62022CJ0548
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
12 septembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauzele 4 și 5 – Principiul nediscriminării – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Magistrați onorifici și magistrați de drept comun – Măsuri prin care se urmărește sancționarea utilizării abuzive a contractelor pe durată determinată – Muncă pe durată determinată – Procedură de stabilizare a funcțiilor – Renunțarea ex lege la orice pretenție pentru perioada anterioară stabilizării funcțiilor – Repararea prejudiciilor care decurg din lipsa unei puneri în aplicare corespunzătoare a dreptului Uniunii”
În cauza C‑548/22,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Giudice di pace di Fondi (judecătorul de pace din Fondi, Italia), prin decizia din 18 august 2022, primită de Curte la 18 august 2022, în procedura
M.M.
împotriva
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul A. Arabadjiev (raportor), președinte de cameră, domnii T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin și doamna I. Ziemele, judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: domnul C. Di Bella, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 februarie 2024,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru M.M., de G. Falso și E. Iorio, avvocati;
–
pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. Fiandaca și F. Sclafani, avvocati dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de B.‑R. Killmann și D. Recchia, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 29 februarie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 288 TFUE, a articolelor 17, 31, 34 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), a articolului 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3), a clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 (denumit în continuare „Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă”), care figurează în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35), precum și a clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată”), care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între M.M., procuror onorific adjunct, pe de o parte, și Presidenza del Consiglio dei ministri (Președinția Consiliului de Miniștri, Italia), Ministero della Giustizia (Ministerul Justiției, Italia) și Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministerul Economiei și Finanțelor, Italia), pe de altă parte, în legătură cu cererea lui M.M. având ca obiect plata unor sume despre care pretinde că i‑ar fi datorate pentru exercitarea funcției sale de magistrat onorific.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă
3
Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede la alineatul (1):
„În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.”
Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată
4
Clauza 2 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, intitulată „Domeniul de aplicare”, prevede la punctul 1:
„Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă, definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru.”
5
Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede la alineatul (1):
„În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili, numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.”
6
Clauza 5 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, intitulată „Măsuri de prevenire a abuzurilor”, are următorul cuprins:
„(1) Pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, statele membre, după consultarea partenerilor sociali, în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile naționale, și partenerii sociali introduc, acolo unde nu există măsuri legale echivalente de prevenire a abuzului, într‑un mod care să ia în considerare nevoile unor sectoare și categorii specifice de lucrători, una sau mai multe dintre următoarele măsuri:
(a)
motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă;
(b)
durata totală maximă a contractelor sau raporturilor de muncă pe durată determinată succesive;
(c)
numărul de reînnoiri ale unor asemenea contracte sau raporturi de muncă.
(2)
Statele membre, după consultarea partenerilor sociali, și partenerii sociali stabilesc, acolo unde este cazul, în ce condiții contractele sau raporturile de muncă:
(a)
sunt considerate «succesive»;
(b)
sunt considerate contracte sau raporturi de muncă pe durată nedeterminată.”
Directiva 2003/88
7
Articolul 7 din Directiva 2003/88, intitulat „Concediul anual”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.”
Dreptul italian
8
Articolul 29 alineatele 1-3 și 5 din decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Decretul legislativ nr. 116 privind reforma organică a magistraturii onorifice și alte dispoziții referitoare la judecătorii de pace, precum și regimul tranzitoriu aplicabil magistraților onorifici aflați în funcție, în conformitate cu Legea nr. 57 din 28 aprilie 2016) din 13 iulie 2017 (GURI nr. 177 din 31 iulie 2017, p. 1, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 116”), astfel cum a fost înlocuit prin articolul 1 alineatul 629 din legge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022-2024 (Legea nr. 234 privind bilanțul previzional al statului pentru anul bugetar 2022 și bilanțul multianual 2022-2024) din 30 decembrie 2021 (GURI nr. 310 din 31 decembrie 2021, p. 1) (denumit în continuare „articolul 29 din Decretul legislativ nr. 116”), prevede:
„1.   Magistrații onorifici în funcție la data intrării în vigoare a prezentului decret pot fi confirmați, la cerere, până la împlinirea vârstei de 70 de ani.
2.   Magistrații onorifici în funcție la data intrării în vigoare a prezentului decret, care nu îndeplinesc condițiile pentru a fi confirmați, fie în cazul în care nu au depus o cerere, fie în cazul în care nu au trecut de procedura de evaluare menționată la alineatul 3, au dreptul, sub rezerva refuzului lor, la o indemnizație de 2500 de euro în valoare brută, înainte de deducerea impozitelor cu reținere la sursă, pentru fiecare an de activitate în care magistratul a participat la ședințe cel puțin 80 de zile și de 1500 de euro în valoare brută, înainte de deducerea impozitelor cu reținere la sursă, pentru fiecare an de activitate în care magistratul a participat la ședințe mai puțin de 80 de zile și, în orice caz, nu mai mult de o limită maximă personală de 50000 de euro în valoare brută înainte de deducerea impozitelor cu reținere la sursă. În scopul calculării indemnizației datorate în conformitate cu teza precedentă, o perioadă de serviciu mai mare de șase luni este egală cu un an. Primirea indemnizației implică renunțarea la orice alte pretenții, de orice natură, care decurg din încetarea funcției de magistrat onorific.
3.   În scopul confirmării menționate la alineatul 1, Consiglio superiore della magistratura (Consiliul Superior al Magistraturii) procedează prin decizie la organizarea a trei proceduri de evaluare distincte, care se vor desfășura anual în perioada 2022-2024. Acestea privesc magistrații onorifici în funcție care, la data intrării în vigoare a prezentului decret, au acumulat, respectiv:
a)
peste 16 de ani de serviciu;
b)
între 12 și 16 ani de serviciu;
c)
sub 12 ani de serviciu.
[…]
5.   Cererea de participare la procedurile de evaluare menționate la alineatul 3 implică renunțarea la orice alte pretenții de orice natură care decurg din funcțiile de magistrat onorific exercitate anterior, cu excepția dreptului la indemnizația menționată la alineatul 2 în caz de neconfirmare.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
9
M.M. este o magistrată onorifică care exercită, de la 4 aprilie 2001, funcția de procuroare onorifică adjunctă. Din decizia de trimitere reiese că funcția lui M.M. este comparabilă cu cea a unui magistrat de drept comun care exercită activitatea de procuror și că M.M. are același statut juridic și beneficiază de același tratament economic precum cele de care beneficiază judecătorii de pace onorifici. De la angajarea sa în muncă, raportul de muncă al acestei magistrate a fost reînnoit de mai multe ori, ultima dată prin decizia Consiliului Superior al Magistraturii din 29 aprilie 2020.
10
Începând cu 4 aprilie 2001, M.M. a participat printre altele la zece ședințe penale, care fac obiectul litigiului principal, în calitate de reprezentantă a Ministerului Public, pentru care a primit o indemnizație în cuantum de 98 de euro pe ședință, din care au fost efectuate rețineri fiscale. Din decizia de trimitere reiese că nu a fost plătită nicio contribuție de securitate socială sau de asigurări sociale în contul lui M.M., privând‑o de orice protecție socială. În schimb, remunerația zilnică brută a unui magistrat de drept comun care își exercită funcția pe durată nedeterminată se ridică la 248 de euro, iar statul plătește, pentru fiecare magistrat de drept comun, contribuții la instituțiile competente în vederea asigurării protecției lor sociale.
11
Considerându‑se victima unei diferențe de tratament nelegale în ceea ce privește remunerarea funcției sale, M.M. a introdus o acțiune la Tribunale di Roma (Tribunalul din Roma, Italia) având ca obiect obținerea unei despăgubiri pentru prejudiciul pe care l‑ar fi suferit ca urmare a netranspunerii în ordinea juridică italiană a Directivelor 1999/70 și 2003/88 și a Directivei 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [a zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] (JO 1992, L 348, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 3). Prin ordonanța din 13 ianuarie 2021, această instanță a obligat Presidenza del Consiglio dei ministri (Președinția Consiliului de Miniștri) să repare prejudiciul patrimonial și nepatrimonial cauzat lui M.M. din cauza netranspunerii directivelor menționate; totuși, la data introducerii deciziei de trimitere nu îi fusese încă plătită acesteia nicio despăgubire ca urmare a ordonanței.
12
Ulterior, M.M. a sesizat Giudice di pace di Fondi (Judecătorul de Pace din Fondi, Italia), care este instanța de trimitere, cu o acțiune având ca obiect obținerea, în ceea ce privește ședințele menționate, a plății unei sume suplimentare de 150 de euro pe ședință, respectiv un total de 1500 de euro, cu titlu de daune interese, din cauză că încă nu au fost transpuse directivele menționate. În susținerea acțiunii formulate, ea arată că diferența de tratament care există între tratamentul său economic și cel al magistraților de drept comun constituie o discriminare interzisă de Directivele 1999/70, 97/81 și 2003/88.
13
În această privință, din decizia de trimitere reiese că, potrivit lui M.M., deși a exercitat funcția de procuror onorific în mod continuu de la 4 aprilie 2001, ea a fost obligată, pentru a evita încetarea imediată a funcției respective la 28 iunie 2022, să prezinte o cerere de participare la procedura de evaluare prevăzută la articolul 29 din Decretul legislativ nr. 116.
14
În temeiul acestui articol, un magistrat onorific aflat în serviciu poate solicita să participe la o procedură de evaluare și de stabilizare care îi permite, în caz de succes la procedura de evaluare, să rămână în serviciu până la vârsta de 70 de ani. El are de asemenea posibilitatea să nu formuleze o cerere de participare la această procedură și, în consecință, să își înceteze atribuțiile. În acest caz, el poate pretinde, în limita globală de 50000 de euro brut, o indemnizație al cărei cuantum este egal cu 1500 de euro brut pe an de serviciu în cursul căruia a participat la ședințe mai puțin de 80 de zile sau la o indemnizație al cărei cuantum este egal cu 2500 de euro brut pentru fiecare an de serviciu în cursul căruia a participat la ședințe cel puțin 80 de zile. Această indemnizație ar fi acordată și magistraților onorifici care, deși au solicitat să participe la procedura menționată, nu au avut succes.
15
Or, cererea de a participa la procedura de stabilizare sau primirea indemnizației menționate ar determina pentru un magistrat onorific precum M.M. renunțarea ex lege la orice altă pretenție, indiferent de natură, care decurge din exercitarea anterioară a funcției de magistrat onorific. Singura posibilitate de a nu renunța la o astfel de pretenție constă în părăsirea serviciului fără a primi nicio indemnizație.
16
În consecință, M.M. susține în fața instanței de trimitere că legislația italiană nu îi permite să pretindă sumele la care ar avea dreptul pentru netranspunerea Directivelor 1999/70, 2003/88 și 92/85, astfel încât, pe de o parte, această legislație ar fi contrară dreptului Uniunii și, pe de altă parte, ar reveni acestei instanțe sarcina de a lăsa neaplicată legislația menționată.
17
Instanța menționată arată că, în Hotărârea din 16 iulie 2020, Governo della Repubblica italiana (Statutul judecătorilor de pace italieni) (C‑658/18, EU:C:2020:572), și în Hotărârea din 7 aprilie 2022, Ministero della Giustizia și alții (Statutul judecătorilor de pace italieni) (C‑236/20, EU:C:2022:263), Curtea a statuat că statele membre trebuie să asigure transpunerea directivelor menționate la punctul 16 din prezenta hotărâre în ceea ce privește judecătorii de pace, a căror funcție este asimilată prin legea italiană cu cea a procurorilor adjuncți onorifici.
18
Or, în speță, dacă articolul 29 din Decretul legislativ nr. 116 i‑ar fi aplicat lui M.M., ea ar fi obligată să renunțe la orice creanță de orice natură care rezultă din exercitarea funcției de magistrat onorific și ar fi astfel privată de protecția drepturilor sale garantată de aceste directive.
19
Pe de altă parte, instanța de trimitere arată în esență că, pentru a combate precaritatea magistraților onorifici, legislația italiană a prevăzut prin această dispoziție națională o permanentizare incertă a funcțiilor lor, prin participarea lor la proceduri de evaluare și de permanentizare sau prin plata unei indemnizații derizorii având în vedere prejudiciul suferit în legătură cu încetarea funcțiilor lor.
20
În aceste condiții, Giudice di pace di Fondi (Judecătorul de Pace din Fondi) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 288 [TFUE], articolele 17, 31, 34 și 47 din [cartă], precum și articolul 7 din [Directiva 2003/88], clauza 4 din [Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă] și clauza 4 din [Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea prevăzută [la articolul 29 din Decretul legislativ nr. 116], care prevede renunțarea automată ex lege la orice pretenție privind punerea în aplicare a Directivelor [1999/70, 97/81 și 2003/88], cu pierderea oricărei alte protecții în materie de remunerare, de încadrare în muncă și de protecție socială garantată de dreptul Uniunii:
a)
în cazul simplei depuneri de către un magistrat onorific, în calitate de lucrător european pe fracțiune de normă, comparabil cu un magistrat profesionist, în calitate de lucrător european cu normă întreagă și pe durată nedeterminată, a unei cereri de participare la procedurile de permanentizare care nu fac decât să pună în aplicare în mod formal clauza 5 alineatul (1) din [Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată],
b)
sau, în cazul nereușitei la aceste proceduri sau al neprezentării unei cereri, prin acordarea unei despăgubiri vădit insuficiente și disproporționate în raport cu prejudiciul suferit ca urmare a netranspunerii directivelor menționate?”
Procedura în fața Curții
21
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții. În susținerea cererii sale, această instanță arată că, în temeiul articolului 29 din Decretul legislativ nr. 116, reclamanta din litigiul principal este obligată să aleagă între, pe de o parte, renunțarea la orice pretenție pe care ar putea să o aibă împotriva statului italian și, pe de altă parte, încetarea imediată a funcțiilor sale judiciare, fără despăgubiri pentru prejudiciile suferite ca urmare a netranspunerii de către Republica Italiană a Directivelor 97/81, 1999/70 și 2003/88. Această alegere ar constitui o atingere gravă adusă independenței magistraturii, ceea ce ar justifica examinarea prezentei cauze în cel mai scurt timp.
22
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, la cererea instanței de trimitere sau, cu titlu excepțional, din oficiu, președintele Curții poate, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt, să decidă judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate, care derogă de la prevederile regulamentului de procedură menționat.
23
În speță, la 30 septembrie 2022, președintele Curții a decis, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, să respingă cererea menționată la punctul 21 din prezenta hotărâre.
24
Astfel, decizia de trimitere nu permite Curții să înțeleagă nici consecințele pe care M.M. le‑ar suporta în lipsa unei proceduri accelerate, nici modul în care această lipsă ar putea aduce atingere în mod concret independenței magistraturii.
25
În orice caz, trebuie amintit că, în lipsa unor elemente de probă care să indice că examinarea cauzei potrivit procedurii accelerate ar permite evitarea unor astfel de consecințe, incertitudinea juridică care o afectează pe reclamanta din litigiul principal nu este, în sine, susceptibilă să justifice recurgerea la această procedură (a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Curții din 27 iunie 2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, punctul 11).
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
26
Potrivit unei jurisprudențe constante, procedura instituită la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (Hotărârea din 22 februarie 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, punctul 20 și jurisprudența citată).
27
Întrucât decizia de trimitere servește drept fundament pentru această procedură, instanța națională este obligată să clarifice, în chiar decizia de trimitere, cadrul factual și normativ al litigiului principal și să ofere explicațiile necesare cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor dreptului Uniunii a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și reglementarea națională aplicabilă litigiului cu care este sesizată (Hotărârea din 22 februarie 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, punctul 21 și jurisprudența citată).
28
În această privință, trebuie să se sublinieze de asemenea că informațiile cuprinse în deciziile de trimitere trebuie să permită, pe de o parte, Curții să ofere răspunsuri utile la întrebările adresate de instanța națională și, pe de altă parte, guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate să își exercite dreptul care le este conferit prin articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene de a prezenta observații. Revine Curții obligația de a veghea ca acest drept să fie respectat, ținând seama de faptul că, în temeiul dispoziției menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate persoanelor interesate (Hotărârea din 22 februarie 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, punctul 22 și jurisprudența citată).
29
Aceste cerințe cumulative privind conținutul unei decizii de trimitere figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe. Ele sunt amintite, în plus, la punctele 13, 15 și 16 din Recomandările Curții de Justiție a Uniunii Europene în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO 2019, C 380, p. 1) (Hotărârea din 22 februarie 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, punctul 23 și jurisprudența citată).
30
Trebuie arătat că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 288 TFUE, articolele 17, 31, 34 și 47 din cartă, articolul 7 din Directiva 2003/88, clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, precum și clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care prevede că magistrații onorifici, pentru a‑și putea continua exercitarea funcției, sunt obligați să participe la o procedură de evaluare, care, pe de o parte, în cazul unui rezultat pozitiv, le permite să obțină transformarea raportului lor de muncă pe durată determinată într‑un raport de muncă pe durată nedeterminată până la vârsta de 70 de ani și, pe de altă parte, în cazul unui rezultat negativ, le permite acestor magistrați să primească o indemnizație atunci când atât reușita, cât și nereușita la evaluare însoțite de acceptarea indemnizației determină renunțarea ex lege la orice pretenție pe care ar putea să o invoce, în temeiul acestor dispoziții, în ceea ce privește funcția de magistrat onorific exercitată anterior.
31
În această privință, trebuie să se arate, în primul rând, că instanța de trimitere nu solicită o interpretare autonomă a articolului 288 TFUE sau a articolelor 17, 31, 34 și 47 din cartă, aceste dispoziții fiind invocate numai în susținerea cererii de interpretare a Directivei 2003/88, a Acordului‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, precum și a Acordului‑cadru cu privire la munca pe durată determinată [a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 aprilie 2022, Ministero della Giustizia și alții (Statutul judecătorilor de pace italieni), C‑236/20, EU:C:2022:263, punctul 26].
32
În al doilea rând, în ceea ce privește articolul 7 din Directiva 2003/88, trebuie să se constate că acest articol nu este relevant pentru soluționarea litigiului principal din moment ce, în cadrul acestui litigiu, M.M. nu invocă respectarea dreptului la concediu anual plătit, consacrat de dispoziția menționată, ci în esență plata unei retribuții egale cu cea primită de un magistrat de drept comun.
33
În al treilea rând, în ceea ce privește clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, este necesar să se arate că niciun element care să rezulte din decizia de trimitere nu permite să se stabilească faptul că M.M. lucrează pe fracțiune de normă în sensul acestui acord‑cadru.
34
În al patrulea rând, în ceea ce privește clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, trebuie să se constate că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere ridică în esență problema legalității, în raport cu această clauză, a mecanismului prevăzut la articolul 29 din Decretul legislativ nr. 116, în măsura în care această dispoziție națională, deși permite transformarea raportului de muncă pe durată determinată al unui magistrat onorific într‑un raport de muncă pe durată nedeterminată, l‑ar împiedica pe acest magistrat să obțină aceeași retribuție precum cea de care beneficiază magistrații de drept comun care exercită funcții comparabile, din moment ce această transformare ar implica renunțarea ex lege la orice pretenție care decurge din încetarea funcției de magistrat onorific exercitate anterior.
35
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se stabilească în prealabil dacă clauza menționată din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată impune să li se acorde magistraților onorifici și magistraților de drept comun aceeași remunerație pentru funcțiile exercitate. În această privință în special este necesar să se aprecieze, în primul rând, dacă un magistrat onorific aflat în situația lui M.M. poate fi calificat drept „lucrător” pe durată determinată, în sensul clauzei 2 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, în al doilea rând, dacă pretinsa diferență de tratament privește o „condiție de încadrare în muncă”, în sensul clauzei 4 din acest acord‑cadru, în al treilea rând, dacă acest magistrat se află într‑o situație comparabilă cu cea a unui magistrat de drept comun și, în al patrulea rând, dacă și, eventual, în ce măsură această diferență de tratament poate fi justificată pe baza unui „motiv obiectiv”, în sensul acestei din urmă clauze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2024, Peigli, C‑41/23, EU:C:2024:554, punctele 39-50).
36
Or, trebuie să se constate că, presupunând chiar că primele trei condiții expuse la punctul precedent din prezenta hotărâre sunt îndeplinite, Curtea nu dispune de elemente care să îi permită să procedeze la aprecierea eventualei existențe a unui „motiv obiectiv”, în sensul clauzei 4 punctul 1 din acest acord‑cadru. În acest context, Curtea nu dispune de informații care să permită să se clarifice dacă eventualele diferențe privind printre altele tipul și valoarea contenciosului pe care aceste categorii de magistrați trebuie să îl trateze sau chiar modalitățile de recrutare a magistraților menționați ar permite justificarea legalității unei diferențe de tratament precum cea în discuție. În sfârșit, informațiile aflate la dispoziția Curții nu permit evaluarea diferențelor de remunerare dintre magistrații onorifici și magistrații de drept comun.
37
Trebuie arătat de asemenea că din decizia de trimitere reiese că, în timp ce M.M. revendică aceeași „retribuție zilnică” precum cea primită de un magistrat de drept comun, ea invocă o diferență de tratament referindu‑se la retribuția pe care ar primi‑o nu pentru o zi de lucru, ci pentru participarea la ședințe care nu depășesc durata de cinci ore. În aceste condiții, Curtea nu dispune de informații care să îi permită să afle dacă revendicările reclamantei din litigiul principal privesc același tip de prestații precum cele efectuate de magistrații de drept comun.
38
De altfel, reiese în esență din cuprinsul punctelor 34 și 36 din concluziile doamnei avocate generale că cererea de decizie preliminară nu permite să se stabilească dacă sau în ce măsură remunerația primită de reclamanta din litigiul principal, care este mai mică decât cea a magistraților de drept comun, trebuie considerată un tratament mai puțin favorabil nejustificat, în sensul clauzei 4 punctul 1 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată.
39
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se considere că cererea de decizie preliminară nu îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții și, prin urmare, ea trebuie declarată inadmisibilă.
40
Cu toate acestea, trebuie amintit că instanța de trimitere păstrează posibilitatea de a prezenta o nouă cerere de decizie preliminară, furnizând Curții toate elementele care îi sunt necesare pentru a se pronunța (Hotărârea din 22 februarie 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, punctul 35).
Cu privire la cheltuielile de judecată
41
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Cererea de decizie preliminară formulată de Giudice di pace di Fondi (judecătorul de pace din Fondi, Italia), prin decizia din 18 august 2022, este vădit inadmisibilă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.