62023CJ0233_RES
Cauza C‑233/23
Alphabet Inc. ș.a.
împotriva
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato
(cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 25 februarie 2025
„Trimitere preliminară – Concurență – Poziție dominantă – Articolul 102 TFUE – Piețe digitale – Platformă digitală – Refuzul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă, care a dezvoltat o platformă digitală, de a permite accesul la această platformă unei întreprinderi terțe care a dezvoltat o aplicație, asigurând interoperabilitatea platformei respective și a acestei aplicații – Aprecierea caracterului indispensabil al accesului la o platformă digitală – Efectele comportamentului reproșat – Justificare obiectivă – Necesitatea dezvoltării de către întreprinderea aflată în poziție dominantă a unui model pentru o categorie de aplicații în scopul de a permite accesul – Definiția pieței în aval relevante”
Poziție dominantă – Abuz – Refuzul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă de a permite unei alte întreprinderi să acceadă la un produs sau la un serviciu necesar activității sale – Infrastructură dezvoltată de întreprinderea aflată în poziție dominantă pentru a permite utilizarea sa de către întreprinderi terțe, iar nu doar pentru nevoile activității proprii – Aprecierea caracterului abuziv – Aplicarea condiției referitoare la caracterul indispensabil al accesului la această infrastructură de către întreprinderea care a solicitat accesul – Inexistență
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 37-52)
Poziție dominantă – Abuz – Noțiune – Noțiune obiectivă care vizează comportamentele de natură să influențeze structura pieței și care au ca efect împiedicarea menținerii sau a dezvoltării concurenței – Obligații care revin întreprinderii dominante – Exercitarea concurenței bazate numai pe merit – Criterii de apreciere – Dovada unor practici care pot avea efecte anticoncurențiale asupra pieței – Împrejurări care pot fi luate în considerare
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 54-61)
Poziție dominantă – Abuz – Refuzul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă, titulară a unei platforme digitale, de a asigura interoperabilitatea cu această platformă a unei aplicații dezvoltate de o întreprindere terță – Justificare obiectivă – Condiții – Sarcina probei – Obligații ale întreprinderii aflate în poziție dominantă în caz de refuz nejustificat
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 70-81)
Poziție dominantă – Piață relevantă – Delimitare – Piețe distincte – Identificarea pieței în aval – Criterii de apreciere – Identificarea pieței potențiale – Inexistența unei obligații de a defini în mod precis piața produselor și piața geografică în discuție
(art. 102 TFUE)
(a se vedea punctele 83-86)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar, Curtea, reunită în Marea Cameră, precizează condițiile în care refuzul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă de a asigura interoperabilitatea între platforma sa digitală și o aplicație terță poate fi abuziv și poate produce efecte anticoncurențiale. Aceasta clarifică de asemenea împrejurările care pot fi invocate ca justificare obiectivă a unui astfel de refuz, precum și obligațiile care revin întreprinderii aflate în poziție dominantă atunci când un asemenea refuz nu este justificat.
Google LLC este o filială a Alphabet Inc., care controlează Google Italy Srl, cu sediul în Italia. În anul 2015, Google a lansat Android Auto, care permite utilizatorilor de dispozitive mobile care funcționează cu sistemul de operare Android OS să acceseze, direct de pe ecranul sistemului de infotainment al unui autovehicul, aplicații prezente pe aceste dispozitive.
În anul 2018, Enel X Italia Srl, o societate din grupul Enel, care gestionează peste 60 % dintre stațiile de încărcare disponibile pentru autovehicule electrice în Italia, a solicitat Google să întreprindă acțiunile necesare pentru a asigura interoperabilitatea JuicePass, aplicația sa pentru încărcarea autovehiculelor electrice, cu Android Auto.
Având în vedere refuzul exprimat de Google, Enel X Italia a sesizat autoritatea italiană de concurență. Într‑o decizie din anul 2021, aceasta a considerat că comportamentul adoptat de Google, care consta în împiedicarea și întârzierea disponibilității pe Android Auto a aplicației JuicePass, constituia un abuz de poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE și a aplicat o amendă de peste 100 de milioane de euro societăților Alphabet, Google și Google Italy.
Aceste societăți au sesizat instanța administrativă italiană cu o acțiune împotriva deciziei amintite. Întrucât acțiunea respectivă a fost respinsă, ele au declarat apel la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), care a decis să solicite Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea noțiunii de „abuz de poziție dominantă”, în sensul articolului 102 TFUE, în prezența unui refuz al accesului precum cel în discuție în speță.
Aprecierea Curții
După ce a declarat admisibilă cererea de decizie preliminară, Curtea examinează, în primul rând, aspectul dacă refuzul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă care a dezvoltat o platformă digitală de a asigura interoperabilitatea acesteia cu o aplicație dezvoltată de o întreprindere terță, la solicitarea acesteia din urmă, poate constitui un abuz de poziție dominantă, chiar dacă platforma respectivă nu este indispensabilă pentru exploatarea comercială a acelei aplicații pe o piață în aval, în sensul jurisprudenței rezultate din Hotărârea Bronner (
1
).
Curtea începe prin a aminti că articolul 102 TFUE sancționează comportamentele întreprinderilor aflate în poziție dominantă precum cele care împiedică, prin mijloace diferite de concurența bazată pe merite, menținerea sau dezvoltarea concurenței pe o piață unde gradul de concurență este deja redus, tocmai din cauza prezenței uneia sau a mai multe întreprinderi aflate în poziție dominantă.
În acest context, Curtea a statuat în Hotărârea Bronner că refuzul de a acorda acces la o infrastructură dezvoltată și deținută de o întreprindere dominantă pentru nevoile propriilor activități poate constitui un abuz de poziție dominantă, cu condiția nu numai ca acest refuz să fie de natură să elimine orice concurență pe piața în discuție din partea solicitantului accesului și să nu poată fi justificat în mod obiectiv, ci și ca infrastructura în sine să fie indispensabilă desfășurării activității acestuia, în sensul că nu ar exista niciun substitut real sau potențial pentru infrastructura respectivă.
În această privință, Curtea subliniază că impunerea condițiilor respective era justificată de împrejurările specifice cauzei Bronner, care constau în refuzul unei întreprinderi dominante de a acorda acces unui concurent la o infrastructură pe care a dezvoltat‑o pentru nevoile activității proprii, cu excluderea oricărui alt comportament.
Astfel, faptul de a obliga o întreprindere aflată în poziție dominantă, din cauza caracterului abuziv al refuzului său, să contracteze cu un concurent pentru a‑i permite accesul la această infrastructură afectează în mod deosebit libertatea sa de a contracta și dreptul său de proprietate. În plus, dacă un asemenea acces ar fi acordat prea ușor, o întreprindere dominantă ar fi mai puțin promptă să investească în infrastructuri eficiente și în dezvoltarea de produse și de servicii de calitate, în interesul consumatorilor, iar celelalte întreprinderi nu ar fi stimulate să creeze instalații concurente.
În schimb, atunci când o întreprindere aflată în poziție dominantă a dezvoltat o infrastructură în perspectiva de a permite o utilizare a acestei infrastructuri de către întreprinderi terțe, condiția enunțată de Curte în Hotărârea Bronner, referitoare la caracterul indispensabil al infrastructurii menționate pentru exercitarea activității solicitantului de acces, nu se aplică întrucât nu este justificată nici de menținerea libertății de a contracta și a dreptului de proprietate al întreprinderii aflate în poziție dominantă, nici de necesitatea de a stimula această întreprindere să facă investiții. Faptul de a impune unei întreprinderi aflate în poziție dominantă să acorde acces la o infrastructură dezvoltată în vederea utilizării sale de către întreprinderi terțe nu modifică fundamental modelul economic care a stat la baza acestei dezvoltări.
În speță, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, reiese că platforma digitală nu a fost dezvoltată de întreprinderea titulară a acesteia numai pentru nevoile activității proprii, accesul la această platformă digitală fiind deschis unor întreprinderi terțe. Prin urmare, refuzul de a permite accesul la platforma digitală menționată poate constitui un abuz de poziție dominantă, chiar dacă platforma respectivă nu este indispensabilă pentru exploatarea comercială a acelei aplicații pe piața în aval, ci este de natură să facă aplicația amintită mai atractivă pentru consumatori.
În al doilea rând, Curtea statuează că împrejurarea că atât întreprinderea care a solicitat unei întreprinderi aflate în poziție dominantă să asigure interoperabilitatea platformei sale digitale, cât și că unii concurenți ai primei întreprinderi au rămas activi pe piața relevantă și și‑au dezvoltat poziția pe aceasta, deși nu beneficiau de o asemenea interoperabilitate, nu este de natură să indice în sine că refuzul întreprinderii aflate în poziție dominantă de a da curs solicitării respective nu putea produce efecte anticoncurențiale.
Curtea amintește că comportamentul unei întreprinderi aflate în poziție dominantă poate fi calificat drept abuziv, cu condiția să se demonstreze că, prin alte mijloace decât concurența bazată pe merite, acest comportament are ca efect actual sau potențial restrângerea concurenței prin excluderea unor întreprinderi concurente la fel de eficiente de pe piața sau de pe piețele relevante ori prin împiedicarea dezvoltării lor pe aceste piețe.
Această calificare nu impune totuși să se demonstreze că a fost atins rezultatul așteptat al unui astfel de comportament, care urmărește excluderea concurenților săi de pe piața în cauză. Prin urmare, o autoritate de concurență poate constata o încălcare a articolului 102 TFUE demonstrând, pe baza unor elemente de probă concrete, că comportamentul în cauză avea capacitatea efectivă de a produce efecte anticoncurențiale.
Astfel, menținerea aceluiași grad de concurență pe piața relevantă sau chiar dezvoltarea concurenței pe această piață nu înseamnă în mod necesar că comportamentul reproșat nu este susceptibil să producă efecte anticoncurențiale. În special, Curtea arată că caracterul abuziv al unui atare comportament nu depinde de capacitatea concurenților de a atenua asemenea efecte.
Curtea examinează, în al treilea rând, justificările obiective care pot fi invocate pentru a sta la baza unui refuz al accesului precum cel în cauză și eventualele obligații care revin întreprinderii aflate în poziție dominantă atunci când un astfel de refuz nu este justificat. Ea observă în această privință că refuzul de a asigura interoperabilitatea unei aplicații terțe cu platforma digitală a unei întreprinderi aflate în poziție dominantă poate fi justificat în mod obiectiv atunci când acordarea unei asemenea interoperabilități ar compromite integritatea platformei în cauză sau siguranța utilizării sale ori atunci când ar fi imposibil din alte motive tehnice să se asigure această interoperabilitate.
Într‑o situație diferită, întreprinderea în poziție dominantă este obligată să asigure interoperabilitatea într‑un termen rezonabil, ținând seama atât de dificultățile întâmpinate de această întreprindere pentru respectiva dezvoltare, cât și de nevoile întreprinderii terțe și în schimbul, dacă este cazul, al unei contraprestații financiare adecvate, care trebuie să fie justă și proporțională, având în vedere costul real al dezvoltării și dreptul întreprinderii aflate în poziție dominantă de a obține un beneficiu adecvat.
În al patrulea și ultimul rând, Curtea constată că, pentru a aprecia existența unui abuz care constă într‑un refuz al unei întreprinderi aflate în poziție dominantă de a asigura interoperabilitatea unei aplicații terțe cu platforma sa digitală, o autoritate de concurență se poate limita la a identifica piața pe care acest refuz poate produce efecte anticoncurențiale, și anume piața în aval, chiar dacă aceasta este doar potențială. Respectiva identificare nu necesită în mod obligatoriu o definire precisă a pieței produselor și a pieței geografice în discuție, în special atunci când piața în aval este încă în curs de dezvoltare sau evoluează rapid, astfel încât întinderea acesteia nu este definită complet la momentul la care este pus în aplicare comportamentul pretins abuziv.
(
1
)	Hotărârea din 26 noiembrie 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).