud liikmesriigis. Nii ei ole see aga Curaçao puhul, mida peetakse liidu õiguse kohaselt kolmandaks riigiks.
15.      Teiseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kohaldatav on Saksamaa maksejõuetusmenetluse õigus. Ta lisab, et maksejõuetusmenetluse seadustiku § 343 lõike 1 kohaselt tunnustatakse Saksa õiguses välisriigis algatatud maksejõuetusmenetlust, kui sellel menetlusel on sisuliselt samad eesmärgid nagu maksejõuetusmenetlusel Saksamaa õiguskorras.(5) Käsitletaval juhul leiab see kohus, et see on nii eelkõige seetõttu, et Curaçao õiguses ette nähtud maksejõuetusmenetlus vastab sisuliselt Madalmaade õiguses ette nähtud maksejõuetusmenetlusele, mida II maksejõuetusmäärus tunnustab.
16.      Selle esimese küsimuse raames soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ka teada, kas Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõike 1 kohaselt otsustavad liikmesriigid ise, kas ja milliste tagajärgedega tunnustavad nad maksejõuetusmenetlust, mis ei kuulu II maksejõuetusmenetluse kohaldamisalasse, ning kas maksejõuetusmenetluse olemasolu kolmandas liikmesriigis võib tuua kaasa Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamise välistamise.
17.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib seega, et sõnaselge viide Euroopa arestimismääruse määruse põhjenduses 8 II maksejõuetusmäärusele on argument, mis kõneleb selle vastu, et see määrus tunnustab kolmandates riikides algatatud maksejõuetusmenetlusi. Ta tähendab siiski, et asjaolu, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõikes 1 on viidatud selle liikmesriigi õigusele, kus menetlus toimub, ükskõik missuguse niisuguse menetlusliku küsimuse lahendamisel, mida ei reguleeri sõnaselgelt see määrus, on argument, mis kõneleb kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetluste tunnustamise kasuks, kui selle liikmesriigi õiguses neid tunnustatakse.
18.      Komisjon tõlgendab Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c laialt. Ta rõhutab kõigepealt oma kirjalikes seisukohtades, et sellega, et välja on arvatud nõuded võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus, püütakse vältida, et arestimismäärus ei hakka segama niisuguse maksejõuetusmenetluse nõuetekohast läbiviimist. Seejärel võtab komisjon arvesse maksejõuetusmenetluse eesmärke, juhtides tähelepanu põhimõttele, mille kohaselt tuleb kõiki võlgnikke kohelda ühtemoodi. Ta täpsustab eelkõige, et kuigi II maksejõuetusmenetluse II peatükk sisaldab liikmesriikides algatatud maksejõuetusmenetluste tunnustamise regulatsiooni, ei puuduta see regulatsioon siiski kolmandates riikides algatatud menetluste tunnustamist, see kuulub endiselt riigisisese õiguse kohaldamisalasse. Lõpuks leiab komisjon, et seega tundub põhjendatud tõlgendada Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c nii, et selles on silmas peetud ka kolmandates riikides algatatud maksejõuetusmenetlusi, kui neid tunnustatakse selle liikmesriigi õiguses, kus pangakontode arestimist taotletakse. Seevastu juhul, kui selles liikmesriigis ei tunnustata maksejõuetusmenetluse algatamist, ei ole mingit õigustatud põhjust keelduda arestimismääruse tegemisest.
19.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks tuleb sisuliselt kindlaks teha, kas Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkt c puudutab ainult liikmesriikides algatatud maksejõuetusmenetlusi ega takista seega teha arestimismäärust liikmesriigis, mille riigisiseses õiguses tunnustatakse maksejõuetusmenetluse algatamist kolmandas riigis, või tuleb seda õigusnormi tõlgendada nii, et kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlus, mida tunnustatakse liikmesriigi riigisiseses õiguses, välistab arestimismääruse tegemise selles liikmesriigis (päritoluliikmesriik).
20.      Järgnevates punktides esitan teatava hulga üldisi kaalutlusi, sh esiteks kaalutluse, et kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamise otsuse tunnustamine ei ole universaalse ulatusega ja et niisuguse tunnustamise (mida reguleerib riigisisene õigus) tagajärjed on eripärased võrreldes II maksejõuetusmääruse A lisas silmas peetud menetluse algatamise tagajärgedega (A jagu). Teiseks analüüsin, millise ulatusega on nende nõuete väljajätmine Euroopa arestimismääruse määruse esemelisest kohaldamisalast, mis on suunatud võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus. Selleks tõlgendan määruse artikli 2 lõike 2 punkti c sõnastust, konteksti ja eesmärki, et teha kindlaks, kas kõnesoleva sätte tõlgendus võimaldab (või mitte) arvata selle määruse kohaldamisalast välja nõude võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud kolmandas riigis maksejõuetusmenetlus, mida liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse (B jagu). Kolmandaks ja viimaseks täiendan oma analüüsi lõpumärkusega (C jagu).
A.      Üldised kaalutlused
21.      Kohe alguses märgin, et eelotsusetaotlusest ilmneb, et DXi asukoht on Curaçaol. Viimane kuulub „ülemeremaade ja ‑territooriumide“ hulka, mille puhul kehtivad EL toimimise lepingu II lisa kohaselt ELTL artiklis 198 jj ette nähtud assotsieerimise kord(6). Neid territooriume peetakse Euroopa Liidu suhtes siiski kolmandateks riikideks, sest ELTL artikli 355 lõike 2 esimese lõigu kohaselt jäävad need aluslepingute kohaldamisalast välja.(7) Tuleb ka meenutada, et assotsieerimise korra reeglid ja ‑menetlused on sätestatud nõukogu otsuses (EL) 2021/1764(8). Ei aluslepingutes ega selles otsuses ei ole aga ette nähtud, et ülemereterritooriumide suhtes kohaldatakse Euroopa arestimismääruse määrust ja II maksejõuetusmäärust, millega asendati Euroopa arestimismääruse määruse põhjenduses 8 mainitud maksejõuetusmäärus.
1.      Kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetluse liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustamine ei ole universaalse ulatusega
22.      Siinkohal tuleb meenutada, et II maksejõuetusmäärus ei rajane nagu ka sellele eelnenud õigusakt, st maksejõuetusmäärus mudelil, mis oleks välja töötatud maksejõuetusmenetluste universaalsuse põhimõttel, vaid piiratud või modifitseeritud universaalsuse mudelil. Nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 23, võimaldab see määrus algatada maksejõuetuse põhimenetluse liikmesriigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese,(9) on sellisel menetlusel üldine kohaldamisala ja selle eesmärk on hõlmata kogu võlgniku vara(10). Mitmesuguste mängusolevate huvide kaitsmiseks võimaldab II maksejõuetusmäärus siiski algatada teiseseid maksejõuetusmenetlusi paralleelselt maksejõuetuse põhimenetlusega liikmesriigis, kus on võlgniku elu‑ või asukoht.(11) Lisaks nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 22, „[nenditakse] määruses […], et kuna eri riikide materiaalõiguses on väga suuri erinevusi, ei ole praktiline võtta kogu liidus kasutusele üldist maksejõuetusmenetlust“. Määruses on seega lähtutud universaalsest mudelist, mis põhineb maksejõuetusmenetluse algatamise riigi õiguse kohaldamisel nimetatud menetluse ja selle tagajärgede suhtes,(12) sätestades samas teatava hulgas erinorme, mis toimivad eranditena, mis selle universaalsust korrigeerivad või piiravad.(13)
23.      Konkreetselt on II maksejõuetusmääruses selle tagamiseks, et selle kohaldamisalasse kuuluvad maksejõuetuse põhimenetlused oleksid tõesti universaalsed, ette nähtud, et maksejõuetusmenetluste algatamist, läbiviimist ja lõpetamist käsitlevaid otsuseid ning selliste maksejõuetusmenetlustega otseselt seotud otsuseid tunnustatakse „viivitamata“ või „automaatselt“.(14) Niisugune automaatne tunnustamine tähendab seda, et „menetluse algatanud liikmesriigi õiguse kohased õiguslikud tagajärjed laienevad kõikidele teistele liikmesriikidele. Liikmesriikide kohtute tehtud otsuste tunnustamine peaks põhinema vastastikuse usalduse põhimõttel“.(15) Selle määruse artikli 19 „Põhimõte“ lõike 1 kohaselt „[tunnustavad] maksejõuetusmenetluse algatamise otsust, mille on teinud artikli 3 kohaselt pädeva liikmesriigi kohus, […] kõik teised liikmesriigid alates selle jõustumisest menetluse algatanud riigis“. Määruse artikli 20 „Tunnustamise tagajärjed“ lõikes 1 on sätestatud, et „[k]ui […] määruses ei sätestata teisiti, on artikli 3 lõikes 1 osutatud maksejõuetusmenetluse algatamise otsusel teistes liikmesriikides ilma täiendavate formaalsusteta samad tagajärjed nagu menetluse algatanud riigi õiguse alusel, tingimusel et kõnealuses teises liikmesriigis ei ole algatatud artikli 3 lõikes 2 osutatud menetlust“.(16) Nagu annab tunnistust Virgóse ja Schmiti aruanne, tugevdavad automaatse tunnustamise süsteem ja tagajärgede laiendamise mudel põhimenetluse universaalsust. Alates menetluse algatamise riigi õigusega (lex concursus) kindlaks määratud hetkest on menetluse algatamise otsusel toime „sama jõuga kõikides [liikmes]riikides“.(17)
24.      Seevastu maksejõuetusmenetluse algatamist kolmandas riigis ei tunnustata niiviisi automaatselt ja seda seepärast, et ei kohaldata vastastikuse usalduse põhimõtet, mis on üks põhimõtteid, millel II maksejõuetusmäärus rajaneb.(18) Täpsemalt ei reguleeri see määrus ei niisugust menetlust ega tingimusi, mis peavad selliseks tunnustamiseks täidetud olema, mistõttu kuuluvad need liidu õiguse praeguses arenguetapis riigisisese õiguse ja/või liikmesriikides kohaldatava rahvusvahelise eraõiguse kohaldamisalasse.(19)
25.      Ühtki kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamise otsust ei saa nimelt pidada otsuseks II maksejõuetusmääruse tähenduses. Ka ei saa ühtki kolmanda riigi kohut pidada kohtuks selle määruse tähenduses.(20) See, et seda määrust ei kohaldata niisuguste otsuste suhtes, tuleneb otseselt asjaolust, et need on otseselt välja arvatud selle kohaldamisalast, mis on piiratud liikmesriikides algatatud ja II maksejõuetusmääruse A lisasse kantud maksejõuetusmenetlustega.(21) Teiste sõnadega ei vasta kolmanda riigi kohtu tehtud maksejõuetusmenetluse algatamise otsus tingimusele, et selle peab olema „teinud […] pädeva liikmesriigi kohus“, ja seega ei saa seda selle määruse artikli 19 lõike 1 kohaselt teistes liikmesriikides tunnustada.
26.      Nende üldiste kaalutluste raames näib mulle ka asjakohane mainida lühidalt Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb kahekordse tunnustamise ja/või kahekordse täitmise keeldu.
2.      Kahekordse tunnustamise keeld ja selle tagajärjed kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse algatamise otsuse tunnustamisele
27.      Alustuseks tuleb märkida, et 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(22) tõlgendamise kohta rõhutas kohtujurist Lenz oma ettepanekus kohtuasjas Owens Bank, et „„kahekordse täitmise“ lubamine tekitaks ohu, […] et võlausaldaja võib hiilida mööda tingimustest, mille lepinguosaline riik on kehtestanud vastavas kolmandas riigis kuulutatud kohtuotsuste tunnustamiseks“, leides, et seda konventsiooni „ei loodud selleks, et teha võimalikuks niisugune forum shopping“.(23)
28.      Kohtuotsuses Owens Bank(24)oli Euroopa Kohus, osutamata otseselt kahekordse täitmise küsimusele, muu hulgas otsustanud, et seda konventsiooni ning konkreetselt selle artikleid 21, 22 ja 23(25) ei kohaldata menetluste ega probleemide suhtes, mis tekivad menetluste raames, mis algatatakse liikmesriikides seoses kolmandates riikides tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmisega.(26) Alates sellest kohtuotsusest näib õigusteoorias olevat enamasti nõustutud ütlusega „kahekordne täitmine on kehtetu“(27), mille kohaselt on tunnustada ja/või täita lubatud ainult otsuseid, mis puudutavad otseselt poolte õiguste ja kohustuste sisu.(28)
29.      Brüsseli Ia määruse artikli 2 punkti a ja artikli 39 tõlgendamise küsimuses tuvastas Euroopa Kohus tõesti kohtuotsuses H Limited(29) vastupidi kohtujuristi ettepanekule selles kohtuasjas(30), et ükski selle määruse säte ega ükski selle määrusega taotletud eesmärk ei takista seda, et maksekäsu kohtumäärus, mille liikmesriigi kohus on teinud kolmandas riigis tehtud jõustunud kohtuotsuste alusel, kuulub selle määruse kohaldamisalasse.(31) Niisugust lahendust on õigusteoorias siiski ägedalt kritiseeritud. Konkreetselt on osa autoreid rõhutanud, et vastastikuse tunnustamise põhimõte eeldab elementaarset konsensust liikmesriikide kohtusüsteemide ülesehituse ja kohtudokumentide üksteist asendatavuse osas. Seega oleks see, kui liikmesriikidel võimaldatakse otsustada, missugused kohtudokumendid soovivad nad kohtuotsuste vaba liikumise süsteemi kaasata, nende autorite meelest just vastuolus vastastikuse usalduse põhimõtte peamise tingimusega.(32) Sellega seoses olen arvamusel, et kohtuotsust H Limited ei saa mõista nii, et see seab kahekordse täitmise keelu põhimõtte liidu õiguse alusel kahtluse alla, ning et seda tuleb tõlgendada selle kohtuasja kontekstis ja konkreetseid asjaolusid arvesse võttes, milles see kohtuotsus tehti.(33)
30.      Kuigi maksejõuetusmenetlused jäävad Brüsseli Ia määruse kohaldamisalast välja,(34) ei mõista ma siiski, missugune vastuväide ei võimalda kahekordse tunnustamise keeldu kohaldada selle suhtes, kui liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlusi. Sellest tuleneb põhimõtteliselt, et ei ole mingit ekstraterritoriaalset toimet teistes liikmesriikides, mis oleks seotud asjaoluga, et liikmesriik tunnustab kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlust. Seega ei ole kolmandas riigis tehtud maksejõuetusmenetluse algatamise otsuse tunnustamisel toimet väljaspool liikmesriiki, kes seda otsust tunnustas. Seepärast on täiesti mõeldav, et maksejõuetusmenetluse otsust tunnustatakse ja sellel on seega toime teatavates liikmesriikides, kuid mitte teistes.
31.      Nendest kaalutlustest lähtudes hakkangi analüüsima Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punktis c ette nähtud väljaarvamise ulatust.
B.      Millise ulatusega on nende nõuete väljaarvamine Euroopa arestimismääruse määruse esemelisest kohaldamisalast, mis on suunatud võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus?
32.      Kõigepealt on vaja meenutada Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, mille kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on.(35)
33.      Et teha kindlaks, kas Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkt c võimaldab (või mitte) arvata selle kohaldamisalast välja nõuded võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus kolmandas riigis, on tarvis seda sätet tõlgendada.
1.      Sõnastus ja kontekst
34.      Esiteks meenutan, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c kohaselt „ei kohaldata [seda määrust]“ „nõuete suhtes, mis on esitatud võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud pankrotimenetlus, maksejõuetute äriühingute või muude juriidiliste isikute lõpetamise menetlus, kohtulik kompromiss, kompromissi tegemine või analoogne menetlus“. Märgin, et selle õigusnormi sõnastus ei näita, kas mõisted „pankrotimenetlus“, „maksejõuetute äriühingute või muude juriidiliste isikute lõpetamise menetlus“, „kohtulik kompromiss“, „kompromissi tegemine“ ja „analoogne menetlus“ hõlmavad ka vastavaid menetlusi kolmandates riikides.
35.      Mis puudutab teiseks sisemist ehk süsteemset konteksti, millesse see õigusnorm asetub, siis pean vajalikuks kõigepealt rõhutada, et Euroopa arestimismääruse määruse põhjenduses 8 on viidatud sõnaselgelt II maksejõuetusmäärusele. Selles põhjenduses on märgitud, et seda määrust „ei peaks […] kohaldama võlgniku vastu suunatud nõuete puhul maksejõuetusmenetlustes“ ja et „[s]ee peaks tähendama, et võlgniku vastu ei saa teha arestimismäärust, kui tema suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus, mis on määratletud [maksejõuetusmääruses]“. II maksejõuetusmääruse artikli 1 „Reguleerimisala“ lõike 1 kolmandas lõigus on sätestatud, et „[selles] lõikes osutatud menetlused on loetletud A lisas“. Lisaks on selle määruse artikli 2 punktis 4 „maksejõuetusmenetlus“ määratletud kui „A lisas loetletud menetlused“ ja selles lisas on loetletud iga liikmesriigi puhul viimases õigusnormis silmas peetud maksejõuetusmenetlused. Sellest tuleneb niisiis, et kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlus, mida tunnustatakse liikmesriigi riigisiseses õiguses, ei kuulu II maksejõuetusmääruse kohaldamisalasse ega mõjuta Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala.
36.      Seejärel meenutan, et Euroopa arestimismääruse määruse põhjendusest 1 ilmneb, et see on võetud vastu seoses liidu eesmärgiga „säilitada ja arendada vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, kus tagatakse isikute vaba liikumine“, ning et „[s]ellise ala järkjärguliseks loomiseks tuleb liidul piiriülese toimega tsiviilasjade puhul tehtava õigusalase koostöö raames võtta meetmeid, eelkõige kui see on vajalik siseturu nõuetekohaseks toimimiseks“.
37.      Selleks tuleneb Euroopa arestimismääruse määruse artiklist 1 „Sisu“, et sellega kehtestatakse liidu menetlus, mis võimaldab võlausaldajal saada pangakonto Euroopa arestimismäärus alternatiivina riigisiseses õiguses ette nähtud esialgse õiguskaitse abinõudele, millega hoitakse ära võlausaldaja nõude hilisema täitmise ohustamine raha ülekandmise või väljavõtmise teel määruses kindlaksmääratud summani, mida võlgnik hoiab või mida võlgniku nimel hoitakse liikmesriigis peetaval pangakontol. Nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 5, nähakse selle määrusega ette siduvad ja vahetult kohaldatavad sätted, millega kehtestatakse ühtne Euroopa pangakontode arestimise menetlus, mis võimaldab piiriüleste kohtuasjade puhul pangakontodel olevat raha tõhusalt ja kiiresti arestida.(36)
38.      Lõpuks on Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 „Reguleerimisese“ lõikes 1 sätestatud, et „määrust kohaldatakse rahaliste nõuete suhtes tsiviil- ja kaubandusasjades artiklis 3 määratletud piiriüleste juhtumite puhul kõikides asjaomastes kohtutes ja erikohtutes“.(37) Seega hõlmab selle määruse kohaldamisala esemelises plaanis selle artikli 2 lõikes 2 nimetatud „kõiki tsiviil- ja kaubandusasju, välja arvatud teatavaid täpselt määratletud asju“.(38) Konkreetselt ilmneb selle sätte sõnastusest, nagu juba rõhutasin, et välja jäävad need nõuded võlgniku vastu, mis on maksejõuetusmenetluse esemeks.
39.      Pean siiski vajalikuks lühidalt meenutada, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punktiga c ei ole välistatud igasugust arestimismääruse tegemist seoses maksejõuetusmenetlusega. Euroopa arestimismääruse määruse põhjendusest 8 ilmneb, et „see erand [peaks] võimaldama kasutada arestimismäärust […] võlgniku poolt kolmandatele isikutele tehtud kahjulike maksete sissenõudmise tagamiseks“.(39)
40.      Lisaks hõlmab Euroopa arestimismääruse määrus põhimõtteliselt olukordi, kus arestimismäärus tehti enne maksejõuetusmenetluse algatamist võlgniku suhtes. Nendes olukordades on selle määruse artikli 46 „Seos siseriikliku menetlusõigusega“ lõikes 2 on sätestatud, et maksejõuetusmenetluse algatamise mõju konkreetsetele täitemeetmetele, nagu arestimismääruse täitmine, määratakse kindlaks selle liikmesriigi õigusega, kus maksejõuetusmenetlus on algatatud (lex concursus). Selle liikmesriigi õigusega, kus maksejõuetusmenetlus on algatatud, võidakse aga reguleerida muu hulgas selle määruse täitmise peatamist või tühistamist.(40) Selle sätte sõnastusest tuleneb, et sellega viidatakse ainult maksejõuetusmenetlustele, mis on algatatud liikmesriigis ja kuuluvad seega II maksejõuetusmääruse kohaldamisalasse.
41.      Lisaks on Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõikes 1 sätestatud, et „[k]õiki menetlusküsimusi, mida [selles] määruses eraldi ei käsitleta, reguleerib selle liikmesriigi õigus, kus [arestimis]menetlus läbi viiakse“ (lex fori). Sellega seoses tuleb märkida, et peale asjaolu, et kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamise tunnustamine ei ole puhtalt menetluslik küsimus, ei reguleeri see õigusnorm kolmandas riigis maksejõuetusmenetluse algatamise tagajärgi. Selle sätte eesmärk on – ja see on käesolevas kohtuasjas oluline – määrata kindlaks määruse kohaldamisala tervikuna. Teiste sõnadega on Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõige 1 otse kohaldatav ainult olukordade suhtes, mis kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse. Ma ei saa seega nõustuda ettepanekuga, mille komisjon kohtuistungil esitas ja mille kohaselt on see säte käsitletaval juhul „kaudselt kohaldatav“.
42.      Pean vajalikuks ka märkida, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c sõnastus on väga lähedane sõnastusele, mida on kasutatud Brüsseli Ia määruses, mille artikli 1 lõike 2 punktiga b on selle kohaldamisalast välja jäetud „pankrotimenetlus, maksejõuetute äriühingute või muude juriidiliste isikute likvideerimismenetlus, kohtumenetlus, kompromissi tegemine ja muude sellised menetlused“.(41) Seda väljaarvamist on Euroopa Kohus alati tõlgendanud koostoimes II maksejõuetusmäärusega, et vältida mitte ainult nende aktidega kehtestatud õigusnormide kattumist, vaid ka õiguslünki.(42)
43.      Seega ilmneb Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c sisemisest või süsteemsest kontekstist, et selle õigusliku vahendiga on viidatud ainult liikmesriikides algatatud maksejõuetusmenetlustele ning et kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetluse tunnustamine liikmesriigis ei saa kaasa tuua selle määruse kohaldamise välistamist.
44.      Mis puudutab kolmandaks ja viimaseks välist konteksti, st ettevalmistavaid materjale, siis lisan lühidalt, et nagu komisjon kinnitas vastuseks Euroopa Kohtu esitatud küsimusele, ei võimalda ükski seadusandlikku protsessi puudutav asjaolu toetada teistsugust tõlgendust.
45.      Mulle näib, et seda tõlgendust ei sea kahtluse alla ka selle õigusnormi eesmärk.
2.      Eesmärk
46.      Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c eesmärgi kohta, tõlgendatuna koostoimes määruse põhjendusega 8, tuleb meenutada, et selle õigusnormi eesmärk on vältida, et arestimismäärus ei hakka segama niisuguse maksejõuetusmenetluse nõuetekohast läbiviimist, nagu on määratletud II maksejõuetusmääruses.
47.      Et see määrus rajaneb igasuguse maksejõuetusmenetluse algatamise otsuse automaatsel tunnustamisel(43) ja seega lex concursus’e toime laiendamisel liikmesriikides, võib arestimismääruse tegemine nõude suhtes, mis on suunatud võlgniku vastu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus, mis kuulub selle määruse kohaldamisalasse, võimaldada seda nõuet individuaalselt täita. Niisugune täitmine toimuks seega nii, et kahjustatakse võlausaldajate võrdset kohtlemist,(44) ja segatakse paratamatult maksejõuetusmenetluse nõuetekohast läbiviimist. Meenutan, et olenemata niisuguse menetluse algatamise riigist ei võimalda selle menetluse algatamise tagajärjed II maksejõuetusmääruse kohaselt täita arestimismäärust liidu üheski teises liikmesriigis, kui lex concursus’e kohaselt ei ole see täitmine lubatud.  (45)
48.      Võttes arvesse niisugust eesmärki vältida seda, et arestimismäärus hakkab segama maksejõuetusmenetluse nõuetekohast läbiviimist, on komisjon oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades väitnud, et kuna Saksa õigus põhineb võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõttel, võib arestimismääruse tegemine pärast kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetluse tunnustamist minna selle põhimõttega vastuollu.
49.      Nõustun küll komisjoni arvamusega, et on tarvis tagada võlausaldajate võrdne kohtlemine liikmesriigis, kus tunnustati kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlust; see ongi niisuguse tunnustamise õigustus. Seepärast on keeld esitada individuaalseid hagisid või viia läbi individuaalseid täitemenetlusi ja individuaalsete täitmismeetmete peatamine võlgniku vara suhtes selle tunnustamise loomulik tagajärg.(46)
50.      Tuleb siiski endalt küsida esiteks, kas Euroopa arestimismääruse menetlusega, mis puudutab enamikul juhtudest – nagu käsitletaval juhul – selle määruse täitmist teises liikmesriigis,(47) peaksid seonduma samad tagajärjed, ning teiseks, kas nende nõuete, mis on esitatud sellise võlgniku vastu, kelle suhtes on alustatud maksejõuetusmenetlust kolmandas riigis, väljaarvamine Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisalast tagaks tegelikkuses selle eesmärgi saavutamise(48). Kokkuvõttes on vaja kaaluda, kumb on olulisem, kas see eesmärk või ebasoovitavad tagajärjed, mis kaasnevad Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala võimaliku killustumisega olenevalt sellest, kas liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse kolmanda riigi maksejõuetusmenetlust.
51.      Esiteks, nagu ma eespool märkisin, on maksejõuetusmenetluse nõuetekohase läbiviimise eesmärk kokkuvõttes vältida tõesti individuaalset täitemenetlust, tagades võlausaldajate võrdse kohtlemise selle menetluse suhtes kohaldatava õiguse (lex concursus) alusel. Meenutan siiski, et olukord, kus kolmandas riigis on algatatud maksejõuetusmenetlus ja seda on tunnustatud liikmesriigis, ei kuulu II maksejõuetusmääruse kohaldamisalasse. Et kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetluste tunnustamine sõltub asjaomasest riigisisest õigusest, on võimalik, et ühes liikmesriigis tunnustatakse niisugust maksejõuetusmenetlust, teises mitte.
52.      Selles konkreetses kontekstis ei mõista ma, kuidas see, kui päritoluliikmesriigis (käsitletaval juhul Saksamaa) ei tehta arestimismäärust kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse tunnustamise tõttu, saaks aidata kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisele täitmise liikmesriigis (käsitletaval juhul Küpros), kus ei pruugita tunnustada selle maksejõuetusmenetluse algatamise tagajärgi. Mittetunnustamise tõttu võib vabalt aset leida individuaalne täitmine niisuguse võlgniku vara arvelt, kes on tunnistatud maksejõuetuks kolmandas riigis, ja seda liikmesriikides, kus maksejõuetusmenetluse algatamist ei tunnustata, ilma et Euroopa võlausaldajale(49) tuleks kasuks see Euroopa arestimismääruse menetlus, mis on loodud võlgade piiriülese sissenõudmise hõlbustamiseks. Võlausaldajate võrdse kohtlemise kaitse oleks niisugustel asjaoludel puhtalt hüpoteetiline ja sellel ei oleks mingit käegakatsutavat mõju ning seda piiriülese võlausaldaja kahjuks.
53.      Käsitletaval juhul on asjaolu, et Euroopa arestimismääruse määruse kohaselt kehtestatud arestimismääruse tegemine võib kõrvaldada mõne maksejõuetusmenetluse tagajärje Curaçaos, mis on selle menetluse algatamise tunnustamise läbi üle kantud Saksamaale,(50) ainult selle süsteemi loogiline tagajärg, mis tuleneb Euroopa arestimismääruse määruse ja II maksejõuetusmääruse suhtest ega hõlma kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlusi. Ehkki riigisisese õigusega ette nähtud arestimismäärus ja Euroopa arestimismääruse määrusega ette nähtud arestimismäärus peavad nii üks kui ka teine olema kooskõlas võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõttega nende vastavates regulatsioonides, ei kohaldata neid kaht liiki menetlust samade olukordade suhtes. Asjaolu, et selle määruse alusel tehtud arestimismäärus on alternatiiv riigisiseses õiguses ette nähtud arestimismeetmetele,(51) ei tähenda siiski, et nende tegemise tingimused peavad olema identsed. Seda kinnitavad selle kohaldamisala(52) ja selle tegemise tingimused,(53) mis on kindlaks määratud autonoomselt ja viiteta liikmesriikide õigusele.
54.      Teiseks tuleb meenutada, et Euroopa arestimismääruse määruse eesmärk on võtta vastu siduvad ja vahetult kohaldatavad õigusnormid, millega kehtestatakse ühtne pangakontode Euroopa arestimismääruse menetlus, mis võimaldab piiriüleste kohtuasjade puhul pangakontodel olevat raha tõhusalt ja kiiresti arestida.(54) Seega tuleb selle määruse artikli 2 lõike 2 punktiga c eesmärgi tõlgenduse tõttu arvesse võtta seadusandja viidet maksejõuetusmenetlustele niisugusena, nagu need on määratletud II maksejõuetusmääruses, piirates nii Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala.(55)
55.      Selles kontekstis tagab niisugune viide selle viimase määruse ühetaolise kohaldamise kõigis liikmesriikides, vältides selle kohalamisala killustumist olenevalt sellest, kas eri liikmesriikides õiguses tunnustatakse kolmanda riigi maksejõuetusmenetlust või mitte. See tooks kaasa selle, et arestimismääruse tegemist saab taotleda liikmesriigis, mis ei tunnusta välisriigi menetlust, kuid mitte liikmesriigis, mis seda tunnustab.(56)
56.      Nagu ma eelnevates arutluskäikudes näitasin, ilmneb Euroopa arestimismääruse artikli 2 lõike 2 punkti c sõnastusest, kontekstist ja eesmärgist, et seda artiklit tuleb tõlgendada nii, et see ei välista arestimismääruse tegemist liikmesriigis, kui arestimismääruse tegemiseks pädeva liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse kolmandas riigis läbi viidavat maksejõuetusmenetlust.
C.      Lõpumärkus
57.      Täielikkuse huvides soovin lõpumärkusena käsitleda veel viimast küsimust.
58.      Nagu juba märkisin(57), nõustun komisjoni arvamusega, et on tarvis tagada võlausaldajate võrdne kohtlemine liikmesriigis, kus tunnustati kolmandas riigis algatatud maksejõuetusmenetlust.
59.      Olen siiski seisukohal, et võlausaldajate võrdse kohtlemise kaitset saab piisavalt tagada etapis, kus arestimismäärust täidetakse selle täitmise liikmesriigis,(58) selle asemel, et tagada see nimetatud määruse tegemise etapis(59), nii oleks võimalik samal ajal vältida Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala killustumist.
60.      Nagu juba selgitasin,(60) reguleerib Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõige 2 arestimismääruse täitmise etappi ja selle kohaselt on täitmise suhtes kohaldatav lex concursus olukordades, kus arestimismäärus tehti enne maksejõuetusmenetluse algatamist võlgniku suhtes. Hoolimata sellest ajalisest tegurist ja selle sõnastusest, milles on viidatud selle liikmesriigi õigusele, kus maksejõuetusmenetlus on algatatud, nõustun kohtuistungil avaldatud komisjoni arvamusega, et samu tagajärgi tuleks kohaldada kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse tunnustamise korral. Kui ei ole võimalik võtta arvesse lex concursus’t, sh arestimismääruse individuaalse täitmise võimalikku peatamist liikmesriigis, mis kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse algatamist tunnustas, kaotaks selle menetluse igasugune tunnustamine oma õigustuse. Erinevalt arestimismääruse päritoluliikmesriigis tegemise etapist oleksid võlausaldajate võrdse kohtlemise rikkumised konkreetsed ja käegakatsutavad.(61)
61.      Niisugune mõttekäik ei mõjuta igal juhul asjaolu, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 2 lõike 2 punkti c eesmärk puudutab ainult II maksejõuetusmäärusega kehtestatud süsteemi. On ilmne, et liidu seadusandja ei ole kujutlenud kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse tunnustamist Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisala piiramise juhtumina.
62.      Probleem, mis on seotud sellega, et arestimismäärus hakkab segama niisuguse maksejõuetusmenetluse nõuetekohast läbiviimist, ja vajadus tagada niisuguse tunnustamise soovitud toime täitmise liikmesriigis, kui selle liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse algatamist, võib kuuluda Euroopa arestimismääruse määruse artikli 46 lõike 2 tõlgendamise alla. See ei välista ka, et liidu seadusandja võib niisugust probleemi vajaduse korral käsitleda põhjalikumalt, eelkõige juhul, kui ta soovib reguleerida kolmandas riigis algatatud ja liikmesriigis tunnustatud maksejõuetusmenetlusi mõne liidu õigusaktiga.
VI.    Ettepanek
63.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Frankfurt am Maini (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis, Saksamaa) esimesele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määruse (EL) nr 655/2014, millega luuakse pangakontode Euroopa arestimismääruse menetlus, et hõlbustada võlgade piiriülest sissenõudmist tsiviil- ja kaubandusasjades, artikli 2 lõike 2 punkti c tuleb koostoimes selle põhjendusega 8
tõlgendada nii, et
see ei välista arestimismääruse tegemist määruse artikli 7 lõike 1 alusel ja teabe hankimise taotluse edastamist pangakontode kohta määruse artikli 14 lõike 3 alusel, kui arestimismääruse tegemiseks pädeva liikmesriigi riigisiseses õiguses tunnustatakse asjaomases kolmandas riigis läbi viidavat maksejõuetusmenetlust.
1      Algkeel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määrus, millega luuakse pangakontode Euroopa arestimismääruse menetlus, et hõlbustada võlgade piiriülest sissenõudmist tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2014, L 189, lk 59; edaspidi „Euroopa arestimismääruse määrus“).
3      Selle määrusega kehtestas liidu seadusandja pangakontode Euroopa arestimismääruse, mille eesmärk on hõlbustada võlgade piiriülest sissenõudmist tsiviil‑ ja kaubandusasjades. Selle määruse põhjenduses 8 on viidatud maksejõuetusmenetlustele, „mis on määratletud“ nõukogu 29. mai 2000. aasta määruses (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (EÜT 2000, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191; edaspidi „maksejõuetusmäärus“). Viimane tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määruse (EL) 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (uuesti sõnastatud) (ELT 2015, L 141, lk 1; edaspidi „II maksejõuetusmäärus“) artikliga 91. Selle õigusnormi kohaselt „[käsitatakse v]iiteid kehtetuks tunnistatud määrusele […] viidetena […] [maksejõuetusmäärusele]“. Viimases määruses tähistab termin „maksejõuetusmenetlus“ selle määruse artikli 1 lõikes 1 määratletud ja A lisas loetletud menetlusi.
4      Euroopa arestimismääruse määruse artikli 4 punktis 7 on „võlgnik“ määratletud kui „füüsiline või juriidiline isik või mis tahes muu üksus, kellel on õigusvõime esitada hagi või kelle vastu on võimalik esitada hagi liikmesriigi õiguse alusel ning kelle vastu võlausaldaja püüab saada või on juba saanud nõudega seotud arestimismääruse“.
5      Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Curaçaol maksejõuetusmenetluse algatamise tunnustamisega lähevad selle tagajärjed üle Saksamaale nii, et neid tagajärgi tuleb hinnata Curaçao maksejõuetusõiguse kodifitseerinud 1931. aasta pankrotimääruse (Faillissementsbesluit 1931) artiklist 29 lähtudes. Viimase sätte kohaselt lõpeb maksejõuetusmenetluse algatamise tagajärjel viivitamata igasugune kohtulik täitmine ja kohtuotsust ei saa alates sellest hetkest sundtäita.
6      ELTL artikli 198 esimeses lõigus on sätestatud, et „[l]iikmesriigid lepivad kokku assotsieerida liiduga need Euroopa-välised maad ja territooriumid, millel on erisuhted Taani, Prantsusmaa, Madalmaade ja Ühendkuningriigiga. Need maad ja territooriumid (edaspidi „maad ja territooriumid“) on loetletud II lisas“.
7      ELTL artikli 355 lõike 2 esimeses lõigus on nähtud ette, et „[n]eljandas osas määratud assotsieerimise erikorda kohaldatakse II lisas loetletud ülemeremaade ja -territooriumide suhtes“.
8      Nõukogu 5. oktoobri 2021. aasta otsus ülemeremaade ja -territooriumide Euroopa Liiduga assotsieerimise kohta, sealhulgas ühelt poolt Euroopa Liidu ning teiselt poolt Gröönimaa ja Taani Kuningriigi vahelised suhted (otsus ÜMTde, sealhulgas Gröönimaa assotsieerimise kohta) (ELT 2021, L 355, lk 6).
9      Vt II maksejõuetusmääruse artikkel 3 „Rahvusvaheline kohtualluvus“ ja artikkel 4 „Kohtualluvuse kontrollimine“.
10      Vt selle kohta 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus Bank Handlowy ja Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, punkt 40 ja seal viidatud kohtpraktika).
11      Vt selle kohta 8. juuli 1996. aasta selgitav aruanne, mille on koostanud M. Virgós ja E. Schmit 3. mai 1996. aasta maksejõuetusmenetluste konventsiooni kohta (edaspidi „Virgóse ja Schmiti aruanne“), Euroopa Liidu Nõukogu dokument, 6500/96, DRS 8 (CFC), punkt 5.
12      Vt II maksejõuetusmääruse artikkel 7 „Kohaldatav õigus“.
13      Vt II maksejõuetusmääruse artiklid 8–18.
14      Vt selle aspekti kohta eelkõige 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus Bank Handlowy ja Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Vt II maksejõuetusmääruse põhjendus 65. Kohtujuristi kursiiv.
16      Tegemist on teisese maksejõuetusmenetlusega. Kohtujuristi kursiiv.
17      Vt Virgóse ja Schmiti aruanne, punkt 154. Vt ka Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3rd ed., Oxford University Press, Oxford, 2016, lk 128–130.
18      Vt II maksejõuetusmääruse põhjendus 65. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 23.
19      Mõni liikmesriik (Kreeka, Poola ja Rumeenia) on lisanud oma õiguskorda 30. mai 1997. aasta CNUDCI tüüpseaduse rahvusvahelise maksejõuetuse kohta, ÜRO, märts 2014, mis on kättesaadav järgmisel aadressil: https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Teised liikmesriigid reguleerivad seda küsimust erisätetega, mis käsitlevad maksejõuetusmenetluste algatamise tunnustamist (eelkõige Saksamaa), või tuginevad tsiviilmenetluse üldnormidele (nii on see Leedus). Vt selle kohta INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on „How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country“, January 2022. Lisaks on osa liikmesriike kolmandate riikidega maksejõuetuse valdkonnas sõlmitud konventsioonide osalised või on sõlminud tsiviilasjades osutatava rahvusvahelise õigusabi lepingud ja see õigusabi hõlmab ka maksejõuetuse valdkonda.
20      II maksejõuetusmääruse artikli 2 „Mõisted“ punktis 6 on viidatud „liikmesriigi kohtuorganile“ (alapunkt i) ja „kohtuorganile või mõnele muule pädevale organile“ (alapunkt ii).
21      Vt II maksejõuetusmääruse artikli 1 lõike 1 kolmas lõik. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 35.
22      Konventsioon kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (mis allkirjastati 27. septembril 1968) (EÜT 1972, L 299, lk 32; edaspidi „1968. aasta Brüsseli konventsioon“).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, punkt 22.
24      20. jaanuari 1994. aasta kohtuotsus (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (ELT 2012, L 351, lk 1) (edaspidi „Brüsseli IIa määrus“) artiklid 29–31.
26      20. jaanuari 1994. aasta kohtuotsus Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, punkt 37 ja resolutsioon).
27      Ütlus arvatakse olevat pärit järgmisest teosest: Gavalda, A., Clunet, 1935, lk 113. Vt selle kohta Malaurie, P., Clunet, 1970, lk 941, ja Kegel, G., „Exequatur sur exequatur ne vaut“, Albrecht Dieckmann and others (éds), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels (1st
ed. Nomos), 1986, lk 377.
28      Vt eelkõige Merret, L., „Article 2“, Magnus, U., ja Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2e
éd., Otto Schmidt, Köln, Vol. 1, 2023, lk 86–102, eelkõige punkt 12, ning Brosch, M., ja Mantovani, M., „Article 2“, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (éd), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, lk 36–52, eelkõige lk 45, punkt 2.29. Nüansirikkama seisukoha kohta vt Muir Watt, H., „Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement“, Revue critique de droit international privé, nr 1, 2023, lk 135–152, ja Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/.
29      7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30      Kohtujurist Pikamäe ettepanek kohtuasjas H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, punktid 32– 36).
31      7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus (C‑568/20, EU:C:2022:264, punkt 39).
32      Vt Hess, B., „Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO: zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H. Limited, Praxis des internationalen Privat – und Verfahrensrechts, 2022, lk 349–351.
33      Euroopa Kohus võttis eelkõige arvesse asjaolu, et maksekäsu määruse, mille tegi High Court of Justice (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) ja millega oli tegemist selles põhikohtuasjas, „suhtes toimus päritoluliikmesriigis vähemalt võistlev lihtmenetlus, mistõttu kujutab see endast kohtuotsust [Brüsseli Ia määrus] artikli 2 punkti a tähenduses“. Vt 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, punkt 32).
34      Brüsseli Ia määruse artikli 1 lõike 2 punkt b.
35      Vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12) ja 25. veebruari 2025. aasta kohtuotsus BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punkt 27).
36      Vt 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus K. H. K. (pangakontode arestimine) (C‑555/18, EU:C:2019:937, punktid 31 ja 32).
37      Mis puudutab Euroopa arestimismääruse määruse territoriaalset kohaldamisala, siis selle artikli 3 lõikes 1 on „piiriülene vaidlus“ määratletud „juhtumina, mille puhul arestimismäärusega arestitavat pangakontot või arestitavaid pangakontosid peetakse muus liikmesriigis kui: a) liikmesriik, kus asub kohus, kellele on artikli 6 kohaselt esitatud arestimismääruse taotlus, või b) liikmesriik, kus on võlausaldaja alaline elu- või asukoht“.
38      Vt Euroopa arestimismääruse määruse põhjendus 8.
39      Seejuures võib pankrotihaldur või likvideerija nõuda muu hulgas niisuguse määruse tegemist võlausaldajate huvides, et saada tagasi makse, mille võlgnik teeb enne maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeva, et hõlbustada maksejõuetu võlgniku võlgade või võlausaldajate huve kaitsvate võlgade kättesaamist. Ka maksejõuetu võlgnik võib niisuguse määruse saavutada, kui ta ei jää maksejõuetusmenetluse algatamise tulemusena varatuks.
40      Vt II maksejõuetusmääruse artikli 7 lõike 2 punkt f.
41      See ilmneb ka Brüsseli Ia määrusele eelnenud õigusaktidest, milleks on nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) ja 1968. aasta Brüsseli konventsioon.
42      Vt eelkõige 14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
43      Vt käesoleva ettepaneku punkt 23.
44      Meenutan, et seda põhimõtet on tunnustatud II maksejõuetusmääruse põhjenduses 63.
45      Vt II maksejõuetusmääruse artikli 7 lõike 2 punkt f.
46      Vt näiteks tüüpseaduse CNUDCI rahvusvahelise maksejõuetuse kohta artikkel 20.
47      Isegi kui arestimismääruse saab päritoluliikmesriigis täita, jääb selle põhieesmärgiks hõlbustada võlgade sissenõudmist teises liikmesriigis kui selle kohtu riik, kellel paluti see määrus teha.
48      Vt käesoleva ettepaneku punkt 46.
49      Meenutan, et Euroopa arestimismääruse määruse artikli 4 punktis 6 on „võlausaldaja“ määratletud kui „füüsiline isik, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, või juriidiline isik või muu üksus, kelle alaline asukoht on liikmesriigis ja kellel on õigusvõime pöörduda kohtusse või keda on võimalik kaevata kohtusse liikmesriigi õiguse kohaselt ning kes taotleb nõudega seotud arestimismäärust või on selle juba saanud“.
50      Vt käesoleva ettepaneku punkt 15.
51      Vt Euroopa arestimismääruse määruse artikli 1 lõige 2.
52      Vt Euroopa arestimismääruse määruse artikkel 2.
53      Vt Euroopa arestimismääruse määruse artikkel 7.
54      Vt Euroopa arestimismääruse määruse põhjendus 5. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 37.
55      Tuleb ka meenutada, et selles õigusnormis ette nähtud väljaarvamine Euroopa arestimismääruse määruse kohaldamisalast kujutab endast selles määruses sätestatud regulatsiooni erandit ja seda tuleb kui õigusnormi, millega on kehtestatud erand, tõlgendada kitsalt. Vt analoogia alusel 6. juuni 2019. aasta kohtuotsus Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
56      Niisugune olukord soodustaks isegi forum shopping’ut, eelkõige siis, kui võlausaldaja plaanib arestimismääruse taotlemist enne, kui ta algatab sisulise menetluse, ja kui vaidlust on lahendama pädevad mitu liikmesriiki.
57      Vt käesoleva ettepaneku punkt 49.
58      Olenevalt kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse algatamise tunnustamisest või mittetunnustamisest.
59      Kui päritoluliikmesriik langeb kokku täitmise liikmesriigiga, tuleks arvesse võtta seda viimast asjaolu, et teha kindlaks kolmanda riigi maksejõuetusmenetluse tagajärjed.
60      Vt käesoleva ettepaneku punkt 40.
61      Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.