62005CC0278_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje High Court of Justice, England & Wales, Chancery Division prašo Teisingumo Teismo išaiškinti 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo(2) 8 straipsnį. Direktyvos 80/987 8 straipsnio reguliavimo dalykas – darbuotojų interesų, susijusių su jų reikalavimais į papildomų
pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam, apsauga.
2. Ieškovai pagrindinėje byloje – buvę nemokia tapusios bendrovės darbuotojai. Ši bendrovė finansavo dvi pensijų sistemas. Dėl šios bendrovės nemokumo taip pat buvo uždarytos šios sistemos. Be to paaiškėjo, kad lėšų nepakaks visiems nariams visoms mokėtinoms išmokoms padengti. Dėl šios priežasties ieškovams buvo labai sumažintos jiems pagal sutartį priklausančios papildomų pensijų išmokos. Ieškinyje prieš kompetentingą Jungtinės Karalystės ministeriją savo reikalavimus kompensuoti tokių pensijų išmokų sumažinimą jie grindžia Direktyvos 80/987 8 straipsniu.
3. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui klausimus dėl Direktyvos 80/987 8 straipsnio turinio. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo patikslinti valstybės atsakomybės atsiradimo už neteisingą direktyvos perkėlimą sąlygas.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
1. Direktyva 80/987
4. Direktyvos 80/987 pirmoje konstatuojamoje dalyje numatyta:
„Kadangi būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam, o ypač garantuoti neapmokėtų reikalavimų apmokėjimą, kartu atsižvelgiant į Bendrijos subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį.“
5. Direktyvos II skirsnis, pavadinimu „Nuostatos, susijusios su garantijų institucijomis“, numato nuostatas dėl darbuotojų reikalavimų, susijusių su darbo užmokesčiu, užtikrinimo.
6. 4 straipsnio 1 dalis numato, kad valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimus. Remiantis 4 straipsnio 3 dalimi „siekiant išvengti mokėjimų, neatitinkančių šios direktyvos socialinio tikslo, valstybės narės gali nustatyti įsipareigojimų apmokėti darbuotojų reikalavimus aukščiausią ribą“.
7. Direktyvos III skirsnis pavadinimu „Nuostatos, susijusios su socialine apsauga“ apima apsaugos nuostatas, susijusias su reikalavimais į pensijų išmokas.
8. Remiantis 6 straipsniu valstybės narės gali nustatyti, kad „3, 4 ir 5 straipsniai netaikomi įmokoms, mokamoms pagal įstatymų numatytas valstybines socialinės apsaugos sistemas arba pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms“.
9. Remiantis 7 straipsniu valstybės narės imasi visų priemonių, „būtinų užtikrinti, kad jeigu darbdavys iki savo nemokumo pradžios nemokėjo draudimo įstaigoms privalomų įmokų pagal įstatymų numatytas valstybines socialinės apsaugos sistemas, darbuotojai neprarastų teisės į šių draudimo įstaigų mokėtinas išmokas < ... > .“
10. Direktyvos 80/987 8 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų ir asmenų, kurie iki darbdavio nemokumo pradžios nebedirbo darbdavio įmonėje arba versle, interesai, susiję su jų įgyta teise arba būsima teise gauti senatvės išmokas, įskaitant maitintojo netekimo išmokas, mokėtinas pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms“. (Pataisytas vertimas)
2. Direktyva 2002/74/EB, iš dalies keičianti Direktyvą 80/987(3) (toliau – iš dalies keičianti Direktyva 2002/74).
11. Iš dalies keičianti Direktyva 2002/74 nepakeitė 8 straipsnio.
12. Šios direktyvos antroje konstatuojamoje dalyje numatyta:
„Direktyva 80/987/EEB siekiama suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį jų darbdaviui tapus nemokiam. Dėl to valstybės narės įsipareigoja įsteigti instituciją, kuri garantuotų atitinkamiems darbuotojams nesumokėtų reikalavimų mokėjimą.“
3. Direktyva 2003/41/EB dėl įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, veiklos ir priežiūros(4)
13. Direktyvos aštuonioliktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „subankrutavus remiančiajam subjektui, narys susiduria su rizika netekti ir darbo, ir įgytos būsimos teisės gauti pensiją“. Be to, „būtina užtikrinti, kad subjektas ir įstaiga yra aiškiai atskirti bei yra nustatyti narius apsaugantys būtiniausi riziką ribojantys standartai.“
14. Nuostata, susijusi su remiančiųjų subjektų nemokumu, yra tik Direktyvos 8 straipsnyje, kuris numato juridinį remiančiųjų subjektų ir įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, atskyrimą.
15. Direktyvos 16 straipsnio 2 dalis leidžia įstaigos, atsakingos už profesinių pensijų skyrimą, laikiną nepakankamą finansavimą ir tokiam atvejui nustato kitas nuostatas.
B – Valstybės narės teisės aktai
16. Jungtinės Karalystės teisės aktai, kuriais siekiama apsaugoti darbuotojus mokant pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam, iš esmės numato, kad iš įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, turto negali būti tenkinami kreditorių interesai ir kad tam tikrą išmokas, kurių negali išmokėti įstaigos, atsakingos už profesinių pensijų skyrimą jų darbdaviui tapus nemokiam, dalį moka Nacionalinis draudimo fondas (National Insurance Fund).
17. Vis dėlto Jungtinėje Karalystėje numatytų darbuotojų apsaugos priemonių taikymas neužkirto kelio tam, kad pirmos ieškovės būsimos pensijos išmokos jos darbdaviui tapus nemokiam sudarė tik 20 %, o antros ieškovės – tik 49 % joms priklausančio reikalavimo dydžio.
III – Bylos aplinkybės ir pagrindinė byla
18. Ieškovai pagrindinėje byloje yra buvę bendrovės ASW Limited (toliau – ASW ), kuriai pagal 2003 m. balandžio 24 d. Nutartį pradėta nemokumo procedūra ir priverstinė likvidavimo procedūra, darbuotojai.
19. ASW
turėjo dvi pensijų sistemas: ASW Pension Plan
ir ASW Sheerness Steel Group Pension Fund
(toliau – pensijų sistemos). Abiem pensijų sistemoms kaip papildomoms privačioms papildomoms pensijų sistemoms būdingi šie požymiai:
Išmokos dydis nustatomas pagal teisių į pensiją įgijimo faktą, kiekvieno nario paskutinį darbo užmokestį ir darbo bendrovėje laikotarpį. Tokios išmokos vadinamos „išmokomis, grindžiamomis paskutiniu darbo užmokesčiu“. Remiantis taikomais teisės aktais pensijų sistemos finansuojamos iš darbuotojų įmokų, kurias sudaro procentas nuo jų darbo užmokesčio. Be to, darbdavys privalėjo papildomai mokėti įmokas, būtinas išmokų mokėjimui užtikrinti. Šios rūšies pensijų sistemos vadinamos „išlaidų pusiausvyros sistemomis“. Pensijų sistemas darbdavio vardu valdė Nepriklausomas patikos fondas.
20. Pradėjus ASW
bendrovės nemokumo procedūrą, jai priklausančios pensijų sistemos 2002 m. liepos mėn. buvo uždarytos ir dabar yra likviduojamos. Remiantis aktuarijų paskaičiavimais, 2002 m. liepos 31 d. ASW Pension Plan
deficitas – 41,2 milijonus GBP. ASW
ir kitos įmonės nenumato mokėti lėšų į pensijų sistemas.
21. Tad pensijų sistemų lėšų nepakanka sumokėti visų darbuotojų, kurie buvo šios pensijų sistemos nariai, visoms šiuo metu bei ateityje mokėtinoms išmokoms.
22. Įstatymų nuostatos dėl pensijų sistemų tokiu įsiskolinimo atveju numato tam tikrą pirmumo tvarką, pagal kurią tenkinami narių reikalavimai: valdytojai privalo pirmiausia naudoti pensijų sistemų lėšas siekdami užtikrinti, kad išmokos būtų mokamos nariams, sistemų likvidavimo pradžios dieną jau gaunantiems pensiją, o vėliau, jeigu lėšų dar lieka, suteikti paslaugas tiems, kurie sistemų likvidavimo pradžios dieną pensijų dar negauna.
23. Pritaikius šias nuostatas pagrindinės bylos aplinkybėms, ASW
darbuotojų, kurie pensijų dar negauna, būsimos pensijų išmokos buvo sumažintos. Pagal aktuarijų atliktus abiejų pensijų sistemų paskaičiavimus, pirmai ieškovei tenka 20 % jai faktiškai priklausančių išmokų iš privačios pensijų sistemos, o antrai ieškovei – 49 % jai priklausančių išmokų.
24. Tokie mokėtinų išmokų apskaičiavimai susidaro atsižvelgus į procedūras, numatytas Jungtinės Karalystės teisėje ir skirtas apsaugoti darbuotojų teises į papildomų pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam.
25. Kadangi Jungtinės Karalystės valstybinė pensijų sistema pensininkams vidutiniškai moka tik 37 % jų paskutinio darbo užmokesčio, todėl, ieškovų teigimu, papildomos pensijų išmokos iš pensijų sistemų sudaro didžiąją senatvės pensijos dalį.
26. Dėl šios priežasties ieškovai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį dėl žalos atlyginimo Jungtinės Karalystės vyriausybei dėl skirtumo tarp jiems pagal sutartį priklausančių pensijos išmokų ir jų darbdaviui tapus nemokiam mokėtinų pensijos išmokų, išmokėjimo. Savo reikalavimus jie pagrindė Direktyvos 80/987 8 straipsniu.
IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir byla Teisingumo Teisme
27. 2005 m. birželio 22 d. Sprendimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1) Ar Direktyvos 80/987/EEB 8 straipsnį reikia aiškinti kaip nurodantį valstybėms narėms bet kokiomis būtinomis priemonėmis užtikrinti, kad darbuotojų teises, įgytas pagal papildomas bendrovės ar kelių bendrovių jų paskutiniu darbo užmokesčiu grindžiamas pensijų sistemas, visiškai finansuotų valstybės narės, privačiam darbdaviui tapus nemokiam, kai minėtų sistemų lėšų nepakanka toms išmokoms padengti?
2) Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra neigiamas, ar 8 straipsnio reikalavimai yra pakankamai perkelti teisės aktais, kaip antai galiojantieji Jungtinėje Karalystėje, kurie aprašyti pirmiau?
3) Jei Jungtinės Karalystės teisės aktų nuostatos neatitinka 8 straipsnio, kokį kriterijų nacionalinis teismas turi taikyti siekdamas nustatyti, ar iš to išplaukiantis įsipareigojimo pagal Bendrijos teisę neįvykdymas yra pakankamai akivaizdus, jog kiltų pareiga atlyginti žalą? Konkrečiai kalbant, ar vien įsipareigojimų neįvykdymo užtenka įrodyti pakankamai akivaizdų pažeidimą, ar reikia, jog valstybė narė būtų akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaikiusi savo įstatymų leidybos ribų, ar reikia taikyti kitą kriterijų ir, jei taip, tai kokį?
28. Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą rašytines pastabas pateikė ieškovai pagrindinėje byloje, Jungtinės Karalystės vyriausybė, Airijos vyriausybė bei Komisija. 2006 m. birželio 1 d. vykusiame žodiniame bylos nagrinėjime dalyvavo pagrindinės bylos ieškovai, Airijos vyriausybė, Nyderlandų vyriausybė, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Komisija.
V – Teisinis vertinimas
A – Dėl pirmojo ir antrojo prejudicinių klausimų
29. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų sužinoti, ar Direktyvos 80/987 8 straipsnis įpareigoja valstybes nares savo lėšomis kompensuoti žalą, kuri atsiranda darbdavio nemokumo atveju, kai nepakanka pensijų sistemos lėšų tenkinant visų darbuotojų reikalavimus į išmokas.
30. Antruoju prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismas turi išnagrinėti, ar Direktyvos 80/987 8 straipsnis yra pakankamai perkeltas priimant tokius teisės aktus, kaip antai galiojančius Jungtinėje Karalystėje.
31. Nagrinėjant antrąjį prejudicinį klausimą pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį yra nekompetentingas nagrinėti klausimą dėl nacionalinio teisės akto suderinamumo su Bendrijos teise. Vis dėlto jis gali pateikti prašymą p riimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visapusišką Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris leistų įvertinti tokį suderinamumą priimdamas sprendimą nagrinėjamoje byloje(5) .
32. Todėl tiek pirmasis, tiek antrasis prejudiciniai klausimai iš esmės yra susiję su Direktyvos 80/987 8 straipsnio aiškinimu.
33. Dėl šios priežasties abu prejudicinius klausimus reikia nagrinėti kartu, pirmiausia nustatant, kokios apsaugos reikalauja Direktyvos 80/987 8 straipsnis: nuo kokio neigiamo poveikio ir tiek Direktyvos 80/987 8 straipsnis apsaugo darbuotojų interesus? Toliau reikia nustatyti, ar 8 straipsnis įpareigoja valstybes nares užtikrinti šią apsaugą pačioms kompensuojant išmokas ir prisiimant atsakomybę nemokumo atveju.
34. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika siekiant išaiškinti Bendrijos teisės nuostatos taikymo sritį, reikia atsižvelgti ir į jos formuluotę, ir į kontekstą, ir į tikslus(6) .
1. Apsaugos apimtis pagal Direktyvos 80/987 8 straipsnį
35. Remiantis Direktyvos 80/987 8 straipsniu „valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų < ... > interesai, susiję
su jų įgyta teise
arba būsima teise gauti senatvės išmokas < ... > “(7) .
36. Taigi, apsaugos apimtis pagal 8 straipsnį nustatoma aiškinant sąvokas „ būtų apsaugoti < ... > interesai, susiję su įgyta teise < ... > gauti senatvės išmokas“
ir „imasi priemonių, būtinų < ... > “ . 8 straipsnio apsaugos apimtis apibrėžiama ir kita sąlyga, būtent nemokumo sąlyga, kuria grindžiamas teisės gauti pensijų išmokas apribojimas.
a) Direktyvos 80/987 8 straipsniu saugomi interesai
37. Pirmiausia krenta į akis, kad Direktyvos 80/987 8 straipsniu yra siekiama interesų, o ne darbuotojų teisių
ar reikalavimų
apsaugos. Tokia nuostata Bendrijos įstatymų leidėjas atsižvelgia į tai, kad darbdavio nemokumas nedaro poveikio darbuotojų reikalavimų buvimui, o įtaka daroma tik šių reikalavimų ekonominei vertei. Jei direktyvos 8 straipsnis numatytų darbuotojų reikalavimų apsaugą, tuomet ši apsauga būtų beprasmė, nes darbdavio nemokumas nedaro poveikio patiems reikalavimams. Tačiau darbdavio nemokumas gali daryti neigiamą įtaką darbuotojo reikalavimų vykdymui. Taigi, pasirinkta 8 straipsnio formuluotė aiškiai numato, kad turi būti saugomas už reikalavimų, kuriems nedaromas poveikis, slypintis darbuotojo ekonominis interesas faktiškai patenkinti savo reikalavimus.
38. Kadangi 8 straipsniu siekiama apsaugoti darbuotojų interesus, susijusius su jų įgyta teise arba būsima teise gauti senatvės išmokas, tai kitaip tariant, juo siekiama apsaugoti darbuotojų interesus faktiškai gauti šias išmokas.
39. Prieš pradedant nagrinėti klausimą, ar visą šį darbuotojo interesą apsaugo 8 straipsnis, pirmiausia reikia patikrinti, nuo kokio neigiamo poveikio darbuotojų interesus apsaugo 8 straipsnis.
b) Iš nemokumo išplaukiantis neigiamas poveikis
40. Iš Direktyvos 80/987, pagal kurią darbuotojams norima suteikti apsaugą nuo neigiamo poveikio jų teisėms jų darbdaviui tapus nemokiam, reguliavimo dalyko matyti, kad neigiamas poveikis išplaukia iš nemokumo.
41. Nepakankamas privačios pensijų sistemos finansavimas, be jokių abejonių, daro neigiamą poveikį darbuotojų interesams, susijusiems su pensijų išmokų mokėjimu, nes tokiu atveju nepakanka institucijos, atsakingos už profesinių pensijų skyrimą, lėšų padengti visus reikalavimus.
42. Vis dėlto kyla klausimas, ar Direktyvos 80/987 8 straipsnis taip pat reikalauja darbuotojų apsaugos nuo tokios formos neigiamo poveikio. Jungtinės Karalystės bei Airijos ir Nyderlandų vyriausybių nuomone, apsauga pensijų sistemos finansavimui esant nepakankamam nepatenka į 8 straipsnio taikymo sritį, nes toks neigiamas poveikis nesusijęs su nemokumu. Siekiant apsaugoti darbuotojų interesus pakanka atskirti darbdavio ir pensijų sistemos turtą, taip užkertant kreditoriams kelią pasinaudoti pensijų sistemos turtu darbdaviui tapus nemokiam.
43. Tačiau pensijos sistemos nepakankamas finansavimas, atsižvelgiant į nagrinėjamos privačios pensijų sistemos formą, taip pat gali būti pripažintas nemokumo nulemtu neigiamu poveikiu darbuotojų interesams(8) .
44. Privačių pensijų sistemos, atsižvelgiant į atitinkamą jos formą, stabilumui neigiamą poveikį gali daryti daug su tokia sistema susijusių veiksnių. Todėl, pavyzdžiui, dėl nenumatytų kapitalo rinkos pasikeitimų, neišsipildžius demografinėms prognozėms arba dėl blogo valdymo gali atsirasti sistemos deficitas, kuris neatitiks mokėjimo įsipareigojimų pagrindu esančių apskaičiavimų ir mokėjimo atveju darbuotojui nebus galima išmokėti žadėto dydžio pensijos sumos iš pensijų sistemos.
45. Vis dėlto Direktyva 80/987, kaip aiškiai matyti iš jos pavadinimo ir visų nuostatų apžvalgos, skirta apsaugoti tik nuo nemokumo nulemto
neigiamo poveikio darbuotojų interesams. Direktyvos 8 straipsnis suteikia apsaugą tik tiek, kiek jis reikalauja priemonių, kurios užtikrintų, jog darbdavio nemokumas nedarys neigiamo poveikio darbuotojo reikalavimams į papildomų pensijų išmokas.
46. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad privačių pensijų sistemos nepakankamas finansavimas, iš pirmo žvilgsnio, nepatenka į 8 straipsniu suteikiamos apsaugos sritį. Iš tiesų pirmiau minėtos bendros pensijų sistemos rizikos atsiradimas iš esmės nesusijęs su galimu darbdavio nemokumu, o netgi priešingai, nepriklauso nuo jo.
47. Nepaisant šio pagrindinio vertinimo, vis dėlto konkreti privačios pensijų sistemos struktūra, taip pat ir pensijų sistemos rizikos atsiradimas darbdaviui tapus nemokiam galėtų būti laikomas nemokumo nulemtu neigiamu poveikiu 8 straipsnio prasme.
48. Toks būtent yra tas atvejis, kai darbdavys prisiima įsipareigojimus dėl pensijos išmokų, kurios nepriklauso nuo privačių pensijų sistemos ekonominio vystymosi rezultatų. Ši situacija yra ir nagrinėjamos išlaidų pusiausvyros sistemos pagrindas. Išlaidų pusiausvyros sistemoje, pagal kurią darbuotojams pensijos forma įsipareigojama išmokėti tam tikrą procentą nuo jų paskutinio darbo užmokesčio, o darbdaviui tenka pareiga padengti skirtumą tarp privačių pensijų sistemos dengiamo ir įsipareigoto dydžio mokėjimų, šį skirtumą atitinkantis darbuotojo reikalavimas priskirtinas darbdavio nemokumo rizikai. Todėl tiek, kiek darbdavio nemokumas trukdo visiškai realizuoti šį skirtumo dydžio reikalavimą, jis yra laikytinas nemokumo nulemtu neigiamu poveikiu darbuotojo interesams.
49. Tai, kad darbdavio mokėtina skirtumo suma taip pat priklauso nuo atskiros su nemokumu nesusijusios rizikos atsiradimo, neleidžia daryti kitos išvados. Pagal išlaidų pusiausvyros sistemą, pagrįstą paskutiniu darbo užmokesčiu, vien tik atitinkamos rizikos atsiradimas iškraipo darbdavio atliktus vidaus paskaičiavimus, nes jam tenka didesnės išlaidos, nei buvo numatyta iš pradžių. Darbdavio mokėtinų įmokų dydžio atsiradimo priežastis nedaro poveikio šių įmokų nesumokėjimo kvalifikavimui kaip nemokumo nulemto neigiamo poveikio darbuotojų reikalavimams. Be to, net ir neatsiradus nemokumui, darbdavys turėtų įvykdyti atitinkamą mokėjimo pareigą, nesvarbu, kokia yra mokėtinos priemokos dydžio atsiradimo priežastis.
50. Tuo atveju, kai pensijų sistema yra nepakankamai finansuojama nemokumo atsiradimo metu, perkeltine prasme nemokumas „užšaldo“ nepakankamo finansavimo būklę. Jeigu lėšų nepakanka visoms mokėtinoms išmokoms sumokėti ir šio trūkumo negalima kompensuoti dėl nemokumo, toks nepakankamas finansavimas yra darbdavio nemokumo atsiradimo pasekmė. Darbdaviui tapus nemokiam kyla rizika, susijusi su laikino nepakankamo finansavimo poveikiu darbuotojo interesams, nes tokiu atveju nebus sumokėti papildomi mokėjimai. Tokia rizika padarys nepataisomą žalą šiems interesams.
51. Todėl reikia konstatuoti, kad šiuo atveju nesvarbu, kokios priežastys nulėmė nepakankamą pensijų sistemos finansavimą. Kadangi tokioje situacijoje nebuvo galima atlikti visų mokėjimų iš fondų, bet kokiu atveju atitinkama darbdaviui tenkanti likusio mokėjimo pareiga išlieka, tik ji negali būti daugiau įvykdyta dėl nemokumo.
52. Galiausiai reikia konstatuoti, kad nepakankamas pensijų sistemos finansavimas iš esmės nėra neigiamas poveikis, nuo kurio remiantis 8 straipsniu yra apsaugoti darbuotojai jų darbdaviui tapus nemokiam. Vis dėlto dėl ypatingo pensijų sistemos organizavimo ir formos šį pagrindinį vertinimą gali reikėti koreguoti, todėl nepakankamas finansavimas gali būti laikomas nemokumo nulemtu neigiamu poveikiu, nuo kurio turi būti suteikiama apsauga remiantis 8 straipsniu. Šiuo atveju nagrinėjama „išlaidų pusiausvyros sistema“ laikytina tokia situacija, kai nepakankamas pensijų sistemos finansavimas darbdaviui tapus nemokiam yra nemokumo nulemtas neigiamas poveikis darbuotojo interesams.
53. Tokioms išvadoms neprieštarauja ir Direktyva 2003/41 dėl įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, veiklos ir priežiūros. Šiuo atveju pirmiausia reikia patikslinti, kad Direktyva 2003/41 įsigaliojo tik po to, kai nagrinėjamu atveju buvo pradėta nemokumo procedūra ir uždarytos pensijų sistemos. Todėl šiam atvejui ji neturi tiesioginio teisinio poveikio ir gali būti tik antraeilės svarbos, kiek tai susiję su 8 straipsnio aiškinimu. Jungtinės Karalystės, Airijos ir Nyderlandų vyriausybės teisingai nurodo, kad tik Direktyva 2003/41 įtvirtina aiškias nuostatas, susijusias su institucijų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, finansavimą ir kad minėtos direktyvos 16 straipsnio 2 dalis leidžia netgi laikiną nepakankamą finansavimą. Tačiau iš to negalima daryti išvados dėl Direktyvos 80/987 8 straipsnio aiškinimo, nes abiejų direktyvų reguliavimo dalykai yra skirtingi. Direktyvos 80/987 dalykas yra darbuotojų interesų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, o Direktyvos 2003/41 – pensijų sistemos. Tai, kad Direktyva 2003/41 leidžia laikiną nepakankamą finansavimą, neatsako į klausimą, kokia apsauga suteikiama darbuotojų interesams, jeigu pensijų sistemai poveikį daro darbdavio nemokumas ir dėl nemokumo nepakankamas finansavimas negali būti panaikintas. Tokią darbuotojų apsaugą reguliuoja Direktyva 80/987 pirmiau minėta prasme.
2. Apsaugos lygis pagal Direktyvos 80/987 8 straipsnį
54. Jungtinės Karalystės ir Airijos vyriausybių nuomone, Direktyvos 80/987 8 straipsnis nereikalauja visiškos darbuotojų jau įgytų reikalavimų ar būsimų teisių į pensijos išmokas apsaugos, o tik minimalaus apsaugos lygio. Vis dėlto ji nenurodo, koks yra konkretus tokios minimalios apsaugos lygio turinys. Vis dėlto remiantis 8 straipsnio aiškinimu galima teigti, kad 8 straipsnis reikalauja visiškos apsaugos.
a) Direktyvos 80/987 8 straipsnio formuluotė
55. 8 straipsnio formuluotė plačiąja prasme apima darbuotojų interesus, susijusius su jų teise į pensijos išmokas, kurie turi būti apsaugoti. Formuluotė „interesai, susiję su jų < ... > teise“, kaip jau buvo nurodyta pirmiau, apibrėžia už turimos teisės slypintį ekonominį interesą gauti pensijos išmokas.
56. Interesas į priklausančias pensijos išmokas yra ekonominis interesas gauti sutartas profesinių pensijų išmokas. Šis ekonominis interesas nukreiptas į visų sutartų pensijų išmokų sumokėjimą. Jis neatitinka darbuotojo intereso gauti tik dalį jam sutartimi numatytų pensijos išmokų. Tačiau iš sąvokos „interesas“, priešingai nei mano Jungtinės Karalystės vyriausybė, negalima daryti išvados, kad 8 straipsnis nereikalauja visiškos apsaugos. Priešingai, vartojant šią sąvoką atsižvelgiama į tai, kad darbuotojo teisės jo darbdaviui tapus nemokiam formaliai nepažeidžiamos(9) . Remiantis formuluote taip pat nėra jokio pagrindo teigti, kad apsaugos lygis yra ribotas.
57. Toliau reikia patikrinti, ar formuluotės aiškinimą galima patvirtinti sisteminiu ir teleologiniu metodais, ar, priešingai, jie pagrindžia mažesnį apsaugos lygį.
b) Sisteminiai argumentai
58. Dėl Direktyvos 80/987 bendrojo turinio pirmiausia reikia pažymėti, kad direktyvoje nėra nuostatų, aiškiai nustatančių 8 straipsnio, esančio III skirsnyje, apsaugos apimties apribojimą.
59. Direktyvos II skirsnyje, kuris numato darbuotojų reikalavimų, susijusių su darbo užmokesčiu, apsaugą, yra įtvirtinti aiškūs apsaugos apribojimai. 4 straipsnio 1 dalis, palyginti su 3 dalimi, numato galimybę, jog „siekiant išvengti mokėjimų, neatitinkančių šios direktyvos socialinio tikslo, valstybės narės gali nustatyti įsipareigojimų apmokėti darbuotojų reikalavimus aukščiausią ribą“.
60. Atsižvelgusi į tokias aplinkybės, Jungtinės Karalystės vyriausybė daro išvadą, kad apsauga, kuri yra mažesnė nei visiška apsauga, iš esmės suderinama su direktyvos socialiniais tikslais, ir su 8 straipsniu. Airijos vyriausybė pateikia panašius argumentus ir pritaria 8 straipsnio taikymui pagal 4 straipsnio 3 dalies taikymo analogiją. Tačiau remiantis tokiu sisteminiu aiškinimu negalima paprasčiausiai nepastebėti fakto, kad 4 straipsnio 3 dalis yra numatyta kitame griežtai pagal reguliavimo sritis suskirstytos direktyvos skirsnyje. II skirsnis apima nuostatas, susijusias su garantijų institucijomis, kurios turi užtikrinti, jog būtų patenkinti darbuotojų reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu jų darbdaviui tapus nemokiam, o III skirsnis apima tik nuostatas, susijusias su socialine apsauga.
61. Be to, ieškovai pagrindinėje byloje teisingai pažymi, kad šios skirtingos nuostatos savo turiniu labai skiriasi viena nuo kitos ir taip pat nėra pagrįstos panašiais interesais. Darbuotojams nesumokėti darbo užmokesčiai yra akivaizdūs ir dažniausiai tokie nemokėjimai yra trumpalaikiai. Bet kuriuo atveju darbuotojai gali pakankamai greitai ir adekvačiai į tai reaguoti. Pensijų sistemos, priešingai, dažniausiai yra beveik nesuvokiamo sudėtingumo ir pensijos išmokų, kurių buvo tikėtasi, nesumokėjimo pasekmės yra rimtos, ilgalaikės ir sunkiai ištaisomos. Todėl jau vien interesų, kuriais yra pagrįstos minėtos nuostatos, nesuderinamumas draudžia taikyti 8 straipsnį pagal 4 straipsnio 3 dalies taikymo analogiją.
62. 6 straipsnis, kuris yra direktyvos III skirsnyje ir dėl sąsajos su 3 ir paskesniais straipsniais neabejotinai yra susijęs su II skirsniu, taip pat neprieštarauja pateiktiems argumentams. Kartu su klausimu, kas atsitinka su tolesnėmis darbuotojų įmokomis į pensijų sistemas jų darbdaviui tapus nemokiam, 6 straipsnis reguliuoja tik siaurą apribotą nuostatų, susijusių su socialine apsauga, dalinį aspektą ir jo reguliavimo dalykas nėra jau įgytos darbuotojų teisės.
63. Taigi, remiantis sisteminiu aiškinimu, taip pat darytina išvada, kad 8 straipsnis reikalauja visiškos darbuotojo interesų apsaugos.
c) Teleologinis Direktyvos 80/987 8 straipsnio aiškinimas
64. Prasme ir tikslu pagrįstas aiškinimas taip pat patvirtina siūlomą sprendimą. Šiuo atžvilgiu pirmoje konstatuojamoje dalyje aiškiai nurodyta, kad direktyvos tikslas – apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam.
65. Šiuo atžvilgiu jau buvo pabrėžta, kad darbuotojų reikalavimams į pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam būtina ypatinga apsauga. Viena vertus, darbuotojas turi teisę pagrįstai tikėtis, kad sulaukęs senatvės, be įstatymo nustatytos pensijos, jis gaus ir jam pažadėtas privačių pensijų išmokas; kita vertus, paprastai tik abu pensijos komponentai gali užtikrinti pakankamą pragyvenimo lygį senatvėje. Ypatingas darbuotojo apsaugos poreikis, susijęs su jo įgytomis teisėmis į pensijų išmokas – būtent palyginus su teisėmis į darbo užmokestį nemokumo atveju, kuris turi tik trumpalaikį poveikį – inter alia, yra pagrįstas tuo, kad teisių į pensijų išmokas apribojimas daro poveikį visai pensijos trukmei ir paprastai nėra galimybės vėliau papildomai kompensuoti tokių išmokų trūkumo. Be to, jeigu įstatymo nustatyta pensija suteikia tik bazinę apsaugą, kaip yra neginčytinai šiuo atveju, dar labiau padidina poreikį apsaugoti privačių pensijų išmokėjimą.
66. Joks kitas vertinimas taip pat neišplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos dėl Direktyvos 80/987. Teisingumo Teismas pakartotinai konstatavo, kad socialinis direktyvos tikslas – užtikrinti mažiausią visų darbuotojų apsaugą Bendrijos lygiu, jų darbdaviui tapus nemokiam(10) . Jungtinės Karalystės vyriausybė remiasi šia praktika, siekdama argumentuoti, kad ir 8 straipsnis reikalauja tik minimalios, o ne visiškos darbuotojų interesų apsaugos. Tačiau lieka neaišku, kokia konkreti minimali apsauga turi būti suteikiama remiantis 8 straipsniu.
67. Pirmiau minėta Teisingumo Teismo praktika jokiu būdu nesusijusi su Direktyvos 80/987 8 straipsnio aiškinimu, o tik su direktyvos nuostatomis dėl darbuotojo teisių į darbo užmokestį. Vis dėlto šios nuostatos aiškiai nustato apribojimų galimybes arba suteikia valstybėms narėms skirtingas veiksmų alternatyvas, kurios turi skirtingą apsaugos lygį. Atsižvelgus į šias nuostatas jau iš jų formuluotės paaiškėja, kad jos užtikrina tik minimalią apsaugą. Tačiau tai nekyla iš paties 8 straipsnio nuostatos. Dėl tokių priežasčių taip pat ir bendrasis Teisingumo Teismo vertinimas, pagal kurį direktyva siekiama minimalios apsaugos, nesuteikia pagrindo manyti, jog 8 straipsnio apsaugos lygis turi būti apribotas.
68. Dėl tų pačių priežasčių taip pat negalima pritarti Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentams, pagal kuriuos ji kildina tik ribotą Direktyvos 80/987 8 straipsnio apsaugos lygį remdamasi iš dalies keičiančios direktyvos 2002/74(11) viena konstatuojamąja dalimi. Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš dalies keičianti direktyva įsigaliojo tik po to, kai buvo pradėta ASW
nemokumo procedūra ir uždarytos jos pensijų sistemos(12) . Todėl minėta direktyva negali turėti tiesioginio poveikio teisiniam nagrinėjamos situacijos vertinimui. Vis dėlto ja galima remtis kaip pavyzdžiu, kaip reikia aiškinti 8 straipsnį. Be to, priimant direktyvą nebuvo pakeistas Direktyvos 80/987 8 straipsnis.
69. Jungtinės Karalystės vyriausybė remiasi antra konstatuojamąja dalimi, pagal kurią Direktyva 80/987 „siekiama suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį jų darbdaviui tapus nemokiam“, todėl valstybės narės įsipareigoja įsteigti instituciją, kuri garantuotų atitinkamiems darbuotojams nesumokėtų reikalavimų mokėjimą. Remdamasi tokiu sąvokos „minimali apsauga“ vartojimu ji daro išvadą, kad specialiu 8 straipsniu atsižvelgus į darbuotojų interesus, susijusius su jų teise į pensijos išmokas, siekiama užtikrinti tik minimalią, o ne visišką apsaugą. Vis dėlto tokiu aiškinimu neatsižvelgiama į tai, kad sąvoka „minimali apsauga“ vartojama apibrėžiant garantijų institucijas, atsakingas už darbuotojų reikalavimus į darbo užmokestį, ir netaikoma visiems Direktyvos 80/987 reguliavimo dalykams. Todėl iš šios formuluotės negalima daryti išvados, kad visiems dėl darbdavio nemokumo atsiradusiems darbuotojų reikalavimams turi būti suteikta tik minimali apsauga, net jeigu ji Direktyvoje 80/987 remiantis jos formuluote suteikiama neribotai. Be to, iš dalies keičianti direktyva nekeisdama nagrinėjamo straipsnio negali sumažinti ankstesnės direktyvos apsaugos lygio vienintele konstatuojamąja dalimi(13) .
70. Todėl darant tarpinę išvadą reikia konstatuoti, kad Direktyvos 80/987 8 straipsnis reikalauja visiškos darbuotojų interesų, susijusių su jų teisėmis į privačių pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam, apsaugos.
71. Šiuo atveju nebūtina nustatyti, ar išimtiniais atvejais gali būti pateisinamas visiškos apsaugos apribojimas. Iš Direktyvos 80/987 pirmosios konstatuojamos dalies galėtų būti kildinama šio bendro apsaugos lygio taikymo išimties galimybė. Šis punktas aiškiai nurodo, kad darbuotojų apsauga turi būti užtikrinama atsižvelgiant į Bendrijos subalansuotą ekonominės ir socialinės plėtros poreikį, tačiau ji nėra absoliuti. Šiuo atžvilgiu ypatingą reikšmę įgyja ekonominiai padariniai, kylantys iš darbuotojų reikalavimų apsaugos užtikrinimo. Atitinkamos saugumo priemonės, savaime suprantama, yra susijusios su didelėmis išlaidomis, kurios savo ruožtu turi įtakos nacionalinei ekonomikai. Tačiau nustatant 8 straipsnio apsaugos lygį ypač svarbiu darbuotojų reikalavimų, susijusių su pensijų išmokomis, apsaugos poreikiu turi būti vadovaujamasi tiek, kiek tik išimtiniais atvejais galėtų būti sumažinta principinė visiška darbuotojų reikalavimų apsauga. Tuo atveju, kai darbuotojų apsaugos poreikis yra mažesnis, o dėl visiškos apsaugos gali atsirasti neproporcingų išlaidų, galima būtų manyti, jog turėtų būti taikoma išimtis, pagal kurią apsvarsčius abu aspektus mažesnis apsaugos lygis galėtų būti pakankamas. Didesni apribojimai galėtų būti taikomi būsimiems darbuotojų reikalavimams, kuriems iki pensinio amžiaus liko dar daug laiko ir kurie turi galimybę gauti kompensacijas, arba reikalavimams į dideles pensijų išmokas, kurios iš esmės viršija vidutines. Tačiau nagrinėjamu atveju tokių išimčių nėra. Be to, atsižvelgus į teisinio saugumo principą, toks apsaugos lygio sumažinimas turėtų būti nustatytas įstatymu.
72. Nacionalinė įgyvendinanti priemonė, kaip antai nustatytoji šiuo atveju, kuria remiantis darbuotojams, jų darbdaviui tapus nemokiam, neatsižvelgiant į pensijos dydį lieka tik 49 % ar tik 20 % jiems priklausančių pensijų išmokų – kaip kad atsitiko ieškovams pagrindinėje byloje – neužtikrina 8 straipsnyje nustatyto apsaugos lygio (taip pat atsižvelgus į nurodytą išimties galimybę taikyti nevisišką apsaugos lygį pagal 8 straipsnį).
3. Kokio pobūdžio priemonėmis valstybės narės turi užtikrinti darbuotojo interesų apsaugą?
73. Toliau reikia nustatyti, kokias priemones valstybėms narėms numato Direktyvos 80/987 8 straipsnis, siekiant užtikrinti reikalaujamą apsaugos lygį. Visų pirma, atsižvelgus į pirmą prejudicinį klausimą reikia nustatyti, ar 8 straipsnis taip pat nustato pareigą valstybėms narėms savo lėšomis kompensuoti dėl nemokumo atsiradusias prarastas pensijų išmokas.
74. Remiantis direktyvos 8 straipsniu valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų interesai.
75. Ieškovai pagrindinėje byloje nurodo, kad 8 straipsnis valstybėms narėms nenustato jokios pareigos prisiimti atsakomybę, bet klausimą, kas privalo padengti prarastas pensijų išmokas, palieka atvirą. Vis dėlto, jų nuomone, ši pareiga tenka valstybėms narėms, jeigu neužtikrinta pakankama apsauga.
76. Vis dėlto reikia sutikti su Jungtinės Karalystės ir Airijos vyriausybių bei Komisijos nuomone, kad, remiantis direktyva, valstybės narės nėra tiesiogiai atsakingos už nepakankamai apsaugotas prarastas išmokas.
77. Kaip teisingai nurodo visi proceso dalyviai, direktyvos 8 straipsnio formuluotė nenumato nei to, kad valstybės narės pačios atsako už pensijų išmokų trūkumus, nei kad jos turi veikti kaip galutinis garantas, jeigu taikomos apsaugos sistemos neužtikrina pakankamos kompensacijos. Priešingai, 8 straipsnyje vartojama sąvoka „užtikrina“ aiškiai nurodo, jog valstybės narės privalo tik garantuoti, kad galiausiai būtų užtikrinta darbuotojų apsauga. Valstybės narės turi pačios nuspręsti, kaip jos pasieks šį rezultatą. Tokia formuluotė parinkta, kad būtinas priemones būtų galima perkelti taip pat ant darbdavių pečių, kuriems, pavyzdžiui, gali būti priskirtas įstatymu numatytas įpareigojimas, apdrausti jų pensijų mokėjimo įsipareigojimus, arba steigti bendras garantijų institucijas(14) .
78. Tokį aiškinimą patvirtina 7 straipsnio, pagal kurį valstybės narės „ < ... > imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti < .. > “, formuluotės a contrario
analizė. Jeigu 8 straipsnis, kuris iš karto eina po 7 straipsnio, neatkartoja 7 straipsnio formuluotės, bet nukrypdamas silpnesne forma reikalauja tik užtikrinimo, vadinasi, 8 straipsnis nereikalauja iš valstybių narių jokių tiesioginių priemonių, o jos gali būti deleguotos ir tretiesiems asmenims. Todėl valstybės narės neprivalo būti galutinis laiduotojas arba garantas, t. y. jos neprivalo mokėti pensijų išmokų iš savo lėšų.
79. Galiausiai dėl Direktyvos 80/987 8 straipsnio aiškinimo dar reikia nustatyti, kas yra „būtinos priemonės“ šios nuostatos prasme. Būtinos yra tos priemonės, kurios užtikrina visišką darbuotojų interesų apsaugą. Kokios tai turi būti priemonės, bendrai nustatyti negalima, bet priklauso nuo nagrinėjamos profesinių pensijų sistemos pobūdžio ir organizacijos. Todėl, priešingai nei mano Jungtinė Karalystė, Airija ir Nyderlandai, ne kiekvienu atveju pakanka atskirti darbdavio ir pensijų sistemos turtą(15) . Išlaidų pusiausvyros sistemoje, kuri šiuo atveju nagrinėjama pagrindinėje byloje, nepakanka atskirti turtą, siekiant užtikrinti darbuotojų interesus. Tai ypač matyti iš didelio pensijų praradimo, kurį patyrė ieškovai pagrindinėje byloje.
80. Priešingai Jungtinės Karalystės nuomonei, direktyvos kilmės istorija taip pat neleidžia daryti išvados, kad 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo yra reikalaujama tik pensijų sistemos ir darbdavio turto atskyrimo. Jungtinės Karalystės vyriausybės pateiktame Tarybos posėdžio „Darbo grupė – socialiniai klausimai“ protokole yra užfiksuotas Komisijos atstovo pareiškimas, kad 8 straipsnis(16) numato turto atskyrimo užtikrinimą(17) . Tačiau šis pareiškimas pats savaime nėra aiškus. Tai, kad 8 straipsnis apima turto atskyrimą, nereiškia, jog 8 straipsnis negali reikalauti ir kitų priemonių.
81. Direktyvos kilmės istorija aiškinant tėra pagalbinė(18) . Remiantis Teisingumo Teismo praktika, jeigu Tarybos protokole įrašytos deklaracijos dėl atitinkamo teisės akto priėmimo nenurodytos ginčijamoje nuostatoje, į tokias deklaracijas neturėtų būti atsižvelgiama aiškinant šią nuostatą(19) . Bendrijos teisės nuostatos objektyvi reikšmė paaiškėja tik iš pačios nuostatos atsižvelgiant į jos kontekstą(20) . Tokia Teisingumo Teismo nuostata juo labiau turi būti taikoma Komisijos atstovo pareiškimams, kuriuos jis pareiškia Tarybos darbo grupėje. Kadangi, kaip buvo nurodyta pirmiau, 8 straipsnio formuluotėje nėra jokios nuostatos, kuria remiantis būtų galima daryti prielaidą, kad perkeliant direktyvą pakanka numatyti turto atskyrimo reikalavimą, ir istorinės direktyvos kilmės aplinkybės taip pat neleidžia daryti kitų aiškinimo išvadų.
82. Todėl Direktyvos 80/987 8 straipsnis nereikalauja, kad pensijų sistema būtinai būtų visą laiką visiškai finansuojama; tai teisingai pabrėžė Nyderlandų vyriausybė žodinio bylos nagrinėjimo metu. Vis dėlto ši nuostata reikalauja, kad tuo atveju, kai, darbdaviui tapus nemokiam, nepakankamas finansavimas apriboja darbuotojų interesus, būtų imtasi priemonių (bent jau papildomų), kurios užtikrintų darbuotojų reikalavimų į pensijų išmokas patenkinimą.
4. Tarpinė išvada
83. Darant tarpinę išvadą reikia konstatuoti, kad Direktyvos 80/987 8 straipsnis iš esmės reikalauja visiškos darbuotojų interesų, susijusių su jų įgyta teise ir būsima teise gauti senatvės išmokas, apsaugos. Pensijų sistemoje, kaip ir šiuo atveju, kuri pagal savo pobūdį yra išlaidų pusiausvyros sistema, ši apsauga taip pat turi apimti ir pasekmes, kurios kyla dėl nepakankamo pensijų sistemos finansavimo. Tačiau 8 straipsnis neįpareigoja valstybių narių užtikrinti apsaugos savo lėšomis, prisiimant atsakomybę.
B – Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
84. Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, koks patikrinimas turi būti atliktas remiantis Bendrijos teisėje nustatytais valstybės atsakomybės principais, siekiant nustatyti, ar Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai akivaizdus.
85. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, kad kiltų valstybių narių deliktinė atsakomybė už Bendrijos teisės pažeidimu privatiems asmenims padarytą žalą, turi būti įvykdytos trys sąlygos(21) :
– pirma, pažeista teisės norma būtų siekiama suteikti privatiems asmenims teises,
– antra, pažeidimas būtų pakankamai akivaizdus ir
– trečia, būtų tiesioginis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo bei nukentėjusių asmenų patirtos žalos.
86. Pagal Teisingumo Teismo praktiką, nustatyti, ar yra įvykdytos valstybių narių deliktinės atsakomybės sąlygos, iš esmės yra nacionalinių teismų jurisdikcija(22) . Tačiau tam tikrais atvejais, kai pateikiama pakankamai informacijos, Teisingumo Teismas gali išaiškinti tam tikras aplinkybes, į kurias nacionaliniai teismai gali atsižvelgti atlikdami vertinimą(23) .
1. Privačių asmenų teisės
87. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pažeista teisės norma turi būti siekiama suteikti privatiems asmenims teises, kurių turinys remiantis direktyva gali būti nustatytas pakankamai aiškiai(24) .
88. Kaip jau buvo nurodyta pirmiau, Direktyvos 80/987 8 straipsnis reikalauja užtikrinti pakankamą darbuotojų įgytų teisių į senatvės išmokas apsaugą. Taigi, asmenys, kuriems suteikiamos teisės pagal direktyvos 8 straipsnį, yra pakankamai tiksliai apibrėžti. Teisingumo Teismas tai jau konstatavo byloje Francovich ir kt.
dėl teisių, nustatytų direktyvos 3 straipsnyje(25) . Asmenys, kuriems suteikiama apsauga, nagrinėjamame direktyvos 8 straipsnyje nesiskiria nuo nustatytųjų direktyvos 3 straipsnyje.
89. Darbuotojų teisių turinys taip pat yra pakankamai tiksliai nustatytas. Kaip jau buvo minėta pirmiau, 8 straipsnis reikalauja visiškos darbuotojų interesų, susijusių su jų reikalavimais į pensijų išmokas jų darbdaviui tapus nemokiam, apsaugos.
2. Pakankamai akivaizdus pažeidimas
90. Pagal nusistovėjusią Teisingumo teismo praktiką, pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, jeigu valstybė narė valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaikė diskrecijos ribų(26) .
91. Jeigu atitinkama valstybė narė pažeidimo momentu negali rinktis, kokius teisės aktus gali priimti, ir jos diskrecija yra labai sumažinta arba netgi jos visai nėra, vien Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti įrodyti, jog padarytas pakankamai akivaizdus pažeidimas(27) .
92. Atsižvelgus į 8 straipsnio formuluotę, pagal kurią valstybės narės gali pačios spręsti, kokių priemonių turi imtis, negalima teigti, kad 8 straipsnis nesuteikia valstybėms narėms jokios diskrecijos arba suteikia ją tik labai ribotą. Be to, Jungtinės Karalystės negalima kaltinti tuo, kad nesiėmė jokių priemonių, būtinų direktyvai įgyvendinti(28) . Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodė, kad perkeldama 8 straipsnį ji numatė darbdavio ir pensijų sistemos turto atskyrimą ir papildomas tam tikro dydžio įmokas bei laikė jas pakankamu 8 straipsnio reikalavimų perkėlimu.
93. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis kitais kriterijais, kuriuos nustatė Teisingumo Teismas, turi patikrinti, ar valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaikė diskrecijos ribų. Kompetentingas teismas atlikdamas tikrinimą, inter alia, turi atsižvelgti į pažeistos normos aiškumo ir tikslumo lygį, į diskrecijos, kurią nacionalinės valdžios institucijoms suteikia pažeista norma, apimtį, taip pat į tai, ar pažeidimas arba žala yra padaryti tyčia ar netyčia, į tai, ar teisės pažeidimas yra pateisinamas, bei į tai, ar Bendrijos institucijų veiksmai galėjo prisidėti prie pažeidimo padarymo(29) . Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika taip pat reikia atsižvelgti į tai, ar direktyvos aiškinimas, kuriuo nacionalinis įstatymų leidėjas rėmėsi perkeldamas direktyvą, yra pagrįstas, arba ar šis aiškinimas akivaizdžiai prieštaravo direktyvos formuluotei ir tikslams(30) .
94. Atsižvelgus į šiuos kriterijus kyla abejonių, ar pažeidimas šiuo atveju yra pakankamai akivaizdus.
95. Ypač sunku atsakyti į klausimą, ar Direktyvos 80/987 8 straipsnis pakankamai aiškiai numato darbuotojų interesų apsaugos apimtį ir lygį. Iš direktyvos nuostatų tarpusavio ryšio kylančiam kriterijui, kad neigiamas poveikis turi išplaukti iš nemokumo, trūksta reikalaujamo aiškumo. Tai, kad atsižvelgiant į nagrinėjamos profesinių pensijų sistemos formą bendros rizikos atsiradimas nemokumo atveju turi būti vertinamas kaip nulemtas tokio nemokumo, bent jau savaime nėra akivaizdu. Jungtinės Karalystės pateikiamas nemokumo sąlygos kriterijaus aiškinimas, darant išvadą, kad pensijų sistemos nepakankamas finansavimas iš esmės nėra vertintinas kaip nulemtas nemokumo, nėra nepagrįstas. Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikiamas aiškinimas, susijęs su 8 straipsnio reikalaujamu apsaugos lygiu, taip pat nėra nepagrįstas. Komisija žodinio bylos nagrinėjimo metu taip pat nurodė, kad 8 straipsnyje numatytas apsaugos lygis nėra lengvai apibrėžiamas.
96. Šiam vertinimui taip pat neprieštarauja ir tai, kad generalinis advokatas C. O. Lenz jau 1988 m. išvadoje konstatavo, jog, siekiant perkelti 8 straipsnį, nepakanka užtikrinti apsaugos, „kuri apsiriboja faktiškai sudarytų fondų neliečiamumu ir nesiekia, jog fondai būtų aprūpinti pakankamomis priemonėmis“(31) . Nors Teisingumo Teismas sprendime plačiau nenagrinėjo šio klausimo, galima argumentuoti, kad Jungtinė Karalystė remdamasi šiuo išvadoje pateiktu aiškinimu jau galėjo suprasti, jog Direktyvos 80/987 8 straipsnis reikalauja papildomų priemonių. Tačiau šiuo atveju būtų per daug griežta teigti, kad dėl nepakankamo išvados nuostatų laikymosi įstatymų leidėjui gali būti priskiriamas akivaizdus pažeidimas(32) . Įstatymų leidėjas negali kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl generalinio advokato iškelto, tačiau Teisingumo Teismo neišnagrinėto klausimo.
97. Be to, akivaizdaus pažeidimo buvimas gali būti taip pat paneigtas remiantis tuo, kad teisės pažeidimas yra pateisinamas arba remiantis tuo, kad Bendrijos institucijos savo veiksmais galėjo prisidėti priimant ar paliekant galioti Bendrijos teisei prieštaraujančias priemones(33) .
98. Šiuo klausimu reikšmingas 1995 m. Komisijos pranešimas, kuriame Komisija, patikrinusi Direktyvos 80/987 nacionalines perkėlimo priemones, konstatavo, kad Jungtinės Karalystės perkėlimo priemonė „atrodo, kad“ atitinka 8 straipsnio reikalavimus(34) . Vis dėlto reikia sutikti su ieškovų pagrindinėje byloje nuomone, jog Komisija pasirinko labai atsargią formuluotę(35), nors nustatydama kitus valstybių narių apsaugos režimus ji rinkosi aiškesnes formuluotes(36) . Vis dėlto tai neturi būti panaudota prieš Jungtinę Karalystę, nes ji manė, kad Komisija pranešime patvirtino jos nuomonę, jog perkėlimo priemonės atitinka 8 straipsnio reikalavimus.
99. Taigi, nagrinėjamo atvejo aplinkybės įrodo, kad pažeidimas nėra pakankamai akivaizdus.
VI – Išvada
100. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į High Court of Justine, England & Wales, Chancery Division
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1. Direktyvos 80/987/EEB 8 straipsnis iš esmės reikalauja visiškos darbuotojų interesų, susijusių su jų įgyta teise ar būsima teise gauti senatvės išmokas, mokėtinas pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, apsaugos. Direktyvos 80/987 8 straipsnio apsauga apima taip pat neigiamas pasekmes, kurios kyla dėl pensijų sistemų nepakankamo finansavimo, kai šias neigiamas pasekmes nulemia nemokumas.
2. Direktyvos 80/987 8 straipsnis neįpareigoja valstybių narių užtikrinti darbuotojų interesų apsaugos savomis lėšomis.
3. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, kai valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaiko diskrecijos ribų. Kai atitinkama valstybė narė negali rinktis, kokius teisės aktus gali priimti, ir jos diskrecija yra labai apribota arba jos netgi visai nėra, vien Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti įrodyti, jog yra padarytas pakankamai akivaizdus pažeidimas.
(1) .
(2)  – 	OL L 283, p. 23.
(3)  – 	2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 80/987/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 270, p. 10). Direktyva įsigaliojo 2002 m. spalio 8 d. ir įpareigojo valstybes nares perkelti ją į nacionalinę teisę iki 2005 m. spalio 8 dienos.
(4)  – 	2003 m. birželio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/41/EB dėl įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, veiklos ir priežiūros (OL L 235, p. 10). Ji įsigaliojo 2003 m. rugsėjo 23 d. ir įpareigojo valstybes nares perkelti ją į nacionalinę teisę iki 2005 m. rugsėjo 23 dienos.
(5)  – 	Žr., pavyzdžiui, 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimą Verdonck (C‑28/99, Rink. p. I‑3399, 28 punktas) ir 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimą Sodiprem ir kt. (C‑37/96 ir C‑38/96, Rink. p. I‑2039, 22 punktas).
(6)  – 	Žr. tik naujausią teismų praktiką, 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Jyske Finans (C‑280/04, Rink. p. I‑0000, 34 punktas) ir 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C‑323/03, Rink. p. I‑0000, 32 punktas).
(7)  – 	Kitu šriftu pažymėta autorės.
(8)  – 	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato C. O. Lenz 1988 m. lapkričio 15 d. išvadą Komisija prieš Italiją (22/87, Rink. p. I-143, 49 punktas), kurioje jis teigia, kad Direktyvos 80/987 leidėjai „8 straipsniu norėjo apimti taip pat ir fondų paramos problemą“. Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje šiuo klausimu nepateikia jokių išvadų.
(9)  – 	Žr. šios išvados 37 punktą.
(10)  – 	Žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Walcher (C‑201/01, Rink. p. I‑8827, 38 punktas), 2001 m. spalio 18 d. Sprendimą Gharehveran (C‑441/99, Rink. p. I‑7687, 26 punktas ); 1998 m. liepos 14 d. Sprendimą Regeling (C‑125/97, Rink. p. I-4493, 20 punktas); 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Maso (C‑373/95, Rink. p. I‑4051, 56 punktas); 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 3 ir 21 punktai) ir 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (22/87, Rink. p. I‑143, 23 punktas).
(11)  – 	Iš dalies pakeitusi Direktyvą 80/987.
(12)  – 	Direktyva įsigaliojo 2002 m. spalio 8 d; pensijos sistemos buvo uždarytos pradėjus ASW
nemokumo procedūrą 2002 m. liepos mėnesį.
(13)  – 	Remiantis Teisingumo Teismo praktika, Bendrijos teisės akto konstatuojamosios dalys teisiškai neprivalomos ir negali būti taikomos nei siekiant nukrypti nuo atitinkamo teisės akto nuostatų, nei siekiant aiškinti šias nuostatas ta prasme, kuri akivaizdžiai prieštarautų jų formuluotei. Žr. 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Nilsson ir kt. (C‑162/97, Rink. p. I-7477, 54 punktas) ir 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Deutsches Milch-kontor (C‑136/04, Rink. p. I-10095, 32 punktas). Tai ypač turi būti taikoma iš dalies keičiančios direktyvos, kuri nepakeitė ginčijamo straipsnio, konstatuojamosioms dalims.
(14)  – 	Tai teigia ir generalinis advokatas C. O. Lenz išvadoje Komisija prieš Italiją
(nurodyta 8 išnašoje, 50 punktas). Teisingumo Teismas šiame sprendime šio klausimo nenagrinėjo.
(15)  – 	Šiuo klausimu žr. taip pat generalinio advokato C. O. Lenz išvadą (minėta 8 išnašoje, 48 punktas).
(16)  – 	Direktyvos priėmimo procese dar vadinamas 7 straipsniu.
(17)  – 	Summary of proceedings of the Working Party on Social Questions on 14 and 15 March 1979, 1979 m. kovo 19 d. dokumentas Nr. 5581/79, p. 13 a.
(18)  – 	Žr. 1992 m. sausio 21 d. Sprendimą Egle
(C‑310/90, Rink. p. I‑177, 12 punktas), kuriame direktyvos kilmės istorija remiamasi tik siekiant patvirtinti aiškinimo išvadas, kurios buvo padarytos remiantis kitais metodais.
(19)  – 	Žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Antonissen (C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktas) ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Skov ir kt. (C‑402/03, Rink. p. I-0000, 42 punktas); jau 1988 m. vasario 23 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (429/85, Rink. p. 843, 9 punktas) Teisingumo Teismas nurodė, kad aiškinimas, pagrįstas Tarybos nuostata, negali būti aiškinamas kitaip, kaip tik remiantis direktyvos formuluote.
(20)  – 	1986 m. balandžio 15 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (237/84, Rink. p. 1247, 17 punktas).
(21)  – 	Žr., be kita ko, 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 36 punktas); 1996 m. kovo 5 d. Sprendimą Brasserie du Pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 51 punktas) ir 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimą Norbrook Labaratories (C‑127/95, Rink. p. I‑1531, 107 punktas).
(22)  – 	1996 m. kovo 26 d. Sprendimas British Telecommunications
(C‑392/93, Rink. p. I‑1631, 41 punktas); 1996 m. spalio 17 d. Sprendimas Denkavit ir kt. (C‑283/94, C‑291/94, C‑292/94, Rink. p. I‑5063, 49 punktas); 1998 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas Brinkmann (C‑319/96, Rink. p. I‑5255, 26 punktas).
(23)  – 	Žr. tik 2001 m. sausio 18 d. Sprendimą Stockholm Lindöpark (C‑150/99, Rink. p. I‑493, 38 punktas).
(24)  – 	Žr. sprendimą Francovich ir kt. (minėtas 21 išnašoje, 40 ir 44 punktai) ir 1999 m. birželio 15 d. Sprendimą Rechberger (C‑140/97, Rink. p. I-3499, 22 ir 23 punktai).
(25)  – 	Žr. sprendimą Francovich ir kt. (minėtas 21 išnašoje, 13 ir 14 punktai).
(26)  – 	Žr. sprendimą Brasserie du Pêcheur (minėtas 21 išnašoje, 55 punktas); sprendimą Rechberger ir kt. (minėtas 24 išnašoje, 50 punktas); sprendimą British Telecommunications (nurodytas 22 išnašoje, 42 punktas), ir 1996 m. spalio 8 d. Sprendimą Dillenkofer ir kt. (C‑178/94, C‑ 179/94 ir C‑188/94 – C‑190/94, 25 punktas).
(27)  – 	Žr. 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą Hedley Lomas (C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 28 punktas); sprendimą Dillenkofer (minėtas 26 išnašoje, 25 punktas).
(28)  – 	Visiškas perkėlimo priemonių netaikymas galėtų patvirtinti tai, kad valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaikė savo vertinimo diskrecijos ribų. Žr. sprendimą Dillenkofer ir kt. (minėtas 26 išnašoje, 26 punktas).
(29)  – 	Žr. tik sprendimą Brasserie du Pêcheur ir Factortame (nurodytas 21 išnašoje, 55 ir 56 punktai), o iš naujesnės teismų praktikos žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Köbler (C‑224/01, Rink. p. I-10239, 55 punktas). Be to, į šiuos kriterijus nacionalinis teismas taip pat turėtų atsižvelgti darydamas išvadą, kad šiuo atveju įstatymų leidėjo vertinimo diskrecija yra labai apribota arba jos netgi nėra. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, kaip buvo nurodyta pirmiau, šioje situacijoje paprasčiausias Bendrijos teisės pažeidimas gali būti, bet neprivalo, būti pripažintas pakankamai akivaizdžiu pažeidimu. Siekdamas nustatyti, ar pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, nacionalinis teismas taip pat ir šiuo atveju turi atsižvelgti į nurodytus kriterijus. Šiuo klausimu žr. sprendimą Haim (minėtas 21 išnašoje, 41 ir paskesni punktai) ir 2001 m. birželio 28 d. Sprendimą Larsy (C‑118/00, Rink. p. I‑5063, 39 punktas).
(30)  – 	Sprendimas British Telekommunications (nurodytas 22 išnašoje, 43 punktas).
(31)  – 	Žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą Komisija prieš Italiją (nurodyta 8 išnašoje, 48 punktas).
(32)  – 	Kitokia situacija gali būti nagrinėjant klausimą, ar paskutinės instancijos teismo sprendimo nepateikimas Teisingumo Teismui yra pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas.
(33)  – 	Žr. sprendimą Brasserie du Pêcheur ir Factortame (minėtas 21 išnašoje, 56 punktas) ir sprendimą Köbler (minėtas 29 išnašoje, 55 punktas), nors Bendrijos institucijos veiksmų, kuriais ji prisidėjo prie pažeidimo, buvimas galėtų būti laikomas teisės pažeidimo pateisinimo pagalbiniu kriterijumi.
(34)  – 	Komisijos pranešimas dėl 1995 m. birželio 15 d. Direktyvos 80/987 įgyvendinimo, KOM (95) 164 ENDG.
(35)
– 	Pranešimas apibrėžia Jungtinės Karalystės nuostatų vertinimą tokiais žodžiais: „Minėtos nuostatos galėtų pakankamai atitikti 8 straipsnio reikalavimus“.
(36)  – 	Žr., pavyzdžiui, Komisijos pranešimą dėl Ispanijos įgyvendinimo priemonių: „Ispanijos teisė atitinka direktyvos 8 straipsnio nuostatas“ (minėtas 34 išnašoje) p. 46.