62009CC0263_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Apellatsioonkaebuse esitaja Edwin Co. Ltd ja Elio Fiorucci vaidlevad selle üle, kes võib olla ühenduse sõnamärgi ELIO FIORUCCI omanik. E. Fiorucci tugineb Itaalia õigusnormidele, millest tema hinnangul tuleneb tema ainuõigus kõnealuse kaubamärgi registreerimiseks.
2. Kõigepealt vaidlesid E. Fiorucci ja apellant Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) kehtetuks tunnistamise menetluses ja seejärel ühtlustamisameti apellatsioonikojas toimunud menetluses. Seal väitis E. Fiorucci, et talle kuulub õigus enda isikunimele, millele Itaalia õiguse kohaselt laieneb erikaitse. Peamiselt vaieldi selle üle, kas kõnealune kaitse on olemas ja kas E. Fiorucci – tuginedes nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrusele (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta(2) (edaspidi „määrus nr 40/94”) koosmõjus Itaalia õigusega – saab keelata, et kolmas isik on ühenduse sõnamärgi ELIO FIORUCCI omanik. Apellatsioonikojas toimunud menetluses ei tunnustatud E. Fiorucci õiguslikku arusaama.
3. Esimese Astme Kohus (edaspidi „Üldkohus”) tühistas 14. mai 2009. aasta otsusega kohtuasjas Fiorucci vs . Siseturu Ühtlustamise Amet(3) (edaspidi „vaidlustatud otsus”) Üldkohtus vaidlustatud ühtlustamisameti esimese apellatsioonikoja otsuse „osas, milles sellega rikutakse codice della proprietà industriale (Itaalia intellektuaalomandi seadustik) artikli 8 lõike 3 tõlgendamisel õigusnormi” (resolutsiooni punkt 1). Vaidlustatud otsuses hinnatakse ja tõlgendatakse kõnealust Itaalia õigusnormi koosmõjus määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punktiga a (muudetud kujul).
4. Apellant vaidlustab kõnealuse otsuse ja väidab eeskätt seda, et Üldkohus on nimetatud Itaalia õigusnormi tõlgendanud vääralt.
5. Ent kas Euroopa Kohtu ülesanne on esitada märkusi apellatsioonimenetluses, mis käsitleb siseriiklike õigusnormide tõlgendamise küsimusi?
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1. Euroopa Liidu leping (EL leping)
6. EL lepingu artikli 19 lõige 1 sätestab:
„Euroopa Liidu Kohus koosneb Euroopa Kohtust, üldkohtust ja erikohtutest. Euroopa Liidu Kohus tagab, et aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel austatakse õigust.
Liikmesriigid näevad ette tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades.
[…]”
2. Euroopa Liidu toimimise leping („ELTL)
7. ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik sätestab:
„[…] üldkohtu otsuseid võib Euroopa Kohtusse edasi kaevata üksnes õigusküsimustes vastavalt põhikirjas sätestatud tingimustele ning ulatusele.”
8. ELTL artikkel 263 näeb ette:
„Euroopa Liidu Kohus kontrollib seadusandlike aktide ning nõukogu, komisjoni ja Euroopa Keskpanga õigusaktide seaduslikkust, välja arvatud soovitused ja arvamused, ning nende Euroopa Parlamendi ja Euroopa Ülemkogu õigusaktide seaduslikkust, mille eesmärgiks on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Samuti kontrollib Euroopa Liidu Kohus liidu organite või asutuste õigusaktide seaduslikkust, mille eesmärgiks on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele.
Selleks on kohtu pädevuses lahendada liikmesriigi, Euroopa Parlamendi, nõukogu või komisjoni hagisid, mille aluseks on pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, aluslepingute või selle rakendusnormi rikkumine või võimu kuritarvitamine.
[…]”
3. Euroopa Kohtu põhikiri
9. Euroopa Kohtu põhikirja(4) artikli 58 lõige 1 sätestab:
„Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Apellatsioonkaebuse aluseks võib olla üksnes üldkohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide rikkumine, mis kahjustab kaebaja huve, või liidu õiguse rikkumine üldkohtu poolt.”
4. Määrus nr 40/94
a) Määruse nr 40/94 kohaldatav redaktsioon
10. Käesolevas kohtuasjas on materiaalõiguslikult määrav määruse nr 40/94 redaktsioon, mis kehtis apellatsioonikoja otsuse tegemise ajal.
11. Ühtlustamisameti apellatsioonikoda peab lähtuma otsuse tegemise ajal esinenud faktilistest ja õiguslikest asjaoludest.(5) Üldkohtule esitatud hagi oli määruse nr 40/94(6) artikli 63 lõike 1 kohaselt suunatud apellatsioonikoja otsuse vastu. Seda, kas kõnealuse otsuse tegemisel on rikutud õigusnormi, oli võimalik hinnata vaid apellatsioonikoja vaidlusaluse otsuse tegemise ajal kehtinud õigusliku olukorra põhjal.(7) Üldkohus võttis seega hindamisel aluseks määruse nr 40/94 redaktsiooni, mis oli kehtiv apellatsioonikoja otsuse tegemise ajal.(8) See redaktsioon on määrav ka apellatsioonimenetluses.
b) Asjakohased õigusnormid
12. Määruse nr 40/94 artikli 50 lõige 1(9) näeb ette:
„Ühenduse kaubamärgi omaniku õigused kuulutatakse tühistatuks ametile esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui:
[...]
c) kaubamärgiomanik või tema loal keegi teine on kasutanud kaubamärki nende kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, nii, et selle tagajärjel võib kaubamärk avalikkust eksitada eelkõige kõnealuste kaupade või teenuste olemuse, kvaliteedi või geograafilise päritolu osas;”
13. Määruse nr 40/94 artikli 52 lõige 2(10) sätestab:
„Ühenduse kaubamärk tunnistatakse kehtetuks ka ametile esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui sellise kaubamärgi kasutamise võib keelata vastavalt muule varasemale õigusele, eelkõige:
a) õigus nimele;
b) õigus isikuportreele;
c) autoriõigus;
d) tööstusomandiõigus
vastavalt nende kaitset käsitlevatele ühenduse või siseriiklikele õigusaktidele.”
14. Määruse nr 40/94 artikkel 63(11) sätestab:
„1. Kaebusi käsitlevate apellatsioonikodade otsuste peale võib Euroopa Kohtule esitada kaebuse.
2. Kaebuse aluseks võib olla pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, asutamislepingu, käesoleva määruse või nende rakendusnormide rikkumine[(12) ] või võimu kuritarvitamine.
3. Euroopa Kohus on pädev vaidlustatud otsust tühistama või seda muutma.
[...]
6. Amet peab võtma vajalikud meetmed Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks.”
5. Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta(13) (edaspidi „rakendusmäärus”)
15. Järgnevalt esitatakse rakendusmääruse sätted redaktsioonis, mis olid kohaldatavad tühistamisosakonna otsuse(14) ja apellatsioonikoja otsuse(15) tegemise ajal.
16. Eeskiri 37 „Tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotlus” sätestab:
„Ametile [...] esitatav tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotlus sisaldab järgmisi andmeid:
[...]
b) aluste kohta, millele taotlus tugineb,
[...]
iii) määruse artikli 52 lõike 2 kohase taotluse puhul kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks oleva õiguse üksikasjad ja üksikasjad, mis näitavad[(16) ], et taotleja on varasema õiguse omanik määruse artikli 52 lõike 2 kohaselt või et tal on siseriiklike õigusaktide kohaselt õigus neid õigusi endale nõuda;
[...]”
B. Siseriiklik õigus
17. Codice della proprietà industriale(17) (Itaalia intellektuaalomandi seadustik; edaspidi „CPI”) artikli 8 lõige 3 näeb käesolevas asjas kohaldatavas redaktsioonis(18) ette, et isikunimesid, kunsti-, kirjandus-, teadus-, poliitika või spordivaldkonnas kasutatud tähiseid, liitude, mittetulundusühenduste ja ‑ühingute nimetusi ja lühendeid ning neile iseloomulikke embleeme võib nende üldtuntuse korral kaubamärgina registreerida üksnes omaniku taotlusel või viimase poolt selleks antud nõusolekul või lõikes 1 nimetatud isikute(19) taotlusel.
III. Kohtuvaidluse taust
18. Esimese Astme Kohus kirjeldas vaidluse tausta järgmiselt:
„1 Hageja, moelooja Elio Fiorucci sai 1970. aastatel Itaalias üldtuntuks. 1980. aastate finantsraskuste järel algatati talle kuuluva äriühingu Fiorucci SpA suhtes maksejõuetusmenetlus.
2 Elio Fiorucci loovutas 21. detsembri 1990. aasta lepinguga kogu oma „loomevara” menetlusse astujale, Jaapani rahvusvahelisele ettevõtjale Edwin Co. Ltd. Selle lepingu artikkel 1 sätestab:
„Äriühing loovutab, müüb ja annab äriühingule Edwin üle ning viimane omandab:
– i) kõik kaubamärgid, mis on eri kohtades registreeritud või mille registreerimist on kuskil maailmas taotletud, kõik patendid, disainilahendused ja kasulikud mudelid ning muud eristavad tähised, mis kuuluvad äriühingule Fiorucci ning mis on märgitud käesoleva lepingu lisades [...];
– iv) kõik nimetuse „FIORUCCI” kasutamise ainuõigused ja tähist „FIORUCCI” kandvate rõivaste ning muude kaupade tootmise ja müügi ainuõigused.”
[...]
4 Menetlusse astuja esitas 23. detsembril 1997 [ühtlustamisametile] ühenduse sõnamärgi ELIO FIORUCCI registreerimise taotluse [...].
5 Ühtlustamisamet registreeris sõnamärgi ELIO FIORUCCI 6. aprillil 1999 [...].
6 Hageja esitas 3. veebruaril 2003 [...] määruse [...] nr 40/94 [...] (muudetud kujul) artikli 50 lõike 1 punkti c ja artikli 52 lõike 2 punkti a alusel kõnealuse kaubamärgi tühistamise ja kehtetuks tunnistamise taotluse.
7 Ühtlustamisameti tühistamisosakonna 23. detsembri 2004. aasta otsusega rahuldati kaubamärgi ELIO FIORUCCI kehtetuks tunnistamise taotlus määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 rikkumise tõttu [...].
8 Tühistamisosakond leidis, et Legge Marchi (Itaalia kaubamärgiseadus) (nüüd [CPI] artikli 8 lõige 3) artikli 21 lõige 3 on kohaldatav ning tühistas asjaomase kaubamärgi registreeringu põhjusel, et nime Elio Fiorucci üldtuntus on tõendatud ning puudub tõend selle kohta, et asjaomase nime ühenduse kaubamärgina registreerimisele on antud [...] nõusolek. [...]
9 Menetlusse astuja esitas seepeale ühtlustamisameti apellatsioonikojale kaebuse, milles taotles vaidlustatud otsuse muutmist seeläbi, et asjaomase kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotlus jäetakse rahuldamata ja registreering jäetakse jõusse.
10 Esimese apellatsioonikoja 6. aprilli 2006. aasta otsusega [...] rahuldati menetlusse astuja kaebus ja tühistati tühistamisosakonna otsus, sedastades, et määruse nr 40/94 artikli 52 lõikes 2 sätestatud suhteline kehtetuks tunnistamise põhjus ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna see ei käsitle siseriiklikus õiguses ([CPI] artikli 8 lõige 3) reguleeritud olukordi. Apellatsioonikoda jättis rahuldamata ka hageja esitatud asjaomase kaubamärgi tühistamise taotluse, mis põhineb määruse nr 40/94 artikli 50 lõike 1 punkti c rikkumisel.
11 Apellatsioonikoda täpsustas muu hulgas seda, et [CPI] artikli 8 lõike 3 eesmärk on takistada kuulsa isiku nime ärilisel eesmärgil ärakasutamist kolmanda isiku poolt. [...] Apellatsioonikoda märkis, et tema teada selles osas kohtupraktikat ei eksisteeri, kuid „tunnustatud Itaalia õigusdoktriin” näib kinnitavat seda, et viidatud sättel ei ole enam seda eesmärki olukorras, kus asjaomast kaubanduslikku potentsiaali juba laialt kasutatakse. Apellatsioonikoda märkis, et käesoleval juhul ei saa nime Elio Fiorucci üldtuntust Itaalia avalikkuse seas muidugi määratleda kui väljaspool ärisektorit toimunud esmakasutuse tulemust. [...]
12 Määruse nr 40/94 artikli 50 lõike 1 punkti c alusel esitatud tühistamistaotluse osas märkis apellatsioonikoda, [...]
13 [...] et avalikkus teab, et patronüüme kasutatakse sageli kaubanduslike kaubamärkidena, ilma et patronüümid vastaksid reaalsele isikule. Apellatsioonikoda märkis ka seda, et hageja oli aastal 1990 toimunud loovutamisega loobunud nii kaubamärgi FIORUCCI kui ka kaubamärgi ELIO FIORUCCI kõigist vastavatest kasutusõigustest. [...]
14 [...] Käesoleval juhul leidis apellatsioonikoda, et isikunimest koosnev kaubamärk ELIO FIORUCCI ei viita ühelegi kvalitatiivsele heale omadusele ning seega ei ole avalikkust selles osas eksitatud.”
IV. Vaidlustatud otsus
19. Oma hagis palus E. Fiorucci Üldkohtul apellatsioonikoja otsus tühistada ning vaidlusalune ühenduse kaubamärk tühistada või kehtetuks tunnistada. E. Fiorucci väidab, et rikutud on määruse nr 40/94 artikli 50 lõike 1 punkti c ja artikli 52 lõike 2 punkti a.
20. E. Fiorucci hagi rahuldati osaliselt.
21. Üldkohus eitas nimelt määruse nr 40/94 artikli 50 lõike 1 punktist c tuleneva tühistamise aluse olemasolu. Erinõuded koosseisutunnusele, mis käsitleb eksitamist kaupu loonud isiku nime osas,(20) ei ole täidetud. Lisaks ei ole tõendatud kaubamärgi eksitavat kasutamist.(21)
22. Hinnates määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a, käsitles Üldkohus põhjalikult(22) CPI artikli 8 lõike 3 tõlgendamist ja märkis selle kohta muu hulgas järgmist:
„50 Esiteks tuleb sedastada, et [CPI] artikli 8 lõike 3 sellist tõlgendust, mida esitas apellatsioonikoda, ei kinnita kõnealuse sätte sõnastus, milles osutatakse üldtuntud isikunimedele, eristamata seejuures valdkondi, milles see üldtuntus on omandatud.
[...]
53 Vastupidi sellele, mida annab [...] mõista apellatsioonikoda, ei ole [CPI] artikli 8 lõikega 3 antud kaitse – isegi juhul, kui üldtuntud isiku nimi on juba registreeritud või seda kasutatakse registreerimata kaubamärgina – sugugi liigne või mõttetu.
[...]
55 [Nimelt] ei saa välistada, et üldtuntud isiku nime, mis on või ei ole teatavate kaupade või teenuste jaoks kaubamärgina registreeritud, võib uuesti registreerida teiste kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole varasema registreeringuga kaitstud kaupade ja teenustega sarnased. [...]
56 Lisaks tuleb sedastada, et [CPI] artikli 8 lõige 3 ei sea selle kohaldamise tingimuseks ühtki tingimust peale asjaomase isiku nime üldtuntuse. [...]
57 Kolmandaks ei võimalda ka vaidlustatud otsuse[s] [...] esitatud tsitaadid asjaomase õigusdoktriini üht osa käsitlevatest teostest järeldada, et see, kuidas apellatsioonikoda on vaidlustatud otsuses [CPI] artikli 8 lõiget 3 tõlgendanud, on õige.
58 Vanzetti, kes on koos V. di Cataldo’ga vaidlustatud otsuse[s] [...] tsiteeritud teose autor, osales hageja advokaadina kohtuistungil ning märkis, et apellatsioonikoja asjaomane väide ei põhine sellel, mida tema kõnealuses teoses kirjutas [...].
59 [...] M. Ricolfi [...] on [...] apellatsioonikoja sõnul märkinud, et „[isikunime] üldtuntus tuleneb tihti selle esmasest ettevõtlusvälisest kasutamisest”, mis aga ei välista „ettevõtluses” kasutamisest tulenevat üldtuntust [...].
60 Ainult [...] M. Ammendola käsitleb kasutamist valdkonnas, mis asub „väljaspool turutingimusi”, kuid ta ei jõua otseselt järeldusele, et [CPI] artikli 8 lõikele 3 ei saa tugineda sellise isikunime kaitseks, mille üldtuntus ei ole omandatud valdkonnas, mis asub „väljaspool turutingimusi”. Igal juhul ei saa kõiki eespool nimetatud kaalutlusi arvestades Esimese Astme Kohus seada ainult selle autori arvamuse põhjal kõnealuse sätte kohaldamist sõltuvaks tingimusest, mis selle sõnastusest ei tulene.
61 Sellest nähtub, et apellatsioonikoda rikkus [CPI] artikli 8 lõike 3 tõlgendamisel õigusnormi. Selle vea tõttu apellatsioonikoda eksis, kui välistas kõnealuse sätte kohaldamise hageja nime suhtes, kuigi vaidlus puudub osas, et tegemist on üldtuntud isiku nimega.
[...]”
23. Nendele kaalutlustele tuginedes sedastas Üldkohus resolutsiooni punktis 1, et apellatsioonikoja otsus tühistatakse osas, milles sellega rikutakse CPI artikli 8 lõike 3 tõlgendamisel õigusnormi, kuid jäetakse tühistamata osas, milles kõnealune kaubamärk tunnistatakse kehtetuks. Seda seetõttu, et argumenti, mille kohaselt hõlmas kõikide kaubamärkide ja eristavate tähiste loovutamine ka kaubamärki ELIO FIORUCCI, ei olnud apellatsioonikoda hinnanud. Hageja nõuet muuta apellatsioonikoja otsust ja tunnistada kõnealune kaubamärk kehtetuks ei saa rahuldada, kuna see tähendaks sisuliselt ühtlustamisameti haldus- ja uurimisülesannete täitmist ning oleks seetõttu vastuolus institutsionaalse tasakaaluga.(23)
V. Apellatsioonkaebus ja poolte nõuded
24. Apellant on esitanud vaidlustatud otsuse peale apellatsioonkaebuse ja palub tühistada resolutsiooni punkt 1. Teise võimalusena tugineb ta tühistamisnõuet esitades väidetavale puudulikule põhjendamisele. Kolmanda võimalusena palub ta kohustada ühtlustamisametit igal juhul seda väidet kontrollima. Neljanda võimalusena tugineb ta tühistamisnõuet esitades väidetavale õigusemõistmisest keeldumisele, mis väljendub määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 3 rikkumises. Viimase võimalusena palub ta kohustada ühtlustamisametit seda väidet kontrollima. Lisaks sellele palub apellant mõista kõik esimese ja teise astme kohtukulud välja E. Fioruccilt või juhul, kui apellatsioonkaebust ei rahuldata, jätta kohtukulud poolte endi kanda.
25. Ühtlustamisamet palub tühistada vaidlustatud otsus ja mõista kohtukulud välja E. Fioruccilt.
26. E. Fiorucci palub jätta vaidlustatud otsuse resolutsiooni punktid 1, 3 ja 4 muutmata, muuta kõnealuse otsuse punkte 33–35 ja hüvitada talle apellatsioonimenetluse kulud.
27. Apellant palub jätta E. Fiorucci esitatud muutmise nõue rahuldamata.
VI. Apellatsioonkaebuse väidete hindamine
A. Apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide: määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a ja CPI artikli 8 lõike 3 rikkumine
28. Kuna nimetatud sätted on määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 ülesehituse tõttu teineteisega seotud ning menetlusosaliste väidetel ja argumentidel on sellest tulenevalt kokkupuutepunkte, näib mulle otstarbekas uurida apellatsioonkaebuse kahte esimest väidet koos. Sisuliselt saab menetlusosaliste argumente liigitada selle järgi, et osaliselt seatakse kahtluse alla määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a üldine kohaldatavus käesolevas asjas ja osaliselt vaidlustatakse CPI artikli 8 tõlgendamine määruse nr 40/94 kohaldamise käigus.
1. Kas määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a ei saa kohaldada?
29. Kõigepealt tuleb analüüsida määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a materiaalset kohaldamisala. Nimelt väidab apellant, et CPI artikliga 8 antud registreerimise eesõigus kaitseb üksnes puhtalt varaliste õigustega seotud huvi väljaspool äritegevust üldtuntuse omandanud tähiste vastu. Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a eesmärk on aga kaitsta isikliku õigusega seotud õigust nimele. Selle rikkumisele E. Fiorucci aga ei ole viidanud.
a) Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a materiaalne kohaldamisala
30. Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kohaselt saab kehtetuks tunnistamise taotluse esitada „eelkõige” seoses õigusega nimele (punkt a), aga ka seoses õigusega isikuportreele (punkt b), seoses autoriõigusega (punkt c), seoses tööstusomandiõigusega (punkt d), kui vaidlustatud kaubamärgi kasutamise võib keelata vastavalt muule varasemale õigusele tulenevalt nende kaitset käsitlevatest õigusaktidest.
31. Sellega on kõnealuse sätte kohaldamisala kujundatud võimalikult laialt ja avatult. Selles sättes sõnaselgelt – kuid mitte ammendavalt – loetletud õigused ei ole kaubamärgiõiguslikku laadi. Lisaks sellele on neile ühine vaid see, et need annavad õiguse omanikule – olenemata õiguslikust alusest – pädevuse keelata kaubamärgi kasutamine.
32. Sätte sõnastust arvestades ei saa seetõttu lähtuda sellest, et õiguse omaniku isikuõigust või loomingulist-mittemateriaalset huvi ohustatakse rohkem, liiatigi kuna põhirõhk on nii autoriõiguse kui ka tööstusomandiõiguse puhul üldiselt materiaalses sektoris. Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a grammatiline ja süstemaatiline tõlgendamine ei toeta seega kõnealuse sätte kitsendavat käsitust.
33. Ühtlustamisameti apellatsioonikodade otsustuspraktika kinnitab sellist tõlgendust. Nende otsustega on rahuldatud kehtetuks tunnistamise taotlused näiteks seoses õigusega isikuportreele(24) ja seoses autoriõigusega kaitstava viinamarjalehe kujutisega(25) ning kaalutud määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kohaldatavust filmide pealkirjade puhul(26), ilma et oleks käsitletud teleoloogilist kitsendamist apellandi poolt viidatud tähenduses.
b) Vahejäreldus
34. Seega on määruse nr 40/94 artikli 52 lõige 2 käesolevas asjas kohaldatav, kui E. Fiorucci hinnangul CPI artiklist 8 tulenev õigus on tõesti olemas.
2. Kas määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a on CPI artikli 8 väära hindamise tõttu rikutud?
a) Menetlusosaliste väited ja argumendid
35. Apellant ja ühtlustamisamet on seisukohal, et Üldkohus on tõlgendanud CPI artiklit 8 vääralt ja sellest järeldub paratamatult, et määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a on rikutud.
36. Apellandi arvates on määruse nr 40/94 artikli 52 lõikes 2 sisalduva viite tõttu muutunud CPI artikli 8 lõige 3 „Euroopa Liidu õiguskorra lahutamatuks osaks”. CPI artikli 8 lõige 3 ei anna aga E. Fioruccile kui nime kandjale õigust keelata kaubamärgi kasutamine, vaid üksnes õiguse lasta nimi kaubamärgina esimesena registreerida. E. Fiorucci on juba registreerinud sõna FIORUCCI sisaldavaid kaubamärke, sealhulgas Itaalia kaubamärgi FIORUCCI kõrval ka Uus-Meremaa kaubamärgi ELIO FIORUCCI. Seejärel loovutas ta Fiorucci Spa kaudu kõnealused kaubamärgid apellandile. Teisi kaubamärke, mis sisaldavad sõna FIORUCCI, ei saa E. Fiorucci kaubamärgi omaniku tahte vastaselt juba kaitstud kaubamärkidega segiajamise ohu tõttu enam registreerida.(27)
37. Lisaks on CPI artikli 8 lõige 3 kohaldatav vaid olemuslikult väljaspool äritegevust üldtuntuse omandanud nimedele. See nähtub nii Itaalia õiguskirjandusest kui ka CPI artikli 8 lõike 3 kohta seni tehtud otsustest, mille esemeks olid üksnes „väljaspool äritegevust kasutatavad tähised”. On arusaamatu, et Üldkohus ei uurinud seda, ka esimeses astmes viidatud kohtupraktikat põhjalikumalt.
38. Ühtlustamisamet heidab sisuliselt ette, et Üldkohus ei kontrollinud, millist mõju avaldab kõikide sõna FIORUCCI sisaldavate kaubamärkide loovutamine CPI artikli 8 lõike 3 tõlgendamisele. Kõnealuste kaubamärkide registreerimine toimus väidetavalt E. Fiorucci nõusolekul. Sellega oli nimetatud isiku puhul CPI artikli 8 lõikest 3 tulenev õigus lõppenud. Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkt a viitab CPI artikli 8 lõikele 3. Seega võib Itaalia õigusnormi vääras hindamises seisneda määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a rikkumine.
39. E. Fiorucci esitab vastuväite, et peab seda argumenti osaliselt vastuvõetamatuks, kuna see jäeti esitamata esimeses astmes, ja osaliselt põhjendamatuks.
b) Selgitamist vajavad küsimused
40. Kuna CPI artikkel 8 ei ole liidu õigusnorm, vaid Itaalia õigusnorm, uurin esmalt, mil viisil tuleb seda arvesse võtta määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 tõlgendamisel.
41. Seejärel käsitlen küsimust, kas ja mil määral saab CPI artikli 8 õiguslikult väära tõlgendamise väidet esitada liidu kohtutes.
i) Määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a ülesehitus koosmõjus siseriikliku õigusega: siseriiklikku õigust ei võrdsustata liidu õigusega
– Sätte grammatiline ja süstemaatiline tõlgendamine
42. Kui vaadelda määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 sõnastust, torkab silma, et kõnealune säte teeb kaubamärgi kasutamist mittesoosiva nimeõiguse puhul vahet „ühenduse või
siseriiklikel[...] õigusaktidel[...]”.(28) Sellest seadusandja poolt etteantud kaheosalisest lähenemisviisist ilmneb, et määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kohaldamisel võib juhul, kui on vaja uurida nimeõiguse asjakohasust seoses hilisema kaubamärgiga, osutuda vajalikuks hinnata eelküsimusena siseriiklikku õigust.
43. Ent see asjaolu ei anna siseriiklikule õigusele veel liidu õiguse staatust. Käesolevas asjas ei ole eelkõige asjakohane kohtupraktika, mille kohaselt võib rahvusvaheline
õigus olla liidu õiguse lahutamatu osa.(29) Pigem ei toeta eeskätt kõnealuse sätte sõnastus siseriikliku õiguse muutumist liidu õiguse osaks ja kinnitab mõlema õigusnormi eraldiseisvust. CPI artiklile 8 jääb seega ka „nimeõiguse” koosseisutunnuse hindamise raames alles siseriikliku õigusnormi staatus.
– Siseriikliku õiguse eristaatus, võttes arvesse rakendusmäärust
44. Rakendusmääruse vaatlus kinnitab, et liidu õigus ei absorbeeri siseriiklikku õigust, millele viitab määruse nr 40/94 artikli 52 lõige 2, vaid see tuleb paigutada iseseisvasse ja liidu õigusest erinevasse õiguslikku konteksti.
45. Eeskirja 37 kohaselt peab taotleja „[esitama] üksikasjad, mis näitavad, et [taotleja] on varasema õiguse omanik määruse artikli 52 lõike 2 kohaselt või et tal on siseriiklike õigusaktide kohaselt õigus neid õigusi endale nõuda.”(30)
46. Taotluse esitajal on seega põhjendamiskohustus ja tõendamiskoormis ühtlustamisameti ees, tõendamaks, et kõnealune õigus, mille ta väidab endal olevat, lubab keelata hilisema kaubamärgi kasutamise.(31)
47. Esmapilgul näib põhjendamiskohustuse ja tõendamiskoormise selline jaotus kummalisena, kuna see seab siseriikliku õigusliku olukorra peaaegu faktiküsimuse tasandile.(32) Lähemal vaatlusel ilmneb aga, et see on otstarbekas ja siseriikliku õiguse toimivust silmas pidades kohane, juhul kui liidu õigusnormides sellele viidatakse.
48. Siseriiklik õigus ja liidu õigus ei ole nimelt liidu õigust puudutavates menetlustes olemuselt identsed ja nende käsitlemisel esineb märkimisväärseid praktilisi erinevusi. Need tulevad ilmsiks ka kohtupraktikas.
ii) Siseriikliku õiguse eristaatus liidu kohtute praktikas
– Üldine eelmärkus
49. Liidu kohtutele on antud ülesanne tagada, „et aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel
austatakse õigust”(33) (EL lepingu artikkel 19). Siseriikliku õiguse tõlgendamine ei kuulu nende esmaste ülesannete hulka. See on jäetud liikmesriikide kohtute ülesandeks. Sellegipoolest võivad liidu õigusnormide tõlgendamise käigus – nagu käesolevas asjas – tekkida küsimused siseriikliku õiguse sisu ja tõlgendamise kohta.
50. Liidu kohtutel ei ole seejuures eriomaseid instrumente, et teha kindlaks teatud asjaolusid puudutav siseriiklik õiguskord. Siseriiklike kõrgemate kohtute või teiste siseriiklike asutuste poole pöördumist konkreetse siseriikliku olukorra siduvaks selgitamiseks, n‑ö ümberpööratud eelotsusetaotlust, ei näe liidu õigus ette.
51. Samuti ei näe liidu menetlusõigus sellisel juhul imperatiivselt ette menetluse peatamist ja poolte kohustamist pöörduda liikmesriikide kohtutesse ja selgitada õiguslik olukord tuvastamishagiga. Liidu kohtutel ja eelkõige muudel liidu õigust kohaldavatel asutustel(34) on üldjuhul ilmselgetel praktilistel põhjustel võrreldamatult raskem tuvastada konkreetse asjaolu suhtes kohaldatavat siseriiklikku õigust kui anda asjale hinnangut liidu õigust puudutavatest aspektidest lähtudes.
52. Põhikirja artikli 24 teine lõik(35) annab Euroopa Kohtule üldiselt võimaluse nõuda liikmesriikidelt „kogu teavet, mida kohus peab menetluses vajalikuks”, kuid sellest sättest ei ole esiteks abi, kui Euroopa Kohus peab hindama kolmanda riigi siseriiklikku õigust, ja teiseks ei ole näiteks siseriiklike maksunormide sisu käsitlev teave kaugeltki samaväärne kohtu siduva selgitusega teatud asjaolusid puuudutava õiguskorra kohta.
– Siseriiklik õigus määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kontekstis
53. See probleem siiski ei puuduta liidu kohtuid vähemalt käesolevas asjas huvipakkuval juhul, mis käsitleb määruse nr 40/94 artikli 52 lõiget 2. Seda seetõttu, et rakendusmääruse kohaselt peab taotleja ise tõendama tema poolt väidetud õiguse olemasolu. Seega peab taotleja esitatud tõendeid hindama – aga mitte rohkemat(36) – ühtlustamisamet või menetluse jätkumise korral liidu kohtud, kelle poole on pöördutud.
54. On tõsi, et kohtumenetluse jaoks puudub eriomane säte, mis vastaks rakendusmääruse eeskirjale 37. Siiski puudub igasugune alus kohtumenetluses sellest põhimõttest eemalduda. Nimelt kui apellatsioonikoja ja Üldkohtu menetluse ese on identsed,(37) peab see järelikult kehtima ka poolte põhjendamiskohustuse ja tõendamiskoormise jaotuse ja mahu suhtes.
55. Liidu õiguse kohaldaja seisukohast väljub eelküsimusena hinnatav siseriiklik õigus seega õigussfäärist ja läheneb tõendatavatele faktilistele asjaoludele.(38)
56. Kui käsitleda eelküsimusena hinnatavat siseriiklikku õigust faktiliste asjaolude põhjendamiskohustuse ja tõendamiskoormise tasandina,(39) on liidu õigus ühelt poolt kooskõlas rahvusvahelise eraõiguse klassikaliste põhimõtetega.(40) Teiselt poolt vastab see lähenemisviis, mis näib liidu kaubamärgiõiguse valdkonnas olevat üksikjuhuna rakendusmääruses positiivõiguslikult kinnistunud, ka rahvusvaheliste kohtute ja vahekohtute viidatud praktikale,(41) millest tulenevalt iura novit curia põhimõte kehtib – kui üldse – konkreetse rahvusvahelise õiguse puhul, mitte aga siseriikliku õiguse osas,(42) mille sisu tuleb vajaduse korral selgitada tõenditega, mida tuleb hinnata poolte väidete ja argumentide põhjal, ilma et üldkohtul oleks kaugemale ulatuvat selgitamiskohustust.
– Vahejäreldus
57. Kuigi määruses nr 40/94 sisalduv pelk viide siseriiklikule õigusele ei muuda seda veel liidu õiguseks, võib siseriikliku õiguse väär hindamine juhul, kui siseriiklik õigus on eelküsimusena määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a koosseisutunnuste tasandil asjakohane, tuua kaasa selle, et alusetult jaatatakse või eitatakse sellise koosseisutunnuse nagu kaubamärgi kasutamist mittesoosiva nimeõiguse olemasolu.
58. Järgnevalt analüüsitakse, kas sellist väidet võib hinnata Üldkohus või apellatsioonimenetluse raames Euroopa Kohus.
iii) Liidu kohtutele esitatud väide CPI artikli 8 lõike 3 rikkumise kohta
59. Apellandi ja E. Fiorucci kirjalikud märkused käsitlevad kohati väga üksikasjalikult kõnealuse sätte tõlgendamiseks Itaalia õiguskirjanduses kajastatud lähenemisviise, mida kumbki soovib kasutada oma seisukohtade kinnituseks. Seejuures jäi puudutamata küsimus, kas Euroopa Kohus on apellatsioonikohtuna üldse pädev kontrollima Üldkohtu kui esimese kohtuastme poolt siseriiklikule õigusele antud hinnangut. Kohtuistungil asus apellant seisukohale, et siseriiklik õigus on apellatsioonikohtus täies ulatuses kontrollitav, juhul kui sellele viitavad liidu õigusnormid. Ühtlustam isamet on pigem seisukohal, et kontrollitavus on piiratud ilmselgete rikkumistega, mis puudutavad Üldkohtule esitatud tõendeid. E. Fiorucci arvates peab apellatsioonikohus piirduma vaid liidu õiguse kontrollimisega.
60. Kaubamärki reguleerivaid õigusnorme ja menetlusõigusnorme analüüsides selgub esmalt, et kontrolli ulatus liidu kohtutes ei pea olema tingimata sama kui küsimuse puhul, kas siseriikliku õiguse kohaldamist on lubatud uurida õigusnormide rikkumise seisukohast. Üldkohtus kui esimeses kohtuastmes toimuva menetluse ja Euroopa Kohtus toimuva apellatsioonimenetluse puhul kehtivad eri põhimõtted. Nende alus on asjaolu, et siseriiklik õigus, mis on liidu kohtutes kaotanud oma normatiivse olemuse, on n‑ö paigutatud poolte esitatud faktiliste asjaolude tasandile. Kuna seda käsitletakse asjaolusid puudutavate väidete ja argumentidena, on see järelikult kontrollitav vaid piiratult.
– Siseriikliku õiguse kontrollimine Üldkohtu poolt, arvestades määruse nr 40/94 artiklit 63 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 65)
61. Määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 2 kohaselt võib apellatsioonikoja otsuse peale Euroopa Kohtule esitatava kaebuse aluseks „olla pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, asutamislepingu, käesoleva määruse või nende rakendusnormide rikkumine või võimu kuritarvitamine”.
62. Mõistega „Euroopa Kohus” on kõnealuses sättes silmas peetud Euroopa Kohut tervikuna kui institutsiooni ja mitte kui instantsi.(43) Seetõttu tuleb määruse nr 40/94 artikli 63 lõiget 2 tõlgendada nii, et Üldkohtule
esitatud hagi aluseks võib muu hulgas olla „asutamislepingu, käesoleva määruse või nende rakendusnormide rikkumine ”.(44)
63. Esmalt on vaja uurida, mida tähendab mõiste määruse nr 40/94 „rakendusnorm”.
64. Üldiselt sõnastatud mõiste „rakendusnorm” ei hõlma sõnasõnalise tõlgenduse puhul mitte ainult liidu õigusnorme, vaid ka liikmesriikide õigusnorme. Tegelikult sisaldab määrus nr 40/94 arvukalt viiteid siseriiklikele õigusnormidele, seda eeskätt olukordades, kui – nagu käesolevas asjas – varasemad õigused on ühenduse kaubamärgiga vastuolus.(45)
65. Mõistega „rakendusnorm” ei ole pealegi silmas peetud vaid rakendusmääruse sätteid. Kui lähtuda kitsamast, vaid rakendusmäärust hõlmavast arusaamast, ei kuuluks määruses nr 40/94 sisalduvad viited siseriiklikule õigusele määruse kohaldamisalasse ja jääksid Üldkohtu kontrolli alt välja. See oleks tõhusa õiguskaitse põhimõtet silmas pidades murettekitav.
66. Teised keeleversioonid(46) kinnitavad määruse nr 40/94 õiguskaitset soosivat tõlgendamist. Nimelt torkab silma, et näiteks määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 2 prantsuskeelse versiooni sõnastus on „violation du traité, du présent règlement
ou de toute règle de droit relative à leur
application”.(47) Omastava asesõna „leur” mitmuslik vorm näitab – ja nimelt palju selgemalt kui saksakeelne versioon –, et mõeldud on nii asutamislepingu kui ka määruse nr 40/94 kohaldamist. Mõiste „rakendusnorm” piiramine rakendusmääruse sätetega, mis on ju seotud üksnes määrusega nr 40/94, mitte aga asutamislepinguga, ei oleks mõttekas juba eelöeldut arvestades.(48) Rakendusnormi mõiste laieneb seega kõikidele normidele, mida tuleb järgida määruse nr 40/94 ja asutamislepingu tõlgendamisel ja kohaldamisel.
67. Vahejäreldusena tuleb seega tõdeda, et siseriikliku õiguse õiguslikult väära tõlgendamist saab juhul, kui siseriiklik õigus on määruse nr 40/94 rakendamisel kohaldatav, vaidlustada vähemalt Üldkohtus.(49)
68. Eelöeldut arvestades ei saa määruse nr 40/94 artikli 63 alusel põhimõtteliselt vaidlustada seda, et vaidlustatud otsuses(50) analüüsiti apellatsioonikojale esitatud tõenditele(51) tuginedes põhjalikult CPI artikli 8 lõiget 3.
69. Sellega aga ei ole veel antud mingit vastust käesolevas apellatsioonimenetluses määravale küsimusele, kas Euroopa Kohus võib kontrollida hinnangut, mille andis siseriiklikule õigusele määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 2 kohaselt Üldkohus, kellel oli selleks õigus.
iv) Siseriikliku õiguse hindamata jätmine apellatsioonikohtus, pidades silmas Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 58
70. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt saab Euroopa Kohtusse edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Apellatsioonkaebuse aluseks võib olla üksnes üldkohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide rikkumine, mis kahjustab kaebaja huve, või liidu õiguse rikkumine üldkohtu poolt.
– Grammatiline tõlgendus
71. Kui võtta Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 58 sõna-sõnalt, on Euroopa Kohtul keelatud hinnata apellatsioonkaebuse väidet, mis puudutab siseriikliku õigusnormi rikkumist. Apellatsioonkaebuse sellise väitega ei peetaks silmas mitte „liidu õiguse rikkumist” Üldkohtu poolt, vaid just nimelt oletatavaid rikkumisi siseriikliku õiguse kohaldamisel.
72. Asjaolu, et määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 alusel võib tugineda siseriiklikule õigusele, et hinnata varasemate nimeõiguste võimalikku asjakohasust hilisemate kaubamärkide suhtes, ei muuda seejuures kohaldatud siseriiklikku õigust veel liidu õiguseks, mille peale saab esitada apellatsioonkaebuse.(52)
73. Pealegi ei toeta seda järeldust mitte ainult materiaalõigusliku sätte ülesehitus ja sõnastus, vaid menetlust, hagi ja apellatsioonkaebust puudutavate sätete vaatlus tervikuna.
– Süstemaatiline tõlgendus
74. Vastandades ühelt poolt Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 58 ja teiselt poolt määruse nr 40/94 artikli 63 lõiget 2, tuleb kõigepealt tõdeda, et viimati nimetatud sätte kohaselt saab kõikide
määruse nr 40/94 rakendusnormide rikkumiste peale esitada hagi, samal ajal kui põhikiri lähtub apellatsioonkaebuse
tasandil sõnaselgelt liidu õiguse
kitsamast mõistest. Seadusandja oleks võinud täpse vahetegemise määruse nr 40/94 artikli 63 lõikes 2 kanda ilma pikemata üle põhikirja artiklile 58 ja näha apellatsioonikohtusse pöördumise võimaluse ette mitte ainult liidu õiguse rikkumise korral, vaid analoogiliselt sõnastades ka selle muude „rakendusnormide” rikkumise korral.
75. Seda aga ei tehtud, erinevalt ka sellest, mida üldiselt näeb ette ELTL artikli 263 teine lõik esimese astme kohtutele esitatud hagide puhul. Kui võrrelda ELTL artikli 263 teist lõiku ühelt poolt määruse nr 40/94 artikli 63 lõikega 2 ja teiselt poolt põhikirja artikliga 58, saab selgeks, et apellatsioonikohtus – erinevalt näiteks esimesest kohtuastmest – ei saa selliste õigusnormide kontrollimist, mis ei ole originaalselt liidu õigusnormid, põhimõtteliselt toimuda.
76. Ka ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik ei anna alust teistsuguse järelduse tegemiseks. See avab küll üldise võimaluse üldkohtu otsuseid „edasi kaevata üksnes õigusküsimustes”, mille alla võiks esmapilgul liigitada ka siseriiklikku õigust puudutavad õigusküsimused. Ent apellatsioonkaebus peab olema esitatud „vastavalt põhikirjas sätestatud tingimustele ning ulatusele”, mis omakorda välistab apellatsioonimenetluses siseriikliku õiguse rikkumise väite esitamise.
77. Hagi ja apellatsioonkaebuse suhtes kohaldatavate sätete süstemaatiline vaatlus toetab seega põhimõtteliselt samuti seisukohta, mille kohaselt on siseriiklike õigusnormide hindamine apellatsioonikohtus välistatud. See on ka loogiline, kuna siseriiklik õigusnorm kuulub liidu õiguse kohaldaja vaatenurgast faktiküsimuste valdkonda, mille hindamine ei ole apellatsioonikohtu ülesanne, seda vähemalt osas, milles ei ole väidetud esimeses kohtuastmes esitatud dokumentide või tõendite ilmselget moonutamist Üldkohtu poolt.(53)
78. Seega saab väidetavaid õigusnormi rikkumisi määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kohaldamisel seoses „muu varasema õiguse” kaitseulatusega hinnata ulatuslikult ka apellatsioonikohus, kui kõnealune varasem õigus tuleneb liidu õigusest, ent juhul kui muu varasema õiguse kaitse puhul on määrav siseriiklik õigus, saab rikkumisi hinnata lasta vaid esimeses kohtuastmes hagi esitamise teel.
– Vahejäreldus
79. Kui võtta aluseks selline range arusaam sätte sõnastusest, tuleb CPI artikli 8 lõike 3 rikkumisele tuginev apellatsioonkaebuse väide ilma asja sisuliselt kontrollimata vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Liidu menetlusõigus näeb vähemasti käesolevas asjas määrava kaubamärgi määruse kontekstis ette kaheastmelise õiguskaitsevahendite süsteemi, mis on kontrolli ulatuse osas täpselt välja töötatud, vastavalt sellele on hagi väide, mis puudutab siseriiklikku õigust, määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 2 kohaselt vastuvõetav, sellele tuginev apellatsioonkaebuse väide aga põhimõtteliselt vastuvõetamatu.
– Moonutamise puudumine
80. Siseriikliku õiguse hindamise viimine faktiküsimuste tasandile määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 kohaldamisel annab aga vaid piiratud võimaluse asja läbivaatamiseks apellatsiooni korras. Põhimõtteliselt on Üldkohtul ainupädevus tuvastada ja hinnata asjas olulisi asjaolusid ning analüüsida tõendeid.(54) Siiski on tegemist õigusküsimusega, mida saab esitada apellatsioonkaebuse raames, kui väidetakse, et esimese kohtuastme dokumentidest tuleneb ilmselgelt, et esimeses astmes tehtud järeldused on valed(55) või on Üldkohus talle esitatud tõendeid moonutanud. Tõendite moonutamist on eeldatud juba siis, kui olemasolevatele tõenditele antud hinnang on olnud ilmselgelt väär,(56) igal juhul on moonutamisega aga tegemist siis, kui see on toimikumaterjalidest tulenevalt ilmselge, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hindama asuda.(57)
81. Sellist moonutamise etteheidet ei saa tulemuslikult esitada vaidlustatud otsuse kohta. Pigem käsitles Üldkohus kõnealuse Itaalia õigusnormi sõnastust väga põhjalikult ning hindas loogiliselt ja arusaadavalt apellatsioonikojale ja talle endale esitatud tõendeid Itaalia õiguskirjanduse kohta. Poolte väidete ja argumentide või tõendite moonutamise etteheite esitamiseks puudub igasugune alus.
82. Üldkohus ei pidanud siseriikliku õigusliku olukorra väljaselgitamiseks läbi viima muid iseseisvaid uurimisi. Vastupidi, kuna Üldkohtus toimuva menetluse eseme määrab apellatsioonikojale esitatud kaebuse ese,(58) pidi Üldkohus piirduma apellatsioonikojale esitatud õiguslike ja faktiliste asjaoludega ka siseriiklikku õiguslikku olukorda silmas pidades. See tuleneb ühelt poolt siseriikliku õiguse viimisest tõendamiskohustuse alla kuuluva faktiküsimuse tasandile ja teiselt poolt sellest, et apellatsioonikoja otsuse õiguspärasust saab kontrollida üksnes apellatsioonikojale juba esitatud tõendite alusel.(59)
83. Üldkohus pidi kontrollima, kas apellatsioonikoda oli siseriiklikku õigust hinnanud selles osas õigesti või kas vastasel korral oleks tulnud eeldada määruse nr 40/94 rakendusnormi(60) rikkumist. Apellandi praegune väide, et esimeses kohtuastmes oli lisaks viidatud Itaalia kohtute erinevatele asjaomastele otsustele, mida Üldkohus ei hinnanud, on tähtsusetu. Seda seetõttu, et isegi kui Üldkohus on kohustatud kontrollima apellatsioonikoja otsuse õiguspärasust, on tal siiski keelatud hinnata tõendeid, mis esmakordselt esitati hagiavalduse lisas.(61)
v) Piiritlemine vahekohtuklauslit arvestades (ELTL artikkel 272)
84. Vahekohtuklausli osas ei ole sellist keerukat ja läbipõimunud reeglistikku, mis on kujunenud kaubamärki reguleerivate õigusnormide ja menetlusnormide koosmõjus.
85. Vahekohtuklausli juhtumile on iseloomulik, et liidu kohtute pädevusse „kuulub otsuse tegemine liidu poolt või nimel sõlmitud era- või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel” (ELTL artikkel 272) ja milles üldjuhul kuulutatakse asjaõigusena kohaldatavaks liikmesriigi õigus.
86. Käesolevas asjas võib jääda lahtiseks küsimus, kas õiguslik olukord seoses siseriikliku õiguse kontrollitavusega apellatsioonikohtus osutub teistsuguseks, kui liidu kohtutes esitatakse siseriikliku õiguse rikkumise väide vahekohtuklausli alusel.
3. Järeldus apellatsioonkaebuse esimese ja teise väite kohta
87. Kuna apellatsioonikohtus ei saa esitada väidet ei määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 punkti a rikkumise kohta ega CPI artikli 8 rikkumise kohta, tuleb apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide tagasi lükata.
B. Apellatsioonkaebuse kolmas ja neljas väide: põhjendamata jätmine ja õigusemõistmisest keeldumine või määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 3 rikkumine
88. Ka neid kahte apellatsioonkaebuse väidet võib käsitleda koos, kuna sisuliselt puudutavad need ülesannete jaotust Üldkohtu ja apellatsioonikoja vahel ning eeskätt Üldkohtu kontrollimispädevuse ulatust.
1. Puudulik põhjendamine
89. Teise võimalusena tugineb apellant oma nõudes väidetavale põhjendamata jätmisele, kuna Üldkohus ei analüüsinud tema argumente ja tõendeid, mille kohaselt andis E. Fiorucci kaubamärgi registreerimiseks oma nõusoleku. Kõnealuse väidetava nõusoleku olemasolu võib esiteks „oletada”, kuna kehtetuks tunnistamise taotlus esitati alles siis, kui kõnealuse kaubamärgi registreerimisest oli möödunud palju aastaid, ja teiseks oli apellatsioonikoja käsutuses avaldus, mille oli esitanud Fiorucci Spa juhtkonda kuuluv töötaja, kelle ees oli E. Fiorucci avaldanud oma nõusoleku.
90. Esiteks tuleb meenutada, et küsimus, kas Üldkohtu otsuse põhjendus on vastuoluline või ebapiisav, kujutab endast õiguslikku küsimust, mida võib sellisena apellatsioonkaebuse raames esitada.(62)
91. Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 36, mis kehtib põhikirja artikli 53 lõike 1 kohaselt ka Üldkohtu puhul, tuleb Üldkohtu otsused põhjendada. Kõnealune säte ei sisalda täpsemaid nõudeid selle põhjendamiskohustuse üksikasjadele.
92. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua põhjendamiskohustus aga eeskätt seda, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluspoolte kõikidest arutluskäikudest, ning põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et huvitatud isikud teavad põhjusi, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks.(63)
93. Üldkohus jättis apellandi argumendid, mis käsitlesid E. Fiorucci nõusoleku asjakohasust, vaidlustatud otsuse punktides 64 ja 65 sisuliselt läbi vaatamata, kuna apellatsioonikoda ei olnud mitte sellel põhjusel kehtetuks tunnistamise nõuet rahuldamata jätnud ja Üldkohus ei saa asendada esitatud põhjendust enda omaga.
94. Seega on Üldkohus oma põhjendamiskohustuse täitnud. Küsimus, kas tema hinnangud olid õiged, ei ole käesolevas asjas oluline. Põhjendamata jätmisest seega rääkida ei saa.
2. Õigusemõistmisest keeldumine või määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 3 rikkumine
95. Neljanda võimalusena tugineb apellant oma nõudes väidetavale õigusemõistmisest keeldumisele. Ta väidab, et Üldkohus jättis kaubamärgi ELIO FIORUCCI omandamise probleemistiku alusetult läbi vaatamata, viidates apellatsioonikojale esitatud kaebuse esemele, ja rikkus õigusnormi, jättes apellatsioonikoja otsuse tema kasuks muutmata. Seeläbi rikuti määruse nr 40/94 artikli 63 lõiget 3.
96. Viimase võimalusena palub ta kohustada ühtlustamisametit hindama kõnealuseid väiteid ja argumente.
97. Siiski ei saa ette heita seda, et vaidlustatud otsuses ei kontrollitud seoses CPI artikliga 8 kõnealuse kaubamärgi lepingulise omandamise väite – ka ühtlustamisameti poolt väidetud – asjakohasust ja jäeti arvestamata apellatsioonikoja otsuse muutmise võimalus.
98. Määruse nr 40/94 artikli 63 lõige 3 lubab Üldkohtul apellatsioonikoja otsust tühistada ja põhimõtteliselt ka muuta.
99. Käesolevas asjas puudus aga selleks alus. Vaidluse eset silmas pidades ei olnud Üldkohtul pigem võimalik otsust muuta. Kaubamärki puudutav õiguskaitse on kolmeastmeline ja kujundatud nii, et faktiliste asjaolude tasandil on keskne roll apellatsioonikojal, kes määrab ära vaidluse eseme. Seetõttu viidatakse vaidlustatud otsuse punktis 64 õigesti sellele, et apellatsioonikoda ei lähtunud otsustaval määral kaubamärgi omandamise aspektist ja jättis kehtetuks tunnistamise taotluse (ja seega CPI artikli 8) rahuldamata muudel põhjendustel. Liidu kohtud aga ei ole pädevad ulatuslikult uuesti kontrollima siseriiklikku õigust sellest küsimusest lähtudes ega hindama siseriiklikku õigust faktiküsimusena, misläbi see muutub menetluse esemeks.
100. Määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 3 rikkumisega on käesolevas asjas tegemist sama vähe kui apellandi väidetud õigusemõistmisest keeldumisega.
101. Siiski peab ühtlustamisamet määruse nr 40/94 artikli 63 lõike 6 alusel võtma vajalikud meetmed liidu kohtute otsuste täitmiseks. Apellatsioonikoja otsuse täieliku või osalise tühistamise korral võib see tähendada seda, et komisjoni 5. veebruari 1996. aasta määruse (EÜ) nr 216/96 – mis näeb ette siseturu harmoneerimisameti apellatsioonikomisjonide protseduurireeglid (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)(64) – artikli 1d kohaselt on „asi [...] vaja saata uuesti läbivaatamisele asjaga seotud otsuse teinud apellatsioonikodadesse”. Selle all on mõeldud asjaomase otsuse alusel tehtavat ulatuslikku kontrolli, mille peab ühtlustamisamet läbi viima omal algatusel ja sõltumatult kohtu juhistest.(65)
102. Käesolevas asjas oleks pidanud apellatsioonikoda, kellele asi uuesti läbivaatamisele saadeti, esmalt uurima, kas E. Fiorucci andis kaubamärgi registreerimiseks tõepoolest oma nõusoleku. See faktiküsimus, mis on puuduliku põhjendamise väidet silmas pidades küll ebaoluline, omandab eeldatavasti siiski tähtsuse, kui pidada silmas väidet CPI artikli 8 väära tõlgendamise kohta Üldkohtu poolt, ja seda ei saa tähelepanuta jätta. Sama kehtib küsimuse puhul, millises ulatuses loovutati kaubamärgid ja tähised loovutamislepinguga apellandile.
103. Kuigi apellandi viimase võimalusena esitatud nõudega palutakse kohustada ühtlustamisametit viima läbi just seda kontrolli, ei saa seda nõuet rahuldada, sest ühtlustamisameti kontrollikohustused tulenevad vahetult kohaldatavatest sätetest. Liidu kohtud ei saa ühtlustamisametile seevastu juhiseid anda.
3. Vahejäreldus
104. Seetõttu tuleb ka apellatsioonkaebuse kolmas ja neljas väide tagasi lükata.
C. Lõppjäreldus apellatsioonkaebuse kohta
105. Kuna ühegagi apellandi väidetest ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus jätta tervikuna rahuldamata.
VII. E. Fiorucci nõue muuta vaidlustatud otsuse punkte 33 ja 35
106. E. Fiorucci peab eespool nimetatud punktides sisalduvat arutluskäiku vääraks. Ta taotleb selles osas n‑ö otsuse parandamist, ilma et märgiks, millised tagajärjed tulenevad sellest otsuse resolutsiooni jaoks.
107. See ei ole nõue, mida võib esitada vastuses apellatsioonkaebusele, kuna ei taotleta ei Üldkohtu otsuse vähemalt osalist tühistamist ega jääda esimeses astmes esitatud nõude juurde.(66)
108. Nõude ümbersõnastamine vastuapellatsioonkaebuseks ei tule kõne alla samadel põhjustel.(67)
109. Seetõttu tuleb E. Fiorucci nõue vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
VIII. Kohtukulud
110. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 118 koosmõjus artikli 69 lõikega 3 võib Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega, otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
111. Käesolevas asjas rahuldatakse E. Fiorucci nõuded, välja arvatud vaidlustatud otsuse parandamise nõue. Apellandi nõuded jäetakse seevastu täielikult rahuldamata, välja arvatud nõue, millega palutakse jätta rahuldamata E. Fiorucci nõue muuta vaidlustatud otsust. Ühtlustamisameti nõuded jäetakse täielikult rahuldamata.
112. Järelikult on mõistlik nõuda ühtlustamisametilt ja apellandilt välja kolm neljandikku E. Fiorucci kohtukuludest ja nende endi kohtukulud. E. Fiorucci kanda jääb seega üks neljandik tema kohtukuludest.
IX. Ettepanek
113. Eeltoodust lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. Jätta rahuldamata E. Fiorucci nõue muuta vaidlustatud otsust.
3. Jätta apellandi ja ühtlustamisameti kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt solidaarselt välja kolm neljandikku E. Fiorucci kohtukuludest.
4. E. Fiorucci kannab ühe neljandiku enda kohtukuludest.
(1) .
(2)  –	EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146.
(3)  –	T‑165/06, EKL 2009, lk II‑1375.
(4)  –	Protokoll (nr 3) Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohta (ELT 2008, C 115, lk 210).
(5)  –	Üldkohtu 13. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑191/04: MIP Metro vs . Siseturu Ühtlustamise Amet–Tesco Stores (METRO) (EKL 2006, lk II‑2855, punkt 36), mille kohaselt ei saa apellatsioonikoda „teha otsust, mis on seadusevastane sel ajal, kui [ta] on osapoolte esitatud tõendite põhjal asja lahendamas.”
(6)  –	Nüüd nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (kodifitseeritud versioon) (ELT L 78, lk 1) artikkel 65.
(7)  –	Üldkohtu 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑247/01: eCopy vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (ECOPY) (EKL 2002, lk II‑5301, punkt 46), mille kohaselt saab „apellatsioonikoja otsust [...] tühistada või muuta ainult siis, kui see on sisult või vormilt õigusvastane. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb asjassepuutuva akti õiguspärasuse hindamisel lähtuda faktilistest ja õiguslikest asjaoludest, mis esinesid akti vastuvõtmise ajal[.]”
(8)  –	Vaidlustatud otsus, punkt 40.
(9)  –	Nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 51.
(10)  –	Nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 53.
(11)  –	Nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 65.
(12)  – Vt selle kohta ka versioone teistes Siseturu Ühtlustamise Ameti ametlikes keeltes: prantsuskeelset („violation du traité, du présent règlement ou de toute règle de droit relative à leur application”), itaaliakeelset („violazione del trattato, del presente regolamento o di qualsiasi regola di diritto relativa alla loro applicazione”), hispaaniakeelset („violación de Tratado, del presente Reglamento o de cualquier norma jurídica relativa a su aplicación”), ingliskeelset („infringement of the Treaty, of this Regulation or of any rule of law relating to their application”) ja saksakeelset („Verletzung des Vertrages, dieser Verordnung oder einer bei ihrer Durchführung anzuwendenden Rechtsnorm”) versiooni.
(13)  –	EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189.
(14)  –	Vaidlustatud otsus, punktid 6–8.
(15)  –	Vaidlustatud otsus, punkt 10.
(16)  – Vt selle kohta ka rakendusmääruse versioone teistes Siseturu Ühtlustamise Ameti ametlikes keeltes: prantsuskeelset („des éléments démontrant
que le demandeur est titulaire de l’un des droits antérieurs énoncés à l’article 52 paragraphe 2 du règlement ou qu’il est habilité, en vertu de la législation nationale applicable, à faire valoir ce droit”), itaaliakeelset („indicazioni da cui risulti
che il richiedente è titolare di uno dei diritti anteriori di cui all’articolo 52, paragrafo 2 del regolamento oppure che, a norma della legislazione nazionale applicabile, è legittimato a far valere tale diritto”), hispaaniakeelset („los datos que acrediten
que el solicitante es el titular de un derecho anterior a que se refiere el apartado 2 del artículo 52 del Reglamento o que, en virtud de la legislación nacional vigente, está legitimado para reivindicar tal derecho”), ingliskeelset („particulars showing
that the applicant is the proprietor of an earlier right as referred to in Article 52 (2) of the Regulation or that he is entitled under the national law applicable to lay claim to that right”) ja saksakeelset („Angaben, die beweisen, dass der Antragsteller Inhaber eines in Artikel 52 Absatz 2 der Verordnung genannten älteren Rechts ist oder dass er nach einschlägigem nationalen Recht berechtigt ist, dieses Recht geltend zu machen”) versiooni (kohtujuristi kursiiv).
(17)  –	10. veebruari 2005. aasta Decreto Legislativo, nr 30 (avaldatud 4. märtsi 2005. aasta Gazzetta Ufficiale
nr 52 – S upplemento Ordinario
nr 28).
(18)  –	Vt vaidlustatud otsuse punkt 42. Sätte seal kajastatud redaktsiooni muudeti hiljuti 13. augusti 2010. aasta Decreto Legislativo nr 131‑ga, mis jõustus 2. septembril 2010, ning nüüd seab see lisaks registreerimisele ka kaubamärgi kasutamise („registrati o usati come marchio”) tingimuseks omaniku loa. Käesoleva ettepaneku punktis 10 esitatud põhjustel ei tule neid viimaseid muudatusi käesolevas menetluses siiski arvesse võtta.
(19)  –	Nende puhul on tegemist teatud lähisugulastega, kes võivad anda nõusoleku pärast asjaomase isiku surma.
(20)  –	Euroopa Kohtu 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑259/04: Emanuel (EKL 2006, lk I‑3089, punkt 53).
(21)  –	Vaidlustatud otsus, punktid 31–37.
(22)  –	Vaidlustatud otsus, punktid 43–63.
(23)  –	Vaidlustatud otsus, punkt 67.
(24)  –	Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 14. aprilli 2005. aasta otsus asjas R 635/2003‑2, punkt 21.
(25)  –	Siseturu Ühtlustamise Ameti esimese apellatsioonikoja 6. juuli 2005. aasta otsus asjas R 869/2004‑1, punkt 43.
(26)  –	Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 7. augusti 2002. aasta otsus asjas R 607/2001‑2, punkt 43.
(27)  –	Apellant viitab seejuures Üldkohtu 1. märtsi 2005. aasta otsusele kohtuasjas T‑185/03: Fusco vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Fusco International (ENZO FUSCO) (EKL 2005, lk II‑715).
(28)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(29)  –	Apellant tugineb liidu õiguse ja rahvusvaheliste lepingute vahekorda käsitlevale kohtupraktikale, mis ei ole käesolevas asjas samuti asjakohane, nt Euroopa Kohtu 16. juuli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑202/08 P ja C‑208/08 P: American Clothing Associates vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2009, lk I‑6933) ja 4. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑533/08: TNT Express Nederland (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
(30)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(31)  –	Vt määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 1 punkti c kohase varasema õiguse kohta Üldkohtu 11. juuni 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑114/07 ja T‑115/07: Last Minute Network vs . Siseturu Ühtlustamise Amet–Last Minute Tour (LAST MINUTE TOUR) (EKL 2009, lk II‑1919, punkt 47) ja 12. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑53/04–T‑56/04, T‑58/04 ja T‑59/04: Budějovický Budvar vs . Siseturu Ühtlustamise Amet–Anheuser-Busch (BUDWEISER) (EKL 2007, lk II‑57, punkt 74).
(32)  –	Vt eespool 31. joonealune märkus. Märkimisväärselt selge on lisaks Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 25. oktoobri 2004. aasta otsus (R 790/2001‑4, punkt 17), milles on märgitud: „[…] It is for the applicant for a declaration of invalidity to furnish proof […] especially as to the national law referred to by the provision which, because the Office is a Community body, amounts to a factual element […]”.
(33)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(34)  –	Siseturu Ühtlustamise Amet märgib selle kohta sarnase vaidemenetluse kontekstis avameelselt: „The Office is not in a position to determine with sufficient accuracy on [its] own motion what the law relating to Article 8 (4) rights is in all the Member States. […] Thus, as regards questions of law, i.e. the rules and norms of the respective national law applicable to the specific case, the Office will generally require the opponent to provide the necessary elements for the Office to take a decision. It is only when such elements have already been previously established by the Office […] that such proof will not be necessary. […]” (Siseturu Ühtlustamise Ameti käsiraamat kaubamärkide praktika kohta, mis on kättesaadav Internetis aadressil http://oami.europa.eu/ows/rw/pages/CTM/legalReferences/guidelines/OHIMManual.de.do [Rubriigi „Non-registered rights” punkt 5.4, seisuga 16. september 2009]).
(35)  –	Vt selle kohta Rodriguez Iglesias, G. C., „Le droit interne devant le juge international et communautaire”, Du droit international au droit de l’intégration, Liber amicorum Pierre Pescatote, Baden-Baden, Nomos, 1987, lk 583, 597, eeskätt 43. joonealune märkus.
(36)  –	Vt eespool 31. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika. Tõenditena „esitatud dokumentide” hindamisest lähtub ka 30. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑435/05: Danjaq vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Mission Productions (Dr No) (EKL 2009, lk II‑2097, punkt 43). Kaugemale ulatuvale seisukohale seoses vaidemenetlusega näib Üldkohus olevat asunud ka 20. aprilli 2005. aasta otsuses kohtuasjas T‑318/03: Atomic Austria vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ) (EKL 2005, lk II‑1319, punktid 33–38), mille kohaselt Siseturu Ühtlustamise Amet peab „esitatud tõendeid” küll hindama, kuid „omal algatusel ja vahenditega, mis talle tunduvad sel eesmärgil kohased (näiteks pooltele esitatud teabenõuetega), selgitama asjaomase liikmesriigi siseriiklikku õigust”. See lähenemisviis ei ole kooskõlas rakendusmääruse eeskirja 37 sõnastusega. Seda seetõttu, et omal algatusel läbiviidava uurimise põhimõte on selle sätte kohaselt piiratud vastavalt põhjendamiskohustuse ja tõendamiskoormise jaotusele, vastasel korraks oleks see sisutühi.
(37)  –	Vt selle kohta määruse nr 40/94 artikli 63 lõige 1 ja Üldkohtu kodukorra artikli 135 lõige 4.
(38)  –	Chanteloup, H., „La prise en considération du droit national par le juge communautaire”, Revue critique de droit international privé
2007, lk 539, räägib esmalt ilmekalt sellest, et siseriiklikult õiguselt on selles kontekstis võetud normatiivne olemus ja see kannab „fakti rüüd”. Lk 559 rõhutab ta lakoonilisemalt: „Le droit national pris en considération est un fait[.]”
(39)  –	Sõnaselgelt (ja tuginemisel väidetavalt ühetaolisele liikmesriikide rahvusvahelisele eraõigusele liiga kaugele minnes) eespool 32. joonealuses märkuses viidatud Siseturu Ühtlustamise Ameti käsiraamat kaubamärkide praktika kohta, mille kohaselt tuleb liikmesriikide õigust käsitleda kui „an issue of fact [...], subject to proof by the party alleging such right.”
(40)  –	Vt selle kohta Prantsuse Cour de Cassation ’i 25. mai 1948. aasta otsus Lautour, mis oli kunagi põhimõttelise tähendusega, nüüd on aga kohati vananenud; avaldatud ja kommenteeritud Ancel, B. ja Lequette, Y., Les grands arrêts de la jurisprudence francaise de droit international privé, 5. tr, Paris, Dalloz, 2006, lk 165, 171: selle kohaselt on pool, kes esitab kohtule nõude, kohustatud tõendama nõude osas määravat teise riigi õigust. Ka vastavalt hilisematele Prantsuse kohtuotsustele Amerford
ja Itraco, avaldatud ja kommenteeritud eespool viidatud teoses Ancel, B. ja Lequette, Y., lk 718, 723 jj, peavad eelkõige, kuigi mitte eranditult, pooled uurima loi étrangère, mille kontrollimine Cour de Cassation ’i poolt tundub olevat sisuliselt piiratud välismaise õiguse sisu moonutamise ( dénaturation ) ja ilmselgete vigadega (erreur manifeste de compréhension ). See lähenemisviis ei ole siiski üldistatav rahvusvahelisel tasandil. Saksa õiguse kohaselt on kohtu ülesanne omal algatusel uurida ja kohaldada Saksa rahvusvahelise eraõiguse kohaselt kohaldatavat välisriigi õigust, ja seda arvestades sisu tervikuna nii seadustes kui ka kohtupraktikas. Menetlusõiguslikult käsitletakse välisriigi õigust seega õigusena, mitte faktina, kuigi see saab olla tõendite kogumise ese (Zivilprozessordnung’i (tsiviilkohtumenetluse seadustik; edaspidi „ZPO”) § 293). Kas see on aga ZPO uue redaktsiooni § 545 kohaselt ka kontrollitav, selle üle vaieldakse õiguskirjanduses endiselt (vt vaidluse kohta Schack, H., Internationales Zivilverfahrensrecht, 5. Auflage, München, Verlag C. H. Beck, 2010, punktid 723–727).
(41)  –	Vt selle kohta Santulli, C., Le statut international de l’ordre juridique étatique, Paris, Editions A. Pedone, 2001, lk 271–277. Selle 561. joonealuses märkuses ja järgmistes joonealustes märkustes viidatakse Alalise Rahvusvahelise Kohtu 12. juuli 1929. aasta eriti markantsele otsusele (Affaire relative au paiement, en or, des emprunts fédéraux brésiliens émis en France, Slg. C.P.J.I., Serie A, Nr. 20/21, lk 93–126, eeskätt lk 124). Vt lisaks Rivier, R., „La preuve devant les juridictions interétatiques à vocation universelle (CIJ et TIDM)”, teoses Ruiz Fabri, H. ja Sorel, J.‑M., La preuve devant les juridictions internationales, Paris, Editions A. Pedone, 2007, lk 49–51.
(42)  –	Eespool 38. joonealuses märkuses viidatud Chanteloup viitab lk 559 Alalise Rahvusvahelise Kohtu 7. juuni 1932. aasta otsusele (Affaire relative à certains intérêts allemands en Haute Silésie, Slg. C.P.J.I., Serie A, Nr. 7, lk 19), mis selgitab, et rahvusvahelise õiguse ja Euroopa Kohtu seisukohast ei saa siseriiklikud õigused kui riikide tahte ja tegevuse väljendused olla midagi muud kui faktid.
(43)  –	Eisenführ, G. ja Schennen, D., Gemeinschaftsmarkenverordnung, 3. Auflage, Köln, Carl Heymanns Verlag, 2010, artikli 65 punkt 1.
(44)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(45)  –	Vt nt vaidemenetluse osas määruse nr 40/94 artikli 8 lõige 4.
(46)  –	Vt eespool 12. joonealune märkus.
(47)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(48)  –	Samale järeldusele jõuaks eespool 12. joonealuses märkuses esitatud teisi keeleversioone võrreldes.
(49)  –	Eespool 43. joonealuses märkuses viidatud Eisenführ ja Schennen, artikli 65 punkt 16, viitavad sellele, et „aluseks olevate siseriiklike õigusnormide või koguni kirjutamata õiguspõhimõtete kohaldamise” kohtuliku kontrolli küsimust ei ole senini tõstatatud.
(50)  –	Punktid 43–63.
(51)  –	Selle kohta, et Üldkohus peab piirduma apellatsioonikojale esitatud kaebuse esemega, vt käesoleva ettepaneku punkt 54.
(52)  –	Viidatud eespool 42. joonealuses märkuses jj.
(53)  –	Põhimõttelise tähendusega Euroopa Kohtu 2. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑53/92 P: Hilti vs . komisjon (EKL 1994, lk I‑667, punkt 42) ja 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑136/92 P: komisjon vs . Brazzelli Lualdi jt (EKL 1994, lk I‑1981, punkt 49). Vt üksikasjalikult käesoleva ettepaneku punktid 80–83.
(54)  –	Euroopa Kohtu 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑286/04 P: Eurocermex vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2005, lk I‑5797, punkt 43).
(55)  –	Eespool 53. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs . Brazzelli Lualdi jt.
(56)  –	Euroopa Kohtu 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑229/05 P: PKK ja KNK vs . nõukogu (EKL 2007, lk I‑439, punkt 37).
(57)  –	Euroopa Kohtu 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑551/03 P: General Motors vs . komisjon (EKL 2006, lk I‑3173, punkt 54). Vt probleemistiku kohta Wägenbaur, B., EuGH VerfO, Satzung und Verfahrensordnungen EuGH/EuG, München, Verlag C. H. Beck, 2008, Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 58, punktid 8–12.
(58)  –	Vt Üldkohtu kodukorra artikli 135 lõige 4.
(59)  –	Üldkohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑399/02: Eurocermex vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (õllepudeli kuju) (EKL 2004, lk II‑1391, punkt 52) ja Euroopa Kohtu 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑214/05 P: Rossi vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2006, lk I‑7057, punktid 50–53).
(60)  –	Määruse nr 40/94 artikli 63 lõige 2.
(61)  –	Vt eespool 59. joonealune märkus.
(62)  –	Euroopa Kohtu 16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑47/07 P: Masdar (UK) vs . komisjon (EKL 2008, lk I‑9761, punkt 76).
(63)  –	Euroopa Kohtu 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑583/08 P: Gogos vs . komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 30).
(64)  –	EÜT L 28, lk 11; ELT eriväljaanne 17/01, lk 221.
(65)  –	8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑163/98: Procter & Gamble vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (BABY-DRY) (EKL 1999, lk II‑2383, punkt 53).
(66)  –	Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 116.
(67)  –	Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 113.