Predbežné znenie
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 21. mája
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Rámcové
rozhodnutie
2008/909/SVV – Vzájomné
uznávanie
rozsudkov v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody – Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu – Článok 9 ods. 1 písm. i) – Dotknutá
osoba,
ktorá
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
ktoré
viedlo k jej
odsúdeniu – Výnimky – Splnomocnenie
udelené
dotknutou
osobou
právnemu
zástupcovi,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní v jej
veci a aby
mu
boli
doručované
písomnosti,
ktoré
jej
sú
adresované – Informácia o termíne
pojednávania a mieste
tohto
súdneho
konania – Dobrovoľné a jednoznačné
vzdanie
sa
práva
dotknutej
osoby
osobne
sa
zúčastniť
na
uvedenom
konaní – Miera
voľnej
úvahy
príslušného
orgánu
členského
štátu
výkonu – Povinnosť
konformného
výkladu “
Vo
veci C‑447/24
[Höldermann](i),
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Kammergericht (Vyšší
krajinský
súd
Berlín,
Nemecko) z 21. júna
2024 a doručený
Súdnemu
dvoru
25. júna
2024,
ktorý
súvisí s konaním:
Staatsanwaltschaft Berlin,
za
účasti:
SO,
SÚDNY
DVOR
(piata
komora),
v zložení:
predsedníčka
piatej
komory M. L. Arastey Sahún,
sudcovia E. Regan (spravodajca), D. Gratsias, B. Smulders a N. Fenger,
generálny
advokát: J. Richard
de
la
Tour,
tajomník: M. Siekierzyńska,
referentka,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní z 15. mája
2025,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        SO, v zastúpení: K. Bobisch,
Rechtsanwalt,
–        poľská
vláda, v zastúpení: B. Majczyna a J. Sawicka,
splnomocnení
zástupcovia,
–        Európska
komisia, v zastúpení: H. Leupold, F. Tomat a J. Vondung,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
18. septembra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
Rady
2008/909/SVV z 27. novembra
2008 o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii
(Ú. v. EÚ L 327,
2008, s. 27),
zmeneného
rámcovým
rozhodnutím
Rady
2009/299/SVV z 26. februára
2009
(Ú. v. EÚ L 81,
2009, s. 24)
(ďalej
len
„rámcové
rozhodnutie
2008/909“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
konania
týkajúceho
sa
uznania a výkonu
rozsudku v Nemecku,
pričom
ide o rozsudok
vydaný
poľským
súdom,
ktorým
bol
uložený
trest
odňatia
slobody
nemeckému
štátnemu
príslušníkovi, a to v konaní,
na
ktorom
sa
táto
osoba
osobne
nezúčastnila.
Právny rámec
Právo Únie
Rámcové rozhodnutie 2002/584
3        Článok 4a
rámcového
rozhodnutia
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi
(Ú. v. ES L 190,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
19/006,
s. 34),
zmeneného
rámcovým
rozhodnutím
2009/299
(ďalej
len
„rámcové
rozhodnutie
2002/584“),
nazvaný
„Rozhodnutia
vydané v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila“, v odseku
1
stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
tiež
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
[ochranného
opatrenia
spojeného s pozbavením
osobnej
slobody – neoficiálny
preklad],
ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v európskom
zatykači
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
členského
štátu
pôvodu
[členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač – neoficiálny
preklad]:
a)      bola
včas:
i)      buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
táto
osoba
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
ii)      informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
alebo
b)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
alebo
c)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
i)      výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
ii)      nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty;
alebo
d)      rozhodnutie
jej
nebolo
osobne
doručené,
ale:
i)      rozhodnutie
sa
jej
osobne
doručí
bezodkladne
po
odovzdaní a bude
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového,
a
ii)      bude
poučená o lehote, v ktorej
musí
podať
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
ako
sa
uvádza v príslušnom
európskom
zatykači.“
Rámcové rozhodnutie 2008/909
4        Podľa
článku 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
nazvaného
„Vymedzenia
pojmov“:
„Na
účely
tohto
rámcového
rozhodnutia:
a)      ‚rozsudok‘
je
konečné
rozhodnutie
alebo
súdny
príkaz
štátu
pôvodu
[štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač – neoficiálny
preklad],
ktorým
sa
fyzickej
osobe
ukladá
trest;
b)      ‚trest‘
je
akýkoľvek
trest
odňatia
slobody
alebo
akékoľvek
opatrenie
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody
uložené
na
určitý
alebo
neurčitý
čas
za
trestný
čin
na
základe
trestného
konania;
c)      ‚[štát,
ktorý
vydal
európsky
zatykač]‘
je
členský
štát, v ktorom
bol
vydaný
rozsudok;
d)      ‚vykonávajúci
štát‘
je
členský
štát,
ktorému
bol
rozsudok
zaslaný
na
účely
jeho
uznania a výkonu.“
5        Článok 3 tohto
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Účel a rozsah
pôsobnosti“, v odseku
1
stanovuje:
„Účelom
tohto
rámcového
rozhodnutia
je
vytvoriť
pravidlá,
podľa
ktorých
členský
štát s cieľom
uľahčenia
sociálnej
nápravy
odsúdenej
osoby
uzná
rozsudok a vykoná
trest.“
6        Článok 4 uvedeného
rámcového
rozhodnutia,
nazvaný
„Kritériá
na
zaslanie
rozsudku a osvedčenia
inému
členskému
štátu“, v odseku
1
stanovuje:
„Za
predpokladu,
že
odsúdená
osoba
je v štáte
pôvodu
alebo
vo
vykonávajúcom
štáte, a za
predpokladu,
že
dala
svoj
súhlas,
ak
sa
tak
vyžaduje
podľa článku 6,
možno
rozsudok
spolu s osvedčením,
ktorého
štandardné
tlačivo
je
uvedené v prílohe I,
zaslať
jednému z nasledujúcich
členských
štátov:
a)      členskému
štátu,
ktorého
štátnu
príslušnosť
má
odsúdená
osoba a v ktorom
žije_…
…“
7        V článku 8 tohto
rámcového
rozhodnutia,
nazvanom
„Uznávanie
rozsudku a výkon
trestu“,
sa v odseku
1
uvádza:
„Príslušný
orgán
vykonávajúceho
štátu
uzná
rozsudok,
ktorý
mu
bol
zaslaný v súlade s článkom 4 a v súlade s postupom
podľa článku 5, a bezodkladne
prijme
všetky
potrebné
opatrenia
na
výkon
trestu,
pokiaľ
nerozhodne o uplatnení
jedného z dôvodov
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu,
ktoré
sú
ustanovené v článku 9.“
8        Článok 9 rámcového
rozhodnutia
2008/909,
nazvaný
„Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu“, v odseku
1
stanovuje:
„Príslušný
orgán
vykonávajúceho
štátu
môže
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak:
…
i)      podľa
osvedčenia
uvedeného v článku 4 sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v osvedčení
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
[štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač]:
i)      bola
včas:
–        buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
–        informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
alebo
ii)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
alebo
iii)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
–        výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
–        nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty;
…“
Rámcové rozhodnutie 2009/299
9        Podľa
odôvodnení
1,
4,
6,
8 a 15
rámcového
rozhodnutia
2009/299:
„(1)      Právo
obvinenej
osoby
byť
prítomná
na
konaní
je
súčasťou
práva
na
spravodlivé
súdne
konanie
ustanoveného v článku 6 Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
[podpísaného
4. novembra
1950 v Ríme],
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
Tento
súd
tiež
vyhlásil,
že
právo
obvinenej
osoby
byť
prítomná
na
konaní
nie
je
absolútne a obvinená
osoba
sa
môže
za
určitých
okolností z vlastnej
slobodnej
vôle
výslovne
alebo
konkludentne,
avšak
jednoznačne,
vzdať
uvedeného
práva.
…
(4)      Je
preto
potrebné
ustanoviť
jasné a spoločné
dôvody
odmietnutia
uznania
rozhodnutí
vydaných v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila.
Toto
rámcové
rozhodnutie
má
za
cieľ
upresniť
vymedzenie
takýchto
spoločných
dôvodov,
ktoré
vykonávajúcemu
orgánu
umožnia
vykonať
rozhodnutie
napriek
neprítomnosti
dotknutej
osoby
na
konaní
pri
úplnom
rešpektovaní
práva
tejto
osoby
na
obhajobu.
Účelom
tohto
rámcového
rozhodnutia
nie
je
upraviť
formy a metódy
vrátane
procesných
požiadaviek,
ktoré
sa
využívajú
na
dosiahnutie
výsledkov
vymedzených v tomto
rámcovom
rozhodnutí a ktoré
sa
spravujú
vnútroštátnym
právom
členských
štátov.
…
(6)      Ustanovenia
tohto
rámcového
rozhodnutia,
ktorými
sa
menia a dopĺňajú
iné
rámcové
rozhodnutia,
stanovujú
podmienky,
za
ktorých
by
sa
uznanie a výkon
rozhodnutia
vydaného v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemali
odmietnuť.
Toto
sú
alternatívne
podmienky;
ak
je
jedna z podmienok
splnená,
vydávajúci
orgán
vyplnením
zodpovedajúcej
časti
európskeho
zatykača
alebo
príslušného
osvedčenia
iného
rámcového
rozhodnutia
dáva
záruku,
že
požiadavky
boli
alebo
budú
splnené,
čo
by
malo
na
účely
výkonu
rozhodnutia
na
základe
zásady
vzájomného
uznávania
stačiť.
…
(8)      Právo
na
spravodlivé
súdne
konanie
obvinenej
osoby
je
zaručené
[Európskym
dohovorom] o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd,
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
Toto
právo
zahŕňa
právo
dotknutej
osoby
byť
osobne
prítomná
na
konaní.
Aby
mohla
toto
právo
uplatniť,
musí
dotknutá
osoba o stanovenom
termíne
konania
vedieť.
Podľa
tohto
rámcového
rozhodnutia
by
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní
mal
každý
členský
štát
zabezpečiť v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom,
pričom
sa
predpokladá,
že
to
musí
byť v súlade s požiadavkami
tohto
dohovoru. V súlade s judikatúrou
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
by
sa
pri
zvažovaní,
či
je
spôsob
poskytnutia
informácie
postačujúci
na
to,
aby
sa
zabezpečila
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní,
mohla
prípadne
venovať
osobitná
pozornosť
aj
snahe
dotknutej
osoby
získať
informáciu,
ktorá
jej
bola
určená.
…
(15)      Dôvody
odmietnutia
uznania
sú
nepovinné.
Miera
uváženia
členských
štátov
pri
transpozícii
týchto
dôvodov
do
vnútroštátneho
práva
sa
však
riadi
najmä
právom
na
spravodlivé
súdne
konanie
pri
zohľadnení
celkového
cieľa
tohto
rámcového
rozhodnutia
posilniť
procesné
práva
osôb a uľahčiť
justičnú
spoluprácu v trestných
veciach[.]“
10      Článok 1 rámcového
rozhodnutia
2009/299,
nazvaný
„Ciele a rozsah
pôsobnosti“,
stanovuje:
„1.      Cieľom
tohto
rámcového
rozhodnutia
je
posilniť
procesné
práva
osôb,
voči
ktorým
prebieha
trestné
konanie, a zároveň
uľahčiť
justičnú
spoluprácu v trestných
veciach, a najmä
zlepšiť
vzájomné
uznávanie
justičných
rozhodnutí
medzi
členskými
štátmi.
2.      Týmto
rámcovým
rozhodnutím
sa
nemení
povinnosť
rešpektovať
základné
práva a všeobecné
právne
zásady
zakotvené v článku 6 [Zmluvy o EÚ],
vrátane
práva
osôb,
voči
ktorým
prebieha
trestné
konanie,
na
obhajobu, a všetky
povinnosti
justičných
orgánov v tomto
ohľade
zostávajú
nedotknuté.
3.      Rámcové
rozhodnutie
ustanovuje
spoločné
pravidlá
uznávania
a/alebo
výkonu
justičných
rozhodnutí,
ktoré
boli
vydané v jednom
členskom
štáte
(členský
štát
[,
ktorý
vydal
európsky
zatykač])
po
konaní,
na
ktorom
dotknutá
osoba
nebola
prítomná, v druhom
členskom
štáte
(vykonávajúci
členský
štát) v súlade s ustanoveniami článku 5 ods. 1
[rámcového
rozhodnutia
2002/584]…, článku 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]…“
11      Článkom 2 rámcového
rozhodnutia
2009/299,
nazvaným
„Zmeny a doplnenia
[rámcového
rozhodnutia
2002/584]“,
bol v súlade s jeho bodom 1 vložený článok 4a
do
rámcového
rozhodnutia
2002/584. Článkom 5 rámcového
rozhodnutia
2009/299,
nazvaným
„Zmeny a doplnenia
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]“,
bol v súlade s jeho bodom 1 vložený článok 9 ods. 1 písm. i)
do
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
Smernica (EÚ) 2016/343
12      Odôvodnenie
36
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016, s. 1)
znie:
„Za
určitých
okolností
by
malo
byť
možné
rozhodnutie o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby
vyniesť
aj
za
jej
neúčasti
na
súdnom
konaní.
Takýto
prípad
by
mohol
nastať,
ak
bola
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti, a napriek
tomu
sa
nedostaví.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o súdnom
konaní
by
sa
malo
rozumieť,
že
táto
osoba
bola
predvolaná
osobne
alebo
iným
spôsobom,
pričom
jej
bola
doručená
úradná
informácia o čase a mieste
konania
tak,
že
sa
mohla o súdnom
konaní
dozvedieť.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o dôsledkoch
neúčasti
by
sa
malo
rozumieť
najmä
to,
že
táto
osoba
bola
informovaná o tom,
že
za
jej
neúčasti
na
súdnom
konaní
možno
vyniesť
rozhodnutie.“
13      Článok 8 tejto
smernice s názvom
„Právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“ v odseku
2
stanovuje:
Členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti,
ak:
a)      podozrivá
alebo
obvinená
osoba
bola
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti
alebo
b)      podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
podozrivá,
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.“
Nemecké právo
14      Ustanovenie § 84b
Gesetz über die internationale Rechtshilfe in
Strafsachen (zákon o medzinárodnej
právnej
pomoci v trestných
veciach), v znení
uverejnenom
27. júna
1994
(BGBl.
1994
I,
s. 1537), v znení
zákona z 19. decembra
2022
(BGBl.
2022
I,
s. 2632)
(ďalej
len
„IRG)“, s názvom
„Dodatočné
podmienky
prípustnosti“,
stanovuje:
„1.      Výkon
nie
je
neprípustný,
ak
…
(2)      sa
odsúdená
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
bolo
vydané
rozhodnutie;
…
3.      Odchylne
od
odseku
1 bodu 2 je
výkon
prípustný
aj
vtedy,
ak
(1)      odsúdená
osoba
bola
včas
a)      osobne
predvolaná
na
konanie, v ktorom
došlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
b)      inými
prostriedkami
skutočne
úradne
informovaná o plánovanom
termíne a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k vydaniu
rozhodnutia, a to
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
dotknutá
osoba
mala
vedomosť o pojednávaní
stanovenom v rámci
súdneho
konania,
a
c)      bolo
jej
oznámené,
že
rozsudok
môže
byť
vydaný
aj v jej
neprítomnosti;
…
(3)      odsúdená
osoba,
ktorá
pritom
mala
vedomosť o pojednávaní
stanovenom v rámci
súdneho
konania,
splnomocnila
obhajcu,
aby
ju
na
pojednávaní
obhajoval, a tento
obhajca
ju
na
tomto
pojednávaní
skutočne
obhajoval.
4.      Bez
ohľadu
na
odsek
1 bod 2 je
výkon
prípustný
aj
vtedy,
ak
po
doručení
rozhodnutia
odsúdená
osoba
(1)      výslovne
vyhlásila,
že
proti
vydanému
rozsudku
nemá
výhrady,
alebo
(2)      v príslušných
lehotách
nepodala
návrh
na
obnovu
konania
ani
odvolanie.
Odsúdená
osoba
musí
byť
vopred
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorom
sa
môže
zúčastniť a ktoré
umožňuje
opätovne
preskúmať
vec z meritórneho
hľadiska,
pričom
sa
zohľadňujú
aj
nové
dôkazy, a môže
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia.“
Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
15      Rozsudkom
vydaným
5. augusta
2019
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra,
Poľsko)
odsúdil
SO
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
jedného
roka
za
účasť
na
zločineckej
skupine.
16      Rozsudkom z 24. marca 2022
Sąd Apelacyjny w Poznaniu
(Odvolací
súd
Poznaň,
Poľsko)
zamietol
odvolanie,
ktoré
proti
tomuto
rozsudku
podal
obhajca
SO.
17      Rozhodnutím z 30. januára
2023
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra)
vyhovel
žiadosti
SO,
aby
bol
trest
odňatia
slobody
vykonaný v Nemecku, a to z dôvodu,
že
je
nemeckým
štátnym
príslušníkom,
centrum
jeho
záujmov
sa
nachádza v Berlíne
(Nemecko) a aj
jeho
rodina
žije v tomto
členskom
štáte.
18      Listom z 2. februára
2023,
ku
ktorému
boli
pripojené
toto
rozhodnutie,
osvedčenie
uvedené v článku 4 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
prvostupňový
rozsudok z 5. augusta
2019 a rozsudok z 24. marca 2022
vydaný v odvolacom
konaní,
ako
aj
oznámenie
žiadosti
SO v poľskom a nemeckom
jazyku,
uvedený
súd
požiadal
Staatsanwaltschaft Berlin (prokuratúra
Berlín,
Nemecko)
ako
príslušný
nemecký
orgán,
aby
prevzala
výkon
trestu
uloženého
SO.
19      Prokuratúra
Berlín
preto
podala
na
senát
pre
výkon
trestov
Landgericht Berlin (Krajinský
súd
Berlín,
Nemecko)
návrh
na
to,
aby
výkon
trestu
odňatia
slobody,
ktorý
bol
uložený
rozsudkom z 5. augusta
2019,
vyhlásil
za
prípustný.
20      Pred
týmto
senátom
pre
výkon
trestov
SO
vyjadril
nesúhlas s návrhom
prokuratúry
Berlín,
pričom
konkrétne
tvrdil,
že
sa
osobne
zúčastnil
len
na
dvoch z 28
pojednávaní v rámci
súdneho
konania v jeho
veci v Poľsku,
ktoré
sa
podľa
jeho
vyjadrenia
uskutočňovalo v prvostupňovom
konaní v časovom
rozpätí
viac
ako
štyri a pol
roka, a že
sa
osobne
nezúčastnil
ani
na
pojednávaní v odvolacom
konaní.
SO
tvrdí,
že
nevedel o tom,
či
bol
obhajovaný
počas
zvyšných
26
dní, v ktorých
sa
konalo
pojednávanie
na
prvom
stupni, a v odvolacom
konaní.
21      Uvedený
senát
pre
výkon
trestov,
ktorý
požiadal
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra) o doplňujúce
informácie, v liste z 31. júla
2023
uviedol,
že
SO
sa v prvostupňovom
konaní
zúčastnil
na
troch
pojednávaniach v priebehu
rokov
2012 a 2014,
predložil
pripomienky k meritórnej
stránke
veci a požiadal,
aby
sa v prípade
neprítomnosti
uskutočnili
ďalšie
pojednávania
za
jeho
neúčasti.
SO
bol
poučený o svojom
práve
zúčastniť
sa
na
konaní a o povinnosti
oznámiť
každú
zmenu
adresy,
na
ktorú
mu
môže
byť
zaslané
predvolanie,
ako
aj
uviesť
na
tento
účel
adresu v Poľsku.
SO
sa
však
nezúčastnil
na
odvolacom
konaní,
ale
využil
pomoc
obhajcu,
ktorý
sa
zúčastnil
na
pojednávaniach
na
oboch
stupňoch.
Prítomnosť
obvineného v odvolacom
konaní,
rovnako
ako
ani
prítomnosť
obhajcu,
nie
je v poľskom
práve
povinná.
Predvolanie
na
pojednávanie v odvolacom
konaní
bolo
doručené
na
poľskú
adresu,
ktorú
uviedol
SO
na
doručovanie
jemu
adresovaných
písomností,
konkrétne
adresu
advokátskej
kancelárie
jeho
obhajcu.
22      Listom z 19. septembra
2023
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra) v nadväznosti
na
novú
žiadosť
senátu
pre
výkon
trestov
Landgericht Berlin (Krajinský
súd
Berlín)
poskytol
dodatočné
informácie
týkajúce
sa
konania
na
prvom
stupni.
23      Rozhodnutím z 24. novembra
2023
senát
pre
výkon
trestov
Landgericht Berlin (Krajinský
súd
Berlín)
zamietol
návrh
prokuratúry
Berlín
na
vyhlásenie
prípustnosti
výkonu
trestu
SO v Nemecku,
keďže
podľa
informácií,
ktoré
poskytol
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra),
SO
nebol
predvolaný
na
niektoré
pojednávania v rámci
súdneho
konania,
konkrétne
že
nie
je
zrejmé,
že
by
sa
procesné
úkony
vykonané
na
týchto
pojednávaniach v prvostupňovom
konaní
týkali
výlučne
spoluobžalovaných, a ani
to,
že
by
sa
SO o týchto
informáciách
dozvedel
iným
spôsobom.
Ani
obhajca
na
týchto
pojednávaniach
nevystúpil
na
jeho
obhajobu.
24      Prokuratúra
Berlín
podala
proti
tomuto
rozhodnutiu
opravný
prostriedok
na
Kammergericht (Vyšší
krajinský
súd
Berlín,
Nemecko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Na
podporu
tohto
opravného
prostriedku
uvádza,
že
prítomnosť
SO
na
určitých
pojednávaniach,
počas
ktorých
sa
vyjadril k meritórnej
stránke
veci a požiadal,
aby
sa
vo
veci
konalo
aj v jeho
neprítomnosti,
je
dostatočná,
pretože
neúčasť
na
pojednávaniach v ostatných
dňoch
vychádzala z jeho
samostatného
rozhodnutia.
Okrem
toho
SO
sám,
prostredníctvom
svojho
obhajcu
na
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra),
požiadal o to,
aby
bol
jeho
trest
vykonaný v Nemecku,
čím
sa
tak
vzdal
ochrany
vyplývajúcej z § 84b ods. 1 bodu 2 IRG.
25      SO
podľa
vyhlásenia
svojho
obhajcu
nemal
vedomosť o odvolacom
konaní.
Predvolanie
mu
nebolo
zaslané
na
jeho
adresu v Nemecku.
Preto
ani
nemohol
udeliť
splnomocnenie
ad
litem na
účely
jeho
zastúpenia v tomto
konaní, s tým,
že
by
mal
vedomosť o pojednávaní
stanovenom
pre
toto
súdne
konanie.
26      V nadväznosti
na
žiadosť
zo
strany
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
obhajca
SO
pred
poľskými
súdmi
vyhlásením z 28. februára
2024
uviedol,
že
jeho
plná
moc
sa
vzťahuje
tak
na
prvostupňové,
ako
aj
na
odvolacie
konanie,
že
SO
uviedol
adresu
jeho
advokátskej
kancelárie
ako
adresu
na
doručovanie
písomností,
ktoré
sú
mu
adresované, v Poľsku,
pričom
ide o adresu,
na
ktorú
je
mu v súlade s poľským
právom
možné
platne
doručovať
jemu
adresované
zásielky, a že v odvolacom
konaní
sa
nechal
substitučne
zastúpiť
kolegyňou
advokátkou.
Je
pravdepodobné,
že
SO o termíne
pojednávania
neinformoval,
keďže
jeho
prítomnosť
na
pojednávaní
nebola
povinná a on
ako
advokát
bol
substitučne
zastúpený
kolegyňou.
27      V prvom
rade
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
predvolanie
na
pojednávanie
doručené
splnomocnencovi,
ktorého
si
odsúdená
osoba,
ktorá
samotná
sa
pritom
na
pojednávaní
nezúčastnila,
zvolila
na
účely
doručovania
jej
adresovaných
písomností,
spĺňa
podmienky
vyžadované článkom 9 ods. 1 písm. i)
bodom
i)
prvou
zarážkou
rámcového
rozhodnutia
2008/909, a teda
by
mal
uznať a vykonať
rozsudok,
ktorým
bola
táto
osoba
odsúdená.
28      V tejto
súvislosti
sa
tento
súd
domnieva,
že
pojem
„konani[e],
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia“,
uvedený v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
sa
má
chápať
rovnako
ako
rovnaký
pojem
uvedený v článku 4a
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ktorý
už
Súdny
dvor
vyložil v rozsudkoch z 10. augusta
2017,
Tupikas (C‑270/17
PPU,
EU:C:2017:628), a z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti)
(C‑397/22,
EU:C:2023:1030),
keďže
tieto
dve
ustanovenia
majú
rovnaké
znenie,
boli
zmenené
tým
istým
rámcovým
rozhodnutím a nie
je
dôvod
na
to,
aby
sa k prípadom
odovzdania
na
účely
výkonu
európskeho
zatykača
pristupovalo
inak
ako k prípadom
prevzatia
výkonu
odsudzujúceho
rozsudku.
Tento
pojem
by
sa
tak v prípade,
že
trestné
konanie
pozostáva z viacerých
stupňov,
mal
vzťahovať
len
na
to
konanie, v ktorom
bolo
po
novom
preskúmaní
zo
skutkového a právneho
hľadiska
právoplatne
rozhodnuté o vine
dotknutej
osoby a o tom,
že
sa
jej
ukladá
trest. V prejednávanej veci
ide o pojednávanie v odvolacom
konaní,
uskutočnené
24. marca 2022
na
Sąd Apelacyjny w Poznaniu
(Odvolací
súd
Poznan), a nie o prvostupňové
konanie,
na
ktoré
poukazuje
komora
pre
výkon
trestov
Landgericht Berlin (Krajinský
súd
Berlín).
29      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
prikláňa k názoru,
že z rozsudkov z 24. mája
2016,
Dworzecki (C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346), a z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti)
(C‑397/22,
EU:C:2023:1030),
ktoré
sa
týkajú
ustanovenia,
ktoré
má
rovnaké
znenie a je
uvedené v článku 4a ods. 1 písm. a)
bode
i)
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
vyplýva
na
položenú
otázku
záporná
odpoveď,
pričom v uvedených
rozsudkoch
Súdny
dvor
rozhodol,
že
predvolanie
odovzdané
dospelému,
ktorý
je
členom
domácnosti
dotknutej
osoby a ktorá
sa
zaviazala
ho
odovzdať
dotknutej
osobe,
spĺňa
podmienky
uvedené v tomto
ustanovení
len
vtedy,
ak
európsky
zatykač
umožňuje
zistiť,
či a prípadne
kedy
ho
táto
osoba
skutočne
odovzdala
dotknutej
osobe.
Súdny
orgán,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
by
preto v tomto
zatykači
mal
uviesť
skutočnosti,
na
základe
ktorých
mohol
mať
za
preukázané,
že
dotknutej
osobe
boli
skutočne
doručené
úradné
informácie o termíne a mieste
súdneho
konania v jej
veci.
Táto
judikatúra
by
sa
dala
uplatniť
aj
na
osvedčenie
podľa článku 4 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktoré v prejednávanej veci
takéto
informácie
neobsahuje.
30      Skutkové
okolnosti
vo
veci
samej
sa
však
odlišujú
od
skutkových
okolností
skúmaných
vo
veciach, v ktorých
boli
vydané
tieto
rozsudky,
keďže v prejednávanej veci
bola
osobou,
ktorej
bola
predmetná
písomnosť
doručená,
osoba,
ktorú
SO
pred
príslušnými
súdnymi
orgánmi
výslovne
určil
za
splnomocnenca
na
doručovanie
písomností,
pričom
jej
adresu
uviedol
ako
adresu,
na
ktorú
bolo
možné
takéto
písomnosti
doručovať. Z uvedeného
by
sa
dalo
vyvodiť,
že
SO
chcel,
aby
sa
písomnosti
doručené
splnomocnencovi
oprávnenému
na
ich
prijímanie
považovali
za
písomnosti,
ktoré
boli
doručené
jemu
samotnému.
31      V druhom
rade, v prípade
zápornej
odpovede
na
prvú
otázku,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
treba
preskúmať,
či
osoba,
ktorá
bola
odsúdená
bez
toho,
aby
sa
osobne
zúčastnila
na
pojednávaní,
bola v odvolacom
konaní
zastúpená
takým
spôsobom,
ktorý
vylučuje
dôvod
odmietnutia
uznania a výkonu
rozsudku,
ktorým
jej
bol
uložený
trest.
Vnútroštátny
súd
sa
teda
pýta,
či
sú
splnené
podmienky
uplatnenia článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ak
táto
osoba v čase,
keď
svojmu
obhajcovi
udelila
splnomocnenie
na
jej
zastupovanie,
nevedela o termíne
konania,
ale
vedela
len o tom,
že
sa
súdne
konanie
uskutoční.
32      Tento
súd
uvádza,
že
podľa
tohto
ustanovenia
by
stanovenie
termínu
pojednávania v súdnom
konaní
malo
predchádzať
vydaniu
splnomocnenia
obhajcovi.
To
však
nevyhnutne
neplatí
pre
odvolacie
konanie.
Uvedený
súd
totiž
poukazuje
na
to,
že
vo
všeobecnosti
platí,
že
osoba
odsúdená v prvostupňovom
konaní,
ktorá
splnomocní
svojho
obhajcu
na
podanie
odvolania,
ho
splnomocní
aj
na
to,
aby
ju
obhajoval v odvolacom
konaní, a to
aj v prípade
neúčasti,
za
predpokladu,
že
to
vnútroštátne
právo
umožňuje a nevyžaduje
sa
prítomnosť
tejto
osoby
na
tomto
odvolacom
konaní.
Tento
súd
poznamenáva,
že
uvedená
osoba s istotou
vie o tom,
že
sa
odvolacie
konanie
uskutoční,
pretože
podáva
odvolanie,
ale
zatiaľ
nemá
vedomosť o presnom
termíne,
na
ktorý
odvolací
súd
stanoví
pojednávanie v rámci
súdneho
konania.
33      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
je
už
samotná
vedomosť o tom,
že
sa
uskutoční
odvolacie
konanie,
dostatočná,
keďže v ďalšom
priebehu
konania
bude
len
na
rozhodnutí
osoby,
ktorá
bola
odsúdená
bez
toho,
aby
sa
sama
zúčastnila
na
prvostupňovom
konaní,
či
bude
kontaktovať
súd a svojho
obhajcu s cieľom
informovať
sa o termíne
stanovenom
pre
toto
odvolacie
konanie.
34      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
dodáva,
že
aj v prípadoch,
že
obhajca
podá
odvolanie
bez
vedomia
svojho
klienta,
keď v situácii,
keď s ním
nemá
žiadny
kontakt,
chce
dodržať
lehotu
na
podanie
odvolania – s cieľom
zachovať
jeho
účinky
–
odvolacie
konanie
nebude
pokračovať
bez
toho,
aby o tom
informoval
dotknutú
osobu a aby
mu
to
táto
osoba
potvrdila.
Tento
súd
preto z úkonov
uskutočnených
zvoleným
obhajcom a jeho
kolegyňou
advokátkou,
ktorá
ho
nahradila
pred
Sąd Apelacyjny w Poznaniu
(Odvolací
súd
Poznaň),
vyvodzuje
existenciu
dohody s SO a jeho
určitú
vedomosť o blížiacom
sa
odvolacom
konaní,
aj
keď v čase
tejto
dohody
ešte
nebol
stanovený
termín
pojednávania.
35      V treťom
rade, v prípade
zápornej
odpovede
na
prvú
otázku a odpovede
na
druhú
otázku v tom
zmysle,
že
pojednávanie v súdnom
konaní
už
musí
byť
stanovené a že
dotknutá
osoba o ňom
musí
mať
vedomosť v čase
udelenia
splnomocnenia
jej
obhajcovi,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
prevzatie
výkonu
trestu
nie
je
prípustné
podľa § 84b ods. 1 bodu 2 IRG,
keďže
sa
neuplatňuje
výnimka
stanovená v § 84b ods. 3 bode 3 IRG,
ktorým
sa
do
nemeckého
práva
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
36      Tento
súd
však
poznamenáva,
že
zatiaľ
čo článok 9 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909
priznáva
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
voľnú
úvahu,
ustanovenie § 84b ods. 1 bod 2 IRG
stanovuje
absolútny
dôvod
odmietnutia
uznania a výkonu.
Uvedený
súd
sa
domnieva,
že
toto
ustanovenie
nemôže
vykladať
contra legem,
to
znamená v tom
zmysle,
že
by
pri
skúmaní
dôvodu
odmietnutia
disponoval
voľnou
úvahou,
ktorá
by
išla
nad
rámec
výnimiek
stanovených v § 84b ods. 3 a 4
IRG.
37      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
ak
by
takouto
voľnou
úvahou
disponoval,
prevzatie
výkonu
trestu
by
sa
považovalo
za
prípustné.
SO
totiž
napriek
odvolaniu,
ktoré
podal,
neudržiaval
dostatočný
kontakt s poľskými
justičnými
orgánmi a so
svojím
obhajcom,
ktorého
adresu
advokátskej
kancelárie
uviedol
ako
adresu
na
doručovanie
písomností.
Zjavne
tak
nemal
osobitný
záujem
osobne
sa
zúčastniť
na
odvolacom
konaní.
Navyše
samotný
SO
požiadal o prevzatie
výkonu
svojho
trestu v Nemecku.
Vzhľadom
na
tieto
okolnosti
tento
súd
neidentifikuje
žiadny
oprávnený
záujem
SO
na
tom,
aby
bol
výkon
jeho
trestu v tomto
členskom
štáte
odmietnutý.
38      V dôsledku
uvedeného
sa
daný
súd
pýta
Súdneho
dvora
na
zlučiteľnosť
nemeckej
právnej
úpravy
so
zásadou
prednosti
práva
Únie,
hoci
sa
aj
odpoveď v zmysle
nezlučiteľnosti
dá
vyvodiť z rozsudku z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti)
(C‑396/22,
EU:C:2023:1029), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
nemecké
právo
je
nezlučiteľné s článkom 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ktorého
znenie
je
totožné
so
znením článku 9 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
39      V štvrtom rade
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
odsúdená
osoba,
ktorá
sa
sama
nezúčastnila
na
konaní,
môže
vzdať
ochrany
vyplývajúcej z článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909, a ak
áno,
či
žiadosť,
ktorú
táto
osoba
adresovala
príslušnému
orgánu
členského
štátu
pôvodu, o to,
aby
bol
jej
trest
vykonaný v jej
členskom
štáte
pôvodu,
predstavuje
takéto
vzdanie
sa.
40      Postoj
SO
je v prejednávanej veci
protirečivý,
keďže
na
jednej
strane v Poľsku
bez
toho,
aby
vzniesol
výhrady
alebo
námietky
proti
svojmu
odsúdeniu,
požiadal o to,
aby
bol
jeho
trest
vykonaný v Nemecku,
zatiaľ
čo
na
druhej
strane v tomto
členskom
štáte
vznáša v tejto
súvislosti
námietky v štádiu
tohto
výkonu.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
táto
okolnosť
by
sa
mala
zohľadniť v rámci
výkonu
voľnej
úvahy,
ktorou
by
mal
disponovať
na
účely
uznania a výkonu
rozsudku,
ktorým
došlo k odsúdeniu
osoby
bez
toho,
aby
sa
samotná
táto
osoba
zúčastnila
na
konaní.
Vnútroštátne
právo
mu
však
takúto
voľnú
úvahu
nepriznáva.
41      Hoci
rámcové
rozhodnutie
2008/909
neobsahuje
žiadny
právny
základ, z ktorého
by
mohol
vyvodiť
záver,
že
osoba,
ktorá
bola
odsúdená
bez
toho,
aby
sa
sama
zúčastnila
na
konaní,
sa
môže
vzdať
ochrany
vyplývajúcej z článku 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia,
daný
súd
konštatuje,
že
toto
ustanovenie
sa
týka
prípadu, v ktorom
sa
táto
osoba
môže – na
základe
toho,
aký
postoj
zaujme v konaní –,
rozhodnúť,
či
sa
chce
dovolávať
ochrany
proti
uznaniu a výkonu
rozhodnutia
vydaného v jej
neprítomnosti.
Bod
iii)
uvedeného
ustanovenia
totiž
stanovuje
možnosť
uvedenej
osoby
vzdať
sa
práva
napadnúť
takéto
rozhodnutie.
Ak
by
vykonateľnosť
tohto
rozhodnutia
vzhľadom
uvedené
mohla
závisieť
od
vôle
osoby,
ktorá
bola
odsúdená
bez
toho,
aby
sa
sama
zúčastnila
na
konaní,
dalo
by
sa
pripustiť
aj
to,
že
ďalší
výkon
uvedeného
rozhodnutia
závisí
od
tejto
vôle,
ktorú v prejednávanej veci
vyjadril
SO,
keď
požiadal
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Krajský
súd
Zielona Góra) o to,
aby
bol
jej
trest
vykonaný v Nemecku.
42      Za
týchto
okolností
Kammergericht (Vyšší
krajinský
súd
Berlín)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Spĺňa
predvolanie
doručené
vnútroštátnemu
splnomocnencovi
na
doručovanie,
ktorého
si
ustanovil
odsúdený,
požiadavky článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
i)
prvej
zarážky
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]?
2.      Má
sa článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]
chápať v tom
zmysle,
že
termín
konania
už
musí
byť v čase
udelenia
splnomocnenia
stanovený a dotknutá
osoba
musí
vedieť o stanovenom
termíne,
alebo
stačí,
ak
dotknutá
osoba
udelí
alebo
potvrdí
splnomocnenie a s istotou
vie,
že
sa
konanie
uskutoční?
3.      Je
zlučiteľné
so
zásadou
prednosti
práva
Únie,
keď
nemecký
zákonodarca v § 84b ods. 1 bode 2 IRG
stanovil
prípad
odsúdenia v neprítomnosti
ako
absolútny
dôvod
neprípustnosti
[návrhu
na
výkon
rozhodnutia],
hoci článok 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]
stanovuje v tejto
súvislosti
len
nepovinný
dôvod
odmietnutia
výkonu?
4.      Môže
sa
dotknutá
osoba
vzdať
ochrany
vyplývajúcej z článku 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909], a umožniť
tak
výkon
rozsudku
vydaného v neprítomnosti,
aj
keď
nie
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 9 ods. 1 písm. i)
bodoch
i)
až
iii)
tohto
rámcového
rozhodnutia?
Predstavuje
žiadosť o výkon
trestu v štáte,
z ktorého
dotknutá
osoba
pochádza,
podaná
touto
dotknutou
osobou
príslušnému
orgánu
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
takéto
vzdanie
sa?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné poznámky
43      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
rovnako
ako
rámcové
rozhodnutie
2002/584
aj
rámcové
rozhodnutie
2008/909
konkretizuje v trestnoprávnej
oblasti
zásady
vzájomnej
dôvery a vzájomného
uznávania.
Toto
rámcové
rozhodnutie
posilňuje
justičnú
spoluprácu v oblasti
uznávania a výkonu
rozsudkov v trestných
veciach,
ak
boli
osoby
odsúdené
na
trest
odňatia
slobody,
alebo
opatrenie
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody v inom
členskom
štáte, s cieľom
uľahčenia
ich
sociálnej
nápravy
[rozsudok
zo
4. septembra
2025, C. J. (Výkon
trestu v nadväznosti
na
EZ), C‑305/22,
EU:C:2025:665, bod 45 a citovaná
judikatúra].
44      Účelom
rámcového
rozhodnutia
2008/909
je
podľa
jeho článku 3 ods. 1
vytvoriť
pravidlá,
ktoré s cieľom
uľahčenia
sociálnej
nápravy
odsúdenej
osoby
umožnia
členskému
štátu
uznať
rozsudok a vykonať
trest
uložený
súdom
iného
členského
štátu.
45      Na
tento
účel článok 4 ods. 1 písm. a)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
stanovuje
možnosť,
aby
sa
rozsudok
spolu s osvedčením,
ktorého
vzor
je
uvedený v prílohe I tohto
rámcového
rozhodnutia,
zaslal
členskému
štátu,
ktorého
je
odsúdená
osoba
štátnym
príslušníkom a na
území
ktorého
táto
osoba
žije.
46      V tejto
súvislosti článok 8 ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2008/909
stanovuje,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je v zásade
povinný
vyhovieť
žiadosti o uznanie
rozsudku a výkon
trestu
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúceho
pozbavenie
osobnej
slobody,
uložených v inom
členskom
štáte,
ktorá
mu
bola
zaslaná v súlade s článkami 4 a 5
tohto
rámcového
rozhodnutia. V zásade
môže
vyhoveniu
takejto
žiadosti
odmietnuť
len z dôvodov
neuznania a nevykonania
taxatívne
vymenovaných v článku 9 uvedeného
rámcového
rozhodnutia
(rozsudok z 9. novembra
2023,
Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21,
EU:C:2023:841, bod 20).
47      Konkrétne v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktorého
sa
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
týka,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak
sa
podľa
osvedčenia
stanoveného v článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
bolo
predmetné
rozhodnutie
vydané.
48      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
vo
vzťahu k článku 4a
rámcového
rozhodnutia
2002/584
rozhodol,
že
pojem
„konanie,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia“, v zmysle
tohto
ustanovenia
sa
má
chápať
tak,
že
označuje
konanie
vedúce k prijatiu
súdneho
rozhodnutia,
ktorým
bola
osoba,
ktorej
odovzdanie
sa
požaduje v rámci
výkonu
európskeho
zatykača,
odsúdená s konečnou
platnosťou
[pozri
najmä
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 29 a citovanú
judikatúru].
49      Pokiaľ
ide
konkrétne o prípad, o aký
ide
vo
veci
samej,
keď
konanie
prebiehalo
na
dvoch
po
sebe
idúcich
stupňoch, a teda
na
prvom
stupni,
po
ktorom
nasledovalo
odvolacie
konanie,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
na
účely
uplatnenia článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
je
relevantný
iba
ten
stupeň
konania,
na
ktorom
bolo
prijaté
rozhodnutie o odvolaní,
keďže
na
tomto
stupni
konania
bolo
vydané
rozhodnutie,
proti
ktorému
už
nemožno
podať
riadny
opravný
prostriedok a ktorým
je
teda s konečnou
platnosťou
meritórne
rozhodnuté
vo
veci
[pozri
najmä
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 32 a citovanú
judikatúru].
50      Ako
uviedol
generálny
advokát v bode 45
svojich
návrhov,
tento
výklad
pojmu
„konanie,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia“,
ktorý
je
uvedený v článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
je
uplatniteľný
aj
na článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
keďže
obidve
tieto
ustanovenia
boli
do
týchto
dvoch
dotknutých
rámcových
rozhodnutí
vložené
tým
istým
aktom
Únie, a to
rámcovým
rozhodnutím
2009/299,
konkrétne článkom 2 ods. 1 a článkom 5 ods. 1
tejto
smernice,
majú
podobné,
ba
dokonca
totožné
znenie a sledujú
analogické
ciele
týkajúce
sa
predovšetkým
práva
dotknutej
osoby
osobne
sa
zúčastniť
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci a rešpektovania
práva
tejto
dotknutej
osoby
na
obhajobu v prípade,
že
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
ako
to
vyplýva
najmä z odôvodnení
1,
4,
6 a 8
rámcového
rozhodnutia
2009/299.
51      Z rovnakých
dôvodov
to
platí
aj
pre
výklad
ostatných
pojmov
uvedených v článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
jeho
výklad
poskytol
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
týkajúcej
sa
tohto
ustanovenia, a osobitne
výklad
týkajúci
sa
pojmov a výrazov,
ktoré
sú
predmetom
písmen
a)
až
c)
uvedeného
ustanovenia,
ktorých
znenie
presne
zodpovedá
zneniu
uvedenému v bodoch
i)
až
iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktoré
sú
predmetom
položených
otázok.
52      Na
tieto
otázky
treba
odpovedať
práve s ohľadom na vyššie
uvedené
úvodné
pripomienky.
O prvej otázke
53      Podľa
ustálenej
judikatúry v rámci
postupu
spolupráce
medzi
vnútroštátnymi
súdmi a Súdnym
dvorom,
zavedeného článkom 267 ZFEÚ,
prináleží
Súdnemu
dvoru
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu
užitočnú
odpoveď,
ktorá
mu
umožní
rozhodnúť
prejednávaný spor. Z tohto
pohľadu
prináleží
Súdnemu
dvoru v prípade
potreby
preformulovať
otázky,
ktoré
sú
mu
položené. V tejto
súvislosti
je
úlohou
Súdneho
dvora,
aby
zo
všetkých
skutočností,
ktoré
uviedol
vnútroštátny
súd, a najmä z odôvodnenia
rozhodnutia
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu,
zistil
aspekty
práva
Únie,
ktoré
si
so
zreteľom
na
predmet
sporu
vo
veci
samej
vyžadujú
výklad
(rozsudok z 5. júna
2025,
Nuratau, C‑349/24,
EU:C:2025:397, bod 23 a citovaná
judikatúra).
54      V prejednávanej veci
zo
znenia
prvej
otázky
vyplýva,
že
táto
otázka
sa
formálne
týka
prípadu
uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
Tento
prípad
sa
týka
situácie, v ktorej
sa
podľa
osvedčenia
stanoveného v článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
bol
vydaný
odsudzujúci
rozsudok,
ale v súlade s prvou
zarážkou
tohto
ustanovenia
bola
buď
včas
osobne
predvolaná, a teda
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
súdneho
konania,
v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
alebo
bola
inými
prostriedkami
skutočne
úradne
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
tohto
konania, a to
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
mala
vedomosť o plánovanom
konaní, a v súlade s druhou
zarážkou
uvedeného
ustanovenia
bola
informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie v prípade,
že
sa
nezúčastní
konania.
55      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
však
vyplýva,
že
vo
veci
samej
má
predkladajúci
vnútroštátny
súd
rozhodnúť
nie o situácii, v ktorej
bola
dotknutá
osoba
informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie v prípade,
že
sa
nezúčastní
na
súdnom
konaní,
ale o situácii, v ktorej
táto
dotknutá
osoba
splnomocnila – v zmysle článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
uvedeného
rámcového
rozhodnutia – právneho
zástupcu a tento
právny
zástupca
ju
počas
konania
skutočne
obhajoval.
56      Prvú
otázku
preto
treba
chápať
tak,
že
je
ňou
Súdny
dvor
požiadaný o to,
aby
rozhodol,
či
sa
má
toto
posledné
uvedené
ustanovenie
vykladať v tom
zmysle,
že
podmienka
týkajúca
sa
vedomosti o plánovanom
súdnom
konaní,
ktorá
je v ňom
stanovená,
je
splnená v prípade,
že
predvolanie
na
pojednávanie
nebolo
doručené
priamo
dotknutej
osobe,
ale
právnemu
zástupcovi,
ktorého
táto
osoba
splnomocnila,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní v jej
veci, a ktorého v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
určila
na
doručovanie
písomností,
ktoré
sú
jej
adresované.
57      Podľa článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
môže
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
odmietnuť
uznanie a vykonanie
odsudzujúceho
rozsudku,
ak
sa
podľa
osvedčenia
uvedeného v článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozhodnutia,
čo
platí
okrem
prípadov,
keď
sa v tomto
osvedčení
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
spĺňa
podmienky
na
uplatnenie
niektorého z prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i).
58      Z uvedeného
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je v zásade
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
neúčasť
dotknutej
osoby
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozhodnutia,
ak
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
niektorého z prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909 (pozri
analogicky
rozsudok z 24. mája
2016,
Dworzecki, C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346, bod 35).
59      V žiadnom z prípadov
uvedených v týchto
bodoch
totiž
uznanie a výkon
odsudzujúceho
rozsudku
nepredstavuje
zásah
do
práva
dotknutej
osoby
na
obhajobu
ani
do
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces,
ako
sú
zakotvené v článku 47 a článku 48 ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“)
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 73,
ako
aj
citovanú
judikatúru],
pričom v týchto
prípadoch
sa
vo
vzťahu k dotknutej
osobe
usudzuje,
že
táto
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
zúčastniť
sa
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci
(pozri
analogicky
rozsudok z 26. februára
2013,
Melloni, C‑399/11,
EU:C:2013:107, bod 52).
60      Pokiaľ
ide
konkrétne o článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
povinnosť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
pokiaľ
táto
dotknutá
osoba,
ktorá
pritom
mala
vedomosť o plánovanom
súdnom
konaní,
včas
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorého
si
buď
zvolila
dotknutá
osoba,
alebo
bol
ustanovený
členským
štátom,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní, a tento
právny
zástupca
ju v súdnom
konaní
skutočne
obhajoval.
61      Je
pravda,
že z judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktorý
sa v podstate
týka,
ako
bolo
uvedené v bode
54 tohto
rozsudku,
prípadu,
keď
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
ale
bola
osobne
predvolaná
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
tohto
súdneho
konania,
vyplýva,
že
predovšetkým
vzhľadom
na
znenie
prvej
zarážky
tohto
ustanovenia,
podľa
ktorej
sa
musí
jednoznačne
preukázať,
že
táto
osoba
„si
bola
vedomá
plánovaného
konania“,
skutočnosť,
že
predvolanie
bolo
odovzdané
tretej
osobe,
ktorá
sa
zaviaže
odovzdať
toto
predvolanie
dotknutej
osobe,
neumožňuje
jednoznačne
preukázať
ani
to,
že
bola
dotknutej
osobe
bola
„skutočne“
doručená
informácia o termíne a mieste
súdneho
konania v jej
veci, a prípadne
ani
presný
okamih
tohto
doručenia
[pozri
analogicky
rozsudky z 24. mája
2016,
Dworzecki, C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346, bod 47, a z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑397/22,
EU:C:2023:1030, bod 31].
62      Inak
je
to
však,
ako
uviedol
generálny
advokát v bode 53
svojich
návrhov, v situácii,
keď
bolo
predvolanie
na
pojednávanie
doručené
právnemu
zástupcovi,
ktorého
dotknutá
osoba
splnomocnila,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní, a ktorého v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
určila
na
doručovanie
písomností,
ktoré
sú
jej
adresované.
63      Doručenie – zo
strany
príslušného
orgánu
členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač –,
tohto
predvolania
na
adresu
advokátskej
kancelárie
právneho
zástupcu
dotknutej
osoby
je
totiž
dané
na
roveň s informovaním
samotnej
tejto
dotknutej
osoby,
keďže
táto
osoba
sa v tomto
prípade
považuje
za
osobu,
ktorej
bolo
uvedené
predvolanie
na
pojednávanie
doručené
[pozri
analogicky
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, bod 37 a citovanú
judikatúru].
64      V dôsledku
uvedeného
treba
na
prvú
otázku
odpovedať
tak,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
podmienka
týkajúca
sa
vedomosti o plánovanom
súdnom
konaní,
ktorá
je v ňom
stanovená,
je
splnená v prípade,
že
predvolanie
na
pojednávanie
nebolo
doručené
priamo
dotknutej
osobe,
ale
právnemu
zástupcovi,
ktorého
táto
osoba
splnomocnila,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní v jej
veci, a ktorého v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
určila
na
doručovanie
písomností,
ktoré
sú
jej
adresované.
O druhej otázke
65      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vykladať v tom
zmysle,
že
toto
ustanovenie
podmieňuje
svoje
uplatnenie
tým,
aby
dotknutá
osoba
mala
vedomosť o termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie v jej
veci v čase,
keď
udelila
právnemu
zástupcovi
splnomocnenie,
aby
ju
obhajoval v tomto
konaní.
66      Na
úvod
treba
uviesť,
že
podľa
uvedeného
ustanovenia
je
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bodoch
57 až
59
tohto
rozsudku
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok v prípade,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
súdnom
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozhodnutia,
vtedy,
ak
táto
dotknutá
osoba,
ktorá
pritom
mala
vedomosť o plánovanom
súdnom
konaní, v zmysle
požiadavky
stanovenej v tomto
ustanovení
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorého
si
buď
zvolila
uvedená
dotknutá
osoba,
alebo
bol
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v tomto
konaní, a tento
právny
zástupca
ju
počas
uvedeného
konania
skutočne
obhajoval.
67      Na
účely
poskytnutia
odpovede
na
túto
druhú
otázku
teda
treba
určiť
rozsah
požiadavky
uvedenej v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
pokiaľ
ide o vedomosť
dotknutej
osoby o plánovanom
konaní,
ktorá
vzhľadom
na
to,
že
nie
je
upravená
odkazom
na
vnútroštátne
právo
členských
štátov,
predstavuje
autonómny
pojem
práva
Únie,
ktorý
sa
má
na
území
Európskej
únie
vykladať
jednotne
(pozri
analogicky
rozsudok z 24. mája
2016,
Dworzecki, C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346, body 28
až
31).
68      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
treba
na
účely
výkladu
ustanovenia
práva
Únie
zohľadniť
nielen
jeho
znenie,
ale
aj
jeho
kontext a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
toto
ustanovenie
súčasťou
(rozsudky
zo 17. novembra
1983,
Merck,
292/82,
EU:C:1983:335,
bod
12,
ako
aj
zo
4. septembra
2025,
Casa Judeţeană de
Asigurări de
Sănătate Mureș a i., C‑489/23,
EU:C:2025:651, bod 31).
69      Pokiaľ
ide o znenie článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
treba
uviesť,
že
na
základe
znenia
tohto
ustanovenia v jeho
jednotlivých
jazykových
verziách
sa
nedá
jednoznačne
určiť,
či
uvedené
ustanovenie
na
účely
svojho
uplatnenia
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
mala
vedomosť o termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
70      Konkrétne,
hoci
talianska
jazyková
verzia článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
tohto
rámcového
rozhodnutia
výslovne
obsahuje
takúto
požiadavku,
niektoré
verzie,
ako
napríklad
anglická a francúzska
jazyková
verzia,
sa
obmedzujú
na
požiadavku
„vedomosti o plánovanom
súdnom
konaní“,
zatiaľ
čo
iné,
ako
napríklad
nemecká a maďarská
jazyková
verzia,
vyžadujú
„vedomosť o stanovenom
pojednávaní“,
alebo
ako
napríklad
česká,
poľská a švédska
jazyková
verzia,
„vedomosť o plánovanom
pojednávaní“.
71      Je
síce
pravda,
že
tieto
rôzne
výrazy
by
mohli
naznačovať,
že
dotknutá
osoba
musí,
ako
výslovne
stanovuje
talianska
jazyková
verzia
tohto
ustanovenia,
mať
vedomosť o presnom
termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
nič
to
nemení
na
skutočnosti,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
sa
formulácia
použitá v jednej z jazykových
verzií
ustanovenia
práva
Únie
nemôže
chápať
ako
jediný
základ
na
jeho
výklad,
prípadne
sa
nemôže
považovať
za
ustanovenie,
ktoré
má
prednosť
pred
inými
jazykovými
verziami.
Ustanovenia
práva
Únie
sa
totiž
majú
vykladať a uplatňovať
jednotným
spôsobom
pri
zohľadnení
existujúcich
verzií
vo
všetkých
jazykoch
Únie. V prípade
rozporu
medzi
jednotlivými
jazykovými
verziami
textu
práva
Únie
sa
má
predmetné
ustanovenie
vykladať
podľa
kontextu a účelu
právneho
predpisu,
ktorého
je
toto
ustanovenie
súčasťou
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 23. októbra
2025,
Naturvårdsverket (Spracovanie
odpadu
po
spätnom
prevzatí),
C‑221/24 a C‑222/24,
EU:C:2025:818, bod 45,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
72      V tejto
súvislosti,
pokiaľ
ide o kontext,
do
ktorého
patrí článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
treba
konštatovať,
že
bod
i)
tohto
ustanovenia
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o „stanovenom
termíne a mieste
konania“,
ktoré
viedlo k vydaniu
tohto
rozhodnutia,
alebo
aby
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o „stanovenom
termíne a mieste
konania“
takým
spôsobom,
aby
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
„táto
osoba
si
bola
vedomá
plánovaného
konania“.
73      Treba
teda
konštatovať,
že
zo
samotného
znenia článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vyplýva,
že
výraz
„ved[omosť o]
plánovan[om]
konan[í]“,
ktorý
je v ňom
uvedený,
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
74      V rámci
kontextuálneho výkladu
zrejme z uvedeného
možno
vyvodiť
záver,
že
zodpovedajúcej
požiadavke,
uvedenej v tomto článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii),
možno z dôvodov
koherentnosti
priznať
rovnaký
rozsah, a teda
že
sa
toto
ustanovenie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
75      Tento
výklad
potvrdzujú
ustanovenia
smernice
2016/343,
ktorá
stanovuje
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
určitých
aspektov
trestných
konaní,
medzi
ktoré
patrí
„právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“
vo
vlastnej
veci,
predovšetkým článok 8 ods. 2
tejto
smernice,
ktorý
predstavuje
relevantný
kontextuálny prvok
na
účely
výkladu článku 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia z dôvodu
funkčného
vzťahu
existujúceho
medzi
týmito
dvoma
ustanoveniami
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
16. januára
2025,
VB
II
(Informovanie o práve
na
nové
súdne
konanie), C‑400/23,
EU:C:2025:14, bod 48].
76      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa článku 8 ods. 2
smernice
2016/343
môžu
členské
štáty
stanoviť,
že
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
môže
prebiehať v jeho
neprítomnosti,
ak
buď
podľa
bodu
a)
tohto
ustanovenia
bola
táto
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti,
alebo
podľa
bodu
b)
uvedeného
rozhodnutia
uvedenú
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
táto
podozrivá
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.
77      Súdny
dvor
pritom
rozhodol,
že článok 8 ods. 2
smernice
2016/343
priznáva
osobitný
význam
informovaniu
dotknutej
osoby,
keďže
akúkoľvek
možnosť
viesť
súdne
konanie v neprítomnosti
výslovne
podmieňuje
tým,
že
táto
osoba
bola o tomto
súdnom
konaní
informovaná.
Súdny
dvor,
opierajúc
sa
predovšetkým o odôvodnenie
36
tejto
smernice,
spresnil,
že
podmienka
uvedená
tak v písmene
a),
ako
aj v písmene
b)
tohto článku 8 ods. 2,
podľa
ktorej
musí
byť
dotknutá
osoba
informovaná o súdnom
konaní v jej
veci,
vyžaduje,
aby
bola
táto
osoba
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
tohto
súdneho
konania, a to
takým
spôsobom,
aby
sa
mohla o uvedenom
konaní
dozvedieť
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
proti
obvinenému,
ktorý
bol
vyhostený z krajiny), C‑420/20,
EU:C:2022:679, body 51 a 52].
78      Teleologický
výklad článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
tiež
podporuje
výklad,
podľa
ktorého
požiadavka
uvedená v tomto
bode
ii)
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
79      Ako
totiž
výslovne
vyplýva z článku 1 rámcového
rozhodnutia
2009/299 v spojení s jeho
odôvodneniami
1 a 15,
cieľom
tohto článku 9 ods. 1 písm. i)
je
prostredníctvom
toho,
že
spresňuje
vymedzenie
spoločných
dôvodov
na
výkon
odsudzujúceho
rozsudku
napriek
neúčasti
dotknutej
osoby
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
chrániť
jej
právo
osobne
sa
zúčastniť
na
trestnom
konaní
vedenom
proti
nej,
ktoré
je
základným
prvkom
práva
na
obhajobu a vo
všeobecnosti
má
zásadný
význam
pri
rešpektovaní
práva
na
spravodlivé
trestné
konanie
zakotveného v článku 47
druhom a treťom
odseku,
ako
aj v článku 48
Charty, a zároveň
zlepšiť
vzájomné
uznávanie
justičných
rozhodnutí
medzi
členskými
štátmi [pozri v tomto
zmysle
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, body 50 a 60,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
80      Výklad článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
podľa
ktorého
musí
byť
dotknutá
osoba
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania v jej
veci,
podporuje
dosahovanie
týchto
cieľov,
keďže
umožňuje
dotknutej
osobe
osobne
sa
zúčastniť
na
tomto
konaní,
ak
si
to
táto
osoba
praje, a to
až
do
okamihu,
keď
sa
súdne
konanie
reálne
uskutoční,
alebo
alternatívne
umožňuje
sa
ubezpečiť o tom,
že
táto
dotknutá
osoba
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
účasti
na
tomto
konaní.
81      V tejto
súvislosti
ešte
treba
uviesť,
že v rozpore s tým,
čo
by
mohlo
naznačovať
znenie článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
toto
ustanovenie
nemožno
chápať
tak,
že
vyžaduje,
aby
informácia o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania
týkajúceho
sa
dotknutej
osoby
predchádzala
udeleniu
splnomocnenia
zo
strany
tejto
osoby
jej
právnemu
zástupcovi,
aby
ju
obhajoval
počas
konania v jej
veci,
pretože v opačnom
prípade,
ako
zdôraznil
generálny
advokát v bode 106
svojich
návrhov,
by
sa
tým
ukladali
neprimerané
formálne
požiadavky,
akými
sú
potreba
potvrdiť
alebo
nanovo
uzavrieť
toto
splnomocnenie
na
účely
odvolacieho
konania,
pričom
však
uvedené
splnomocnenie
bolo
pôvodne
udelené
tak,
aby
sa
vzťahovalo
na
celé
konanie.
82      Keďže
cieľom
poskytnutia
takejto
informácie
je
umožniť
dotknutej
osobe
osobne
sa
zúčastniť
na
súdnom
konaní v jej
veci,
je
irelevantné,
či
jej
táto
informácia
bola
doručená
pred
alebo
po
udelení
splnomocnenia
právnemu
zástupcovi.
Navyše
treba
poznamenať,
že
ak
dotknutá
osoba
splnomocní
právneho
zástupcu,
aby
podal
odvolanie a zastupoval
ju v rámci
dotknutého
konania,
toto
splnomocnenie
nevyhnutne
predchádza
poskytnutiu
informácie o stanovenom
termíne a mieste
odvolacieho
konania,
ktoré – už
zo
svojej
podstaty – v tomto
štádiu
ešte
nie
sú
známe.
83      Z vyššie
uvedeného
teda
vyplýva,
že
požiadavka
stanovená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
včas
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
tohto
súdneho
konania,
pričom
nie
je
dôležité,
či
jej
táto
informácia
bola
doručená
pred
tým
alebo
po
tom,
ako
splnomocnila
právneho
zástupcu,
aby
ju
počas
konania
obhajoval.
84      V dôsledku
uvedeného
treba
na
druhú
otázku
odpovedať
tak,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
toto
ustanovenie
podmieňuje
svoje
uplatnenie
tým,
aby
bola
dotknutej
osobe
včas
poskytnutá
informácia o termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie v jej
veci, a nie
tým,
aby
bola
táto
informácia
tejto
dotknutej
osobe
známa
pred
tým,
ako
splnomocní
právneho
zástupcu,
aby
ju
obhajoval v tomto
konaní.
O tretej otázke
85      Svojou
treťou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
ukladá
povinnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
pokiaľ
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
tohto
ustanovenia.
86      Táto
otázka
má v rámci
konania
vo
veci
samej
význam
len
vtedy,
ak
by
mal
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vzhľadom
na
odpoveď
na
druhú
otázku
konštatovať,
že
podmienky
uplatnenia
prípadu
uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
tohto
rámcového
rozhodnutia
nie
sú
za
okolností
veci
samej
splnené.
87      Zo
samotného
znenia
tohto článku 9 ods. 1 písm. i),
konkrétne z časti
vety,
podľa
ktorej
vykonávajúci
súdny
orgán
„môže“
odmietnuť
uznanie a vykonanie
predmetného
odsudzujúceho
rozsudku,
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
možnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok v prípade,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
bol
tento
rozsudok
vydaný,
ibaže
je v osvedčení
podľa článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
uvedené,
že
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
stanovených v bodoch
i),
ii) a iii)
tohto
ustanovenia
[pozri
analogicky
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑396/22,
EU:C:2023:1029, body 38 a 39,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
88      Tento článok 9 ods. 1 písm. i)
tak
obmedzuje
možnosť
odmietnuť
uznanie a výkon
odsudzujúceho
rozsudku,
keď
sa v ňom
presne a jednotne
vymenúvajú
podmienky,
za
ktorých
uznanie a výkon
takéhoto
rozsudku
vydaného v súdnom
konaní,
na
ktorom
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemožno
odmietnuť
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 49,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
89      Z uvedeného
vyplýva,
že
tak
ako
je
zrejmé z bodu
58 tohto
rozsudku,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
neúčasť
dotknutej
osoby
na
súdnom
konaní, v ktorom
bol
tento
rozsudok
vydaný,
pokiaľ
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
niektorého z prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i).
90      Platí
pritom,
že
vzhľadom
na
to,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
stanovuje
nepovinný
dôvod
neuznania a nevykonania
odsudzujúceho
rozsudku,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže v každom
prípade – po
tom,
čo
konštatuje,
že
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii) a iii)
tohto
ustanovenia
nie
sú
splnené,
pokiaľ
ide o situáciu
osoby,
voči
ktorej
bol
takýto
rozsudok
vydaný –,
zohľadniť
všetky
okolnosti
každej
jednotlivej
veci,
predovšetkým
správanie
tejto
osoby,
na
základe
ktorých
sa
bude
môcť
uistiť o tom,
že
uznaním a výkonom
tohto
rozsudku
nedôjde k porušeniu
práva
tejto
osoby
na
obhajobu
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, body 76 a 78,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
91      V prejednávanej veci
z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátna
právna
úprava
ukladá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
povinnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
pokiaľ
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v článku 9 ods. 1 písm. i),
ii)
alebo
iii)
tohto
rámcového
rozhodnutia.
Táto
právna
úprava
tak
tento
orgán
zbavuje
miery
voľnej
úvahy
na
účely
toho,
aby
na
základe
okolností
konkrétnej
veci
overil,
či
aj
napriek
tomu
možno
dospieť k záveru,
že
bolo
dodržané
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu, a teda
na
účely
rozhodnutia o tom,
či
dotknutý
odsudzujúci
rozsudok
uzná a vykoná.
92      Za
týchto
okolností
sa
javí,
že
takáto
vnútroštátna
právna
úprava
je v rozpore s článkom 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
93      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
zásada
prednosti
práva
Únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
neukladá
povinnosť
neuplatniť
ustanovenie
vnútroštátneho
práva,
ktoré
je
nezlučiteľné s ustanoveniami
tohto
rámcového
rozhodnutia,
keďže
tieto
nemajú
priamy
účinok.
Orgány
členských
štátov
vrátane
súdov
sú
však
povinné v čo
najväčšej
možnej
miere
poskytnúť
konformný
výklad
svojho
vnútroštátneho
práva,
ktorý
im
umožní
dosiahnuť
výsledok
zlučiteľný s účelom
tohto
rámcového
rozhodnutia
[pozri
analogicky
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 47 a citovanú
judikatúru].
94      Platí
totiž,
že
rámcové
rozhodnutia
síce
nemôžu
mať
priamy
účinok,
no
ich
záväzný
charakter
ukladá
vnútroštátnym
orgánom
povinnosť
konformného
výkladu
svojho
vnútroštátneho
práva
odo
dňa
uplynutia
lehoty
na
prebratie
týchto
rámcových
rozhodnutí.
Tieto
orgány
súdy
sú
tak
pri
uplatňovaní
vnútroštátneho
práva
povinné
vykladať
toto
právo v čo
najväčšej
možnej
miere s ohľadom na znenie a účel
rámcového
rozhodnutia,
aby
sa
dosiahol
ním
sledovaný
výsledok,
pričom
je
však
vylúčený
výklad
vnútroštátneho
práva
contra legem.
Zásada
konformného
výkladu
vyžaduje,
aby
sa
vnútroštátne
právo
zohľadnilo
ako
celok a aby
sa
uplatnili
výkladové
metódy,
ktoré
toto
právo
uznáva,
aby
sa
zabezpečila
plná
účinnosť
tohto
rámcového
rozhodnutia a dospelo
sa k riešeniu,
ktoré
je v súlade s cieľom,
ktorý
sleduje
rámcové
rozhodnutie
[rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 48 a citovaná
judikatúra].
95      Z uvedeného
vyplýva,
že
ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
konkrétne v bode
ii)
tohto
ustanovenia,
nie
sú
splnené,
bolo
by
jeho
úlohou,
aby
pri
súčasnom
zohľadnení
svojho
vnútroštátneho
práva
ako
celku a uplatnení
výkladových
metód,
ktoré
toto
právo
uznáva,
poskytol
výklad
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej – berúc v čo
najväčšej
možnej
miere
do
úvahy
znenie a účel
rámcového
rozhodnutia
2008/909
– v tom
zmysle,
že
môže
na
základe
všetkých
okolností
prejednávanej veci
posúdiť,
či
napriek
tomu
možno
dospieť k záveru,
že
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu
bolo
dodržané, a teda
že
je
opodstatnené
dotknutý
odsudzujúci
rozsudok
uznať a vykonať.
96      V dôsledku
uvedeného
treba
na
tretiu
otázku
odpovedať
tak,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
ukladá
povinnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
pokiaľ
nie
je
splnená
žiadna z podmienok
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
tohto
ustanovenia.
O štvrtej otázke
97      Svojou
štvrtou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vykladať v tom
zmysle,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže v prípade,
že
konštatuje,
že
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
uvedeného
ustanovenia,
zohľadniť
skutočnosť,
že
dotknutá
osoba
požiadala
príslušný
orgán
členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
aby
bol
jej
trest
vykonaný v členskom
štáte,
ktorého
je
štátnym
príslušníkom a v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov,
na
účely
rozhodnutia v tom
zmysle,
že
týmto
výkonom
nedochádza k porušeniu
jej
práva
na
obhajobu.
98      Na
úvod
treba
uviesť,
že
rovnako
ako
odpoveď
na
tretiu
otázku
aj
odpoveď
na
túto
otázku
má v rámci
konania
vo
veci
samej
význam
len
vtedy,
ak
by
mal
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vzhľadom
na
odpoveď
na
druhú
otázku
konštatovať,
že
podmienky
uplatnenia
prípadu
uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
tohto
rámcového
rozhodnutia
nie
sú
za
okolností
veci
samej
splnené.
99      Ako
bolo
uvedené v bodoch
57 až
59 tohto
rozsudku, článok 9 ods. 1 písm. i)
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
vo
svojich
bodoch
i)
až
iii)
stanovuje
podmienky,
za
ktorých
sa
dotknutá
osoba
považuje
za
osobu,
ktorá
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
účasti
na
súdnom
konaní v jej
veci, a teda
je
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v takomto
konaní.
100    Ako
uvádza
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vo
svojom
rozhodnutí,
takéto
vzdanie
sa
práva
môže
vyplývať
zo
správania
dotknutej
osoby
vtedy,
ak v súlade s prípadom
uvedeným v bode
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i)
táto
osoba
výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
vydanému v konaní,
na
ktorom
sa
osobne
nezúčastnila,
nepodá
opravný
prostriedok,
alebo
že v stanovenej
lehote
nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie.
101    Ako
však
uviedol
generálny
advokát v bodoch 129 a 130
svojich
návrhov,
skutočnosť,
že
dotknutá
osoba – ako
je
to
vo
veci
samej – požiadala
príslušný
orgán
vydávajúceho
členského
štátu,
aby
trest,
ktorý
jej
bol
uložený v konaní,
na
ktorom
sa
osobne
nezúčastnila,
bol
vykonaný v členskom
štáte,
ktorého
je
štátnym
príslušníkom a v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov,
sama
osebe
nespĺňa – ako
to
správne
naznačuje
vnútroštátny
súd
svojou
štvrtou
otázkou – podmienky
uvedené v tomto
ustanovení,
keďže
nič
nebráni
dotknutej
osobe v tom,
aby
podala
takýto
návrh a pritom
si
vyhradila
právo
napadnúť
odsudzujúci
rozsudok,
ktorým
bol
tento
trest
uložený, a domáhala
sa
uskutočnenia
nového
súdneho
konania.
102    Po
tomto
spresnení
treba
pripomenúť,
že z judikatúry
pripomenutej v bode
90 tohto
rozsudku
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
následne
na
to,
ako
konštatuje,
že
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
nie
sú
splnené,
môže
zohľadniť
iné
okolnosti,
na
základe
ktorých
sa
bude
môcť
ubezpečiť o tom,
že
uznaním a výkonom
predmetného
odsudzujúceho
rozsudku
nedochádza k porušeniu
práva
dotknutej
osoby
na
obhajobu, a to
predovšetkým
správanie
tejto
osoby.
103    Za
týchto
okolností
je
teda
možné,
aby
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
zohľadnil
takú
žiadosť,
aká
bola
podaná
aj
vo
veci
samej, o to,
aby
bol
trest
vykonaný v členskom
štáte,
ktorého
je
dotknutá
osoba
štátnym
príslušníkom a v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov, s cieľom
rozhodnúť v tom
zmysle,
že
pri
tomto
výkone
nedochádza k porušeniu
jej
práva
na
obhajobu, a teda
nie
je
opodstatnené
uplatniť
dôvod
neuznania a nevykonania
stanovený v článku 9 ods. 1 písm. i),
rámcového
rozhodnutia
2008/909, a to
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
tohto
ustanovenia.
104    V dôsledku
uvedeného
treba
na
štvrtú
otázku
odpovedať
tak,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže v prípade,
že
konštatuje,
že
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
tohto
ustanovenia,
zohľadniť
skutočnosť,
že
dotknutá
osoba
požiadala
príslušný
orgán
členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
aby
bol
jej
trest
vykonaný v členskom
štáte,
ktorého
je
štátnym
príslušníkom a v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov,
na
účely
rozhodnutia v tom
zmysle,
že
týmto
výkonom
nedochádza k porušeniu
jej
práva
na
obhajobu.
O trovách
105    Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(piata
komora)
rozhodol
takto:
1.      Článok 9 ods. 1 písm. i) bod ii) rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
podmienka týkajúca sa vedomosti o plánovanom súdnom konaní, ktorá je stanovená v tomto ustanovení, je splnená v prípade, že predvolanie na pojednávanie nebolo doručené priamo dotknutej osobe, ale právnemu zástupcovi, ktorého táto osoba splnomocnila, aby ju obhajoval v súdnom konaní v jej veci, a ktorého v členskom štáte, ktorý vydal európsky zatykač, určila na doručovanie písomností, ktoré sú jej adresované.
2.      Článok 9 ods. 1 písm. i) bod ii) rámcového rozhodnutia 2008/909, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
toto ustanovenie podmieňuje svoje uplatnenie tým, aby bola dotknutej osobe včas poskytnutá informácia o termíne pojednávania stanovenom pre súdne konanie v jej veci, a nie tým, aby bola táto informácia tejto dotknutej osobe známa pred tým, ako splnomocní právneho zástupcu, aby ju obhajoval v tomto konaní.
3.      Článok 9 ods. 1 písm. i) rámcového rozhodnutia 2008/909, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá príslušnému orgánu vykonávajúceho členského štátu ukladá povinnosť odmietnuť uznať a vykonať odsudzujúci rozsudok vyhlásený v členskom štáte, ktorý vydal európsky zatykač, pokiaľ nie je splnená žiadna z podmienok uplatnenia prípadov uvedených v bodoch i) až iii) tohto ustanovenia.
4.      Článok 9 ods. 1 písm. i) rámcového rozhodnutia 2008/909, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
príslušný orgán vykonávajúceho členského štátu môže v prípade, že konštatuje, že nie sú splnené podmienky uplatnenia prípadov uvedených v bodoch i) až iii) tohto ustanovenia, zohľadniť skutočnosť, že dotknutá osoba požiadala príslušný orgán členského štátu, ktorý vydal európsky zatykač, aby bol jej trest vykonaný v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom a v ktorom sa nachádza centrum jej záujmov, na účely rozhodnutia v tom zmysle, že týmto výkonom nedochádza k porušeniu jej práva na obhajobu.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
nemčina.
ii      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.