62010CC0533_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Za prvou z dvoch otázok položených v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania – ktorá je v konečnom dôsledku žiadosťou o výklad pojmu „vyššia moc“ v zmysle článku 236 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva(2) – sa z dôvodov, ktoré uvediem ďalej, podľa môjho názoru skrýva širšia otázka, ktorou je určenie možnej pôsobnosti trojročnej lehoty stanovenej v tomto ustanovení Colného kódexu na účely vrátenia alebo odpustenia antidumpingových ciel, pokiaľ sa zistí, že nie sú dlžné na základe právnych predpisov, v prípade, o aký ide v konaní, v ktorom bol podaný tento návrh na začatie prejudiciálneho konania. V každom prípade v pozadí tejto veci stojí otázka účinkov určenia neplatnosti nariadenia Rady (ES) č. 2398/97 z 28. novembra 1997 o uložení konečných antidumpingových ciel na dovozy bavlnenej posteľnej bielizne pochádzajúcej z Egypta, Indie a Pakistanu [ neoficiálny preklad ],(3) ktorú konštatoval Súdny dvor vo svojom rozsudku z 27. septembra 2007, Ikea Wholesale(4) .
I – Právny rámec
A – Medzinárodné právo
2. Európske Spoločenstvo podpísalo 15. apríla 1994 záverečný dokument, ktorým boli uzavreté mnohostranné obchodné rokovania v rámci Uruguajského kola, Dohodu o založení Svetovej obchodnej organizácie (ďalej len „WTO“) a dohody a dohovory uvedené v prílohách 1 až 4. Medzi ne patrí Všeobecná dohoda o clách a obchode 1994 (ďalej len „GATT 1994“) a Dohovor o pravidlách a postupoch pri urovnávaní sporov (ďalej len „Dohovor o urovnávaní sporov“)(5) .
3. Ako vyplýva z preambuly Dohody o založení WTO, zmluvné strany uzavreli dohody, „ktoré budú na základe reciprocity a vzájomných výhod zamerané na podstatné zníženie colných sadzieb a ostatných prekážok v obchode a na odstránenie diskriminačného zaobchádzania v medzinárodných obchodných vzťahoch“.
4. Podľa článku III ods. 2 uvedenej dohody je WTO „miestom na rokovania medzi svojimi členmi o ich mnohostranných obchodných vzťahoch...“.
5. Článok II ods. 2 citovanej dohody stanovuje, že „dohody a súvisiace právne nástroje zahrnuté do príloh 1, 2 a 3… tvoria neoddeliteľnú súčasť tejto dohody a sú záväzné pre všetkých členov“.
6. Článok XVI ods. 4 dohody stanovuje, že „každý člen zabezpečí súlad svojich právnych predpisov a administratívnych postupov so svojimi záväzkami, ako sú uvedené v priložených dohodách“.
7. GATT 1994 v článku VI ods. 1 stanovuje, že dumping, „ktorý umožňuje zavedenie výrobkov jednej krajiny na trhu inej krajiny za cenu nižšiu, ako je bežná hodnota, je odsúdeniahodný, pokiaľ spôsobuje výrobnému odvetviu založenému jednou zmluvnou stranou ujmu alebo hrozí podstatnou ujmou alebo závažným spôsobom spomaľuje zavedenie takéhoto domáceho výrobného odvetvia“.
8. V tejto súvislosti sa môžu prijať antidumpingové opatrenia v súlade s podmienkami a okolnosťami stanovenými v antidumpingovej dohode, ktorej článok 18 ods. 4 ukladá každej zmluvnej strane povinnosť prijať „všetky nevyhnutné opatrenia všeobecného alebo osobitného charakteru s cieľom zabezpečiť, aby… bol jeho právny poriadok a administratívne postupy v súlade s ustanoveniami tejto dohody…“.
9. Cieľom Dohovoru o urovnávaní sporov je podľa jeho článku 3 ods. 2 „zabezpečenie ochrany práv a záväzkov členov podľa uvedených dohôd a… vyjasnenie existujúcich ustanovení týchto dohôd v súlade s obyčajovými pravidlami výkladu medzinárodného práva verejného“.
10. V prípade, že nedôjde k vzájomne prijateľnému riešeniu, je podľa článku 3 ods. 7 uvedeného dohovoru cieľom mechanizmu na urovnávanie sporov „zabezpečiť, aby boli príslušné opatrenia v prípade, ak sa zistí, že tieto nie sú v zhode s ustanoveniami ktorejkoľvek z uvedených dohôd, odstránené“.
11. Pokiaľ okamžité odstránenie nezlučiteľného opatrenia nie je možné, článok 21 ods. 3 Dohovoru o urovnávaní sporov stanovuje, že dotknutému členovi sa na jeho odstránenie poskytne primeraná lehota. Ak to neurobí, článok 22 ods. 2 Dohovoru o urovnávaní sporov dotknutému členovi umožňuje, aby vstúpil v priebehu primeranej lehoty do rokovaní s ktoroukoľvek stranou zúčastnenou na spore s cieľom dosiahnuť vzájomne prijateľné vyrovnanie. Ak sa takéto vyrovnanie nedosiahne, môže ktorákoľvek strana požiadať orgán na urovnávanie sporov (ďalej len „OUS“) o oprávnenie na pozastavenie poskytovania koncesií alebo iných záväzkov dotknutému členovi.
B – Právo Spoločenstva
1. Colný kódex Spoločenstva
12. Článok 236 Colného kódexu Spoločenstva stanovuje:
„1. Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené, ak sa zistí, že v čase, kedy bolo zaplatené, nebola suma tohto cla dlžná na základe právnych predpisov, alebo že bola zapísaná do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220, odsek 2.
Dovozné alebo vývozné clo bude odpustené, ak sa zistí, že v čase keď toto bolo zapísané do účtovnej evidencie, nebolo dlžné na základe právnych predpisov alebo že bolo zapísané do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220, odsek 2.
Vrátenie alebo odpustenie nebude povolené, ak skutočnosti, ktoré viedli k zaplateniu alebo zapísaniu sumy cla do účtovnej evidencie, ktorá nebola dlžná na základe právnych predpisov, vyplývajú z úmyselného konania dotknutej osoby.
2. Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené alebo odpustené na základe žiadosti podanej príslušnému colnému úradu v lehote 3 rokov odo dňa, kedy bola suma tohto cla oznámená dlžníkovi.
Táto lehota bude predĺžená, ak dotknutá osoba preukáže, že nemohla podať žiadosť v stanovenej lehote z dôvodov nepredvídateľných okolností alebo vyššej moci.
Colné orgány vrátia alebo odpustia clo z vlastného podnetu, ak v tejto lehote zistia, že nastala niektorá zo skutočností uvedených v odseku 1, prvý a druhý pododsek.“
2. Osobitne nariadenie č. 2398/97 a jeho dôsledky
13. Nariadením č. 2398/97 bolo uložené konečné antidumpingové clo na dovoz bavlnenej posteľnej bielizne pochádzajúcej z Egypta, Indie a Pakistanu.
14. O niekoľko mesiacov sa na základe sťažnosti, ktorú podala India 3. augusta 1998 na OUS, začala séria konzultácií so Spoločenstvom v súvislosti s nariadením č. 2398/97.
15. Vzhľadom na to, že sa nedospelo k vzájomne prijateľnému riešeniu, dňa 7. septembra 1999 India požiadala OUS, aby bola na preskúmanie zlučiteľnosti nariadenia č. 2398/97 s ustanoveniami WTO vytvorená osobitná skupina.
16. Táto osobitná skupina vytvorená 27. októbra 1999 vydala 30. októbra 2000(6) správu, v ktorej dospela – v rozsahu týkajúcom sa prejednávanej veci – k záveru, že Spoločenstvo konalo spôsobom nezlučiteľným s povinnosťami, ktoré mu vyplývajú z antidumpingovej dohody. Táto skupina jednak najmä konštatovala že Spoločenstvo tým, že pri zisťovaní priemerného váženého dumpingového rozpätia použilo metódu „nulovania“ záporného dumpingového rozpätia, porušilo článok 2 ods. 4.2 antidumpingovej dohody, a jednak že Spoločenstvo tým, že zohľadnilo poznatky týkajúce sa výrobcov, ktorí neboli súčasťou takého domáceho výrobného odvetvia, ktoré bolo vymedzené vyšetrujúcim orgánom, a tým, že nevyhodnotilo všetky relevantné faktory, ktoré ovplyvňujú situáciu tohto odvetvia, konalo pri zisťovaní ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva spôsobom nezlučiteľným s článkom 3 ods. 4 tejto dohody.
17. Záver osobitnej skupiny bol potvrdený odvolacím orgánom WTO prostredníctvom správy zverejnenej 1. marca 2001.(7) OUS prijal túto správu 12. marca 2001.
18. Na základe článku 19 ods. 1 Dohovoru o urovnávaní sporov OUS požiadal Spoločenstvo, aby zosúladilo svoje opatrenia s antidumpingovou dohodou.
19. V súlade s článkom 21 ods. 3 písm. b) Dohovoru o urovnávaní sporov sa Spoločenstvá a India 26. apríla 2001 dohodli na poskytnutí lehoty piatich mesiacov a dvoch dní na realizáciu odporúčaní a rozhodnutí OUS. Táto lehota uplynula 14. augusta 2001.
3. Opatrenia prijaté Spoločenstvami po správe OUS
20. Dňa 23. júla 2001 bolo prijaté nariadenie Rady (ES) č. 1515/2001 o opatreniach, ktoré môže prijať spoločenstvo na základe správy prijatej orgánom na urovnávanie sporov WTO, ktorá sa týka antidumpingových a antidotačných opatrení.(8) Cieľom takýchto opatrení môže byť podľa článku 1 ods. 1 tohto nariadenia „zrušiť alebo zmeniť a doplniť opatrenie [sporné opatrenie – neoficiálny preklad ]“ [písm. a)] alebo „prijať iné osobitné opatrenia, ktoré sa považujú za potrebné za určitých okolností [za daných okolností – neoficiálny preklad ]“ [písm. b)], pričom sa pripúšťa možnosť, že sa prijmú oba druhy opatrení súčasne.
21. V súlade s článkom 3 nariadenia č. 1515/2001 „opatrenia prijaté podľa nariadenia nadobudnú účinnosť dňom nadobudnutia ich platnosti, ak nie je ustanovené inak, a nestanoví sa tým základ pre úhradu cla zavedeného k tomuto dátumu [platnosti a nebudú predstavovať základ na vrátenie ciel vybratých pred týmto dňom, ak nie je ustanovené inak – neoficiálny preklad ]“.
22. Pokiaľ ide o dovozy z Indie, Rada prijala nariadenie (ES) č. 1644/2001 zo 7. augusta 2001(9), ktorým pozastavila uplatňovanie antidumpingových ciel na dovozy z Indie.
23. Pokiaľ ide o dovozy z Pakistanu, podľa nariadenia Rady (ES) č. 160/2002 z 28. januára 2002(10) bolo ukončené antidumpingové konanie týkajúce sa týchto dovozov, keďže upravený výpočet preukázal, že v prípade dovozov príslušného výrobku uskutočnených ktorýmkoľvek podnikom z Pakistanu nedošlo k nijakému dumpingu.
24. Po piatich rokoch Súdny dvor v už citovanom rozsudku z 27. septembra 2007, Ikea, jednak rozhodol, že článok 1 nariadenia č. 2398/97 je neplatný v rozsahu, v akom Rada uplatnila metódu „nulovania“, a jednak rozhodol, že dovozca, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiam, ktorými sa od neho žiada zaplatenie antidumpingového cla podľa nariadenia č. 2398/97, má v zásade právo odvolávať sa na neplatnosť tohto nariadenia v rámci jeho úsilia, aby mu bolo toto clo vrátené v súlade s článkom 236 ods. 1 Colného kódexu Spoločenstva.
II – Skutkový stav. Konanie spoločnosti CIVAD
25. Akciová spoločnosť CIVAD so sídlom vo Francúzsku, ktorej predmetom činnosti je zásielkový predaj tovaru, predáva bavlnenú posteľnú bielizeň pochádzajúcu z Pakistanu. Od 15. decembra 1997 platila antidumpingové clá uložené nariadením č. 2398/97.
26. V nadväznosti na prijatie nariadenia č. 160/2002 požiadala CIVAD listami z 26. júla 2002 a z 28. októbra 2002 o vrátenie antidumpingových ciel, ktoré zaplatila pri dovozoch bavlnenej posteľnej bielizne pochádzajúcej z Pakistanu uskutočnených v období od 15. decembra 1997 do 23. júla 1999.
27. Po šiestich rokoch a po vyhlásení rozsudku Ikea Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille listom zo 17. marca 2008 zamietla žiadosti spoločnosti CIVAD o vrátenie antidumpingových ciel zaplatených na základe colných vyhlásení týkajúcich sa dovozov uskutočnených od decembra 1997 do januára 1999 a následne od februára 1999 do januára 2002. Podľa Direction régionale možno trojročnú lehotu na vrátenie stanovenú článkom 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva predĺžiť iba v prípade, ak dotknutá osoba preukáže, že nemohla podať žiadosť v stanovenej lehote z dôvodov nepredv ídateľných okolností alebo vyššej moci, pričom zrušenie nariadenia Spoločenstva, na základe ktorého bolo clo vyrubené, nepatrí medzi tieto prípady.
28. Žiadosť o preskúmanie, ktorú podala CIVAD 24. apríla 2008 s odôvodnením, že nemohla podať žiadosti o vrátenie pred uverejnením ukončenia antidumpingového konania v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, bola listom colnej správy zo 14. augusta 2008 zamietnutá.
29. Podaním z 2. júla 2009 podala CIVAD na Tribunal d’instance de Roubaix žalobu o vrátenie antidumpingových ciel podľa článku 243 Colného kódexu Spoločenstva proti Receveur des douanes de Roubaix C.R.D., Directeur Régional des douanes et droits indirects de Lille a Administration des douanes.
III – Prejudiciálne otázky
30. Na základe týchto skutočností sa vnútroštátny súd rozhodol položiť tieto otázky:
Prvá otázka:
„Predstavuje nezákonnosť nariadenia Spoločenstva, ktoré nemôže byť de facto
ani de iure
predmetom individuálnej žaloby o neplatnosť podanej hospodárskym subjektom, vo vzťahu k tomuto subjektu vyššiu moc dovoľujúcu prekročenie lehoty stanovenej v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva?“
Druhá otázka:
„V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, ukladajú ustanovenia článku 236 [ods. 2 tretieho pododseku] Colného kódexu Spoločenstva colným orgánom povinnosť pristúpiť ex offo
k vráteniu antidumpingového cla, pokiaľ bola skonštatovaná jeho nezákonnosť v nadväznosti na spochybnenie jeho zákonnosti členským štátom WTO:
1. po prvom oznámení dotknutej krajiny spochybňujúcom zákonnosť antidumpingového nariadenia,
2. po vydaní správy osobitnej skupiny konštatujúcej nezákonnosť antidumpingového nariadenia alebo
3. po vydaní správy odvolacieho orgánu WTO, na základe ktorej Európske spoločenstvo uznalo nezákonnosť antidumpingového nariadenia?“
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
31. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný do kancelárie Súdneho dvora 17. novembra 2010.
32. CIVAD, Komisia, vláda Českej republiky a vláda Francúzskej republiky predložili písomné pripomienky.
33. Na pojednávaní konanom 6. októbra 2011 predniesli svoje ústne vyjadrenia splnomocnení zástupcovia spoločnosti CIVAD, Francúzskej republiky a Komisie. Splnomocnený zástupca spoločnosti CIVAD na tomto pojednávaní predložil list Komisie z 28. septembra 2011 týkajúci sa vrátenia ciel zaplatených na základe nariadenia Rady (ES) č. 261/2008 zo 17. marca 2008, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz určitých kompresorov s pôvodom v Čínskej ľudovej republike(11) . Ostatní účastníci konania nenamietali proti založeniu tohto dokumentu do spisu.
V – Tvrdenia
34. Spoločnosť CIVAD v podstate tvrdí, že vyhlásenie nariadenia za neplatné predstavuje prípad vyššej moci v zmysle článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva ako neobvyklá a nepredvídateľná okolnosť, ktorá sa nachádza mimo dispozičnej sféry dotknutého hospodárskeho subjektu. O samotnej nezákonnosti, ktorá je navyše výsledkom konania, ktorého účastníkmi nemôžu byť jednotlivci, sa jednotlivci mohli dozvedieť až pri uverejnení neskoršieho nariadenia (nariadenia č. 160/2002) a až vtedy mohli podať žiadosť o vrátenie. V každom prípade sa CIVAD domnieva, že tak ako v iných prípadoch by Komisia po zverejnení nezákonnosti nariadenia č. 2398/97 mala poskytnúť lehotu na podanie žiadostí o vrátenie. CIVAD napokon tvrdí, že článok 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva ukladá štátom povinnosť vrátiť ex offo
antidumpingové clá odo dňa prvej správy osobitnej skupiny WTO (30. október 2000).
35. Česká republika a Francúzska republika, ako aj Komisia zhodne tvrdia, že nezákonnosť nariadenia č. 2398/97 nepredstavuje prípad vyššej moci, keďže skutočnosť, že v právnom spoločenstve, akým je Únia, môže dôjsť k vyhláseniu nariadenia za neplatné, nie je neobvyklá. Pokiaľ ide o konanie spoločnosti CIVAD, táto spoločnosť neprijala príslušné opatrenia vzhľadom na možnú nezákonnosť tohto nariadenia, keďže mohla v danom čase s poukazom na uvedenú nezákonnosť požiadať vnútroštátne orgány o vrátenie ciel a prípadne požiadať francúzske súdy, aby položili Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.
36. Pokiaľ ide o druhú z otázok, obidve vlády a Komisia tvrdia, že správa OUS nie je dôvodom, ktorý umožňuje vnútroštátnym orgánom neuplatniť nariadenie, pričom nebolo možné pristúpiť k vráteniu ex offo, keďže nariadenie č. 160/2002 neobsahovalo nijaké ustanovenie o vrátení už zaplatených ciel.
VI – Posúdenie
37. Vnútroštátny súd svojou prvou otázkou stavia Súdny dvor pred zložitú situáciu jednotlivca, ktorý – pokiaľ ide o nariadenie Spoločenstva, ktoré sa ho priamo týka –, po prvé v danom čase nemohol napadnúť toto nariadenie žalobou o neplatnosť a po druhé po vyhlásení nezákonnosti uvedeného nariadenia o niekoľko rokov neskôr mohol využiť uvedené vyhlásenie iba čiastočne v dôsledku uplatnenia lehoty stanovenej v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva zo strany správneho orgánu v jeho prípade. Za týchto okolností sa vnútroštátny súd osobitne pýta Súdneho dvora, či by táto situácia nemohla predstavovať prípad vyššej moci v zmysle výnimky z uplatnenia spomínanej lehoty, ktorú stanovuje samotný odsek 2.
38. Zastávam názor, že na prvú z otázok položených vnútroštátnym súdom možno v uvedenom zmysle odpovedať len záporne. V závislosti od jej odôvodnenia však táto odpoveď môže mať rôzne či dokonca protichodné dôsledky. Ďalej sa budem zaoberať týmito rôznymi odôvodneniami, ktoré prichádzajú do úvahy.
A – Trojročná lehota podľa článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva nezahŕňa prípad vyhlásenia nariadenia za nezákonné
39. Vnútroštátny súd podľa môjho názoru vychádza z nesprávneho predpokladu, že článok 236 Colného kódexu Spoločenstva zahŕňa prípad vyhlásenia nariadenia č. 2398/97 za nezákonné, a preto sa uplatní trojročná lehota stanovená v uvedenom ustanovení a prípadne aj výnimka vyššej moci. Zastávam však názor, že tento predpoklad je nesprávny, takže výnimka vyššej moci neprichádza do úvahy.
40. V tomto zmysle by som chcel navrhnúť Súdnemu dvoru, aby prehodnotil výklad článku 236 Colného kódexu Spoločenstva na základe dvoch kategórií dôvodov, ktoré sa týkajú jednak primeraného výkonu súdnej právomoci samotného Súdneho dvora a jednak požiadaviek vyplývajúcich z práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré je v súčasnosti zakotvené v článku 47 Charty základných práv Európskej únie.(12)
41. Pokiaľ ide o prvú kategóriu, je potrebné v prvom rade hlavne uviesť, že rozhodnutie Súdneho dvora o vyhlásení neplatnosti ako také nemá konštitutívnu povahu, takže pôsobí v zásade spätne k okamihu nadobudnutia účinnosti pravidla, ktoré je predmetom výkladu (rozsudok Súdneho dvora z 8. septembra 2011, Q-Beef a Bosschaert)(13) .
42. Od tohto pravidla sa však možno odchýliť, keď by jeho uplatnenie v konkrétnom prípade mohlo predstavovať riziko vážnych hospodárskych dôsledkov.(14)
43. O výnimke zo spätnej účinnosti vyhlásenia neplatnosti však môže rozhodnúť iba súd, ktorý vyhlási akt za neplatný. Tak je to bezpochyby v prípade priamych žalôb o neplatnosť a podľa judikatúry a na základe analogického uplatnenia článku 264 ZFEÚ je to tak aj v prípade vyhlásenia neplatnosti v rámci prejudiciálneho konania.(15) Z toho vyplýva, že iba Súdny dvor je oprávnený vymedziť všeobecný dosah účinkov rozhodnutia, ktorým vyhovie žalobe, čiže vyhlásenia napadnutého aktu za neplatný.
44. Pokiaľ ide o článok 236 Colného kódexu Spoločenstva, je zrejmé, že tento článok v odseku 1 úplne jednoznačne ukladá povinnosť vrátiť alebo odpustiť dovozné alebo vývozné clo, ak sa zistí, že suma tohto cla „nebola… dlžná na základe právnych predpisov“.
45. Táto „neexistencia právneho základu“ podľa môjho názoru bezpochyby zahŕňa tie prípady, v ktorých došlo k nesprávnemu uplatneniu normy – za predpokladu, že bola platná –, na základe ktorej boli vyrubené dovozné alebo vývozné clá, čiže bola uplatnená „protiprávne“ vo vzťahu k uplatnenej norme. Pokiaľ však ide o nezákonnosť samotnej uplatnenej normy, je potrebné dospieť k odlišnému záveru.
46. Je zrejmé, že vyhlásenie nariadenia č. 2398/97 za neplatné malo za následok, že clá, ktoré boli vybraté na základe neho, neboli „dlžné na základe právnych predpisov“. Nejde však o všeobecnú nezákonnosť, porovnateľnú s vyššie uvedenou nezákonnosťou, ale táto nezákonnosť vyplýva práve z nezákonnosti samotného nariadenia č. 2398/97, ktoré je založené na pravidlách, ktoré sa naň vzťahujú a ktoré môžu určiť jeho neplatnosť, či už ide o Zmluvy alebo iné predpisy sekundárneho práva. Okrem toho, ako už bolo uvedené, účinky vyhlásenia predpisu sekundárneho práva za neplatný sa spravujú článkom 264 ZFEÚ a judikatúrou, podľa ktorej sa uvedený článok uplatní aj v prípade neplatnosti vyhlásenej v prejudiciálnom konaní.
47. Prípady stanovené v článku 236 Colného kódexu Spoločenstva, a najmä v odseku 2 tohto kódexu, majú teda podľa môjho názoru zmysel iba v prípade, ak sú obmedzené na prípady, v ktorých neexistencia právneho základu vyrubenia cla vyplýva z nesprávneho uplatnenia právnej normy, ktorá je základom pre jeho vyrubenie. Preto sa vždy vychádza z predpokladu, že uplatňovaná norma je platná, pričom je sporná len zákonnosť jej uplatnenia.
48. Takýto výklad uvedeného ustanovenia – a tým sa dostávam k druhej kategórií dôvodov spomenutých v bode 40 – je nevyhnutný aj z hľadiska práv jednotlivcov.
49. Ak je „nezákonnosťou“ uvedenou v článku 236 Colného kódexu Spoločenstva jedine nezákonnosť, ktorá vyplýva z nezlučiteľnosti uplatnenej právnej normy s konkrétnym aktom spočívajúcim vo vyrubení dovozného alebo vývozného cla, ide o nezákonnosť, ktorú možno rozpoznať od začiatku, a preto ju možno namietať priamym napadnutím aktu, ktorým bola táto norma uplatnená. Za týchto okolností má trojročná lehota stanovená v odseku 3 uvedeného článku úplne odlišný rozmer, keďže sa chápe ako obmedzenie práva, ktoré bolo „vykonateľné“ od začiatku, z dôvodov zabezpečenia očakávaní správneho orgánu týkajúcich sa daňových príjmov.
50. V opačnom prípade, čiže v prípade, ak by sa uvedené ustanovenie chápalo tak, že zahŕňa vyhlásenie právneho predpisu, ktoré je základom pre vyrubenie cla, za neplatný, trojročná premlčacia doba by mala nepriaznivý vplyv na istotu a práva občanov, keďže možnosť vrátenia neoprávnene vybratého cla by závisela od existencie okolnosti, ktorá by nemusela byť rozpoznateľná a ktorá najmä nespadá do dispozičnej sféry dotknutých osôb.
51. Uvedený výklad totiž mení článok 236 Colného kódexu Spoločenstva na ustanovenie, ktoré apriórne obmedzuje nárok na vrátenie trojročnou lehotou bez ohľadu na to, kedy toto právo vzniklo. Za okolností, keď dosiahnutie vyhlásenia nezákonnosti môže trvať oveľa dlhšie – čo je okrem iného dôsledkom ťažkostí spojených s kritériom osobnej dotknutosti v zmysle výkladu tejto požiadavky v judikatúre Súdneho dvora(16) –, je zrejmé, že uplatnenie článku 236 Colného kódexu Spoločenstva na časové účinky súdneho rozhodnutia o vyhlásení nariadenia za neplatné môže za určitých okolností viesť k situáciám nezlučiteľným so základnými zásadami právneho štátu. Za týchto okolností možno vysvetliť využitie takých krajných riešení, akým je pokus o kvalifikáciu skutočnosti, že súd vyhlási právny predpis za neplatný, ako prípad vyššej moci.
52. Okrem toho je potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že samotná Komisia zrejme vychádza z toho istého výkladu, keďže ako bolo uvedené v bode 33, Komisia prinajmenšom v niektorých prípadoch vyzve dotknuté osoby, aby bez časového obmedzenia požiadali o vrátenie ciel vyrubených na základe nariadení, ktoré boli súdnym rozhodnutím vyhlásené za nezákonné.(17)
53. Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, zastávam názor, že Súdny dvor by mal zvážiť možnosť rozhodnúť, že trojročná lehota stanovená v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva nezahŕňa prípady, v ktorých neexistencia právneho základu vyrubenia dovozného alebo vývozného cla vyplýva z nezákonnosti samotného predpisu, na základe ktorého došlo k vyrubeniu predmetného cla.
54. Nevyhnutným dôsledkom však je, že okolnosti tohto prípadu nepredstavujú prípad vyššej moci v zmysle článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva, v dôsledku čoho predpoklad, že uvedené ustanovenie zahŕňa prípad nezákonnosti samotného nariadenia č. 2398/97, z ktorého vychádzal vnútroštátny súd, treba označiť za nesprávny. A ak je tento predpoklad týkajúci sa uvedeného ustanovenia nesprávny, pôsobnosť výnimky stanovenej týmto ustanovením – v tomto prípade výnimky vyššej moci – nie je pre posudzovaný prípad relevantná.
B – Alternatívne: Vyhlásenie nariadenia za nezákonné nie je prípadom vyššej moci v zmysle článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva
55. Aj za predpokladu, že článok 236 Colného kódexu Spoločenstva zahŕňa prípady vyhlásenia nariadenia za nezákonné a že sa na ne v dôsledku toho vzťahuje trojročná lehota, v každom prípade sa domnievam, že výnimka z uvedenej lehoty týkajúca sa prípadu vyššej moci stanoveného v odseku 2 tohto článku sa nepoužije. Dôvod tohto konštatovania sa dá vysvetliť pomerne ľahko.
56. Zo stanoviska, ktoré zastáva Komisia, je zrejmé, že prípad neplatnosti vyhlásenej Súdnym dvorom bez ohľadu na väčšie či menšie ťažkosti spojené s podaním žaloby, ktorá môže viesť k takému vyhláseniu, nemožno považovať za neobvyklú, výnimočnú alebo neočakávanú okolnosť v právnom poriadku, ktorý je – tak ako právny poriadok Únie – založený na zásadách právneho štátu a z tohto dôvodu je založený na zásade zákonnosti a záruke jej preskúmania zo strany súdnych orgánov. Zo samotnej povahy práva Únie teda vyplýva, že predpisy, ktoré ho tvoria, možno vyhlásiť za neplatné.
57. Vnútroštátny súd sa bez podrobnejšieho odôvodnenia zrejme domnieva, že „vyššia moc“ vyplýva z prekážok, ktoré jednotlivcom znemožňovali brániť sa proti nariadeniu, ktoré sa ich priamo týka. Hoci uvedené konštatovanie nemožno spochybniť, je tiež jasné, že usporiadanie právneho poriadku a osobitne organizáciu systému procesného práva vzhľadom na predvídateľnosť, ktorou sa tento systém vyznačuje, nemožno zahrnúť pod pojem „vyššia moc“. Ak by dôsledky toho právneho poriadku boli v niektorých aspektoch problematické, ťažko by ich bolo možné vyriešiť uvedeným pojmom vyššia moc. Preto nemožno uznať, že v prejednávanej veci ide o prípad vyššej moci.
58. Zastávam však názor, že v prípade, ak si Súdny dvor toto stanovisko osvojí, by mal ísť ešte ďalej. Mám totiž pochybnosti o tom, či by takáto prípadná odpoveď mohla predstavovať dostatočné a najmä správne usmernenie pre prijatie rozhodnutia Tribunal d’instance. Inak povedané, podľa môjho názoru Súdny dvor musí zabrániť tomu, aby určitým svojím opomenutím mohol potvrdiť výklad predmetného ustanovenia, podľa ktorého v prípade, ak nejde o prípad vyššej moci, sa musí nevyhnutne použiť lehota stanovená v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva. Na pojednávaní sa skutočne ukázalo, že problém, ktorý vyplýva zo sporu vo veci samej, prekračuje rámec samotného určenia, či ide o prípad vyššej moci.
C – Ďalšia alternatíva: Možný výklad určenia účinkov rozsudku Ikea
59. V tomto zmysle je nevyhnutn é vychádzať z rozhodnutia Súdneho dvora, ktorým bolo zrušené nariadenie č. 2398/97, čiže z rozsudku z 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, a konkrétne z toho, akým spôsobom boli v tomto rozsudku vymedzené jeho účinky.
60. Ako bolo spomenuté v bode 24 týchto návrhov, Súdny dvor v uvedenom rozsudku jednak rozhodol, že článok 1 nariadenia č. 2398/97 je neplatný v rozsahu, v akom Rada uplatnila metódu „nulovania“, a jednak – v rámci stanovenia účinkov tohto rozhodnutia o neplatnosti – rozhodol, že dovozca, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiam, ktorými sa od neho žiada zaplatenie antidumpingového cla podľa nariadenia č. 2398/97, má v zásade právo odvolávať sa na neplatnosť tohto nariadenia v rámci jeho úsilia, aby mu bolo toto clo vrátené v súlade s článkom 236 ods. 1 Colného kódexu Spoločenstva.
61. V prvom rade, ako zdôraznila Komisia v bode 36 svojich pripomienok, z rozsudku Ikea na prvý pohľad vyplýva, že dôsledky neplatnosti nariadenia č. 2398/97 ako také nezakladajú výnimku z podmienok stanovených v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva na vrátenie súm, ktoré v čase ich zaplatenia neboli dlžné na základe právnych predpisov.
62. Súdny dvor totiž v bode 67 uvedeného rozsudku konštatoval, že „je úlohou vnútroštátnych orgánov vyvodiť dôsledky v ich právnom poriadku vyplývajúce z určenia neplatnosti v rámci prejudiciálneho konania týkajúceho sa posúdenia platnosti (rozsudok z 30. októbra 1975, Rey Soda, 23/75, Zb. s. 1279, bod 51), čo má za následok, že antidumpingové clo zaplatené podľa nariadenia č. 2398/97 nie je v zmysle článku 236 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 dlžné na základe právnych predpisov a musí byť v zásade vrátené colnými orgánmi v súlade s týmto ustanovením, pokiaľ sú splnené podmienky, ktoré sa vzťahujú na takéto vrátenie, vrátane podmienky stanovenej v odseku 2 tohto článku [ (18) ], čo musí preskúmať vnútroštátny súd.“
63. Je však potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že vo výroku rozsudku nie je spomenutý tento odsek 2 článku 236 nariadenia č. 2913/92, ale len odsek 1 tohto článku. V bode 2 výroku rozsudku Súdneho dvora sa uvádza, že „dovozca, ako dovozca v konaní vo veci samej, ktorý podal na vnútroštátny súd žalobu proti rozhodnutiam, ktorými sa od neho žiada zaplatenie antidumpingového cla podľa nariadenia č. 2398/97, vyhláseného za neplatné podľa tohto rozsudku, má v zásade právo odvolávať sa na túto neplatnosť v rámci sporu v konaní vo veci samej [ (19) ] s cieľom, aby mu bolo toto clo vrátené v súlade s článkom 236 ods. 1 nariadenia (ES) č. 2913/92…“.
64. Zvýraznil som spojenie „v rámci sporu v konaní vo veci samej“, keďže sa domnievam, že Súdny dvor chcel prostredníctvom týchto dvoch rozdielnych konštatovaní rozlíšiť dve situácie, ktoré sú tiež rozdielne, pri určovaní spätných účinkov svojho rozhodnutia o neplatnosti. Ide jednak o situáciu subjektov, ktoré zaplatili clá vyrubené na základe nariadenia, ktoré bolo vyhlásené za nezákonné, podrobili sa tomuto nariadeniu a nenapadli akty, ktorým bolo toto nariadenie uplatnené, pred vnútroštátnymi orgánmi, a jednak o situáciu subjektov, ako napríklad Ikea – a ako uvediem ďalej – tiež CIVAD, ktoré namietali proti uplatneniu nariadenia a v konečnom dôsledku prispeli k tomu, že Súdny dvor vyhlásil toto nariadenie za neplatné. Zatiaľ čo pre prvú skupinu subjektov má platiť lehota stanovená v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva, pre druhú skupinu subjektov naopak v dôsledku spätnej účinnosti, ktorou sa vyznačujú súdne rozhodnutia o neplatnosti, nemá platiť nijaké obmedzenie.
65. Časové obmedzenie stanovené v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva určite vylučuje akúkoľvek prípadnú žiadosť o vrátenie neoprávnene vybratých súm po uplynutí trojročnej lehoty, ktorá plynie odo dňa ich oznámenia, s jedinou výnimkou prípadov vyššej moci.
66. Toto stanovisko však možno uznať iba v prípade subjektov, ktoré sa proti nariadeniu, ktoré bolo napokon vyhlásené za neplatné, nebránili právnymi prostriedkami, ktoré mali k dispozícii. Nemožno ho však uplatniť voči subjektom, ktoré práve umožnili toto vyhlásenie, čiže voči subjektom, ktoré tým, že napadli akty, ktorými bolo nariadenie uplatnené, umožnili, aby Súdny dvor rozhodol. Pre túto druhú skupinu subjektov musí naopak platiť – s výhradou výnimočného a náležite odôvodeného rozhodnutia Súdneho dvora – zásada spätnej účinnosti súdnych rozhodnutí o neplatnosti.(20)
67. Alternatívna hypotéza, čiže časové obmedzenie účinkov tohto rozhodnutia založené na uplatnení lehoty, ktorej začiatok je stanovený, tak ako v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva, by v tomto prípade viedla k výsledku, ktorý by bol sotva zlučiteľný s právom na účinnú súdnu ochranu (článok 47 Charty základných práv Európskej únie). K ťažkostiam, ktoré musel jednotlivec, ako napríklad predmetný dovozca, prekonať, aby dosiahol súdne preskúmanie nariadenia, akým je nariadenie č. 2398/97,(21) by totiž – paradoxne – pribudla aj nemožnosť odvolávať sa na hmotnoprávne a praktické dôsledky uvedeného rozhodnutia o neplatnosti.
68. Preto sa domnievam, že Súdny dvor vo výroku rozsudku Ikea vôbec neodkázal na odsek 2 článku 236 Colného kódexu Spoločenstva na základe toho, že „v rámci sporu v konaní vo veci samej“ sa Ikea mohla domáhať štandardného časového rozšírenia účinkov neplatnosti, o ktorej v incidenčnom konaní rozhodol Súdny dvor.
69. To však neplatí v prípade subjektov, ktoré vôbec nenapadli akty, ktorými bolo uplatnené nariadenie č. 2398/97, pre ktoré podľa bodu 67 rozsudku Ikea v celom rozsahu platí časové obmedzenie stanovené v uvedenom odseku 2 článku 236.
70. Ako je to však v prípade spoločnosti CIVAD? Zastávam názor, že ak by sa v konaní vo veci samej preukázalo, že procesný postup spoločnosti CIVAD je porovnateľný s procesným postupom spoločnosti Ikea, pokiaľ ide o dôslednosť obrany proti nariadeniu č. 2398/97, účinky vyhlásenia uvedeného nariadenia za neplatné by pre tieto dve spoločnosti nemali byť odlišné.(22) Samotná okolnosť, že vnútroštátny súd prípadne neumožnil vydanie incidenčného rozhodnutia Súdneho dvora o platnosti uplatňovaného nariadenia v jej prípade,(23) jej nemôže byť na škodu do takej miery, že by sa prakticky nachádzala v rovnakej situácii ako subjekty, ktoré nenamietali proti uplatneniu predpisu, ktorého nezákonnosť spoločnosť CIVAD namietala, len čo na to mala príležitosť, pričom využila prostriedky nápravy, ktoré jej podľa práva prináležali.
71. Preto sa domnievam, že je potrebné alternatívne odpovedať na prvú otázku vnútroštátneho súdu v tom zmysle, že v danom prípade nejde o prípad vyššej moci, avšak vyhlásenie nariadenia za nezákonné, k akému došlo v rozsudku Ikea vo vzťahu k nariadeniu č. 2398/97, nezakladá nárok na vrátenie alebo odpustenie, na ktorý sa vzťahuje časové obmedzenie stanovené v článku 236 ods. 2 prvom pododseku Colného kódexu Spoločenstva v konkrétnom prípade dovozcu, ktorý – ako v prípade, o aký ide v konaní v veci samej – namietal nezákonnosť tohto nariadenia, pričom prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil túto okolnosť.
D – Druhá prejudiciálna otázka, ktorú subsidiárne položil Tribunal d’instance
72. Ďalej sa budem zaoberať druhou, subsidiárne položenou otázkou pre prípad, ak by sa Súdny dvor rozhodol obmedziť svoju odpoveď na prvú otázku na konštatovanie, že predmetný prípad nepredstavuje prípad vyššej moci: Bola colná správa povinná konať už vtedy, keď WTO vyhlásila nariadenie č. 2398/97 za nezlučiteľné s antidumpingovou dohodou?(24)
73. Zastávam názor, že francúzske orgány nemohli pristúpiť k vráteniu ciel, ktoré už boli zaplatené, len na základe uvedenej skutočnosti, a to jednoducho preto, lebo nariadenie č. 1515/2001 priznáva Spoločenstvu právomoc prijať opatrenia, ktoré je potrebné prijať na základe správy prijatej OUS, ktorá sa týka antidumpingových a antidotačných opatrení. Cieľom takýchto opatrení môže byť podľa článku 1 ods. 1 tohto nariadenia „zrušiť alebo zmeniť a doplniť sporné opatrenie“ [písm. a)] alebo „prijať iné osobitné opatrenia, ktoré sa považujú za potrebné za daných okolností“ [písm. b)], pričom sa pripúšťa možnosť, že sa prijmú oba druhy opatrení súčasne.
74. Na vyhlásenie nezlučiteľnosti nariadenia Únie s antidumpingovou dohodou preto majú prípadne reagovať inštitúcie Únie, takže vnútroštátny orgán, ktorý by sa rozhodol prijať akékoľvek opatrenie v tejto súvislosti, by nevyhnutne zasiahol do právomoci Spoločenstva. Stačí poznamenať, že vrátenie priznané vnútroštátnymi orgánmi z vlastného podnetu by bolo v rozpore s nariadením, ktoré je z uvedených dôvodov napriek tomu, že je nezlučiteľné s antidumpingovou dohodou, v rámci Únie v celom rozsahu platné.
75. Uvedené konštatovania však nemajú vplyv na skutočnosť, že reakcia Únie nemusí nevyhnutne viesť k vráteniu zaplatených ciel. Po prvé preto, lebo ako som už uviedol, nezlučiteľnosť s antidumpingovou dohodou má za následok iba konzultačnú povinnosť a povinnosť rokovať v rámci WTO, čo neumožňuje vylúčiť hypotézu, že tento proces rokovaní povedie k riešeniam, ktoré nebudú musieť spočívať vo vrátení týchto ciel. Po druhé vzhľadom na to, že možnosti, ktoré ponúka nariadenie č. 1515/2001, spočívajú v zrušení alebo zmene a doplnení nariadenia alebo v „prija[tí] in[ých] osobitn[ých] opatren[í], ktoré sa považujú za potrebné za daných okolností“, tiež nie je vylúčené, že po prehodnotení situácie vzhľadom na správu OUS možno clá, ktoré z dôvodov uvedených v tejto správe prípadne nie sú dlžné, vyrubiť na inom základe, ako je ten, ktorý kritizovala WTO.
VII – Návrh
76. Navrhujem preto Súdnemu dvoru, aby na položené prejudiciálne otázky odpovedal takto:
1. a) Trojročná lehota stanovená v článku 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva nezahŕňa prípady, v ktorých neexistencia právneho základu vyrubenia dovozného alebo vývozného cla vyplýva z nezákonnosti samotného predpisu, na základe ktorého došlo k vyrubeniu predmetného cla.
b) Vzhľadom na to, že uvedená lehota sa neuplatní, nemôže sa uplatniť ani výnimka z tejto lehoty – t. j. výnimka vyššej moci.
2. alebo:
Na právo na vrátenie alebo odpustenie v dôsledku vyhlásenia nariadenia za nezákonné, k akému došlo v rozsudku z 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, C-351/04, vo vzťahu k nariadeniu č. 2398/97, sa nevzťahuje časové obmedzenie stanovené v článku 236 ods. 2 prvom pododseku Colného kódexu Spoločenstva v konkrétnom prípade dovozcu, ktorý konal s primeranou starostlivosťou. Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či spoločnosť CIVAD postupovala v tomto zmysle s náležitou starostlivosťou.
3. alebo:
a) Vyhlásenie nariadenia Spoločenstva za nezákonné nepredstavuje prípad „vyššej moci“ v zmysle článku 236 ods. 2 druhého pododseku Colného kódexu Spoločenstva.
b) Článok 236 ods. 2 tretí pododsek Colného kódexu Spoločenstva neukladá colným orgánom povinnosť pristúpiť ex offo
k vráteniu antidumpingových ciel len na základe vyhlásenia nezlučiteľnosti s pravidlami WTO.
(1) .
(2)  –	Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“.
(3)  –	Ú. v. ES L 332, s. 1.
(4)  –	C-351/04, Zb. s. I-7723; ďalej len „rozsudok Ikea“.
(5)  –	Ú. v. ES L 336, s. 234; Mim. vyd. 11/021, s. 325.
(6)  –	WT/DS 141/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport du Groupe spécial du 30 octobre 2000.
(7)  –	WT/DS 141/AB/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport de l’Organe d’appel du 1 er
mars 2001.
(8)  –	Ú. v. ES L 201, s. 10; Mim. vyd. 11/038, s. 50.
(9)  –	Nariadenie, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 2398/97 a ktorým sa pozastavuje jeho uplatňovanie vo vzťahu k dovozom z Indie [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 219, s. 1).
(10)  –	Nariadenie, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 2398/97 a ktorým sa ukončuje konanie týkajúce sa dovozov z Pakistanu [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 26, s. 1).
(11)  –	Ú. v. EÚ L 81, s. 1.
(12)  –	Ide o výklad použitý konkrétne v rozsudku Ikea a napríklad aj v rozsudku z 10. mája 2001, Cabletron, C-463/98, Zb. s. I-3495, bod 26.
(13)  –	Spojené veci C-89/10 a C-96/10, Zb. s. I-7819, bod 48.
(14)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2010, Albron Catering, C-242/09, Zb. s. I-10309, body 35 až 37.
(15)  –	Pozri v tomto zmysle z mnohých rozsudkov rozsudky z 27. februára 1985, Produits de Maïs, 112/83, Zb. s. 719, body 16 až 18, a z 26. apríla 1994, Roquette Frères, C-228/92, Zb. s. I-1445, body 17 až 20 a 25 až 30. Pozri v tejto súvislosti CREMER, W.: Art. 231, Rn. 6. In: CALLIESS, C., RUFFERT, M.: EUV. EGV Kommentar. 3. vydanie. München : C. H. Beck, 2007, a WEGENER, B. W.: Art. 234, Rn. 39-42. In: CALLIESS, C., RUFFERT, M.: EUV. EGV Kommentar. 3. vydanie. München : C. H. Beck, 2007.
(16)  –	Pozri v tejto súvislosti z mnohých autorov HALTERN, U.: Europarecht Dogmatik im Kontext, 2. vydanie. Mohr Siebeck, 2007, body 509 až 543.
(17)  –	Pozri napríklad rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. novembra 2009, MTZ Polyfilms/Rada, T-143/06, Zb. s. II-4133, na základe ktorého bolo vyhlásené za neplatné nariadenie Rady (ES) č. 366/2006 z 27. februára 2006, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 1676/2001, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz polyetyléntereftalátového (PET) filmu s pôvodom okrem iného v Indii (Ú. v. EÚ L 68, s. 6). V uvedenom prípade sa totiž Komisia okrem iných opatrení rozhodla vyzvať oznámením č. 2010/C 131/03 (Ú. v. EÚ z 20. mája 2010) dotknuté osoby, aby v čo najkratšom čase požiadali o vrátenie príslušných ciel, pričom výslovne konštatovala, že sa neuplatní lehota stanovená v príslušných colných predpisoch. V súvislosti s nariadením č. 261/2008 Komisia – v dokumente spomenutom v bode 33, ktorý CIVAD predložila na pojednávaní – rozhodla o vrátení bez toho, aby bola povinná to urobiť na základe súdneho rozhodnutia o neplatnosti.
(18)  –	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(19)  –	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(20)  –	Pre úplnosť však musím poukázať na to, že ako uvádza Komisia, v predchádzajúcom rozsudku (Cabletron, už citovaný) bolo výslovne prevzaté riešenie, ktoré navrhol generálny advokát Jacobs, ktorý v bode 115 svojich návrhov uviedol, že „neexistuje nijaký dôvod, pre ktorý by sa mal obmedziť spätný účinok určenia neplatnosti, ktoré navrhujem. V každom prípade treba poznamenať, že jeho praktické účinky by mali vplyv iba na obdobie do 1. januára 2000 a že článok 236 ods. 2 Colného kódexu Spoločenstva stanovuje trojročnú lehotu na vrátenie alebo odpustenie ciel, ktoré nie sú dlžné na základe právnych predpisov.“
(21)  –	Pre ktorého by zrejme nebolo ľahké preukázať, že je uvedeným nariadením v zmysle judikatúry „osobne“ dotknutý. Pozri v tomto zmysle z mnohých autorov LENAERTS, K.: Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union. In: Cahiers de droit européen, 2009, č. 5-6, s. 711 až 745.
(22)  –	Niektoré aspekty posudzovania tejto otázky bolo možné predložiť v prejednávanej veci. CIVAD spoločne s inými spoločnosťami skutočne podnikla opatrenia proti nariadeniu č. 2398/97 už 2. marca 1998 tým, že podala žalobu o neplatnosť na Súde prvého stupňa, ktorá bola z dôvodu vád týkajúcich sa právneho zastúpenia uznesením z 24. februára 2000, T-37/98, FTA a i./Rada, Zb. s. II-373, vyhlásená za neprípustnú. Táto žaloba však v každom prípade nebola založená na dôvodoch, ktoré neskôr viedli k vydaniu rozsudku Ikea, keďže v čase jej podania (marec 1998) sa ešte ani neotvorili konzultácie v rámci WTO začaté v dôsledku sťažnosti, ktorú podala India (august 1998). Napriek neúspešnosti tohto prvého pokusu napadnúť uvedené nariadenie (v prípade ktorého Rada aj Komisia namietala, že z dôvodu nedostatočnej legitimácie je neprípustný) považujem za potrebné poukázať na tento pokus ako na prejav záujmu a starostlivosti spoločnosti CIVAD napadnúť nariadenie č. 2398/97 v súdnom konaní.
(23)  –	Treba zdôrazniť, že samotná spoločnosť CIVAD oznámila vnútroštátnym orgánom, že je vhodné počkať na rozhodnutie Súdneho dvora o tejto otázke.
(24)  –	Vnútroštátny súd vo svojej otázke uvádza tri relevantné štádiá konania v rámci WTO týkajúceho sa určenia zlučiteľnosti nariadenia č. 2398/97 s antidumpingovou dohodou. Ako vysvetlím ďalej, vedenie tohto konania ani jeho výsledok nemohol z hľadiska práva Únie predstavovať dostatočný základ na to, aby vnútroštátne orgány konali tak, ako to žiadala CIVAD. Preto sa domnievam, že rozlíšenie troch procesných štádií, ktoré uvádza vnútroštátny súd, je irelevantné.