Дело C‑97/24
S.A. и R. J.
срещу
Ireland
и
The Attorney General
и
The Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth
(Преюдициално запитване, отправено от High Court)
Решение на Съда (трети състав) от 1 август 2025 година
„ Преюдициално запитване — Отговорност на държава членка за нарушение на правото на Съюза — Достатъчно съществено нарушение — Политика относно убежището — Директива 2013/33/ЕС — Стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила — Значително навлизане на кандидати за временна или международна закрила — Липса на достъп до материални условия на приемане — Основни нужди — Временно изчерпване на капацитета за настаняване “
Право на Европейския съюз — Права, предоставени на частноправни субекти — Нарушение от държава членка — Задължение за поправяне на вредите, причинени на частноправни субекти — Условия — Достатъчно съществено нарушение — Държава членка, която в продължение на няколко седмици не е гарантирала достъпа на кандидат за международна закрила до материалните условия на приемане — Нарушение — Временно изчерпване на възможностите за настаняване поради значително и внезапно навлизане на граждани на трети страни, търсещи временна или международна закрила — Липса на въздействие
(член 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 2, буква ж), членове 17 и 18 от Директива 2013/33 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 27—47 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от High Court (Висш съд, Ирландия), Съдът се произнася по отговорността на държава членка съгласно правото на Европейския съюз в контекста на предвиденото в Директива 2013/33(1) задължение да се гарантира на кандидатите за международна закрила достъп до материалните условия на приемане.
S.A. и R.J., граждани на трети страни, подават молби за международна закрила в Ирландия, съответно на 15 февруари и на 20 март 2023 г. Ирландските власти предоставят на всеки от тях еднократен ваучер от 25 евро. Тези власти обаче считат, че не са в състояние да им предоставят жилище, тъй като приемателните центрове за търсещите убежище са били препълнени, независимо от наличието на възможност за временно настаняване за отделни лица в Ирландия. Тъй като не са били настанени в такъв приемателен център, S.A. и R. J. не са отговаряли на условията за отпускане на помощ за дневни разходи за кандидатите за международна закрила, предвидена в ирландското право.
Към този момент S.A. и R. J. живеят на улицата при неподходящи условия, преди да им бъдат изплатени определени помощи през април 2023 г. и няколко седмици по-късно да получат настаняване.
Впоследствие S.A. и R. J. предявяват пред запитващата юрисдикция искове срещу Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (Министър за децата, равнопоставеността, неравностойното положение, интеграцията и младежта, наричан по-нататък „Министърът“) и Attorney General (главен прокурор, Ирландия) за обезщетение за вредите, които всеки от тях би претърпял поради непредоставянето на жилище, храна, вода и други материални условия на приемане, отговарящи на основните им нужди. Пред тази юрисдикция министърът и главният прокурор отбелязват по-специално, че капацитетът за настаняване на кандидатите за международна закрила в Ирландия е изчерпан вследствие на внезапното пристигане в тази държава членка на безпрецедентен брой граждани на трети държави, търсещи временна или международна закрила. Поради това в продължение на четири месеца и половина на несемейни възрастни мъже, които не са били в уязвимо положение и които са кандидати за международна закрила, не е било предложено настаняване.
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи дали държава членка, която в продължение на няколко седмици не е гарантирала достъпа на кандидат за международна закрила до материалните условия на приемане, предвидени в Директива 2013/33, може да бъде освободена от отговорността си съгласно правото на Съюза, като се позове на временното изчерпване на възможностите за настаняване, с които кандидатите за международна закрила обичайно разполагат на нейна територия, поради навлизането на граждани на трети страни, търсещи временна или международна закрила, което с оглед на значителния си и внезапен характер е било непредвидимо и непреодолимо.
Съдът отговаря отрицателно на този въпрос.
Съображения на Съда
В самото начало Съдът припомня, че частноправните субекти, които са претърпели вреди поради нарушение на правото на Съюза, за което носи отговорност държава членка, имат право на обезщетение, когато са изпълнени три условия, а именно предмет на нарушената правна норма на Съюза е предоставянето на права на частноправните субекти, нарушението на нормата е достатъчно съществено и съществува пряка причинно-следствена връзка между нарушението и претърпяната от тези частноправни субекти вреда. В случая, тъй като първото и третото от тези условия не са оспорени, Съдът разглежда само условието относно достатъчно съществения характер на нарушението на правото на Съюза.
В това отношение Съдът констатира, че от установените в член 17 във връзка с член 18 от Директива 2013/33(2) правила следва, че в случай на временно изчерпване на възможностите за настаняване, с които кандидатите за международна закрила обичайно разполагат на нейна територия, държавата членка разполага с избор между две възможности.
Първо, ако са изпълнени условията по член 18, параграф 9 от тази директива, съответната държава членка може да реши да предостави жилище в натура, без да е длъжна да спазва всички изисквания, посочени в член 18, като обаче във всички случаи покрие основните нужди на съответните лица(3). Второ, ако тази държава членка вече не желае да предоставя материалните условия на приемане в натура или вече не е в състояние да ги предоставя, тя трябва да осигури тези условия под формата на финансови помощи или бонове в достатъчен размер, така че да гарантира основните нужди на кандидатите за международна закрила, сред които достоен и подходящ за здравето стандарт на живот, както и да осигури прехраната им.
От това следва, че макар държавите членки да разполагат с известна свобода на преценка, за да определят точната форма и равнище на материалните условия на приемане, които предоставят, те не могат, без да нарушат явно и сериозно тази свобода на преценка и без явно да не се съобразят с практиката на Съда, да не предоставят, макар и временно, материални условия на приемане, покриващи основните нужди на кандидат за международна закрила, който не разполага с достатъчно средства, за да си осигури подходящ за здравето си стандарт на живот, както и прехраната си, включително що се отнася до достъпа му до настаняване.
Следователно такова бездействие, изглежда, че може да представлява достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза, дори когато е налице положение, при което обичайно наличните възможностите за настаняване на кандидатите за международна закрила на територията на съответната държава членка, са временно изчерпани.
По-нататък Съдът уточнява, че дерогационният режим, установен с член 18, параграф 9, буква б) от Директива 2013/33, е приложим, когато временното изчерпване на обичайно наличните възможности за настаняване кандидатите за международна закрила, обективно не е могло да бъде избегнато от държава членка, разумно полагаща дължимата грижа. Следователно, този дерогационен режим намира приложение по-специално в случаите, когато подобно изчерпване е следствие от значително и внезапно навлизане на граждани на трети страни, търсещи временна или международна закрила, което е непредвидимо и непреодолимо.
Следователно държава членка може да обоснове неизпълнението на задълженията, произтичащи от този дерогационен режим, и по-специално задължението да покрие „във всички случаи“ основните нужди на засегнатите лица, като се позове на настъпването на събитие, обуславящо прилагането на посочения дерогационен режим, без да наруши самата цел на дерогационния режим, предвиден в посочената разпоредба и да го лиши от полезно действие, а именно временното изчерпване на обичайно наличните възможности за настаняване на кандидатите за международна закрила, дори когато то е резултат от значително и внезапно навлизане на граждани на трети държави, търсещи временна или международна закрила, което е непредвидимо и непреодолимо.
По същия начин позоваването на настъпването на такова събитие не позволява да се установи, че нарушението на предвидените в Директивата задължения не е достатъчно съществено, за да породи право на обезщетение. Всъщност подобно решение, което лишава кандидатите за международна закрила от съществен елемент от тяхната ефективна съдебна защита, би накърнило действието на член 18, параграф 9, буква б) от Директивата, и по-специално на задължението за резултат, що се отнася до покриването на основните нужди на тези кандидати, предвидено в тази разпоредба, което цели да гарантира зачитането на човешкото достойнство, гарантирано в член 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
1      Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 96).
2      Съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2013/33 държавите членки трябва да гарантират, че материалните условия на приемане са на разположение за кандидатите, когато те подават заявлението си. Съгласно член 2, буква ж) от тази директива материалните условия на приемане означават жилище, храна и облекло, предоставени в натура или под формата на финансова помощ или на бонове, или като комбинация от трите, както и помощ за дневни разходи. Член 17, параграф 5 от Директива 2013/33 гласи, че когато държавите членки осигуряват материални условия на приемане под формата на финансови помощи или на бонове, стойността им се определя въз основа на нивото (нивата), които са определени в съответната държава членка, за да се гарантира подходящ стандарт на живот за гражданите ѝ, като се има предвид, че третирането на кандидатите за международна закрила може да бъде по-неблагоприятно от това, което се предоставя на посочените граждани.
3      Член 18, параграф 9, буква б) от Директива 2013/33 обаче позволява на държавите членки по изключение и в надлежно обосновани случаи да определят реда и условията за предоставяне на различни материалните условия на приемане от предвидените в член 18, за разумен период от време, колкото е възможно по-кратък, когато възможностите за настаняване, които обикновено са налични, са временно изчерпани. Член 18, параграф 9 in fine от тази директива обаче изисква тези условия да отговарят при всички положения на основните нужди на съответните лица.