HOTĂRÂREA CURȚII din 15 iulie 1964(1)În cauza 6/64_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată
în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, de Giudice Conciliatore din
Milano, referitor la interpretarea articolelor 102, 93, 53 și 37 din
tratatul menționat, în cadrul unui litigiu aflat pe rolul instanței
menționate între domnul Flaminio CostașiE.N.E.L. (Ente nazionale energia elettrica, impresa già della Edison Volta)CURTEA_compusă
din domnul A. M. Donner, președinte, domnii Ch. L. Hammes și
A. Trabucchi, președinți de cameră, domnii L. Delvaux, R. Rossi, R.
Lecourt (raportor) și W. Strauss, judecători_avocat general: domnul M. Lagrange_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâreAvând
în vedere că, prin Ordonanța din 16 ianuarie 1964, transmisă în mod
corespunzător Curții, Giudice Conciliatore din Milano, „văzând articolul
177 din Tratatul de instituire a CEE din 25 martie 1957, integrat în
legislația italiană prin Legea nr. 1203 din 14 octombrie 1957, și
susținerea potrivit căreia Legea nr. 1643 din 6 decembrie 1962 și
decretele prezidențiale adoptate în executarea acestei legi [...]
încalcă articolele 102, 93, 53 și 37 din tratat”, a hotărât să suspende
judecarea cauzei și să transmită dosarul către Curte.  Cu privire la aplicarea articolului 177 Motiv dedus din modul de redactare a întrebăriiAvând
în vedere că s‑a reproșat că, prin întrebarea aflată în curs de
examinare, s‑ar fi tins la obținerea, prin intermediul articolului 177, a
unei hotărâri prin care să se statueze cu privire la conformitatea unei
legi cu tratatul;că totuși, în temeiul
acestui articol, instanțele naționale ale căror hotărâri nu sunt, precum
în speță, supuse niciunei căi de atac, sunt obligate să sesizeze Curtea
în vederea pronunțării unei hotărâri preliminare privind „interpretarea
tratatului” atunci când o astfel de întrebare este ridicată înaintea
acestora;că, pe calea acestei dispoziții,
Curtea nu poate aplica tratatul într‑o cauză determinată și nici nu
poate statua cu privire la validitatea unei măsuri interne luate în
considerarea acestuia, cum ar fi posibil să procedeze în temeiul
articolului 169;că totuși Curtea poate să
deducă din modul imperfect de redactare folosit de către instanța
națională numai întrebările referitoare la interpretarea tratatului;că,
prin urmare, nu este necesar ca aceasta să se pronunțe cu privire la
validitatea unei legi italiene în raport cu tratatul, ci numai să
interpreteze articolele menționate anterior în contextul elementelor de
drept expuse de Giudice Conciliatore.  Motiv dedus din absența necesității unei interpretăriAvând
în vedere că se reproșează instanței din Milano că a solicitat o
interpretare a tratatului care nu ar fi fost necesară soluționării
litigiului dedus judecății sale; având în
vedere că totuși articolul 177, bazat pe o separare netă a competențelor
între instanțele naționale și Curte, nu permite acesteia din urmă nici
să judece faptele cauzei și nici să cenzureze motivele și obiectivele
cererii de interpretare.  Motiv dedus din obligația instanței de a aplica dreptul internAvând
în vedere că guvernul italian invocă „inadmisibilitatea absolută” a
cererii Giudice Conciliatore pentru motivul că instanța națională,
obligată să aplice o lege internă, nu poate face uz de articolul 177;având
în vedere că, spre deosebire de tratatele internaționale obișnuite,
Tratatul CEE a instituit o ordine juridică proprie, integrată în
sistemul juridic al statelor membre în momentul intrării în vigoare a
tratatului și care este obligatorie pentru instanțele acestora;că,
într‑adevăr, prin instituirea unei Comunități cu o durată nelimitată,
dotată cu instituții proprii, cu personalitate, cu capacitate juridică,
cu capacitate de reprezentare internațională și, în special, cu puteri
reale derivate din limitarea competenței sau din transferul atribuțiilor
statelor către Comunitate, acestea din urmă au limitat, chiar dacă în
domenii restrânse, drepturile lor suverane și au creat astfel un corp de
drept aplicabil resortisanților lor și lor însele;având
în vedere că această integrare a dispozițiilor care provin din izvoare
comunitare în dreptul fiecărei țări membre, precum și, într‑un sens mai
general, litera și spiritul tratatului au drept corolar imposibilitatea
statelor de a face să prevaleze, împotriva unei ordini juridice
acceptate de către acestea pe bază de reciprocitate, o măsură
unilaterală ulterioară care nu poate astfel să îi fie opozabilă;că
forța executivă a dreptului comunitar nu poate, într‑adevăr, varia de
la un stat la altul în funcție de legile interne ulterioare fără a pune
în pericol realizarea scopurilor tratatului menționate la articolul 5
alineatul (2) și nici nu poate da naștere unei discriminări interzise
prin articolul 7;că obligațiile asumate în
temeiul Tratatului de instituire a Comunității nu ar fi necondiționale,
ci doar eventuale, în cazul în care acestea ar putea fi puse în discuție
prin actele legislative viitoare ale semnatarilor;că,
atunci când statelor le este recunoscut dreptul de a acționa
unilateral, acest fapt are ca temei o clauză specială precisă [de
exemplu, articolul 15, articolul 93 alineatul (3), articolele 223-225];că,
pe de altă parte, cererile de derogare ale statelor sunt supuse
procedurilor de autorizare [articolul 8 alineatul (4), articolul 17
alineatul (4), articolele 25, 26, 73, articolul 93 alineatul (2) al
treilea paragraf și articolul 226, de exemplu] care ar fi fără obiect în
cazul în care acestea ar avea posibilitatea de a se sustrage de la
obligațiile lor prin intermediul unei simple legi;având
în vedere că supremația dreptului comunitar este confirmată prin
articolul 189, conform căruia regulamentele au caracter „obligatoriu” și
„se aplică direct în fiecare stat membru”;că
această dispoziție, care nu este însoțită de nicio rezervă, ar fi
lipsită de valoare în cazul în care un stat ar putea să îi anuleze
efectele unilateral, printr‑un act legislativ opozabil textelor
comunitare;având în vedere că rezultă din
ansamblul acestor elemente că, întrucât provine dintr‑un izvor autonom,
dreptului născut din tratat nu i s‑ar putea opune, așadar, în
considerarea naturii sale specifice originale, pe cale judiciară, un
text intern, indiferent de natura acestuia, fără a‑și pierde caracterul
comunitar și fără a fi pus în discuție fundamentul juridic al
Comunității înseși;că transferul operat de
către state, din ordinea lor juridică internă în beneficiul ordinii
juridice comunitare, al drepturilor și obligațiilor corespunzătoare
dispozițiilor din tratat are drept consecință o limitare definitivă a
drepturilor lor suverane în raport cu care nu poate avea întâietate un
act unilateral ulterior incompatibil cu noțiunea de Comunitate;că,
în consecință, este necesar să se facă aplicarea articolului 177, în
pofida oricărei legi naționale, în cazul în care se adresează o
întrebare privind interpretarea tratatului;având
în vedere că întrebările adresate de Giudice Conciliatore cu privire la
articolele 102, 93, 53 și 37 urmăresc să clarifice în primul rând dacă
aceste dispoziții produc efecte imediate și dacă dau naștere, în
beneficiul justițiabililor, unor drepturi pe care instanțele naționale
trebuie să le apere și, în caz afirmativ, care este înțelesul acestora. Cu privire la interpretarea articolului 102Având
în vedere că, în conformitate cu articolul 102, atunci când „există
temerea” că adoptarea unei dispoziții legislative poate produce o
„denaturare”, statul membru care intenționează să procedeze în acest fel
„consultă Comisia”, aceasta din urmă putând ulterior să recomande
statelor membre adoptarea măsurilor corespunzătoare în vederea evitării
denaturării de care acestea se tem;având în
vedere că acest articol, inclus în capitolul consacrat „apropierii
legislațiilor”, urmărește să evite agravarea divergențelor existente
între legislațiile naționale, în considerarea obiectivelor tratatului;că,
prin această dispoziție, statele membre și‑au limitat libertatea de
inițiativă, acceptând să se supună unei proceduri de consultare
corespunzătoare;că, obligându‑se, ele
însele, fără ambiguitate să consulte în mod preventiv Comisia în toate
cazurile în care proiectele lor legislative ar putea implica un risc,
chiar redus, al unei eventuale denaturări, statele au încheiat cu
Comunitatea un angajament care le obligă în calitate de state, dar care
nu dă naștere în beneficiul justițiabililor unor drepturi pe care
instanțele naționale trebuie să le apere;având
în vedere că, la rândul său, Comisia este obligată să asigure
respectarea prevederilor acestui articol, dar că această obligație nu
conferă particularilor posibilitatea de a invoca, în cadrul dreptului
comunitar și în temeiul articolului 177, nici neîndeplinirea
obligațiilor de către statul în cauză și nici omisiunea de a acționa a
Comisiei.  Cu privire la interpretarea articolului 93Având
în vedere că, în conformitate cu articolul 93 alineatele (1) și (2),
Comisia, împreună cu statele membre, „verifică permanent regimurile
ajutoarelor existente în aceste state” în scopul punerii în aplicare a
măsurilor utile impuse de funcționarea pieței comune;că,
în conformitate cu articolul 93 alineatul (3), Comisia trebuie să fie
informată, în timp util, cu privire la proiectele destinate să instituie
sau să modifice ajutoare, statul membru interesat neputând pune în
aplicare măsurile preconizate înainte de încheierea procedurii
comunitare și, după caz, a procedurii în fața Curții;având
în vedere că aceste dispoziții, conținute într‑o secțiune din tratat
consacrată „ajutoarelor acordate de state”, urmăresc, pe de o parte, să
elimine în mod progresiv ajutoarele existente și, pe de altă parte, să
evite ca, în administrarea afacerilor interne ale respectivelor state,
să fie instituite, „sub orice formă”, ajutoare noi, susceptibile să
favorizeze, direct sau indirect, într‑o manieră apreciabilă,
întreprinderile sau produsele și să amenințe, chiar cu titlu potențial,
să denatureze concurența;că, prin articolul
92, statele au recunoscut că ajutoarele în cauză sunt incompatibile cu
piața comună și s‑au angajat în acest fel în mod implicit să nu le
instituie în afara derogărilor prevăzute de tratat, dar că, prin
articolul 93, acestea au convenit doar să le supună procedurilor
corespunzătoare, atât pentru suprimarea ajutoarelor existente, cât și
pentru instituirea unor noi ajutoare;că,
obligându‑se, de asemenea, formal să informeze Comisia „în timp util” cu
privire la proiectele lor de ajutoare, acceptând să se supună
procedurilor prevăzute la articolul 93, statele au încheiat cu
Comunitatea un angajament care le obligă în calitate de state, dar care
nu creează drepturi în beneficiul justițiabililor, cu excepția ultimei
dispoziții de la al treilea paragraf al articolului menționat, care
excedează cauzei de față;având în vedere
că, la rândul său, Comisia este obligată să asigure respectarea
prevederilor articolului respectiv, acesta obligând‑o chiar să procedeze
împreună cu statele la examinarea permanentă a regimurilor ajutoarelor
existente, dar că această obligație nu conferă particularilor
posibilitatea de a invoca, în cadrul dreptului comunitar și în temeiul
articolului 177, nici neîndeplinirea obligațiilor de către statul în
cauză și nici omisiunea de a acționa a Comisiei.  Cu privire la interpretarea articolului 53Având
în vedere că, în conformitate cu articolul 53, statele membre se
angajează, sub rezerva dispozițiilor prevăzute de tratat, să nu
introducă noi restricții cu privire la stabilirea pe teritoriul lor a
resortisanților celorlalte state membre;că obligația pe care statele și‑au asumat‑o în acest fel se reduce din punct de vedere juridic la o simplă abținere;că
aceasta nu este însoțită de nicio condiție și nici nu este subordonată,
în executarea sa ori în efectele sale, intervenției niciunui act, nici
din partea statelor, nici din partea Comisiei;că
este, așadar, completă și perfectă din punct de vedere juridic și, în
consecință, susceptibilă să producă efecte directe în relațiile dintre
statele membre și justițiabili;având în
vedere că o interdicție exprimată atât de formal, intrată în vigoare
odată cu tratatul în întreaga Comunitate și, astfel, integrată în
sistemul juridic al statelor membre, constituie însăși legea acestora și
îi privește direct pe resortisanții lor, în favoarea cărora a dat
naștere unor drepturi individuale pe care instanțele naționale trebuie
să le apere;având în vedere că
interpretarea solicitată a articolului 53 impune ca acesta să fie
analizat în contextul capitolului referitor la dreptul de stabilire în
care este situat;că după ce, prin articolul
52, s‑a prevăzut eliminarea progresivă a „restricțiilor privind
libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul
unui alt stat membru”, capitolul respectiv a prevăzut, la articolul 53,
că aceste state nu trebuie să introducă „noi restricții la stabilirea
pe teritoriul lor a resortisanților celorlalte state membre”;că,
pe cale de consecință, este vorba despre cunoașterea condițiilor în
care resortisanții celorlalte state membre dispun de libertatea de
stabilire;că articolul 52 alineatul (2)
precizează acest aspect stipulând că libertatea de stabilire comportă
accesul la activități independente, la înființarea și la gestionarea de
întreprinderi „în condițiile definite de legislația țării de stabilire
pentru proprii resortisanți”;că este, prin
urmare, suficient, pentru respectarea articolului 53, ca nicio măsură
nouă să nu supună stabilirea resortisanților celorlalte state membre
unei reglementări mai severe decât cea rezervată propriilor
resortisanți, iar aceasta indiferent de regimul juridic al
întreprinderilor.  Cu privire la interpretarea articolului 37Având
în vedere că, în conformitate cu articolul 37 alineatul (1), statele
membre restructurează treptat „monopolurile naționale cu caracter
comercial” în scopul de a asigura eliminarea oricărei discriminări între
resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare
și desfacere;că acesta prevede, în plus,
la alineatul (2), obligația statelor membre de a se abține de la
adoptarea oricărei noi măsuri contrare principiilor prevăzute la
articolul 37 alineatul (1);având în vedere
că statele și‑au asumat astfel o dublă obligație: una activă, de
restructurare a monopolurilor lor naționale, iar cealaltă pasivă, de
evitare a adoptării oricărei măsuri noi;că
se solicită interpretarea acestei din urmă obligații, precum și
stabilirea elementelor necesare interpretării conținute de prima
obligație;având în vedere că articolul 37
alineatul (2) conține o interdicție necondițională care nu constituie o
obligație de a face, ci de a nu face;că
această obligație nu este însoțită de nicio rezervă în sensul
subordonării punerii sale în aplicare vreunui act pozitiv de drept
intern;că această interdicție, prin însăși
natura sa, este susceptibilă să producă efecte directe în relațiile
juridice dintre statele membre și justițiabilii acestora;având
în vedere că o interdicție exprimată atât de formal, intrată în vigoare
odată cu tratatul în ansamblul Comunității și, de aceea, integrată în
sistemul juridic al statelor membre, constituie însăși legea acestora și
îi privește direct pe resortisanții acestora, în favoarea cărora a
creat drepturi individuale pe care instanțele naționale trebuie să le
apere;având în vedere că interpretarea
solicitată a articolului 37 implică, în considerarea complexității
textului și a interferențelor dintre alineatele (1) și (2), ca acestea
să fie examinate în ansamblul capitolului din care fac parte;că acest capitol este consacrat „eliminării restricțiilor cantitative între statele membre”;având
în vedere că trimiterea, prin intermediul articolului 37 alineatul (2),
la „principiile enunțate la alineatul (1)” are astfel scopul de a
împiedica stabilirea oricărei noi „discriminări între resortisanții
statelor membre” în ceea ce privește „condițiile de aprovizionare și
desfacere”;că, scopul fiind astfel
precizat, articolul 37 alineatul (1) descrie, pentru a le interzice,
mijloacele susceptibile să conducă la încălcarea sa;că,
prin trimiterea de la articolul 37 alineatul (2), sunt astfel interzise
orice noi monopoluri sau organisme vizate la articolul 37 alineatul
(1), în măsura în care acestea urmăresc să introducă noi discriminări în
cadrul condițiilor de aprovizionare și desfacere;că
este necesar, prin urmare, ca instanța de fond să cerceteze mai întâi
dacă a fost adusă o atingere efectivă acestui scop, și anume dacă o
discriminare nouă între resortisanții statelor membre cu privire la
condițiile de aprovizionare și desfacere rezultă din însăși măsura
aflată în litigiu sau este consecința acesteia;având în vedere că se impune, în afară de aceasta, să fie luate în considerare mijloacele vizate la articolul 37 alineatul (1);că
acest articol interzice instituirea nu a tuturor monopolurilor
naționale, ci numai a acelora care prezintă „un caracter comercial”, și
aceasta în măsura în care vizează introducerea discriminărilor
menționate mai sus;că, pentru a intra sub
incidența interdicțiilor din acest text, monopolurile naționale și
organismele respective trebuie, pe de o parte, să aibă ca obiect
tranzacțiile cu un produs comercial susceptibil să facă obiectul
concurenței și al schimburilor între statele membre și, pe de altă
parte, să joace un rol efectiv în cadrul acestor schimburi;că
revine instanței de fond sarcina să aprecieze în fiecare cauză în parte
dacă activitatea economică respectivă este legată de un astfel de
produs care, prin natura sa și cerințele tehnice sau internaționale
cărora le este supus, poate să îndeplinească un rol efectiv în
importurile sau exporturile dintre resortisanții statelor membre. Cu privire la cheltuielile de judecatăAvând
în vedere că, în ceea ce privește cheltuielile efectuate de către
Comisia Comunității Economice Europene și guvernul italian, care au
prezentat observații Curții, acestea nu pot face obiectul unei
rambursări;că, în privința părților din
litigiul pendinte în fața Giudice Conciliatore din Milano, procedura are
caracterul unui incident survenit la această instanță;pentru aceste motive_văzând actele de procedură;după ascultarea raportului judecătorului raportor;după
ascultarea observațiilor părților din acțiunea principală, ale Comisiei
Comunității Economice Europene și ale guvernului italian;după ascultarea concluziilor avocatului general;văzând articolele 37, 53, 93, 102, 177 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene;văzând Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunității Economice Europene;văzând Regulamentul de procedură al Curții de Justiție a Comunităților Europene_CURTEA_pronunțându‑se cu privire la excepția de inadmisibilitate întemeiată pe articolul 177, hotărăște: Întrebările
adresate de Giudice Conciliatore din Milano în temeiul articolului 177
sunt admisibile în măsura în care acestea vizează, în speță,
interpretarea dispozițiilor Tratatului CEE, niciun act unilateral
ulterior nefiind opozabil normelor comunitare;declară:1)      Articolul
102 nu conține dispoziții care pot da naștere, în beneficiul
justițiabililor, unor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să
le apere;2)      Prevederile articolului 93, la care se referă întrebarea adresată, nu conțin nici ele astfel de dispoziții;3)      Articolul
53 constituie o normă comunitară care poate da naștere, în beneficiul
justițiabililor, unor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să
le apere;Aceste dispoziții
interzic orice măsură nouă având ca obiect supunerea stabilirii
resortisanților celorlalte state membre unei reglementări mai severe
decât cea rezervată propriilor resortisanți, iar aceasta indiferent de
regimul juridic al întreprinderilor;4)      Articolul
37 alineatul (2) constituie, prin toate dispozițiile sale, o normă
comunitară care poate da naștere, în beneficiul justițiabililor, unor
drepturi pe care instanțele naționale trebuie să le apere.În
cadrul întrebării adresate, aceste dispoziții urmăresc interzicerea
oricărei măsuri noi contrare principiilor articolului 37 alineatul (1),
și anume orice măsură având drept obiect sau drept consecință o
discriminare nouă între resortisanții statelor membre în condiții de
aprovizionare și desfacere, prin intermediul monopolurilor sau al
organismelor, fiind necesar, pe de o parte, să aibă ca obiect
tranzacțiile cu un produs comercial susceptibil să facă obiectul
concurenței și al schimburilor între statele membre și, pe de altă
parte, să joace un rol efectiv în cadrul acestor schimburi;și decide: Competența
de a se pronunța cu privire la cheltuielile de judecată efectuate în
prezenta cauză aparține Giudice Conciliatore din Milano.Pronunțată astfel la Luxemburg, la 15 iulie 1964.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossi      LecourtStraussCitită în ședință publică la Luxemburg, la 15 iulie 1964.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       A. M. Donner1 Limba de procedură: italiana.