62005CJ0028_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑28/05,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel College van Beroep voor het bedrijfsleven’i (Madalmaad) 18. jaanuari 2005. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 28. jaanuaril 2005, menetluses
G. J. Dokter,
Maatschap Van den Top,
W. Boekhout
versus
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja esimees A. Rosas, kohtunikud J. Malenovský (ettekandja), A. Borg Barthet, U. Lõhmus ja A. Ó Caoimh,
kohtujurist: M. Poiares Maduro,
kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira,
arvestades kirjalikus menetluses ja 8. detsembri 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– G. J. Dokter, esindaja: advocaat N. W. A. Tollenaar,
– Madalmaade valitsus, esindajad: H. Sevenster ja C. ten Dam,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: T. van Rijn, F. Erlbacher ja M. van Heezik,
olles 19. jaanuari 2006. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu‑ ja sõrataudi tõrjeks (EÜT L 315, lk 11; ELT eriväljaanne 03/06, lk 265), muudetud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/423/EMÜ (EÜT L 224, lk 13; ELT eriväljaanne 03/10, lk 122; edaspidi „direktiiv 85/511”), tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati G. J. Dokter’i, Maatschap Van den Top’i ja W. Boekhout’i (edaspidi „põhikohtuasja hagejad”) ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit’i vahelises kohtuvaidluses, mis puudutas põhikohtuasja hagejatele kuuluvate loomade tapmist.
Õiguslik raamistik
3. Direktiivi 85/511 artikli 2 teise lõigu punkide c–e kohaselt kasutatakse direktiivis järgmisi mõisteid:
„c) nakatunud loom
– iga vastuvõtliku liigi loom, kellel:
– on kindlaks tehtud kliinilised tunnused või tapajärgsed kahjustused, mis võivad tuleneda suu- ja sõrataudist,
või
– kellel laboratoorsete uuringute põhjal on ametlikult kindlaks tehtud suu- ja sõrataudi esinemine;
d) nakatumiskahtlusega loom
– iga vastuvõtliku liigi loom, kellel esinevad sellised kliinilised sümptomid või tapajärgsed kahjustused, et suu- ja sõrataudi esinemist võib põhjendatult kahtlustada;
e) kontaktne loom
– iga vastuvõtliku liigi loom, kes episotoloogilise info alusel võis otseselt või kaudselt kokku puutuda suu- ja sõrataudi viirusega”. [täpsustatud tõlge]
4. Selle direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid tagavad, et kui põllumajandusettevõttes on üks või mitu suu- ja sõrataudi nakkuskahtlusega või kontaktset looma, tehakse viivitamata ametlikud uuringud haiguse esinemise kinnitamiseks või välistamiseks, eelkõige peab riiklik veterinaararst võtma või laskma võtta laboratoorseteks uuringuteks vajalikud proovid.
[…]”.
5. Sama direktiivi artikli 5 kohaselt „[k]ohe, kui on leidnud kinnitust, et põllumajandusettevõttes on üks või mitu artikli 2 lõikes c määratletud looma”, kohaldab pädev asutus seal ette nähtud meetmeid, muu hulgas seda, et kõik põllumajandusettevõtte vastuvõtliku liigi loomad tapetakse kohapeal ametliku järelevalve all viisil, millega välditakse igasugune suu- ja sõrataudi levimise oht.
6. Nimetatud direktiivi artikli 11 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid tagavad, et:
– suu- ja sõrataudi avastamiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi riikliku labori poolt, mis on toodud B lisas, mida võib muuta või täiendada artiklis 17 sätestatud korras. Laboriuuringute käigus peab vajadusel ja eelkõige taudi esmakordsel ilmnemisel kindlaks määrama asjakohase viiruse liigi, alaliigi ja vajadusel variandi, mida võib vajadusel kinnitada ühenduse poolt määratud referentlabor,
[…]”.
7. Sama direktiivi artikli 13 lõigete 1 ja 2 kohaselt:
„1. Liikmesriigid tagavad, et:
– […]
– suu‑ ja sõrataudi viirust käsitletakse uuringute, diagnostika ja/või vaktsiinide valmistamise eesmärgil üksnes A ja B lisas loetletud heakskiidetud ettevõtetes ja laborites,
– […]
– teises taandes nimetatud ettevõtted ja laborid kiidetakse heaks üksnes juhul, kui nad vastavad FAO poolt suu- ja sõrataudi viirustega in vitro ja in vivo töötavatele laboritele soovitatud miinimumnõuetele.
2. Komisjoni veterinaareksperdid teevad koostöös liikmesriikide pädevate asutustega kohapealseid kontrolle, veendumaks, kas A ja B lisas nimetatud ettevõtetes ja laborites kohaldatavad turvasüsteemid vastavad FAO miinimumnõuetele.
Komisjon viib kõnealuseid kontrolle läbi vähemalt kord aastas […]
[…]”.
8. Direktiivi 85/511 B lisas, mis kannab pealkirja „Riiklikud suu‑ ja sõrataudi laborid”, on Madalmaade osas märgitud „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad”.
9. Selles lisas loetletud laborite nimekirja ajakohastatakse regulaarselt direktiivi 85/511 artikli 13 lõike 2 alusel ja vastavalt selle direktiivi artiklis 17 ette nähtud komiteemenetlusele. Selle menetluse raames esitab komisjon liikmesriikide esindajatest koosnevale alalisele veterinaarkomiteele ja vajadusel ka Euroopa Liidu Nõukogule võetavate meetmete eelnõu.
10. Direktiivi 90/423 kolmanda põhjenduse kohaselt:
„[…] komisjoni uuringu[tes] […] on järeldatud, et viiruse käsitlemisega laborites kaasneb oht, et kohalikud vastuvõtlikud loomad võivad nakatuda ja et vaktsiini kasutamisel ei ole inaktiveerimisega tagatud selle ohutus”.
11. Nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/425/EMÜ, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar‑ ja zootehnilisi kontrolle (EÜT L 224, lk 29; ELT eriväljaanne 03/10, lk 138), artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Iga liikmesriik teavitab kohe teisi liikmesriike ja komisjoni lisaks [nõukogu 21. detsembri 1982. aasta] direktiivis 82/894/EMÜ [ühendusesisese loomahaigustest teatamise kohta (EÜT L 378, lk 58; ELT eriväljaanne 03/05, lk 191)] osutatud haiguspuhangutele oma territooriumil kõikidest zoonoosidest, haiguste puhangutest või muudest põhjustest, mis ohustavad tõenäoliselt tõsiselt loomade või inimeste tervist.
Lähteliikmesriigid võtavad viivitamatult ühenduse eeskirjades sätestatud kontrolli‑ või ettevaatusabinõud, eelkõige määravad eeskirjades ettenähtud puhvervööndid või võtavad vastu muud meetmed, mida nad vajalikuks peavad.
[…]”
12. Komisjoni 27. märtsi 2001. aasta otsuse 2001/246/EÜ, mis sätestab direktiivi 85/511/EMÜ artikli 13 alusel tingimused suu- ja sõrataudi tõrjeks ning selle likvideerimiseks Madalmaades (EÜT L 88, lk 21), neljanda põhjenduse kohaselt:
„Võttes arvesse epideemia situatsiooni ja vastuvõtlikust liigist loomade laia levikut territooriumi teatud osades, teostavad Madalmaad ettevaatusabinõuna direktiivi 85/511/EMÜ alusel kohaldatavatele meetmetele lisaks nakatunud või nakkuskahtlusega loomadega põllumajandusettevõtete vahetus läheduses asuvate põllumajandusettevõtete vastuvõtlikust liigist loomade ennetavat tapmist.”
13. Selle sama otsuse artikli 1 kohaselt:
„Käesoleva otsuses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1) Ennetav tapmine – direktiivi 85/511/EMÜ artiklites 4 või 5 kehtestatud piirangutele allutatud põllumajandusettevõtete ümber kindlaksmääratud raadiuses asuvate põllumajandusettevõtete vastuvõtlikust liigist loomade tapmine.
[…]
2) Pärssiv vaktsineerimine
– kindlaksmääratud alal paiknevate teatud põllumajandusettevõtete vastuvõtliku liigi loomade erakorraline vaktsineerimine, mida viiakse läbi üksnes koos lõikes 1 määratletud ennetava tapmisega.
[…]”.
14. Nimetatud otsuse artikli 2 lõike 1 kohaselt:
„1. Ilma et see piiraks nõukogu direktiivi 85/511/EMÜ, ja eelkõige selle artiklite 4, 5 ja 9 kohaldamist, võivad Madalmaad otsustada jätkata pärssiva vaktsineerimisega lisas määratletud tingimustel.”
15. See lisa täpsustab muu hulgas, et „selle piirkonna ulatus, kus pärssivat vaktsineerimist läbi viiakse,” on direktiivi 85/511 artiklites 4 või 5 kehtestatud piirangutele allutatud põllumajandusettevõtete ümber kahe kilomeetri raadiuses. Lisaks peab vaktsineerimisala asuma komisjoni 21. märtsi 2001. aasta otsuse 2001/223/EÜ suu‑ ja sõrataudi vastu Madalmaades võetavate teatavate kaitsemeetmete kohta (EÜT L 82, lk 29) I lisas loetletud Madalmaade territooriumi osades, st Gelderlandi, Overijsseli, Flevolandi ja Põhja-Brabanti provintsides.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16. Kuna Madalmaade ametiasutused olid teadlikud suu‑ ja sõrataudi kahtlusest Teunisseni põllumajandusettevõttes, mis asus põhikohtuasja hagejate ettevõtetest vähem kui kahe kilomeetri kaugusel, siis viis rühm Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees’i (riiklik karja- ja lihainspektsioon; edaspidi „RVV”) spetsialiste selles põllumajandusettevõttes 20. ja 22. märtsil 2001 läbi kontrolli, mille käigus võetud arvukad proovid saadeti ID-Lelystad BV (edaspidi „ID‑Lelystad”) laborisse. Nimetatud spetsialistid tegid ka kliinilisi uuringuid, tapsid 14 looma ja 27. märtsil 2001 evakueerisid selle põllumajandusettevõtte.
17. 28. märtsil 2001 saatis ID-Lelystad RVV‑le faksi, milles teatas, et Teunisseni ettevõttest võetud proovid osutusid positiivseks.
18. Seejärel teatas RVV direktor, et Teunisseni ettevõte on nakatunud ning teavitas 29. märtsi 2001. aasta otsustega põhikohtuasja hagejaid, et kõik sõralised nende ettevõttes on kontaktsed, kuna lähistel on tuvastatud suu‑ ja sõrataudi juhtum. Pärast neid otsuseid, mille peale hagejate esitatud ajutiste meetmete kohaldamise avaldus jäeti rahuldamata, võeti nendes ettevõtetes meetmed viiruse tõrjeks, st kõigepealt loomad vaktsineeriti ja seejärel tapeti.
19. Põhikohtuasja hagejad esitasid nimetatud otsuste peale RVV direktorile kaebused, kuid viimane jättis need rahuldamata. Seepeale esitasid hagejad eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi kõnealuste rahuldamata jätmise otsuste peale.
20. Kõigepealt väitsid hagejad, et RVV direktor ei tohiks 29. märtsi 2001. aasta otsustes tugineda üksnes ID-Lelystadi faksis sisalduvale, kus oli kirjas laboratoorsete uuringute tulemused. Tegelikult oleks tulnud toimik laborist välja nõuda, seda uurida ja kontrollida, kas see labor teostas uuringud nõuetekohaselt. Järgmiseks, tuginedes 29. märtsi 2001. aasta otsustes ID-Lelystadi teostatud uuringutele, rikkus RVV direktor direktiivi 85/511, kuna ID-Lelystad ei ole selle direktiivi B lisas mainitud ega ole seega labor sama direktiivi artikli 11 lõike 1 esimese taande ja artikli 13 lõike 1 teise taande tähenduses. Nimetatud lisas mainitakse Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystadi (edaspidi „CDI”), mis on erineva nime ja õigusliku staatusega ID-Lelystadist eraldiseisev.
21. RVV direktor omalt poolt väitis, et ta oli labori tulemustega seotud ega saanud nende täpsust kontrollida. Tal puudus seega igasugune kaalutlusruum kõnealuses põllumajandusettevõttes suu‑ ja sõrataudi avastamise osas. Järelikult tuli tal niipea, kui viiruse olemasolu leidis laboris kinnitust, võtta meetmed selle taudi tõrjeks. Direktor pidas sel hetkel vajalikuks tõlgendada direktiivi 85/511 B lisa selliselt, et see hõlmas ka ID-Lelystadi. Tegelikult oli CDI ümberkujundamine ID‑Lelystadiks üksnes õigusliku staatuse muutmise tulemus. Tegemist on sama laboriga, mis tegutseb 1995. aastast alates, mis asub samal aadressil ning mis on varustatud sama tehnikaga ja teostab samu ülesandeid.
22. Nendes tingimustes otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas […] direktiivi 85/511/EMÜ artikli 11 lõike 1 esimesest taandest koosmõjus artikli 13 lõike 1 teise taandega tuleneval liikmesriikide kohustusel tagada, et suu- ja sõrataudi avastamiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi selle direktiivi B lisas nimetatud laboris, on vahetu õigusmõju?
2. a)	Kas direktiivi 85/511 artikli 11 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui suu- ja sõrataud avastatakse laboris, mida ei ole selle direktiivi B lisas nimetatud, kaasnevad sellega õiguslikud tagajärjed?
. b)	Juhul kui vastus teise küsimuse punktile a on jaatav:
kas direktiivi 85/511 artikli 11 lõike 1 eesmärk on selliste üksikisikute kaitse nagu [põhikohtuasja hagejad]? Juhul kui see nii ei ole, kas siis võivad sellised üksikisikud tugineda asjaolule, et liikmesriikide ametiasutused on rikkunud nimetatud sätetest tulenevaid kohustusi?
c)	Juhul kui vastusest teise küsimuse punktile b järeldub, et üksikisikud võivad tugineda direktiivi 85/511 artikli 11 lõikele 1, siis:
millised õiguslikud tagajärjed kaasnevad asjaoluga, et suu- ja sõrataud avastati laboris, mida ei ole selle direktiivi B lisas mainitud?
3. Arvestades direktiivi 85/511 artikleid 11 ja 13, kas selle B lisa tuleb tõlgendada selliselt, et nimetus „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad” võib või peab hõlmama ka ID-Lelystad BV‑d?
4. Juhul kui eelnimetatud küsimustest tuleneb, et suu- ja sõrataudi esinemist võib kinnitada direktiivi 85/511 B lisas nimetamata labor või et seda lisa tuleb tõlgendada selliselt, et nimetus „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad” võib või peab hõlmama ka ID‑Lelystad BV‑d, siis:
kas direktiivi 85/511 tuleb tõlgendada selliselt, et see näeb ette, et liikmesriigi pädev ametiasutus on seotud selle direktiivi B lisas nimetatud labori uuringutulemustega, või juhul, kui vastusest teise küsimuse punktile a järeldub, et ametiasutus võib suu- ja sõrataudi vastaste meetmete võtmisel tugineda ka sellise labori uuringutulemustele, mida ei ole selle direktiivi B lisas nimetatud, on ta seotud viimati nimetatud labori uuringutulemustega, või kuulub nende pädevuse määratlemine liikmesriigi menetlusautonoomia valdkonda, ning kas põhikohtuasja arutav kohus peab kontrollima, kas asjaomased sätted kehtivad sõltumata sellest, kas laboris tehtav uuring viiakse läbi liikmesriigi või ühenduse õigusest tuleneva kohustuse tõttu ja samuti, kas liikmesriigi menetlussätete kohaldamine ei muuda ühenduse õigusnormide kohaldamist äärmiselt raskeks või praktiliselt võimatuks?
5. Juhul kui vastusest neljandale küsimusele järeldub, et liikmesriigi ametiasutuste seotus laboriuuringu tulemustega on määratletud direktiivis 85/511:
kas liikmesriigi ametiasutused on igal juhul seotud laboris läbiviidud suu- ja sõrataudi uuringutulemustega? Kui ei, siis milline on direktiivis 85/511 liikmesriigi ametiasustustele jäetud kaalutlusruum?”
Eelotsuse küsimused
Esimene, teine ja kolmas küsimus
23. Oma küsimustega, mida tasub käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada esiteks seda, millised muudatused direktiivi 85/511 B lisas mainitud labori andmetes, mida ei ole selle direktiivi artiklis 17 ette nähtud menetluse kohaselt sisse viidud, toovad kaasa tagajärje, et see labor jääb ilma selles lisas sätestatud labori staatusest, ja teiseks seda, kas pädev siseriiklik ametiasutus võib suu‑ ja sõrataudi tõrjumiseks võetavate meetmete võtmisel tugineda sellise labori tehtud uuringutulemustele, kellel nimetatud staatust ei ole. Lisaks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas selle direktiiviga on vastuolus, kui liikmesriik võtab põhikohtuasjaga sarnastes tingimustes suu‑ ja sõrataudi tõrjumiseks meetmeid sellise labori uuringutulemuste põhjal, mida nimetatud lisas mainitud ei ole, kas üksikisikud võivad sel juhul siseriiklikus kohtus tugineda direktiivi 85/511 rikkumisele ja kas sellisel rikkumisel on õiguslikke tagajärgi.
24. Euroopa Kohus märgib esiteks, et 27. märtsil 2001 ehk kaks päeva enne siseriiklikke vaidlustatud otsuseid võttis komisjon vastu otsuse 2001/246, mille aluseks oli direktiivi 90/425 artikkel 10 ja direktiivi 85/511 artikli 13 lõige 3. Selle otsusega lubas komisjon pärssivat vaktsineerimist ja ennetavat loomade tapmist; viimati nimetatud meede nägi nimetatud otsuse artikli 1 kohaselt ette direktiivi 85/511 artiklites 4 või 5 kehtestatud piirangutele allutatud põllumajandusettevõtete ümber kindlaksmääratud raadiuses asuvate põllumajandusettevõtete vastuvõtlikust liigist loomade tapmise. Nimetatud otsuse neljanda põhjenduse kohaselt teostas Madalmaade Kuningriik ettevaatusabinõuna direktiivi 85/511 alusel kohaldatavatele meetmetele lisaks „nakatunud või nakkuskahtlusega” loomadega põllumajandusettevõtete vahetus läheduses asuvate põllumajandusettevõtete vastuvõtlikust liigist loomade ennetavat tapmist (vt 10. märtsi 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑96/03 ja C‑97/03: Tempelman ja van Schaijk, EKL 2005, lk I‑1895, punktid 37 ja 38).
25. Tulenevalt otsusest 2001/246, koostoimes direktiivi 90/425 artikliga 10 ja direktiivi 85/511 artikliga 4 ja artikli 2 punktidega d ja e, olid Madalmaade pädevad asutused kohustatud pärast pärssivat vaktsineerimist teostama vastuvõtliku liigi loomade tapmist kahe kilomeetri raadiuses selle põllumajandusettevõtte ümber, kus asub kas nakkuskahtlane loom, st loom, kellel esinevad sellised kliinilised sümptomid või tapajärgsed kahjustused, et suu- ja sõrataudi esinemist võib põhjendatult kahtlustada, või kontaktne loom, st loom, kes episotoloogilise info alusel võis otseselt või kaudselt kokku puutuda suu- ja sõrataudi viirusega.
26. Otsus 2001/246 ei eelda, et teave sellise põllumajandusettevõtte kohta, kus asuvad nakkuskahtlased või kontaktsed loomad, peaks tuginema üksnes direktiivi 85/511 B lisas loetletud laborite uuringutulemustele. Niisiis ei ole asjaolul, et kõnealune teave pärines laborist, millel ei olnud sellist staatust, mingit mõju nimetatud meetmete kooskõlastusele ühenduse õigusega.
27. Samas märgib Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Tempelman ja van Schaijk punktis 40, et direktiivi 85/511 ei saa tõlgendada selliselt, et selles nimetatud meetmetele lisaks ei tohi võtta direktiivi 90/425 alusel ühenduse või siseriiklikke meetmeid. Otsus 2001/246 kujutab endast muu hulgas selle direktiivi artikli 10 alusel võetud meedet.
28. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on käesoleva otsuse punktis 16 esitatud asjaolusid arvestades hinnata, kas siseriiklikud ametiasutused võtsid põhikohtuasjas arutlusel olevad meetmed otsuses 2001/246 ette nähtud tingimustel. Kui see on nii, järeldub kõigest eeltoodust, et põhikohtuasja hagejad ei saa tugineda direktiivi 85/511 artikli 11 lõike 1 ja artikli 13 lõike 1 rikkumisele, ning sellised meetmed ei ole vastuolus ühenduse õigusega.
29. Siiski tuleb veel määratleda, kas samad hagejad võiksid nendele sätetele tugineda olukorras, kus otsuse 2001/246 alusel ei saanud Madalmaade ametiasutused teha otsust selle kohta, et nende põllumajandusettevõttes asuvad sõralised on kontaktsed sel põhjusel, et Teunisseni põllumajandusettevõttes on avastatud suu- ja sõrataudi juhtum, ning anda korraldust kõigi nende loomade tapmiseks.
30. Vastavalt direktiivi 85/511 artikli 11 lõike 1 esimesele taandele ja artikli 13 lõike 1 teisele taandele tuleb liikmesriikidel tagada, et suu- ja sõrataudi diagnoosimiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi üksnes heakskiidetud riikliku labori poolt, mis on toodud nimetatud direktiivi B lisas.
31. Ainsad andmed, mis selles laborite identifitseerimiseks koostatud loetelus sisalduvad, on põhimõtteliselt nende nimi ja peakontori asukoht, mis käesolevas asjas on Madalmaade puhul „Centraal Diergeneeskundig Instituut” ja „Lelystad”. Peale selle näeb see direktiiv artiklis 17 nende andmete muutmiseks ette vaid ühe menetluse.
32. See menetlus, nagu ka eespool mainitud artiklid 11 ja 13, on ette nähtud põhjusel, nagu täpsustab ka direktiivi 90/423 kolmas põhjendus, et viiruse käsitlemisega laborites kaasneb oht, et kohalikud vastuvõtlikud loomad võivad nakatuda. Sellist järeldust kinnitab ka komisjoni 10. jaanuari 2003. aasta otsuse 2003/11/EÜ, millega muudetakse direktiivi 85/511 (EÜT L 7, lk 82; ELT eriväljaanne 03/38, lk 72), esimene põhjendus, mille kohaselt „suu- ja sõrataudi viiruse vastase rutiinse vaktsineerimise lõpetamine ühenduses aastal 1991 on suurendanud ühenduse kariloomade vastuvõtlikkust sellele haigusele. Seepärast on oluline tagada, et laborid, mis viirust käsitlevad, teevad seda ohututes tingimustes, et vältida viiruse levimist, mis võiks ohustada ühenduse kariloomi”.
33. Niisiis tuleb haigust diagnoosida vastutavates laborites, mis tähendab, et enne neid puudutavate andmete lisasse kandmist ja vajadusel nende andmete muutmisel kontrollitakse nende usaldusväärsust.
34. Laborite registreerimise nõuet tuleb siiski käsitleda direktiivi 85/511 keskset eesmärki arvestades, milleks on suu‑ ja sõrataudi tõhus tõrje (vt eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk, punkt 35), mis eeldab nimelt seda, et meetmed tuleb võtta esimeste tauditunnuste ilmnemisel. Siinkohal märgib Euroopa Kohus, et niisuguse tõrje tõhusus eeldab, et riigiasutused on võimelised taudi avastamiseks vajalikud diagnoosid õigel ajal tegema.
35. Kui direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori andmeid puudutavate muudatuste kõnealusesse lisasse viimata jätmine tähendaks eelkõige seda, et see labor kaotab oma staatuse kui nimekirja kantud labor, siis oleksid siseriiklikud ametiasutused kohustatud eespool nimetatud artiklite 11 ja 13 alusel kõnealuste muudatuste sisseviimiseni lõpetama selles laboris uuringute tegemise. Selline nõue suurendaks formalismi, mis võib ametiasutustel takistada lähipiirkonnas labori omamist, mille abil viirust õigeaegselt avastada, mis omakorda läheb vastuollu suu‑ ja sõrataudi tõhusa tõrje eesmärgiga.
36. Järelikult ei tohi muudatuste sisseviimise nõue minna kaugemale kui sellega tagatavate huvide – nimelt ennetada laboriuuringute käigus viiruse leviku ohtu – kaitsmiseks vajalik.
37. Niisiis tuleb iga juhtumi puhul eraldi hinnata, kas sisseviidavad muudatused võivad mõjutada asjaomase labori ohutust, suurendades ohtu, et kohalikud vastuvõtlikud loomad võivad nakatuda. Kui see nii ei ole, ei tohi asjassepuutuv labor – olenemata muudatustest tema andmetes – jääda ilma direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatusest.
38. Nii on see muu hulgas ka siis, kui muudatused nimes või õiguslikus staatuses on pelgalt formaalsed ega oma mingit mõju labori ohutusele ja usaldusväärsusele, eelkõige kui tema töötajaskond, asukoht ja tehnika jäävad valdavas osas samaks.
39. Vastupidi põhikohtuasja hagejate väidetele on vähetähtis see, et siseriiklike õigusnormide kohaselt on labor selles toimunud muudatusi silmas pidades B lisas sätestatud laborist erinev juriidiline isik.
40. Käesoleval juhul on vaieldamatu see, et ID-Lelystad loodi CDI‑st rea ühinemiste ja ülevõtmiste tulemusena. Põhikohtuasja hagejad väidavad, et direktiivi 85/511 rakendamiseks ei saa ID-Lelystadi CDI‑ga samastada eelkõige seetõttu, et tegemist on kahe erineva õigussubjektiga, kellel ei ole sama juriidiline vorm, et CDI oli vastupidi ID‑Lelystadile kohustatud käsitletavate juhtumitega seotud sisedokumendid avalikustama ning et CDI oli erinevalt ID-Lelystadist pädeva ministeeriumi haldusalas.
41. Kuigi eelotsusetaotluse menetluses on siseriikliku kohtu ülesanne teha käesoleva otsuse punktides 30–39 esitatud põhjendusi arvestades kindlaks, kas muudatustele vaatamata võis ID-Lelystadi käsitleda direktiivi 85/511 artikli 11 lõikes 1 ja artikli 13 lõikes 1 sätestatud laborina, võib siseriikliku kohtu küsimustele vastuseid andev Euroopa Kohus anda põhikohtuasja toimikule ning talle esitatud kirjalikele ja suulistele märkustele tuginedes juhiseid, et siseriiklik kohus saaks teha kohtuotsuse (vt selle kohta 7. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑278/93: Freers ja Speckmann, EKL 1996, lk I‑1165, punkt 24, ja 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑77/02: Steinicke, EKL 2003, lk I‑9027, punkt 59).
42. Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne võtta võrdselt arvesse ka komisjoni seisukohta, sest tulenevalt direktiivi 85/511 artikli 13 lõikest 2 on komisjoni ülesanne kontrollida regulaarselt kõnealuses B lisas loetletud laborites kasutatavaid turvasüsteeme ning tal on samas ka eriline vastutus selle direktiivi artiklis 17 sätestatud menetluses, mis on ette nähtud just selleks, et hinnata labori usaldusväärsust sama direktiivi rakendamisel.
43. Komisjon kinnitas nii kirjalikes märkustes kui kohtuistungil, et ta ei ole kunagi kahelnud ID-Lelystadi labori identiteedis ning on alati pidanud CDI ja ID‑Lelystadi vahelisi muutusi puhtalt formaalseks.
44. Pealegi tuleb põhikohtuasja tingimustes tõdeda, et pelgalt asjaolu, et ühinemiste või ülevõtmiste tulemusena muutus esialgne isik õiguslikust aspektist vaadelduna erinevaks isikuks, ei tähenda seda, et labor oleks seetõttu viiruse leviku riski osas madalama ohutustasemega.
45. Samuti tuleb tõdeda, et puudub seos viiruse leviku ohu ja labori kohutuse vahel avalikustada käsitletavate juhtumitega seotud sisedokumendid.
46. Samas, mis puudutab asjaolu, et labor ei ole enam riigiasutuse haldusalas, et ta ei ole enam kohustatud järgima nende ettekirjutusi ning et seega ei saa talt tõhusalt nõuda direktiivist 85/511 tulenevate kohustuste täitmist, siis Euroopa Kohus ei saa a priori
välistada võimalust, et selline muutus võib mõjutada asjaomase labori ohutust seoses viiruse levikuga, ning järelikult ka võimalust, et labor võib jääda ilma selle direktiivi B lisas sätestatud labori staatusest. Siseriikliku kohtu ülesanne on käesolevaid asjaolusid arvestades hinnata, kas selline muudatus mõjutab põhikohtuasjas käsitletavate laborite ohutust või mitte.
47. Kui Euroopa Kohus peaks eelnimetatud põhjendusi arvestades leidma, et ID-Lelystad jäi ilma direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatusest, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus ka seda, kas direktiiviga on vastuolus, kui liikmesriik võtab põhikohtuasjaga sarnastes tingimustes suu‑ ja sõrataudi tõrjeks meetmed sellise labori uuringutulemuste alusel, mida nimetatud lisas loetletud ei ole, ning kas üksikisikud võivad siis siseriiklikus kohtus tugineda direktiivi 85/511 sätete rikkumisele ja kas sellisel rikkumisel on õiguslikke tagajärgi.
48. Põhikohtuasja kontekstis tasub meenutada, et direktiivi 90/425 artikli 10 lõige 1 annab liikmesriikidele õiguse võtta suu- ja sõrataudi tõrje eesmärgil direktiivis 85/511 sätestatud meetmetele lisaks teisi meetmeid, eelkõige nagu käesolevas asjas anda korraldus nakatunud loomadega põllumajandusettevõtte naabruses või kindlaksmääratud raadiuses asuvate põllumajandusettevõtete loomade tapmiseks (eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk, punkt 52).
49. Need riigid võivad kõnealuseid meetmeid võtta sellegipoolest vaid kooskõlas ühenduse õigusega ja seega tuleb neil arvesse võtta kehtiva ühenduse õiguse eesmärke, eelkõige neid, mis on sätestatud direktiivis 85/511 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk, punkt 31).
50. Selle viimase direktiivi puhul tuleb märkida esiteks, et vastavalt selle artiklile 5 koostoimes artikli 2 teise lõigu punktiga c on siseriiklike ametiasutuste ülesanne võtta selles sättes sätestatud meetmed – eelkõige kõigi vastuvõtliku liigi loomade tapmine – kõigis põllumajandusettevõtetes, kus asub üks või mitu vastuvõtliku liigi looma, kellel:
– on kindlaks tehtud kliinilised tunnused või tapajärgsed kahjustused, mis võivad tuleneda suu- ja sõrataudist, või
– kellel laboratoorsete uuringute põhjal on ametlikult kindlaks tehtud suu- ja sõrataudi esinemine.
51. Lähtudes suu‑ ja sõrataudi tõhusa tõrje eesmärgist tuleb diagnostilisi vahendeid tõlgendada laialt.
52. Nimetatud artikli 2 teise lõigu punktis c kasutatakse mõistet „labor” ilma igasuguse täpsustuseta ning selle sõnastus ei näita seega, et meetmeid tuleb võtta üksnes direktiivi 85/511 B lisas loetletud labori tulemuste alusel.
53. Lisaks näeb sama säte ette, et taudi tõrjeks tuleb meetmed võtta ka pärast seda, kui loomal tehakse kindlaks kliinilised tunnused või tapajärgsed kahjustused, mis „võivad” tuleneda suu- ja sõrataudist. Siiski võib viiruse esinemise kindlakstegemine sellise meetodi alusel tunduda määratluse poolest laboriuuringutest vähem usaldusväärsem, isegi kui see labor ei ole komisjoni poolt direktiivi 85/511 artikli 17 alusel tunnustatud laborina, kellel on lubatud viirust käsitleda.
54. Kuigi pädevatel ametiasutustel on direktiivi 90/425 artikli 10 lõike 1 alusel õigus võtta suu- ja sõrataudi tõrje eesmärgil direktiivis 85/511 sätestatud meetmetele lisaks teisi meetmeid, tähendab nende meetmete täiendav iseloom seda, et nimetatud ametiasutused võivad võtta direktiivi 85/511 artiklis 5 ette nähtud meetmetega analoogseid meetmeid nende samade labori uuringutulemuste alusel, mille põhjal on võetud täiendavad meetmed, ja seega ka sellise labori uuringutulemuste põhjal, mida ei ole direktiivi 85/511 B lisas loetletud.
55. Viimaseks tuleb märkida, et vastupidi põhikohtuasja hagejate väidetele ei mõjuta direktiivi 85/511 artikli 11 lõike 1 esimene taane ja artikli 13 lõike 1 teine taane seda järeldust.
56. Tegelikult tasub meenutada, et need sätted panevad liikmesriikidele kohustuse kasutada diagnostikaks ainult neid laboreid, mis on loetletud B lisas, kuna viiruse käsitlemine teistes laborites kujutab endast viiruse leviku ohtu.
57. Sellele kohustusele lisaks leidub veel üks iseseisev kohustus: suu‑ ja sõrataudi tõrjeks ei tohi võtta meetmeid selliste laboritulemuste alusel, mis on hangitud seda esimest kohustust eirates, põhjustades seega ohtu viiruse levikuks sellisest laborist, mida ei ole kõnealuses lisas loetletud. Ja kuigi pädevad ametiasutused võivad esimest kohustust mitte järgides direktiivi 85/511 rikkuda, ei mõjuta niisugune rikkumine käesoleva otsuse punktides 50–54 kirjeldatud põhjendusi, mille kohaselt võivad liikmesriigid nende meetmete võtmiseks kasutada sellise labori tulemusi, mida ei ole lisas loetletud.
58. Nendes tingimustes ei ole vaja peatuda küsimusel, kas üksikisikud võivad eelotsusetaotluse esitanud kohtus põhikohtuasjaga sarnastes tingimustes tugineda direktiivi 85/511 rikkumisele, mis tuleneb sellest, et ametiasutused on kasutanud sellise labori tulemusi, mida ei ole lisas loetletud, ning kas sellisel rikkumisel on õiguslikke tagajärgi.
59. Kõike eeltoodut arvesse võttes peab esimesele, teisele ja kolmandale küsimusele vastama, et direktiivi 85/511 tuleb tõlgendada selliselt, et muudatused B lisas loetletud labori andmetes, mida ei ole sisse viidud vastavalt selle direktiivi artiklis 17 ette nähtud menetlusele, võivad põhjustada kõnealuses lisas sätestatud labori staatusest ilmajäämise sellisel juhul, kui need muudatused võivad mõjutada labori ohutust seoses suu- ja sõrataudi viiruse leviku ohuga selle labori teostatud uuringute käigus, ning kui nad suurendavad kohalike vastuvõtlikust liigist loomade nakatumise riski. Lisaks ei ole direktiiviga 85/511 vastuolus see, kui liikmesriik võtab direktiivi 90/425 artikli 10 lõikes 1 ette nähtud meetmeid suu‑ ja sõrataudi tõrjeks sellise labori uuringutulemuste alusel, mida ei ole direktiivi 85/511 B lisas loetletud.
Neljas ja viies küsimus
60. Nende küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millisel määral on suu‑ ja sõrataudi tõrjeks meetmete võtmiseks pädev ametiasutus seotud sellise labori uuringutulemustega, millel on direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatus, ja millisel määral on ta seotud sellise labori uuringutulemustega, millel seda staatust ei ole, eelkõige juhul, kui ta on sellest ilma jäänud käesoleva otsuse punktis 46 välja toodud põhjustel.
61. Esiteks peab vaatlema võimalust, kus tulemused tulid sellisest laborist, millel oli kõnealune staatus.
62. Direktiivi 85/511 artiklist 5 tuleneb, et pädevad siseriiklikud ametiasutused peavad viivitamatult võtma seal ette nähtud meetmeid, kui on leidnud kinnitust, et põllumajandusettevõttes on üks või mitu looma, kellel laboratoorsete uuringute põhjal on ametlikult kindlaks tehtud suu- ja sõrataudi esinemine.
63. Lisaks annavad teised sätted, nt otsuse 2001/246 artikkel 2 ja direktiivi 90/425 artikli 10 lõige 1 nimetatud ametiasutustele õiguse võtta täiendavaid meetmeid.
64. Järgnevalt tuleb meeles pidada, et suu‑ ja sõrataudi tõrje eeldab, et asjakohased meetmed võetakse kiiresti ja tõhusalt.
65. Selleks sätestab direktiiv 85/511 eelkõige oma artiklis 13, et B lisas loetletud laboritele kohaldatakse rangemaid nõudeid seoses nende turvasüsteemidega ning komisjoni veterinaarekspertide ja liikmesriikide pädevate ametiasutuste perioodiliste kontrollidega. Järelikult on niisuguste laborite poolt läbi viidud uuringud võimelised pakkuma selliseid tagatisi, et suu‑ ja sõrataudi kontrollivad ametiasutused võivad nende tulemustele põhimõtteliselt tugineda.
66. Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb tõdeda, et pädev ametiasutus peab lähtuma nendest uuringutulemustest ja võtma põhimõtteliselt direktiivis 85/511 ette nähtud meetmeid või kõiki teisi asjakohaseid meetmeid, arvestades suu‑ ja sõrataudi kiire ja tõhusa tõrje vajadust.
67. Ainult siis, kui pädeval ametiasutusel on tõendid, mis võimaldavad tõsiselt kahelda nimetatud laborite tulemustes, võib ta jätta kõnealused meetmed viivitamatult võtmata. Sellisel juhul võib ta muu hulgas kasutada teist diagnostikat, mis neid tulemusi kinnitab või ümber lükkab.
68. Teiseks tuleb käsitleda võimalust, kus uuringutulemused esitab labor, millel ei ole direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatust.
69. Käesoleva otsuse punktist 54 nähtub, et pädev ametiasutus ei saa jätta asjakohaseid meetmeid võtmata üksnes sel põhjusel, et suu‑ ja sõrataudi esinemist põllumajandusettevõttes kinnitab labor, millel ei ole direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatust.
70. Võttes arvesse suu‑ ja sõrataudi ülimat nakkusohtlikkust ja vajadust selle kiireks ja tõhusaks tõrjeks, peab pädev ametiasutus asjakohastes ühenduse õigusnormides ette nähtud meetmete võtmise vajadusel arvestama sellise labori uuringutulemusi. Siiski, kuna selle labori usaldusväärsus direktiivi 85/511 B lisas sätestatud laborina ei pruugi enam olla tagatud, peab pädev ametiasutus enne asjakohaste meetmete võtmist tegema kindlaks, et need tulemused on usaldusväärsed.
71. Järgmiseks tuleb selles kontekstis märkida, et igal juhul – olenemata sellest, kas uuringutulemused saadi laborist, millel oli direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori staatus – tuleb pädeval ametiasutusel võtta meetmeid üksnes kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige proportsionaalsuse põhimõtte ja põhiõigustega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk, punkt 31).
72. Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et ühenduse õigusnormi alusel rakendatavad meetmed oleksid seatud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑434/02: Arnold André, EKL 2004, lk I‑11825, punkt 45; 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑210/03: Swedish Match, EKL 2004, lk I‑11893, punkt 47, ja 6. detsembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ja C‑194/04: ABNA jt, EKL 2005, lk I‑10423, punkt 68).
73. Mis puudutab põhiõiguste kaitset, siis väidavad põhikohtuasja hagejad eelkõige, et siseriiklikud ametiasutused võtsid põhikohtuasjas käsitlusel olevad meetmed nende kaitseõigusi eirates.
74. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb ka see, et isiku kaitseõiguste austamine tema vastu algatatud menetluses, mis võib viia selle isiku kahjuks tehtud otsuseni, kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mis peab olema tagatud isegi menetlust puudutavate eeskirjade puudumisel. See põhimõte eeldab, et isikutele, kelle suhtes tehakse nende huve oluliselt riivav otsus, antaks võimalus väljendada oma seisukoht vaidlustatud otsuse põhjendamiseks tema vastu esitatud asjaolude suhtes (vt eelkõige 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑32/95 P: komisjon vs.
Lisrestal jt, EKL 1996, lk I‑5373, punkt 21; 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑462/98 P: Mediocurso vs . komisjon, EKL 2000, lk I‑7183, punkt 36, ja 9. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑287/02: Hispaania vs . komisjon, EKL 2005, lk I‑5093, punkt 37). Arvestades olulisi tagajärgi, mis on direktiivi 85/511 artikli 5, otsuse 2001/246 artikli 2 ja direktiivi 90/425 artikli 10 lõike 1 alusel võetud otsustel karjakasvatajatele, nõuab kõnealune põhimõte suu‑ ja sõrataudi tõrjel, et selliste otsuste adressaadid oleksid põhimõtteliselt olukorras, kus nad saavad oma seisukohti vaidlustatud meetmete aluseks olevate asjaolude suhtes teatavaks teha.
75. Siiski tasub meeles pidada, et põhiõigused, nt kaitseõiguse tagamine, ei ole absoluutsed eelisõigused, vaid neile võib seada piiranguid tingimusel, et need piirangud vastavad tõepoolest kõnealuse meetmega taotletud üldise huvi eesmärkidele ega kujuta seda eesmärki arvestades ülisuurt ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks niimoodi tagatud õiguse olemust. Selliseid piiranguid õigustavate eesmärkide hulka kuulub muu hulgas rahvatervise kaitse (vt selle kohta 8. aprilli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑62/90: komisjon vs . Saksamaa, EKL 1992, lk I‑2575, punkt 23, ja 17. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑44/94: Fishermen’s Organisations jt, EKL 1995, lk I‑3115, punkt 55).
76. Selles kontekstis tuleb sedastada, et kui pädev ametiasutus ei saa võtta asjakohaseid meetmeid suu‑ ja sõrataudi tõrjeks, ilma et kõigile potentsiaalselt asjassepuutuvatele isikutele oleks antud eelnevalt võimalus tutvuda nende asjaolude ja dokumentidega, millele kõnealused meetmed tuginevad, ja ilma et need isikud oleks võtnud seisukoha nimetatud asjaolude ja dokumentide suhtes, siis võiks see takistada tal kiiresti ja tõhusalt tegutsemast. Seega, rahvatervise kaitse põhimõtteliselt õigustab seda ametiasutust nimetatud meetmeid võtma, isegi kui asjast huvitatud isikute seisukohti nende meetmete aluseks olevate asjaolude suhtes ei ole eelnevalt saadud. Pealegi oleks selline piirang ülisuur ja talumatu, mis kahjustaks kaitseõiguse olemust vaid siis, kui huvitatud isikutele ei oleks antud mingit võimalust nimetatud meetmeid hilisemas menetluses vaidlustada ning selles etapis oma seisukohti tõhusalt väljendada.
77. Samal ajal, arvestades vajadust suu‑ ja sõrataudi kiireks tõrjeks, ei eelda kaitseõiguse tagamise põhimõte tingimata, et nende meetmete rakendamine tuleks kuni selle menetluse lõpuni edasi lükata.
78. Lõpetuseks, kui niisuguse menetlusega peaks olema tõestatud, et suu‑ ja sõrataudi tõrje eest vastutav ametiasutus võis võtta direktiivide 85/511 ja 90/425 ning otsuse 2001/246 kohased meetmed üksnes nende laboriuuringu tulemuste põhjal, mis talle faksiti, siis kaitseõiguse tagamise põhimõttega ei ole vastuolus, kui kohus teeb sellises menetluse otsuse, tuginedes üksnes sellele dokumendile, tingimusel, et pooltel on olnud võimalus ennast tõhusalt kaitsta.
79. Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb neljandale ja viiendale küsimusele vastata, et pädev ametiasutus peab arvestama direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori uuringutulemusi ja kohaldama põhimõtteliselt selles direktiivis ette nähtud meetmeid või kõiki teisi asjakohaseid meetmeid, lähtudes vajadusest suu‑ ja sõrataudi kiireks ja tõhusaks tõrjeks. Pädeval ametiasutusel tuleb arvesse võtta ka sellist staatust mitte omava labori uuringutulemusi, et vajadusel kohaldada ühenduse õigusnormides sätestatud asjakohaseid meetmeid. Siiski, kuna niisugune labor ei pruugi enam tagada samasugust usaldusväärsust, nagu kõnealuses B lisas sätestatud labor, siis peab pädev ametiasutus enne asjakohaste meetmete võtmist tegema kindlaks, et need tulemused on usaldusväärsed. Igal juhul tuleb pädeval ametiasutusel võtta suu- ja sõrataudi tõrjeks meetmeid üksnes kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige proportsionaalsuse põhimõtte ja põhiõigustega.
Kohtukulud
80. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1. Nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu‑ ja sõrataudi tõrjeks, muudetud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/423/EMÜ, tuleb tõlgendada selliselt, et muudatused selle direktiivi B lisas loetletud labori andmetes, mida ei ole sisse viidud vastavalt selle direktiivi artiklis 17 ette nähtud menetlusele, võivad põhjustada kõnealuses lisas sätestatud labori staatusest ilmajäämise vaid sellisel juhul, kui need muudatused võivad mõjutada labori ohutust seoses suu- ja sõrataudi viiruse leviku ohuga selle labori teostatud uuringute käigus, ning kui nad suurendavad kohalike vastuvõtlikust liigist loomade nakatumise riski. Lisaks ei ole direktiiviga 85/511 vastuolus see, kui liikmesriik võtab nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/425/EMÜ, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar‑ ja zootehnilisi kontrolle, artikli 10 lõikes 1 ette nähtud meetmeid suu- ja sõrataudi tõrjeks sellise labori uuringutulemuste alusel, mida ei ole sama direktiivi 85/511 B lisas loetletud.
2. Pädev ametiasutus peab arvestama direktiivi 85/511 B lisas sätestatud labori uuringutulemusi ja kohaldama põhimõtteliselt selles direktiivis ette nähtud meetmeid või kõiki teisi asjakohaseid meetmeid, lähtudes vajadusest suu- ja sõrataudi kiireks ja tõhusaks tõrjeks. Pädeval ametiasutusel tuleb arvesse võtta ka sellist staatust mitte omava labori uuringutulemusi, et vajadusel kohaldada ühenduse õigusnormides sätestatud asjakohaseid meetmeid. Siiski, kuna niisugune labor ei pruugi enam tagada samasugust usaldusväärsust, nagu kõnealuses B lisas sätestatud labor, siis peab pädev ametiasutus enne asjakohaste meetmete võtmist tegema kindlaks, et need tulemused on usaldusväärsed. Igal juhul tuleb sellel ametiasutusel võtta suu- ja sõrataudi tõrjeks meetmeid üksnes kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige proportsionaalsuse põhimõtte ja põhiõigustega.