Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL
NICHOLAS
EMILIOU
prezentate la 9 octombrie 2025(1)
Cauza C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
împotriva
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
interveniente:
IP Industrial SpA,
Eni SpA
[cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia)]
„ Trimitere preliminară – Articolul 267 al treilea paragraf TFUE – Obligație a instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție de a formula o cerere de decizie preliminară – Excepții de la respectiva obligație – Răspunderea statelor membre pentru prejudiciile cauzate particularilor ca urmare a încălcărilor dreptului Uniunii – Încălcări imputabile unei instanțe naționale – Răspunderea
civilă și disciplinară a judecătorilor – Independența judecătorilor – Directiva 2006/123/CE – Directiva 2008/118/CE – Antrepozite fiscale – Regim suspensiv de accize – Condiții de autorizare ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) constituie de fapt a doua cerere de acest tip adresată în cadrul procedurii pendinte în fața respectivei instanțe(2).
2.        Prin intermediul întrebărilor adresate în prezenta cauză, instanța de trimitere solicită clarificări cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a anumitor dispoziții de drept
național referitoare la exploatarea antrepozitelor fiscale.
3.        Cu toate acestea, chiar dacă doar în treacăt, prezenta cerere de decizie preliminară ridică și o altă problemă, una de natură constituțională și sistemică, și anume în ce condiții reglementarea națională care prevede norme privind răspunderea civilă și disciplinară a judecătorilor pentru erorile judiciare săvârșite de aceștia, inclusiv pentru încălcarea obligației de a respecta dreptul Uniunii, precum încălcarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE, este compatibilă cu cerința
independenței judecătorilor care decurge din dreptul Uniunii?
4.        În prezentele concluzii, vom analiza ambele aspecte.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii Europene
5.        Considerentul (29) al Directivei 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne(3) are următorul cuprins:
„Ținând seama de faptul că tratatul prevede o bază juridică specifică pentru aspecte legate de fiscalitate și de instrumentele comunitare deja adoptate în acest domeniu, este necesar să se excludă sectorul fiscalității din domeniul de aplicare al prezentei directive.”
6.        Articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123 prevede, în ceea ce privește domeniul de aplicare al acesteia, că „[p]rezenta directivă nu se aplică în domeniul impozitării.”
7.        Considerentele (15)
și (16) ale Directivei 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE(4) – abrogată între timp(5), dar aplicabilă ratione temporis în litigiul principal – au următorul cuprins:
„(15) Dat fiind faptul că trebuie să se realizeze controale la unitățile de producție și de depozitare pentru a se asigura perceperea datoriilor fiscale, în scopul facilitării acestor controale este necesar să se mențină un sistem de antrepozite, supuse autorizării de către autoritățile competente.
(16) Este necesar, de asemenea, să se stabilească cerințe care trebuie îndeplinite de antrepozitarii autorizați
[…]”.
8.        Articolul 1 din Directiva 2008/118 prevedea:
„(1)
Prezenta directivă stabilește un regim general pentru accizele percepute, direct sau indirect, consumului următoarelor produse (denumite în continuare «produse accizabile»):
(a) produsele energetice și electricitatea reglementate de Directiva 2003/96/CE [a Consiliului, din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricități (JO 2003, L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98);
[…]”
9.        Articolul 4, punctul 11
din Directiva 2008/118 definea noțiunea de „antrepozit fiscal” ca însemnând „un loc în care produsele accizabile sunt produse, transformate, deținute, primite sau expediate
în regim suspensiv de accize de către un antrepozitar autorizat în cadrul activității sale, sub rezerva anumitor condiții stabilite de autoritățile competente din statul membru în care se află antrepozitul fiscal”.
10.      Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/118 prevedea:
„Deschiderea și exploatarea unui antrepozit fiscal de un antrepozitar autorizat sunt supuse autorizării de către autoritățile competente din statul membru în care este situat antrepozitul fiscal.
Autorizația este supusă condițiilor pe care autoritățile au dreptul să le stabilească în scopul de a preveni orice fraudă sau abuz.”
B.      Dreptul național
11.      Reglementarea națională aplicabilă în litigiul principal respectiv
este decreto legislativo 26 ottobre 1995 n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (Decretul legislativ nr. 504 din 26 octombrie 1995, Textul unic al dispozițiilor legislative privind impozitele pe producție și consum și sancțiunile penale și administrative aferente, denumit în continuare „decretul legislativ”), cu modificările și completările ulterioare.
12.      Articolul 23 (intitulat „Antrepozite fiscale de produse energetice”) din decretul legislativ stabilește printre altele condițiile în care este autorizat regimul antrepozitului fiscal și, în scopul
exploatării acestui antrepozit, obligă deținătorii să obțină o autorizație. Mai precis, alineatele 3 și 4
ale dispoziției menționate au următorul conținut:
„3. Gestionarea în regim de antrepozit fiscal poate fi autorizată, în cazul în care există nevoi operaționale și de aprovizionare reale ale instalației, pentru antrepozitele comerciale de gaz petrolier lichefiat cu o capacitate de cel puțin 400 de metri cubi și pentru antrepozitele comerciale de alte produse energetice cu o capacitate de minimum 10 000 de metri cubi.
4. Gestionarea în regim de antrepozit fiscal poate fi autorizată printre altele pentru antrepozitele comerciale de gaz petrolier lichefiat cu o capacitate mai mică de
400 metri cubi și pentru antrepozitele comerciale de alte produse energetice cu o capacitate mai mică de 10 000 de metri cubi atunci când, pe lângă condițiile prevăzute la alineatul 3, este îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:
(a)      antrepozitul efectuează livrări de produse scutite de accize sau supuse unei accize reduse ori transferuri de produse energetice în cadrul unui regim suspensiv către țări din Uniunea Europeană sau către țări din afara Uniunii Europene, reprezentând în total cel puțin 30 % din totalul extracțiilor într‑o perioadă de doi ani;
(b)      antrepozitul este o anexă a unui antrepozit fiscal situată în imediata vecinătate și aparținând aceluiași grup de întreprinderi sau, dacă aparține unui alt proprietar, este destinat să funcționeze în mod permanent în serviciul respectivului antrepozit.”
13.      În temeiul articolului 63 (intitulat „Autorizații de funcționare și taxe anuale”) din decretul legislativ, autorizația
impusă de articolul 23 din acesta este acordată de
Ufficio dell’Agenzia delle dogane [e dei monopoli] (Agenția Vamală și a Monopolurilor, autoritatea vamală din Italia, denumită în continuare „autoritatea vamală”).
14.      Potrivit instanței de trimitere, la 4 decembrie 2017, autoritatea vamală a emis circolare amministrativa n. 14/D (circulara administrativă nr. 14/D) pentru a furniza îndrumări cu privire la interpretarea anumitor dispoziții din decretul
legislativ.
15.      În sfârșit, în cererea sa de
decizie preliminară, instanța de trimitere a făcut referire și la Legge 13 aprile 1988, n. 117, Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (Legea nr. 117 din 13 aprilie 1988 privind repararea prejudiciilor cauzate în exercitarea funcțiilor judiciare și răspunderea civilă a magistraților, denumită în continuare „Legea nr. 117 din 1988”), cu modificările și completările ulterioare.
16.      Potrivit articolului 2 alineatul 3 bis din legea menționată, „în scopul soluționării cauzelor de încălcare vădită a dreptului [național] și a dreptului Uniunii […], trebuie să se ia în special în considerare gradul de claritate și de precizie a normelor încălcate, precum și caracterul inexcuzabil și grav al încălcării. În cazul unei încălcări vădite a dreptului Uniunii […], trebuie de asemenea să se ia în considerare nerespectarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf [TFUE], precum și contradicția dintre act
sau măsură
și interpretarea dată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene”.
III. Situația de fapt, procedura și întrebările adresate
17.      Centro Petroli Roma (apelanta din litigiul principal, denumită în continuare „CPR”) este o societate care are ca obiect de activitate producția, prelucrarea și comercializarea de produse petroliere din sectorul produselor energetice. Începând din luna februarie 2016, aceasta a funcționat în temeiul regimului de antrepozitare fiscală prevăzut în decretul legislativ.
18.      Prin Decizia nr. 13042/2020, autoritatea vamală a suspendat autorizația eliberată în favoarea CPR ca urmare a
faptului că aceasta nu îndeplinea criteriile cantitative prevăzute la articolul 23 alineatul 3 din decretul legislativ. CPR a introdus o acțiune împotriva respectivei decizii la Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia). Instanța menționată a respins acțiunea.
19.      CPR a formulat un apel împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat). Instanța respectivă a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții cinci întrebări preliminare. Primele două întrebări priveau întinderea obligației instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție
de a formula o cerere de decizie preliminară (prima întrebare) și interacțiunea dintre această obligație și regimurile naționale de răspundere pentru erorile judiciare săvârșite (a doua întrebare). A treia, a patra și a cincea întrebare priveau interpretarea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii
care păreau a fi aplicabile în privința antrepozitelor fiscale.
20.      Respectivele întrebări au făcut obiectul cauzei C‑597/21, soluționată de Curte prin ordonanța Centro Petroli Roma I. În respectiva ordonanță, Curtea (i) în răspuns la prima întrebare, a furnizat unele clarificări referitoare la întinderea obligației instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție de a formula o cerere de decizie preliminară, (ii) a constatat că a doua întrebare era vădit inadmisibilă, întrucât nu prezenta niciun raport cu litigiul principal în cauză,
și (iii) a statuat că nu era nevoie să se răspundă la restul celorlalte întrebări, care fuseseră adresate doar în ipoteza în care Curtea ar fi răspuns afirmativ la prima întrebare (ceea ce nu a fost cazul).
21.      În cadrul aceluiași litigiu național, la solicitarea CPR, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) adresează în prezent Curții o a doua cerere de decizie preliminară. Întrebările adresate în prezenta procedură, care coincid cu a treia, cu a patra și cu a cincea întrebare formulată în cauza C‑597/21, sunt următoarele:
„1)      Interpretarea corectă a articolelor 101-106 TFUE
și a cadrului juridic prevăzut de Directivele [2006/123] și [2008/118]
se opune unei reglementări naționale precum cea care poate fi dedusă din articolul 23 alineatul 3 din [decretul legislativ], care prevede că «3. Gestionarea în regim de antrepozit fiscal poate fi autorizată, în cazul în care există nevoi operaționale și de aprovizionare reale ale instalației, pentru antrepozitele comerciale de gaz petrolier lichefiat cu o capacitate de cel puțin 400 de metri cubi și pentru antrepozitele comerciale de alte produse energetice cu o capacitate de minimum 10 000 de metri cubi»?
2)      Interpretarea corectă a articolelor 101-106 TFUE
și a cadrului juridic prevăzut de Directivele [2006/123]
și [2008/118] se opune unei reglementări naționale precum cea care poate fi dedusă din articolul 23 alineatul 4 literele a) și b) din [decretul legislativ], care prevede că gestionarea în regim de antrepozit fiscal poate fi autorizată în special pentru antrepozitele comerciale de gaz petrolier lichefiat cu o capacitate mai mică de 400 metri cubi și pentru antrepozitele comerciale de alte produse energetice cu o capacitate mai mică de 10 000 de metri cubi atunci când, pe lângă condițiile prevăzute la alineatul 3, este îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:
„(a)      antrepozitul efectuează livrări de produse scutite de accize sau supuse unei accize reduse ori transferuri de produse energetice în cadrul unui regim suspensiv către țări din Uniunea Europeană sau către țări din afara Uniunii Europene, reprezentând în total cel puțin 30 % din totalul extracțiilor într‑o perioadă de doi ani;
(b)      antrepozitul este o anexă a unui antrepozit fiscal situată în imediata vecinătate și aparținând aceluiași grup de întreprinderi sau, dacă aparține unui alt proprietar, este destinat să funcționeze în mod permanent în serviciul respectivului antrepozit?
3)      Interpretarea și aplicarea corectă a principiului proporționalității coroborat cu articolele 101-106 TFUE
și cu cadrul juridic prevăzut de Directivele [2006/123]
și [2008/118], în special de articolul 9, de articolul 14 punctul 5 și de articolul 15 alineatul (2) din Directiva [2006/123], se opun unor măsuri de reglementare (circulare, regulamente sau alte acte) adoptate de autoritatea națională cu scopul de a clarifica, prin completarea acestora, condițiile menționate la articolul 23 alineatul 4 literele a) și b) din [decretul legislativ]?”
22.      CPR, guvernul italian și Comisia Europeană au depus observații scrise. Respectivele părți au prezentat
și
concluzii orale în ședința care s‑a desfășurat la 10 iulie 2025.
IV.    Analiză
23.      Prin intermediul celor trei întrebări adresate, care pot fi examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă articolele 101-106 TFUE, precum
și dispozițiile Directivei 2006/123 și ale Directivei 2008/118 se opun unor măsuri naționale de reglementare care stabilesc criterii care au la bază nevoi de capacitate, operaționale și de aprovizionare, rate de extracție și/sau legătura funcțională dintre antrepozite
în scopul de a autoriza gestionarea antrepozitelor comerciale care desfășoară operațiuni cu produse energetice în regim suspensiv de accize.
24.      Înainte de a analiza aspectele
esențiale care rezultă dintr‑o astfel de întrebare (C), este pertinent să examinăm admisibilitatea trimiterii preliminare (A) și, ulterior, să abordăm o chestiune preliminară pe care instanța de trimitere o analizează în cererea de decizie preliminară pe care a formulat‑o
(B).
A.      Admisibilitatea trimiterii preliminare
25.      În opinia noastră, nu există nicio îndoială că cererea de decizie preliminară din prezenta cauză este în ansamblu admisibilă. Cu toate acestea, considerăm că întrebările adresate sunt în parte inadmisibile, și anume în măsura în care acestea se referă la articolele 101 și 106 TFUE.
26.      În această privință, suntem de acord cu Comisia că, în cererea de decizie preliminară pe care a formulat‑o, instanța de trimitere nu a explicat – astfel cum se prevede la articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție – motivele care au determinat‑o să solicite clarificări cu privire la interpretarea normelor tratatului
privind concurența dintre întreprinderi și
raportul existent între aceste norme și dispozițiile decretului legislativ. Elementele relevante ale analizei (de exemplu piața relevantă a produsului și piața geografică, principalii actori activi pe piața respectivă, impactul legislației în cauză asupra respectivei piețe
etc.)
nu ar putea fi deduse nici din informațiile furnizate de instanța de trimitere și/sau de părțile care au prezentat observații în prezenta procedură.
27.      Prin urmare, considerăm că este imposibil să se examineze compatibilitatea unei reglementări naționale precum
cea în litigiu cu articolele 101-106 TFUE.
28.      În plus, examinarea admisibilității trimiterii preliminare ne oferă posibilitatea de a analiza o chestiune preliminară – legată într‑o oarecare măsură de cea a admisibilității – pe care instanța de trimitere a ridicat‑o doar în treacăt în cererea de decizie preliminară
pe care a formulat‑o, și anume compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unui regim de răspundere civilă și disciplinară a judecătorilor pentru erorile judiciare săvârșite de aceștia,
inclusiv pentru încălcarea obligației de a respecta dreptul Uniunii, precum încălcarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf
TFUE.
B.      Chestiune preliminară: regimurile naționale de răspundere civilă și disciplinară a judecătorilor ca urmare a încălcării obligației de respectare a dreptului Uniunii
29.      Pentru a înțelege motivul pentru care instanța de trimitere a ridicat această chestiune doar în mod incidental, ar putea fi util să privim retrospectiv și să menționăm pe scurt aspectele care au fost (1) și cele care nu au fost (2) analizate de Curte în ordonanța pe care aceasta a pronunțat‑o în cauza Centro Petroli Roma I. În continuare, vom prezenta pe scurt cele două aspecte ale jurisprudenței care par a fi relevante în acest context (3 și 4). În sfârșit, vom
prezenta
câteva considerații personale cu privire la această chestiune (5).
1.      Aspectele analizate în ordonanța pronunțată în cauza Centro Petroli Roma I
30.      Astfel cum s‑a explicat la punctul 20 de mai sus, ordonanța pronunțată în cauza Centro Petroli Roma I a vizat doar analiza fondului primei întrebări adresate în respectiva cauză, care privea interpretarea articolului 267 al treilea paragraf TFUE.
31.      Instanța de trimitere a solicitat unele clarificări cu privire la jurisprudența potrivit căreia o instanță națională de ultim grad de jurisdicție este exonerată de obligația care îi revine de a adresa Curții o cerere de trimitere preliminară
în situația (denumită în mod obișnuit) de acte clair: atunci când interpretarea dispoziției respective de drept al Uniunii se impune cu o asemenea evidență încât nu mai lasă loc niciunei îndoieli rezonabile(6). În această privință, Curtea a statuat în mod constant că, înainte de a concluziona că o situație constituie
efectiv una de acte clair, instanța națională de ultim grad de jurisdicție trebuie să fie convinsă că acest aspect „se impune într‑un mod la fel de evident și celorlalte instanțe naționale de ultim grad ale statelor membre și Curții”(7).
32.      Îndoielile instanței de trimitere se refereau în special la modul în care o instanță națională de ultim grad de jurisdicție este obligată să dovedească îndeplinirea condiției menționate. Întrebarea privea în esență aspectul dacă o instanță națională de ultim grad de jurisdicție este obligată să dovedească în detaliu faptul că celelalte instanțe de ultim grad de jurisdicție ale statelor membre și ale Curții ar furniza aceeași interpretare dispoziției relevante de drept al Uniunii.
33.      În răspuns la respectivele îndoieli, Curtea a statuat că o instanță națională de ultim grad de jurisdicție nu este obligată să stabilească în mod detaliat faptul că instanțele de ultim grad de jurisdicție din celelalte state membre și Curtea de Justiție
ar adopta aceeași interpretare(8). Astfel, este suficient ca instanța națională – după ce a luat în mod corespunzător în considerare caracteristicile proprii ale dreptului Uniunii, dificultățile particulare pe care le prezintă interpretarea acestuia din urmă
și riscul divergențelor de jurisprudență în cadrul Uniunii – să fi avut convingerea intimă că
și
respectiva altă instanță ar ajunge la aceeași concluzie(9).
34.      Curtea a precizat astfel că criteriul care trebuie aplicat de instanțele naționale de ultim grad de jurisdicție, atunci când acestea stabilesc dacă sunt sau nu obligate să formuleze o cerere de decizie preliminară într‑o situație de posibil acte clair, este cel al „convingerii rezonabile”. Stabilirea interpretării corecte a dispozițiilor de drept al Uniunii fiind o simplă chestiune de drept, normele procedurale obișnuite referitoare la elementele de probă și la sarcina probei nu pot fi considerate a fi pe deplin aplicabile în această privință. Altfel spus, instanța națională trebuie să stabilească dacă, în cauza cu care este sesizată, există elemente care pot susține o interpretare alternativă – și anume o interpretare diferită față de cea pe care această instanță o consideră a fi, prima facie, corectă – a dispoziției de drept al Uniunii în cauză, care este suficient de plauzibilă încât nu poate fi exclusă în mod categoric(10).
35.       În acest context, trebuie de asemenea reamintit faptul că, astfel cum a statuat Curtea la punctul 51 din Hotărârea Consorzio, în cazul în care o instanță națională de ultim grad de jurisdicție decide că este exonerată de obligația care îi revine de a sesiza Curtea cu titlu preliminar, prevăzută la articolul 267 al treilea paragraf TFUE,
respectiva instanță trebuie să
furnizeze motivele pentru care a luat această decizie.
36.      Astfel cum am încercat să explicăm în Concluziile noastre prezentate în cauza KUBERA, nivelul de detaliere necesar pentru motivarea deciziilor
variază în mod necesar în funcție de circumstanțele specifice ale fiecărei cauze. În opinia noastră, în mod normal, ar trebui să fie suficient ca instanța națională
în cauză: (i) să indice în mod expres excepția (din rândul celor stabilite în jurisprudența privind Hotărârea CILFIT(11))
invocată și (ii) să ofere o explicație concisă a motivelor pentru care această excepție a fost considerată aplicabilă. Totuși, acest lucru nu exclude posibilitatea ca, în anumite cazuri specifice, să fie necesară o motivare mai detaliată sau, dimpotrivă, ca motivele refuzului de a efectua o trimitere să se impună cu o asemenea evidență încât o motivare explicită în această privință să nu fie necesară(12).
2.      Aspectul care nu a fost analizat în ordonanța pronunțată în cauza Centro Petroli Roma I
37.      În schimb, în ordonanța pe care a pronunțat‑o în cauza Centro Petroli Roma I, Curtea nu a analizat fondul celei de a doua întrebări preliminare, întrucât, potrivit explicațiilor sale, respectiva întrebare a fost considerată a fi vădit inadmisibilă(13). Acesta este motivul pentru care, în prezenta cerere de decizie preliminară, instanța de trimitere – după ce a luat act de aprecierea pe care Curtea a efectuat‑o în această privință – nu ridică nicio întrebare în acest sens, adăugând însă în același timp faptul că problema care a stat la baza întrebării rămâne, în opinia sa, una stringentă.
38.      În esență, îndoielile instanței de trimitere privesc compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unui sistem național de răspundere civilă și disciplinară a judecătorilor pentru erorile judiciare săvârșite de aceștia, inclusiv pentru interpretarea și aplicarea normelor de drept al Uniunii,
precum nerespectarea obligației de a formula o trimitere preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. Instanța de trimitere explică faptul că incertitudinile legate de interacțiunea corespunzătoare dintre legislația italiană privind răspunderea judecătorilor și normele de drept al Uniunii privind independența magistraților influențează modul în care aceasta își evaluează obligația care îi revine în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. Înțelegem că respectiva instanță consideră că un regim al răspunderii personale care este prea strict ar încuraja de facto instanțele de ultim grad de jurisdicție să efectueze o trimitere preliminară, chiar și în multiplele cazuri în care acestea ar considera că domeniul de aplicare și semnificația dispozițiilor aplicabile ale dreptului Uniunii sunt suficient de clare.
39.      Prezenta cauză pare a fi unul dintre asemenea cazuri, întrucât instanța de trimitere a formulat o cerere de decizie preliminară în special pentru a evita orice risc de răspundere, întrucât
a considerat că dispozițiile de drept al Uniunii în cauză reprezintă, în scopul soluționării litigiului, actes clairs.
40.      Întrucât problema ridicată de instanța de trimitere este una de natură constituțională cu implicații sistemice, considerăm că este adecvat să furnizăm câteva considerații în această privință, în speranța că vom sprijini instanța de trimitere și alte instanțe naționale care s‑ar putea afla într‑o situație asemănătoare.
41.      Cu toate acestea, prezenta procedură nu constituie, în mod evident, forumul adecvat
de examinare a compatibilității cu dreptul Uniunii a unui sistem de răspundere a judecătorilor, cum este cel instituit de legiuitorul italian prin Legea nr. 117 din 1988, astfel cum aceasta a fost modificată(14).
42.      Vom limita, așadar, analiza la unele considerații de natură generală, concentrându‑ne în special pe tipurile de erori judiciare care ar putea angaja (ceea ce vom denumi) „răspunderea personală” a judecătorilor, fără a aduce atingere independenței
judiciare a acestora. Prin respectivul termen, ne referim atât la răspunderea civilă, cât și la cea disciplinară. Deși cele două tipuri de răspundere sunt, în mod firesc, într‑o
oarecare măsură diferite, considerăm că, din perspectiva dreptului Uniunii, pot fi
identificate o serie de principii aplicabile ambelor
tipuri de răspundere. În schimb, nu vom analiza răspunderea penală în prezenta cauză, dat fiind că acest tip de răspundere nu este reglementat de dispozițiile naționale în cauză și, în orice caz, respectiva categorie de răspundere pare să ridice diferite probleme.
43.      Pentru a stabili cadrul analizei, vom
face
mai întâi o diferențiere între două categorii
de răspundere pentru erorile judiciare: răspunderea statelor membre și răspunderea personală a judecătorilor. Aceste categorii de răspundere au făcut obiectul a două linii de jurisprudență, care sunt în mod normal strâns legate între ele.
3.      Răspunderea statelor membre
44.      Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile este inerent sistemului instituit de tratatele Uniunii. Acest principiu este valabil pentru orice ipoteză de încălcare a dreptului Uniunii de către un stat membru, indiferent de organul statului membru a cărui acțiune sau omisiune se află la originea acestei încălcări(15).
45.      Este de asemenea consacrat că astfel de încălcări dau naștere în beneficiul particularilor unui drept la repararea prejudiciului dacă sunt îndeplinite trei condiții: (i) norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor,
(ii) încălcarea acestei norme să fie suficient de gravă
și (iii) să existe o legătură directă de cauzalitate între respectiva încălcare și prejudiciul suferit de acești particulari(16). Respectivele
condiții au fost stabilite de dreptul Uniunii și, ca atare, statele membre nu pot să le distorsioneze, astfel încât s‑ar putea ajunge
la excluderea răspunderii în situații în care, în mod contrar, aceasta ar fi angajată(17).
46.      Într‑o serie de cauze datând de la începutul anilor 2000, Curtea a precizat că aceste principii se aplică și în privința încălcărilor săvârșite de autoritățile judiciare naționale, inclusiv în privința celor care rezultă din deciziile unor instanțe naționale de ultim grad(18).
47.      În acest context, Curtea a clarificat aspectul privind
cea de a doua condiție menționată mai sus, referitoare la încălcarea suficient de gravă a dreptului Uniunii, ceea ce înseamnă că nu orice încălcare a unei norme de drept al Uniunii angajează în mod necesar răspunderea unui stat membru. În special, în ceea ce privește încălcările
imputabile instanțelor naționale de ultim grad, Curtea a indicat că o astfel de condiție înseamnă faptul că „răspundere[a] [statului] poate fi angajată numai în cazul excepțional în care instanța națională de ultim grad a încălcat în mod vădit dreptul aplicabil”(19).
48.      Curtea a statuat, în această privință, că, pentru a stabili dacă o încălcare este „suficient de gravă”, instanța națională trebuie să țină seama de toate elementele care caracterizează situația care îi este prezentată. Potrivit Curții, printre astfel de elemente figurează: (i)
gradul de claritate și de precizie a normei încălcate, (ii) întinderea marjei de apreciere pe care norma încălcată o lasă autorităților naționale,
(iii) caracterul intenționat sau neintenționat al neîndeplinirii obligației sau al prejudiciului produs,
(iv) caracterul scuzabil sau nescuzabil al unei eventuale erori de drept,
(v) împrejurarea că, eventual, atitudinile adoptate de o instituție a Uniunii Europene au putut contribui la adoptarea sau la menținerea unor măsuri sau a unor practici naționale contrare dreptului Uniunii, precum și
(vi) (dacă este cazul) neexecutarea de către instanța națională în cauză a obligației sale de a efectua o trimitere preliminară
în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE(20).
49.       Interpretăm jurisprudența în sensul că simpla încălcare a obligației de trimitere preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE de către o instanță națională de ultim grad nu poate în sine să angajeze răspunderea statului. Astfel cum a statuat în mod constant Curtea, „sistemul de cooperare directă între Curte și instanțele naționale, stabilit de articolul 267 TFUE, este independent de orice inițiativă a părților”. „[Părțile nu pot obliga instanțele naționale] să prezinte o
cerere de decizie preliminară. […].
Sistemul stabilit de articolul 267 TFUE nu constituie, așadar, o cale de atac deschisă părților dintr‑un litigiu pendinte la o instanță națională”(21).
50.      Altfel constituie o dispoziție care are ca scop să confere drepturi particularilor și, ca atare, o încălcare a acesteia nu poate în sine să angajeze răspunderea statelor membre. În plus, este greu de imaginat modul în care un simplu refuz de efectuare a unei trimiteri preliminare ar putea cauza prejudiciițînatunci când țiile relevante ale dreptului niunii su
51.      Cu toate acestea, în cazul în care o instanță națională de ultim grad de jurisdicție interpretează în mod greșit o dispoziție a dreptului Uniunii, atunci faptul că aceasta ar fi putut încălca obligația de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară
în legătură cu respectiva dispoziție constituie un element de care trebuie să țină seama
la evaluarea gravității încălcării.
52.      În sfârșit, ar putea fi util să se sublinieze că principiul răspunderii statului, inerent sistemului căilor de atac instituit de tratatele Uniunii,
nu
se referă la răspunderea personală a judecătorilor, ci la aceea a statelor membre. În măsura în care răspunderea statului este cea care este angajată
pentru hotărâri judecătorești contrare dreptului Uniunii, iar toate despăgubirile
datorate
particularilor în cauză
sunt
plătite
din bugetul de stat, un astfel de sistem de răspundere nu presupune riscuri deosebite de repunere în discuție a independenței unei instanțe de ultim grad(22).
4.      Răspunderea personală a judecătorilor
53.      În schimb, stabilirea regimurilor de răspundere personală a judecătorilor pentru erorile judiciare săvârșite de aceștia intră în sfera de competență a statelor membre de a reglementa organizarea justiției(23). Statele membre dispun de o marjă de apreciere considerabilă în stabilirea unui astfel de regim(24). În realitate, există o varietate de astfel de regimuri, atât în Uniune, cât și în afara ei, care prevăd diferite grade de imunitate la răspunderea civilă și/sau disciplinară pentru actele adoptate în exercitarea funcțiilor judiciare(25).
54.      Curtea a avut deja ocazia să examineze conformitatea anumitor regimuri naționale de răspundere personală a judecătorilor cu dreptul Uniunii într‑o serie de cauze cu care a fost sesizată în ultimii ani.
55.      În această privință, Curtea a recunoscut că existența regimurilor de răspundere personală a judecătorilor pentru săvârșirea de
erori judiciare poate contribui la creșterea responsabilizării și a eficienței sistemului judiciar. Totuși, Curtea a atras
de asemenea atenția că, în exercitarea competenței lor în acest domeniu, statele membre trebuie să asigure respectarea dreptului Uniunii. Mai precis, aceasta
a considerat că este esențial ca orice astfel de regim să fie conceput astfel încât să asigure respectarea cerinței de independență a
instanțelor chemate să statueze cu privire la chestiuni legate de aplicarea sau de interpretarea dreptului Uniunii(26).
56.      În acest stadiu,
nu mai este nevoie să subliniem importanța cerinței stabilite în cadrul regimului juridic al Uniunii
potrivit căreia instanțele care interpretează și aplică dreptul Uniunii
trebuie să fie independente(27). Această cerință rezultă în special din articolul 2 TUE, din articolul 19 alineatul (1) TUE și din articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Aceasta reiese de asemenea din cuprinsul articolului 267 TFUE.
57.      Este evident că recunoașterea principiului răspunderii personale a judecătorilor pentru erorile judiciare pe care le săvârșesc presupune anumite riscuri de ingerință în independența și imparțialitatea judecătorilor(28). Regimurile de răspundere necorespunzător prevăzute
pot amenința
sau cel puțin pot ridica în ochii opiniei publice suspiciunea că ar putea amenința imparțialitatea și integritatea procesului de adoptare a deciziilor judiciare. Simpla perspectivă a inițierii unei cercetări disciplinare la cererea unor membri ai guvernului sau ai ierarhiei judiciare ori a unei acțiuni judiciare de către justițiabilii nemulțumiți de procedee poate în sine să exercite în anumite cazuri, chiar inconștient, un anumit grad de presiune asupra celor care au sarcina de a pronunța o hotărâre într‑un litigiu civil sau administrativ ori
într‑o cauză penală(29). Astfel de proceduri pot avea în
realitate consecințe grave pentru viața și cariera magistraților care fac obiectul lor(30). Regimurile de răspundere personală prevăzute în mod necorespunzător ar putea,
așadar, să dea naștere riscului de părtinire în exercitarea funcțiilor judiciare și/sau ar putea avea un efect disuasiv asupra acestora(31).
58.      Acesta este motivul pentru care Curtea a statuat că, „[d]eși […]
garanția de independență nu impune să se acorde judecătorilor o imunitate absolută pentru actele adoptate în exercitarea funcțiilor judiciare ale acestora, răspunderea lor personală nu poate fi totuși angajată pentru prejudicii cauzate în exercitarea funcțiilor acestora decât în cazuri excepționale, în care vinovăția lor individuală gravă a fost stabilită”(32). Aceasta a precizat în continuare că
„o
hotărâre [care] conține o eroare judiciară nu poate, în sine, să fie suficient[ă] pentru angajarea răspunderii personale a judecătorului vizat”(33).
59.      În plus, Curtea a considerat că sunt necesare alte elemente ale regimurilor naționale de răspundere personală a judecătorilor pentru a asigura respectarea principiului independenței judiciare. Mai precis, Curtea a statuat că astfel de regimuri trebuie să prevadă „adoptarea unor norme care definesc printre altele atât comportamentele ce constituie încălcări disciplinare, cât și sancțiunile aplicabile în mod concret, ce prevăd intervenția unei instanțe independente în conformitate cu o procedură care garantează pe deplin drepturile consacrate la articolele 47 și 48 din cartă, în special dreptul la apărare, și care consacră posibilitatea de a contesta în justiție deciziile organelor disciplinare”(34).
60.      Acesta este contextul în care vom prezenta în continuare câteva observații,
care ar putea, sperăm, să sprijine instanța de trimitere în soluționarea aspectului esențial analizat în cererea de decizie preliminară pe care aceasta a formulat‑o: în ce condiții o eroare judiciară ar putea angaja răspunderea personală a judecătorilor pentru hotărârile (eronate) pe care aceștia le pronunță, fără a aduce atingere independenței
judiciare a acestora.
5.      Câteva considerații referitoare la răspunderea personală a judecătorilor și la independența judiciară a acestora
61.      În primul rând, dorim să precizăm faptul că, în opinia noastră, este imposibil să se prevadă un criteriu care ar putea servi la stabilirea unei linii clare de demarcație între erorile judiciare care ar putea da naștere răspunderii personale a judecătorilor fără a pune în pericol independența judiciară a acestora și cele care, dimpotrivă, ar putea fi problematice din acest punct de vedere. Considerăm că este posibil doar să se furnizeze unele principii directoare, care ar putea fi aplicabile atât în privința răspunderii civile, cât și în privința răspunderii disciplinare.
62.      O serie de astfel de principii pot fi deduse din jurisprudența Curții analizată mai sus. Nu ne referim doar la jurisprudența referitoare la răspunderea personală a judecătorilor, ci și la cea privind răspunderea statelor membre. Astfel,
în opinia noastră, având în vedere obiectul asemănător al acestora, o serie de principii formulate în hotărârile pronunțate de Curte referitoare la răspunderea statelor pot fi aplicate prin analogie și atunci când este vorba despre răspunderea personală a judecătorilor.
63.      Cu toate acestea, considerăm că, în general, răspunderea personală a judecătorilor trebuie să fie mai greu de angajat decât răspunderea statelor membre. Astfel, Curtea a declarat că, în timp ce tipurile de răspundere a statului nu ridică, în general, nicio problemă în ceea ce privește cerința independenței justiției, situația ar putea fi diferită în ceea ce privește regimurile de răspundere personală. Astfel de regimuri, atunci când acestea sunt prevăzute
în mod necorespunzător, ar putea aduce atingere independenței
judecătorilor. Acesta este motivul pentru care, în ceea ce privește regimurile de răspundere personală, Curtea a subliniat că o astfel de răspundere ar putea fi angajată doar în cazuri „absolut” sau „cu totul” excepționale(35).
64.      Acest lucru este desigur valabil și în ceea ce privește obligația instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție de a adresa Curții o cerere de decizie preliminară, prevăzută la articolul 267 al treilea paragraf
TFUE. În această privință, putem astfel să fim doar parțial de acord cu punctul de vedere exprimat de doamna avocată generală Ćapeta(36), potrivit căruia nerespectarea obligației de a formula o trimitere preliminară nu ar putea angaja niciodată răspunderea
personală a judecătorilor, cu condiția ca aceștia să fi explicat suficient motivele pentru care au refuzat să facă acest lucru. Vom explica în cele ce urmează ce anume înțelegem prin aceasta.
65.      Există două obligații care iau naștere în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE: o obligație mai mult de natură substanțială (aceea de a sesiza Curtea cu titlu preliminar, atunci când a fost invocată o chestiune
legată de interpretarea dreptului Uniunii, iar excepțiile CILFIT nu sunt aplicabile) și o obligație mai mult de natură procedurală (aceea de a explica motivele care au stat la baza refuzului de a formula o cerere de decizie preliminară)(37). Deși sunt indisolubil legate una de alta, aceste obligații rămân obligații distincte.
66.      Nu vedem niciun motiv plauzibil pentru care doar încălcarea uneia dintre respectivele obligații ar putea angaja răspunderea. Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât este evident că obligația de a efectua o trimitere preliminară este principala și cea mai importantă obligație dintre cele două, ca urmare a impactului său atât asupra litigiului în cauză, cât și asupra unității și coerenței ordinii de drept a Uniunii. Obligația de motivare este accesorie obligației principale menționate și are un rol esențial în asigurarea respectării acesteia din urmă.
67.      Astfel cum a statuat Curtea, salvgardarea
independenței instanțelor nu poate avea drept consecință „excluderea totală a posibilității ca răspunderea disciplinară a unui judecător să fie angajată, în anumite cazuri cu totul excepționale, ca urmare a hotărârilor judecătorești adoptate de acesta. Astfel, este evident că o asemenea cerință de independență nu are scopul de a cauționa eventuale comportamente grave și total impardonabile din partea judecătorilor, care ar consta de exemplu în încălcarea deliberată
și cu rea‑credință sau dintr‑o neglijență deosebit de gravă și de grosieră a normelor de drept național și de drept al Uniunii a căror respectare trebuie să o asigure sau în căderea în arbitrar ori în denegare de dreptate, în condițiile în care ei sunt chemați, în calitate de deținători ai funcției de a judeca, să se pronunțe asupra litigiilor cu care sunt sesizați de către justițiabili”(38).
68.      Aceste considerații par relevante în principiu pentru orice obligație care ia naștere în temeiul normelor
de drept al Uniunii. Prin urmare, nu se poate exclude faptul că încălcarea obligației de a adresa Curții o cerere de decizie preliminară ca urmare a unei erori vădite în interpretarea și în aplicarea articolului 267 al treilea paragraf TFUE(39) ar putea angaja în mod legitim răspunderea personală a judecătorilor responsabili pentru o astfel de încălcare(40).
69.      Cu toate acestea, considerăm că este necesar ca, în acest stadiu, să se facă distincția între răspunderea civilă
și răspunderea disciplinară. În cazul răspunderii civile, considerăm că încălcarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară trebuie să dea naștere unei astfel de răspunderi
doar în cazul în care dispoziția Uniunii cu privire la care instanța națională ar fi trebuit să formuleze o trimitere preliminară a fost incorect
interpretată, cauzând astfel prejudicii reclamantului. Astfel cum s‑a explicat la punctul 50
de mai sus, atunci când dispozițiile relevante ale Uniunii sunt corect aplicate, nu poate fi vorba despre prejudicii aduse părților
în litigiu.
70.      În schimb, în cazul răspunderii disciplinare, nu vedem niciun motiv pentru a exclude posibilitatea ca încălcarea
obligației de a formula o cerere de decizie preliminară să poată justifica adoptarea, în circumstanțe extraordinare, a unor măsuri disciplinare, indiferent de prejudiciile cauzate părților într‑un litigiu. Acesta poate fi cazul în special atunci când refuzul de a efectua o trimitere preliminară nu constituie un caz rar sau chiar izolat, ci face parte dintr‑un tipar de comportament necorespunzător. În acest caz, consecințele negative care decurg din respectiva
încălcare afectează eficacitatea mecanismului de cooperare instituit de
articolul 267 TFUE.
71.      În orice caz, reiterăm faptul că ambele forme de răspundere pot fi angajate doar în cazuri
cu totul excepționale.
72.      De exemplu, faptul că Curtea ar fi putut stabili o încălcare a unei astfel de obligații în cadrul unei acțiuni formulate în temeiul articolului 258 TFUE
sau al articolului 259 TFUE(41) nu este definitoriu în această privință. Astfel, orice încălcare a obligației de a respecta dreptul Uniunii, indiferent de amploarea caracterului vădit al acesteia și de gradul său de gravitate, poate face obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor(42).
73.      Același lucru este valabil, mutatis mutandis, și în ceea ce privește situațiile în care Curtea este rugată de o instanță națională să examineze aspectul dacă, în anumite circumstanțe, articolul 267 al treilea paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că o instanță națională de ultim grad de jurisdicție ar fi obligată să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară(43). Cu excepția cazului în care este rugată în mod expres să se pronunțe cu privire la gravitatea încălcării în scopul angajării răspunderii (statului sau a celei personale a judecătorilor), Curtea ar răspunde printr‑o
simplă clarificare a domeniului de aplicare al obligației de a formula o trimitere preliminară, în lumina elementelor de fapt și de drept pe care instanța de trimitere i le‑a adus la cunoștință.
74.      Mai mult, o astfel de răspundere nu ar putea rezulta din simplul fapt că, în jurisprudența ulterioară, Curtea de Justiție a adoptat o interpretare a normei în cauză a Uniunii diferită de cea a instanței naționale, care a considerat că respectiva normă
constituia un acte clair (sau acte éclairé). În opinia noastră, elementele ex post facto ar trebui să fie tratate cu mare precauție în acest context. Ca în orice alt regim juridic, jurisprudența Uniunii evoluează continuu, pe măsură ce instanțele Uniunii (Curtea de Justiție a Uniunii Europene și instanțele naționale) adoptă noi decizii, aplicând normele
existente unor noi circumstanțe.
Acest fenomen al evoluției este probabil și mai pregnant în Uniunea Europeană, care a fost concepută,
încă de la început, ca o formă dinamică de organizare.
75.      În opinia noastră, patru elemente pot fi esențiale în stabilirea unei erori judiciare, care – ca urmare a naturii sale excepționale – ar putea angaja răspunderea personală, fără ca aceasta să includă independența judiciară. Din punctul general de vedere al unui judecător rezonabil și prudent, eroarea judiciară – în speță, încălcarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară – trebuie să fie (i) vădită (clară și precisă, fără a lăsa loc niciunei îndoieli), (ii) substanțială (având un impact semnificativ fie asupra soluției acțiunii principale, fie asupra eficacității mecanismului de cooperare), (iii) inexcuzabilă (în lipsa oricărui element care ar fi putut conduce în mod rezonabil la săvârșirea unei erori) și (iv) rezultatul unei alegeri deliberate a judecătorilor de a nesocoti legea sau al unei grave neglijențe din partea acestora.
76.      Considerăm că prezentele concluzii sunt în general conforme atât cu standardele internaționale, cât și cu jurisprudența Corte costituzionale (Curtea Constituțională)(44).
77.      În opinia noastră, un regim național de răspundere personală a judecătorilor pentru încălcarea obligației de respectare a dreptului Uniunii, inclusiv pentru nerespectarea obligației de a formula o trimitere preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf
TFUE, care ar putea fi pus în aplicare pentru încălcări mai puțin grave ar putea compromite
imparțialitatea
și integritatea procesului de pronunțare a hotărârilor judiciare, afectând în acest mod
independența judecătorilor.
78.      În plus, un astfel de regim ar putea aduce atingere eficacității sistemului de cooperare judiciară și dialog între instanțele naționale și Curte, stabilit la articolul 267 TFUE(45). Curtea a statuat în mod constant că normele de drept național nu pot avea efectul de a împiedica o instanță națională să își exercite posibilitatea de a efectua o trimitere preliminară sau, după caz, să se conformeze obligației menționate. Asocierea acestor factori (posibilitatea de a efectua o trimitere preliminară
și sarcina de a se conforma obligației menționate, în funcție de circumstanțe) reprezintă, astfel cum a afirmat Curtea, un aspect „inerent” sistemului
de cooperare și
dialog menționat(46).
79.      În opinia noastră, aceleași considerații se aplică și în ceea ce privește normele de drept național, care privează de facto
instanțele naționale de ultim
grad de jurisdicție de marja de manevră acordată acestora prin articolul 267 TFUE
în evaluarea aspectului dacă o chestiune referitoare la interpretarea dreptului Uniunii a fost „invocată” în mod corespunzător în fața acestora. Aspectul dacă vreuna dintre excepțiile CILFIT se aplică într‑un anumit caz obligă instanța în cauză să efectueze o apreciere nuanțată(47). Un anumit număr de elemente trebuie să fie luate în considerare pentru a stabili dacă obligația prevăzută la articolul 267 al treilea paragraf TFUE este exercitată, iar această sarcină revine în principiu
instanței naționale, care acționează în mod independent și cu toată diligența cuvenită(48).
80.      Dreptul național nu poate avea efectul de restrângere a marjei de manevră de care beneficiază instanța națională în temeiul articolului 267 TFUE, în așa fel încât anumite situații în care nu există obligația de a efectua o trimitere preliminară să fie tratate, în practică, drept situații în care trebuie prezentată o cerere de decizie preliminară(49). În astfel de împrejurări, o serie de trimiteri preliminare ar putea fi efectuate chiar și atunci când acestea nu ar fi cu adevărat necesare, ceea ce ar întârzia în mod inutil soluționarea litigiilor în cauză și ar crește volumul de muncă al Curții de Justiție, fapt care ar putea, la rândul său, să afecteze soluționarea eficientă și la timp a celorlalte cauze aflate pe rolul acesteia. Curtea s‑ar expune de asemenea la abuzuri de procedură din partea unor justițiabili lipsiți de scrupule.
81.      În lumina celor de mai sus, considerăm că regimurile naționale de răspundere civilă și disciplinară a judecătorilor pentru erorile judiciare săvârșite de aceștia, inclusiv pentru încălcarea obligației de respectare a
cerinței de independență
a autorităților judiciare care decurge din dreptul Uniunii, precum
nerespectarea obligației de a formula o cerere de decizie preliminară în conformitate cu articolul 267 al treilea paragraf
TFUE, sunt conforme cu dreptul Uniunii atunci când acestea se limitează la situații cu totul excepționale. Asemenea situații sunt cele în care o eroare judiciară este vădită, substanțială și inexcuzabilă, fiind rezultatul alegerii deliberate a unui judecător de a nesocoti legea sau al unei grave neglijențe din partea acestuia.
C.      Analiza întrebărilor adresate
82.      Prin intermediul celor trei întrebări adresate, instanța de trimitere urmărește
să afle interpretarea corespunzătoare a trei categorii de norme ale Uniunii, solicitând Curții să stabilească dacă o reglementare națională precum decretul legislativ este compatibilă cu (i) articolele 101-106 TFUE, cu (ii) dispozițiile Directivei 2006/123 și cu (iii) dispozițiile Directivei 2008/118.
83.      Am explicat, la punctele 25-27 de mai sus,
faptul că întrebările adresate sunt inadmisibile în ceea ce privește articolele 101-106 TFUE. În cele ce urmează, vom aborda interpretarea celorlalte două categorii de dispoziții.
1.      Directiva 2006/123
84.      Directiva 2006/123 – cunoscută adesea sub denumirea de „Directiva privind serviciile” – „stabilește dispoziții generale pentru facilitarea exercitării libertății de stabilire pentru prestatorii de servicii și a liberei circulații a serviciilor” [articolul 1 alineatul (1) din aceasta], prin eliminarea barierelor în calea dezvoltării unei piețe de servicii în cadrul Uniunii Europene, în vederea consolidării pieței interne, promovând în același timp un progres economic și social echilibrat și durabil [considerentele (1) și (5)].
85.      Articolul 2 din Directiva 2006/123, care se referă la „domeniul de aplicare” al directivei, prevede că aceasta „se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru” [alineatul (1)]. Respectiva dispoziție enumeră în continuare o serie de activități pentru care, cu titlu de excepție, directiva nu se aplică [alineatul (2)]
și
prevede, la final,
că aceasta din urmă „nu se aplică în domeniul impozitării” [alineatul (3)](50).
86.      Considerentul (29) al Directivei 2006/123 explică motivul care justifică excluderea menționată: „[ț]inând seama de faptul că tratatul prevede o bază juridică specifică pentru aspecte legate de fiscalitate și de instrumentele [Uniunii]
deja adoptate în acest domeniu, este necesar să se excludă sectorul fiscalității din domeniul de aplicare al
[respectivei]
directive”.
87.      În Hotărârea
Airbnb Ireland și Airbnb Payments UK, Curtea a statuat, în lumina aspectelor menționate, că expresia „sectorul fiscalității” trebuie interpretată în sens larg, acoperind „nu numai toate domeniile fiscalității, ci și toate aspectele acestei materii”(51).
88.      În lumina celor de mai sus, trebuie să se țină seama de faptul că dispozițiile naționale contestate de CPR privesc „domeniul impozitării”, în sensul articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123. Respectivele dispoziții stabilesc condițiile în care un avantaj fiscal se acordă anumitor operatori economici (antrepozitari). Acest avantaj constă, potrivit articolului 4 punctul 1 din Directiva 2008/118, în autorizarea respectivilor operatori „să producă, să transforme, să dețină, să primească sau să expedieze produse accizabile […], în regim suspensiv de accize în cadrul unui antrepozit fiscal”(52).
89.      De fapt, decretul legislativ reprezintă o măsură de punere în aplicare a Directivei 2008/118, un act legislativ adoptat în temeiul articolului, pe atunci, 93 CE
(în prezent,
articolul 113 TFUE), care permite adoptarea „dispozițiilor referitoare la armonizarea legislațiilor privind impozitul pe cifra de afaceri, accizele și alte impozite indirecte”. În schimb, Directiva 2006/123 a fost adoptată în temeiul articolelor, pe atunci, 47 alineatul (2) și 55 CE
[în prezent, articolul 53
alineatul (2)
și articolul 62 TFUE], temeiuri juridice care privesc libera circulație a serviciilor.
90.      Prin urmare, având în vedere faptul că Directiva 2006/123 nu este aplicabilă în speță, aceasta nu poate fi interpretată ca opunându‑se unor dispoziții precum cele prevăzute în decretul legislativ.
2.      Directiva 2008/118
91.      Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/118 prevede că „[d]eschiderea și exploatarea unui antrepozit fiscal de un antrepozitar autorizat sunt supuse autorizării de către autoritățile competente din statul membru în care este situat antrepozitul fiscal”. Aceeași dispoziție prevede în continuare și faptul că „[a]utorizația este supusă condițiilor pe care autoritățile au dreptul să le stabilească în scopul de a preveni orice fraudă sau abuz”(53).
92.      În considerentul (15) al Directivei 2008/118 se precizează că, „[d]at fiind faptul că trebuie să se realizeze controale la unitățile de producție și de depozitare pentru a se asigura perceperea datoriilor fiscale, în scopul facilitării acestor controale este necesar să se mențină un sistem de antrepozite, supuse autorizării de către autoritățile competente”. Considerentul (16) al aceleiași directive adaugă faptul că „[e]ste necesar, de asemenea, să se stabilească cerințe care trebuie îndeplinite de antrepozitarii autorizați […]”(54).
93.      Prin urmare, dispozițiile menționate specifică în mod clar faptul că regimul de autorizare este esențial pentru prevenirea evaziunii, a fraudelor și a abuzurilor. Obiectivul unui astfel de sistem este, în realitate, acela de a „garanta că [antrepozitarul] prezintă gradul de fiabilitate necesar pentru regimul de suspendare”(55). Astfel cum a afirmat Curtea în repetate rânduri, „în domeniul de aplicare al Directivei 2008/118, în general, combaterea fraudei și a abuzurilor constituie un obiectiv comun atât al dreptului Uniunii, cât și al dreptului statelor membre
[…], fapt confirmat de considerentele (15) și (16), precum și de articolul 16 din aceasta”(56).
94.      Acesta constituie de fapt
unicul obiectiv al regimului în cauză(57). Prin urmare, statele membre nu pot urmări alte obiective, independente
de
cel al combaterii evaziunii și abuzurilor fiscale prin intermediul regimului de autorizare prevăzut de directiva menționată.
95.      Cu toate acestea, cu condiția prevederii criteriilor stabilite
în dreptul național pentru acordarea autorizației în scopul îndeplinirii obiectivului menționat, statele membre beneficiază de o amplă
marjă de manevră în această privință. Directiva 2008/118 nu prevede însă niciun fel de dispoziții sau principii directoare în această privință. Astfel cum se precizează în Recomandarea 2000/789/CE a Comisiei din 29 noiembrie 2000 de definire a liniilor directoare pentru autorizarea antrepozitarilor în conformitate cu Directiva 92/12/CEE a Consiliului privind regimul general al produselor supuse accizelor(58), statele membre au utilizat criterii diferite în acest scop.
96.      În ședință, guvernul italian a explicat că, din experiența sa, frauda este mult mai frecvent săvârșită de către societățile nou-înființate de mici dimensiuni, adesea create de „oameni fictivi”, care sunt rapid dizolvate atunci când comportamentul ilicit
este descoperit de autoritățile publice. Acesta este motivul pentru care legislația italiană se bazează în principal pe criterii care asigură fie o capacitate minimă sau o activitate comercială relevantă a
antrepozitului, fie legătura acestuia cu antrepozite existente, care au un istoric dovedit de activități efective. Același guvern a mai precizat că „proliferarea” antrepozitelor
de mici dimensiuni ar face ca monitorizarea activităților acestora să fie dificilă și costisitoare pentru autoritățile publice.
97.      În acest context, nu observăm nicio dispoziție în cuprinsul Directivei 2008/118 care s‑ar putea opune, ca o chestiune de principiu, reglementării
naționale care condiționează
obținerea
autorizației
necesare
de îndeplinirea criteriilor care au la bază nevoi de capacitate, operaționale și de aprovizionare, rate de extracție și/sau legătura funcțională existentă între antrepozite. În măsura în care contextul factual pus la dispoziție de guvernul italian este confirmat – aspect pe care instanța de trimitere trebuie să îl verifice –, nu există nicio
informație
în dosarul cauzei care să sugereze că, în alegerea criteriilor mai sus menționate, autoritățile italiene au depășit marja de manevră acordată acestora prin articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/118.
98.      După cum s‑a explicat, statele membre au beneficiat de o amplă marjă de manevră în acest context. Considerentul (15) al Directivei 2008/118 a indicat în mod clar că facilitarea controalelor
este unul dintre obiectivele urmărite prin
regimul de autorizare. În plus, Recomandarea 2000/789 invita statele membre să „aplice criterii stricte
pentru acordarea autorizațiilor”(59).
99.       Cu toate acestea, nu trebuie pierdut din vedere faptul că obiectivul principal al Directivei 2008/118 a fost acela de a asigura buna funcționare a pieței interne prin armonizarea condițiilor
privind perceperea accizelor pentru anumite produse(60). Prin urmare, este logic ca măsurile naționale relevante să urmărească – astfel cum este prevăzut în mod întemeiat la articolul 2 punctul 1 din Recomandarea 2000/789 – să atingă un echilibru între facilitarea schimburilor comerciale și eficacitatea controalelor.
100. Necesitatea de a adopta o abordare echilibrată în această privință decurge de asemenea din principiul proporționalității. Există de fapt o jurisprudență constantă potrivit căreia, atunci când transpun sau pun în aplicare dreptul Uniunii, statele membre trebuie să respecte principiile generale ale dreptului Uniunii, printre care se numără, evident, principiul proporționalității. Așadar, statele membre trebuie să recurgă la mijloace care, permițând în același timp atingerea în mod eficient a obiectivului urmărit de dreptul intern, nu trebuie să depășească ceea ce este necesar și trebuie să aducă cât mai puțin posibil atingere obiectivelor și principiilor stabilite prin legislația Uniunii în cauză. Prin urmare, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare, iar inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate(61).
101. Mai precis, evaluarea îndeplinirii cerinței de respectare a principiului proporționalității include analiza a trei criterii cumulative, și anume dacă
măsurile de reglementare adoptate sunt (i) „adecvate”, (ii) „necesare” și (iii) „proporționale stricto sensu”(62).
102. În prezenta cauză, având în vedere natura tehnică a obiectului acesteia, evaluarea proporționalității dispozițiilor contestate nu este în niciun caz simplă. Prin urmare, această sarcină trebuie
cel mai bine să fie lăsată
la aprecierea instanței de trimitere. Cu toate acestea, în scopul de a furniza respectivei instanțe câteva îndrumări utile, vom prezenta în continuare unele considerații referitoare la modul în care respectiva evaluare
trebuie
efectuată, din perspectiva caracteristicilor specifice ale dispozițiilor contestate.
103. În primul rând, instanța de trimitere trebuie să verifice dacă măsura este adecvată, cu alte cuvinte dacă aceasta poate contribui la realizarea obiectivului urmărit, răspunzând în mod veritabil preocupării de a‑l atinge într‑un mod coerent și sistematic.
104. În prezenta cauză, obligația menționată poate impune instanței de trimitere să verifice, în primul rând, dacă criteriile utilizate au fost în mod veritabil prevăzute pentru realizarea obiectivului de combatere a fraudei și abuzurilor fiscale (prin prevenirea situațiilor în care de regulă iau naștere fraude și prin facilitarea controalelor ex post). În aceste circumstanțe, instanța de trimitere trebuie, în opinia noastră, să se asigure că criteriile formulate într‑un mod vag și/sau care lasă o amplă marjă de manevră autorității vamale (cum sunt cele referitoare la „nevoile operaționale și de aprovizionare reale ale instalației”) sunt interpretate și aplicate în mod corect.
105. Aceasta înseamnă că elementele luate în considerare de autoritatea menționată pentru a verifica dacă respectivele condiții
sunt îndeplinite se referă doar la gradul de fiabilitate pe care îl prezintă antrepozitarul,
iar nu la considerente de alt tip, cum sunt cele de natură comercială sau economică. De exemplu, autoritățile nu ar putea condiționa acordarea unei autorizații de propria evaluare a aspectului dacă există o cerere pe piață de antrepozite suplimentare sau
dacă zona
aleasă pentru unitatea de depozitare este suficient „acoperită” de alte antrepozite.
106. Caracterul adecvat al măsurii implică și faptul că
criteriile stabilite în decretul
legislativ (în ceea ce privește tipurile de parametri, cuantumurile la care sunt stabiliți respectivii parametri etc.) pot contribui semnificativ la realizarea obiectivului urmărit, în speță
la prevenirea fraudelor și abuzurilor fiscale. Cu alte cuvinte, sunt respectivele criterii
adecvate pentru identificarea situațiilor care dau naștere mai frecvent fraudelor
și abuzurilor, ținând seama de resursele pe care statul le poate aloca în mod rezonabil pentru efectuarea controalelor
ex ante
și ex post?
107. În al doilea rând, în ceea ce privește cerința ca măsura să fie „necesară”, instanța de trimitere trebuie să verifice, în primul rând, (i) dacă au existat măsuri la fel de eficiente care erau mai puțin restrictive și, în al doilea rând, (ii) dacă respectiva măsură nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului în cauză.
108. În mod concret, aceasta implică în principal că este necesar să se aprecieze dacă era fezabil ca autoritățile italiene să adopte condiții alternative mai puțin stricte(63), care ar fi atins nivelul adecvat de protecție împotriva evaziunii și fraudei fiscale.
109. În al treilea rând, proporționalitatea stricto sensu presupune examinarea dezavantajelor care iau naștere dintr‑o
anumită măsură și a aspectului dacă astfel de dezavantaje sunt proporționale cu obiectivele urmărite. Această examinare implică în special concentrarea pe aspectul dacă măsura în cauză stabilește un echilibru just între interesele aflate în joc, și anume între interesul urmărit de stat prin măsura în cauză (prevenirea
fraudelor și abuzurilor fiscale) și cel urmărit de persoanele afectate în mod negativ (întreprinderile cărora le este dificil sau chiar imposibil să își dovedească gradul de fiabilitate).
110. În lumina argumentelor prezentate de CPR, considerăm că, în prezenta cauză, va fi esențial să se verifice dacă legiuitorul italian nu a stabilit „ștacheta” prea sus, astfel încât doar (sau în principal) categoria societăților mari să poată beneficia efectiv de avantajul fiscal în cauză. Și societățile mai mici și operatorii independenți ar trebui să fie în măsură să își demonstreze gradul de fiabilitate, fără a fi nevoiți să se supună unor proceduri administrative excesive, inutile sau nejustificat de îndelungate
și de costisitoare.
111. În acest context, este, desigur, important să se verifice nu doar faptul că criteriile stabilite în decretul legislativ sunt adecvate „pe hârtie”, ci și faptul că acestea sunt aplicate de autoritățile vamale în mod echitabil și nediscriminatoriu. Orice diferență de tratament între diferiți operatori – atât în ceea ce privește legislația propriu‑zisă, cât și în ceea ce privește aplicabilitatea curentă a acesteia – trebuie să fie rezonabilă și raportată la o diferență obiectivă referitoare la gradul de risc pe care fiecare situație îl prezintă pentru colectarea eficientă a accizelor.
112. În aceste circumstanțe, am dori să adăugăm că faptul că autoritățile administrative (în speță agenția vamală) adoptă acte fără caracter obligatoriu (așa cum este o „circolare amministrativa”(64)), destinate să ofere „pe loc” îndrumări personalului lor în ceea ce privește interpretarea corespunzătoare a legislației naționale relevante nu pare a fi problematic în sine. În această privință, trebuie făcute totuși
două precizări. În primul rând, chiar dacă nu au caracter obligatoriu, este esențial ca respectivele acte să fie conforme cu dreptul Uniunii. În caz contrar, acestea ar putea induce în eroare autoritățile responsabile de acordarea autorizației, ceea ce ar avea drept rezultat o posibilă încălcare a normelor relevante ale dreptului Uniunii. În al doilea rând, în măsura în care astfel de acte au un impact
semnificativ asupra modului în care sunt aplicate condițiile prevăzute în legislația națională, ar putea fi necesar ca, din motive de securitate juridică, să se asigure accesul întreprinderilor afectate la respectivele acte.
113. În lumina considerațiilor expuse mai sus, considerăm că articolul 16 din Directiva 2008/118 nu se opune unor măsuri de reglementare naționale care stabilesc criterii care au la bază
nevoi de capacitate,
operaționale și de aprovizionare, rate de extracție și/sau legătura funcțională existentă între antrepozite în scopul de a autoriza gestionarea
antrepozitelor comerciale care desfășoară operațiuni cu produse energetice în regim suspensiv de accize, cu condiția respectării principiului proporționalității, verificarea îndeplinirii acesteia revenind instanței de trimitere.
V.      Concluzie
114. În concluzie, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), după cum urmează:
1)      Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne
–        nu se opune unor măsuri de reglementare naționale care stabilesc criterii care au la bază nevoi de capacitate, operaționale și de aprovizionare, rate de extracție și/sau legătura funcțională existentă între antrepozite
în scopul de a autoriza gestionarea unor antrepozite
comerciale care desfășoară operațiuni cu produse energetice în regim suspensiv de accize și
2)      Articolul 16 din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE
–        nu se opune unor măsuri de reglementare naționale care stabilesc criterii care au la bază nevoi de capacitate, operaționale și de aprovizionare, rate de extracție
și/sau legătura funcțională existentă între antrepozite
în scopul de a autoriza gestionarea unor antrepozite comerciale care desfășoară operațiuni cu produse energetice în regim suspensiv de accize, cu condiția
respectării principiului proporționalității.
1      Limba originală: engleza.
2      A se vedea Ordonanța din 15 decembrie 2022, Centro Petroli Roma (C‑597/21, EU:C:2022:1010) (denumită în continuare „Ordonanța Centro Petroli Roma I”).
3      JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50.
4      JO 2009, L 9, p. 174, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129.
5      Abrogată prin Directiva (UE) 2020/262 a Consiliului din 19 decembrie 2019 de stabilire a regimului general al accizelor (reformare) (JO 2020, L 58, p. 4), astfel cum aceasta a fost modificată.
6      A se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit ș.a. (283/81, EU:C:1982:335, punctul 21) (denumită în continuare „Hotărârea CILFIT”),
și Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punctul 33) (denumită în continuare „Hotărârea Consorzio”).
7      A se vedea în special Hotărârea Consorzio, punctul 40 și jurisprudența citată. În acest context, poate fi util să se sublinieze că un astfel de criteriu este valabil și în ceea ce privește așa‑numita situație de „acte éclairé”. În mod similar, Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctul 33).
8      Ordonanța pronunțată în cauza Centro Petroli Roma I, punctele 36-58.
9      În mod similar, Concluziile avocatului general Wahl prezentate
în cauzele conexate X și van Dijk (C‑72/14 și C‑197/14, EU:C:2015:319, punctul 67): „instanța de ultim grad care se pronunță asupra aspectului respectiv trebuie să aibă convingerea intimă că și altă instanță ar fi de aceeași opinie”. Sublinierea se regăsește în textul original.
10      A se vedea în special punctele 47 și 48 din Hotărârea Consorzio. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bobek
prezentate în aceeași cauză (EU:C:2021:291), punctele 150-157, precum și Concluziile noastre prezentate
în cauza KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, punctul 106) (denumite în continuare „Concluziile noastre prezentate
în cauza KUBERA”).
11      A se vedea în special Hotărârea
CILFIT, punctul 21 (în continuare,
„excepțiile CILFIT”).
12      A se vedea punctele 122-133 din concluziile menționate.
13      Întrebarea a fost formulată după cum urmează:
„[p]entru a garanta valorile constituționale și europene legate de independența judecătorilor și de
[…] durata
rezonabilă a procedurilor, articolul 267 TFUE
poate fi interpretat în sensul că se opune posibilității ca instanța supremă națională, care a examinat și a respins o cerere de decizie preliminară privind interpretarea dreptului Uniunii, să facă, de plin drept sau la aprecierea exclusivă a părții care introduce acțiunea, obiectul unei acțiuni în răspundere civilă și disciplinară?”.
14      Ar putea fi util să subliniem din nou faptul că Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) nu a formulat nicio întrebare în această privință.
15      A se vedea de exemplu Hotărârea din 28 iunie 2022, Comisia/Spania (Încălcarea dreptului Uniunii imputabilă legiuitorului) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punctele 29 și 30 și jurisprudența citată).
16      A se vedea printre altele Hotărârea din 29 iulie 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, punctul 35 și jurisprudența citată).
17      A se vedea de exemplu Hotărârea din 28 iunie 2022, Comisia/Spania (Încălcarea dreptului Uniunii imputabilă legiuitorului) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punctul 32 și jurisprudența citată).
18      A se vedea în special Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, punctele 33-36) (denumită în continuare „Hotărârea Köbler”), Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, punctele 30-32) (denumită în continuare „Hotărârea Traghetti”),
și, mai recent, Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punctul 20).
19      A se vedea de exemplu Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punctul 24 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
20      A se vedea Hotărârea din 29 iulie 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, punctul 42 și jurisprudența citată).
21      A se vedea Hotărârea
Consorzio, punctele 53 și 54 (trimiterile la jurisprudență au fost omise).
22      A se vedea printre altele Hotărârea din 19 decembrie 2024, Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, punctul 35 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Léger prezentate
în cauza Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, punctul 46) și Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate
în cauza Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, punctul 75).
23      A se vedea printre altele Hotărârea din 18 mai 2021, Asociația „Forumul Judecătorilor din România” ș.a. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 și C‑397/19, EU:C:2021:393, punctul 229, denumită în continuare „Hotărârea AFJR”).
24      În acest context, a se vedea și Concluziile avocatului general Bobek prezentate
în cauza Asociația „Forumul Judecătorilor din România” ș.a. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 și C‑355/19, EU:C:2020:746, punctul 265).
25      A se vedea printre altele Consiliul Europei, Comisia de la Veneția, Prezentare comparativă a legislației privind răspunderea disciplinară a judecătorilor și a președinților curților constituționale în cele 46 de state membre ale Consiliului Europei, 9 decembrie 2024, precum și Mikuli, P. (editor), Accountability of Judicial Power, Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, capitolele 5 și 6.
26      A se vedea printre altele Hotărârea AFJR, punctele 229 și 230.
27      Este suficient să reamintim jurisprudența constantă potrivit căreia această cerință, care este inerentă activității de judecată, ține de conținutul esențial al dreptului fundamental la protecție jurisdicțională efectivă și la un proces echitabil, care are o importanță crucială în calitate de garant al protecției ansamblului drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii și al menținerii valorilor comune ale statelor membre prevăzute la articolul 2 TUE, în special a valorii statului de drept. A se vedea printre altele Hotărârea din 25 februarie 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku și Adoreikė (C‑146/23 și C‑374/23, EU:C:2025:109, punctul 48 și jurisprudența citată).
28      A se vedea Hotărârea
AFJR, punctul 232. A se vedea în mod similar Corte Costituzionale (Curtea Constituțională, Italia), Hotărârea din 3 februarie 1987, nr. 26, punctul 4: „[p]articularitatea funcțiilor judiciare și natura măsurilor aferente sugerează condiții și limite aplicabile în privința răspunderii aparatului judiciar […] pentru a proteja independența și autonomia funcțiilor sale”.
29      A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale) (C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 90 și jurisprudența citată).
30      A se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regim disciplinar aplicabil judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 83), cu trimitere la jurisprudența relevantă a Curții Europene a Drepturilor Omului.
31      A se vedea printre altele Hotărârea AFJR, punctul 236. Astfel cum a statuat Curtea Supremă a S.U.A. în cauza Pierson/Ray [386 U.S. 547 (1967)], „[e]ste datoria unui judecător să soluționeze toate cauzele din aria sa de jurisdicție cu care este sesizat, inclusiv cauzele controversate care stârnesc cele mai intense sentimente în rândul părților litigante. Erorile săvârșite de acesta pot fi corectate în apel, însă el nu ar trebui să se teamă că părțile litigante nemulțumite l‑ar putea hărțui cu litigii […] Impunerea unei astfel de sarcini pe umerii judecătorilor nu ar contribui la adoptarea deciziilor bazată pe principii și pe lipsa temerilor, ci la intimidare”. În Statele Unite, imunitatea acordată judecătorilor pentru actele adoptate în exercitarea funcției judiciare a acestora merge foarte departe. A se vedea în special
Curtea Supremă a S.U.A., Bradley/Fisher [80 U.S. 335 (1871)].
32      A se vedea Hotărârea AFJR, punctul 234. Sublinierea noastră.
33      Ibidem. A se vedea de asemenea în acest sens, Hotărârea din 21 decembrie 2021, Euro Box Promotion ș.a. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 și C‑840/19, EU:C:2021:1034, punctul 239 și jurisprudența citată).
34      A se vedea de exemplu Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctul 95)
și Hotărârea din 30 aprilie 2025, Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C‑313/23, C‑316/23 și C‑332/23, EU:C:2025:303, punctul 86). A se vedea de asemenea cu titlu mai general, Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regim disciplinar aplicabil judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 45 și următoarele).
35      A se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regim disciplinar aplicabil judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 137) și Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și
viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctele 126 și 127).
36      Concluziile avocatei generale Ćapeta
prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctul 50).
37      Această obligație rezultă din „sistemul instituit prin articolul 267 TFUE, interpretat în lumina articolului 47 al doilea paragraf din cartă”: a se vedea Hotărârea Consorzio, punctul 51 și Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctele 61-65).
38      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2021, Euro Box Promotion ș.a. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 și C‑840/19, EU:C:2021:1034, punctul 238 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
39      A se vedea prin analogie Hotărârea Traghetti, punctul 35.
40      Mutatis mutandis, considerații similare se aplică și în ceea ce privește nerespectarea de către o instanță națională de ultim grad de jurisdicție
a obligației de motivare atunci când aceasta refuză să formuleze o trimitere preliminară, în pofida faptului că o parte a invocat o problemă de drept al Uniunii și a invitat în mod expres respectiva instanță să efectueze o astfel de trimitere. Cu toate acestea, nu considerăm că nerespectarea obligației de motivare ar putea fi considerată suficient de vădită sau de gravă atunci când decizia instanței naționale a fost adoptată anterior pronunțării Hotărârii Consorzio. Astfel, pronunțarea acestei din urmă hotărâri a reprezentat ocazia cu care Curtea s‑a pronunțat pentru prima dată în mod expres cu privire la respectiva obligație accesorie.
41      A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2018, Comisia/Franța (Sume plătite în avans) (C‑416/17, EU:C:2018:811),
și Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărâre pronunțată de Curtea Supremă) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 1990, Comisia/Italia (C‑209/88, EU:C:1990:423, punctele 12-14) și Hotărârea din 30 ianuarie 2003, Comisia/Danemarca (C‑226/01, EU:C:2003:60, punctul 32).
43      A se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito ș.a. (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      În ceea ce privește standardele internaționale, a se vedea de exemplu Principiile fundamentale ale Organizației Națiunilor Unite privind independența sistemului judiciar, adoptate la 6 septembrie 1985 (principiul 16), Carta europeană a Consiliului Europei privind statutul judecătorilor, adoptată la 8-10 iulie 1998 (punctele 5.1-5.3),
și Consiliul Europei, Recomandarea Comitetului de Miniștri către statele membre privind judecătorii: independența, eficiența și responsabilitățile, adoptată la 17 noiembrie 2010 (punctele 66-71). În ceea ce privește jurisprudența aparținând Corte costituzionale (Curtea Constituțională), a se vedea printre altele Hotărârea din 11 ianuarie 1989, nr. 18, punctul 10,
și Hotărârea din 6 iulie 2022, nr. 205, punctul 8.
45      A se vedea în acest sens,
Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regim disciplinar aplicabil judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 226).
46      Ibidem, punctul 225.
47      A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza KUBERA, punctele 113 și 114.
48      În acest sens, Hotărârea din 9 septembrie 2015, X și van Dijk (C‑72/14 și C‑197/14, EU:C:2015:564, punctul 59),
și Hotărârea Consorzio, punctul 50.
49      A se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea
Consorzio, punctul 53.
50      Sublinierea noastră.
51      Hotărârea din 22 decembrie 2022 (C‑83/21, EU:C:2022:1018, punctele 25-28).
52      Sublinierea noastră.
53      Sublinierea noastră.
54      Sublinierea noastră.
55      A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, punctul 38).
56      A se vedea printre altele Hotărârea din 14 septembrie 2023, Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, punctul 31 și jurisprudența citată).
57      A se vedea Concluziile avocatei generale Kokott prezentate
în cauza Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, punctul 46).
58      JO 2000, L 314, p. 29. A se vedea considerentul (5) al acesteia.
59      Articolul 2 punctul 1 din aceasta. Sublinierea noastră.
60      A se vedea în special considerentul (8) al Directivei 2008/118 și articolul 1 alineatul (1) din aceasta.
61      A se vedea printre altele Hotărârea din 13 ianuarie 2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, punctele 34 și 35).
62      A se vedea mai detaliat, cu trimiteri la jurisprudența relevantă, Concluziile noastre prezentate
în cauza Cilevičs ș.a. (C‑391/20, EU:C:2022:166, punctul 77)
și în cauza Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, punctele 91-133).
63      Acesta este în mod evident un aspect pe care întreprinderile care contestă măsura națională trebuie să îl invoce și să îl dovedească la standardul necesar.
64      A se vedea
punctul 14 de mai sus.