62024CJ0168
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
18 decembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Mărci – Directiva 2008/95/CE – Articolul 12 alineatul (2) litera (b) – Directiva (UE) 2015/2436 – Articolul 20 litera (b) – Motive de decădere din drepturile asupra unei mărci – Risc de inducere în eroare a publicului ca urmare a utilizării mărcii – Marcă ce corespunde numelui unui creator de modă – Cesiune a mărcii – Utilizare a mărcii de natură să determine publicul să creadă efectiv că întotdeauna creatorul participă la conceperea produselor care poartă marca – Convingere eronată”
În cauza C‑168/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), prin decizia din 28 februarie 2024, primită de Curte în aceeași zi, în procedura
PMJC SAS
împotriva
[W] [X],
[M] [X],
[X] Créative SAS,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii S. Rodin (raportor), N. Piçarra, și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru PMJC SAS, de M. Le Guerer, avocat;
–
pentru [W] [X], [M] [X] și [X] Créative SAS, de E. Fortunet, avocat;
–
pentru guvernul francez, de R. Bénard și E. Timmermans, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de C. Auvret și P. Němečková, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 martie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25) și a articolului 20 litera (b) din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1, rectificare în JO 2016, L 110, p. 5).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între PMJC SAS, pe de o parte, și [W] [X], [M] [X] și [X] Creative SAS, pe de altă parte, în legătură cu decăderea parțială din drepturile celei dintâi societăți asupra a două mărci care corespund numelui de familie al unui creator de modă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2008/95
3
Articolul 12 din Directiva 2008/95, intitulat „Motive de decădere”, prevede la alineatul (2):
„[…] [t]itularul unei mărci poate fi decăzut din drepturile sale, atunci când, după data înregistrării sale, marca:
[…]
(b)
este capabilă, ca urmare a folosirii pentru produsele sau serviciile pentru care aceasta este înregistrată, de către titular sau cu consimțământul lui, să inducă publicul în eroare în primul rând cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a acestor produse sau servicii.”
Directiva 2015/2436
4
Articolul 20 din această directivă, intitulat „Evoluția mărcii spre o denumire generică sau o indicație înșelătoare, ca motiv de decădere din drepturi”, are următorul cuprins:
„Titularul unei mărci poate fi decăzut din drepturile sale atunci când, după data înregistrării sale, marca:
[…]
(b)
este capabilă, ca urmare a folosirii de către titular sau cu consimțământul acestuia pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată, să inducă publicul în eroare în primul rând cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a acestor produse sau servicii.”
5
Articolul 54 din directiva menționată, intitulat „Transpunere”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma articolelor 3-6, articolelor 8-14, articolelor 16, 17 și 18, articolelor 22-39, articolului 41, articolelor 43 și 44 și articolelor 46-50 până la 14 ianuarie 2019. […]
[…]”
6
Articolul 55 din Directiva 2015/2436, intitulat „Abrogare”, prevede:
„[Directiva 2008/95] se abrogă începând cu 15 ianuarie 2019 […].
Trimiterile la directiva abrogată se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă […].”
7
Articolul 56 din Directiva 2015/2436, intitulat „Intrarea în vigoare”, are următorul cuprins:
„Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolele 1, 7, 15, 19, 20 și 21 se aplică de la 15 ianuarie 2019.”
Dreptul francez
8
Articolul L. 714‑6 din code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale), în versiunea aplicabilă în litigiul principal, prevede:
„Este supus decăderii din drepturi proprietarul unei mărci care a devenit, prin fapta acestuia:
[…]
b)
de natură să inducă în eroare, în special cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a produsului ori a serviciului.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
9
Din decizia de trimitere rezultă că [W] [X], o societate înființată în anul 1978 de domnul [W] [X] pentru a comercializa articole de îmbrăcăminte și accesorii de modă, a făcut obiectul unei proceduri de insolvență la finalul căreia societatea PMJC a prezentat o ofertă de preluare a tuturor activelor acestei societăți, care a fost acceptată printr‑o hotărâre din 13 septembrie 2011, urmată la rândul ei de un act de cesiune de active corporale și necorporale din 3 februarie 2012 vizând în special mărcile verbale franceze „[W] [X]”, una depusă de domnul [W] [X], cedată ulterior în anul 1999 societății [W] [X], iar alta depusă în anul 2002 de societatea [W] [X].
10
Printr‑un acord de prestări servicii încheiat la 21 iulie 2011, [W] [X] și‑a continuat colaborarea cu PMJC până la termenul prevăzut în contract, și anume 31 decembrie 2015.
11
La 21 iunie 2018, PMJC l‑a acționat în judecată pe [W] [X] pentru contrafacerea mărcilor menționate la punctul 9 din prezenta hotărâre, precum și pentru concurență neloială și parazitară, susținând că [W] [X] a săvârșit acte de concurență neloială și a adus atingere drepturilor sale asupra mărcilor prin desfășurarea de activități profesionale și artistice prin intermediul societății [X] Creative.
12
Prin cerere reconvențională, domnul [W] [X] a solicitat, pentru inducere în eroare, decăderea PMJC din drepturile sale asupra mărcilor respective ca urmare a utilizărilor înșelătoare ale acestora de PMJC în perioada cuprinsă între sfârșitul anului 2017 și începutul anului 2019. Mai precis, PMJC ar fi exploatat mărcile menționate în așa fel încât să determine publicul creadă că [W] [X] este autorul creațiilor pe care sunt aplicate aceste mărci.
13
Printr‑o hotărâre din 12 octombrie 2022, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) a pronunțat decăderea parțială a PMJC din drepturile sale asupra mărcilor care au făcut obiectul actului de cesiune din 3 februarie 2012 menționat la punctul 9 din prezenta hotărâre.
14
Aceasta a apreciat printre altele că dreptul Uniunii nu se opune decăderii din drepturile asupra unei mărci care corespunde numelui de familie al unui creator atunci când cesionarul acestei mărci, prin manevrele sale, determină publicul să creadă efectiv că creatorul participă în continuare la conceperea produselor sau creează un risc suficient de grav de o astfel de inducere în eroare.
15
Aceasta ar fi situația în cauza principală, PMJC fiind sancționată în două rânduri pentru încălcarea drepturilor de autor ale lui [W] [X] asupra operelor sale recente care nu fuseseră cedate către PMJC. Întrucât aceste sancțiuni au devenit irevocabile, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a dedus că mărcile în cauză, care sunt aplicate pe produse acoperite de decorațiuni care constituie acte de încălcare a drepturilor de autor ale lui [W] [X] și care sunt prezentate ca fiind creații originale realizate de [W] [X], au devenit înșelătoare.
16
PMJC a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), care este instanța de trimitere.
17
PMJC a susținut în fața acestei instanțe îndeosebi faptul că cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a încălcat articolul L. 714‑6 litera (b) din Codul proprietății intelectuale, în versiunea sa aplicabilă în litigiul principal, astfel cum trebuie interpretat în lumina articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95, atunci când a apreciat că Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215), pe de o parte, nu exclude deloc posibilitatea de a pronunța decăderea din drepturile asupra unei mărci care corespunde numelui unui creator în ipoteza în care titularul său o utilizează într‑un mod înșelător și, pe de altă parte, oferă acestui creator posibilitatea de a dovedi că modul în care titularul ei o exploatează este unul dolosiv.
18
Astfel, PMJC apreciază că, din perspectiva acelei hotărâri, eventualele sale manevre menite să determine consumatorul să creadă că [W] [X] participă în continuare la crearea produselor pe care este aplicat ca marcă numele său nu pot afecta marca însăși, chiar dacă aceste manevre ar fi considerate înșelătoare.
19
În această privință, instanța de trimitere arată mai întâi că, la punctele 47-49 din Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215), care privea o marcă patronimică, Curtea, după ce a amintit că toate cazurile de refuz al înregistrării din cauza caracterului înșelător al unei mărci presupun să se poată reține existența unei induceri efective în eroare sau a unui risc suficient de grav de inducere în eroare a consumatorului, a statuat că împrejurarea că un consumator mediu poate fi influențat în actul său de cumpărare prin faptul că își imaginează că creatorul, al cărui nume corespunde mărcii în cauză, a participat la crearea produsului care poartă această marcă nu era prin ea însăși de natură să inducă în eroare publicul cu privire la natura, calitatea sau proveniența acestui produs.
20
În continuare, Cour de cassation (Curtea de Casație) arată că, la punctul 50 din acea hotărâre, Curtea a arătat că, deși întreprinderea urmărea, prin modul de prezentare a mărcii, să determine consumatorul să creadă că respectivul creator se află în continuare la originea produselor care poartă marca sau participă la crearea lor, ar fi vorba despre o manevră care ar putea fi considerată dolosivă, fără a constitui însă o inducere în eroare de natură să afecteze marca însăși și, implicit, posibilitatea de a o înregistra.
21
În sfârșit, instanța de trimitere arată că, la punctul 53 din hotărârea menționată, după ce a apreciat că condițiile de decădere din cauza caracterului înșelător al unei mărci sunt identice cu cele de refuz al înregistrării, Curtea a statuat că titularul unei mărci care corespunde numelui creatorului și primului fabricant al produselor care poartă această marcă nu poate fi decăzut, doar din cauza a acestei particularități, din drepturile sale pentru motivul că marca respectivă ar induce publicul în eroare, mai ales atunci când clientela fidelă aceleiași mărci a fost cedată odată cu întreprinderea fabricantă a produselor care poartă marca.
22
Cu toate acestea, în hotărârea din 12 octombrie 2022, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a considerat că constatarea de la punctul 50 din Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215), conform căreia o marcă ce corespunde numelui de familie al unui creator nu poate fi considerată înșelătoare pentru simplul motiv că acest creator nu mai este implicat în conceperea produselor care poartă mărci constituite din numele său de familie, nu vizează în mod expres și interpretarea articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92). Drept urmare, Cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a apreciat că această dispoziție trebuie interpretată în sensul că nu se opune decăderii din drepturile asupra unei mărci ca urmare a exploatării ei în așa fel încât publicul să fie determinat să creadă efectiv că creatorul participă în continuare la crearea produselor ce poartă mărci constituite din numele său de familie, deși nu mai este cazul.
23
Cour de cassation (Curtea de Casație) mai arată că, în Hotărârea din 14 mai 2009, Fiorucci/OAPI – Edwin (ELIO FIORUCCI) (T‑165/06, EU:T:2009:157, punctul 37), Tribunalul Uniunii Europene a respins cererea de decădere întemeiată pe utilizarea înșelătoare, după înregistrare, a mărcii ce conține numele de familie al unui creator pentru motivul că nu s-a făcut nicio dovadă a utilizării mărcii după înregistrarea ei, iar nu pentru motivul că o astfel de utilizare nu ar putea conduce la decăderea din drepturile asupra mărcii ca urmare a caracterului său înșelător.
24
În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva [2008/95] și articolul 20 litera (b) din Directiva [2015/2436] trebuie interpretate în sensul că se opun pronunțării decăderii din drepturi a titularului unei mărci constituite din numele de familie al unui creator ca urmare a faptului că, ulterior cesionării sale, respectiva marcă a fost exploatată în condiții de natură să determine publicul să creadă în mod efectiv că acest creator participă în continuare la crearea produselor care poartă marca, deși nu mai este cazul?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Observații introductive
25
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită o interpretare atât a articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95, cât și a articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436.
26
Problema de a ști care dintre cele două directive este aplicabilă ratione temporis în litigiul principal este irelevantă întrucât dispozițiile articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și cele ale articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 sunt în esență identice.
27
În această privință, nu are nicio incidență faptul că versiunea în limba franceză a articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 prevedea că titularul unei mărci poate fi decăzut din drepturile sale atunci când marca „est propre […] à induire le public en erreur”, în timp ce articolul 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 prevede, în aceeași versiune lingvistică, că decăderea din drepturi poate fi pronunțată atunci când marca „risque […] d’induire le public en erreur”.
28
Astfel, pe de o parte, așa cum a arătat domnul avocat general la punctul 62 din concluzii, reiese din jurisprudența Curții că expresia „este capabilă” presupunea deja să se poată reține „existența unei induceri efective în eroare sau a unui risc suficient de grav de inducere în eroare a consumatorului” (Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punctul 47 și jurisprudența citată).
29
Pe de altă parte, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 64 din concluzii, modul de redactare a articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 a rămas, în ceea ce privește gradul de probabilitate ca publicul să fie indus în eroare, neschimbat în esență față de cel al articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 în toate celelalte versiuni lingvistice, care, cu excepția versiunilor maghiară și finlandeză, erau deja redactate în termeni care implicau doar un astfel risc, indiferent că acesta se realizează sau nu.
30
Prin urmare, conform jurisprudenței constante potrivit căreia dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor existente în toate limbile Uniunii Europene [Hotărârea din 13 februarie 2025, Verbraucherzentrale Berlin (Noțiunea de perioadă contractuală inițială), C‑612/23, EU:C:2025:82, punctul 31 și jurisprudența citată], nu se poate considera că modificarea introdusă în versiunea franceză a articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436, precizată la punctul 27 din prezenta hotărâre, constituie un indiciu cu privire la intenția legiuitorului Uniunii de a modifica criteriul referitor la gradul de probabilitate ca publicul să fie indus în eroare.
31
Așadar, în cadrul prezentei trimiteri preliminare, articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și articolul 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 trebuie interpretate împreună și într‑un mod identic.
Cu privire la întrebare
32
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și articolul 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 trebuie interpretate în sensul că se opun pronunțării decăderii din drepturile asupra unei mărci constituite din patronimul unui creator de modă pentru motivul că utilizarea ei de către titular sau cu consimțământul acestuia este de natură să determine publicul să creadă efectiv că acest autor participă în continuare la conceperea produselor care poartă această marcă, deși nu mai este cazul.
33
Potrivit acestor dispoziții, titularul unei mărci poate fi decăzut din drepturi în cazul în care, după data înregistrării, această marcă riscă, „ca urmare a folosirii” de către titular sau cu consimțământul acestuia pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată, să inducă publicul în eroare, „în primul rând, cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică” a acestor produse sau servicii.
34
Mai întâi, trebuie subliniat că din modul de redactare a dispozițiilor menționate, în special din utilizarea locuțiunii adverbiale „în primul rând”, reiese că enumerarea caracteristicilor produselor sau serviciilor pe care le‑ar putea viza inducerea în eroare nu este limitativă, astfel încât nu se poate exclude pronunțarea decăderii din drepturile asupra mărcii din cauza existenței unui risc de inducere în eroare legat de persoana care a conceput produsele ce poartă marca sau care a contribuit la conceperea lor.
35
În continuare, la fel ca originea geografică, ce figurează în mod expres în cuprinsul dispozițiilor menționate la punctul 32 din prezenta hotărâre, paternitatea stilistică a unui produs poate eventual să constituie o caracteristică a acestui produs care determină publicul să aibă anumite așteptări. Drept urmare, această paternitate face parte dintre elementele cu privire la care publicul poate fi „indus în eroare” în sensul articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și al articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436.
36
Cu toate acestea, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 35 din concluzii, împrejurarea că o marcă constituită din patronimul unui creator de modă este exploatată de o întreprindere cu care acest creator nu mai are în prezent nicio legătură nu este suficientă în sine pentru a justifica decăderea din drepturile asupra acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punctul 53). Astfel, un consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat este conștient de faptul că nu toate produsele care poartă o marcă ce corespunde numelui unui creator au fost neapărat concepute de acesta.
37
Prin urmare, decăderea în temeiul dispozițiilor a căror interpretare este solicitată presupune să se constate, pe baza împrejurărilor speței, existența unei induceri efective în eroare sau a unui risc suficient de grav de inducere în eroare a publicului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
38
În sfârșit, din textul articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și al articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 reiese că aprecierea caracterului înșelător al mărcii în cadrul unei proceduri de decădere implică luarea în considerare a utilizării acestei mărci de către titular sau cu consimțământul acestuia.
39
Din considerațiile care precedă rezultă că, în cazul unei mărci constituite din patronimul unui creator de modă, o inducere efectivă în eroare sau un risc suficient de grav de inducere în eroare, în sensul articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și al articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436, poate eventual să rezulte, conform interpretării date în jurisprudența amintită la punctul 37 din prezenta hotărâre, dintr‑o eroare a publicului, indusă de utilizarea acestei mărci de către titular sau cu consimțământul său, legată de paternitatea stilistică a produselor care poartă marca menționată.
40
Problema dacă utilizarea mărcii este de natură să inducă în eroare publicul trebuie examinată în raport cu toate împrejurările relevante ale speței. Situația menționată la punctul 15 din prezenta hotărâre, și anume existența, pe produsele care poartă mărci constituite din patronimul unui creator de modă, a unor elemente decorative care aparțin universului creativ specific al acestui creator și care încalcă drepturile de autor ale acestuia, poate constitui, astfel cum a remarcat avocatul general la punctul 95 din concluzii, o astfel de împrejurare relevantă din moment ce crește riscul ca publicul să perceapă în mod eronat paternitatea stilistică a produselor care poartă aceste mărci.
41
Această interpretare este conformă cu obiectivul privind protecția consumatorilor care stă la baza articolului 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și a articolului 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punctul 46) Având în vedere acest obiectiv, consumatorul trebuie să fie în măsură să aleagă în cunoștință de cauză între mai multe produse sau servicii concurente.
42
Interpretarea menționată este confirmată și de obiectivul general urmărit de normele Uniunii în materie de mărci legat de menținerea unei concurențe nedenaturate în Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, punctul 45 și jurisprudența citată). Ținând seama de acest obiectiv, nu se poate accepta ca o marcă să devină, prin utilizarea ei, un instrument neloial de atragere a clientelei.
43
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95 și articolul 20 litera (b) din Directiva 2015/2436 trebuie interpretate în sensul că nu se opun pronunțării decăderii din drepturile asupra unei mărci constituite din patronimul unui creator de modă pentru motivul că, având în vedere toate împrejurările relevante, utilizarea ei de către titular sau cu consimțământul acestuia este de natură să aibă ca efect faptul că această marcă determină consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să creadă în mod eronat că acest autor a participat la conceperea produselor care poartă marca respectivă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
44
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci și articolul 20 litera (b) din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun pronunțării decăderii din drepturile asupra unei mărci constituite din patronimul unui creator de modă pentru motivul că, având în vedere toate împrejurările relevante, utilizarea ei de către titular sau cu consimțământul acestuia este de natură să aibă ca efect faptul că această marcă determină consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să creadă în mod eronat că acest autor a participat la conceperea produselor care poartă marca respectivă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.