62023CC0797
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 10 юли 2025 година (
1
)
Дело C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
срещу
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
в присъствието на:
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия)
„Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Авторско право и сродни права — Директива (ЕС) 2019/790 — Член 15 — Закрила на публикациите в пресата при онлайн използване — Национално законодателство, което предвижда изплащането на справедливо обезщетение — Задължения, наложени на доставчиците на услуги на информационното общество — Правомощия, предоставени на независим административен орган — Претегляне на основните права — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 17, параграф 2 — Основно право на защита на интелектуалната собственост — Член 16 — Свобода на стопанската инициатива — Член 11 — Свобода на изразяване на мнение и свобода на информация“
Въведение
1.
Сред отраслите на икономиката, засегнати от цифровата революция и появата на интернет, а малко от тях не са засегнати, медийният отрасъл, по-специално този на печатната преса, заема особено място. Всъщност в този отрасъл има големи сътресения. Тези сътресения се дължат, на първо място, на изменението на навиците на ползвателите, които не само заместват печатната преса с онлайн достъп до съдържание, но и разнообразяват източниците на това съдържание, тъй като изборът на тези източници в цифровата среда е почти неограничен. На второ място, те са предизвикани от появата на услугите за преглед на печата, често предлагани от големите онлайн платформи. Тези услуги създават „ефект на заместване“, като позволяват на ползвателите да се запознаят, макар и повърхностно, с журналистическо съдържание, без достъп до оригиналните източници, тоест до сайтовете на вестниците и на периодичните издания. На трето място те са свързани с конкуренцията по отношение на традиционните медии, осъществявана от новите канали за разпространение на информацията, станали възможни благодарение на интернет, по-специално „социалните медии“.
2.
Тези сътресения доведоха до драстично намаляване на приходите на издателите на публикации в пресата, които вече не са в състояние да понесат разходите, свързани с техния традиционен икономически модел. Това намаляване се дължи както на срива на продажбите на отпечатани на хартия вестници и периодични издания, така и на загубата на приходите от реклама, вече привлечени по-специално от големите онлайн платформи.
3.
Последствията от кризата на традиционните медии обаче не са само икономически. Медиите имат фундаментална роля за функционирането на демократичните общества: те са едновременно главен източник на надеждна информация за широката общественост и най-ефикасният инструмент за осигуряване на контрола върху поведението на участниците в политическия живот чрез общественото мнение. Тяхното отслабване и заместването им от нови участници, качеството на чиято информация е най-малко променливо, имат съществен принос за сериозни социални и политически проблеми.
4.
По тази причина в трети държави (
2
), но също и в държави членки, а именно в Германия и в Испания, се осъществяват инициативи за законодателна намеса в полза на издателите на публикации в пресата. Посочените мерки обаче не водят до обещаните резултати, както поради проблеми, свързани както с тяхната законосъобразност, така и поради това, че не са ефективни (
3
).
5.
Положението на издателите на публикации в пресата по отношение на онлайн платформите всъщност не е толкова просто, колкото изглежда. Макар тези платформи да вредят на интересите на издателите, по-специално посредством „ефекта на заместване“, и конкуренцията, която осъществяват, те имат също и положителен „ефект на експанзия“, като привличат нови потребители. Оказва се обаче, че навиците на ползвателите са се променили до такава степен, че много значителна част от тях си осигуряват достъп до журналистическо съдържание само посредством различните платформи. Следователно издателите до голяма степен зависят от тези платформи за спечелването на нови клиенти, поради което наличието на тяхното съдържание на тези платформи е необходимо. Обратното обаче не е вярно: наличието на това съдържание не е от основно значение за онлайн платформите. Следователно издателите са в уязвимо положение спрямо тези платформи, в резултат на което ефективността на опитите да се излезе от това положение, чрез предоставянето на тези издатели на нови права на интелектуална собственост, е малка. От друга страна, всички издатели на публикации в пресата не са еднакво засегнати: ако големите заглавия са засегнати в по-голяма степен от ефекта на заместване, малките издатели, по-специално локалните такива, се ползват по-скоро от ефекта на експанзия, като достигат до читатели, до които не биха могли да достигнат с традиционните способи.
6.
Поради това не е изненадващо, че разпоредбите от правото на Съюза, които са предмет на настоящото дело, които въвеждат ново право на интелектуална собственост за издателите, са били обект на ожесточени критики, както по време на процедурата по приемането им, така и след влизането им в сила (
4
). Положението даже е било сравнено с това в прочутата приказка на Ханс Кристиан Андерсен „Новите дрехи на царя“ (
5
).
7.
При транспонирането на въпросните разпоредби от правото на Съюза някои държави членки все пак вземат мерки, каквито са италианските мерки, предмет на главното производство, за да засилят преговорните позиции на издателите на публикации в пресата и по този начин да облекат царя в истински дрехи. Сега задачата на Съда е да определи ограниченията, наложени от правото на Съюза, които тези мерки трябва да спазват.
Правна уредба
Правото на Съюза
8.
Член 15 от Директива (ЕС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (
6
) гласи по-специално:
„1.   Държавите членки предоставят на издателите на публикации в пресата, установени в държава членка, предвидените в член 2 и в член 3, параграф 2 от Директива 2001/29/ЕО[ (
7
)] права при онлайн използване на техните публикации в пресата от доставчици на услуги на информационното общество.
Правата, предвидени в първа алинея, не се прилагат за използването за лични или нестопански цели на публикации в пресата от страна на индивидуални ползватели.
Защитата, предоставена съгласно първа алинея, не се прилага за действия по създаването на хипервръзки.
[…].
4.   Предвидените в параграф 1 права се погасяват две години след публикуването на публикацията в пресата. Този срок започва да тече от 1 януари на годината след датата, на която е излязла публикацията в пресата.
[…]“.
Италианското право
9.
Член 43-bis от Legge № 633 — Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Закон № 633 за защита на авторското право и на другите свързани с упражняването му права) от 22 април 1941 г. (
8
), в редакцията, приложима към делото в главното производство (наричан по-нататък „Закон № 633/1941“), предвижда по-специално:
„1.   На издателите на публикации в пресата, независимо дали са самостоятелни, в сдружение или в консорциум, се признават изключителните права за възпроизвеждане и съобщаване, посочени в членове 13 и 16, за онлайн използване на техните публикации в пресата от страна на доставчиците на услуги на информационното общество, […], включително дружествата за медиен мониторинг и преглед на печата.
[…].
6.   Правата, предвидени в параграф 1, не се прилагат за използването за лични или нестопански цели на публикации в пресата от страна на индивидуални ползватели, нито за действия по създаването на хипервръзки нито по отношение на използването на отделни думи или на много къси откъси от публикация в пресата.
[…].
8.   За онлайн използването на публикации в пресата доставчиците на услуги на информационното общество заплащат справедливо обезщетение на лицата, посочени в параграф 1. В срок от шестдесет дни от датата на влизане в сила на настоящата разпоредба Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni [(Орган за регулиране на съобщенията, Италия) (наричан по-нататък „AGCOM“)] приема правила за установяване на референтните критерии за определяне на справедливото обезщетение, посочено в първото изречение, като взема предвид, наред с другото, броя на онлайн консултациите на статията, годините на дейност и значението на пазара на издателите, посочени в параграф 3, и броя на наетите журналисти, както и разходите, направени за технологични и инфраструктурни инвестиции от двете страни, и икономическите ползи, произтичащи за двете страни от публикацията по отношение на видимостта и приходите от реклама.
9.   При преговорите за сключване на договор за използване на правата, посочени в параграф 1, между доставчиците на услуги на информационното общество, включително дружествата за медиен мониторинг и преглед на печата, и издателите, посочени в параграф 3, се вземат предвид и критериите, определени в правилата, посочени в параграф 8. По време на преговорите доставчиците на услуги на информационното общество не ограничават видимостта на съдържанието на издателите в резултатите от търсенията. Неоснователното ограничаване на това съдържание по време на преговорите може да се оцени в рамките на проверката за спазването на задължението за добросъвестност, предвидено в член 1337 от Гражданския кодекс.
10.   Без да се засяга правото на предявяване на иск пред общите съдилища, посочено в параграф 11, ако не бъде постигнато споразумение относно размера на обезщетението в рамките на тридесет дни от поканата за започване на преговори на една от заинтересованите страни, всяка от тях може да се обърне към [AGCOM] за определяне на справедливо обезщетение, като в искането си представи своето икономическо предложение. В срок от шестдесет дни от молбата на заинтересованата страна, включително когато, макар и надлежно уведомена, дадена страна не е представлявана, [AGCOM] посочва, въз основа на критериите, установени с правилата по параграф 8, кое от формулираните икономически предложения е в съответствие с горепосочените критерии или, в случай че не намери нито едно от предложенията за подходящо, определя служебно размера на справедливото обезщетение.
11.   Когато след определяне на справедливото обезщетение от [AGCOM] страните не успеят да сключат договор, всяка от тях може да подаде иск до фирмените отделения на общите съдилища […], включително да предяви иска по член 9 от Закон № 192 от 18 юни 1998 г.
12.   Доставчиците на услуги на информационното общество, включително дружествата за медиен мониторинг и преглед на печата, са задължени да предоставят по искане на заинтересованата страна, включително с посредничеството на организации за колективно управление или независими управленски образувания […] ако са упълномощени, или на [AGCOM], данните, необходими за определяне на размера на справедливото обезщетение. Изпълнението на задължението, посочено в първото изречение, не освобождава издателите, посочени в параграф 3, от зачитането на поверителността на търговската, промишлената и финансовата информация, която им е станала известна. [AGCOM] осъществява надзор върху изпълнението на задължението за предоставяне на информация от страна на доставчиците на услуги. В случай че тези данни не бъдат съобщени в срок от тридесет дни от искането, посочено в първото изречение, Органът за регулиране на съобщенията налага на неизправната страна административна имуществена санкция в размер до един процент от оборота, реализиран през последната финансова година, приключила преди уведомлението за искането […].
[…].
14.   Предвидените в настоящия член права се погасяват две години след публикуването на публикацията в пресата […]“.
10.
Delibera № 3/23/CONS (Решение № 3/23/CONS), прието от AGCOM на 19 януари 2023 г., което в приложение A съдържа Regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633 (Правила за установяване на референтни критерии за определяне на справедливо обезщетение за онлайн използването на публикации в пресата съгласно член 43-bis от Закон № 633 от 22 април 1941 г.):
–
установява критериите, които трябва да се използват за определяне на размера на справедливото обезщетение, и които включват определяне на база за изчисляване въз основа на приходите от реклама за доставчиците на услуги на информационното общество от онлайн използване на публикациите в пресата на издателя, като се приспаднат приходите на издателя, произтичащи от пренасочването на трафик към сайта му в интернет (член 4),
–
определя процент, който може да достигне до 70 %, който се прилага към основния размер за определяне на размера на справедливото обезщетение, като се основава на определен брой допълнителни критерии, определени в член 4, параграф 2 от него,
–
изрежда задълженията за предоставяне на данните, определя правомощията на AGCOM за извършване на проверки и предвижда възможност за налагане на административна имуществена санкция спрямо нарушителя, която може да достигне 1 % от оборота, реализиран на националния пазар през последната финансова година, приключила преди съобщаването на оспорването (член5),
–
урежда процедурата за отправяне на искане към AGCOM за определяне на размера на справедливото обезщетение и правилата на съответната процедура, като AGCOM може да определи този размер едностранно (членове 8—12).
Спорът в главното производство, настоящото производство и преюдициалните въпроси
11.
Дружеството Meta Platforms Ireland Limited (наричано по-нататък „Meta“), установено в Ирландия, предоставя услуги на информационното общество, по-специално като оператор на онлайн социалната мрежа Facebook.
12.
С жалба, подадена до запитващата юрисдикция, Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), Meta иска отмяна на Решение № 3/23/CONS. както и на приложенията към него.
13.
В подкрепа на жалбата си Meta изтъква по-специално, че член 43-bis от Закон № 633/1941 и спорното решение противоречат на член 15 от Директива 2019/790, която закрепва не права на възнаграждение, а права с изключителен характер. От друга страна, поради задълженията, наложени на доставчиците на услуги на информационното общество, значителните ограничения на свободата на договаряне на икономическите оператори, както и ролята и на правомощията, предоставени на AGCOM, тази правна уредба противоречала и на свободата на стопанската инициатива, гарантирана в член 16 от Хартата на основните права на Европейски съюз (наричана по-нататък „Хартата“), и по-специално на принципа на свободната конкуренция. Meta подчертава пред запитващата юрисдикция, че предприетите от италианския законодател мерки не са пропорционални и подходящи и пречат на или най-малкото правят определено по-малко привлекателно в Италия предоставянето на услуги от дружества, установени в други държави членки.
14.
При тези условия Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли член 15 от [Директива 790/2019] да се тълкува в смисъл, че не допуска въвеждането на национални разпоредби като предвидените в член 43-bis от Закон [№ 633/1941] и в Решение 3/23/CONS на [AGCOM] в частта, в която:
а)
налагат на [доставчиците на услуги на информационното общество (ДУИО)] задължения за възнаграждение (справедливо обезщетение) в допълнение към изключителните права, посочени в член 15 от Директива 2019/790, в полза на издателите;
б)
налагат на посочените [ДУИО]:
–
задължение да започнат преговори с издателите,
–
задължение да предоставят на издателите и на [AGCOM] необходимата информация за целите на определянето на справедливото обезщетение,
–
както и задължение да не ограничават видимостта на съдържанието на издателите в резултатите от търсенията до приключване на преговорите,
в)
предоставят на [AGCOM]:
–
правомощия за надзор и за налагане на санкции,
–
правомощия за установяване на референтните критерии за определяне на справедливо обезщетение,
–
правомощия за определяне на точния размер на справедливото обезщетение при липса на споразумение между страните?
2)
Допуска ли член 15 от Директива 2019/790 национални разпоредби като посочените в точка 1 по-горе, които налагат на [ДУИО] задължение за разкриване на данни, което подлежи на контрол от страна на [AGCOM] и чието неспазване води до налагане на административни санкции?
3)
Допускат ли […] принципи[те] на свобода на стопанската инициатива, закрепен в членове 16 и 52 от Хартата на основните права на Европейския съюз, на свободна конкуренция, съгласно член 109 ДФЕС, и на пропорционалност, закрепен в член 52 от Хартата на основните права на Европейския съюз, национални разпоредби като посочените по-горе, които:
а)
въвеждат в допълнение към изключителните права по член 15 от Директива 2019/790 EUCD права на възнаграждение, чието прилагане е съпроводено от посоченото по-горе, задължение за доставчиците на услуги на информационното общество [ДУИО] да започнат преговори с издателите, да предоставят на издателите и/или на [AGCOM] информацията, необходима за определяне на справедливо обезщетение, както и да не ограничават видимостта на съдържанието на издателите в резултатите от търсенията в очакване на такива преговори;
б)
предоставят на [AGCOM]:
–
правомощия за надзор и за налагане на санкции,
–
правомощия за установяване на референтните критерии за определяне на справедливо обезщетение,
–
правомощия за определяне на точния размер на справедливото обезщетение при липса на споразумение между страните?“.
15.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 21 декември 2023 г. Писмени становища представят Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), италианското, белгийското, датското и френското правителство и Европейската комисия. Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, италианско дружество на авторите и издателите), Gedi Gruppo Editoriale SpA, италианското, френското и полското правителство, както и Комисията участват в съдебното заседание, проведено на 10 февруари 2025 г.
Анализ
16.
По настоящото дело запитващата юрисдикция поставя три преюдициални въпроса. Първите два въпроса, които ще разгледам заедно, са относно съвместимостта с член 15 от Директива 2019/790 на различни приети от италианския законодател мерки, които се отнасят до естеството на дължимото на издателите на печатни произведения възнаграждение, задълженията в тежест на доставчиците на услуги на информационното общество (наричани по-нататък „ДУИО“), които използват публикации в пресата, както и до правомощията на AGCOM. Третият въпрос е относно съвместимостта на тези мерки с членове 16 и 52 от Хартата, както и с член 109 ДФЕС.
17.
В началото относно всички поставени въпроси ще отбележа, че както делото в главното производство, така и преюдициалното запитване и представените в настоящото производство становища разкриват сериозно несъгласие на заинтересованите субекти относно тълкуването, което трябва да се направи на разглежданите в главното производство разпоредби от италианското право. Това несъгласие противопоставя, от една страна, Meta, чието тълкуване, изглежда, се споделя от запитващата юрисдикция, и от друга страна, италианското правителство, встъпилите организации на издателите, както и, според предоставената от Комисията информация, AGCOM. То се отнася, от една страна, до предвиденото от тези разпоредби възнаграждение за издателите на публикации в пресата и от друга страна, до обвързващия характер на наложените на ДУИО задължения, както и до предоставените на AGCOM правомощия. В рамките на преюдициалното производство Съдът ще може само да определи условията, при които може да се счита, че посочените разпоредби съответстват на правото на Съюза, тъй като тълкуването на разпоредбите от вътрешното право е от компетентността само на националните юрисдикции. Ще наблегна на този принцип в настоящото заключение, като същевременно ще припомня на запитващата юрисдикция задължението, възложено на всяка юрисдикция на държава членка, да тълкува националното си право доколкото е възможно в съответствие с правото на Съюза.
По първия и втория преюдициален въпрос
18.
С първите си два преюдициални въпроса запитващата юрисдикция иска да провери съвместими ли са с член 15 от Директива 2019/790: 1) задължението за справедливо възнаграждение на издателите на публикации в пресата, които се твърди, че са наложени на ДУИО (първи въпрос, буква а), 2) други задължения наложени на ДУИО (първи въпрос, буква б) и 3) правомощията на AGCOM в процеса на преговорите между ДУИО и издателите на публикации в пресата (първи въпрос, буква в) и втори въпрос). Преди да пристъпя към анализа на тези различни аспекти, искам да направя няколко общи бележки относно член 15 от Директива 2019/790.
По член 15 от Директива 2019/790
19.
На първо място, що се отнася до естеството на правата, предоставени на издателите на публикации в пресата в член 15 от Директива 2019/790, в параграф 1, първа алинея от този член се посочват „предвидените в член 2 и в член 3, параграф 2 от Директива [2001/29] права“. Припомням, че последните посочени разпоредби предоставят съответно изключителното право да се разреши или да се забрани всяка форма на възпроизвеждане на закриляния обект (правото на възпроизвеждане) и изключителното право да се предостави публично разположение до закриляните обекти по такъв начин, че всеки да може да има достъп до тях на мястото и в момента избран лично от него (правото на предоставяне на публично разположение).
20.
Според Meta тази формулировка на член 15 от Директива 2019/790, която препраща към разпоредбите на Директива 2001/29, предполага, че правата на издателите на публикации в пресата имат точно същото естество както сродните права, посочени в тази директива, тоест изключителни права, позволяващи на притежателите да забранят или да разрешат, евентуално срещу възнаграждение, използването на закриляните обекти на лица, желаещи да ги използват, въз основа на свободата на договаряне на двете страни и без никаква намеса на публичната власт.
21.
Аз обаче не съм убеден, че член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува по този начин. Всъщност, ако целта на законодателя на Съюза е била просто да създаде нови сродни права на авторското право в полза на издателите на публикации в пресата, за него би било достатъчно да разшири списъците на притежателите в член 2 и в член 3, параграф 2 от Директива 2001/29, и евентуално да промени продължителността на закрилата на така установените в Директива 2006/116/ЕО (
9
) изключителни права. Според мен обаче целта на посочения член 15 не се свежда до това.
22.
Всъщност целта на Директива 2019/790, както се установява по-специално от съображение 3 от нея, е да се допълни авторското право на Съюза в няколко различни аспекта, за да се разрешат особени проблеми, свързани по-специално с бързото развитие на технологиите и икономиката в цифровата среда. Що се отнася по-конкретно до мотивите за приемането на член 15 от тази директива, те са изложени, по-специално в съображения 54 и 55 от нея, съгласно които първата грижа на законодателя на Съюза е била да се преодолеят споменатите във въведението на настоящото заключение трудности.
23.
Вярно е, разбира се, че за посочената цел този законодател е решил да предостави на издателите на публикации в пресата изключителни права на възпроизвеждане и на предоставяне на публично разположение и че съгласно съображение 57 от Директива 2019/790 тези права следва да „имат същия обхват, както [съответните права] за възпроизвеждане и за предоставяне на публично разположение, предвидени в Директива [2001/29]“. На последното посочено твърдение обаче противоречи самият текст на член 15 от тази директива.
24.
Всъщност, макар правото на възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива 2001/29, да се отнася до „пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично“ на закриляния обект и макар правото на предоставяне на публично разположение по смисъла на член 3, параграф 2 от тази директива да включва всяко предоставяне на публично разположение на закриляния обект по такъв начин, че всеки да има достъп до него от място и във време, самостоятелно избрани от него, правата на издателите на публикации в пресата, предвидени в член 15 от Директива 2019/790, имат много по-ограничен обхват. Така тези права са единствено относно онлайн използване от ДУИО на публикациите на издателите на публикации в пресата. Изрично е изключено използването за лични или нестопански цели на публикации в пресата от страна на индивидуални ползватели, както и „създаването на хипервръзки“ (
10
). Освен това правата на издателите на публикации в пресата не се прилагат по отношение на използването на отделни думи или много кратки откъси от публикация в пресата, ограничение, което, изглежда, не се прилага по отношение на други сродни на авторското право права (
11
). Всички изключения и ограничения, приложими по силата на член 5 от Директива 2001/29, са приложими обаче и по отношение на правата па издателите на публикации в пресата. На последно място, срокът на защитата на тези права, който е две години, е много по-кратък от този на другите сродни права, които по принцип са закриляни в продължение на петдесет години (
12
).
25.
Следователно правата на издателите на публикации в пресата нямат общия характер на авторските права или на други сродни права, а са насочени към постигането на целта на член 15 от Директива 2019/790. Тази цел обаче не е просто да се позволи на издателите на публикации в пресата да се противопоставят на използването на техните публикации от ДУИО без насрещна финансова престация, тъй като това би било потенциално по-вредно за издателите отколкото за ДУИО, а да се определят условията, при които тези публикации се използват ефективно, като същевременно се позволи на издателите да получават справедлива част от приходите, получени от ДУИО от това използване. Следователно, макар тези права по същество да остават изключителни и превантивни права да се разрешава или да се забранява, аз съм на мнение, че при прилагането им държавите членки трябва да разполагат с голяма свобода на преценка, която да им позволи да вземат предвид целта на член 15 от Директива 2019/790, с всички свързани с осъществяването ѝ трудности и да предвидят мерки, които надхвърлят това, което обикновено се предвижда за прилагането на авторските и сродните права, по-специално от Директива 2004/48/ЕО (
13
).
26.
На второ място, струва ми се, че ще бъде полезно да направя някои уточнения, що се отнася до приложимостта на член 15 от Директива 2019/790 по отношение на ДУИО като Meta, тоест по отношение на доставчиците на услугите, наричани „социални медии“. Всъщност струва ми се, че състоялият се по този въпрос дебат в резултат на въпрос, поставен от Съда на участниците в съдебното заседание, разкри известни разногласия. Макар да е вярно, както подчертава Комисията, че делото в главното производство се отнася не до конкретен случай на прилагане на разпоредбите от италианското право, приети за да бъде приложен член 15 от тази директива, а до абстрактния контрол на тяхната законосъобразност, според мен тези уточнения ще позволят да се разбере по-добре обхватът на този член, както и свързаните с прилагането му интереси.
27.
Така е ясно, разбира се, че услугата за социална мрежа като Facebook, предлагана от Meta, отговаря на дефиницията за „услуга на информационното общество“, съдържаща се в член 2, точка 5 от Директива 2019/790, във връзка с член 1, параграф 1, буква б) от Директива (ЕС) 2015/1535 (
14
). Моделът на функциониране на тази услуга обаче се основава на съдържанията, качени от ползвателите. Член 15, параграф 1, втора алинея от Директива 2019/790 изключва от приложното поле на правата на издателите на публикации в пресата използването на техните публикации за лични или нестопански цели от страна на индивидуални ползватели на услугите на информационното общество. В този контекст се поставя въпросът в каква степен използването на публикациите в пресата в рамките на социална мрежа трябва да се счита за обхванато от правата, предвидени в член 15 от тази директива.
28.
Ползвателите на социална мрежа са склонни да споделят в профила си публикации в пресата. Когато това се прави за лични цели (тоест когато съдържанието се вижда само от ограничен кръг адресати, който може да се окачестви като частен) или за нестопански цели (тоест без да има връзка с някаква доходоносна дейност на съответния ползвател), тези действия не спадат към изключителните права на издателите на публикации в пресата по силата на член 15, параграф 1, втора алинея от Директива 2019/790.
29.
Както обаче подчертават няколко участници в съдебното заседание, мрежата Facebook не се ограничава да бъде само пасивно място за споделяне на съдържания между ползватели. С помощта на сложни алгоритми тя предлага на ползвателите конкретни съдържания в зависимост от техните предполагаеми центрове на интереси, без тези ползватели да са правили търсене относно тези съдържания, или те да са им предложени от други ползватели. Следователно Facebook е истински независим доставчик на съдържания, чиято специфика е в това, че съдържанията не са нито създадени, нито закупени от него: те са качени от ползвателите и след това Facebook се ангажира с предлагане на тези съдържания на ползвателите. Такова използване според мен не би могло да се припише на ползвателите, а трябва да се счита за осъществено от ДУИО, какъвто е Meta, и поради това, доколкото се отнася до публикации в пресата, като спадащо към изключителните права на издателите.
30.
Когато обаче самите издатели на публикации в пресата споделят собствените си публикации в социална мрежа като Facebook, те не биха могли да претендират никакво възнаграждение на основание на предвидените в член 15 от Директива 2019/790 права, нито за последващите използвания на тези публикации от социалната мрежа в предвидената рамка в условията за доставка на съответната услуга. Това следва от естеството на тези права като изключителни права. Всъщност, тъй като самият притежател на такова право е предоставил за публично разположение закриляния обект в социална мрежа или посредством всяка друга услуга на информационното общество, всъщност би трябвало да се предполага, че е дал разрешение за използванията на този обект, в съответствие с условията за доставка на съответната услуга (
15
).
По правото на справедливо обезщетение
31.
С първия си въпрос, буква a) запитващата юрисдикция иска да установи дали член 15 от Директива 2019/790 допуска на издателите на публикации в пресата да се предостави правото на „справедливо обезщетение“, което се добавя към закрепеното в този член изключително право или го замества. Всъщност в жалбата си в главното производство, както и в становището си по настоящото дело, Meta поддържа, че такова право е въведено с разпоредбите от италианското право, приети за транспонирането на този член. Запитващата юрисдикция изглежда споделя тази гледна точка. Италианското правителство обаче твърди, че това тълкуване на разглежданите национални разпоредби е грешно, тъй като „справедливото обезщетение“, за което става въпрос, е само резултат от преговорите, проведени между издателите на публикациите в пресата и ДУИО във връзка с използването от ДУИО на публикации в пресата.
32.
Вярно е, че използването на израза „справедливо обезщетение“ в член 43 bis, параграф 8 от Закон № 633/1941 не е подходящо, доколкото този израз създава представата не за изключително право с превантивен характер като тези, установени в член 15 от Директива 2019/790, а за обикновено право на възнаграждение или на компенсация, без възможност за притежателя да се противопостави на използването на закриляния обект (
16
). Съгласно постоянната вече съдебна практика обаче притежателите на изключително право с превантивен характер, независимо дали спада към авторското право, или към сродните права, не биха могли да бъдат лишени, дори срещу финансова насрещна престация, от възможността да дадат или да не дадат разрешение преди всяко използване на закриляните обекти, при спазване на изключенията и на ограниченията на това право, предвидени в релевантните разпоредби от правото на Съюза (
17
). Макар редът и условията за това разрешаване да могат да се уредят включително посредством използване на колективното управление на правата или чрез (оборими) презумпции, принципът на предварителното съгласие се запазва (
18
). Така, доколкото правата на издателите на публикации в пресата, предвидени в член 15 от Директива 2019/790, са изключителни права с превантивен характер, преобразуването тези права в обикновено право на получаване на справедливо обезщетение на основание на използването от ДУИО на публикациите на издателите, без възможност за издателите да се противопоставят на това използване, би противоречало на тази разпоредба.
33.
От друга страна, както други разпоредби от правото на Съюза, установяващи сродни на авторското право права, член 15 от Директива 2019/790 според мен трябва да се тълкува като мярка за пълна хармонизация на предметното съдържание на предоставените в него права (
19
). Следователно държавите членки не могат да предвиждат правото на справедливо обезщетение допълнително към тези права. По-специално не би могло ДУИО да бъдат задължавани да плащат такова обезщетение, когато не използват публикации в пресата, закриляни въз основа на тази разпоредба.
34.
Накрая, съображение 82 от Директива 2019/790 гласи, че нищо в тази директива не следва да се тълкува като възпрепятстване на притежателите на изключителни права съгласно правото на Съюза в областта на авторското право да разрешават използването на техни произведения или други обекти безвъзмездно. Ако се предположи, че това се отнася и за предвидените в член 15 от тази директива права, този член би трябвало да се тълкува в смисъл, че издателите на публикации в пресата са свободни да предоставят лицензии за използването на техните публикации, без да изискват имуществено обезщетение. Това е присъщо на самото естество на изключително право, което не включва неподлежащо на отчуждаване право на възнаграждение.
35.
Параграф 8 от член 43 bis от Закон № 633/1941 обаче трябва да се разбира в светлината на всички разпоредби на този член, както и на разпоредбите за изпълнение. Когато става въпрос за установената с тези разпоредби система, изглежда, че се изисква предварително разрешение от издателите на публикации в пресата за използването на техните публикации от ДУИО, като това разрешение трябва да се даде след свободно договаряне между страните, макар и подпомагано. От друга страна, не изглежда, че този член не допуска по-специално издателите да откажат да дадат разрешение или да го дадат безвъзмездно. Колкото до задължението в тежест на ДУИО да сключат договор с издателите на публикации в пресата, то изглежда е свързано с ефективното използване на публикациите в пресата от ДУИО или поне с намерението за такова използване. Следователно не става въпрос за плащане без използване.
36.
Така изглежда, че от прочита на разглежданите италиански разпоредби се установява, че изразът „справедливо обезщетение“ означава, в съответствие с поддържаното от италианското правителство, възнаграждението, което издателите на публикации в пресата могат да получат от ДУИО за използването на техните публикации, обхванати от закриляните по силата на член 15 от Директива 2019/790 права. Всъщност италианският законодател е изхождал от принципа, че това възнаграждение би трябвало да е справедливо.
37.
При всяко положение член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска вътрешни разпоредби на държава членка, които предвиждат правото за издателите на публикации в пресата, да получават справедливо възнаграждение като насрещна престация за разрешението им за използване на техните публикации от ДУИО, при условие че тези разпоредби, от една страна, не лишават издателите от възможността да откажат да дадат разрешението си или да го дадат безвъзмездно, и от друга страна, не налагат на ДУИО никакво плащане, което няма връзка с ефективно или предвидено използване на публикациите в пресата. Запитващата юрисдикция трябва да провери дали тези условия са налице, като държи сметка за задължението на всяка юрисдикция на държава членка да тълкува националното си право, доколкото е възможно в съответствие с правото на Съюза.
По задълженията в тежест на ДУИО
38.
С първия си въпрос, буква б), запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска ДУИО да имат задължението да започнат преговори с издателите, да предоставят информацията, необходима за определянето на дължимото възнаграждение, и да не ограничават видимостта на съдържанията на издателите по време на преговорите. Съмненията на запитващата юрисдикция са свързани с факта, че италианският законодател е излязъл от рамките на нормативното съдържание на тази разпоредба и е въвел механизми за публична намеса в област, която според нея би трябвало да се урежда от изразената по време на свободните преговори воля на заинтересованите страни.
39.
Не ми се струва обаче, че това е достатъчно за да се направи извод за несъвместимостта на италианското законодателство с член 15 от Директива 2019/790.
40.
Всъщност, както вече споменах, макар разпоредбите от авторското право на Съюза, установяващи закриляни права, като член 15 от Директива 2019/790 да трябва да се считат за съставляващи мярка за пълна хармонизация на предметното съдържание на тези права (
20
), същото не се отнася до мерките за прилагане на тези права. Всъщност директивите обвързват държавите членки по отношение на резултата, който трябва да се получи, като им оставят възможността да изберат формата и средствата.
41.
Следователно, ако държавите членки считат за необходимо, те имат възможността да уредят упражняването на изключителните права по такъв начин, че да гарантират неговата ефективност. Това се отнася по-специално за правата, установени в член 15 от Директива 2019/790, чиято цел е да определи условията, позволяващи на издателите на публикации в пресата да получат възнаграждение за използването на техните публикации онлайн (
21
). Като се има предвид значителният дисбаланс, съществуващ на пазара между тези издатели и ДУИО, държавите членки имат право да приемат мерки за неговото преодоляване, като наложат по-специално на доставчиците конкретни задължения относно провеждането на преговорите с оглед на получаването на разрешението за използване на тези публикации.
42.
Следователно такива допълнителни задължения не противоречат на член 15 от Директива 2019/790, при условие че не засягат по-специално характера на установените в тази разпоредба права като изключителни права с превантивен характер. Не ми се струва наложените на ДУИО задължения, посочени в първия въпрос, буква б), да са в противоречие с това условие.
43.
Така задължението за започване на преговори с издателите на публикации в пресата, което според Meta се установява при прочита на член 43 bis, параграфи 8—10 от Закон № 633/1941, изглежда се прилага само в случай на ефективно или предвиждано използване на публикациите в пресата от даден ДУИО. Доколкото член 15 от Директива 2019/790 предоставя на издателите изключителни права за такива използвания, нормално е ДУИО да могат да получат предварителното разрешение на издателите, редът и условията за предоставянето на което трябва да се договорят от заинтересованите страни.
44.
Обратно, тази разпоредба от националното право не би могла да се тълкува в съответствие с член 15 от Директива 2019/790 в смисъл, че налага на ДУИО да договарят разрешението на издателите на публикации в пресата за използвания, които ДУИО не предвиждат, или да използват публикациите на издателите, когато те не желаят това.
45.
Не изглежда по-специално такова задължение да следва от забраната за ДУИО, по време на въпросните преговори да скрият публикациите на издателите на публикации в пресата в резултатите от търсене. Всъщност, на първо място, ако става въпрос за публикациите, които се появяват в резултатите от търсенето, може да се презумира, че те се използват при условията, посочени в член 15 от Директива 2019/790. На второ място, при положение че тази забрана се прилага в рамките на преговорите между доставчиците и издателите, тези преговори изглежда са събитието, предхождащо задействането на тази забрана. Следователно не става въпрос за обща забрана за ДУИО да използват публикациите в пресата по начин, спадащ към установените в този член изключителни права.
46.
Следователно тази забрана, изглежда, е предназначена единствено да предотврати всяко недобросъвестно поведение на ДУИО, които поради господстващото си положение на пазара биха могли да се опитат да упражнят натиск върху издателите или да укрият икономическата стойност, която представлява за тях използването на публикациите в пресата.
47.
На последно място, ясно е, че целта на задължението за разгласяване на определена информация е да се противодейства на неравностойното в това отношение положение на издателите на публикации в пресата и ДУИО. Всъщност само ДУИО разполагат с информация, позволяваща да се оцени икономическата стойност, която представлява онлайн използването на публикациите в пресата. На пазар, на който нормалното действие на търсенето и предлагането не може да изпълнява ролята си поради положението на квази монопол на най-големите ДУИО и на зависимостта на издателите от тези доставчици, прозрачността по отношение на достъпа до тази информация изглежда необходима, за да се гарантира справедливия характер на преговорите относно разрешението на издателите за използване на техните публикации.
48.
Такова задължение обаче изобщо не е несъвместимо с изключителния и превантивен характер на правата, предоставени на издателите на публикации в пресата в член 15 от Директива 2019/790. Всъщност фактът, че притежателите са свободни да разрешат използването на техните закриляни обекти и че потенциалните ползватели са свободни да искат такова разрешение, не е пречка законодателят да приеме мерки, за да гарантира справедливия характер на преговорите, след като заинтересованите страни решат да ги започнат.
49.
В заключение, член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска различните задължения, наложени на ДУИО от разглежданите в главното производство италиански разпоредби, при условие че се спазват посочените в точка 37 от настоящото заключение условия.
По правомощията на AGCOM
50.
С първия си въпрос, буква в), както и с втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби, които в рамките на преговорите, водени с оглед на предоставянето от издателите на публикации в пресата, на разрешение за използване на техните публикации от ДУИО, предоставят на публично образувание като AGCOM определени правомощия, а именно правомощието за надзор и за налагане на санкции, за определяне на референтните критерии за целите на определянето на възнаграждението, дължимо от ДУИО на издателите, за определяне на точния размер на такава компенсация при липсата на съгласие между страните и на последно място това да санкционира неспазването от страна на ДУИО на задължението за разгласяване на информация.
51.
Както в рамките на въпроса за задълженията, наложени на ДУИО, запитващата юрисдикция има съмнения относно съвместимостта на такова правомощие за намеса на публично образувание с принципа на свободните преговори между страните, произтичащ според нея от изключителния и превантивен характер на правата, предоставени на издателите на публикации в пресата в член 15 от Директива 2019/790.
52.
Отново не мисля, че такова правомощие за намеса може да се счита за противоречащо на тази разпоредба. Всъщност по принцип поради голямата свобода на преценка, с която разполагат при транспонирането на разпоредбите на дадена директива, като член 15 от Директива 2019/790, държавите членки могат да предвидят мерки за публична намеса по отношение на преговорите за предоставянето на разрешенията за използване, при условие че тази намеса не лишава страните от свободата да искат, да предоставят тези разрешения и да определят условията за предоставянето им. Следователно, за да бъдат в съответствие с този член, националните разпоредби, разглеждани в главното производство, трябва да се тълкуват като предоставящи на публичната власт, в случая на AGCOM, не компетентност за принуда по отношение на сключването и условията на договора, а единствено компетентност за подпомагане на страните и евентуално за контрол за спазването от тях на наложените им задължения.
53.
По-конкретно, установените от AGCOM критерии за определяне на размера на възнаграждението, което трябва да заплащат ДУИО, както и размерът, който евентуално може да бъде определен служебно от този орган при липсата на съгласие между страните, не ми изглеждат ограничителни за тях, тъй като те остават свободни да сключат или не основния договор въз основа на тези предложения или да определят друг размер за това възнаграждение. Такава намеса на публичната власт, сведена до мерки за подпомагане на страните, ми се струва оправдана, при положение че става въпрос за новосъздадени права, чиято пазарна стойност следователно все още не е добре определена, и за пазар, на който съществува отношение на господство и на зависимост между участниците. Впрочем доколкото страните остават свободни да определят окончателно условията на техните отношения, тази намеса не ми се струва несъвместима с изключителния и превантивен характер на правата, предоставени на издателите на публикации в пресата в член 15 от Директива 2019/790.
54.
Що се отнася до правомощията на AGCOM за контрол и за налагане на санкции за спазването на задължението за разгласяване на информация, наложено на ДУИО, припомням (
22
), че според мен това задължение съответства на член 15 от Директива 2019/790. Поради това правомощие за контрол за спазването на това задължение от страна на публичен орган, съчетано с възможни санкции в случай на неспазване, не би могло да се счита за противоречащо на тази разпоредба, при условие че се спазва принципът на пропорционалност.
55.
Затова член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че също както задълженията, наложени на ДУИО, допуска правомощията на AGCOM, предвидени от разглежданите в главното производство италиански разпоредби, при положение че те не лишават заинтересованите страни от свободата да искат и да предоставят разрешение за онлайн използване на публикациите в пресата, както и да определят размера на възможно възнаграждение въз основа на това разрешение.
Заключителни бележки относно член 15 от Директива 2019/790 и отговор на въпросите
56.
Две бележки ми се струват необходими, за да завърша анализа на член 15 от Директива 2019/790.
57.
От една страна, отбелязвам, че по силата на член 43 bis, параграф 11 от Закон № 633/1941, когато страните не успеят да постигнат споразумение, дори въз основа на размера на определеното от AGCOM възнаграждение, всяка страна може да предяви иск до съда. Тъй като този въпрос не е повдигнат от запитващата юрисдикция, предметът на този иск не е съвсем ясен. Вярно е, че предмет на тази разпоредба е специфичен иск от италианското право, който според правителството на тази държава членка позволява само да се установи злоупотреба от една от страните с икономическата зависимост на другата страна. Това обяснение обаче се предхожда от израза „включително“ (
23
), което би могло да подсказва, че са възможни също и искове с друг предмет.
58.
Според мен обаче би било проблематично, ако една от заинтересованите страни, особено ДУИО, може да принуди по съдебен ред другата страна да сключи договор и да даде разрешение за използване на публикациите в пресата. Всъщност такава възможност би била в противоречие с изключителния характер на правата, предоставени на издателите на публикации в пресата в член 15 от Директива 2019/790. Следователно, за да съответства на тази разпоредба, вътрешното право на държава членка трябва да се тълкува в смисъл, че изключва такава възможност.
59.
От друга страна, в становището си Meta поддържа, че приетите от италианския законодател мерки за прилагане на член 15 от Директива 2019/790 се различават в такава степен от текста на този член, както и от мерките, взети за целта от други държави членки, че водят до фрагментиране на вътрешния пазар, що се отнася до правата на издателите на публикации в пресата, като по този начин поставят в опасност целта за хармонизация, посочена от законодателя на Съюза.
60.
Струва ми се обаче, че известна фрагментация на вътрешния пазар е вътрешно присъща на авторското право и на сродните права, във всеки случай на настоящия етап от развитието на правото на Съюза в тази област. Всъщност предоставянето на лицензии за използване на закриляни обекти обикновено се предоставя за дадена държава членка и колективното управление на тези права е организирано на национална основа. Така че хармонизацията в тази област, се отнася главно до съдържанието на закриляните права (
24
), докато редът и условията за използването на тези права остават регламентирани от националните правни системи и следователно могат да бъдат различни в различните държави членки.
61.
Тук правата на издателите на публикации в пресата, посочени в член 15 от Директива 2019/790, не правят изключение. Разрешенията за използване на публикациите в пресата трябва да се договарят и получават според действащите във всяка държава членка норми, по необходимост различни от тези на другите държави членки. Не мисля обаче, че това вреди на целта за хармонизация, посочена в този член, който се отнася до съдържанието на правата на издателите. От друга страна, доколкото знам, Италианската република не е единствената държава членка, приела правила, излизащи от рамките на обикновеното заявяване на изключителните права в полза на издателите на публикации в пресата (
25
).
62.
Поради това предлагам на първия и на втория въпрос да се отговори, че член 15 от Директива 2019/790 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска вътрешни разпоредби на държава членка, които
–
предвиждат за издателите на публикации в пресата правото да получават справедливо възнаграждение като насрещна престация за разрешението за използването на техните публикации от ДУИО,
–
налагат на ДУИО, които желаят да използват такива публикации, определени задължения в областта на преговорите с тези издатели, за разкриване на информация и за добросъвестност по време на преговорите,
–
предоставят на публично образувание правомощието за регламентиране, за надзор и за налагане на санкции, включително възможността да предлага критерии за определяне на възнаграждението, дължимо на издателите, или размера на това възнаграждение,
при условие че тези разпоредби не лишават издателите от възможността да откажат да дадат такова разрешение, нито от възможността да го дадат безвъзмездно, че не налагат на ДУИО никакво плащане, което няма връзка с ефективно или предвиждано използване на такива публикации, и че не ограничават принудително свободата на договаряне на страните. Запитващата юрисдикция трябва да провери дали тези условия са налице, като държи сметка за задължението на всяка юрисдикция на държава членка да тълкува националното си право, доколкото е възможно, в съответствие с правото на Съюза.
По третия преюдициален въпрос
63.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 16 и 52 от Хартата, както и „принцип[ът] на […] свободна конкуренция, посочен в член 109 ДФЕС“, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национални разпоредби като описаните в точка 62 от настоящото заключение, приети за транспонирането на член 15 от Директива 2019/790.
64.
В началото следва да се отбележи, че член 109 ДФЕС не съдържа такъв принцип, тъй като се отнася до компетентността на институциите на Съюза да приемат мерки за изпълнение на членове 107 и 108 ДФЕС относно държавните помощи. В мотивите към акта си обаче, запитващата юрисдикция посочва по-специално член 119 ДФЕС като източник на този принцип. В становището си Meta също се позовава на последната разпоредба. Макар да е вярно обаче, че в член 119 ДФЕС два пъти се споменава „отворена пазарна икономика и свободна конкуренция“, той е в уводната част на дял VIII, който е озаглавен, „Икономическа и парична политика“ от Договора за функционирането на ЕС и посочва начина, по който държавите членки трябва да координират икономическите си политики. Следователно този член не е релевантен за контрола на мерките, приети от държавите членки, за да транспонират разпоредбите за хармонизация в област като авторското право.
65.
След като нито член 119 ДФЕС, нито, още по-малко, член 109 ДФЕС, са релевантни за контрола на съответствието на разглежданите в главното производство национални разпоредби, ще огранича анализа на третия въпрос само до разпоредбите на Хартата.
66.
Член 16 от Хартата гласи, че „[с]вободата на стопанската инициатива се признава в съответствие с правото на
Съюза и с националните законодателства и практики“ (
26
). Съдът вече е имал повод да отбележи, че с оглед на текста на член 16 от Хартата, който се различава от този на останалите основни свободи, прогласени в дял II от нея, като същевременно е близък до текста на някои разпоредби от дял IV от същата Харта, свободата на стопанската инициатива може да бъде предмет на многобройни видове намеса на публичната власт, които могат да въведат, в общ интерес, ограничения за упражняването на стопанската дейност, и трябва да се разглежда във връзка с нейната функция в обществото. Това обстоятелство намира своето отражение по-специално в начина, по който следва да се приложи принципът за пропорционалност по силата на член 52, параграф 1 от Хартата (
27
). От друга страна, следва да се осигури справедливо равновесие между свободата на стопанската инициатива и други основни права по-специално закрилата на интелектуална собственост, закрепена в член 17, параграф 2 от Хартата (
28
).
67.
Що се отнася до съдържанието на свободата на стопанската инициатива, Съдът е постановил, че тя включва по-специално свободата да се упражнява икономическа или търговска дейност, свободата на договаряне и свободната конкуренция (
29
).
68.
Така ограниченията на свободата на стопанската инициатива, въведени с цел от общ интерес, могат да се считат за противоречащи на тази свобода само по изключение, а именно когато те са очевидно несъразмерни или засягат същността ѝ (
30
).
69.
Според мен това не се отнася до разглежданите в случая национални мерки, така както са описани в точка 62 от настоящото заключение, тъй като те отговарят на изброените там условия. Тези мерки са взети с цел от общ интерес, признат от законодателя на Съюза при приемането на Директива 2019/790, да се засили позицията на издателите на публикации в пресата, важни участници във всяко демократично общество, по отношение на ДУИО. Доколкото италианските разпоредби не налагат на заинтересованите страни да създадат принудително търговски отношения при определени условия, не виждам с какво те биха засегнали съществото на свободата на упражняване на икономическа дейност или на свободата на договаряне. Различните задължения, наложени на ДУИО, както и правомощията, с които разполага AGCOM, също не ми изглеждат явно непропорционални с оглед на трудностите, с които се сблъскват издателите на публикации в пресата, за да получат доходите, дължими за онлайн използването на техните публикации.
70.
Що се отнася до свободната конкуренция, елемент от свободата на стопанската инициатива, на който се позовават Meta и запитващата юрисдикция, следва да се отбележи, че тя включва по-специално забраната за злоупотреба с господстващо положение на пазара, закрепена в правото на Съюза в член 102 ДФЕС. ДУИО имат двойна роля по отношение на издателите на публикации в пресата: те са едновременно техни доставчици, що се отнася до различните услуги за онлайн комуникации, и техни конкуренти, както на пазара на разпространението на информацията, така и на рекламния пазар. Следователно в това двойно качество ДУИО са особено склонни да извършват злоупотреби с евентуалното си господстващо положение на различни пазари, на които осъществяват дейност също и издателите на публикации в пресата. Ето защо не трябва да се счита, че мерките, предназначени да укрепят положението на издателите при преговорите, нарушават свободната конкуренция, а че създават благоприятни условия за нея.
71.
Поради това съм на мнение, че член 16 от Хартата, както и член 52 от нея, който само потвърждава възможността, вътрешно присъща на свободата на стопанската инициатива, да се предвидят ограничения на закрепените в Хартата права, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национални разпоредби като описаните в точка 62 от настоящото заключение, при спазване на изброените в тях условия.
Заключение
72.
С оглед на всички изложени по-горе съображения, предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), по следния начин:
„Член 15 от Директива (ЕС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО, както и членове 16 и 52 от Хартата на основните права на Съюза,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национални разпоредби на държава членка, които
–
предвиждат за издателите на публикации в пресата правото да получават справедливо възнаграждение като насрещна престация за разрешението за използването на техните публикации от доставчиците на услуги на информационното общество,
–
налагат на доставчиците на услуги на информационното общество, които желаят да използват такива публикации, определени задължения в областта на преговорите с издателите, за огласяване на информация и за добросъвестност по време на преговорите,
–
предоставят на публично образувание правомощия за регламентиране, за надзор и за налагане на санкции, включително възможността да предлага критерии за определяне на дължимото на издателите възнаграждение или размера на това възнаграждение,
при условие че тези разпоредби не лишават издателите на публикации в пресата от възможността да откажат да дадат такова разрешение, нито от възможността да го дадат безвъзмездно, че не налагат на доставчиците на услуги на информационното общество никакво плащане, което няма връзка с ефективно или предвиждано използване на такива публикации, и че не ограничават по задължителен начин свободата на договаряне на страните“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Като пример най-често се цитира австралийският News Media Bargaining Code.
(
3
)	Вж., сред многото, Rosati, E. Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful? — International review of intellectual property and competition law, 2016, vol. 47(5), p. 569. Впрочем срещу германските разпоредби е образувано съдебно производство поради това, че не са били нотифицирани като правила относно услугите (вж. решение от 12 септември 2019 г., VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Испанските издатели, от друга страна, са се сблъскали с шантаж, упражняван от оператора на най-голямата търсачка в интернет, който спира да включва техните публикации в услугата си за групиране на резултатите от търсенето.
(
4
)	Вж. по-специално IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, открито писмо от 24 април 2018 г. (https://www.ivir.nl/academics-against-press-publishers-right); Geiger, Ch., O. Bulayenko, G. F Frosio. The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform. — European Intellectual Property Review, 2017, vol. 39(4), p. 202; Colangelo, G., V. Torti. Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform. — International Journal of Law and Information Technology, 2019, vol. 27(1), p. 75; Sganga, C., M. Contardi. When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right. — European Intellectual Property Review, 2022, vol. 44(8), p. 472, както и, неотдавна, Balasingham, B., M. Kozak, T. A. Ruiz Palacios. Fair P(l)ay in the Digital Arena — In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators. — International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6.5.2025.
(
5
)	Furgał, U. The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings. — GRUR International, 2023, vol. 72(7), p. 650.
(
6
)	ОВ, L 130, 2019 г., стр. 92.
(
7
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L, 167, 2007 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
(
8
)	GURI, бр. 166 от 16 юли 1941 г.
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за срока за закрила на авторското право и някои сродни права (ОВ L 372, 2006 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 3, стр. 7).
(
10
)	Без да се уточнява дали става въпрос за хипервръзки, които по силата на решение от 8 септември 2016 г., GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644), представляват акт на публично разгласяване по смисъла на член 3 от Директива 2001/29.
(
11
)	Вж. решение от 29 юли 2019 г., Pelham и др. (C‑476/17, EU:C:2019:624, т. 1 от диспозитива).
(
12
)	Член 3 от Директива 2006/116.
(
13
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост (ОВ, L 157, 2004 г., стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56).
(
14
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество (ОВ, L 241, 2015 г., стр. 1).
(
15
)	Вж. по аналогия решение от 16 ноември 2016 г., Soulier и Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, т. 35 и сл.).
(
16
)	Според някои автори в доктрината това „терминологично приплъзване“ се обяснява с връзката, която се прави с компенсацията на основание на изключението за копие за лично ползване. Вж. Sganga, C., M. Contardi. The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness-oriented … and Invalid? — Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, No. 5, 421—428. Всъщност „справедливото обезщетение“ се споменава в член 16 от Директива 2019/790, който предвижда, че издателите на публикации в пресата имат право на дял от обезщетението за действителното използване на произведението по силата на изключение или ограничение на прехвърленото или отстъпеното право.
(
17
)	Вж. последно, решение от 6 март 2025 г., ONB и др. (C‑575/23, EU:C:2025:141, т. 105 и 106 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. решение от 14 ноември 2019 г., Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, т. 42 и 43).
(
19
)	Вж. по аналогия решение от 29 юли 2019 г., Pelham и др. (C‑476/17, EU:C:2019:624, т. 5 от диспозитива).
(
20
)	Решение от 29 юли 2019 г., Pelham и др. (C‑476/17, EU:C:2019:624, т. 5 от диспозитива).
(
21
)	Вж. точка 25 от настоящото заключение.
(
22
)	Вж. точки 47 и 48 от настоящото заключение.
(
23
)	Припомням, че според тази разпоредба, „[к]огато след определяне на справедливото обезщетение от [AGCOM], страните не успеят да сключат договор, всяка от тях може да подаде иск до фирмените отделения на общите съдилища […], включително да предяви иска, по член 9 от Закон № 192 от 18 юни 1998 г.“.
(
24
)	Както и, в по-малка степен, тяхната закрила и колективно управление.
(
25
)	Мерки в този смисъл са били приети в Белгия, във Франция и в Испания (вж.: Furgał, U., op.cit.).
(
26
)	Курсивът е мой.
(
27
)	Решение от 22 януари 2013 г., Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, т. 45—47).
(
28
)	Вж. по-специално решение от 15 септември 2016 г., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, т. 81—83).
(
29
)	Решение от 2 юни 2022 г., Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, т. 48).
(
30
)	Вж. в този смисъл по-специално, решение от 21 декември 2016 г., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, т. 82—88).