HOTĂRÂREA CURȚIIdin 5 februarie 1963(1)În cauza 26/62_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 primul paragraf litera (a) și al
treilea paragraf din Tratatul de instituire a Comunității Economice
Europene de Tariefcommissie, tribunal administrativ olandez care se
pronunță în ultimă instanță asupra acțiunilor în contencios în materie
fiscală, în litigiul aflat pe rolul tribunalului menționat întreSocietatea N. V. Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos, cu
sediul în Utrecht, reprezentată de H. G. Stibbe și
L. F. D. ter Kuile, avocați la Amsterdam, cu domiciliul ales
în Luxemburg, la Consulatul General al Țărilor de Jos_șiNederlandse Administratie der belastingen (administrația fiscală olandeză), reprezentată
de inspectorul responsabil pentru taxe de import și accize din Zaandam,
cu domiciliul ales în Luxemburg, la Ambasada Țărilor de Jos_cu privire la următoarele întrebări:1)      Dacă
articolul 12 din Tratatul CEE are efect intern, cu alte cuvinte, dacă
justițiabilii pot invoca, pe baza acestui articol, drepturi individuale
pe care instanțele trebuie să le protejeze; 2)      În
cazul unui răspuns afirmativ, dacă aplicarea unei taxe de import de
8 % pentru importul în Țările de Jos de uree‑formaldehidă care
provine din Republica Federală Germania, efectuat de către reclamanta
din acțiunea principală, a reprezentat o majorare nelegală în sensul
articolului 12 din Tratatul CEE sau dacă, în acest caz, este vorba de o
modificare rezonabilă a taxei de import aplicabile până la 1 martie
1960, care, deși reprezintă o majorare din punct de vedere aritmetic, nu
trebuie să fie considerată interzisă în sensul articolului 12, CURTEA_compusă
din domnul A. M. Donner, președinte, domnii L. Devaut și R. Rossi,
președinți de cameră, domnii O. Riese, Ch. L. Hammes (raportor),
A. Trabucchi și R. Lecourt, judecători_avocat general: domnul K. Roemer_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâreI –  Cu privire la procedurăAvând
în vedere că nu s‑a invocat nicio excepție în legătură cu regularitatea
procedurală a cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
adresate Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de către
Tariefcommissie, instanță în sensul acestui articol; că nu există temei pentru a se invoca nici din oficiu excepții în această privință.II –  Cu privire la prima întrebareA –  COMPETENȚA CURȚII Având
în vedere că guvernul Țărilor de Jos și guvernul belgian contestă
competența Curții, pentru motivul că, în speță, cererea nu s‑ar referi
la interpretarea, ci la aplicarea tratatului în contextul dreptului
constituțional al Țărilor de Jos; că, în
special, Curtea nu ar fi competentă să se pronunțe, după caz, cu privire
la supremația prevederilor din Tratatul CEE fie față de legislația
olandeză, fie față de alte acorduri încheiate de Țările de Jos și
încorporate în dreptul național olandez; că soluționarea unei astfel de
probleme ar fi de competența exclusivă a instanțelor naționale, cu
excepția cazului unei acțiuni introduse în condițiile stabilite la
articolele 169 și 170 din tratat; că, în
speță, nu se solicită totuși Curții să se pronunțe asupra aplicării
tratatului prin raportare la principiile dreptului intern olandez,
aspect care rămâne de competența instanțelor naționale, ci, în
conformitate cu articolul 177 litera (a) din tratat, i se solicită
exclusiv să interpreteze domeniul de aplicare al articolului 12 din
acest tratat în cadrul dreptului comunitar și sub aspectul efectului său
asupra particularilor; că acest motiv este, așadar, nefondat; având
în vedere că, în continuare, guvernul belgian evocă necompetența Curții
pentru motivul că răspunsul pe care aceasta l‑ar putea da la prima
întrebare adresată de Tariefcommissie nu ar fi relevant pentru
soluționarea litigiului dedus judecății acestei instanțe; având
în vedere că, pentru a conferi competență Curții în cauza de față, este
totuși necesar și suficient să reiasă în conformitate cu cerințele
legale că întrebarea adresată Curții urmărește interpretarea tratatului;
că motivele care au putut determina
alegerea întrebărilor de către o instanță națională, precum și
pertinența pe care aceasta o acordă respectivelor întrebări în cadrul
unui litigiu dedus judecății sale nu fac obiectul aprecierii Curții; având în vedere că din textul întrebărilor adresate reiese că acestea se referă la interpretarea tratatului; că, în consecință, aceste întrebări sunt de competența Curții; că acest motiv este de asemenea nefondat. B –  CU PRIVIRE LA FONDAvând
în vedere că Tariefcommissie solicită, în primul rând, să se
stabilească dacă articolul 12 din tratat are un efect direct în dreptul
intern, în sensul că resortisanții statelor membre ar putea să invoce,
în temeiul acestui articol, drepturi pe care instanța națională trebuie
să le protejeze; având în vedere că, pentru
a stabili dacă prevederile unui tratat internațional au un astfel de
efect, este necesar să se aibă în vedere spiritul, structura și textul
acestor prevederi; având în vedere că
obiectivul Tratatului CEE, care este cel de a institui o piață comună a
cărei funcționare îi privește în mod direct pe justițiabilii din
Comunitate, presupune ca acest tratat să fie mai mult decât un acord
care ar da naștere numai unor obligații reciproce între statele
contractante; că această abordare este
confirmată prin preambulul tratatului, care nu vizează numai guvernele,
ci și popoarele, precum și, în mod mai concret, prin înființarea de
instituții dotate cu drepturi suverane a căror exercitare afectează atât
statele membre, cât și cetățenii acestora; că
trebuie remarcat de asemenea că resortisanții statelor care fac parte
din Comunitate sunt chemați să colaboreze, prin intermediul
Parlamentului European și al Comitetului Economic și Social, la
funcționarea acestei Comunități; că, în
plus, rolul Curții de Justiție în temeiul articolului 177, al cărui scop
este de asigura interpretarea uniformă a tratatului de către instanțele
naționale, confirmă faptul că statele au recunoscut dreptului comunitar
o autoritate care poate fi invocată de către resortisanții lor în fața
acestor instanțe; că trebuie să se
concluzioneze că, având în vedere aceste aspecte, Comunitatea constituie
o nouă ordine juridică de drept internațional, în favoarea căreia
statele și‑au limitat drepturile suverane, chiar dacă într‑un număr
limitat de domenii, și ale cărei subiecte sunt nu numai statele membre,
ci și resortisanții acestora; că, prin
urmare, independent de legislația statelor membre, dreptul comunitar nu
creează numai obligații în sarcina particularilor, ci este destinat de
asemenea să confere drepturi care intră în patrimoniul lor juridic; că
aceste drepturi iau naștere nu numai atunci când acestea sunt acordate
explicit prin tratat, ci și ca urmare a unor obligații pe care tratatul
le impune într‑un mod bine definit atât particularilor, cât și statelor
membre și instituțiilor comunitare; având
în vedere că, în ceea ce privește structura tratatului în materie de
taxe vamale și taxe cu efect echivalent, trebuie să se sublinieze că
articolul 9, potrivit căruia Comunitatea se întemeiază pe o uniune
vamală, cuprinde ca normă esențială interzicerea acestor taxe; că
această prevedere se află la începutul părții din tratat care definește
„fundamentele Comunității” și este aplicată și explicată la articolul
12; având în vedere că textul articolului
12 conține o interdicție clară și necondiționată care nu este o
obligație de a face, ci de a nu face; că,
de altfel, această obligație nu este însoțită de nicio rezervă din
partea statelor prin care punerea sa în aplicare să fie condiționată de
un act pozitiv de drept intern; că, prin
însăși natura sa, această interdicție este perfect adaptată pentru a
produce efecte directe în raporturile juridice dintre statele membre și
justițiabilii acestora; având în vedere că punerea în aplicare a articolului 12 nu necesită nicio intervenție legislativă a statelor; că
faptul că, potrivit acestui articol, statele membre sunt subiecte ale
obligației de a se abține nu implică faptul că resortisanții acestora nu
pot fi beneficiarii acestei obligații; având
în vedere că, pe de altă parte, argumentul întemeiat pe articolele 169
și 170 din tratat, pe care l‑au invocat cele trei guverne care au
prezentat observații Curții în memoriile lor, este nefondat; că,
într‑adevăr, împrejurarea că tratatul, în articolele menționate
anterior, permite Comisiei și statelor membre să sesizeze Curtea în
legătură cu un stat care nu și‑a îndeplinit obligațiile nu implică
faptul că particularii nu pot invoca, dacă este cazul, aceste obligații
în fața instanței naționale, la fel cum și împrejurarea că tratatul pune
la dispoziția Comisiei mijloace prin care să asigure respectarea
obligațiilor impuse persoanelor impozabile nu exclude posibilitatea ca,
în cadrul litigiilor între particulari deduse instanței naționale, să se
invoce încălcarea acestor obligații; că o
limitare a garanțiilor împotriva unei încălcări a articolului 12 de
către statele membre la procedurile prevăzute la articolele 169 și 170
ar înlătura orice protecție jurisdicțională directă a drepturilor
individuale ale resortisanților acestora; că
recurgerea la procedura prevăzută prin aceste articole ar risca să fie
ineficientă în cazul în care aceasta ar trebui să intervină după punerea
în executare a unei decizii naționale adoptate cu nerespectarea
prevederilor tratatului; că vigilența
particularilor interesați de protejarea drepturilor lor determină un
control eficient care se adaugă controlului încredințat diligenței
Comisiei și statelor membre prin articolele 169 și 170; având
în vedere că din considerațiile de mai sus rezultă că, în conformitate
cu spiritul, structura și textul tratatului, articolul 12 trebuie să fie
interpretat în sensul că acesta produce efecte directe și conferă
drepturi individuale pe care instanțele naționale trebuie să le
protejeze. III –  Cu privire la a doua întrebare A –  COMPETENȚA CURȚII Având
în vedere că, potrivit observațiilor guvernelor belgian și olandez, din
textul acestei întrebări ar rezulta că, pentru a răspunde acesteia,
s‑ar impune examinarea de către Curte a clasificării tarifare pentru
ureea‑formaldehidă importată în Țările de Jos, clasificare în legătură
cu care Van Gend & Loos și inspectorul responsabil pentru taxe de
import și accize din Zaandam au opinii divergente cu privire la
„Tariefbesluit” din 1947; că întrebarea nu
ar presupune o interpretare a tratatului, ci s‑ar referi la un caz de
aplicare a legislației vamale olandeze la clasificarea aminoplastelor,
ceea ce nu intră în competența atribuită instanței comunitare prin
articolul 177 litera (a); că, în consecință, cererea formulată de Tariefcommissie excedează competenței Curții; având
în vedere că sensul real al întrebării adresate de Tariefcommissie este
totuși acela dacă, în drept, o majorare efectivă a taxelor vamale
percepute pentru un anumit produs și care nu ar rezulta dintr‑o majorare
a tarifului, ci dintr‑o nouă clasificare a produsului în urma
modificării calificării sale tarifare, contravine interdicției prevăzute
la articolul 12 din tratat; având în
vedere că, din acest punct de vedere, întrebarea adresată urmărește o
interpretare a acestei dispoziții din tratat și în special a domeniului
de aplicare ce trebuie atribuit noțiunii de taxe aplicate înainte de
intrarea în vigoare a tratatului; că, în consecință, Curtea este competentă să răspundă la această întrebare. B –   CU PRIVIRE LA FONDAvând
în vedere că din textul și din structura articolului 12 din tratat
rezultă că, pentru a constata dacă au fost majorate taxe vamale sau taxe
cu efect echivalent cu nerespectarea interdicției prevăzute la acest
articol, trebuie să se ia în considerare taxele aplicate în mod efectiv
la data intrării în vigoare a tratatului; având
în vedere că, pe de altă parte, în ceea ce privește interdicția
prevăzută la articolul 12 din tratat, o astfel de majorare nelegală
poate să rezulte atât dintr‑o restructurare a tarifului, care ar avea
drept consecință clasificarea produsului la o poziție cu un nivel de
taxare mai ridicat, cât și dintr‑o majorare propriu‑zisă a taxei vamale;
având în vedere că este mai puțin relevant
să se stabilească în ce mod a survenit majorarea taxelor vamale, atât
timp cât, în același stat membru, același produs a fost impozitat cu o
taxă majorată după intrarea în vigoare a tratatului; că
aplicarea articolului 12, în conformitate cu interpretarea expusă mai
sus, este de competența instanței naționale care trebuie să cerceteze
dacă produsul impozabil, în speță ureea‑formaldehidă care provine din
Republica Federală Germania, este supus, în temeiul măsurilor vamale
intrate în vigoare în Țările de Jos, unei taxe de import mai mari decât
cea care îi era aplicată la 1 ianuarie 1958; că,
în această privință, Curtea nu este competentă să verifice temeinicia
afirmațiilor contradictorii care i‑au fost prezentate în cursul
procedurii, ci trebuie să le lase la aprecierea instanțelor naționale.IV –  Cu privire la cheltuielile de judecatăAvând
în vedere că, în ceea ce privește cheltuielile efectuate de Comisia CEE
și de guvernele statelor membre, care au prezentat observații Curții,
acestea nu pot face obiectul unei rambursări; Că,
în speță, în privința părților din acțiunea principală, procedura are
caracterul unui incident survenit în cursul litigiului aflat pe rolul
Tariefcommissie, este de competența acestei instanțe să se pronunțe cu
privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, văzând actele de procedură; după ascultarea raportului judecătorului raportor; după ascultarea observațiilor orale ale reclamantei din acțiunea principală și ale Comisiei CEE; după ascultarea concluziilor avocatului general; văzând articolele 9, 12, 14, 169, 170 și 177 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene; văzând Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunității Economice Europene; văzând Regulamentul de procedură al Curții de Justiție a Comunităților Europene, CURTEA, pronunțându‑se
cu privire la cererea care i‑a fost adresată cu titlu preliminar de
către Tariefcommissie prin Decizia din 16 august 1962, hotărăște:1)      Articolul
12 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene produce
efecte directe și creează pentru justițiabili drepturi individuale pe
care instanțele naționale trebuie să le protejeze; 2)      Pentru
a constata dacă au fost majorate taxe vamale sau taxe cu efect
echivalent cu nerespectarea interdicției prevăzute la articolul 12 din
tratat, trebuie să se ia în considerare taxele aplicate în mod efectiv
de către statul membru în cauză la data intrării în vigoare a
tratatului; o astfel de
majorare poate să rezulte atât dintr‑o restructurare a tarifului care ar
avea drept consecință clasificarea produsului la o poziție cu un nivel
de taxare mai ridicat, cât și dintr‑o majorare a taxei vamale aplicate; 3)      Tariefcommissie este competentă să se pronunțe asupra cheltuielilor de judecată aferente acestei proceduri.Pronunțată astfel la Luxemburg, la 5 februarie 1963.DonnerDelvauxRossiRieseHammes       TrabucchiLecourtCitită în ședință publică la Luxemburg, la 5 februarie 1963.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       A. M. Donner1 Limba de procedură: olandeza.