HOTĂRÂREA CURȚII19 iunie 1990?(1)„Drepturi
care izvorăsc din dispoziții comunitare – Protecție asigurată de
instanțele naționale – Competența instanțelor naționale de a dispune
măsuri provizorii în cazul formulării unei trimiteri preliminare”În cauza C‑213/89_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de House of Lords, în
litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreThe QueenșiSecretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd și alții_cu
privire la interpretarea dreptului comunitar și referitoare la
întinderea competenței instanțelor naționale de a dispune măsuri
provizorii atunci când în discuție sunt drepturi conferite de dreptul
comunitar_CURTEA_compusă
din domnul O. Due, președinte, Sir Gordon Slynn, domnii C. N.
Kakouris, F. A. Schockweiler, M. Zuleeg, președinți de cameră,
G. F. Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida,
G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M. Díez de Velasco,
judecători_avocat general: domnul G. Tesauro_grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal_luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
guvernul Regatului Unit, de domnul T. J. G. Pratt, Principal
Assistant Treasury Solicitor, în calitate de agent, asistat de Sir
Nicholas Lyell, QC, Solicitor General, de domnii Christopher Bellamy,
QC, și Christopher Vajda, barrister;–        pentru
guvernul irlandez, de domnul Louis J. Dockery, Chief State Solicitor,
în calitate de agent, asistat de domnul James O'Reilly, SC în cadrul
Baroului din Irlanda;–        pentru
Factortame Ltd și alții, de domnii David Vaughan, QC, Gerald Barling,
barrister, David Anderson, barrister, și Stephen Swabey, solicitor, de
la cabinetul Thomas Cooper & Stibbard;–        pentru
Comisie, de domnii Götz zur Hausen, consilier juridic, și Peter Oliver,
membru în serviciul juridic al acesteia, în calitate de agenți_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale guvernului Regatului Unit, ale
Factortame Ltd și alții, ale Rawlings (Trawling) Ltd, reprezentată de N.
Forwood, QC, și ale Comisiei, în ședința de audiere a pledoariilor din 5
aprilie 1990_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 mai 1990_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
Hotărârea din 18 mai 1989, primită de Curte la 10 iulie 1989, House of
Lords a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, două
întrebări preliminare, privind interpretarea dreptului comunitar și
referitoare la întinderea competenței instanțelor naționale de a dispune
măsuri provizorii atunci când în discuție sunt drepturi conferite de
dreptul comunitar.2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul unui litigiu între Secretary of
State for Transport, pe de o parte, și Factortame Ltd și alte societăți
reglementate de dreptul Regatului Unit, precum și administratorii și
acționarii acestor societăți, dintre care majoritatea sunt resortisanți
spanioli (denumiți în continuare „recurenții din acțiunea principală”),
pe de altă parte.3        Din
dosar reiese că societățile în cauză au în proprietate sau exploatează
95 de nave de pescuit care erau înscrise în registrul navelor britanice
în temeiul Legii privind navigația maritimă comercială din 1894
(Merchant Shipping Act 1894). 53 dintre aceste nave fuseseră, inițial,
înmatriculate în Spania și arboraseră pavilion spaniol, însă au fost
înmatriculate în registrul britanic la diferite date începând cu 1980.
Celelalte 42 de nave au fost înregistrate tot în Regatul Unit, dar au
fost cumpărate de aceste societăți la diferite date, îndeosebi după
1983.4        Regimul
juridic al înmatriculării navelor de pescuit britanice a fost modificat
radical prin partea a II‑a din Legea privind navigația maritimă
comercială din 1988 (Merchant Shipping Act 1988, denumită în continuare
„legea din 1988”) și prin Regulamentele din 1988 privind înmatricularea
navelor de pescuit [Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels)
Regulations 1988, denumite în continuare „regulamentele din 1988”;
S. I. 1988, nr. 1926]. Este cert că Regatul Unit a procedat la
această modificare pentru a pune capăt practicii așa‑zisei „quota
hopping”, și anume practicii constând, în opinia guvernului Regatului
Unit, în „prădarea” cotelor de pescuit atribuite Regatului Unit de către
nave care arborează pavilion britanic, dar care în realitate nu sunt
britanice.5        Legea
din 1988 prevede înființarea unui nou registru în care trebuie să fie
înmatriculate toate navele de pescuit britanice, inclusiv cele care au
fost deja înmatriculate în vechiul registru general în temeiul Legii
privind navigația maritimă comercială din 1894. Cu toate acestea, numai
navele de pescuit care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 14
din legea din 1988 pot fi înmatriculate în noul registru.6        Acest
articol prevede, la alineatul (1), că, în afara unei derogări decise de
ministrul transporturilor, o navă de pescuit poate fi înscrisă în noul
registru numai în cazul în care:„a)      proprietarul acesteia este britanic_b)      este
exploatată din Regatul Unit, iar utilizarea acesteia este dirijată și
controlată din Regatul Unit șic)      navlositorul,
armatorul care exploatează nava sau operatorul acesteia este o persoană
sau o societate calificată.”În
conformitate cu alineatul (2) al aceluiași articol, se consideră că o
navă de pescuit aparține unui proprietar britanic dacă proprietatea
„nominală” (legal ownership) este în totalitate deținută de una sau mai
multe persoane sau societăți calificate și dacă proprietatea „efectivă”
(beneficial ownership) a navei aparține uneia sau mai multor societăți
calificate sau în proporție de cel puțin 75 % uneia sau mai multor
persoane calificate. În conformitate cu alineatul (7) al aceluiași
articol, prin „persoană calificată” se înțelege o persoană care este
cetățean britanic, care locuiește și are domiciliul în Regatul Unit, iar
prin „societate calificată” se înțelege o societate înființată în
Regatul Unit și care are sediul în această țară, al cărei capital social
este deținut în proporție de cel puțin 75 % de una sau mai multe
persoane sau societăți calificate și în care cel puțin 75 % dintre
administratori sunt persoane calificate.7        Legea
și regulamentele din 1988 au intrat în vigoare la 1 decembrie 1988. Cu
toate acestea, în temeiul articolului 13 din lege, valabilitatea
înmatriculărilor efectuate sub regimul anterior a fost prelungită
provizoriu până la 31 martie 1989.8        La
4 august 1989, Comisia a sesizat Curtea cu o acțiune formulată în
temeiul articolului 169 din Tratatul CEE prin care solicită să se
constate că, prin faptul că impune condițiile de cetățenie și/sau de
naționalitate prevăzute la articolul 14 din legea din 1988, Regatul Unit
nu își îndeplinește obligațiile care îi incumbă în temeiul articolelor
7, 52 și 221 din Tratatul CEE. Această acțiune face obiectul cauzei
246/89, care se află în prezent pe rolul Curții. Prin înscris separat,
depus la grefa Curții în aceeași zi, Comisia a solicitat Curții să
dispună suspendarea provizorie a aplicării acestor condiții de cetățenie
și/sau de naționalitate în măsura în care îi privește pe resortisanții
altor state membre și pentru navele de pescuit care, până la 31 martie
1989, desfășurau o activitate de pescuit sub pavilion britanic și pe
baza unei licențe de pescuit britanice. Prin Ordonanța din 10 octombrie
1989 (246/89 R, Rec., p. 3125), președintele Curții a admis
această cerere. Pentru executarea acestei ordonanțe, Regatul Unit a
adoptat o ordonanță regală de modificare a articolului 14 din legea din
1988, cu efect de la 2 noiembrie 1989.9        La
momentul inițierii procedurii principale, cele 95 de nave de pescuit
ale recurenților din acțiunea principală nu îndeplineau cel puțin una
dintre condițiile de înmatriculare prevăzute la articolul 14 din legea
din 1988 și nu puteau, prin urmare, să fie înmatriculate în noul
registru.10      Dat
fiind că aceste nave urmau să fie private de dreptul de a pescui de la 1
aprilie 1989, societățile în cauză au contestat, printr‑o acțiune în
contencios administrativ pe care au introdus‑o la 16 decembrie 1988 la
High Court of Justice, Queen’s Bench Division, compatibilitatea părții a
II‑a din legea din 1988 cu dreptul comunitar. De asemenea, acestea au
solicitat încuviințarea unor măsuri provizorii pentru toată perioada în
care nu se va fi luat o hotărâre definitivă cu privire la acțiunea în
contencios administrativ formulată.11      Prin
Hotărârea din 10 martie 1989, Divisional Court din cadrul Queen’s Bench
Division: i) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, cu privire la problemele de drept
comunitar apărute în cursul procedurii; ii) a dispus, ca măsură
provizorie, suspendarea aplicării părții a II‑a din legea din 1998 și a
regulamentelor din 1988 în măsura în care îi privește pe recurenți.12      La
13 martie 1989, Secretary of State for Transport a declarat apel
împotriva ordonanței pronunțate de Divisional Court cu privire la
măsurile provizorii. Prin Hotărârea din 22 martie 1989, Court of Appeal a
statuat că, în temeiul dreptului național, instanțele nu au competența
să suspende provizoriu aplicarea legilor. În consecință, aceasta a
anulat ordonanța pronunțată de Divisional Court.13      Sesizată
cu acest litigiu, House of Lords a pronunțat Hotărârea din 18 mai 1989,
citată anterior. Prin această hotărâre, aceasta a constatat, mai întâi,
că afirmațiile recurenților din acțiunea principală privind prejudiciul
ireparabil pe care l‑ar suferi în cazul neacordării măsurilor
provizorii solicitate și al admiterii acțiunii lor principale sunt
întemeiate. Cu toate acestea, House of Lords a statuat că, în temeiul
dreptului național, instanțele britanice nu au competența să dispună
măsuri provizorii într‑un caz precum acela din cauza principală; mai
precis, vechea normă a common law, potrivit căreia nicio măsură
provizorie nu poate fi dispusă împotriva Coroanei, cu alte cuvinte
împotriva guvernului, coroborată cu prezumția potrivit căreia legile
naționale sunt conforme cu dreptul comunitar atât timp cât nu s‑a
statuat asupra compatibilității lor cu acest drept, ar constitui un
obstacol în această privință.14      Apoi,
House of Lords a ridicat problema dacă, în pofida acestei reguli din
dreptul național, instanțele britanice au totuși competența să dispună
măsuri provizorii împotriva Coroanei întemeindu‑se pe dreptul comunitar.15      Prin
urmare, considerând că litigiul ridica o problemă de interpretare a
dreptului comunitar, House of Lords a decis, în temeiul articolului 177
din Tratatul CEE, să suspende judecarea cauzei până ce Curtea de
Justiție se va fi pronunțat cu privire la următoarele întrebări
preliminare:„1) Atunci când_i)      într‑o
procedură inițiată în fața unei instanțe naționale, una dintre părți
pretinde că poate să invoce în mod legitim, în temeiul dreptului
comunitar, drepturi care au efect direct în dreptul național
(«drepturile invocate»)_ii)      aplicarea
unei dispoziții naționale exprese privează în mod automat această parte
de drepturile invocate_iii)      există
argumente solide, atât pentru, cât și împotriva existenței drepturilor
invocate, iar instanța națională a solicitat pronunțarea unei hotărâri
preliminare în temeiul articolului 177 cu privire la problema dacă
drepturile invocate există sau nu există_iv)      dreptul
național prezumă că dispoziția națională în cauză este compatibilă cu
dreptul comunitar, dacă și atât timp cât nu s‑a constatat
incompatibilitatea acesteia_v)      instanța
națională nu are competența să încuviințeze măsuri provizorii de
protecție a drepturilor invocate prin suspendarea aplicării dispoziției
naționale atât timp cât nu s‑a pronunțat hotărârea preliminară_vi)      în
sfârșit, dacă hotărârea preliminară recunoaște în cele din urmă
existența drepturilor invocate, partea care poate să invoce aceste
drepturi a suferit probabil un prejudiciu ireparabil ca urmare a
faptului că nu au fost adoptate aceste măsuri provizorii de protecție_dreptul comunitara)      obligă
instanța națională să acorde această protecție provizorie a drepturilor
invocate saub)      recunoaște
instanței competența de a acorda această protecție provizorie a
drepturilor invocate?2)      În
cazul unui răspuns negativ la prima întrebare litera a), și a unui
răspuns afirmativ la prima întrebare litera b), care sunt criteriile
care trebuie aplicate pentru a statua asupra problemei dacă este necesar
să se adopte sau să nu se adopte asemenea măsuri provizorii de
protecție a drepturilor invocate?”16      Pentru
o prezentare mai detaliată a faptelor din acțiunea principală, a
desfășurării procedurii, precum și a observațiilor prezentate Curții, se
face trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente din dosar sunt
reluate în cele ce urmează numai în măsura în care sunt necesare pentru
motivarea Curții.17      Din
dosar și în special din hotărârea de trimitere și din desfășurarea
procedurii în fața instanțelor naționale sesizate anterior, care este
prezentată mai sus, rezultă că, prin întrebarea preliminară, instanța
națională solicită, în esență, să se stabilească dacă instanța națională
care este sesizată cu un litigiu privind dreptul comunitar și care
consideră că singurul obstacol care se opune ca aceasta să dispună
măsuri provizorii este o normă de drept național trebuie să înlăture
aplicarea acelei norme.18      Pentru
a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că, în Hotărârea din 9
martie 1978, Simmenthal (106/77, Rec., p. 629), Curtea a declarat
că normele cu aplicabilitate directă ale dreptului comunitar „trebuie să
își producă totalitatea efectelor în mod uniform în toate statele
membre, de la intrarea lor în vigoare și în cursul întregii perioade de
validitate a acestora” (punctul 14) și că, „în temeiul principiului
supremației dreptului comunitar, dispozițiile tratatului și actele
instituțiilor direct aplicabile au ca efect, în raporturile lor cu
legislația națională a statelor membre, prin simplul fapt al intrării
lor în vigoare, […] de a determina inaplicabilitatea de drept a oricărei
dispoziții contrare a legislației naționale […]” (punctul 17).19      Potrivit
jurisprudenței Curții, instanțele naționale sunt cele care au sarcina,
în temeiul principiului cooperării prevăzut la articolul 5 din tratat,
să asigure protecția juridică ce izvorăște, pentru justițiabili, din
efectul direct al dispozițiilor de drept comunitar (a se vedea, ca
jurisprudență recentă, Hotărârea din 10 iulie 1980, Ariete, 811/79,
Rec., p. 2545, și Hotărârea Mireco, 826/79, Rec., p. 2559).20      De
asemenea, Curtea s‑a pronunțat în sensul că ar fi incompatibilă cu
cerințele inerente ale înseși naturii dreptului comunitar orice
dispoziție națională sau orice practică legislativă, administrativă sau
judiciară, ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului comunitar
prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept
prerogativa de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce
este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care
ar constitui eventual un obstacol, chiar temporar, în calea eficienței
depline a normelor comunitare (Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal,
citată anterior, punctele 22 și 23).21      Trebuie
adăugat că deplina eficacitate a dreptului comunitar ar fi în egală
măsură diminuată dacă o normă de drept național ar putea să împiedice
instanța sesizată cu o cauză căreia i se aplică dreptul comunitar să
încuviințeze măsuri provizorii pentru a garanta deplina eficacitate a
hotărârii judecătorești ce se va pronunța cu privire la existența
drepturilor invocate în temeiul dreptului comunitar. Rezultă că instanța
care, în aceste împrejurări, ar încuviința măsuri provizorii dacă
printr‑o normă de drept național nu i s‑ar interzice să acționeze astfel
are obligația să înlăture aplicarea acelei norme.22      Această
interpretare este susținută de sistemul instituit prin articolul 177
din Tratatul CEE, al cărui efect util ar fi diminuat în cazul în care
instanța națională care suspendă judecarea cauzei până ce Curtea
răspunde la întrebarea preliminară pe care a adresat‑o nu ar putea
încuviința măsuri provizorii până la pronunțarea deciziei sale adoptate
pe baza răspunsului Curții.23      În
consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dreptul
comunitar trebuie să fie interpretat în sensul că instanța națională
care este sesizată cu un litigiu privind dreptul comunitar și care
consideră că singurul obstacol care se opune ca aceasta să dispună
măsuri provizorii este o normă de drept național trebuie să înlăture
aplicarea acelei norme. Cu privire la cheltuielile de judecată24      Cheltuielile
efectuate de guvernul Regatului Unit, guvernul irlandez și de Comisia
Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face
obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunile
principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța
de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se cu privire la întrebarea care i‑a fost adresată de House of Lords prin Hotărârea din 18 mai 1989, hotărăște:Dreptul
comunitar trebuie să fie interpretat în sensul că instanța națională
care este sesizată cu un litigiu privind dreptul comunitar și care
consideră că singurul obstacol care se opune ca aceasta să dispună
măsuri provizorii este o normă de drept național trebuie să înlăture
aplicarea acelei norme.DueSlynn      Kakouris      SchockweilerZuleegManciniJolietMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasGrévisseDíez de VelascoPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 iunie 1990.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due1? Limba de procedură: engleza.