62007CC0370
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА J. KOKOTT
представено на 23 април 2009 година (
1
)
Дело C-370/07
Комисия на Европейските общности
срещу
Съвет на Европейския съюз
„Жалба за отмяна — Установяване на позиция, която да бъде приета от името на Общността в рамките на орган, създаден по силата на международно споразумение — Задължение за мотивиране — Посочване на правното основание — Четиринадесето заседание на Конференцията на страните по Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES)“
I — Въведение
1.
Настоящият правен спор се отнася до въпроса в какви случаи в актове на Общността трябва да се посочва правното основание и какви последици има липсата на посочване, което се изисква.
2.
Предмет на жалбата е решението на Съвета на Европейския съюз за установяване на позиция, която да бъде приета от името на Европейската общност, относно някои предложения, обсъждани на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по Вашингтонската конвенция по опазването на видовете (Конвенция по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES) (
2
), проведено в Хага (Нидерландия) от 3 до Комисията на Европейските общности иска отмяна на това решение с мотива, че Съветът не е посочил правно основание в решението.
II — Правна уредба
3.
Член 253 ЕО предвижда:
„Регламентите, директивите и решенията, приети съвместно от Европейския парламент и Съвета, както и същите актове, приети от Съвета или от Комисията, са мотивирани и визират предложенията или становищата, предвидени от настоящия Договор.“
4.
Член 300, параграф 2 ЕО урежда по-конкретно процедурата за целите на установяването на позиции на Общността, които следва да бъдат изразени в рамките на органи на международни организации:
„При зачитане на правомощията, признати на Комисията в тази област, подписването, което може да е придружено с решение за временно прилагане преди влизането в сила, както и сключването на споразуменията, се решава от Съвета, с квалифицирано мнозинство, по предложение на Комисията. Съветът [се произнася] с единодушие в случаите, когато споразумението се отнася до област, за която се изисква единодушие при приемането на вътрешни правила, както и за споразуменията, посочени в член 310.
Чрез дерогация от правилата, посочени в параграф 3, същата процедура се прилага при вземане на решение за суспендиране на прилагането на споразумение и за целите на [установяването] на позиции[, които да се изразят] от името на Общността [в рамките на орган, създаден] по силата на [международно] споразумение, когато този орган трябва да приема решения с правни последици, с изключение на решенията за допълнение или изменение на институционалните рамки на споразумението.
Европейският парламент незабавно и надлежно се информира за решенията по настоящия параграф относно временното прилагане или суспендирането на споразумения, както и относно [установяването] на позиция[та] на Общността [в рамките на орган,] създаден по силата на [международно] споразумение.“
5.
По отношение на установяването на обща позиция в точки 2—4 от мотивите на обжалваното решение се посочва:
„2)
Изменения в приложенията към Конвенцията и някои резолюции на Конференцията на страните по принцип могат да имат отражение върху релевантното общностно законодателство и да изискват съответно адаптиране.
3)
Поради факта, че Изменението от Габороне на Конвенцията CITES все още не е влязло в сила, досега Общността не е имала възможност да стане договаряща страна по Конвенцията.
4)
Ето защо в случай на приемане на общностни правни норми с цел осъществяването на целите на Договора за ЕО държавите членки не могат, извън рамките на Общността, да поемат задължения, които могат да окажат влияние върху тези правни норми или да изменят обхвата им.“
6.
Двата члена от решението гласят:
„Член 1
Позицията на Общността относно областите от нейната компетентност, която ще бъде изразена от държавите членки, действащи съвместно в интерес на Общността, на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по CITES, е в съответствие с приложенията към настоящото решение.
Член 2
Когато нови научни и технически данни, представени след приемането на настоящото решение и преди или по време на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните, могат да имат отражение върху посочената в член 1 позиция или когато на това заседание са направени нови предложения по въпроси, които все още не са били предмет на общностна позиция, общностната позиция относно областите от компетентността на Общността се установява чрез съгласуване на място, преди тези предложения да се подложат на гласуване от Конференцията на страните.“
III — Обстоятелства в основата на спора
7.
Обжалваното решение има за цел да подготви на общностно равнище позиция, която да бъде изразена от държавите членки на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по CITES.
8.
Конвенцията CITES е международна конвенция. Тя има за цел защитата на застрашените видове от флората и фауната чрез контрол на международната търговия с екземпляри от тези видове (
3
).
9.
Европейската общност все още не е страна по Конвенцията (
4
). Присъединяването ѝ зависи от изменение на Конвенцията CITES, което все още не е влязло в сила. Ето защо понастоящем Европейската общност само се ползва със статут на наблюдател на конферeнциите на страните по CITES. Въпреки това от 1982 г. тя приема самостоятелно мерки, с които изпълнява в рамките на Общността произтичащите от CITES задължения за държавите членки, както ако тя самата беше договаряща страна по Конвенцията (
5
).
10.
Най-новият правен инструмент, приет с оглед на прилагането на Конвенцията CITES, е Регламент (ЕО) № 338/97 на Съвета от 9 декември 1996 година относно [опазването] на видовете от дивата флора и фауна чрез регулиране на търговията с тях (
6
). Той е приет на основание член 130т, параграф 1 от Договора за ЕО (понастоящем след изменението член 175, параграф 1 ЕО).
11.
От 3 до 14 юни 2007 г. в Хага се провежда четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по Конвенцията CITES. Предмет на Конференцията е по-конкретно гласуването на изменения в приложенията към Конвенцията, в които са изброени защитените видове (
7
).
12.
На 4 април 2007 г. Комисията приема предложение за Решение на Съвета за установяване на позиция, която да бъде приета от името на Европейската общност относно някои предложения, които е трябвало да бъдат представени за обсъждане и гласуване на това заседание (
8
). Тя приема това предложение за решение на основание член 175, параграф 1 ЕО (околна среда), член 133 ЕО (търговска политика) и член 300, параграф 2, втора алинея ЕО.
13.
Вследствие на това на 24 май 2007 г. Съветът приема обжалвания акт, озаглавен „Решение на Съвета“ (
9
), без обаче да посочва правно основание (
10
).
14.
Според неоспореното изложение на Комисията Съветът се отказва да посочи правно основание поради невъзможност да се постигне съгласие относно въпроса кое правно основание следва да бъде посочено. Някои представители са направили възражения относно посочването на двойно материалноправно основание, състоящо се от член 175, параграф 1 ЕО и член 133 ЕО, и са подкрепили посочването само на член 175, параграф 1 ЕО. Други са отхвърлили посочването на правното основание във връзка с процедурата на член 300, параграф 2, втора алинея ЕО.
15.
Комисията счита, че посочването на правно основание е необходимо и настоява, преди да бъде прието решението на Съвета, изрично да се посочат член 133 ЕО, член 175, параграф 1 ЕО и член 300, параграф 2, втора алинея ЕО.
IV — Производство пред Съда
16.
На 1 август 2007 г. Комисията подава жалба на основание член 230 ЕО срещу „Решение на Съвета за установяване на позиция, която да бъде приета от името на Европейската общност, относно някои предложения, които ще бъдат направени на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES), проведено в Хага (Нидерландия) от до “
17.
Комисията моли Съда:
—
да отмени посоченото решение,
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
18.
Съветът моли Съда:
—
да отхвърли жалбата,
—
при условията на евентуалност и доколкото Съдът отмени обжалваното решение, да обяви последиците му за окончателни,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
19.
С определение на председателя на Съда от 20 ноември 2007 г. Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия е допуснато да встъпи в подкрепа на исканията на Съвета.
20.
Съдът разглежда жалбата първо в писмената фаза на производството, а след това в съдебното заседание от 4 март 2009 г.
V — Правен анализ
А — По допустимостта
21.
На първо място, следва да се разгледа дали спорното решение въобще е обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО. Този въпрос трябва да бъде разгледан служебно от Съда.
22.
Прието от Съвета решение за установяване на позиция на Общността несъмнено представлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО. Всъщност съгласно член 230 ЕО актовете на Съвета подлежат на контрол от Съда и според постоянната съдебна практика жалбата за отмяна може да бъде допусната срещу всички мерки, приети от институциите, независимо от тяхното естество или форма, които целят да породят правни последици (
11
).
23.
Положението е друго по отношение на решение на представителите на държавите членки, заседаващи в рамките на Съвета, с което държавите членки координират външната си политика. Подобно решение не представлява акт, който подлежи на съдебен контрол по силата на член 230, първа алинея ЕО (
12
). Всъщност той не представлява акт на Съвета, а съвместен акт на представителите на държавите членки.
24.
Предмет на настоящия правен спор не е типичният случай на установяване на позиция на Общността във връзка с международно споразумение, по което Общността е страна. Напротив, Общността съвсем не е страна по Конвенцията CITES. Доколкото от това следва, че Общността не може да участва в Конференцията на CITES като договаряща страна, с обжалваното решение също не се установява позиция, която да бъде изразена от Общността, а позицията, която да бъде изразена от държавите членки по повод на Конференцията в качеството на единствено договарящите страни.
25.
При тези обстоятелства следва да се прецени дали в конкретния случай става въпрос за акт на Съвета или за решение на представителите на държавите членки, заседаващи в рамките на Съвета.
26.
Текстът на решението подкрепя тезата, че става въпрос за акт на Съвета. Всъщност текстът изрично посочва, че Съветът на Европейския съюз взема решение. Както е видно от точка 2 от мотивите на обжалваното решение, изменения в Конвенцията CITES могат да имат отражение върху релевантното общностно законодателство. Следователно решението установява коя позиция ще бъде изразена от държавите членки на Конференцията. Текстът на член 1 от акта говори за „[п]озицията на Общността […], която ще бъде изразена от държавите членки, действащи съвместно в интерес на Общността“.
27.
От това следва, че обжалваният акт е акт на Съвета.
28.
Освен това, решение на Съвета съгласно член 300, параграф 2, втора алинея ЕО не е просто подготвителен акт, а съставлява крайният резултат от процеса на обмен на мнения вътре в Общността. С решението позицията на Общността се установява окончателно и с обвързващо действие във формата, в която по-късно следва да бъде изразена в рамките на международни органи (
13
). Налага се изводът, че доколкото указва на държавите членки позициите, които трябва да изразят на четиринадесетото заседание на Конференцията на CITES, решението поражда задължителни правни последици. Следователно то е обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
29.
Накрая, следва да се разгледа доводът на Съвета, че жалбата е недопустима, тъй като обжалваният правен акт вече е породил правните си последици и следователно е отпаднал предметът на жалбата.
30.
В това отношение следва да се отбележи, първо, че упражняването на правото на обжалване от привилегирован жалбоподател не е обусловено от доказването на правен интерес (
14
).
31.
Дори да се изискваше правен интерес, той би съществувал в настоящия случай. Всъщност по отношение на жалби на частноправни субекти срещу Комисията Съдът вече е установил, че правният интерес на жалбоподателя не отпада поради това, че към момента на подаване на жалбата обжалваното решение вече е изпълнено (
15
) или обжалваният акт повече не е приложим (
16
). В подобно положение Съдът извежда правния интерес от факта, че е възможно чрез жалбата да се предотврати повторното извършване на твърдените грешки при прилагане на правото.
32.
В настоящия случай Комисията посочва, че с жалбата е целяла да се предотврати възможността и в бъдеще Съветът да приема сходни решения, без да посочва правното основание. С това тя убедително изтъква довод, изведен от риск от повторно извършване на правонарушение.
33.
Следователно жалбата на Комисията е допустима.
Б — По основателността
34.
Жалбата на Комисията се опира на едно-единствено правно основание за отмяна. Тя твърди, че в обжалваното решение не е посочено правното основание. Според нея това представлява съществено процесуално нарушение, и по-специално нарушение на посоченото в член 253 ЕО задължение за мотивиране, и води до недействителност на акта.
1. Задължение за посочване на правното основание
35.
Член 253 ЕО предвижда, че регламентите, директивите и решенията са мотивирани. Задължението за посочване на правно основание е част от задължението за мотивиране (
17
).
36.
В член 249 ЕО се изброяват актовете, с които общностните институции могат да си послужат, за да осъществяват своята функция. В тази връзка в този член се посочват регламенти, директиви, решения, препоръки и становища.
37.
В настоящия случай между страните се спори дали обжалваният акт, обозначен в текста на немски език с „Beschluss“, съставлява решение sui generis или решение по смисъла на член 249 ЕО, по отношение на което съществува задължение за мотивиране по силата на член 253 ЕО.
38.
Според Комисията решение, с което съгласно член 300, параграф 2, втора алинея ЕО се установява позиция на Общността, е решение по смисъла на член 249 ЕО и следователно по силата на член 253 ЕО и по отношение на него съществува задължението за мотивиране по член 253 ЕО.
39.
Съветът обаче застъпва обратното становище, че член 253 ЕО не се прилага за акт като разглеждания в случая. По отношение на установяването на позиция съгласно член 300, параграф 2, втора алинея ЕО ставало въпрос за решение sui generis, което не било решение по смисъла на член 249 ЕО и следователно не попадало в приложното поле на член 253 ЕО. Поради това по отношение на обжалваното решение и не съществувало задължение за мотивиране.
40.
В подкрепа на тезата си Комисията по същество се позовава на факта, че в текстовете на Договора на повечето езици понятието, използвано в член 300, параграф 2, втора и трета алинея ЕО за обозначаването на акт, се съдържа в посочените в член 253 ЕО актове, по отношение на които съществува задължение за мотивиране. Така например в текста на френски език на двете разпоредби е използван терминът „décision“, а в текста на английски — терминът „decision“.
41.
От своя страна, Съветът се позовава на терминологично разграничение, произтичащо от текстовете на Договора на четири езика. В текста на член 253 ЕО на немски език е използван терминът „Entscheidung“, докато в текста на член 300, параграф 2, втора и трета алинея ЕО се говори за „Beschluss“. В текста на датски език е направено разграничение между „beslutning“ и „afgørelse“, на нидерландски — между „beschikking“ и „besluit“ и накрая, на словенски — между „odločba“ и „sklep“. Съветът счита терминологичното разграничение, направено в текстовете на четирите езика, за доказателство, че установяването на позиция в съответствие с член 300, параграф 2, втора алинея ЕО представлява решение sui generis, а не решение по смисъла на членове 249 ЕО и 253 ЕО.
42.
Правителството на Обединеното кралство изтъква историята на създаване на член 300, параграф 2 ЕО в подкрепа на позицията на Съвета. То посочва, че преди въведените с Договора от Ница изменения Съветът е приемал актове за установяване на позиции на Общността като обжалвания акт, като решения sui generis. С измененията намерението на държавите членки не било да заместят приемането на решения sui generis с решения по смисъла на член 249 ЕО.
43.
Страните изтъкват доводи основно в чисто терминологичен план, като разглеждат текстовете на член 300, параграф 2 ЕО на различните езици.
44.
Фактът обаче, че в текстовете на член 300, параграф 2 ЕО на повечето езикци се използва онова обозначаване на акта, което се съдържа и в членове 249 ЕО и 253 ЕО, на първо време най-много може да е показателен за позицията на Комисията (
18
). Този елемент обаче не може да бъде определящ. Всъщност по принцип на текстовете на всички езици следва да се придава еднаква тежест (
19
). В случай на несъответствия между различните текстове необходимостта от еднаквото им тълкуване изисква семантичното съдържание да се установява въз основа на систематични и телеологични съображения (
20
).
45.
Освен това фактът, че по никакъв начин не става ясно, че положение като разглежданото в случая въобще попада в приложното поле на тази разпоредба, също не подкрепя доводи, свързани единствено с терминологията на член 300, параграф 2, втора алинея ЕО. Действително, на пръв поглед член 300, параграф 2, втора алинея ЕО се прилага само във връзка с международни споразумения, по които самата Общност е страна. В случая обаче Общността съвсем не е страна по Конвенцията CITES. Ако тази разпоредба действително не беше релевантното правно основание, доводи, които почиват единствено на използваното в член 300, параграф 2, втора алинея ЕО понятие, за да изведат задължение за мотивиране, биха били ирелевантни.
46.
Налага се изводът, че за да се установи дали обжалваното решение трябва да бъде мотивирано, не може да се взема предвид само терминологията в член 300, параграф 2 ЕО. Всъщност материалните критерии, на които актовете трябва да отговарят, са от решаващо значение за квалифицирането им като решения по смисъла на членове 249 ЕО и 253 ЕО, по отношение на които съществува задължение за мотивиране.
47.
От материалноправна гледна точка „решение“ по смисъла на член 249 ЕО се характеризира с факта, че поражда задължителни и преки правни последици и посочва адресат.
48.
Типичният случай, посочен в член 300, параграф 2, втора алинея ЕО, се характеризира с установяване на позиция на Общността, която ще бъде изразена от Комисията в рамките на орган на международна организация, на която Общността е член. Следователно подобен акт няма преки адресати, доколкото само определя в общностен план действията на друг орган. Този факт подкрепя тезата, че подобен акт не представлява решение по смисъла на член 249 ЕО, а е решение sui generis.
49.
Настоящият случай обаче се характеризира с факта, че актът е адресиран до държавите членки. Той установява позицията, която следва да бъде изразена от държавите членки, тъй като Общността съвсем не е член на международната организация, въпреки че според Съвета и Комисията в общностен план тя има компетентност по отношение на Конвенцията. От това следва, както признава Съветът, че обжалваният акт има за адресати държавите членки. При това положение този акт се доближава повече до решение по смисъла на член 249 ЕО, отколкото до типичния случай, посочен в член 300, параграф 2, втора алинея ЕО.
50.
Накратко, в настоящия случай не е необходимо обаче да се разглежда въпросът за квалифицирането като решение по смисъла на член 249 ЕО или като решение sui generis.
51.
Всъщност дори в случай на квалифициране като решение sui generis по отношение на обжалвания акт съществува задължение за мотивиране. Това задължение произтича, в зависимост от обосновката в правната теория, или от широко тълкуване на понятието „решение“, съдържащо се в член 253 ЕО, или от прилагането му по аналогия. Следва да се прави разграничение между задължението за мотивиране, което по принцип съществува, и обхвата на задължението за мотивиране (само посочване на правното основание или по-подробни мотиви), на което ще се спра по-нататък.
52.
Предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране налага съответните актове да съдържат изложение на съображенията, поради които институцията ги е приела. Съдът вижда причината за установеното в член 253 ЕО задължение за мотивиране преди всичко в обстоятелството, че то има за цел да даде възможност на Съда да упражни своя контрол (
21
). Освен това целта му е както държавите членки, така и заинтересованите лица да се запознаят по този начин с условията, при които общностните институции са приложили Договора (
22
).
53.
Причината за съществуването на задължението за мотивиране, а именно да се даде възможност за съдебен контрол във възможно най-голям обхват, важи обаче не само за решенията по смисъла на член 249 ЕО, но и по същия начин за акт като обжалвания, който поражда задължителни правни последици.
54.
Съдът тълкува член 230 ЕО в смисъл, че жалбата за отмяна може да бъде допусната срещу всички мерки, приети от институциите, независимо от тяхното естество или форма, които целят да породят правни последици (
23
). Следователно е логично посочените актове успоредно с това да бъдат подчинени на задължението за мотивиране, за да се даде възможност на Съда да упражни контрол. Така член 253 ЕО изключва също само онези от посочените в член 249 ЕО актове, които не пораждат задължителни правни последици, а именно препоръките и становищата. От това може да се заключи, че прилагането на член 253 ЕО, както и на член 230 ЕО може да зависи от това, дали дадена мярка поражда задължителни правни последици. Следователно решения sui generis, които пораждат задължителни правни последици, трябва също да бъдат мотивирани.
55.
Посочването на правното основание като минимално условие за мотивиране също се налага с оглед на спазването на принципа на предоставена компетентност, установен в член 5, първа алинея ЕО. Този принцип гласи, че Общността действа само в рамките на компетентността, предоставена ѝ от Договора за ЕО, и с оглед на целите, предвидени в него, и се прилага по отношение както на вътрешната, така и на международната дейност на Общността (
24
). Без задължението за посочване на правно основание би било възможно да възникне опасност, в случай на неясно правно основание, Общността да си присвои правомощия, които всъщност са признати на държавите членки. В тези случаи задължението за мотивиране има и предупредителен характер. То принуждава компетентните институции да си дадат ясна сметка, преди приемането на акт, дали въобще съществува компетентност на Общността.
56.
Посочването на правното основание е необходимо и с цел защита на вземането на решения от Съвета. Член 300, параграф 2, първа алинея ЕО предвижда решение с квалифицирано мнозинство освен в случаите, когато споразумението се отнася до област, за която се изисква единодушие при приемането на вътрешни правила. Следователно редът и условията за гласуване зависят от релевантното правно основание. Налага се изводът, че задължението да се посочи изрично правното основание позволява да се гарантира, че Съветът определя правното основание и с това реда и условията на гласуване преди вземането на решение. Това придобива още по-голямо значение, като се има предвид, че редът и условията за гласуване могат да имат отражение върху съдържанието на решението. Постигнато по съображения за предпазливост единодушие може да доведе до приемането на обикновен минимален консенсус и с това до друг резултат, различен от този при вземането на решение с квалифицирано мнозинство.
57.
Освен това в подкрепа на задължението за мотивиране е принципът за прозрачност. Той намира израз в член 1, втора алинея ЕС, който гласи, че решенията трябва да се вземат при възможно най-голямо зачитане на принципа за откритост. Както е установено от Съда във връзка с Регламент № 1049/2001 (
25
), принципът за прозрачност е особено релевантен, когато Съветът действа в качеството на законодател (
26
). Прозрачността в това отношение допринася за укрепване на демокрацията, като позволява на гражданите да осъществят контрол върху цялата информация, която стои в основата на определен законодателен акт (
27
).
58.
Вземането на решения при възможно най-голямо зачитане на принципа за прозрачност предполага в даден акт да е посочено правното му основание. Принципът за прозрачност може да бъде изтъкнат също в разглеждания в случая контекст, въпреки че актове като разглеждания в случая не винаги се публикуват. По всяка вероятност Съветът на първо време се въздържа от публикуване, за да не отслаби позицията на Общността в преговорите, като я оповести. Както Съветът уточнява по време на съдебното заседание, това обаче не означава, че актът не може да бъде предоставен по искане на отделни лица. Освен това публикуването на подобни актове едва след приключването на Конференциите би било достатъчно, за да се гарантира позицията на Общността в преговорите.
59.
Съветът се позовава на Решение на Съда по дело AETR, за да оспори съществуването на задължението за мотивиране по отношение на актовете sui generis. Комисията счита посоченото решение за ирелевантно, доколкото се отнасяло само до „определени процедури“ в Съвета, а не до сходен със спорния акт.
60.
Делото, по което е поставено Решение AETR, посочено по-горе, се отнася до жалба на Комисията срещу решение на Съвета. Последното има за предмет преговорите и сключването на Европейското споразумение за работата на екипажите на превозните средства, извършващи международни автомобилни превози, от страна на държавите — членки на Общността, в рамките на Икономическата комисия за Европа на Организацията на обединените нации. С посоченото решение Съветът „след обмен на мнения между неговите членове и представителя на Комисията е направил заключение за някои „резултати от работата“, отнасящи се до позицията, която правителствата на държавите членки трябва да вземат в решаващите преговори по AETR“ (
28
). Следователно между обстоятелствата на случая в основата на Решение AETR, посочено по-горе, и на настоящия спор съществува prima facie определена прилика.
61.
По отношение на формулировката на този пасаж от посоченото решение следва обаче да се отбележи, че Съдът много е внимавал да не прави изявления от принципно естество, а само да се произнесе по специфичния конкретен случай. Този случай се характеризира с факта, че на преговорите, проведени в Съвета, е присъствал представител на Комисията, поради което Комисията в качеството на единствено заинтересовано трето лице (
29
) е била вече надлежно информирана за изготвянето на акта.
62.
Ако обаче разглежданият в конкретния случай акт имаше за правно основание член 300, параграф 2, втора алинея ЕО, би съществувало трето лице, което не е участвало в изготвянето на акта и което поради тази причина би имало интерес от мотивиране на акта или поне от посочване на правното основание.
63.
Всъщност член 300, параграф 2, трета алинея ЕО задължава Съвета да информира Парламента незабавно и надлежно за прието решение. Обжалваното решение би следвало незабавно да бъде изпратено на Парламента. Ето защо в това отношение посочване на правното основание би било също необходимо, за да се очертае ясно правото на информация на Парламента и по този начин да се позволи ефективен контрол върху спазването на това право. Поради факта, че в настоящия случай Съветът е изпратил акта на Парламента едва шест седмици след приемането му и едновременно с началото на Конференцията CITES, всъщност не е спазено изискването за незабавно информиране съгласно член 300, параграф 2, трета алинея ЕО.
64.
Следователно противно на поддържаното от Съвета държавите членки не са единствените, засегнати от обжалвания акт.
65.
Освен това в по-късно решение Съдът уточнява приложното поле на задължението за мотивиране с оглед на съобщение на Комисията, което задължава държавите членки да предават ежегодно на Комисията по общ и систематичен начин данни за финансовите отношения на определена категория предприятия. Съгласно това съдебно решение изискването за спазването на принципа на правната сигурност налага всеки акт, който има за цел да породи правни последици, да черпи своята задължителна сила от разпоредба на общностното право, която трябва да бъде изрично посочена като правно основание и да предписва правната форма, в която актът следва да бъде издаден (
30
).
66.
По-нататък следва да се разгледа възражение на Обединеното кралство, отнасящо се до практическите аспекти на задължението за мотивиране. Обединеното кралство твърди, че налагането на задължение за мотивиране по отношение на актове като разглеждания в конкретния случай би направило изготвянето им твърде тромаво и лишено от гъвкавост. В това отношение Съветът посочва, че за приемането на обжалвания акт са били на разположение само два месеца между предложението на Комисията и провеждането на Конференцията.
67.
По отношение на тези доводи следва да се приеме, че точно във външната търговия възможностите за гъвкави действия имат голямо значение. Възможно е обаче евентуални трудности, възникнали в това отношение, да бъдат посрещнати с гъвкави изисквания към обхвата на задължението за мотивиране. В зависимост от вида на акта и от неговия контекст може да са необходими повече или по-малко подробни мотиви (
31
). Като минимално условие за мотивиране трябва обаче винаги да се изисква посочването на правното основание. Това посочване не трябва никога да води до полагане на прекомерно голямо усилие във връзка с мотивирането.
68.
Изключение от това правило не може да бъде направено и въз основа на времеви ограничения. Колкото по-сложна е материята и колкото повече правни основания са възможни, толкова по-важно и по-неотложно е постигането на яснота относно релевантните правни основания и толкова по-задълбочено трябва да бъде разглеждан този въпрос. Всъщност от принципа на предоставена компетентност следва, че Общността може да предприема действия само ако Договорът ѝ предоставя компетентност за това. Следователно, преди да предприеме действие, тя трябва задължително да изясни кое правно основание ѝ предоставя компетентността. Да се включи след това правното основание в акта, не може да представлява прекомерно голямо усилие. Също така не би могло да бъде достатъчно — както Съветът твърди — последващото посочване на правното основание в евентуален акт, имащ за цел прилагане на изменения на Конвенцията CITES в Общността. Всъщност това не променя с нищо факта, че и за установяването на позиция, която държавите членки трябва да изразят на Конференцията CITES, Общността се нуждае от компетентност, която след това трябва да се посочи в самия акт (
32
).
69.
Накрая, остава да се разгледа доводът на Съвета, че в миналото сходни решения също не посочвали правно основание. Срещу този довод, изведен от предишната практика, следва да се възрази, че обикновена практика на Съвета не може да дерогира съдържанието на разпоредбите на Договорите и следователно не може да създаде прецедент (
33
).
70.
Следва да се направи обобщеният извод, че задължението за посочване на правно основание е съществувало по отношение на обжалвания акт.
2. Последици от непосочването на правно основание
71.
По-нататък следва още да се разгледа каква последица има непосочването на правното основание за валидността на акта.
а) Може ли правното основание да се определели въз основа на други елементи на акта?
72.
Непосочването на конкретна разпоредба от Договора невинаги представлява по необходимост нарушение на задължението за мотивиране, предвидено в член 253 ЕО, което води до неговата недействителност. Щом правното основание на даден акт може да бъде определено въз основа на други елементи на този акт, не е налице съществено неспазване на формата (
34
).
73.
В настоящия случай обаче правното основание не може ясно да се определи въз основа на други елементи на обжалвания акт. Този извод следва, от една страна, от самия факт, че при преговорите в Съвета е съществувал сериозен спор по въпроса кое е правилното правно основание и във връзка с това са разисквани най-различни предложения. В това отношение Комисията изтъква, без да бъде опровергана, че предмет на дискусии е било посочването само на член 300, параграф 2 ЕО като правно основание във връзка с процедурата, посочването само на едно материалноправно основание или съчетаването на двете. Също безуспешно е обсъждано релевантното материалноправно основание, а именно дали да бъде или само член 175 ЕО, или член 175 ЕО във връзка с член 133 ЕО.
74.
В писмените си становища, представени на Съда в хода на производството, Съветът и Комисията изглежда приемат, че член 300, параграф 2, втора алинея ЕО е свързаното с процедурата правно основание на обжалвания акт. Тази разпоредба определя процедурата при вземане на решение за целите на установяване на позиции, „[които да се изразят] от името на Общността [в рамките на орган, създаден] по силата на [международно] споразумение, когато този орган трябва да приеме решение с правни последици“.
75.
В този контекст се поставя въпросът дали член 300, параграф 2, втора алинея ЕО се прилага само за положения, в които Общността е страна по международното споразумение. Тази теза се подкрепя, не на последно място, от систематичното тълкуване, доколкото параграф 1 от този член несъмнено има за предмет само сключването на международни споразумения от Общността. По Конвенцията CITES страна обаче не е самата Общност, а само държавите членки.
76.
От своя страна, телеологичното тълкуване е в подкрепа на тезата, че член 300, параграф 2, втора алинея ЕО трябва да се прилага и за споразумения, чийто предмет попада в обхвата на компетентността на Общността, по които последната обаче все още не може да бъде страна поради уредбата на международното споразумение.
77.
Точно с оглед на тази трудност при тълкуването не може да се счита, че релевантното правно основание ясно произтича от обжалвания акт.
78.
Дори да се допусне, че член 300, параграф 2, втора алинея ЕО е правното основание, не би било достатъчно като правно основание да се посочва само тази процедурна разпоредба. Напротив, актът изисква посочване и на материалноправно основание, от което да произтича обхватът на правомощията и следователно в крайна сметка определената от Договора за ЕО свобода на действие на Общността (
35
).
79.
Материалноправното основание обаче също не може ясно да се изведе от обжалвания акт, доколкото в случая са възможни няколко правни основания. Те биха могли да бъдат търговската политика, политиката в областта на околната среда или съчетаване на двете (
36
).
80.
Следователно от обжалвания акт не може ясно да се изведе правното основание, на което той почива.
б) Става ли въпрос за чисто формален порок?
81.
Съветът счита, че ако се допусне наличието на задължение за мотивиране, то не трябва да води до недействителност, тъй като става въпрос за чисто формален порок на акта.
82.
В случаите, когато става въпрос за използването на погрешно правно основание наред с правното основание, което всъщност е правилно, Съдът приема, че това води до отмяна на спорния акт само когато става въпрос за повече от формален порок, тоест за порок, който е бил в състояние да окаже влияние върху приложимата процедура и следователно в крайна сметка върху съдържанието на акта (
37
).
83.
Тази съдебна практика едва ли е приложима за случай, в който въобще не е посочено правно основание. Ако не е посочено правно основание, вече е трудно да се установи коя процедура е била приложена и следователно дали непосочването на правното основание е било в състояние да окаже влияние върху приложимата процедура. Ето защо е правилно във всеки случай, когато липсата на мотиви се състои в това, че изцяло е пропуснато да се посочи правно основание, да се изхожда от наличието на порок, който до такава степен е съществен, че би следвало винаги да води до отмяна на решението. Всъщност, както вече бе отбелязано, посочването на правното основание съставлява необходимо изискване за мотивиране.
84.
Остава да се посочи, че следното съображение също не е в подкрепа на тезата за наличие на чисто формален порок. По отношение на материалноправното основание на обжалвния акт може да става въпрос за член 133 ЕО, за член 175 ЕО или за съчетаване на двете разпоредби. Член 133 ЕО предоставя изключителна компетентност на Общността, докато член 175 ЕО предвижда компетентност, споделена между Общността и държавите членки. Следователно даден избор между тези два члена има последици за разпределянето на правомощията между Общността и държавите членки. Също и по тази причина в конкретния случай не може да се говори за чисто формален порок (
38
).
3. Междинно заключение
85.
В обобщение следва да се посочи, че обжалваният акт трябва да бъде отменен поради непосочването на правно основание.
VI — По ограничаването на правните последици от евентуална отмяна
86.
Съветът иска в случай на отмяна на обжалваното решение да се запазят правните му последици. Това искане следва да бъде уважено.
87.
Съгласно член 231, втора алинея ЕО, ако счете за необходимо, Съдът може да посочи кои правни последици от отменения акт трябва да се считат за окончателни. Несъмнено тази разпоредба всъщност се отнася, съгласно нейния текст, само до регламенти, но Съдът я прилага по аналогия и за решения (
39
).
88.
В настоящия случай запазването на правните последици от обжалваното решение е обосновано, тъй като четиринадесетото заседание на Конференцията вече се е състояло и на него са взети решения. Вярно е, че отмяната на предварително прието решение за установяване на позицията на Общността не би променило с нищо международноправната обвързваща сила на тези решения по отношение на държавите членки, тъй като съгласно общите правила на международното публично право нарушения на вътрешни разпоредби при подготвянето на позиция, която следва да бъде изразена на международна конференция, по принцип са неотносими. В общностен план би могло обаче да се стигне до правна несигурност по отношение на приетите на Конференцията въпроси. Следователно с цел избягване на каквато и да било правна несигурност се налага да се запазят правните последици от обжалваното решение.
89.
Все пак не би следвало да се разпорежда на Съвета да приема ново решение, което да не съдържа твърдените грешки при прилагане на правото. Всъщност, тъй като четиринадесетото заседание на Конференцията вече се е състояло, би било безсмислено да се разпорежда на Съвета да установява отново позицията за това заседание.
VII — По съдебните разноски
90.
По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Съветът е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията.
91.
Съгласно член 69, параграф 4 от Процедурния правилник Обединеното кралство, встъпило в делото, понася направените от него съдебни разноски.
VIII — Заключение
92.
Въз основа на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе както следва:
„1.
Отменя решението на Съвета на Европейския съюз от 24 май 2007 г. за установяване на позиция, която да бъде приета от името на Европейската общност, относно някои предложения, направени на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES), проведено в Хага (Нидерландия) от 3 до
2.
Запазва в сила правните последици от посоченото в предходната точка 1 решение.
3.
Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия понася направените от него съдебни разноски. Съветът на Европейския съюз понася останалата част от съдебните разноски.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Наричана по-нататък „Kонвенция CITES“.
(
3
)	Вж. съображение 1 от Регламента (ОВ L 61, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 239).
(
4
)	Текстът на Конвенцията е приет на 3 март 1970 г. от 80 страни. Конвенцията е влязла в сила на
(
5
)	Регламент (ЕИО) № 3626/82 на Съвета от 3 декември 1982 година относно прилагането в Общността на Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (ОВ L 384, стр. 1).
(
6
)	Посочен в бележка под линия 3.
(
7
)	Вж. точка 2 от мотивите на обжалваното решение.
(
8
)	Предложение за решение на Съвета за установяване на позиция, която да бъде приета от името на Европейската общност, относно някои предложения, които ще бъдат представени на четиринадесетото заседание на Конференцията на страните по Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора (CITES), проведено в Хага (Нидерландия) от 3 до (SEC/2007/443 окончателен).
(
9
)	На френски език „Décision du Conseil“, а на английски език — „Council Decision“.
(
10
)	Решението не е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз.
(
11
)	Вж. по-конкретно Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет (известно като „AETR“, 22/70, Recueil, стр. 263, точки 39 и 42), Решение от по дело IBM/Комисия (60/81, Recueil, стр. 2639, точка 9) и Решение от по дело Athinaïki Techniki/Комисия (C-521/06 P, Сборник, стр. I-5829, точка 42).
(
12
)	Вж. по този въпрос моето заключение, представено на 26 март 2009 г. по дело Комисия/Съвет (С-13/07, все още висящо пред Съда, точка 33 и сл.).
(
13
)	Вж. моето заключение по дело Комисия/Съвет, посочено в бележка под линия 12, точка 34.
(
14
)	Решение от 26 март 1987 г. по дело Комисия/Съвет (45/86, Recueil, стр. 1493, точка 3).
(
15
)	Решение от 24 юни 1986 г. по дело AKZO/Комисия (53/85, Recueil, стр. 1965, точка 21).
(
16
)	Решение от 26 април 1988 г. по дело APESCO/Комисия (207/86, Recueil, стр. 2151, точка 16).
(
17
)	Вж. само Решение по дело Комисия/Съвет, посочено в бележка под линия 14, точка 9 и Решение от 20 септември 1988 г. по дело Испания/Съвет (203/86, Recueil, стр. 4563, точка 36 и сл.).
(
18
)	Така Съдът се позовава на множе-ство от еднакви езикови версии само с цел да потвърди тълкуване; вж. Решение от 15 октомври 1996 г. по дело Henke (С-298/94, Recueil, стр. I-4989, точка 15).
(
19
)	Друг подход би бил несъвместим с необходимостта от еднакво тълкуване на на общностното право; вж. само Решение от 27 март 1990 г. по дело Cricket St. Thomas (C-372/88, Recueil, стр. I-1345, точка 18).
(
20
)	Вж. по-конкретно Решение от 27 октомври 1977 г. по дело Bouchereau (30/77, Recueil, стp. 1999, точки 13 и 14), Решение от по дело Rockfon (С-449/93, Recueil, стр. I-4291, точка 28), Решение от по дело Kraaijeveld и др. (C-72/95, Recueil, стр. I-5403, точка 28) и Решение от по дело W. N. (С-420/98, Recueil, стр. I-2847, точка 21).
(
21
)	Решение по дело AETR, посочено в бележка под линия 11, точка 11.
(
22
)	Вж. Решение от 13 май 1997 г. по дело Германия/Парламент и Съвет (С-233/94, Recueil, стр. I-2405, точка 25), което препраща към Решение от по дело Франция/Комисия (C-41/93, Recueil, стр. I-1829, точка 34).
(
23
)	Вж. само Решение по дело AETR, посочено в бележка под линия 11, точки 38—42, Решение по дело IBM/Комисия, посочено в бележка под линия 11, точка 9 и Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено в бележка под линия 11, точка 42.
(
24
)	Вж. Становище 2/94 от 28 март 1996 г. (известно като „Становище по ЕКПЧ“, Recueil, стр. I-1759, точка 24).
(
25
)	Регламент на Eвропейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).
(
26
)	Решение от 1 юли 2008 г. по дело Швеция и Turco/Съвет (С-39/05 Р и С-52/05 Р, Сборник, стр. I-4723, точка 46).
(
27
)	Решение по дело Швеция и Turco/Съвет, посочено в бележка под линия 26, точка 46.
(
28
)	Решение по дело AETR, посочено в бележка под линия 11, точки 44 и 45.
(
29
)	За разлика от положението по силата на член 300, параграф 2, втора алинея ЕО, по това време Парламентът не е имал право на информация.
(
30
)	Решение от 16 юни 1993 г. по дело Франция/Комисия (С-325/91, Recueil, стр. I-3283, точка 26).
(
31
)	Вж. Решение от 30 март 2000 г. по дело VBA/Florimex и др. (C-265/97 P, Recueil, стр. I-2061), Решение от по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala (C-413/06 P, Сборник, стр. I-4951, точка 166) и Решение от по дело Regie Networks (С-333/07, Сборник, стр. I-10807, точка 63).
(
32
)	Вж. по този въпрос Решение от 21 януари 2003 г. по дело Комисия/Парламент и Съвет (С-378/00, Recueil, стр. I-937, точка 66), в което Съдът постановява, че мотивите на общностен акт трябва да се съдържат в самия акт.
(
33
)	Вж. само Решение от 23 февруари 1988 г. по дело Обединено кралство/Съвет (68/86, Recueil, стр. 855, точка 24) и Решение от по дело Парламент/Съвет (С-271/94, Recueil, стр. I-1689, точка 24).
(
34
)	Решение по дело Комисия/Съвет, посочено в бележка под линия 14, точка 9.
(
35
)	Вж. по този въпрос моето заключение по дело Комисия/Съвет, посочено в бележка под линия 12, точка 47.
(
36
)	Вж. по въпроса за възможното съчетаване на член 133 ЕО и член 175, параграф 1 ЕО Решение от 10 януари 2006 г. по дело Комисия/Парламент и Съвет (С-178/03, Recueil, стр. I-107, точка 59), Решение от по дело Парламент/Съвет (С-155/07, Сборник, стр. I-8103, точки 77—83), Решение от по дело Комисия/Съвет (С-94/03, Recueil, стр. I-1, точки 52—55), моите заключения по тези дела, както и заключението на генералния адвокат Poiares Maduro, представено на по дело Комисия/Парламент и Съвет (С-411/06, все още непубликувано в Сборника, точка 6).
(
37
)	Вж. Решение от 27 септември 1988 г. по дело Комисия/Съвет (165/87, Recueil, стр. 5545, точка 19 и сл.) и Решение от по дело Swedish Match (С-210/03, Recueil, стр. I-11893, точка 44 и цитираната съдебна практика).
(
38
)	Вж. по този въпрос заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Комисия/Парламент и Съвет, посочено в бележка под линия 36, точка 7.
(
39
)	Решение от 28 май 1998 г. по дело Парламент/Съвет (С-22/96, Recueil, стр. I-3231, точка 42) и Решение по дело Парламент/Съвет, посочено в бележка под линия 36, точка 87.