62004CC0026_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo ieškiniu pagal EB 226 straipsnį Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Galicijos krante Moaña, Ría de Vigo, esančių „A Videira“, „Niño do Corvo“ ir „Canabal“ paplūdimių „oficialiai nepriskirdama“ maudymosi zonoms ir nesudarydama Ría de Vigo taršos mažinimo programos, Ispanija neįvykdė įsipareigojimų pagal Tarybos direktyvos 76/160/EEB (toliau – Maudyklų direktyva)(2) 4 straipsnio 1 dalį ir Tarybos direktyvos 79/923/EEB (toliau –
Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyva)(3) 5 straipsnį.
Maudyklų direktyvos pažeidimas
Maudyklų direktyva
2. Pagal Maudyklų direktyvos pirmą konstatuojamąją dalį jos tikslas yra apsaugoti aplinką ir visuomenės sveikatą, sumažinant maudyklų taršą ir apsaugant jų vandenį nuo tolesnio blogėjimo.
3. 1 straipsnis taip apibrėžia jos taikymo sritį:
„1.	Ši direktyva reglamentuoja maudyklų kokybę, išskyrus maudyklas, skirtas terapiniams tikslams, ir plaukimo baseinus.
2. Šioje direktyvoje:
a) „maudykla“ reiškia tekančio ar stovinčio gėlo vandens telkinius ir jų dalis bei jūros vandenis, kuriuose:
– valstybių narių kompetentingų institucijų yra leidžiama maudytis ar
– nedraudžiama maudytis ir kuriuose tradiciškai maudosi daug žmonių;
b) „maudymosi zona“ – tai bet kokia vieta, kurioje yra maudykla;
c) „maudymosi sezonas“ reiškia laikotarpį, kurio metu pagal vietinius papročius, egzistuojančias vietines maudymosi taisykles ir oro sąlygas tikėtinas didelis besimaudančių žmonių skaičius.“
4. Direktyvos priede, kuris pagal 2 straipsnį yra šios direktyvos sudedamoji dalis, esančioje lentelėje nurodyti maudykloms taikytini fiziniai, cheminiai ir mikrobiologiniai parametrai. Šios lentelės G skiltyje nurodytos pagal direktyvos 3 straipsnį valstybių narių maudykloms privalomų kokybės reikalavimų gairės, o I skiltyje – privalomi reikalavimai.
5. Pagal 3 straipsnio 1 dalį visoms maudymosi zonoms bendrai ir kiekvienai maudymosi zonai atskirai valstybės narės privalo nustatyti priede pateiktų parametrų taikytinas vertes. 3 straipsnio 2 dalis numato, kad valstybių narių maudykloms nustatytos vertės „negali būti mažesnės negu vertės, nurodytos priedo I skiltyje“.
3 straipsnio 3 dalis reikalauja, kad valstybės narės vadovautųsi priedo G skiltyje kaip gairėmis pateiktomis vertėmis.
6. 4 straipsnio 1 dalimi valstybės narės įpareigotos „imtis visų reikiamų priemonių, kad per 10 metų nuo šios direktyvos paskelbimo maudyklų kokybė atitiktų pagal 3 straipsnį nustatytas vertes“.
7. Privalomų reikalavimų laikymąsi valstybės narės turi įvertinti, taikydamos 5 ir 6 straipsniuose aiškiai numatytą bandinių ėmimo procedūrą. Bandinių ėmimo dažnis ir parametrai, į kuriuos turi atsižvelgti valstybės narės, nurodyti direktyvos priede.
8. Direktyvos 8 straipsnyje yra išsamus sąrašas atvejų, kai galima atsisakyti laikytis šių parametrų.
9. Pagal 13 straipsnį, pakeistą 1991 m. gruodžio 23 d. Tarybos direktyva 91/692/EEB, standartizuojančia ir racionalizuojančia ataskaitas apie tam tikrų su aplinka susijusių direktyvų įgyvendinimą(4), pasibaigus kiekvienam maudymosi sezonui, bandinių rezultatai perduodami Komisijai, kuri paskelbia suvestinę ataskaitą.
10. Akto dėl Ispanijos ir Portugalijos stojimo sąlygų(5) 395 straipsnis nenumato jokios leidžiančios nukrypti nuostatos, kuria Ispanija galėtų naudotis perkeldama ir įgyvendindama Maudyklų direktyvą. Ispanijos maudyklų kokybė turėjo atitikti šioje direktyvoje nustatytas privalomas vertes nuo 1986 m. sausio 1 dienos.
Vertinimas
11. Komisija siekia, kad būtų pripažinta, jog trijų susijusių paplūdimių Ispanija „oficialiai nepriskyrė“ maudymosi zonoms pagal Maudyklų direktyvą. Komisija, Ispanijai neginčijant, teigia, kad tokia pareiga kyla iš direktyvos 4 straipsnio 1 dalies.
12. Nei 4 straipsnio 1 dalis, nei jokia kita Maudyklų direktyvos nuostata aiškiai nereikalauja, kad valstybės narės oficialiai arba kuriuo nors kitu būdu iš anksto „priskirtų“ arba „nustatytų“, kurie iš jų nacionalinių vandenų laikytini maudyklomis šios direktyvos prasme. Tačiau Komisija remiasi generalinio advokato P. Léger išvada byloje Komisija prieš Portugaliją
(C‑272/01), pagrįsdama tokį aiškinimą.
Pagal šią išvadą, tokia pareiga išplaukia iš teleologinio Maudyklų direktyvos aiškinimo(6) . Teisingumo Teismas savo sprendime šio klausimo nenagrinėjo, nes bylą išsprendė remdamasis kitais pagrindais.
13. Nesu tikras, kad pareiga „oficialiai priskirti“ maudyklas kyla iš Maudyklų direktyvos nuostatų arba gali išplaukti iš jos tikslų.
14. Maudyklų direktyva, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, yra direktyva, kuri reikalauja, kad „po tam tikro laiko valstybės narės pasiektų labai tikslių ir konkrečių rezultatų“(7) . Kad šie rezultatai būtų pasiekti, valstybėms narėms jis numato keletą konkrečių ir išsamiai aprašytų pareigų. Tačiau pareiga „oficialiai priskirti“ ar net „nustatyti“ atitinkamus vandenis nėra aiškiai numatyta.
Tokios pareigos nebuvimą Maudyklų direktyvoje patvirtina aplinkybė, kad kitose direktyvose dėl aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos yra aiški nuostata, reikalaujanti iš valstybių narių iki tam tikros datos „priskirti“ arba „nustatyti“ tam tikras zonas arba vandenis(8) .
15. Aišku, kad tam, jog būtų įgyvendinti Maudyklų direktyvos tikslai, reikia, kaip pažymėjo generalinis advokatas P. Léger, kad valstybė narė iš anksto nustatytų maudyklas, kurioms taikoma direktyva. Tai ypač taikytina maudykloms pagal 1 straipsnio 2 dalies a punkto antrą įtrauką, būtent toms, kuriose nedraudžiama maudytis ir kuriose tradiciškai maudosi daug žmonių.
16. Tačiau nors pareiga nustatyti atitinkamas direktyvoje numatytas maudyklas gali išplaukti iš direktyvos nuostatų(9), ji nereikalauja iš valstybės narės tokius vandenis „oficialiai priskirti“. Pastaroji pareiga, mano nuomone, yra susijusi ne vien su valstybės narės atliekamu nustatymu, kurie vandenys patenka į direktyvos taikymo sritį, bet ir su aiškaus formalaus akto šiam tikslui priėmimu.
17. Maudyklų direktyvoje nesant jokios konkrečios pareigos priskirti arba jokios procedūros šiam tikslui, būdai, kuriais tokios zonos nustatomos, yra palikti valstybių narių diskrecijai, aišku, su sąlyga, kad visų į direktyvos taikymo sritį patenkančių vandenų mėginiai yra imami ir direktyvos tikslai pasiekti. Galima įsivaizduoti padėtį, kai valstybė narė nesudarė oficialaus susijusių vandenų sąrašo, bet vis dėlto įvykdė konkrečius įsipareigojimus pagal Maudyklų direktyvą ir pasiekė joje nustatytą kokybės standartą. Šiomis aplinkybėmis negaliu įžvelgti direktyvos pažeidimo, nesant oficialaus priskyrimo.
18. Iš bylos medžiagos matyti, kad trijų nagrinėjamų paplūdimių mėginiai nebuvo imami reikalaujamu dažnumu ir šio kaltinimo Ispanija neginčija. Jei bylos aplinkybių metu šie trys paplūdimiai, kaip teigia Komisija, pateko į Maudyklų direktyvos taikymo sritį, pažeidimas būtų ne todėl, kad trijų nagrinėjamų paplūdimių Ispanija „oficialiai nepriskyrė“ maudyklomis pagal direktyvą, o todėl, kad ji neėmė privalomų mėginių(10) .
19. Tačiau Komisija neprašo Teisingumo Teismo tai pripažinti. Kadangi ieškinyje pagal EB 226 straipsnį Teisingumo Teismas turi nuspręsti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė įsipareigojimus, ar ne, kaip teigia Komisija, manau, kad Teisingumo Teismas turi atmesti Komisijos ieškinį, kiek jis susijęs su tariamu
Maudyklų direktyvos pažeidimu.
20. Vis dėlto Ispanijos pateiktus argumentus aš aptarsiu tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nutartų nesilaikyti pateikto aiškinimo ir nuspręstų, kaip siūlo Komisija, kad pareiga „oficialiai priskirti“ atitinkamus vandenis pagal Maudyklų direktyvą netiesiogiai išplaukia iš jos bendros struktūros ir tikslų.
21. Pirma, Ispanija teigia, kad, atsižvelgiant į jos dideles pastangas pagerinti vandenų kokybę ir sumažinti taršą toje pakrantės dalyje, kurioje yra visi trys paplūdimiai(11), ji atitinka pagrindinį Maudyklų direktyvos tikslą, t. y, priėmė priemones, kuriomis siekiama pagerinti ir atnaujinti maudyklų kokybę.
22. Negaliu suprasti, kaip toks argumentas galėtų turėti kokią nors reikšmę šioje byloje, nes jis nesusijęs su pagrindais, kuriais Komisija grindžia savo ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, būtent nagrinėjamų vandenų „oficialiu nepriskyrimu“. Bet kuriuo atveju, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs, Maudyklų direktyva reikalauja iš valstybių narių „pasiekti tam tikrų rezultatų ir, išskyrus numatytas išimtis, joms neleidžia remtis konkrečiomis aplinkybėmis siekiant pateisinti tos pareigos neįvykdymą“(12) . Jei, kaip teigia Ispanija, ji labai stengėsi pasiekti direktyvoje numatytą rezultatą, tai yra pagirtina, bet nepakankama pripažinti, kad direktyvos laikomasi(13) . Todėl šis argumentas atmestinas.
23. Antra, Ispanija neigia, kad Komisijos pateikti įrodymai pakankamai ir įtikinamai įrodo, jog 2001 m. spalio mėnesį ji pažeidė įsipareigojimus pagal Maudyklų direktyvą ir jog šis pažeidimas tęsėsi iki 2002 m. rugsėjo mėnesio.
24. Komisija daro išvadą, kad trys nagrinėjami paplūdimiai patenka į 1 straipsnio 2 dalies a punkto vandenų, kuriuose „nedraudžiama maudytis ir kuriuose tradiciškai maudosi daug žmonių“, apibrėžimą ir dėl šios priežasties turėjo būti „oficialiai priskirti“; ji remiasi informacija apie šiuos paplūdimius, pateikta „Paplūdimių gide“ (toliau – gidas), kurį leidžia Ispanijos aplinkos apsaugos ministerija. Gidas pateikia bendrą informaciją apie Ispanijos paplūdimius, pavyzdžiui, nuotraukas, žemėlapius, pagrindinius duomenis, artimiausias tarnybas, kaip antai ligoninės, viešbučiai, stovyklavietės ir t. t. Gidas taip pat nurodo kiekvieno paplūdimio naudojimo lygį. Pagal prie Komisijos ieškinio pridėtus puslapius trys nagrinėjami paplūdimiai intensyviai naudojami.
25. Ispanija iš esmės teigia, kad gidas tėra tik informacinis dokumentas ir jame nenurodyta, kada gauta informacija. Prie Komisijos ieškinio pridėtuose puslapiniuose nėra informacijos, kad Ispanija nevykdė įsipareigojimų Komisijos nurodytu metu.
26. Mano nuomone, gidas, kurį oficialiai leidžia Ispanijos aplinkos apsaugos ministerija ir kuriame teigiama, kad nagrinėjami paplūdimiai intensyviai naudojami, yra pakankamas įrodymas, kuriuo Komisija gali remtis, siekdama įrodyti, kad nagrinėjamuose paplūdimiuose tradiciškai maudosi daug poilsiautojų. Be to, kaip nurodo Komisija, kitais atvejais reklamines stovyklaviečių skrajutes, kai kurias zonas vadinančias maudyklomis, Teisingumo Teismas laikė fakto, kad šias zonas naudoja daug poilsiautojų, įrodymu(14) .
27. Pateikus tokį įrodymą, Ispanijai tenka pareiga įrodyti atvirkščiai. Tačiau Ispanija tiesiog suabejojo Komisijos pateiktų įrodymų verte, Teisingumo Teismui nenurodydama, dėl kokių priežasčių Komisijos išvados, pagrįstos jos gidu, buvo neteisingos. Iš tikrųjų manau, kad Ispanija, kaip gido autorius, turėjo unikalią galimybę atskleisti, kada ir kaip buvo gauta jame pateikta informacija, jei taip ji galėjo paneigti Komisijos argumentą.
Tačiau Ispanija to nepadarė.
28. Todėl, jei Teisingumo Teismas pripažintų, kad Maudyklų direktyva netiesiogiai numato pareigą „oficialiai priskirti“ atitinkamas maudymosi zonas, jis turėtų padaryti išvadą, kad to nepadarydama Galicijos krante Moaña, Ría de Vigo esančių „A Videi ra“, „Niño do Corvo“ ir „Canabal“ paplūdimių atžvilgiu ir nesudarydama Ría de Vigo taršos mažinimo programos Ispanija neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį.
Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos pažeidimas
Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyva
29. Pagal Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos pirmą ir antrą konstatuojamąsias dalis ja siekiama apsaugoti vandenis nuo taršos, įskaitant vandenis, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, ir apsaugoti tam tikras kiaukutinių populiacijas nuo įvairių žalingų padarinių, atsirandančių dėl į jūrą išliejamų taršą sukeliančių medžiagų.
30. 1 straipsnis nurodo, kad „šioje direktyvoje nagrinėjama vandens, kuriame veisiasi kiaukutiniai, kokybė ir ši direktyva yra taikoma tiems pakrančių ir sūriems vandenims, kuriems, valstybių narių nuomone, reikia apsaugos arba jų kokybės pagerinimo, kad būtų palaikoma kiaukutinių < … > gyvybė ir prieauglis ir taip būtų prisidedama prie aukštos žmogaus valgomų iš kiaukutinių pagamintų produktų kokybės“. (Pataisytas vertimas)
31. 3 straipsnio 1 dalyje teigiama, kad „valstybės narės nustato kiaukutiniams gyventi ir veistis priskirtuose vandenyse priedo G ar I skiltyse išvardytų parametrų vertes. Šios vertės atitinka abiejose skiltyse esančius komentarus“. (Pataisytas vertimas) 3 straipsnio 2 dalis reikalauja, kad valstybės narės nenustatytų mažesnių verčių nei pateikta priedo I skiltyje ir stengtųsi laikytis G skiltyje nurodytų verčių, kurios yra labiau orientacinės nei privalomos.
32. 5 straipsnis nurodo, kad „valstybės narės sudaro programas, siekdamos mažinti taršą ir užtikrinti, jog priskirtieji vandenys pagal 4 straipsnį per šešerius metus nuo priskyrimo atitiktų tiek valstybių narių pagal 3 straipsnį nustatytas vertes, tiek priedo G ir I skiltyse pateiktus komentarus“. (Pataisytas vertimas)
33. Pagal 6 straipsnį, „kad būtų įgyvendintas 5 straipsnis, priskirtieji vandenys laikomi atitinkančiais šios direktyvos nuostatas, jeigu tokių vandenų mėginiai, per 12 mėnesių paimti priede nustatytais mažiausiais laiko intervalais ir toje pat mėginių ėmimo vietoje, rodo, kad jie atitinka valstybių narių pagal 3 straipsnį nustatytas vertes ir priedo G ir I skilčių komentarus“ (pataisytas vertimas) dėl konkrečių mėginių proporcijų pagal kiekvieną priede išvardytą parametrą.
34. Priedo 10 parametras „Fekalinės žarnyno lazdelės/100 ml“ nurodo referencinę vertę lygią „ <
300 kiaukutinių mėsoje ir geldutės skystyje“. (Pataisytas vertimas)
Nors ši vertė nurodoma G skiltyje, jos išnaša nurodo, kad „laukiant, kada bus priimta direktyva dėl iš kiaukutinių pagamintų produktų vartotojų apsaugos, būtina, kad šios vertės būtų laikomasi vandenų, kuriuose gyvena tiesiogiai žmonių valgomi kiaukutiniai, atžvilgiu“ (pataisytas vertimas), taip šią vertę padarydama privaloma pereinamuoju laikotarpiui.
35. Akto dėl Ispanijos ir Portugalijos stojimo sąlygų(15) 395 straipsnis nenumato jokios leidžiančios nukrypti nuostatos, kuria Ispanija galėtų naudotis perkeldama ir įgyvendindama Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvą. Todėl Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnyje numatytos programos turėjo būti įgyvendintos ne vėliau kaip iki 1987 m. spalio 30 dienos.
Kitos susijusios Bendrijos taisyklės
36. Direktyvą dėl kiaukutinių produktų vartotojų apsaugos, minėtą šios išvados 34 punkte (toliau – Kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyva), Taryba priėmė 1991 m. liepos 15 dieną(16) . Jos priedo I skyrius reikalauja, kad kompetentinga institucija nustatytų įvairias augimviečių vietas, įskaitant tas, kuriose kiaukutiniai gali būti renkami tiesiogiai žmonėms vartoti. Tokie kiaukutiniai turi atitikti reikalavimus, numatytus priedo V skyriuje, nustatančiame sąlygas, kuriomis gyvi dvigeldžiai moliuskai (juos bendrai vadinsiu kiaukutiniais) gali būti skirti žmonėms „iš karto“ vartoti. Šie reikalavimai daugiausia susiję su kiaukutinių fizinėmis savybėmis ir chemine bei bakteriologine sudėtimi.
Vertinimas
37. Komisija mano, kad nesudarydama programos Ría de Vigo taršai mažinti, Ispanija neįvykdė įsipareigojimų pagal Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnį.
38. Komisija, Ispanijai neprieštaraujant, teigia, kad Ispanija priskyrė Ría de Vigo vandenims, kuriuose veisiasi kiaukutiniai. Dėl šios priežasties Ría de Vigo patenka į Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnio taikymo sritį ir todėl turi būti sudaryta programa, siekiant mažinti taršą bei užtikrinti, kad jos vandenys atitiktų direktyvos nustatytas vertes. Kadangi Komisijai, nepaisant jos formalaus prašymo, niekada nebuvo pranešta apie tokią programą, ji padarė išvadą, kad tokia programa nebuvo sudaryta.
39. Gindamasi Ispanija pateikia du argumentus. Pirma, ji teigia, kad Ría de Vigo nepatenka į Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos taikymo sritį; ir, antra, jei ji patenka, Ispanija alternatyviai remiasi tuo, kad ji bet kuriuo atveju įgyvendino įsipareigojimus pagal 5 straipsnį.
40. Savo pirmu pagrindiniu argumentu Ispanija teigia, kad Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyva pagal jos 1 straipsnį taikoma tik vandenims, kuriuose auginami žmonių „tiesiogiai“ valgomi kiaukutiniai. Kadangi pagal naujausią 1998 m. klasifikaciją iš Ría de Vigo vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, jie surenkami ir apdirbami prieš pateikiant į rinką žmonėms valgyti, šie vandenys nepatenka į tą kategoriją.
Ispanija dar priduria, kad kelios Bendrijos priemonės reglamentuoja iš kiaukutinių pagamintų produktų gamybą ir prekybą jais, atskirdama gamybos zonas pagal tai, ar jose surinkti kiaukutinių produktai yra skirti žmonėms tiesiogiai valgyti, ar tolesniam apdirbimui iki vartojimo. Siekiant vienodai aiškinti Bendrijos aktus dėl susijusių dalykų ir išvengti vidinių neatitikimų tarp jų, Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvą reikia aiškinti atsižvelgiant į susijusias Bendrijos priemones. Ispanija remiasi 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 854/2004, nustatančiu specialiąsias gyvūninės kilmės produktų, skirtų vartoti žmonėms, oficialios kontrolės taisykles(17), būtent jo II priedu, apibrėžiančiu oficialią žmonėms vartoti skirtų kiaukutinių kontrolę.
41. Šie teiginiai, mano manymu, atmestini.
42. Dėl Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos taikymo srities reikia pripažinti, kad, nurodydamas siekį prisidėti prie „žmogaus tiesiogiai valgomų iš kiaukutinių pagamintų produktų“ aukštos kokybės, Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 1 straipsnis sukuria neaiškumą, kokia konkreti jos taikymo sritis. Tačiau sutinku su Komisija, jog, sistemiškai aiškinant, reikia padaryti išvadą, kad į jo taikymo sritį patenka visi vandenys, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, o ne tik tie, iš kurių gaunami žmogaus tiesiogiai valgomi iš kiaukutinių pagaminti produktai(18) .
43. Pirmiausia 1 straipsnis plačiai apibrėžia Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos taikymo sritį, kaip taikomą „tiems pakrančių ir sūriems vandenims, kuriuos valstybės narės numato reikalingus apsaugos arba jų kokybės pagerinimo, kad būtų palaikoma kiaukutinių < … > gyvybė ir prieauglis“. Nuoroda į „kiaukutinių gyvybę ir prieauglį“ nepapildyta kitomis sąlygomis. Sakinio dalis „ir taip būtų prisidedama prie aukštos žmogaus valgomų iš kiaukutinių pagamintų produktų kokybės“, mano nuomone, neapriboja direktyvos taikymo srities tik šiam tikslui, o labiau nurodo kitą tikslą, kurį galima įgyvendinti tomis pačiomis priemonėmis. Šiuo požiūriu svarbus yra prieveiksmio „taip“ vartojimas.
44. Antra, Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos preambulėje nėra jokios nuorodos į Bendrijos teisės aktų leidėjo siekį apriboti šios direktyvos taikymo sritį Ispanijos nurodyta prasme. Iš tikrųjų preambulė visada tik bendrai nurodo vandenis, kuriuose veisiasi kiaukutiniai(19), ir nėra jokios nuorodos į vandenis, kuriuose renkami „žmogaus tiesiogiai valgomi iš kiaukutinių pagaminti produktai“. Tai yra teisinga ir atsižvelgiant į direktyvos pavadinimą, kuris bendrai nurodo vandenis, kuriuose veisiasi kiaukutiniai.
45. Trečia, pagal 3 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnį valstybės narės privalo laikytis priedo G ir I skiltyse pateiktų komentarų.
Pagal priedo 10 parametrą „Fekalinės žarnyno lazdelės/100 ml“ nustatyta referencinė vertė lygi „ <
300 kiaukutinių mėsoje ir geldutės skystyje“. Nors ši vertė nurodoma G skiltyje, jos išnaša nurodo, kad „laukiant, kada bus priimta direktyva dėl iš kiaukutinių pagamintų produktų vartotojų apsaugos, yra būtina, kad šios vertės būtų laikomasi vandenų, kuriuose gyvena tiesiogiai žmonių valgomi kiaukutiniai, atžvilgiu“. (Pataisytas vertimas)
46. Kaip pažymi Komisija, šioje išnašoje esantis patikslinimas reiškia, kad priede pateikta reikšmė yra tik orientacinė vandenims, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, išskyrus tuos, kuriuose „gyvena žmonių tiesiogiai valgomi kiaukutiniai“, ir dėl šios priežasties šios direktyvos taikymo sritis yra platesnė, nei teigia Ispanija.
47. Dėl Ispanijos argumento, susijusio su Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos aiškinimu, atsižvelgdamas į vėlesnes Bendrijos priemones, reglamentuojančias iš kiaukutinių gautų produktų gamybą ir prekybą jais, noriu pastebėti, jog iš Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos preambulės(20) matyti, kad jos pagrindinis tikslas yra veikiau aplinkos, o ne vartotojų apsauga. Tai, kad direktyva reglamentuoja kai kuriuos aspektus, susijusius su iš kiaukutinių gautų produktų vartotojų apsauga, yra šalutinis dalykas jos pagrindinio tikslo atžvilgiu. Šios nuostatos turėjo būti tik laikinos, kol bus priimta speciali direktyva vartotojų apsaugai šioje srityje, būtent Kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyva(21) .
48. Pastaroji direktyva nustato sveikatos reikalavimus kiaukutinių, skirtų „tiesiogiai“ žmonėms vartoti arba tolesniam perdirbimui prieš vartojimą, auginimui ir tiekimui į rinką.
Nors abi direktyvos glaudžiai susijusios, jos yra atskiri teisės aktai, kuriais siekiama skirtingų, nors ir vienas kitą papildančių tikslų. Taigi, nors Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos dalykas daugiausia yra vandenų, kuriuose gyvena ir auga kiaukutiniai, kokybė, Kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyvos dalykas yra būtent pačių kiaukutinių kokybė, siekiant juos padaryti tinkamus žmonėms valgyti tiesiogiai arba papildomai perdirbus. Tai aiškiai parodo aplinkybė, kad susijusiose nuostatose ir prieduose nurodyti mėginių parametrai, vertės ir bandinių ėmimo būdai labai skiriasi, nors kai kurie gali sutapti.
49. Tokia pati motyvacija taikoma kitoms susijusiose srityse priimtoms Bendrijos priemonėms, įskaitant Reglamentą (EB) Nr. 854/2004(22), kurį Ispanija nurodo grįsdama savo poziciją. Pagrindinis šio reglamento tikslas yra nustatyti gyvūninės kilmės produktų, inter alia, kiaukutinių, o ne pačių vandenų, kuriuose auga kiaukutiniai, oficialią kontrolę.
50. Galiausiai jokia kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyvos arba Reglamento (EB) Nr. 854/2004 nuostata, mano nuomone, neparemia argumento, kad teisės aktų leidėjas siekė pakeisti Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos taikymo sritį, kaip tai aiškina Ispanija.
51. Regis, Ispanija supainiojo šių skirtingų Bendrijos priemonių tikslus, taikymo sritį ir įsipareigojimus pagal juos. Būtent Kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyvos priedo I skyrius ir Reglamento (EB) Nr. 854/2004 II priedas reikalauja, kad kompetentingos nacionalinės institucijos atskirtų kiaukutinių auginimo teritorijas pagal tai, ar kiaukutiniai renkami tiesiogiai žmonėms valgyti. Taigi tokia klasifikacija pagal zonas yra svarbi tik šioms Bendrijos priemonėms įgyvendinti.
52. Atsižvelgdamas į tai, kas jau nurodyta, manau, kad Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos taikymo sritis neapsiriboja tais vandenimis, kuriuose renkami žmonėms tiesiogiai valgyti skirti kiaukutinių produktai, bet apima visus vandenis, pagal jos 1 straipsnį valstybių narių priskirtus vandenims, kuriuose veisiasi kiaukutiniai. Kadangi Ispanija neginčija, kad Ría de Vigo vandenys turi būti laikomi vandenimis, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, jiems taikoma Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyva.
53. Alternatyviai Ispanija teigia, kad bet kuriuo atveju ji ėmėsi priemonių, įgyvendindama Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnio reikalavimus, būtent 2000–2015 „ Plan General de Saneamiento de Galicia “ ir Comunidad Autónoma de Galicia
įstatymą 8/2001 dėl Rías de Galicia vandenų kokybės apsaugos ir miesto nuotekų valymo viešosios paslaugos reglamentavimo.
54. Pirmiausia turiu nurodyti, kad iš bylos matyti, jog, nepaisant Komisijos prašymų, Ispanija šiai institucijai nepranešė apie tas priemones, kurias ji tariamai priėmė įgyvendindama Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnį. Ispanija neatsakė ir į motyvuotąją Komisijos nuomonę. Vien šie pažeidimai jau gali pateisinti Komisijos ieškinį(23) .
55. Byloje Komisija prieš Vokietiją (24) Komisija teigė, inter alia, kad nepateikdama programų pagal Gėlojo vandens direktyvos(25) 5 straipsnį ir Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnį Vokietija neįvykdė įsipareigojimų pagal jas. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „iš (Direktyvos) 79/923 5 straipsnio teksto ir iš (šioje direktyvoje) nurodytų detalių vandens kokybės priežiūros priemonių išplaukia, jog valstybės narės privalo sudaryti konkrečias programas, kuriomis siekiama sumažinti < … > vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, taršą per < … > šešerius metus < … > “(26) .
56. Teisingumo Teismas atmetė Vokietijos argumentą, kad bendros vandens valymo programos gali būti laikomos tinkamu Gėlojo vandens direktyvos 5 straipsnio įgyvendinimu. Jis taip pat nusprendė, kad nuotekų sukeltos vandens taršos sumažinimo tikslas, kurio siekiama tokiomis bendromis programomis, nebūtinai atitinka konkretesnį Gėlojo vandens direktyvos tikslą, kuris yra gerinti gėlojo vandens kokybę, kad jame galėtų gyventi žuvys(27) .
57. Nors šie teiginiai buvo pateikti dėl Gėlojo vandens direktyvos 5 straipsnio, Teisingumo Teismo išvadas galima laikyti taip pat taikomomis šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į praktiškai identišką nuostatų tekstą. Mano supratimu, Ispanijos pasiūlytos įgyvendinimo priemonės neatitinka Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos reikalavimų. Tiek „ Plan General de Saneamiento de Galicia “, tiek Įstatymui 8/2001, mano nuomone, trūksta reikalaujamo tikslumo, kad būtų patenkinti Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos 5 straipsnio reikalavimai, kaip juos aiškina Teisingumo Teismas.
Kaip teisingai teigia Komisija, nė viena iš šių priemonių nebuvo priimta konkrečiai iš Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos kylantiems įsipareigojimams įgyvendinti; jos labiau įgyvendina kitas EB direktyvas vandens valymo ir vandens kokybės srityje(28) .
58. Dar svarbiau yra tai, kaip neprieštaraujant Ispanijai teigia Komisija, kad nė vienoje iš šių priemonių nėra tikslių nuostatų, siekiant užtikrinti, jog Galicijos vandenų, būtent Ría de Vigo, kokybė atitiktų detalius ir tikslius fizinius bei cheminius parametrus, nustatytus direktyvos priede, o tai reikėjo įgyvendinti iki 1987 m. spalio mėnesio. Kaip esu anksčiau nurodęs, nors tokios bendros priemonės gali netiesiogiai prisidėti gerinant vandenų švarą, nėra akivaizdu, bent be papildomų duomenų, kad jomis būtinai bus pasiektas Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyva siekiamas rezultatas, būtent – išsaugoti kiaukutinių gyvybę ir pl ėtrą(29) .
Išvada
59. Todėl Teisingumo Teismui siūlau:
1) pripažinti, kad iki numatyto termino nesudarydama Ría de Vigo taršos mažinimo programos Ispanija neįvykdė įsipareigojimų pagal 1979 m. spalio 30 d. Tarybos direktyvos 79/923/EEB dėl vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, kokybės 5 straipsnį;
2) atmesti kitą Komisijos ieškinio dalį;
3) nurodyti šalims padengti savo išlaidas.
(1) .
(2)  –	1975 m. gruodžio 8 d. Direktyva dėl maudyklų kokybės (OL L 31, 1976, p. 1).
(3)  –	1979 m. spalio 30 d. Direktyva dėl vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, kokybės (OL L 281, p 47). (Pataisytas vertimas)
(4)  –	OL L 377, 1991, p. 48.
(5)  –	OL L 302, 1985, p. 32.
(6)  –	„(Maudyklų direktyvos tikslai) nebūtų pasiekti, jei < … > paplūdimiai, kuriuose maudytis < … >, nei aiškiai leista nei uždrausta ir kuriuose yra maudomasi, nebūtų nustatyti kaip maudymosi zonos pagal direktyvą ir dėl to nebūtų pagal ją Komisijos prižiūrimi“ – išvados byloje, kurioje priimtas 2004 m. liepos 15 d. Sprendimas Komisija prieš Portugaliją (C‑272/01, Rink. p. I‑0000) 34 punktas.
(7)  –	2002 m. birželio 18 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C‑60/01, Rink. p. I‑5679, 28 punktas ir jame nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
(8)  –	Žr., pavyzdžiui, Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvos, nurodytos šios išvados 3 išnašoje, 4 straipsnio 1 dalį; 1978 m. liepos 18 d. Tarybos Direktyvos 78/659/EEB dėl gėlojo vandens, kuriam reikalinga apsauga arba kurį reikia gerinti, kad būtų išsaugoma žuvų gyvybė, kokybės (OL L 222, p. 1) 4 straipsnio 1 dalį; 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos Direktyvos 91/676/EEB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių (OL L 375, p. 1) 3 straipsnio 1 dalį. Taip pat žr. 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos Direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo (OL L 135, p. 40) 5 straipsnio 1 dalį.
(9)  –	Verta pabrėžti, kad sprendime Komisija prieš Portugaliją, minėtame šios išvados 6 išnašoje, Komisija priekaištavo Portugalijai dėl visų atitinkamų vidaus vandenų nenustatymo, bet ne dėl jų „oficialaus nepriskyrimo“, kaip yra šioje byloje.
(10)  –	Joje numatyto minimalaus mėginių ėmimo periodiškumo nesilaikymas yra įsipareigojimų pagal direktyvą pažeidimas, net jei tokio pažeidimo mastas yra nedidelis, o praktinės pasekmės nežymios: 2003 m. sausio 30 d. Sprendimas Komisija prieš Daniją
(C‑226/01, Rink. p. I‑1219, 32 ir 33 punktai;) taip pat žr. 1999 m. birželio 8 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją, (C‑198/97, Rink. p. I‑3257, 46 punktas).
(11)  –	Šiuo klausimu Ispanija nurodo 2000–2015 m. „ Plan General de Saneamiento de Galicia “, 2000 m. lapkričio mėnesį priimtą Xunta de Galicia, kurio vienas iš tikslų yra vykdyti būtinas investicijas, kad būtų užtikrinta galimybė saugiai maudytis Galicijos paplūdimiuose, ir naują Moaña savivaldybės, kurioje yra visi trys paplūdimiai, nuotekų šalinimo sistemą, kuri buvo diegiama skundo pateikimo metu ir užbaigta 2003 m. liepos mėnesį.
(12)  –	Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(minėtas šios išvados 10 išnašoje, 35 punktas).
(13)  –	Žr. ankstesnį punktą ir jame nurodytą Teisingumo Teismo praktiką. Žr. naujesnio sprendimo Komisija prieš Portugaliją, minėto šios išvados 6 išnašoje, 34 punktą.
(14)  –	2000 m. gegužės 25 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑307/98, Rink. p. I‑3933,
32 punktas).
(15)  –	Nurodyta šios išvados 5 išnašoje.
(16)  –	1991 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 91/492/EEB, nustatanti gyvūnų sveikatos reikalavimus, reglamentuojančius gyvų dvigeldžių moliuskų gamybą ir tiekimą į rinką (OL L 268 p. 1).
(17)  –	OL L 139, 2004, p. 206.
(18)  –	Galima pastebėti, kad Vandenų, kuriuose veisiasi kiaukutiniai, direktyvą Ispanijoje įgyvendinančio pirminio akto, Karaliaus nutarimo 38/1989, 1 straipsnis nurodė tik žmonių valgomus kiaukutinius, nesusiaurindamas iki „tiesiogiai“ valgomų kiaukutinių. Tik įgyvendinant Kiaukutinių vartotojų apsaugos direktyvą Karaliaus nutarimas 345/1993 ( Normas de calidad de las aguas y de la producción de moluscos y otros invertebrados marinos vivos, BOE, Nr. 74/1993, p. 9301) nustatė tokį skirtumą pagal pastarąją direktyvą. Šis Karaliaus nutarimas atšaukė Karaliaus nutarimą 38/1989 ir pastarąsias nuostatas įtraukė į tekstą, konsoliduodamas abu teisės aktus.
Konsoliduotas tekstas išliko, kai buvo įgyvendinta 1997 m. spalio 20 d. Tarybos direktyva 97/61/EB, iš dalies keičianti Direktyvos 91/492/EEB, nustatančios gyvūnų sveikatos reikalavimus, reglamentuojančius gyvų dvigeldžių moliuskų gamybą ir tiekimą į rinką, priedą (OL L 295, p. 35). Šią direktyvą įgyvendino 1999 m. balandžio 9 d. Karaliaus nutarimas 571/1999 (BOE, Nr. 86/1999, p. 13522).
(19)  –	Žr., pavyzdžiui, pirmą, trečią, septintą ir dešimtą konstatuojamąsias dalis.
(20)  –	Žr. pirmą, antrą ir dešimtą konstatuojamąsias dalis.
(21)  –	Nurodyta šios išvados 16 išnašoje.
(22)  –	Nurodytas šios išvados
17 išnašoje.
(23)  –	Žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C‑456/03, Rink. p. I–0000, 27 punktas ir jame nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
(24)  –	1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas (C‑298/95, Rink. p. I‑6747).
(25)  –	1978 m. liepos 18 d. Tarybos direktyva 78/659/EEB dėl gėlojo vandens, kuriam reikalinga apsauga arba kurį reikia gerinti, kad būtų išsaugoma žuvų gyvybė, kokybės (OL L 222, p. 1).
(26)  –	1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Komisija prieš
Vokietiją, minėto šios išvados 24 išnašoje, 24 punktas.
(27)  –	Ten pat, 25 ir 26 punktai. Taip pat žr. mano išvados toje pačioje byloje 17 ir 18 punktus.
(28)  –	Iš paties jo teksto matyti, kad „ Plan General de Saneamiento de Galicia “ buvo priimtas pirmiausia siekiant įgyvendinti iš 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB, nurodytos šios išvados 8 išnašoje, kylančius įsipareigojimus. Nors Įstatymas 8/2001 nustato Galician Rías vandenų kokybės tikslus, jis daugiausia susijęs su miesto ir pramoninių nuotekų į Galician Rías reglamentavimu bei kontrole.
(29)  –	Žr. mano išvados byloje, kurioje priimtas 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Komisija prieš
Vokietiją, minėtas šios išvados 24 išnašoje, 17 ir 18 punktus. Taip pat žr. sprendimo toje byloje 26 punktą.