РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА
НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
(втори състав)
21 юли 2016 година
Дело F‑82/15
Carlo De Nicola
срещу
Европейска инвестиционна банка (ЕИБ)
„Публична служба — Персонал на ЕИБ — Здравно осигуряване — Отказ да се възстановят медицински разноски — Лазерна терапия — Липса на научна валидност на лечението — Начини за назначаване на независим лекар — Компетентна съсловна организация на лекарите — Становище на независимия лекар — Обхват на съдебния контрол — Мотиви да се откаже възстановяването — Вътрешни разпоредби в областта на здравното осигуряване — Цел на лазерната терапия — Болкоуспокояващо действие — Предварително разрешение от медицинското лице — Имуществени вреди — Прибързани изводи — Неимуществена вреда — Неуточнена сума — Недопустимост“
Предмет:      Жалба, подадена на основание член 270 ДФЕС, с която г‑н De Nicola по същество иска, от една страна, да се отмени решението от 4 декември 2014 г., по силата на което Европейската инвестиционна банка (наричана по-нататък „ЕИБ“ или „Банката“) отказва да му възстанови медицински разноски, свързани с лазерна терапия с висока интензивност от вида FP3, както и да се отменят „всички свързани, последващи и предходни актове“, включително няколко писма на Банката по този повод, а от друга страна, да се осъдят Банката и Европейският съюз да обезщетят вредите, които той претърпял
Решение:      Отменя решението на Европейската инвестиционна банка от 4 декември 2014 г., с което тя отказва да възстанови на г‑н Carlo De Nicola разноските за лазерната терапия FP3. Отхвърля жалбата в останалата ѝ част. Европейската инвестиционна банка понася направените от нея съдебни разноски и е осъдена да заплати съдебните разноски на г‑н De Nicola.
Резюме
1.      Съдебно производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Определяне на предмета на спора — Искова молба или жалба, която не е в достатъчна степен ясна и точна — Недопустимост
(член 21, първа алинея от Статута на Съда и член 7, параграф 1 от приложение I към него; член 50, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба)
2.      Жалби на длъжностните лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Увреждащ акт — Понятие — Становище на трети лекар, получено в резултат на разногласие между медицинското лице и лекуващия лекар — Подготвителен акт — Изключване
(член 41 от Вътрешния правилник за персонала на Европейската инвестиционна банка)
3.      Длъжностни лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Социално осигуряване — Здравно осигуряване — Медицинска експертиза — Назначаване на трети лекар — Задължение за банката да поиска от съсловната организация на лекарите, предложена от съответния служител, да назначи трети лекар — Липса
(член 35 от Вътрешния правилник за персонала на Европейската инвестиционна банка)
4.      Длъжностни лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Социално осигуряване — Здравно осигуряване — Медицинска експертиза — Становище на трети лекар — Съдебен контрол — Граници — Оспорване на направени в редовни условия медицински заключения — Изключване
(член 72 от Правилника за длъжностните лица)
5.      Европейска инвестиционна банка — Правомощия на председателя — Решения, които имат последици за трудовите отношения — Делегация — Допустимост — Условия
(член 13, параграф 7 от Устава на Европейската инвестиционна банка)
6.      Длъжностни лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Социално осигуряване — Здравно осигуряване — Медицински разноски — Възстановяване — Безусловно право — Липса — Основания за отказ — Липса на терапевтична полза от лечението — Включване
(член 35 от Вътрешния правилник за персонала на Европейската инвестиционна банка)
7.      Длъжностни лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Социално осигуряване — Здравно осигуряване — Медицински разноски — Възстановяване — Отказ — Липса на терапевтична полза от лечението — Становище на трети лекар — Неточност в поставения му въпрос — Липса на полезно разглеждане на евентуалните последици от въпросното лечение върху здравноосигурения — Недопустимост — Отмяна
(член 72 от Правилника за длъжностните лица)
8.      Европейски съюз — Представляване пред юрисдикциите на Съюза — Иск за обезщетение срещу Съюза с предмет поправяне на вредите, които се твърди, че са претърпени в резултат на отказа на Европейската инвестиционна банка да възстанови медицински разноски — Представляване на Съюза от Банката
(член 268 ДФЕС и член 340, втора алинея ДФЕС)
9.      Съдебно производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Кратко изложение на посочените основания — Иск, целящ поправянето на вреди, причинени от институция на Съюза — Липса на данни за претърпяната вреда — Недопустимост
(член 50, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба)
1.      Съгласно член 21, първа алинея от Статута на Съда, приложим към производството пред Съда на публичната служба в съответствие с член 7, параграф 1 от приложения I към същия този статут, и съгласно член 50, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа по-специално предмета на спора и исканията на ищеца/жалбоподателя. В това отношение исковата молба или жалбата представлява актът за образуване на производството, в който страните имат задължението да определят предмета на спора.
Във връзка с това определянето на предмета на спора в исковата молба или жалбата трябва да позволи на Съда на публичната служба да идентифицира кои са точно актовете, чиято отмяна се иска, като се има предвид, че във всички случаи Съдът на публичната служба не може да се произнесе извън петитума, отменяйки нещо, което не е било поискано от ищеца/жалбоподателя. В този смисъл искания за отмяна, които не посочват изрично акта или актовете, чиято отмяна е поискана, и не позволяват да се идентифицират с достатъчна точност спорните актове, не могат да отговорят на изискванията, наложени с член 50, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник.
Следователно, доколкото се отнасят до всички свързани, последващи и предходни актове на оспорваното решение, исканията за отмяна трябва да се отхвърлят като явно недопустими.
(вж. т. 55—57)
Позоваване на:
Съд — решение от 14 септември 1999 г., Комисия/AssiDomän Kraft Products и др., C‑310/97 P, т. 52
Общ съд — решение от 20 май 2010 г., Комисия/Violetti и др., T‑261/09 P, EU:T:2010:215, т. 30
Съд на публичната служба — решение от 11 ноември 2014, De Nicola/ЕИБ, F‑55/08 RENV, EU:F:2014:244, т. 42
2.      Увреждащи актове или мерки са само тези, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне пряко и непосредствено интересите на ищеца/жалбоподателя, като измени съществено правното му положение. Когато става въпрос за актове или решения, които се изготвят на няколко етапа, по-специално след вътрешна процедура, по принцип само мерките, които определят окончателно становището на съответната институция в края на тази процедура, представляват обжалваеми актове, като в това число не попадат междинните мерки, чиято цел е да подготвят окончателното решение. Подготвителните актове за определено решение не са увреждащи актове и едва при обжалване на решението, прието в края на процедурата, жалбоподателят има възможност да обжалва незаконосъобразността на предходните актове, които са в тясна връзка с това решение. По този начин, макар че някои чисто подготвителни мерки биха могли да породят неблагоприятни последици за ищеца/жалбоподателя, доколкото е възможно да се отразят на съдържанието на последващия подлежащ на обжалване акт, те не могат да се обжалват самостоятелно и трябва да бъдат оспорени при обжалване на посочения акт.
По отношение на процедура, проведена съгласно вътрешните разпоредби на Европейската инвестиционна банка в областта на здравното осигуряване, която има за цел да се получи становището на трети лекар в случай на разногласие между медицинското лице и лекуващия лекар на съответния член на персонала, при положение че от текста на тези разпоредби ясно следва, че окончателното решение относно възстановяването на медицинските разноски, направени от члена на персонала, се взема от Банката след становището на третия лекар, правното положение на члена на персонала се засяга едва към момента на вземане на това решение, а не към момента на издаване на становището на третия лекар или a fortiori — на изпращането на писма с цел получаването на това становище.
(вж. т. 59—61)
Позоваване на:
Първоинстанционен съд — решение от 8 март 2005 г., D/ЕИБ, T‑275/02, EU:T:2005:81, т. 43 и 44 и цитираната съдебна практика
Общ съд — решение от 20 май 2010 г., Комисия/Violetti и др., T‑261/09 P, EU:T:2010:215, т. 46
Съд на публичната служба — решение от 23 ноември 2010 г., Marcuccio/Комисия, F‑65/09, EU:F:2010:149, т. 42
3.      При положение че вътрешните разпоредби на Европейската инвестиционна банка в областта на здравното осигуряване не съдържат уточнение по отношение на компетентната съсловна организация на лекарите, към която Банката трябва да се обърне в случай на разногласие между медицинското лице и лекуващия лекар на служителя, във всички случаи Банката не е длъжна да се поиска да бъде назначен трети лекар от съсловната организация на лекарите, в която членува и специалистът, предписал или провел спорното лечение.
От друга страна, от въпросните вътрешни разпоредби става ясно, че ако назначаването на трети лекар става по искане на осигуреното лице, Банката е тази, която трябва да сезира съответната съсловна организация на лекарите, а не самото осигурено лице. Според тези разпоредби Банката разполага с известна свобода на действие при избора на съсловната организация. В този смисъл, дори ако съответният служител може да предложи на Банката да се обърне към дадена съсловна организация, това предложение само по себе си не може да има за резултат Банката да е длъжна да го изпълни.
(вж. т. 71 и 72)
4.      Правните средства за защита, които са на разположение на членовете на персонала на Съюза, по принцип не могат да се използват, за да се поставят под въпрос медицински заключения в тесен смисъл, които трябва да се приемат за окончателни, когато са направени в редовни условия. Всъщност съдът на Съюза не разполага с необходимата компетентност в медицинската област, за да може да потвърди или да отхвърли медицинско заключение, включително и да бъде арбитър между няколко противоречиви медицински заключения.
В това отношение медицинските заключения в тесен смисъл, направени от трети лекар, назначен съгласно вътрешните разпоредби на Европейската инвестиционна банка в областта на здравното осигуряване, трябва да се считат за окончателни, когато са издадени при редовни условия. В този смисъл съдът на Съюза може да провери единствено, от една страна, дали третият лекар е назначен при редовни условия, и от друга страна, дали становището му е редовно, по-специално дали съдържа мотиви, позволяващи да се преценят съображенията, на които се основава, и дали е установена понятна връзка между съдържащите се в него медицински констатации и изводите, до които се стига. Ето защо съдът на Съюза също може да трябва да разгледа дали направените от третия лекар изводи се основават на коректно определена предпоставка и следователно са релевантни.
(вж. т. 104 и 105)
Позоваване на:
Общ съд — решение от 9 декември 2009 г., Комисия/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, т. 68
Съд на публичната служба — решения от 18 септември 2007 г., Botos/Комисия, F‑10/07, EU:F:2007:161, т. 39, от 14 септември 2010 г., AE/Комисия, F‑79/09, EU:F:2010:99, т. 64, от 28 септември 2011 г., Allen/Комисия, F‑23/10, EU:F:2011:162, т. 71 и от 29 февруари 2012 г., AM/Парламент, F‑100/10, EU:F:2012:24, т. 65
5.      Действително член 13, параграф 7 от протокола към Устава на Европейската инвестиционна банка гласи, че председателят ѝ има право да сключва и да прекратява едностранно трудовите правоотношения със служителите ѝ, това обаче на означава, че всички решения, които имат последици за трудовите отношения в Банката, задължително трябва да се вземат лично от председателя на Банката. Тъкмо напротив, организационната ефективност на Банката изисква, както при всяка друга институция, служба или агенция на Европейски съюз и най-общо при всеки работодател, приемането на подобни решения да може да се делегира на определени органи или лица в рамките на тези институции, служби или агенции.
В това отношение в правото на Съюза делегирането на изпълнителни правомощия е правомерно, при условие че няма разпоредба, която формално да го забранява.
(вж. т. 115 и 116)
Позоваване на:
Първоинстанционен съд — решения от 18 октомври 2001 г., X/ЕЦБ, T‑333/99, EU:T:2001:251, т. 102 и цитираната съдебна практика, и от 16 декември 2004 г., De Nicola/ЕИБ, T‑120/01 и T‑300/01, EU:T:2004:367, т. 97 и 98
6.      Осигурените в здравноосигурителната каса на Европейската инвестиционна банка нямат право на автоматично възстановяване на всичките им медицински разноски. Всъщност, за да се гарантира финансовото равновесие на здравноосигурителната каса, Банката е предвидила по-специално във вътрешните си разпоредби в областта на здравното осигуряване хипотези, при които се отказва да се възстановят определени категории медицински разноски или особени условия за предоставяне на правото на възстановяване на определени услуги.
В този смисъл, ако осигуреният в здравноосигурителната каса на Банката може законосъобразно да смята, че по принцип здравните му разноски ще бъдат възстановени в рамките на различните тавани, предвидени във вътрешните разпоредби в областта на здравното осигуряване, възстановяването на някои разноски въпреки това може да бъде законосъобразно отказано от Банката, ако след становище на медицинското лице и евентуално след становище на трети лекар тя прецени, че тези разноски са прекомерни или се отнасят до лечение или услуги, които не изглеждат необходими, или ако осигуреният е пропуснал да поиска предварителното решение от медицинското лице за услуги, които не са предвидени в схемата за възстановяване. Освен това напълно обосновано е цената за лечение или услуги, чиято терапевтична полза е научно оспорена, да не бъде поета от здравноосигурителната каса, чието финансиране е задължение на всички осигурени и на самата Банка.
В този смисъл липсата на терапевтична полза от лечение е взета предвид от вътрешните разпоредби в областта на здравното осигуряване, след като позволяват на Банката да откаже законосъобразно възстановяването на медицинските разноски, които тя смята, че не са необходими — хипотеза, която включва a fortiori разноските за лечение, квалифицирано като безполезно в смисъл, че това лечение няма благотворно терапевтично действие.
От друга страна, вътрешните разпоредби в областта на здравното осигуряване по никакъв начин не предвиждат, че Банката би била длъжна, когато прецени, че някои медицински разноски не са необходими, да ги възстанови поне частично. Подобно тълкуване, което би имало за резултат да принуди Банката да уважи в различна степен всички искания за възстановяване, които не биха били изрично изключени съгласно точка II от приложение II към вътрешните разпоредби в областта на здравното осигуряване, би противоречало на едно здравословно управление на здравноосигурителната система и би накърнило задължителното равновесие, което от своя страна е трудно за постигане, между цената на медицинските услуги, които подлежат на възстановяване, и вноските на осигурените лица.
(вж. т. 123—125, 127 и 128)
Позоваване на:
Съд на публичната служба — решение от 18 септември 2007 г., Botos/Комисия, F‑10/07, EU:F:2007:161, т. 63
7.      В областта на възстановяването на медицинските разноски, когато Европейската банка за възстановяване откаже да възстанови терапевтични разноски, тъй като няма полза от терапията, без евентуалното ѝ действие спрямо болките на съответния осигурен да е могло да бъде разгледано по полезен начин в становището на третия лекар поради неточността във въпроса, който му е поставен по този повод от самата Банка, решението, с което се отказва възстановяването им, е опорочено от порок, който води до отмяната му.
(вж. т. 140)
8.      Когато е ангажирана отговорността на Европейския съюз поради акт на една от неговите институции, той се представлява пред юрисдикциите на Съюза от институцията или институциите, които са упрекнати, че са предизвикали ангажирането на отговорността.
В това отношение, доколкото са отправени срещу Европейския съюз без допълнително уточнение, исканията за обезщетяване на неимуществените вреди, които член на персонала на Европейската инвестиционна банка бил претърпял, поради факта че Банката е отказала да възстанови медицински разноски, трябва да се считат като насочени срещу самата Банка.
(вж. т. 156)
Позоваване на:
Общ съд — определение от 6 януари 2015 г., Kendrion/Европейски съюз, T‑479/14, EU:T:2015:2, т. 15 и цитираната съдебна практика
9.      За да отговаря на изискванията, посочени в член 50, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, искова молба или жалба за поправяне на вредите, за които се твърди, че са причинени от институция на Съюза, трябва да съдържа елементите, позволяващи да се установи поведението, за което ищецът/жалбоподателят упреква институцията, причините, поради които той смята, че съществува причинно-следствена връзка между поведението и вредата, която твърди, че е претърпял, както и естеството и размера на вредата. За разлика на това, искане, което цели да бъде получено обезщетение за неопределена по размер вреда, не е достатъчно точно и следователно трябва да бъде счетено за недопустимо.
Безспорно в някои особени случаи, по-специално когато е трудно да се изчисли твърдяната вреда, не е задължително в исковата молба или жалбата да се уточни точният ѝ размер, нито да се изчисли размерът на търсеното поправяне. Исковата молба или жалбата трябва да бъде отхвърлена обаче като недопустима, когато ищецът/жалбоподателят не е установил, нито дори е твърдял, че са налице особени обстоятелства, обосноваващи пропуска да се изчисли вредата в исковата молба или жалба.
(вж. т. 158 и 160)
Позоваване на:
Съд — решение от 23 септември 2004 г., Hectors/Парламент, C‑150/03 P, EU:C:2004:555, т. 62 и цитираната съдебна практика
Първоинстанционен съд — решение от 7 февруари 2007 г., Gordon/Комисия, T‑175/04, EU:T:2007:38, т. 42 и цитираната съдебна практика