62022CC0242
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 14 юли 2022 година (
1
)
Дело C‑242/22 (PPU)
TL,
при участието на:
Ministério Público
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal da Relação de Évora (Апелативен съд Евора, Португалия)
„Преюдициално запитване — Директиви 2010/64/ЕС и 2012/13/ЕС — Приложно поле — Право на устен превод, писмен превод и информация в наказателното производство — Понятие за документ от съществено значение — Декларация за самоличност и местоживеене на езика на производството, който заподозряното лице или обвиняемият не разбира — Липса на устен и писмен превод — Неизпълнение на условията за отлагане на изпълнението на наказанието поради отсъствие от посочения адрес — Влязло в сила определение за отмяна на отложеното изпълнение на наказанието — Възможност за отмяна — Сила на пресъдено нещо“
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до прилагането на директиви 2010/64/ЕС (
2
) и 2012/13/ЕС (
3
) в наказателно производство, в което португалски съд осъжда на три години лишаване от свобода лице („TL“) с молдовско гражданство, което разбира само румънски език — официалния език на държавата му.
2.
В самата осъдителна присъда съдът отлага изпълнението на наказанието при определени условия. Едното от тях е TL да може да бъде намерен на адреса, който е посочил при подаването на „декларацията за самоличност и местоживеене“ (наричана по-нататък „ДСМ“). Поради неоткриването му на този адрес отложеното изпълнение на наказанието е отменено и TL е лишен от свобода с цел изпълнение на наказанието.
3.
С оглед на отсъствието на устен преводач и неосигуряването на писмен превод на определени документи на румънски език при подписването на ДСМ и извършването на други процесуални действия Tribunal da Relação de Évora (Апелативен съд Евора, Португалия) отправя запитване до Съда относно тълкуването на двете посочени по-горе директиви във връзка с недействителността на действията, извършени при неспазване на предписанията им.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Директива 2010/64
4.
Член 1 („Предмет и приложно поле“) гласи:
„1.   Настоящата директива установява правилата относно правото на устен и на писмен превод в наказателното производство и в производството за изпълнение на европейска заповед за арест.
2.   Правото, посочено в параграф 1, се прилага за лицата от момента, в който те са уведомени от компетентните органи на държава членка, чрез официално уведомление или по друг начин, че са заподозрени или срещу тях е повдигнато обвинение в извършването на престъпление, до приключването на производството, което означава окончателното решаване на въпроса дали те са извършили престъплението, включително, когато е приложимо, производството по определяне на наказание и решението, постановено при обжалване.
[…]“.
5.
Член 2 („Право на устен превод“) предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че на заподозрени лица или обвиняеми, които не говорят или не разбират езика на съответното наказателно производство, се осигурява незабавно устен превод по време на наказателно производство пред разследващите и съдебните органи, включително по време на разпит от полицията, по време на всички съдебни заседания и на всички необходими междинни изслушвания.
[…]“.
6.
Член 3 („Право на писмен превод на документи от съществено значение“) предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите, които не разбират езика на съответното наказателно производство, се осигурява в разумен срок писмен превод на всички документи, които са от съществено значение за упражняване на правото им на защита и за гарантиране на справедливо производство.
2.   Документите от съществено значение включват всяко решение за лишаване от свобода, всяко повдигнато обвинение или обвинителен акт и всяко съдебно решение.
3.   Компетентните органи решават във всеки конкретен случай дали някой друг документ е от съществено значение. Заподозрените лица или обвиняемите, или техният защитник могат да направят обосновано искане за тази цел.
[…]“.
2. Директива 2012/13
7.
Член 2 („Приложно поле“) гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага от момента, в който лицето бъде уведомено от компетентните органи на държава членка, че е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление, до момента на приключване на производството, което означава окончателното решаване на въпроса дали заподозряното лице или обвиняемият е извършил престъплението, включително, когато е приложимо, производството по определяне на наказание и приключването на процедурите по обжалване.
[…]“.
8.
Член 3 („Право на информация относно правата“) предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите се предоставя незабавно информация относно най-малко следните процесуални права, както се прилагат съгласно националното право, с цел да се позволи ефективното им упражняване:
[…]
г) правото на устен и писмен превод;
[…]“.
9.
Член 8 („Проверка и средства за защита“) гласи:
„[…]
2.   Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите или техните адвокати имат правото да оспорят, в съответствие с процедурите в националното право, евентуалния пропуск или отказ на компетентните органи да им предоставят информацията в съответствие с настоящата директива“.
Б.
Португалското право. Código de processo penal (Наказателно-процесуален кодекс) (
4
)
10.
Съгласно член 57 („Обвиняем“) „обвиняем“ е лицето, срещу което е повдигнато обвинение или е поискано възбуждане на наказателно преследване.
11.
Член 61 („Процесуални права и задължения“), параграф 1, буква h) предоставя на обвиняемия във всяка фаза на производството, освен при предвидените в закона изключения, правото да бъде информиран относно правата му от съдебния орган или от органа на криминалната полиция, пред когото трябва да се яви.
12.
Член 92 („Език на производството и назначаване на устен преводач“) предвижда, че за извършване на процесуалните действия в писмена и в устна форма се използва португалският език, но когато лице, което не разбира или не владее този език, трябва да участва в производството, му се назначава устен преводач.
13.
Член 113 („Общи правила относно уведомленията“), параграф 10 предвижда, че уведомленията до обвиняемия могат да се връчват на неговия адвокат или защитник. Изключват се уведомленията, отнасящи се до обвинението, съдебния акт, постановен след приключване на разследването, определянето на дата за съдебното заседание и за постановяване на присъдата, както и свързаните с прилагането на принудителни мерки, които се връчват и на адвоката.
14.
Член 119 („Абсолютна недействителност“) включва шест хипотези на абсолютна недействителност, които трябва да се разглеждат служебно във всяка фаза на производството (
5
).
15.
Съгласно член 120 („Недействителност, чието прогласяване трябва да бъде поискано“), параграф 1 прогласяването на всяка недействителност, различна от посочените в член 119, следва да бъде поискано от заинтересованото лице. В параграф 2 от тази разпоредба са конкретизирани случаите на недействителност, чието прогласяване трябва да бъде поискано, сред които е „неназначаване на устен преводач, когато това е задължително съгласно закона“ (буква c).
16.
Съгласно член 120, параграф 3 прогласяване на недействителността се иска:
–
в случай на недействителност на действие, на чието извършване присъства заинтересованото лице — преди това действие да е приключило [(буква a)],
–
в случай на недействителност, свързана с разследването или съдебното следствие — до приключване на разпоредителното заседание или, ако не е проведено съдебно следствие, до пет дни след връчване на акта за приключване на разследването [(буква c)].
17.
Член 196 („Декларация за самоличност и местоживеене“) предвижда, че съдебният орган или органът на криминалната полиция изискват ДСМ от всеки обвиняем. За целите на връчването това лице трябва да посочи своето местоживеене, месторабота или друг адрес по негов избор.
18.
Съгласно член 196, параграф 3 в ДСМ трябва да се посочи, че обвиняемият е информиран относно:
–
задължението да се яви пред компетентния орган или да остане на негово разположение, при условие че законът предвижда това или когато е надлежно призован за тази цел,
–
задължението да не променя местоживеенето си или да не отсъства от дома си в продължение на повече от пет дни, без да съобщи новото си местоживеене или мястото, на което може да бъде намерен,
–
че последващи уведомления ще се изпращат с обикновена поща на посочения адрес, освен ако обвиняемият не съобщи друг адрес посредством молба, подадена лично или изпратена с препоръчана поща в деловодството на съда, пред който се провежда производството към съответния момент,
–
че неспазването на разпоредбите на предходните параграфи е основание обвиняемият да бъде представляван от адвокат при извършването на всички процесуални действия, на които има право или е длъжен да присъства лично, а освен това е основание производството да бъде проведено неприсъствено съгласно член 333.
19.
Член 495 („Неизпълнение на условията за отлагане на изпълнението на наказанието“) урежда действията, които могат да доведат до отмяна на отложеното изпълнение на наказанието.
II. Фактите, спорът и преюдициалният въпрос
20.
На 10 юли 2019 г. е издадено постановление за привличането на TL като обвиняем, който не разбира и не говори португалски език.
21.
Този акт е „съставен на португалски език и е преведен на официалния език на Молдова, румънски, според посоченото постановление, подписано от [TL]“ (
6
).
22.
На същата дата е подадена ДСМ без присъствието на устен преводач на румънски език и без писмен превод на документа на този език.
23.
В ДСМ се посочва, че TL е бил информиран за задължението му да се явява пред органите и да ги уведомява при промяна на местоживеенето му, както и за последиците от неизпълнението на тези задължения.
24.
TL е присъствал лично на съдебното заседание, в хода на което е бил информиран за деянията, в които е обвинен, бил е изслушан и защитаван от адвокат. При извършването на тези процесуални действия той се е ползвал от присъствието на устен преводач, „назначен за превода на актовете от съдебното заседание“.
25.
С присъда от 11 юли 2019 г., влязла в сила на 26 септември 2019 г., Tribunal judicial da comarca de Beja (Първоинстанционен съд Бейжа) осъжда TL на три години лишаване от свобода, но отлага изпълнението на наказанието му.
26.
Direção-Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (Генерална дирекция „Реинтеграция и пенитенциарни служби“, Португалия) многократно прави неуспешни опити да намери TL на посочения в ДСМ адрес.
27.
На 7 януари 2021 г. постановилият присъдата съд приема определение, с което TL е призован да се яви пред съда с цел проверка на изпълнението на наложените условия за отлагане на изпълнението на наказанието. На 12 януари 2021 г. му е изпратена призовка с препоръчано писмо на посочения в ДСМ адрес. На 6 април 2021 г. отново му е изпратена призовка по същия начин.
28.
TL не се явява пред съда на датата, посочена в призовките.
29.
На 9 юни 2021 г. Tribunal judicial da comarca de Beja (Първоинстанционен съд Бейжа) постановява определение, с което отменя отлагането на изпълнението на наказанието на TL и издава заповед за задържането му.
30.
Определението, с което е отменено отложеното изпълнение на наказанието, съставено на португалски език без превод на румънски език, е изпратено на 25 юни 2021 г. както на посочения в ДСМ адрес, така и на адвоката на TL. Поради необжалването му в срок то влиза в сила на 20 септември 2021 г.
31.
На 30 септември 2021 г. TL е задържан с цел изпълнение на наказанието. От тази дата насам TL е лишен от свобода.
32.
На 11 октомври 2021 г. TL назначава нов адвокат, който да го подпомага, и на 18 ноември 2021 г. е поискал да бъдат обявени за недействителни постановлението за привличането му като обвиняем, ДСМ, определението за призоваването му да се яви пред съда с цел изясняване на обстоятелствата по неизпълнението на условията за отлагане на изпълнението на наказанието, опитите за уведомяване и определението, с което е отменено посоченото отлагане.
33.
В подкрепа на искането си за обявяване на тези актове за недействителни TL посочва, че не е получил уведомленията поради преместването му на друг адрес. Той не е съобщил това, защото не е знаел, че е бил длъжен да го направи, нито е знаел за последиците, произтичащи от това неуведомяване, поради липсата на писмен превод на румънски език на ДСМ.
34.
Прокуратурата оспорва искането за обявяване на недействителност, като посочва, че изтъкнатите пороци могат най-много да съставляват хипотеза на недействителност по член 120 от НПК, но актовете са били връчени на адвоката на TL, който не ги е обжалвал в предвидения за тази цел срок.
35.
С определение от 20 ноември 2021 г. постановилият присъдата съд отхвърля искането за обявяване на недействителност със следните мотиви (
7
):
–
пропуските, изразяващи се в неосигуряване на помощ от устен преводач и на писмен превод на ДСМ и на определението, с което е отменено отложеното изпълнение на наказанието на TL, съставляват пороци, водещи до относителна недействителност, които могат да бъдат изтъкнати само посредством законоустановените способи за съдебна защита. След изтичането на сроковете за използване на тези способи, без това да е направено, те се считат за отстранени,
–
TL е присъствал лично на съдебното заседание, бил е изслушан и се е ползвал от защита на адвокат. Зачетено е правото му да вземе отношение по всяко решение, което може лично да го засяга, като то е могло да бъде упражнено от адвоката му. Неговият адвокат е получил всички уведомления за извършените в хода на производството процесуални действия, по-специално за присъдата, за определението, с което е насрочено съдебното заседание за преценка на спазването на условията, които е трябвало да изпълни за отлагането на изпълнението на наказанието, както и за определението за отмяна на отлагането на наказанието,
–
всички връчени решения са влезли в сила, тъй като не са били обжалвани, поради което каквото и да е процесуално нарушение следва да се счита за отстранено.
36.
TL обжалва това определение пред Tribunal da Relação de Évora (Апелативен съд Евора, Португалия), който отправя до Съда следния преюдициален въпрос:
„Могат ли членове 1—3 от Директива [2010/64] и член 3 от Директива [2012/13], разглеждани самостоятелно или във връзка с член 6 от ЕКПЧ, да се тълкуват в смисъл, че допускат разпоредба от националното право, съгласно която неназначаването на устен преводач и неосигуряването на писмен превод на процесуални актове от съществено значение за обвиняем, който не разбира езика на производството, се санкционира с относителна недействителност, чието прогласяване трябва да бъде поискано, като посочената национална разпоредба позволява тази относителна недействителност да отпадне с изтичането на определен срок?“.
III. Производството пред Съда
37.
Актът за преюдициално запитване постъпва в Съда на 6 април 2022 г.
38.
На 12 май 2022 г. Съдът уважава искането за разглеждане на преюдициалното запитване по реда на спешното производство.
39.
Писмени становища представят TL, португалското правителство и Европейската комисия. Португалското правителство и Европейската комисия се явяват в съдебното заседание, проведено на 27 юни 2022 г.
IV. Анализ
А.
Предварителни бележки: определяне на предмета на спора
40.
Въпреки че TL иска да се обявят за недействителни други наказателно-процесуални актове (
8
), запитващата юрисдикция се съсредоточава върху следните три акта: а) ДСМ; б) определението за призоваването на TL да се яви пред съда с цел изясняване на обстоятелствата по неизпълнението на условията за отлагане на изпълнението на наказанието; и в) отмяната на посоченото отлагане (
9
).
41.
В преюдициалното запитване се изхожда от следните предпоставки:
–
разпоредбите на директиви 2010/64 и 2012/13 са приложими към спора дори когато тези директиви не са транспонирани в националното право (
10
),
–
разпоредбите, на които се прави позоваване, имат „вертикален директен ефект“ като ясни, точни и безусловни норми, предоставящи права на частноправните субекти,
–
трите акта, посочени в точка 40, могат да попадат в обхвата на понятието наказателно-процесуални „документи от съществено значение“,
–
неприсъствието на преводач и липсата на писмен превод на румънски език на документите за тези действия съставляват хипотеза на относителна (неабсолютна) недействителност от изброените в член 120 от НПК,
–
съмнението, както приема първоинстанционният съд, се състои в това дали недействителността поради липса на устен и писмен превод може да се счита за „отстранена“ поради необжалването в срок на съответните процесуални актове.
Б.
Приложимост на директиви 2010/64 и 2012/13
1. В общия случай
42.
Член 2 от Директива 2010/64 урежда правото на устен превод (на изявленията, които също са устни), докато член 3 предвижда правото на писмен превод на някои документи от съществено значение (
11
).
43.
Съгласно член 3, параграф 1, буква г) от Директива 2012/13 заподозрените лица или обвиняемите трябва незабавно да получат информация относно двете права (на устен превод и на писмен превод на документи от съществено значение).
44.
Както член 1, параграф 2 от Директива 2010/64, така и член 2, параграф 1 от Директива 2012/13 определят началния и крайния момент на периода, в който те следва да се прилагат в наказателните производства:
–
началният момент е моментът, в който компетентните органи на държава членка уведомят дадено лице чрез официално уведомление или по друг начин, че е заподозряно или срещу него е повдигнато обвинение в извършването на престъпление,
–
крайният момент е моментът на „приключването на производството, което означава окончателното решаване на въпроса дали те са извършили престъплението, включително, когато е приложимо, производството по определяне на наказание и решението, постановено при обжалване“.
45.
В случая е важно да се вземе предвид крайният момент на периода, в който се прилагат директиви 2010/64 и 2012/13, т.е. до приключването на производството, разбирано в посочения по-горе смисъл. Следователно двете директиви не се прилагат във фазите след постановяването на присъдата (разбира се, с изключение на нейното обжалване), с която се разрешава спорът относно извършването на престъплението.
46.
Поради това, макар да е част от наказателното производство за други цели (
12
), „фазата на изпълнение на окончателното решение на наказателна юрисдикция, постановено срещу лице, което е признато за виновно в извършването на престъпление“, не попада в приложното поле на директиви 2010/64 и 2012/13. И това важи дори когато в тази фаза се приемат мерки, водещи до ограничаване на свободата на осъдения, каквато може да е мярката в случая или всяка друга мярка, приета в рамките на изтърпяването на наказанието в мястото за лишаване от свобода (напр. отмяна на правото на домашен отпуск, отмяна на изтърпяването на наказанието при общ или лек режим и други подобни мерки).
47.
Съдът е имал повод да определи обхвата на прилагане на тези две директиви:
–
член 1, параграф 1 от Директива 2010/64 трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива не се прилага спрямо производство, което „по принцип […] се провежда след окончателното определяне на въпроса дали заподозряното лице или обвиняемият е извършител на престъплението и евентуално след неговото осъждане“ (
13
),
–
от член 1 и член 2, параграф 1 от Директива 2012/13 следва, че „[…] производство, което не се отнася до установяване на наказателната отговорност на лице, не би могло да попадне в приложното поле на Директива 2012/13“ (
14
).
48.
Изключването на фазите след постановяването на присъдата не е пропуск, а съзнателно решение на законодателя на Съюза, който не е приел признатите от посочените директиви права да се упражняват и в тези фази.
49.
Следователно, що се касае до изтърпяване на наказанието, наложено след установяването на вината с присъда, директиви 2010/64 и 2012/13 не предоставят на осъдените същите права, които предвиждат за заподозрените
лица или обвиняемите.
50.
Поради това по отношение на превратностите, свързани с отлагането на изпълнението на наложеното наказание, които вече попадат във фазата на изпълнение на присъдата (т.е. след нейното постановяване), посочените директиви не се прилагат. Никоя от двете директиви не изисква за отмяната на приетото отлагане осъденият да се ползва от правата, които двете имат за цел да защитават.
2. В главното производство
51.
Що се касае до настоящия случай, подписването на ДСМ (което е най-спорното действие като причина за случилото се във фазата на отлагане на наказанието) е извършено в момент, предхождащ съдебния процес и постановяването на осъдителната присъда.
52.
ДСМ няма за цел „установяване на наказателната отговорност“, тъй като се касае за действие за установяване на самоличността и местоживеенето на обвиняемия за целите на връчването му на последващите уведомления. В това отношение няма причина ДСМ да повлияе на решението дали той е извършил деянията, в които е обвинен.
53.
ДСМ обаче може да има важни последици за лицата, които се оказват принудени да изпълнят тази декларация (
15
), чието действие обхваща както провеждането на производството в отсъствие на обвиняемия (което е възможно съгласно член 196, параграф 3, буква d) от НПК, ако не е изпълнил задълженията, посочени в ДСМ), така и отмяната на отложеното изпълнение на наказанието, което именно е настъпило в случая (
16
).
54.
Отмяната на отложеното изпълнение на наказанието на TL в случая е неразривно свързана с пороците на ДСМ: те трябва да се разглеждат като едно цяло, за да не се създаде изкривена представа за случилото се в наказателното производство (
17
).
55.
В този контекст и предвид отражението на ДСМ върху по-нататъшните действия има смисъл запитващата юрисдикция да подчертава нейното значение и да я определя като документ от съществено значение. Нейният писмен превод е задължителен, за да се гарантира на заподозрените лица или обвиняемите, които не говорят или не разбират езика на наказателното производство, пълноценно упражняване на правото им на защита с цел осигуряване на справедливо производство (членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
56.
Следователно, ако ДСМ бъде разгледана от гледна точка на решенията, с които в случая е свързана (в частност с отмяната на отложеното изпълнение на наказанието и последващото лишаване от свобода), считам, че TL е трябвало да се ползва: а) от устен преводач, който да му предостави възможност да се запознае с наложените с този акт задължения, както и с последиците от неизпълнението им; и б) от писмен превод на ДСМ на език, който разбира.
57.
В обобщение считам, че:
–
поначало член 1, параграф 2 от Директива 2010/64 и член 2, параграф 1 от Директива 2012/13 не се прилагат спрямо процесуалните действия, извършени в хода на изпълнението на присъдата, чийто предмет е отмяната на решението за отлагане на изпълнението на наложеното наказание лишаване от свобода,
–
посочените разпоредби обаче се прилагат, когато тези процесуални действия произтичат от неизпълнението на наложено с ДСМ задължение (във фазата преди постановяване на присъдата), с чиито последици обвиняемият не е могъл да се запознае, защото не разбира езика, на който е съставена ДСМ, и не му е било преведено нейното съдържание.
В.
Директен ефект на директиви 2010/64 и 2012/13
58.
Запитващата юрисдикция приема за установено, че член 2, параграф 1 и член 3, параграф 1 от Директива 2010/64, както и член 3, параграф 1, буква г) от Директива 2012/13 имат директен ефект.
59.
Споделям това становище, тъй като посочените разпоредби съдържат безусловни и точни текстове, насочени към държавите членки, чиито органи, по-специално съдебните, са задължени да гарантират зачитането на предвидените в тях права.
60.
Следователно тези членове имат директен ефект, така че частноправните субекти могат да се позовават на тях пред националните съдебни органи.
61.
В член 3 от Директива 2010/64 са посочени конкретно три вида документи от съществено значение, [а именно „всяко решение за лишаване от свобода, всяко повдигнато обвинение или обвинителен акт и всяко съдебно решение“ (параграф 2)] (
18
), но дава възможност компетентните органи да решат „във всеки конкретен случай дали някой друг документ е от съществено значение“ (параграф 3) (
19
).
62.
Така формулиран, считам, че член 3 от Директива 2010/64 също е безусловна и точна разпоредба, въпреки че съдържащият се в него списък на документите от съществено значение не е изчерпателен и може по преценка на съдебния орган за такива да се считат и други, различни от посочените. Всяко заподозряно лице или обвиняем има право да разполага с писмен превод на всички тези документи, независимо от съответния им параграф на член 3 от Директивата.
Г.
Нарушаване на правото на устен превод, писмен превод и информация относно тези две права
63.
Запитващата юрисдикция приема, както е направил първоинстанционният съд преди нея, че в случая са нарушени правата на TL на устен и писмен превод на документи от съществено значение, така както произтичат от Директива 2010/64.
64.
Въпреки че тя го цитира изрично, в акта за преюдициално запитване обаче се отделя по-голямо внимание на евентуалното нарушаване на правото на информация, предвидено в Директива 2012/13.
65.
Ще се спра поотделно на тези две групи нарушения.
1. Право на устен и писмен превод
66.
Предвид констатацията на първоинстанционния съд и запитващата юрисдикция, че тези права са нарушени, не е необходимо да коментирам допълнително този въпрос.
67.
Що се касае до писмения превод, наказателно-процесуалните „документи от съществено значение“ трябва да се предоставят на заподозрените лица или обвиняемите, придружени от версия на езика, който разбират. Тъй като Директива 2010/64 „не препраща към националните правни системи, трябва да се разглежда като самостоятелно понятие на правото на Съюза и да се тълкува еднакво на територията на последния“ (
20
).
68.
Вече посочих по-горе, че няма никакви пречки запитващата юрисдикция да приеме, че в случая ДСМ представлява документ от съществено значение.
69.
Що се касае до устния превод, на обвиняем, който не разбира или не владее езика на действието, при извършването на което му се налага задължението да подпише ДСМ, трябва да се осигури устен преводач, който да му даде възможност да разбере нейното съдържание.
70.
Всъщност задължението за назначаване на устен преводач за ДСМ произтича без особени тълкувателни проблеми не само от Директива 2010/64, но и от националната правна норма (член 92 от НПК). Освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, португалските процесуални правила относно устния превод при извършването на каквото и да е процесуално действие позволяват да се защити съответното право на лицето, което не разбира португалски език (
21
). Друг е въпросът дали това право, признато от самото национално законодателство, се спазва в действителност в процесуалната практика.
2. Право на информация
71.
Въпреки че запитващата юрисдикция отделя по-малко внимание на информацията относно правото на устен и писмен превод на език, разбираем за обвиняемия или заподозряното лице, следва да се разгледа прилагането му в настоящия случай.
72.
Правото на информация е пряко свързано с нормите на Директива 2010/64 (
22
). Последната от своя страна „[има за цел] да гарантира на заподозрените лица или обвиняемите правото на устен и на писмен превод в наказателното производство с оглед осигуряване правото им на справедлив съдебен процес“ (
23
).
73.
Правото на информация относно правото на ползване на устен и писмен превод е признато на всяко заподозряно лице или обвиняем от член 3, параграф 1_буква г) от Директива 2012/13.
74.
Според мен португалското наказателно-процесуално законодателство позволява зачитането на това право на информация, ако член 61, параграф 1, буква h) от НПК бъде приложен надлежно. Отново евентуалните недостатъци не са в самата норма, а в практиката при прилагането ѝ.
75.
Доколкото член 61, параграф 1, буква h) от НПК признава правото на обвиняемия да бъде информиран от съдебния орган или от органа на криминалната полиция, пред който трябва да се яви, относно правата му, неговото тълкуване в съответствие с Директива 2012/13 трябва да доведе до това тези органи да уведомят лицето, че при условията на Директива 2010/64 ще разполага с устен и писмен превод.
76.
Въпреки че запитващата юрисдикция трябва да установи това, всичко сочи, че в настоящия случай това право на информация е игнорирано от момента на подписването на ДСМ без участието на устен преводач на румънски език. Следователно поради неговото отсъствие TL не е могъл да се запознае с правата, които е имал при извършването на това съдебно действие.
Д.
Недействителност, произтичаща от нарушение на правата, предвидени в директиви 2010/64 и 2012/13
77.
Директиви 2010/64 и 2012/13 не съдържат правило, въз основа на което нарушаването на предвидените в тях права следва да води като неизбежна последица до обявяването на абсолютната недействителност на наказателно-процесуалните актове, при които е извършено това нарушение.
78.
Съгласно практиката на Съда „при липсата на правила на Съюза в тази област въз основа на принципа на процесуална автономия вътрешният правен ред на всяка държава членка трябва да уреди процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, при условие обаче че те не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни вътрешноправни положения (принцип на равностойност), и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност)“ (
24
).
79.
Следователно в настоящия случай е важно националните норми да гарантират на обвиняемите и заподозрените лица възможността за оспорване при нарушаване на правата, предвидени в директиви 2010/64 и 2012/13, за да се отдаде преимущество на последните.
80.
Според акта за преюдициално запитване НПК предвижда, че нарушаването на тези права води до (относителна) недействителност на съответните процесуални актове, чието прогласяване трябва да бъде поискано от засегнатите лица.
81.
По-конкретно съгласно член 120, параграф 2, буква c) от НПК относителната недействителност е санкцията, предвидена за неназначаване на устен преводач, когато това е задължително съгласно закона (в случая директивата). Както предложих във връзка с друга разпоредба от НПК (
25
), същата тази санкция би следвало да се прилага и спрямо липсата на писмен превод на процесуален документ от съществено значение.
82.
Абстрактно погледнато, наказателно-процесуалният режим, въведен с членове 119 и 120 от НКП, според мен не е в разрез с правото на Съюза. По силата на принципа на процесуалната автономия държавите членки могат да свеждат квалификацията „абсолютна недействителност“ до произтичащата от определени пороци и да определят като „недействителност, чието прогласяване трябва да бъде поискано“, произтичащата от други пороци при спазване на принципите на равностойност и ефективност.
83.
Що се касае до тези два принципа:
–
членове 119 и 120 от НПК се прилагат, без значение дали пороците на процесуалното действие произтичат от нарушаване на национална норма или на правото на Съюза, поради което е изключено нарушаването на принципа на равностойност,
–
нищо не пречи като общо правило обявяването на недействителност да е обусловено от оспорване на акта от засегнатото лице. Необходимо условие, за да може да се извърши това оспорване (т.е. за да е спазен принципът на ефективност), обаче е засегнатото лице да е запознато с достатъчна сигурност за съдържанието на този акт, доколкото той може да засегне неговите интереси.
84.
Когато, предвид обстоятелството че се касае за лице, което не разбира езика на наказателното производство, обвиняемият или заподозряното лице не може да разбере значението на посочения процесуален акт и неговите последици, възможността да го оспори ефективно с цел да иска неговата (относителна) недействителност, е нереалистична.
85.
От гореизложеното следва, че като общо правило национална норма (в случая член 120 от НПК), която предвижда срок за оспорването на недействителен акт, чието съдържание адресатът му не може да разбере поради липсата на устен и писмен превод на езика, който владее, не е в съответствие с принципа на ефективност.
86.
В този случай ефективността на правото на писмен и устен превод, защитено от Директива 2010/64, и правото на информация, гарантирано от Директива 2012/13, изисква срокът за оспорване на относително недействителен акт да тече от момента, в който заинтересованото лице се е запознало напълно с неговото съдържание на език, който разбира (
26
).
87.
В противен случай би бил нарушен член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, на който се позовава запитващата юрисдикция, както и членове 47 и 48 от Хартата, които предвиждат правото на справедлив съдебен процес и зачитане на правото на защита на обвиняемия (
27
).
Е.
Недействителност и помощ от адвокат
88.
Въпреки че с оглед на текста му въпросът на запитващата юрисдикция се свежда до произнасянето по евентуалната несъвместимост с директиви 2010/64 и 2012/13 на разпоредба от националното право, съгласно която липсата на устен и писмен превод на процесуални актове от съществено значение се санкционира с относителна недействителност, в спора и в съдебното заседание са подчертани други фактори, които могат да бъдат релевантни, за да се даде полезен отговор на тази юрисдикция.
89.
Първият е, че както следва от акта за преюдициално запитване, TL се е ползвал от помощта на адвокат, на когото са връчени основните решения (сред които е определението за отмяна на отложеното изпълнение на наказанието), но не ги е обжалвал (
28
).
90.
Несъмнено адвокатът на TL е можел да оспори в съответния срок всяко едно от тези решения, като изтъкне тяхната недействителност, доколкото именно поради липсата на устен и писмен превод на документите неговият клиент не е могъл да се запознае със задълженията, които поема с подписването на ДСМ.
91.
Участието на адвокат е предвидено по-конкретно в член 8, параграф 2 от Директива 2012/13: заподозряното лице или обвиняемият или техният адвокат„имат правото да оспорят, в съответствие с процедурите в националното право, евентуалния пропуск или отказ на компетентните органи да им предоставят информацията“ относно правото им на устен и писмен превод.
92.
Следователно правото на оспорване се предоставя не само на заподозряното лице или обвиняемия, но и на техния адвокат в съответствие с националните норми. Въпреки че тълкуването на последните е от компетентността на запитващата юрисдикция, по всичко личи, че те са в съответствие с тази разпоредба на Директива 2012/13.
93.
Вторият фактор, който е свързан с предходния, е, че поради бездействието на адвоката на TL процесуалните актове, пораждащи неблагоприятни последици за неговия клиент (по-специално определението за отмяна на отложеното изпълнение на наказанието), не са обжалвани въпреки очевидната им недействителност (
29
).
94.
В това отношение следва да се припомни, че независимо от помощта от адвокат, съдебният орган трябва да гарантира, че заподозряното лице или обвиняемият (в случая „обвиняемият“) е получил подходяща информация относно правото му на устен и писмен превод. Правото на получаване на тази информация произтича пряко от член 3 от Директива 2012/13, предвидено е в член 61 от НПК и е признато на обвиняемия или заподозряното лице като засегнато лице, т.е. независимо дали е подпомагано от адвокат.
95.
Следователно помощта от адвокат не освобождава съдебните или евентуално правоприлагащите органи от задължението им да информират засегнатото лице за правото му на писмен превод на наказателно-процесуалните документи от съществено значение и на устен превод на устните изявления на език, който разбира (
30
).
Ж.
Сила на пресъдено нещо
96.
В случай че португалската наказателно-процесуална система не предвижда механизми за съдебен контрол (
31
) върху относително недействителни актове, които се ползват със сила на пресъдено нещо, запитващата юрисдикция следва да прецени и дали е възможно да се преразгледа недействително решение като разглежданото в случая с цел да се възстанови съответствието на възникналото положение с правото на Съюза (
32
).
97.
Без да искам да я заместя при извършването на тази преценка, си задавам въпроса дали отмяната на отложеното изпълнение на наказанието лишаване от свобода се ползва от силата на пресъдено нещо, или, напротив, може да бъде изменена с оглед на принципите, свързани с условното осъждане.
98.
Поначало в основата на тези принципи стои целта за определени престъпления да се ограничи лишаването от свобода като отговор на престъпленията, ако има разумна предвидимост за бъдещо превъзпитание и може да се предположи, че осъденият няма да извърши други нарушения. Съдебните органи разполагат, също така поначало, с широки правомощия за преценка с оглед на променящите се обстоятелства дали трябва да се отложи изпълнението на наказанието в един или друг момент, без непременно да са свързани с предходни решения, взети с оглед на тогавашните релевантни фактори.
99.
От тази гледна точка не считам, че е трудно същият съд, който без изслушване на засегнатото лице е отменил отложеното изпълнение на наказанието му, да реши впоследствие по негово искане и след като чуе причините, поради които не е изпълнил ДСМ, да отложи отново изпълнението на наказанието лишаване от свобода.
100.
По този начин съдът, отложил изпълнението на наказанието, може да се ръководи по аналогия от критериите, които съгласно Директива (EС) 2016/343 (
33
) се прилагат за възобновяване на наказателно дело, когато лицето е осъдено in absentia (
34
).
101.
Вярно е, че що се отнася до правото на лицата да присъстват на съдебния процес, Директива 2016/343 не се прилага към отлагането на изпълнението на наказанието (което по дефиниция е след съдебния процес). Когато обаче се разглежда, както в случая, процесуално решение, което води до лишаване от свобода, и засегнатото лице не е можело да бъде уведомено, без да има вина за това, за правото му да бъде изслушано, преди да бъде постановено (
35
), считам, че Директива 2016/343 предоставя критерии, които могат да бъдат приложени в случая по аналогия.
102.
Прилагането на тези критерии по отношение на лице, което поради независеща от него причина не се е явило в съдебното заседание, на което е отменено отложеното изпълнение на наказанието му (не е знаело за произтичащите от ДСМ задължения поради неразбиране на езика на производството и неосигуряване на писмен и устен превод), би означавало, че след провеждане на посоченото заседание и намирането му то трябва да бъде информирано за извършените в негово отсъствие действия. От този момент то може да реши дали да оспорва законосъобразността на това действие на основание своето отсъствие, или желае да бъде преповторено, за да вземе участие в него (
36
).
103.
Тези съображения показват, че защитата, която в интерес на правната сигурност предоставя присъщата на силата на пресъдено нещо необратимост, според мен не обхваща постановени в отсъствието на засегнатото лице съдебни решения като разглежданото в случая, когато то не е знаело, без да има вина за това, за задължението (да не променя местоживеенето си), чието неизпълнение е довело до лишаването му от свобода.
104.
Ако въпреки гореизложеното запитващата юрисдикция настоява, че разглежданите съдебни решения се ползват от силата на пресъдено нещо, трябва да прецени до каква степен res iudicata е издигната в непреодолима пречка за прилагането на правните норми на Съюза, чието нарушаване се признава и от самата запитваща юрисдикция.
105.
В практиката на Съда разглеждането на силата на пресъдено нещо като ограничаване на прилагането с предимство на правото на Съюза все още не е достигнало достатъчно развитие, за да се изяснят всички съмнения, които този институт поражда, когато се касае за национални съдебни решения, които противоречат на правото на Съюза (
37
).
106.
На пръв поглед Съдът приема, че принципът на силата на пресъдено нещо, произтичащ от принципа на правна сигурност, може да има предимство пред други съображения, свързани с нарушаване на нормите на Съюза, така че влезли в сила съдебни решения поради необжалването им в законоустановения срок вече не могат да бъдат атакувани (
38
).
107.
След решение Lucchini (
39
) обаче Съдът въвежда с много по-голяма яснота изключения от абсолютното предимство на силата на пресъдено нещо, като включва и в този контекст значението на принципите на равностойност и ефективност, уреждащи взаимодействието между правото на Съюза и нормите на държавите членки, приети по силата на процесуалната им автономия (
40
).
108.
Неотдавнашните решения на Съда (
41
) разширяват обхвата на изключенията от необратимостта на националните съдебни решения, ползващи се със сила на пресъдено нещо, като се позовава именно на принципа на ефективност, за да избегне неприлагането на правото на Съюза (
42
).
109.
Във връзка с принципа на ефективност практиката на Съда изисква да се анализират вътрешните правни норми, като се държи сметка за мястото им с оглед на цялото производство. Следва „да се вземат под внимание принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като принципа на гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и правилното протичане на производството“ (
43
).
110.
Следователно при обстоятелства като тези в настоящия случай, при които нарушаването на правото на Съюза води от своя страна до нарушаване на член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата, които предвиждат правото на справедлив съдебен процес и зачитане на правото на защита на обвиняемия, националният съд трябва да се увери, че тези права не са изпразнени от съдържание, и да намери в своя правен ред процесуалното решение, което позволява превръщането на тези права в ефективни.
111.
В съдебното заседание португалското правителство настоява, че това решение може да бъде намерено в самия НПК, който допуска постановилият присъдата съд да преразгледа отмяната на отлагането на изпълнението на наказанието дори ако не е обжалвана в срок.
V. Заключение
112.
С оглед на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на Tribunal da Relação de Évora (Апелативен съд Евора, Португалия) по следния начин:
„Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство и Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство:
–
не се прилагат спрямо процесуални действия, извършени след окончателното решаване на въпроса дали заподозряното лице или обвиняемият е извършил престъплението, за което е преследван,
–
те обаче се прилагат спрямо процесуални действия, извършени преди посоченото окончателно решение, както и спрямо произтичащите от тях последици за последващите действия, когато при първите са нарушени съответните права,
–
допускат национално законодателство, съгласно което неназначаването на устен преводач и неосигуряването на писмен превод на процесуални актове от съществено значение се санкционира с относителна недействителност, чието прогласяване трябва да бъде поискано, когато обвиняемият или заподозряното лице не разбира езика на производството, при условие че: а) разумният срок за оспорването на недействителния акт започва да тече от момента, в който посоченото лице е било информирано на език, който разбира, за правото му на устен и писмен превод; и б) се спазват член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, които предвиждат правото на справедлив съдебен процес и зачитане на правото на защита на обвиняемия“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство (ОВ L 280, 2010 г., стр. 1).
(
3
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1).
(
4
)	Código de enjuiciamiento criminal (Наказателно-процесуален кодекс), DL n.o № 78/87 (Декрет-закон № 78/87) от 17 февруари 1987 г. (наричан по-нататък „НПК“).
(
5
)	Тези хипотези, към които се добавят предвидените в други законови разпоредби, са: а) липса на броя на съдиите или съдебните заседатели, от които трябва да е съставен съдът, или нарушение на законовите правила относно начина на определяне на съответния му състав; б) необразуване на наказателно производство от прокурора при условията на член 48, както и отсъствието му при извършването на действия, за които се изисква неговото присъствие; в) отсъствие на обвиняемия или на неговия защитник в случаите, в които съгласно закона съответното им присъствие е задължително; г) непровеждане на разследване или съдебно следствие, когато съгласно закона те са задължителни; д) нарушение на правилата за компетентност, без да се засяга член 32, параграф 2; е) използване на специалното производство извън предвидените от закона случаи.
(
6
)	Акт за преюдициално запитване, точка II.III. По-нататък в същата точка се посочва, че не му е назначен устен преводач, който да подпомага обвиняемия при извършването на това действие и при подписването на ДСМ.
(
7
)	Точка I. II от акта за преюдициално запитване.
(
8
)	По-конкретно на постановлението за привличане на обвиняем и призовките за явяване пред съда (вж. т. 32 от настоящото заключение).
(
9
)	В същия смисъл се е произнесъл първоинстанционният съд, според който TL се е позовал на недействителността на ДСМ, уведомяването по член 495, параграф 2 от НПК, извършено на португалски език, и определението за отмяна на отложеното изпълнение на наказанието.
(
10
)	Според акта за преюдициално запитване двете директиви не са включени формално като такива в португалското право преди изтичането на срока за тяхното транспониране. Комисията отбелязва (бележка под линия 3 от писменото ѝ становище), че през 2021 г. е образувала производства за установяване на неизпълнение на задължения срещу Португалия за ненадлежно транспониране на двете директиви. В съдебното заседание португалското правителство посочва, че на практика нормите на НПК съответстват на съдържанието на директиви 2010/64 и 2012/13.
(
11
)	Решение от 15 октомври 2015 г., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, т. 30).
(
12
)	В подкрепа на противоположната теза Комисията се позовава на точки 54 и 55 от решение от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау) (C‑508/18 и C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) във връзка с европейска заповед за арест и предаване. В точка 54 от това решение се посочва, че понятието „производство“ […] има широк смисъл, би могло да включва наказателното производство като цяло, а именно досъдебната фаза на наказателното производство, самото наказателно производство и фазата на изпълнение на окончателното решение на наказателна юрисдикция, постановено срещу лице, което е признато за виновно в извършването на престъпление“.
(
13
)	Решение от 9 юни 2016 г., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423), точка 37 (курсивът е мой).
(
14
)	Решение от 16 декември 2021 г., AB и др. (Отмяна на амнистия) (C‑203/20, EU:C:2021:1016), точка 70.
(
15
)	НПК включва ДСМ сред „принудителните мерки“.
(
16
)	В случай на постановяване на осъдителна присъда действието на ДСМ се запазва до изтърпяване на наказанието.
(
17
)	Подобна връзка между процесуални действия може да се установи в решение 12 октомври 2017 г., Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, т. 30 и 31).
(
18
)	Въз основа на изложеното в точки 44—50 от настоящото заключение считам, че в този контекст решение „за лишаване от свобода“ следва да означава всяко от издадените преди постановяването на присъдата, а не постановените при нейното изпълнение. В противен случай би бил надхвърлен обхватът на Директива 2010/64.
(
19
)	Решение от 15 октомври 2015 г., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, т. 50): „запитващата юрисдикция е тази, която следва — като има предвид по-конкретно особеностите на производството, в което се постановява въпросното наказателно определение […], както и тези на висящото пред нея дело — да прецени дали подаденото против наказателно определение писмено възражение трябва да се счита за документ от съществено значение, който се нуждае от превод“.
(
20
)	Решение от 3 септември 2014 г., Deckmyn и Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, т. 15).
(
21
)	Член 92 от НПК се отнася само до устния превод, а не до (писмения) превод. Не би трябвало да има особени затруднения за запълването на тази празнота във връзка с Директива 2010/64, ако се вземе предвид принципът на тълкуване в съответствие с правото на Съюза, така че правилото на посочения член се прилага по аналогия и спрямо писмения превод на процесуалните документи от съществено значение, както посочва португалското правителство в съдебното заседание. Тълкуването на член 92 от НПК обаче е от изключителната компетентност на португалските съдилища.
(
22
)	Съображение 25 от Директива 2012/13.
(
23
)	Съображение 14 от Директива 2010/64. В списъка с процесуалните права по член 3, параграф 1 от Директива 2012/13, който е кумулативен, правото на устен и писмен превод изпълнява основна инструментална роля: без него информацията относно останалите права може да е безпредметна.
(
24
)	Принципи, припомнени в точки 41—44 от решение от 2 март 2021 г., Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (C‑746/18, EU:C:2021:152) и потвърдени в решение от 5 април 2022 г., Commissioner of An Garda Síochána и др. (C‑140/20, EU:C:2022:258, т. 127). И двете решения се отнасят до допустимостта на определени доказателства, получени в наказателни производства в нарушение на правила на Съюза. Съдебната практика може да бъде приложена mutandis mutandis към други нарушения на разпоредби на Съюза, приложими към наказателното производство.
(
25
)	Вж. бележка под линия 21 от настоящото заключение. Комисията споделя същото мнение (т. 31 от писменото ѝ становище) и добавя, че „запитващата юрисдикция изглежда изхожда от принципа, че тази разпоредба [член 120, параграф 2, буква c) от НПК] може да се прилага по аналогия и спрямо липсата на писмен превод“.
(
26
)	В съдебното заседание португалското правителство отбелязва, че това не само се допуска от НПК, но и съдът, ако приеме, че е налице нарушение като извършеното в случая, трябва да предприеме съответните мерки за отстраняване на допуснатите пороци.
(
27
)	В съображение 5 от Директива 2010/64 се посочва, че „Директивата зачита тези права и следва да бъде прилагана в съответствие с това“.
(
28
)	В съдебното заседание обаче както Комисията, така и португалското правителство посочват, че при подписването на ДСМ не е имало помощ от адвокат. Запитващата юрисдикция следва да провери това.
(
29
)	Европейският съд по правата на човека приема, че по силата на член 6, точка 3, буква c) от ЕКПЧ обвиняемият има право на правна помощ, която не трябва да е теоретична или привидна, а практическа и ефективна. Не може да се говори за ефективна правна помощ, когато назначеният адвокат не изпълни задълженията си. Вж. решение на ЕСПЧ от 26 юли 2011 г., Huseyn и др. с/у Азербайджан (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505), § 180.
(
30
)	В съдебното заседание португалското правителство отбелязва, че участието на адвокат не замества предвидената в член 63, параграф 1 от НПК необходимост определени процесуални действия да бъдат съобщени лично на заподозряното лице или обвиняемия по разбираем за него начин.
(
31
)	Разбиран като извънреден способ за защита, който в някои правни системи позволява да се оспорват влезли в сила процесуални актове на изчерпателно предвидени основания.
(
32
)	Както португалското правителство посочва в съдебното заседание, постановилият присъдата съд има такива правомощия дори в случай на неоспорване в определения срок.
(
33
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1).
(
34
)	Вж. решение от 19 май 2022 г., Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил), C‑569/20, EU:C.2022:401, относно прилагането на Директива 2016/343 по отношение на задочно осъдените лица.
(
35
)	Член 495, параграф 2 от НПК изисква осъденото лице да бъде изслушано при вземането на решение относно изпълнението на условията за отлагане на изпълнението на наказанието.
(
36
)	Такъв е случаят по делото, по което е постановено решение от 13 февруари 2020 г., Специализирана прокуратура (Съдебно заседание в отсъствието на обвиняемия) (C‑688/18, EU:C:2020:94, т. 49).
(
37
)	Вж. Turmo, A. National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law. — Common Market Law Review, 2021, Vol. 58, No 2, 361—390.
(
38
)	Съдът припомня „значението на принципа на силата на пресъдено нещо както в правния ред на Съюза, така и в националните правни системи. Действително с цел да се гарантира както стабилността на правото и на правоотношенията, така и доброто правораздаване, е важно съдебните решения, които са влезли в сила […], да не могат повече да бъдат оспорвани“. Решение от 6 октомври 2015 г., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 28).
(
39
)	Решение от 18 юли 2007 г. (C‑119/05, EU:C:2007:434, т. 63): правото на Съюза „не допуска прилагането на разпоредба на националното право, която има за цел да закрепи принципа на сила на пресъдено нещо, като член 2909 от италианския Граждански кодекс, доколкото прилагането ѝ възпрепятства възстановяването на държавна помощ, която е отпусната в нарушение на общностното право и чиято несъвместимост с общия пазар е установена с решение на Комисията, което е станало окончателно“.
(
40
)	Решение от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 54): „при липсата на правна уредба на Съюза в тази област редът и условията за прилагане на принципа за силата на пресъдено нещо попадат във вътрешния правов ред на държавите членки по силата на принципа за процесуалната автономия на последните, при спазване все пак на принципите на равностойност и на ефективност“.
(
41
)	Решения от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines (C‑370/17 и C‑37/18, EU:C:2020:260, т. 95 и 96), от 17 май 2022 г., MA (C‑600/19, EU:C:2022:394), SPV Project 1503 и др. (C‑693/19.
EU:C:2022:395), Impuls Leasing România (C‑725/19: EU:C:2022:396) и Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397).
(
42
)	Обикновено няма проблеми във връзка с принципа на равностойност: силата на пресъдено нещо се проявява, независимо дали се прилага националното право, или правото на Съюза, поради което нарушаването на този принцип е изключено.
(
43
)	Решение от 6 октомври 2015 г., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 36 и 37). Курсивът е мой.