62023CC0158
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2024 m. birželio 6 d. (
1
)
Byla C‑158/23 (Keren) (
i
)
T.G.
prieš
Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid
(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio politika – Direktyva 2011/95/ES – Tarptautinės apsaugos gavėjai – Pabėgėliai – 34 straipsnis – Galimybė pasinaudoti integracijos priemonėmis – Pareiga užtikrinti galimybę pasinaudoti integracijos programomis – Ženevos konvencija – 34 straipsnis – Nacionalinės teisės aktai, kuriais pabėgėliams nustatoma pilietinės integracijos pareiga – Pareiga lankyti kursus ir padengti jų išlaidas – Galimybė kreiptis dėl paskolos šioms išlaidoms finansuoti – Pareiga per trejus metus išlaikyti egzaminą – Integracijos programos neužbaigimas per nustatytą terminą – Pareiga sumokėti baudą – Pareiga grąžinti paskolą“
1.
Pabėgėlių integracija yra svarbus ir sudėtingas procesas, kuriam reikia visų dalyvaujančių šalių, t. y. pačių pabėgėlių ir priimančiosios šalies visuomenės, pastangų. Integracijos procesas apima teisinius, ekonominius, socialinius ir kultūrinius aspektus. Taigi visiškai natūralu, kad tokiais tarptautiniais dokumentais, kaip Ženevos konvencija (
2
), susitariančiosioms valstybėms nustatoma teisinė pareiga palengvinti pabėgėlių „asimiliaciją ir natūralizaciją“ (
3
). Ši pareiga į Sąjungos teisę perkelta Priskyrimo direktyvos (
4
) 34 straipsniu, kuriame numatyta valstybių narių pareiga užtikrinti „galimybę pasinaudoti <…> integracijos programomis <…> arba nustato išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis.“
2.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant T.G. ir Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid (socialinių reikalų ir užimtumo ministras, Nyderlandai, toliau – ministras) ginčą. Ginčas kilo dėl ministro sprendimo, pirma, skirti 500 EUR baudą T. G., kuris yra pabėgėlis, už tai, kad jis per nustatytą terminą neišlaikė pilietinės integracijos egzamino, ir, antra, įpareigoti T. G. grąžinti 10000 EUR paskolą, kurią jam suteikė Nyderlandų viešosios valdžios institucijos, kad jis galėtų finansuoti pilietinės integracijos programų išlaidas. Šis sprendimas buvo motyvuotas tuo, kad T. G. per nustatytą terminą neįvykdė pilietinės integracijos pareigos.
3.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybės narės gali asmenims, kuriems suteikta tarptautinė apsauga (toliau – pabėgėlis) (
5
), pagal Priskyrimo direktyvą nustatyti pareigą laiku išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą ir padengti šio egzamino bei su juo susijusių pasirengimo kursų išlaidas, už kurios nevykdymą gresia piniginė bauda. Vienas iš šios bylos ypatumų yra tas, kad nacionalinės pilietinės integracijos programos, atsižvelgiant į pasidalijamąją Sąjungos ir valstybių narių kompetenciją, yra ir pabėgėlio teisė pagal Sąjungos teisę, ir pabėgėlio pareiga pagal nacionalinę teisę.
I. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
4.
Šiai bylai yra svarbios Priskyrimo direktyvos 3, 4, 12, 13, 15, 16, 40, 41 ir 47 konstatuojamosios dalys.
5.
Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje „Galimybė pasinaudoti integracijos priemonėmis“ numatyta:
„Siekdamos palengvinti tarptautinės apsaugos gavėjų integraciją į visuomenę, valstybės narės užtikrina galimybę pasinaudoti, jų nuomone, tinkamomis integracijos programomis, kad būtų atsižvelgta į specifinius pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso gavėjų poreikius, arba nustato išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis.“
B. Nyderlandų teisė
6.
Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis į Nyderlandų teisę perkeltas Wet inburgering (Pilietinės integracijos įstatymas), kuriuo siekiama paskatinti užsieniečius prisiimti atsakomybę už savo pačių integraciją. Pagal pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos šio įstatymo redakcijos 3 straipsnį pilietinės integracijos pareiga pabėgėliams taikoma taip pat, kaip ir tam tikrų kitų leidimų gyventi šalyje turėtojams, pavyzdžiui, ilgalaikiams gyventojams. Iš esmės kiekvienas asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, privalo išlaikyti visas pilietinės integracijos egzamino dalis per trejus metus (toliau – pilietinės integracijos laikotarpis).
7.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Pilietinės integracijos įstatymo 7b straipsnį ministras pratęsia šį pilietinės integracijos laikotarpį tais atvejais, kai asmens, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, negalima laikyti atsakingu už šio termino praleidimą arba jeigu jis lanko raštingumo kursus. Ministras gali pratęsti pilietinės integracijos laikotarpį tais atvejais, kai asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, yra įdėjęs įrodomų pastangų integruotis. Tam tikrais atvejais ministras gali atleisti atitinkamą asmenį nuo šios pareigos.
8.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad paprastai nacionalinių integracijos programų išlaidas padengia asmenys, kuriems taikoma pilietinės integracijos pareiga, ir jie šiuo tikslu gali prašyti iki 10000 EUR paskolos. Paskola gali būti naudojama pilietinės integracijos kursams, pilietinės integracijos egzaminams ir (arba) raštingumo kursams. Pabėgėliai neprivalo grąžinti paskolos, jeigu per pilietinės integracijos laikotarpį išlaiko visas pilietinės integracijos egzamino dalis arba jeigu jie per šį laikotarpį atleidžiami nuo pilietinės integracijos pareigos arba jiems nusprendžiama šios pareigos netaikyti. Jei pabėgėliai neįvykdo pilietinės integracijos pareigos arba įvykdo ją pavėluotai, jie iš esmės privalo grąžinti visą paskolą.
9.
Regeling inburgering (Pilietinės integracijos taisyklės) 4.16a straipsnis įsigaliojo 2022 m. sausio 1 d. Pagal šią nuostatą, taikomą tuo metu paskolą jau pradėjusiems grąžinti asmenims, asmuo gali būti atleistas nuo visos arba dalies paskolos. Iš esmės ministras atleidžia tik nuo dalies skolos tuo atveju, jeigu asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, įvykdo šią pareigą per šešis mėnesius nuo termino pabaigos arba per šį laikotarpį yra atleidžiamas nuo šios pareigos. Išimtiniais atvejais ministras taip pat gali panaikinti dalį skolos, jei asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, per šešis mėnesius neįvykdė pilietinės integracijos pareigos, arba visiškai panaikina skolą.
10.
Paskolos grąžinimo laikotarpis negali viršyti 10 metų, atsižvelgiant į skolininko galimybę mokėti. Jei nepajėgiama mokėti, ministras gali nustatyti 0 EUR per mėnesį grąžintiną sumą. Bet koks po 10 metų likęs paskolos likutis nurašomas, išskyrus pradelstas įmokas.
11.
Pilietinės integracijos įstatymo 31 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ministras skiria administracinę baudą asmeniui, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga ir kuris per trejų metų arba pratęstą laikotarpį neišlaikė tam tikrų pilietinės integracijos egzamino dalių.
12.
To paties įstatymo 32 straipsnyje numatyta:
„Sprendime skirti 31 straipsnio 1 dalyje nurodytą sankciją ministras nustato naują maksimalų dvejų metų terminą, per kurį asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, gavęs pranešimą apie sprendimą skirti baudą, privalo galiausiai išlaikyti 7 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytas pilietinės integracijos egzamino dalis.“
13.
Šio įstatymo 33 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ministras skiria administracinę baudą asmeniui, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga ir kuris per 32 straipsnyje nustatytą terminą neišlaikė 7 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytų pilietinės integracijos egzamino dalių. 32 straipsnis taikomas mutatis mutandis.
2.   Jei asmuo, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, pasibaigus 32 straipsnyje nustatytam terminui neišlaiko 7 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytų pilietinės integracijos egzamino dalių, ministras šiam asmeniui kas dvejus metus skiria administracinę baudą.“
14.
Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikomos Beleidsregel boetevaststelling
inburgering (Baudų nustatymo pilietinės integracijos srityje gairės) redakcijos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyti kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį. Tarp šių kriterijų yra asmens, kuriam taikoma pilietinės integracijos pareiga, dalyvavimo pilietinės integracijos kursuose arba nyderlandų kalbos kaip antrosios kalbos kursuose valandų skaičius, kiek kartų atitinkamas asmuo laikė pilietinės integracijos egzamino dalis arba valstybinį egzaminą nyderlandų kalba kaip antrąja kalba ir kiek šių egzaminų dalių šis asmuo išlaikė. Šių gairių 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad baudos dydis nustatomas remiantis šių gairių priede pateikta baudų lentele.
15.
1 straipsnio 2 dalies priede pateikta lentelė, kurioje nurodyta 1250 EUR bauda už 0–149 val. lankytų kursų, 875 EUR bauda už 150–299 val. lankytų kursų ir 500 EUR bauda už 300 ar daugiau lankytų valandų. Be to, pilietinės integracijos laikotarpis gali būti pratęstas ir tokiu atveju bauda neskiriama. Baudos dydis gali būti sumažintas: 20 % – jeigu išlaikoma viena egzamino dalis, 40 % – jei išlaikomos dvi dalys, 60 % – jei išlaikomos trys dalys, ir 80 % – jei išlaikomos keturios ar daugiau egzamino dalių.
II. Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
16.
T.G., Eritrėjos pilietis, į Nyderlandus atvyko būdamas 17 metų. Vėliau jam buvo išduotas prieglobsčio gavėjams skirtas leidimas laikinai gyventi šalyje, kuriuo Nyderlanduose jam buvo suteikta galimybė gauti tarptautinę apsaugą.
17.
2016 m. sausio 8 d., kai T.G. buvo 18 metų, ministras jam pranešė, kad nuo 2016 m. vasario 1 d. jam bus taikoma pilietinės integracijos pareiga pagal Pilietinės integracijos įstatymą. Tai reiškė, kad iš esmės jis turėjo per trejus metus išlaikyti visas pilietinės integracijos egzamino dalis. Ministras pratęsė šį terminą iki 2020 m. vasario 1 d. dėl to, kad T.G. ilgą laiką buvo apgyvendintas apgyvendinimo centre ir mokėsi.
18.
Kadangi per nustatytą terminą T.G. neįvykdė pilietinės integracijos pareigos, ministras skyrė jam 500 EUR baudą ir nurodė grąžinti visą 10000 EUR paskolą, kurią jis buvo gavęs iš Dienst Uitvoering Onderwijs (Švietimo vykdomoji agentūra, Nyderlandai).
19.
T.G. pateikė prieštaravimą dėl tokio sprendimo, o ministras 2021 m. vasario 25 d. pripažino jį nepagrįstu. 2021 m. lapkričio 4 d.Rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) atmetė T.G. skundą dėl 2021 m. vasario 25 d. sprendimo kaip nepagrįstą. Tas teismas nusprendė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais nepažeidžiamas Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis, nes jais sukuriama sistema, suteikianti galimybę pratęsti terminus ir taikyti išimtis. Be to, pagal šią sistemą bet kokią gautą paskolą leidžiama grąžinti atsižvelgiant į asmens finansinį pajėgumą. Tas teismas nusprendė, kad proporcingumo principas nebuvo pažeistas, nes ministras išnagrinėjo visas aplinkybes ir jas įvertino motyvuotai. Kaip nurodė Rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas), ministras pakankamai atsižvelgė į pareiškėjo pagrindinėje byloje asmeninę padėtį, pratęsdamas pilietinės integracijos laikotarpį nuo trejų iki ketverių metų ir sumažindamas baudos dydį. Tas teismas nemanė, kad, atsižvelgiant į Sprendimą P ir S (
6
), bauda buvo per didelė. Jis nurodė, kad ministras neprivalėjo atsisakyti skirti baudą ar panaikinti pareigą grąžinti paskolą.
20.
2021 m. gruodžio 2 d., t. y. praėjus 1 metams ir 10 mėnesių nuo pilietinės integracijos laikotarpio pabaigos, T.G. buvo atleistas nuo pilietinės integracijos reikalavimo, nes, ministro teigimu, tuo metu jis įdėjo pakankamai pastangų, kad užbaigtų pilietinės integracijos kursus. Šis atleidimas nuo pilietinės integracijos pareigos neturėjo įtakos T.G. pareigai sumokėti baudą ir grąžinti paskolą.
21.
T. G. dėl 2021 m. lapkričio 4 d. teismo sprendimo pateikė apeliacinį skundą Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
22.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį tarptautinės apsaugos gavėjams draudžiama nustatyti pilietinės integracijos pareigą, kuri reiškia pareigą iš esmės per trejus metus išlaikyti egzaminą, antraip tektų mokėti piniginę baudą, ir ar pagal jį draudžiama, kad asmenys, kuriems taikoma ši pareiga, padengtų integracijos programų išlaidas.
23.
Pirmiausia dėl pilietinės integracijos pareigos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar Sprendimas P ir S (
7
) taikytinas šiai bylai, nes jis susijęs su 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (
8
) 5 straipsnio 2 dalimi, kurioje numatyta, kad valstybės narės gali nustatyti integracijos pareigą, o pagal Priskyrimo direktyvą tokios galimybės nenumatyta.
24.
Antra, tuo atveju, jei pagal Sąjungos teisę gali būti nustatyta pilietinės integracijos pareiga, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar iš Sąjungos teisės kylanti pozityvi teisė dalyvauti integracijos programose pagal nacionalinę teisę gali lemti draudžiamus veiksmus, už kuriuos gali būti baudžiama, jeigu šia teise nepasinaudojama.
25.
Trečia, dėl integracijos programų išlaidų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tai, jog pabėgėliai įpareigojami padengti visas šias išlaidas, prieštarauja Priskyrimo direktyvos 34 straipsniui. Šiuo klausimu pagal šios direktyvos 34 straipsnį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti galimybę visiems pabėgėliams dalyvauti integracijos programose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad tai, jog atitinkami asmenys gali sudaryti mokėjimo sutartį, neatrodo reikšminga, nes pareiga grąžinti didelę skolą išlieka iki 10 metų, o tai gali kliudyti veiksmingai integracijai priimančiojoje valstybėje narėje.
26.
Ketvirta, kyla klausimas, ar baudų ir paskolos dydis kliudo siekti Priskyrimo direktyvos 34 straipsnio tikslų ir šios nuostatos veiksmingumui. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nacionalinės valdžios institucijos privalo sumažinti baudą, jei tai būtina jos proporcingumui užtikrinti. Vis dėlto paskola kartu su skiriama bauda galėtų būti laikoma viršijančia tai, kas būtina šia nuostata nurodytam tikslui, t. y. palengvinti integraciją, pasiekti. Tam tikra paskolos grąžinimo tvarka galėtų sušvelninti šių finansinių sankcijų poveikį. Tačiau pagrindinėje byloje T.G. tvirtina, kad nagrinėjama priemonė gali atgrasyti nuo darbo, o tai trukdo jo integracijai.
27.
Tokiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės taryba, Nyderlandai) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama tokia nacionalinės teisės norma, kaip įtvirtinta [Pilietinės integracijos įstatymo] 7b straipsnyje, kuria prieglobsčio gavėjams nustatoma pareiga išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios neįvykdymą gali būti skirta piniginė bauda?
2.
Ar Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama tokia nacionalinės teisės norma, pagal kurią [pabėgėliai] iš esmės patys padengia visas integracijos programų išlaidas?
3.
Ar atsakant į antrąjį klausimą svarbu tai, kad [pabėgėliai] gali gauti valstybės paskolą integracijos programų išlaidoms apmokėti ir kad nuo šios paskolos grąžinimo atleidžiama, jei jie laiku išlaiko pilietinės integracijos egzaminą arba laiku atleidžiami nuo integracijos pareigos, arba ši pareiga jiems netaikoma?
4.
Jeigu pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį leidžiama nustatyti [pabėgėliams] pareigą išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios neįvykdymą gali būti skirta piniginė bauda, ir [pabėgėliai] privalo padengti visas integracijos programų išlaidas, ar grąžintinos paskolos dydis ir tam tikrais atvejais piniginė bauda netrukdo įgyvendinti Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu siekiamo tikslo ir nekenkia šios nuostatos veiksmingumui?“
28.
Rašytines pastabas pateikė T.G., Nyderlandų vyriausybė ir Europos Komisija. 2024 m. vasario 20 d. teismo posėdyje šios šalys pateikė žodines pastabas.
III. Vertinimas
29.
Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas dėl valstybės narės pagal Priskyrimo direktyvą pabėgėliams nustatytos, pirma, pareigos išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios nevykdymą gresia piniginė bauda, ir, antra, pareigos padengti visas pilietinės integracijos kursų ir su jais susijusio egzamino išlaidas ar jų dalį apimties.
30.
Pirmiausia pažymėtina, kad Nyderlandų teisėje nustatytos keturios atskiros pareigos, t. y. pirma, pareiga dalyvauti pilietinės integracijos kursuose, antra, pareiga padengti šių kursų išlaidas (joms padengti gali būti suteikta paskola), trečia, pareiga dalyvauti pilietinės integracijos egzamine ir jį išlaikyti (ir sumokėti su tuo susijusias išlaidas) ir, ketvirta, pareigos, kylančios dėl šio egzamino neišlaikymo, t. y. sumokėti baudą ir grąžinti paskolą.
31.
Kadangi pareiga lankyti pilietinės integracijos kursus lemia pareigą padengti jų išlaidas, šios dvi pareigos yra viena su kita susijusios ir turi būti nagrinėjamos kartu. Chronologiškai šios dvi pareigos kyla anksčiau negu pareiga dalyvauti integracijos egzamine ir jį išlaikyti ir anksčiau negu finansinės prievolės, atsirandančios neišlaikius šio egzamino. Todėl šioje išvadoje nagrinėsiu, ar šios pareigos atitinka Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį, ne prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta tvarka, o jų chronologine tvarka. Be to, ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo išnagrinėti, ar minėtos pareigos kenkia šios direktyvos veiksmingumui (effet utile). Šį klausimą nagrinėsiu kartu su kitais klausimais.
32.
Tokiomis aplinkybėmis pirmiausia nagrinėsiu pareigą dalyvauti pilietinės integracijos kursuose ir padengti su tuo susijusias išlaidas, apie kurias kalbama antrajame ir trečiajame klausimuose, taip pat ketvirtojo klausimo pirmoje dalyje (A dalis). Paskui išnagrinėsiu pareigą dalyvauti pilietinės integracijos egzamine ir jį išlaikyti ir finansines prievoles, kylančias dėl neišlaikyto egzamino, apie kurias kalbama pirmajame klausime ir ketvirtojo klausimo antroje dalyje (B dalis).
A. Dėl pareigos lankyti pilietinės integracijos kursus ir pareigos padengti jų išlaidas
33.
Antruoju ir trečiuoju klausimais ir ketvirtojo klausimo pirma dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos pabėgėliai įpareigojami padengti visas pilietinės integracijos kursų išlaidas, ir ar svarbu tai, kad pabėgėliai gali gauti viešąją paskolą šių kursų išlaidoms finansuoti ir kad nuo šios paskolos mokėjimo atleidžiama, jeigu jie išlaiko pilietinės integracijos egzaminą arba laiku atleidžiami nuo pilietinės integracijos reikalavimo.
34.
Manau, kad prieš pradedant atsakyti į šiuos klausimus reikia pateikti kelias įžangines pastabas dėl integracijos, pilietinės integracijos kursų ir integracijos egzamino sąvokų. Be to, kadangi dėl pareigos dalyvauti šiuose mokymuose atsiranda pareiga mokėti už juos, išnagrinėsiu pirmosios pareigos suderinamumą su Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu. Tik vėliau išnagrinėsiu kitą pareigą.
1.
Įžanginės pastabos dėl pabėgėlių pilietinės integracijos kursų ir egzaminų
35.
Pirmiausia norėčiau pažymėti, kad, kaip paaiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei pabėgėlio statuso suteikimas, nei jo išsaugojimas nepriklauso nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų.
36.
Antra, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų suprantu, kad pagal Nyderlandų teisę asmenys, kuriems taikoma pilietinės integracijos pareiga, per trejų metų laikotarpį, kuris vis dėlto gali būti pratęstas, turi išlaikyti egzaminą, kurį sudaro įvairūs testai, įskaitant žinių patikrinimą žodžiu ir raštu nyderlandų kalba bent A2 lygiu ir žinių apie Nyderlandų visuomenę patikrinimą (
9
). Atrodo, kad kursai susieti su šiuo egzaminu, taigi apima kalbos kursus ir žinių apie Nyderlandų visuomenę kursus (
10
). Todėl, siekiant atlikti analizę šioje išvadoje, sąvoka „pilietinės integracijos kursai“ reiškia kursus, susijusius su žiniomis apie priimančiosios šalies kalbą ir visuomenę (šios sąvokos „pilietinis“ elementas), ir tas pats pasakytina apie „pilietinės integracijos egzaminą“, kuris apima priimančiosios šalies kalbos žinių ir žinių apie jos visuomenę egzaminą (
11
).
37.
Trečia, šios išvados tikslais svarbu atskirti trečiosios šalies piliečio ir pabėgėlio sąvokas, nes tik pastaroji sąvoka patenka į Ženevos konvencijos ir Priskyrimo direktyvos taikymo sritį (
12
). „Jeigu pabėgėliai priskiriami platesnei „migrantų“ klasei, jų judėjimo kontrolė gali tapti svarbesnė už jų apsaugos poreikių patenkinimą. Kadangi riba tarp „migranto“ ir „pabėgėlio“ tampa neaiški, migracijos kontrolę pasidaro sunku atskirti nuo pabėgėlių apsaugos.“ (
13
)
38.
Šiuo klausimu minėto Sprendimo P ir S (
14
) 48 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad pareiga išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą leidžia užtikrinti, kad atitinkami trečiųjų šalių piliečiai įgis žinių, kurios yra neginčijamai naudingos ryšiams su priimančiąja valstybe nare užmegzti, ir kad tokia pareiga kartu su bauda gali prisidėti prie Direktyvos 2003/109 tikslų pasiekimo. Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad tos direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės gali nustatyti integracijos pareigą, o pagal Priskyrimo direktyvą tokios galimybės nenumatyta, tas sprendimas negali būti taikomas šiai bylai mutatis mutandis.
39.
Kadangi nagrinėjamu atveju T.G. buvo suteiktas pabėgėlio statusas, ši išvada susijusi tik su pabėgėliams suteiktomis teisėmis. Tokiomis aplinkybėmis esminis klausimas yra tas, ar valstybės narės, kurios turi pozityvią pareigą palengvinti pabėgėlių integraciją, gali nustatyti pabėgėliams pareigas, susijusias su integracijos priemonėmis, ir, jei taip, kokias pareigas jos gali nustatyti.
2.
Pareiga lankyti pilietinės integracijos kursus
40.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Nyderlandų pilietinės integracijos sistema laikoma Priskyrimo direktyvos 34 straipsnio perkėlimo į nacionalinę teisę priemone tiek, kiek joje numatyta valstybių narių pareiga suteikti galimybę dalyvauti integracijos programose ir iš jos kylanti pabėgėlių teisė galėti dalyvauti tokiose programose (
15
). Taigi reikia išnagrinėti šios priemonės teisinį pobūdį ir Priskyrimo direktyvos 34 straipsnio reikalavimus, siekiant išsiaiškinti, ar valstybės narės gali nustatyti pabėgėliams pareigą lankyti pilietinės integracijos kursus.
a)
Valstybės narės turi diskreciją nuspręsti, ar dalyvavimas integracijos programose yra privalomas
41.
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje Europos Sąjunga ir valstybės narės pagal SESV 4 straipsnio 2 dalies j punktą turi pasidalijamąją kompetenciją (
16
). Pagal SESV 2 straipsnio 2 dalį, kai Sutartys konkrečioje srityje suteikia Sąjungai kompetenciją, kuria ji dalijasi su valstybėmis narėmis, valstybės narės gali naudotis savo kompetencija tiek, kiek Sąjunga nepasinaudoja savo kompetencija (
17
). Kiek tai susiję su integracijos programomis, Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį, kuriame nustatyta valstybių narių pareiga užtikrinti galimybę pasinaudoti integracijos programomis. Ši pareiga kyla iš pačios šios nuostatos formuluotės, pagal kurią „valstybės narės užtikrina galimybę pasinaudoti <…> integracijos programomis“. Pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį iš šios pareigos pabėgėliams kyla teisė dalyvauti šiose programose (
18
).
42.
Darytina išvada, kad šia nuostata valstybėms narėms – ir tik valstybėms narėms – nustatoma pareiga užtikrinti galimybę naudotis šiomis programomis ir kad suteikdamos tokią galimybę jos turi atsižvelgti į specifinius pabėgėlių poreikius (
19
). Taigi šios nuostatos formuluotėje nėra jokios informacijos, kuri leistų manyti, kad pabėgėliai privalo dalyvauti integracijos priemonėse. Mano nuomone, toks reikalavimas viršytų Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimus (
20
). Kalbant apie pabėgėlius, pažymėtina, kad Priskyrimo direktyva pabėgėliui suteikiama teisė dalyvauti integracijos programose ir jam nenustatyta atitinkama pareiga. Jeigu šios teisės įgyvendinimui netaikomi Sąjungos teisei, visų pirma Priskyrimo direktyvai, prieštaraujantys apribojimai, valstybės narės turi diskreciją nustatyti, ar dalyvavimas integracijos programose yra privalomas. Nustatydama šią sąlygą valstybė narė gali įpareigoti pabėgėlius lankyti pilietinės integracijos kursus, jeigu ši pareiga nepatenka į šios direktyvos, taigi ir į Sąjungos teisės taikymo sritį (
21
).
43.
Toliau kyla klausimas, kiek pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį valstybėms narėms draudžiama savo nacionalinės teisės aktuose numatyti, kad pabėgėliai privalo dalyvauti integracijos programose, nes toks įpareigojimas galėtų pažeisti su pabėgėlio statusu susijusias teises, įskaitant teisę dalyvauti šiose programose.
b)
Priskyrimo direktyvos reikalavimai
44.
Kaip jau yra nurodęs Teisingumo Teismas, valstybės narės negali taikyti nacionalinės teisės aktų, dėl kurių gali kilti pavojus, kad nebus pasiekti Priskyrimo direktyvos tikslai ir todėl ši direktyva taps neveiksminga (
22
). Svarbu, kad taikytinos nacionalinės nuostatos negalėtų pažeisti šioje direktyvoje, visų pirma jos 34 straipsnyje, nustatytų minimalių standartų.
45.
Remiantis suformuota jurisprudencija, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
23
).
1) Pažodinis aiškinimas
46.
Dėl Priskyrimo direktyvos 34 straipsnio formuluotės pažymėtina (
24
), kad, pirma, šiame straipsnyje numatyta valstybių narių pareiga užtikrinti galimybę dalyvauti integracijos programose ir iš jos kylanti pabėgėlių teisė dalyvauti šiose programose.
47.
Kalbant apie sąvokas „integracija“ ir „palengvinimas“, pažymėtina, kad svarbu jas abi atskirti. Integracija paprastai įvyksta, kai asmenys gali perimti vyraujančios arba priimančiosios kultūros normas, kartu išlaikydami savo kilmės kultūrą, todėl tai dažnai yra dvikultūriškumo sinonimas (
25
), o sąvoka „integracijos palengvinimas“ turėtų būti suprantama kaip ėmimasis priemonių, kuriomis, be kita ko, pabėgėliams suteikiama pagalba ir konsultacijos, saugumas, stabilumas, integracijos programos, kultūriniai ryšiai, kalbų kursai ar kultūros pažinimo kursai, nacionalinės vertybės, pagrindinės normos, principai ir gyvenimo būdas (
26
). Darytina išvada, kad tikslas palengvinti integraciją sukuria pareigą priimančiosios valstybės narės visuomenei. Todėl, kai Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje minimas šis palengvinimas, juo nustatoma pareiga valstybėms narėms, kurios turi imtis pozityvių priemonių, leidžiančių pabėgėliams integruotis (
27
). Be to, iš esmės ši sąvoka apima ne tik kursus, bet ir kitų teisinių, ekonominių, socialinių ir kultūrinių ryšių kūrimą ir pagalbos priemonių komplekto įdiegimą. Darytina išvada, kad integracijos programos, kurios paprastai būna pilietinės integracijos kursai, yra vienas iš daugelio būdų palengvinti integraciją. Kaip matyti iš Priskyrimo direktyvos 47 konstatuojamosios dalies, tokios programos prireikus apima kalbų mokymą ir „informacijos suteikimą apie asmenines teises ir pareigas, susijusias su atitinkamoje valstybėje narėje taikomu [pabėgėlių] apsaugos statusu“ (
28
).
48.
Antra, Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje numatyta pareiga „užtikrin[ti] galimybę pasinaudoti <…> integracijos programomis“arba„nustat[yti] išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis“. Formuluotė „nustato išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti [integracijos] programomis“ reiškia, kad valstybės narės turi pozityvią pareigą nustatyti sąlygas, kuriomis pabėgėliams būtų užtikrinta galimybė dalyvauti integracijos programose. Nepaisant to, kad šioje nuostatoje vartojamas jungtukas „arba“, kyla logiška išvada, kad pareiga sudaryti tokias išankstines sąlygas papildo pareigą užtikrinti galimybę dalyvauti integracijos programose, ir ji atsiranda, jeigu atitinkamam asmeniui reikia pagalbos, kad jis galėtų dalyvauti šiose programose.
49.
Trečia, Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje nustatyta, kad integracijos programos turi būti „tinkam[os] <…>, kad būtų atsižvelgta į specifinius pabėgėli[ų] <…> poreikius“. Ši pareiga reiškia, kad, kaip nurodyta 47 konstatuojamojoje dalyje, pabėgėliams siūlomose integracijos programose turėtų būti kuo labiau atsižvelgiama į specifinius pabėgėlių poreikius ir su jų padėtimi susijusias aplinkybes, įskaitant, jei reikalinga, kalbos mokymą ir informacijos suteikimą apie asmens teises ir pareigas, susijusias su atitinkamoje valstybėje narėje taikomu jų apsaugos statusu.
50.
Darytina išvada, kad nors pažodinis Direktyvos 2011/95 34 straipsnio aiškinimas įpareigoja valstybes nares atsižvelgti į specifinius pabėgėlių poreikius, jis neleidžia išsiaiškinti, ar valstybės narės gali nustatyti pabėgėliams pareigą lankyti pilietinės integracijos kursus. Taigi būtina išnagrinėti šios nuostatos kontekstą ir direktyvos tikslą.
2) Kontekstinis aiškinimas
51.
Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Priskyrimo direktyva turi būti aiškinama laikantis Ženevos konvencijos ir kitų atitinkamų sutarčių, nurodytų SESV 78 straipsnio 1 dalyje, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija) pripažįstamų teisių (
29
). Be to, reikėtų atsižvelgti į jurisprudenciją, susijusią su pagal šios direktyvos VII skyrių suteikiamomis teisėmis.
i) Ženevos konvencijos 34 straipsnis
52.
Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu Ženevos konvencijos 34 straipsnis, nors ir iš dalies, perkeliamas į Sąjungos teisę, todėl šį direktyvos straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į šią konvencijos nuostatą, tačiau tik tiek, kiek jis inkorporuotas į Sąjungos teisę. Pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį turi būti užtikrinamas apsaugos lygis, bent lygiavertis tam, kuris užtikrinamas Ženevos konvencijos 34 straipsniu (
30
).
53.
Šiuo klausimu iš Ženevos konvencijos 34 straipsnio D skirsnio formuluotės matyti, kad susitariančiosios valstybės, be kita ko, turi kiek įmanoma palengvinti pabėgėlių asimiliaciją. Ženevos konvencijos komentaras (
31
) patvirtina teiginį, kad valstybės, Ženevos konvencijos šalys, įpareigojamos suteikti galimybę mokytis kalbų. Sąvoka „asimiliacija“ reiškia kalbos kursus ir žinias apie visuomenę. Taigi Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį reikia aiškinti kaip nustatantį minimalų integracijos į priimančiosios valstybės narės visuomenę lygį.
54.
Be to, iš Ženevos konvencijos 34 straipsnio D skirsnio žodžio „padeda“ matyti, kad valstybės turi atsižvelgti į asmenų, turinčių pabėgėlio statusą, kurie yra šios konvencijos esmė, pažeidžiamumą. Ženevos konvencijos rengėjai nenustatė pareigos taikyti pabėgėliams prievartą ar įpareigojimą (
32
). JTVPRK biuras taip pat pabrėžia, kad dėl ypatingo pabėgėlių pažeidžiamumo pabėgėliams, kuriems nepavyko išlaikyti kalbos testo, neturėtų būti taikomos jokios sankcijos (
33
). Ženevos konvencijos 34 straipsnyje numatyto „integracijos palengvinimo“ tikslas – suteikti pabėgėliams galimybę naudotis tam tikromis teisėmis, susijusiomis su pabėgėlio statusu. Darytina išvada, kad Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis, siejamas su Ženevos konvencija, turi būti aiškinamas taip, kad juo siekiama skatinti integraciją, o ne nustatyti apribojimus, galinčius trukdyti šiam tikslui. Be to, ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad palengvindamos integraciją valstybės narės turi atsižvelgti į asmenų, turinčių pabėgėlio statusą, pažeidžiamumą ir užtikrinti galimybę naudotis su šiuo statusu susijusiomis teisėmis.
ii) Chartijos 18 straipsnyje įtvirtinta teisė į prieglobstį
55.
Chartijos 18 straipsnyje įtvirtinta „teisė į prieglobstį“. Remiantis šios nuostatos išaiškinimais, į kuriuos ją aiškinant reikia atsižvelgti (
34
), „šio straipsnio tekstas grindžiamas [ankstesniu EB 63 straipsniu], dabar pakeistu [SESV] 78 straipsniu, kuriame reikalaujama, kad Sąjunga laikytųsi Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių“. Taigi, kaip teigia kai kurie autoriai, išaiškinimai leidžia manyti, kad Chartijos 18 straipsnio turinys nėra savarankiškas ir kad juo tik įgyvendinamos Ženevos konvencijoje ir jos protokole įtvirtintos garantijos (
35
).
56.
Vis dėlto nuoroda į Ženevos konvenciją nereiškia, kad Chartijos 18 straipsnis neturi pridėtinės vertės. Visų pirma teisė į prieglobstį nėra grindžiama Sąjungos antrine teise, o buvo įtvirtinta Sąjungos pirminėje teisėje ne tik kaip teisinis pagrindas, leidžiantis Sąjungos teisės aktų leidėjui įtraukti Ženevos konvenciją į Sąjungos teisės sistemą, bet ir kaip pagrindinė teisė. Kitaip nei Ženevos konvencijoje, kuri gali būti aiškinama taip, kad ja susitariančiosioms šalims tik nustatomi tarptautiniai įsipareigojimai, Chartija teisė į prieglobstį pakeliama į pagrindinių teisių lygmenį.
57.
Mano nuomone, šis lygmuo patvirtina teiginį, kad Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis ir kitos jos VII skyriaus nuostatos turi būti aiškinami kaip įtvirtinantys teises, nes jais sukonkretinamas Chartijos 18 straipsnis (
36
). Todėl tai, kad valstybės narės turi nuspręsti, ar nustatyti pabėgėliams pareigą lankyti pilietinės integracijos kursus, negali paneigti pačios teisės į prieglobstį ar pakenkti su pabėgėlio statusu susijusių teisių veiksmingumui.
58.
Taigi man atrodo, jog Chartijos 18 straipsnis skirtas sustiprinti minčiai, kad teise į prieglobstį pabėgėliams visų pirma suteikiamos teisės, o ne nustatomi įpareigojimai, galintys pakenkti šių teisių veiksmingumui.
iii) Dėl Priskyrimo direktyvos VII skyriuje suteiktų teisių
59.
Reikėtų atsižvelgti į Priskyrimo direktyvos VII skyriaus specifinį pobūdį. Konkrečiai dėl Direktyvos 2004/83 VII skyriuje, galiojusiame iki Priskyrimo direktyvos VII skyriaus, suteiktų teisių Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „pabėgėliams suteiktos teisės siejamos su pabėgėlio statuso suteikimu <…> pabėgėlis, kol jis turi šį statusą, turi turėti Direktyvoje 2004/83 jam suteiktas teises ir šios teisės gali būti ribojamos tik laikantis [šios] direktyvos VII skyriuje įtvirtintų sąlygų ir valstybės narės neturi teisės pridėti apribojimų, kurie jame nenurodyti“ (
37
). Kadangi Priskyrimo direktyvos VII skyriuje yra beveik identiškų jos VII skyriui nuostatų, ši jurisprudencija išlieka reikšminga. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad valstybė narė neturi jokios diskrecijos spręsti, ar toliau suteikti pabėgėliui esmines lengvatas, užtikrinamas pagal Direktyvos 2004/83 VII skyrių (
38
).
60.
Taigi reikia išsiaiškinti, ar dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos pareigos lankyti pilietinės integracijos kursus nustatomi su pabėgėlio statusu susijusių teisių papildomi apribojimai, nenustatyti Priskyrimo direktyvos VII skyriuje, ir visų pirma ar ši pareiga daro poveikį pabėgėlių galimybei naudotis integracijos programomis, kurios jiems užtikrinamos šia direktyva (
39
).
3) Teleologinis aiškinimas
61.
Kaip jau pažymėjau, valstybės narės negali užkirsti kelio pabėgėliams veiksmingai pasinaudoti integracijos programomis ir naudotis kitomis su pabėgėlio statusu susijusiomis teisėmis (
40
). Taigi, kai valstybės narės nustato sąlygas, kurias pabėgėliai turi įvykdyti, kad dalyvautų integracijos programose, jos privalo paisyti dviejų Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu siekiamų tikslų: pirma, užtikrinti galimybę naudotis integracijos programomis arba sudaryti išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė dalyvauti tokiose programose, antra, atsižvelgti į specifinius pabėgėlių poreikius.
62.
Dėl pirmojo tikslo pažymėtina, jog travaux préparatoires prie Komisijos pasiūlymo pridėtame aiškinamajame memorandume nurodyta, kad integracijos programomis siekiama suteikti „konkrečią paramą nepalankioje padėtyje esančioms grupėms“, „o ne tik suteikti joms vienodas galimybes bendrai įsidarbinti ir mokytis“ (
41
). Todėl, kadangi Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis yra priemonė pagerinti „nepalankioje padėtyje esančios grupės“ padėtį, kad ši grupė įsidarbinimo ir išsilavinimo galimybių srityje atsidurtų panašioje padėtyje kaip ir priimančiųjų valstybių narių piliečiai, ši priemonė turėtų būti įgyvendinama taip, kad būtų galima veiksmingai pasinaudoti integracijos programomis (
42
). Priešingu atveju tokia priemone nebus pasiektas tikslas pagerinti padėtį.
63.
Dėl antrojo tikslo pažymėtina, kad pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį valstybės narės taip pat „atsižvelg[ia] į specifinius pabėgėlio statuso <…> gavėjų poreikius“ (
43
). Šiuo klausimu 47 konstatuojamojoje dalyje priduriama, kad pabėgėlio statuso gavėjams skirtose integracijos programose turėtų būti atsižvelgiama į specifinius jų poreikius ir su jų padėtimi susijusias ypatybes, įskaitant, jei reikalinga, kalbos mokymą ir informacijos suteikimą apie asmens teises ir pareigas, susijusias su atitinkamoje valstybėje narėje taikomu jų apsaugos statusu.
64.
Be to, travaux préparatoires Komisija, be kita ko, dėl galimybės naudotis integracijos priemonėmis ir apsaugos turinio pagal Priskyrimo direktyvą nurodė: „kad apsaugos gavėjai galėtų veiksmingai naudotis jiems oficialiai suteiktomis teisėmis, būtina spręsti konkrečius integracijos sunkumus, su kuriais jie susiduria“ (
44
). Dėl galimybės naudotis integracijos priemonėmis Komisija pareiškė, kad „[pabėgėliams] labai padaugėtų galimybių veiksmingai integruotis, jeigu integracijos priemonėmis būtų tinkamai atsižvelgiama į jų skirtingą išsilavinimą ir profesinę patirtį arba kitas jų padėčiai būdingas ypatybes“ (
45
).
65.
Šio pasiūlymo poveikio vertinime kaip tokių integracijos programų pavyzdžiai nurodyti „įvadinės programos ir kalbų mokymo kursai, kuo labiau pritaikyti prie tų specifinių poreikių“ (
46
). Nuoroda į „tinkamumą“ reiškia, kad valstybės narės „turi lanksčią galimybę taikyti priemones, kurias jos laiko tinkamiausiomis ir veiksmingiausiomis, atsižvelgdamos į svarbius veiksnius, pavyzdžiui, atitinkamų asmenų išsilavinimo lygį ir profesinę kvalifikaciją ir asmenų, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, bendruomenių dydį ir sudėtį“ (
47
).
66.
Mano nuomone, darytina išvada, kad įpareigojimo pabėgėliams lankyti pilietinės integracijos kursus nustatymas savaime nėra teisės dalyvauti integracijos programose apribojimas, todėl jis nedraudžiamas pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį. Tačiau, atsižvelgiant į tikslą sudaryti palankesnes sąlygas integracijai, šie kursai turėtų būti kuo labiau pritaikyti prie pabėgėlių poreikių ir prireikus prisidėti prie „nepalankioje padėtyje esančios grupės“ padėties pagerinimo.
c)
Taikymas šiai bylai
67.
Šiuo atveju nekyla jokių abejonių, kad priimančiosios valstybės narės kalbos žinių ir žinių apie jos visuomenę įgijimas padeda palengvinti kasdienį daugumos pagal Priskyrimo direktyvą užtikrinamų teisių įgyvendinimą, visų pirma kiek tai susiję su galimybe įsidarbinti, gauti išsilavinimą, gauti socialinę apsaugą, sveikatos priežiūros paslaugas ar būstą. Taigi dalyvavimas pilietinės integracijos kursuose gali palengvinti Priskyrimo direktyvos tikslų pasiekimą ir leisti veiksmingiau naudotis su pabėgėlio statusu susijusiomis teisėmis. Darytina išvada, kad pareiga dalyvauti tokiuose mokymuose savaime neturi būti laikoma ribojančia galimybę naudotis šios direktyvos VII skyriuje, visų pirma jos 34 straipsnyje, suteiktomis teisėmis.
68.
Vis dėlto vertinimas būtų kitoks, jei praktiškai pareiga dalyvauti tokiuose mokymuose ribotų pabėgėlių galimybę įgyvendinti savo teises ir naudotis Priskyrimo direktyva užtikrinamomis lengvatomis arba tokiai galimybei kliudytų. Kaip pabrėžė Komisija, taip gali būti, pavyzdžiui, kai mokymo dažnumas ir trukmė arba darbo krūvis rengiantis šiems mokymams trukdo pabėgėliams dirbti ar ieškoti darbo arba riboja jų teisę į išsilavinimą ir profesinį mokymą (
48
). Tas pats pasakytina ir tuo atveju, kai integracijos kursai nepritaikyti prie specifinių pabėgėlių poreikių, pavyzdžiui, kai pabėgėlio galimybės lavintis yra ribotos arba kai jo raštingumo lygis žemas. Išsamumo sumetimais reikėtų pažymėti: kadangi šios išvados B dalyje nagrinėsiu šių kursų ir egzaminų finansinį aspektą, šis argumentas nesusijęs su šiuo aspektu.
69.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pareiga lankyti nagrinėjamus pilietinės integracijos kursus ir visų pirma jos praktinis įgyvendinimas riboja galimybę naudotis Priskyrimo direktyva suteiktomis teisėmis, visų pirma suteikiamomis pagal jos VII skyrių. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šių kursų, kurie yra privalomi pabėgėliams pagal nacionalinę teisę, turinys ir sąlygos atitinka jų specifinius poreikius. Šiuo tikslu reikėtų patikrinti, ar kursų sunkumas ir apimtis yra pritaikyti prie specifinių pabėgėlio poreikių, kad būtų pasiektas minėtas padėties pagerinimo tikslas.
3.
Pareiga padengti pilietinės integracijos kursų išlaidas
70.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatyta sistema grindžiama principu, pagal kurį pabėgėliai patys turi padengti integracijos programų išlaidas. Šiuo tikslu jie gali prašyti ne daugiau kaip 10000 EUR paskolos ir ją gauti. Pabėgėliai neprivalo grąžinti paskolos, jeigu per pilietinės integracijos laikotarpį išlaiko visas pilietinės integracijos egzamino dalis arba jeigu jie per šį laiką atleidžiami nuo pilietinės integracijos pareigos. Tačiau jeigu pabėgėliai neįvykdo pilietinės integracijos pareigos arba ją įvykdo per vėlai, jie iš esmės turi grąžinti visą paskolą.
71.
Pirmiausia pažymėtina, kad šioje byloje T.G. panaudojo visus 10000 EUR dalyvauti pilietinės integracijos kursuose ir egzaminui laikyti. Taigi šiuo etapu analizuosiu specifinę jo situaciją ir neatsižvelgsiu į kitus atvejus, kai asmeniui gali prireikti mažiau kursų, kad jis išlaikytų egzaminą, ir dėl to jam galbūt tektų už juos mažiau mokėti.
72.
Pagal Priskyrimo direktyvą valstybės narės pagal savo nacionalinės teisės aktus gali nustatyti sąlygas, kurias reikia įvykdyti, kad būtų įvykdyta pareiga lankyti pilietinės integracijos kursus, jeigu jos užtikrina pabėgėliams veiksmingą galimybę dalyvauti šiose programose ir galimybę veiksmingai naudotis kitomis šios direktyvos VII skyriuje numatytomis teisėmis. Laikydamosi šios sąlygos valstybės narės gali nuspręsti, kad pabėgėliai patys turi padengti visas ar dalį su šiuo įpareigojimu susijusių išlaidų arba kad šias išlaidas turi padengti mokesčių mokėtojai. Bet kuriuo atveju, kaip jau nurodžiau (
49
), jei valstybė narė pasirenka pirmąją galimybę, jos nacionalinėje teisėje nustatytos sąlygos negali kenkti Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu siekiamiems tikslams – pirma, valstybės narės turi užtikrinti galimybę pasinaudoti integracijos programomis arba nustatyti išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis, antra, jos turi atsižvelgti į specifinius pabėgėlių poreikius (
50
).
73.
Dėl pirmojo tikslo pažymėtina, jog kadangi Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis yra priemonė „nepalankios grupės“ padėčiai pagerinti, kad šios grupės padėtis užimtumo ir išsilavinimo srityje susilygintų su priimančiosios valstybės narės piliečių padėtimi (
51
), kaina, kurią pabėgėliai turi mokėti už egzaminus, turėtų būti tokio dydžio, kad būtų galima veiksmingai dalyvauti integracijos programose (
52
). Priešingu atveju tokia priemone nebus pasiektas padėties pagerinimo tikslas (
53
).
74.
Be to, manau, kad nustatydama šį lygį atitinkama valstybė narė turi patikrinti, ar nagrinėjamos integracijos programos „gali atitikti finansavimo iš Europos pabėgėlių fondo reikalavimus“ (
54
) (2014 m. šis fondas tapo Prieglobsčio, migracijos ir integracijos fondu (AMIF) (
55
) ir, jei taip, ar šis fondas iš tikrųjų naudojamas daliai šių programų finansuoti. Šioje byloje nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamos programos finansuojamos iš šio fondo ir, jei taip, ar šis finansavimas daro poveikį kalbos kursų išlaidoms.
75.
Kai valstybė narė reikalauja, kad pabėgėliai padengtų integracijos programų išlaidas, kurios yra tokio dydžio, kad būtų galima veiksmingai pasinaudoti integracijos programomis (
56
), nacionaliniai teismai taip pat turėtų tikrinti su šiomis išlaidomis susijusias mokėjimo sąlygas. Šios sąlygos negali riboti teisės pasinaudoti šiomis programomis. Kaip minėta, valstybės narės negali taikyti nacionalinės teisės aktų, dėl kurių gali kilti pavojus, kad nebus pasiekti šios direktyvos tikslai ir todėl ji neteks savo veiksmingumo (
57
). Darytina išvada, kad dėl pabėgėliams paliktos sumokėti sumos naudojimasis teise į integraciją neturėtų tapti pernelyg sudėtingas ar neįmanomas, nes valstybės narės privalo palengvinti integraciją. Be to, mokėtina suma neturėtų trukdyti naudotis kitomis Priskyrimo direktyvos VII skyriuje numatytomis teisėmis, pavyzdžiui, teise į būstą, sveikatos priežiūrą ar švietimą. Pabėgėliai neturėtų aukoti šių teisių, kad galėtų sumokėti už pilietinės integracijos pareigos vykdymą.
76.
Šiuo klausimu, siekdamos nustatyti, ar asmuo turėtų padengti integracijos programų išlaidas, nacionalinės valdžios institucijos turi individualiai įvertinti pabėgėlio finansinę padėtį. Toks individualus vertinimas padeda nustatyti, kiek pabėgėlis turėtų finansiškai prisidėti mokant už integracijos programas ir egzaminus (
58
). Kitaip tariant, aptariama finansinė pareiga turėtų būti nustatyta atsižvelgiant į pabėgėlio finansinę ir socialinę padėtį, o ne į tai, ar jis išlaikė pilietinės integracijos egzaminą. Jeigu nacionalinės valdžios institucijos pilietinės integracijos programų išlaidas perkelia pabėgėliui, neatsižvelgdamos į jo finansinę ir socialinę padėtį, jos „nenustato išankstinių sąlygų“, kuriomis būtų „užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis“, kaip tai suprantama pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį. Mano nuomone, sąvoka „išankstinės sąlygos“ reiškia, kad toks individualus vertinimas turėtų būti atliekamas iš pat pradžių, t. y. prieš asmeniui pradedant lankyti pilietinės integracijos kursus (
59
).
77.
Be to, jei mokesčiai už kursus ir egzaminus yra per dideli, kyla klausimas, ar valstybė narė iš tikrųjų užtikrino galimybę dalyvauti integracijos programose, nes pabėgėlis turėjo sumokėti mokestį už pilietinės integracijos kursus. Kadangi pabėgėlio statuso pripažinimas suteikia teisę faktiškai gauti integracijos lengvatas pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį, galimybė naudotis integracijos programomis brangiomis finansinėmis sąlygomis dėl pabėgėlio patirsimų didelių išlaidų nėra reali galimybė.
78.
Tai, kad asmenys, kuriems taikoma pilietinės integracijos pareiga, gali prašyti paskolos integracijos programų išlaidoms padengti, nekeičia šio vertinimo, nes paskola yra tik būdas atidėti mokėjimo pareigą. Be to, jeigu už paskolą mokamos palūkanos, o taip, atrodo, yra pagal nacionalinės teisės aktus (tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), mokėjimo pareiga apima ne tik mokesčių, bet ir paskolos palūkanų mokėjimą.
79.
Pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, net suteikus pabėgėliui paskolą, galiausiai pareiga padengti integracijos išlaidas tenka pabėgėliui. Jei pabėgėlis neišlaiko pilietinės integracijos egzamino arba jo neišlaiko laiku, jis turės grąžinti visą paskolą ir padengti didelį įsiskolinimą. Tikėtina, kad pabėgėliams, kurie pradeda gyvenimą priimančiojoje valstybėje narėje būdami įsiskolinę, bus sunku integruotis į priimančiosios valstybės narės visuomenę. Todėl kyla dvejopai nepalankios padėties pavojus: pirma, tai, kad kaip pabėgėliui tenka būti pažeidžiamos grupės dalimi ir, antra, dėl neišlaikyto pilietinės integracijos egzamino tenka grąžinti (didelę) paskolą. Be to, jei asmuo neišlaiko integracijos egzamino, jam tikriausiai bus sunkiau susirasti darbą, o tai reiškia, kad egzamino neišlaikę pabėgėliai tikriausiai yra pačioje nepalankiausioje padėtyje esanti ir pati pažeidžiamiausia grupė iš visų pabėgėlių. Mano nuomone, dėl tokios dvejopai nepalankios padėties pabėgėlis gali tapti socialiai atskirtas, dėl to tenka panaudoti daugiau valstybės išteklių, pabėgėliams kyla finansinė priklausomybė ir jie praranda orumą (
60
). Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo omenyje visiškai priešingą situaciją, kai nusprendė, kad valstybės narės turi palengvinti integraciją (
61
). Galiausiai, atsižvelgiant į Priskyrimo direktyvos 34 straipsnio tikslus, sąskaitų už pilietinės integracijos kursus arba egzaminus išrašymo sistema neturėtų būti paversta represiniu mechanizmu prastai per egzaminą pasirodžiusiems pabėgėliams arba įmonių, kurios pelnosi iš tokių kursų ir egzaminų, verslo galimybe.
80.
Šiuo klausimu pažymiu, jog T.G. pabrėžė, kad Europos komisija kovai su rasizmu ir netolerancija (toliau – ECRI) (
62
) išreiškė susirūpinimą dėl grupės pabėgėlių, kurių iki 2022 m. pateikti prieglobsčio prašymai buvo patenkinti, nes jiems ir toliau buvo taikomi nagrinėjami nacionalinės teisės aktai ir, be kita ko, pareiga padengti dideles pilietinės integracijos išlaidas ir prireikus prievolė sumokėti gana didelę baudą, jeigu per nustatytą terminą jie neįvykdytų pareigos (
63
). Be to, ECRI padarė išvadą, kad represinis požiūris į integraciją, nustatant dideles baudas ir pareigą grąžinti dideles paskolas, negali būti laikomas dvikrypčiu procesu, kuris palengvintų, palaikytų ir skatintų integraciją.
81.
Antroji sąlygą, pagal kurią valstybės narės turi atsižvelgti į specifinius pabėgėlių poreikius (
64
), kaip nurodyta pirma, atrodo, taikoma didelei kursų daliai, o jie turėtų būti kuo labiau pritaikyti pabėgėliams. Šiuo požiūriu kursų kaina neišvengiamai priklauso nuo pabėgėlių poreikių. Vis dėlto konkreti pabėgėliams tenkanti mokėti suma neturėtų būti tokia didelė, kad apribotų realią galimybę lankyti kursus. Be to, suma neturėtų būti per didelė mokymosi sunkumų patiriantiems pabėgėliams, nes jiems tektų lankyti daugiau kursų ir galiausiai daugiau sumokėti, nepaisant jų ypatingo pažeidžiamumo. Atmestinas toks požiūris, kad kuo pažeidžiamesnis žmogus, tuo daugiau kursų jam reikia lankyti ir tuo daugiau pinigų sumokėti.
82.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kad Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip: pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias pabėgėliams nustatoma pareiga padengti pilietinės integracijos programų išlaidas, nacionalinės valdžios institucijoms prieš tai individualiai neįvertinus jų finansinės ir socialinės padėties, motyvuojant tuo, kad ši prievolė nesuderinama su pareiga užtikrinti galimybę dalyvauti integracijos programose ir nesudaroma išankstinių sąlygų, užtikrinančių galimybę dalyvauti šiose programose. Bet kuriuo atveju išlaidos, jei būtų įpareigojama jas padengti, neturi būti tokios didelės, kad dėl jų teisė dalyvauti integracijos programose taptų neveiksminga.
B. Pareiga dalyvauti pilietinės integracijos egzamine ir jį išlaikyti ir baudos už nedalyvavimą ir neišlaikymą
83.
Pirmuoju klausimu ir ketvirtojo klausimo antra dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinės teisės norma, pagal kurią pabėgėliams taikoma pareiga išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios nevykdymą gresia piniginė bauda.
1.
Integracijos egzamino suderinamumas su Priskyrimo direktyva
84.
Kaip minėta pirma, Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu valstybėms narėms aiškiai nedraudžiama įpareigoti pabėgėlių dalyvauti pilietinės integracijos programose ir lankyti integracijos kursus. Vis dėlto išklausius šiuos kursus gali būti laikomas egzaminas ir šia nuostata valstybei narei nedraudžiama įpareigoti pabėgėlių laikyti pilietinės integracijos egzaminus (
65
). Atsižvelgiant į tai, reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama pareiga dalyvauti egzamine ir jį išlaikyti daro poveikį pabėgėlių galimybei dalyvauti integracijos programose arba naudotis kitomis jiems Priskyrimo direktyva užtikrinamomis teisėmis (
66
). Vis dėlto, prieš analizuodama skirtumą tarp dalyvavimo pilietinės integracijos egzamine ir šio egzamino išlaikymo, įvertinsiu jurisprudencijos, susijusios su integracijos egzaminų suderinamumu su kitomis trečiųjų šalių piliečiams taikomomis direktyvomis, svarbą.
a)
Jurisprudencija dėl integracijos egzaminų, atsižvelgiant į kitas direktyvas
85.
Pirma, Sprendime P ir S (
67
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal Direktyvą 2003/109 nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias trečiųjų šalių piliečiams, kurie jau turi ilgalaikio gyventojo statusą, nustatoma pareiga išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios nesilaikymą skiriama piniginė bauda, jeigu šio egzamino įgyvendinimo tvarka nekelia grėsmės šia direktyva siekiamų tikslų įgyvendinimui, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
86.
Pagrįsdamas šią išvadą, Teisingumo Teismas, be kita ko, pažymėjo, kad, kalbant apie pareigą išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, „negali būti ginčijama, kad priimančiosios valstybės narės kalbos žinių ir žinių apie jos visuomenę įgijimas labai palengvina trečiųjų šalių piliečių ir tos valstybės piliečių komunikavimą ir, be to, skatina jų socialinių tarpusavio ryšių palaikymą ir vystymą. Taip pat negali būti ginčijama tai, kad priimančiosios valstybės narės kalbos žinių įgijimas sudaro trečiųjų šalių piliečiams palankesnes sąlygas įsidarbinti ir mokytis profesijos“ (
68
).
87.
Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė: kadangi pareiga išlaikyti egzaminą „leidžia užtikrinti, kad atitinkami trečiųjų šalių piliečiai įgis žinių, kurios, kaip matyti, yra neginčijamai naudingos ryšiams su priimančiąja valstybe nare užmegzti, manytina, kad tokia pareiga savaime nekelia grėsmės Direktyvos 2003/109 tikslų pasiekimui, bet, priešingai, gali prisidėti prie jų pasiekimo“ (
69
).
88.
Antra, Sprendime K ir A (
70
) Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad pagal Direktyvą 2003/86 valstybėms narėms nedraudžiama reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai išlaikytų pilietinės integracijos egzaminą. Jis nusprendė, kad reikalavimas išlaikyti elementaraus lygio pilietinės integracijos egzaminą gali užtikrinti, kad trečiųjų valstybių piliečiai įgis žinių, kurios neginčijamai naudingos ryšiams su priimančiąja valstybe nare užmegzti.
89.
Tiesa, sprendimuose P ir S (
71
) bei K ir A (
72
) pateikti argumentai negali būti mutatis mutandis pritaikyti šiai bylai. Pirmasis iš šių sprendimų susijęs tik su trečiųjų šalių piliečiais, kurie pateikė prašymus suteikti ilgalaikio gyventojo statusą pagal Direktyvą 2003/109 (
73
), pagal kurią teisė į ilgalaikio gyventojo statusą pripažįstama trečiųjų šalių piliečiams, kurie penkerius metus gyveno valstybės narės teritorijoje, ir pagal kurios 5 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms aiškiai leidžiama nustatyti integracijos sąlygas tokiam statusui įgyti. Antrasis iš sprendimų susijęs su Direktyvos 2003/86 7 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią valstybėms narėms leidžiama reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai pagal nacionalinę teisę laikytųsi integracijos priemonių šeimos susijungimo tikslais pagal šią direktyvą. Tačiau Priskyrimo direktyvoje nėra jokios šioms dviem nuostatoms lygiavertės nuostatos. Šiuo klausimu, kaip matyti iš Priskyrimo direktyvos 13 straipsnio, valstybės narės privalo suteikti pabėgėlio statusą, kai yra įvykdytos šios direktyvos II ir III skyriuose bei II ir V skyriuose numatytos sąlygos. Integracija nėra pabėgėlio statuso suteikimo sąlyga. Be to, iš Priskyrimo direktyvos 12 konstatuojamosios dalies matyti, kad pagrindinis šios direktyvos nuostatų tikslas yra ne garantuoti pačių pabėgėlių integraciją, bet užtikrinti, kad nustatant asmenis, kuriems reikalinga tokia apsauga, būtų taikomi bendri kriterijai ir būtiniausios lengvatos tokiems asmenims visose valstybėse narėse (vienodas statusas) (
74
).
90.
Atsižvelgiant į tai, Teisingumo Teismo argumentai tose dviejose bylose, susiję su nauda ir būtinybe įgyti priimančiosios valstybės narės kalbos žinių ir žinių apie jos visuomenę siekiant patekti į darbo rinką ir švietimo sistemą, iš esmės yra universalūs ir gali būti taikomi visiems trečiųjų šalių piliečiams, neatsižvelgiant į jų statusą. Taigi šie argumentai galioja pabėgėliams. Kadangi, skirtingai nei direktyvų 2003/109 ir 2003/86 nuostatose, Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje įtvirtinta teisė dalyvauti integracijos programose, pareigą dalyvauti integracijos egzamine reikėtų atskirti nuo pareigos išlaikyti šį egzaminą.
b)
Pareiga dalyvauti integracijos egzamine
91.
Jeigu pabėgėlis turi teisę dalyvauti pilietinės integracijos programose, pareiga lankyti pilietinius kursus ir dalyvauti egzamine tam tikru mastu gali paskatinti per šiuos kursus įgyti žinių ir taip palengvinti integraciją. Pabėgėliui pasirengimas egzaminui reiškia, kad asmuo įsisavina žinias ir skiria daugiau darbo valandų. Valstybei narei egzaminų organizavimas yra būdas įvertinti, ar asmuo įsisavino kursuose įgytas žinias. Taigi egzaminų rengimas gali būti naudinga priemonė įvertinti ir stebėti kursų veiksmingumą, ypač jei šie kursai finansuojami iš valstybės lėšų. Be to, tai gali būti naudinga priemonė, leidžianti valstybėms narėms rinkti informaciją ne tik apie pabėgėlių kaip grupės, bet ir apie pavienių pabėgėlių integracijos įgūdžius ir žinias, kad būtų galima rasti jiems tinkamesnius sprendimus.
92.
Taigi laikyčiausi nuomonės, kad dalyvavimas egzaminuose pilietinės integracijos kursų kontekste gali prisidėti prie mokymosi proceso ir taip palengvinti pabėgėlių integraciją. Manau, kad tokiu atveju tai, jog valstybės narės reikalauja, kad pabėgėliai užbaigus programą laikytų egzaminą, savaime netrukdo pasiekti Priskyrimo direktyvos tikslų, jeigu galutinis egzaminų terminas ir reikalaujamas darbo krūvis neturi įtakos veiksmingam naudojimuisi kitomis Priskyrimo direktyvoje garantuojamomis teisėmis ir lengvatomis. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turėtų įvertinti, ar pareiga per trejus metus laikyti egzaminą, kaip šiuo metu numatyta nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, yra tinkama, atsižvelgiant į tokius veiksnius, kaip, pirma, kursuose perteiktų žinių turinys, kiekis ir svarba, antra, atitinkamo asmens gebėjimas įsisavinti šias žinias, trečia, šioms žinioms įgyti reikalingas laikas ir, ketvirta, tai, ar pats egzaminas yra struktūruotas ir jo laikas organizuotas taip, kad jį laikantis asmuo gali įrodyti įgytas žinias.
93.
Vis dėlto, skirtingai nei direktyvų 2003/109 ir 2003/86 nuostatose, Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje įtvirtinta valstybių narių pareiga kuo labiau pritaikyti integracijos programas prie pabėgėlių poreikių (
75
), o tai reiškia, kad jei valstybės narės nusprendžia rengti tokius egzaminus, jų turinys ir terminai turėtų būti pritaikyti prie šių poreikių, todėl gali prireikti koreguoti egzaminavimo būdus.
94.
Darytina išvada, kad pareiga laikyti egzaminą gali būti priemonė užtikrinti, kad atitinkamas asmuo įgytų žinių, kurios pabėgėliams yra neabejotinai naudingos ryšiams su priimančiąja valstybe nare užmegzti. Taigi galima pripažinti, kad vien pareiga laikyti egzaminą nekelia pavojaus Priskyrimo direktyva siekiamų tikslų įgyvendinimui, bet, priešingai, gali padėti juos pasiekti (
76
). Vis dėlto, atsižvelgdama į pirma nurodytą egzamino tikslą, manau, kad iš pabėgėlių nereikėtų reikalauti egzamino mokesčio. Nors šiuo atveju už egzamino laikymą pirmą kartą tenka mokėti 290 EUR, o jeigu egzaminą reikia laikyti pakartotinai, mokėtina suma didėja (
77
), tai tikriausiai reiškia, kad tokioje situacijoje atsidūrę pabėgėliai turės mažiau lėšų pasinaudoti kitomis Priskyrimo direktyvos VII skyriuje numatytomis teisėmis.
95.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, jog Teisingumo Teismas sprendimuose P ir S (
78
) bei K ir A (
79
) konstatavo, kad mokesčių už pilietinės integracijos egzaminą suma atitinkamai galėjo sutrukdyti pasiekti iš Direktyvos 2003/109 kylantį trečiųjų šalių piliečių integracijos tikslą ir pasinaudoti Direktyvoje 2003/86 numatyta teise į šeimos susijungimą, todėl šios direktyvos tapo neveiksmingos (
80
). Tose dviejose bylose, be išlaidų, patirtų dėl laikytų egzaminų, padengimo, dar buvo nagrinėjamas baudos, paskirtos už pareigos išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą nevykdymą, mokėjimas. Taigi tie sprendimai yra svarbūs pabėgėliams, kuriems gali būti sunku kartą ar daugiau sumokėti mokesčius už egzaminus. Kadangi teisė dalyvauti integracijos programose yra pabėgėlių teisė pagal Priskyrimo direktyvą, dėl egzamino laikymo mokesčio 34 straipsnis netenka veiksmingumo.
c)
Pareiga išlaikyti integracijos egzaminą
96.
Dėl pareigos išlaikyti integracijos egzaminą pažymėtina, jog Nyderlandų teisėje iš esmės numatyta, kad pabėgėliai per tam tikrą terminą turi išlaikyti Nyderlandų kalbos ir žinių apie visuomenę patikros egzaminą.
97.
Reikėtų priminti, kad savo jurisprudencijoje Teisingumo Teismas yra nagrinėjęs išankstines integracijos sąlygas ilgalaikio gyventojo statusui įgyti ir teisei pasinaudoti teise į šeimos susijungimą (
81
). Vis dėlto šioje byloje integracijos egzaminai gali būti laikomi tik viena iš priemonių asmens įgūdžiams ir žinioms gerinti įgyvendinant Priskyrimo direktyvos 34 straipsnyje jam suteiktas teises. Kaip nurodyta pirma, pareiga dalyvauti pilietinės integracijos egzaminuose ir juos išlaikyti neturi įtakos pabėgėlio statuso įgijimui. Todėl, kaip šiuo klausimu pažymėjo Komisija, argumentai, išplaukiantys iš jurisprudencijos, susijusios su direktyvomis 2003/109 ir 2003/86, negali būti mutatis mutandis taikomi Priskyrimo direktyvai.
98.
Pareiga išlaikyti egzaminą reiškia, kad yra nustatytas konkretus pereinamasis balas, lemiantis, ar atitinkamas asmuo išlaikė egzaminą, ar ne. Pagal Priskyrimo direktyvą dėl tokios ribos nustatymo gali susidaryti situacija, dėl kurios būtų pernelyg sudėtinga arba neįmanoma pasinaudoti integracijos programomis ir sėkmingai jas baigti. Tai, kad asmeniui taikoma pareiga per testą pasiekti tam tikrą lygį, gali demotyvuoti arba atgrasyti pabėgėlius ir taip gali būti praktiškai kliudoma jų integracijai.
99.
Savo pranešime dėl pabėgėlių integracijos Europos Sąjungoje JTVPRK pabrėžė, kad nustačius griežtus kalbos testus ir priimančiosios šalies istorijos bei kultūros egzaminus gali būti baudžiami tam tikrų kategorijų pabėgėliai, visų pirma vyresnio amžiaus ar neraštingi asmenys (
82
).
100.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį valstybės narės neturi teisės reikalauti, kad pabėgėliai kaip integracijos įrodymą integracijos egzaminuose gautų tam tikrą pereinamąjį balą. Todėl aplinkybė, kad valstybė narė nustato pareigą išlaikyti priimančiosios valstybės narės kalbos žinių ar žinių apie jos visuomenę egzaminą, negali būti laikoma priemone, padedančia siekti šios direktyvos tikslų.
101.
Be to, kaip suprantu, reikalavimas išlaikyti egzaminą siekiant užtikrinti išlaikymo privalomumą neabejotinai suponuoja finansinės ar kitokio pobūdžio sankcijos skyrimą. Šį aspektą nagrinėsiu toliau.
2.
Sankcijos: prievolė sumokėti baudą ir prievolė grąžinti paskolą
102.
Sankcijų sistema apima du aspektus. Visų pirma neišlaikius integracijos egzamino gali būti skiriama iki 1250 EUR bauda, ir ji gali būti skiriama pakartotinai ad vitam aeternam. Vis dėlto šioje byloje ministras skyrė T.G. 500 EUR baudą ir bylos medžiagoje nenurodyta, kad ši bauda buvo skirta pakartotinai. Taigi ši byla nesusijusi nei su maksimaliu baudos dydžiu, nei su jos pakartotiniu skyrimu. Antra, nustatyta pareiga grąžinti ne daugiau kaip 10000 EUR paskolos sumą. Nors nacionalinis teismas nelaiko jos „sankcija“, ji gali tokia tapti, jeigu pabėgėlis laiku neišlaiko integracijos egzamino, ir tokiomis aplinkybėmis ji įgyja represinį pobūdį. Šios dvi „sankcijos“ egzistuoja kartu ir yra skiriamos kumuliatyviai. Nagrinėjamu atveju T.G. nuo 2021 m. gruodžio mėn. buvo atleistas nuo pareigos integruotis, atsižvelgiant į jo įdėtas pastangas, tačiau šios dvi piniginės baudos liko paskirtos.
103.
Pirmiausia reikėtų priminti, kad, kaip pabrėžia ir JTVPRK, dėl ypatingo pabėgėlių pažeidžiamumo asmenims, kurie neišlaikė integracijos egzamino, neturėtų būti skiriama jokių sankcijų. Ženevos konvencijos rengėjai aiškiai neketino pabėgėliams taikyti prievartos ar prievolių (
83
). Aiškinant Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį reikėtų vadovautis tuo, kad nenumatyta taikyti jokios prievartos (
84
). Konkrečiai kalbant, prievartos nebuvimas reiškia, kad integracijos palengvinimo priemonės negali būti baudžiamojo pobūdžio.
104.
Kiek tai susiję su pareiga grąžinti paskolą, Priskyrimo direktyvos 34 straipsniu valstybės narės įpareigojamos „nustatyti išankstines sąlygas“, kuriomis pabėgėliams būtų užtikrinta galimybė naudotis integracijos programomis. Taigi pareiga padengti pilietinės integracijos kursų ir egzaminų išlaidas, jeigu pabėgėlis per nustatytą laiką neišlaiko pilietinės integracijos egzamino, yra represinio pobūdžio ir savaime kelia grėsmę šia nuostata siekiamam tikslui. Pažeidžiamiausi pabėgėliai, kuriems per tam tikrą laiką nepavyksta išlaikyti egzaminų, yra tarp asmenų, kuriems ši represinė priemonė daro didžiausią poveikį (
85
).
105.
Aplinkybė, kad pabėgėliai gali dalyvauti mokėjimo schemoje, pagal kurią atsižvelgiama į jų galimybes mokėti, šiuo klausimu yra ne tokia svarbi. Šiomis aplinkybėmis prievolė grąžinti didelę skolą išlieka iki 10 metų, o tai iš tikrųjų gali trukdyti veiksmingai integruotis valstybėje narėje. Kaip nurodo ECRI, represinis požiūris į integraciją, taikant sankcijas ir prievolę grąžinti dideles paskolas, negali būti laikomas integracijos palengvinimo, palaikymo ir skatinimo procesu (
86
).
106.
Be to, skiriant tokią baudą pabėgėliams neišvengiamai sumažėja jų finansiniai ištekliai, o tai gali neigiamai paveikti Priskyrimo direktyvos VII skyriuje įtvirtintų teisių įgyvendinimą, ypač jei jų finansiniai ištekliai jau yra riboti.
107.
Kaip pažymėjo Komisija, tai, kad valstybė narė nustato pareigą išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą, už kurios nevykdymą gresia piniginė bauda, galėtų atgrasyti trečiųjų šalių piliečius nuo tarptautinės apsaugos prašymo atitinkamoje valstybėje narėje arba lemti antrinį judėjimą į valstybes nares, kurios tokios pareigos nenustato. Vis dėlto vienas iš Priskyrimo direktyvos tikslų – padėti apriboti antrinį judėjimą tarp valstybių narių, kaip matyti iš šios direktyvos 13 konstatuojamosios dalies.
108.
Bet kuriuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad už pareigos išlaikyti pilietinės integracijos egzaminą nevykdymą gali būti skirta bauda, 500 EUR suma atrodo neproporcinga, todėl prieštarauja Sąjungos teisei (
87
).
109.
Dėl šių priežasčių manau, kad tai, jog valstybė narė nustato pabėgėliams pareigą išlaikyti integracijos egzaminą, nes priešingu atveju jie privalės grąžinti paskolą ir gaus baudą, trukdo pasiekti Priskyrimo direktyvos tikslus ir kenkia jos 34 straipsnio veiksmingumui.
IV. Išvada
110.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų, visų pirma jos 34 straipsnio nuostatos,
turi būti aiškinamos taip:
–
pagal jas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos pabėgėliai įpareigojami lankyti pilietinės integracijos kursus, jeigu šia pareiga neribojama galimybė naudotis jiems pagal šią direktyvą, visų pirma pagal jos VII skyrių, suteikiamomis teisėmis ir atsižvelgiama į jų specifinius poreikius,
–
pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais pabėgėliams nustatoma pareiga padengti dideles integracijos programų išlaidas, nacionalinės valdžios institucijoms prieš tai neatlikus individualaus jų finansinės ir socialinės padėties vertinimo, nes ši pareiga nesuderinama su pareiga užtikrinti galimybę naudotis integracijos programomis ir nesukuria išankstinių sąlygų, užtikrinančių galimybę naudotis šiomis programomis,
–
pagal jas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos pabėgėliai įpareigojami laikyti pilietinės integracijos egzaminą, per kurį tikrinamos priimančiosios valstybės narės oficialiosios kalbos žinios raštu ir žodžiu ir žinios apie šios valstybės narės visuomenę, ir
–
pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos reikalaujama, kad pabėgėliai išlaikytų tokį egzaminą, nes priešingu atveju jie privalės grąžinti paskolą ir gaus baudą, kadangi jie trukdo pasiekti Direktyvos 2011/95 tikslus ir kenkia jos 34 straipsnio veiksmingumui.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
2
)	1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašyta Konvencija dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954) įsigaliojo 1954 m. balandžio 22 d. Ji buvo papildyta ir iš dalies pakeista 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d. (toliau – Ženevos konvencija).
(
3
)	Šios konvencijos 34 straipsnyje „Natūralizacija“ nurodyta, kad „Susitariančios valstybės pagal galimybę padeda pabėgėliams asimiliuotis ir natūralizuotis. Jos daro viską, kad pagreitintų natūralizacijos procedūras ir kiek įmanoma sumažintų mokesčius bei išlaidas už tokias procedūras.“
(
4
)	2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9).
(
5
)	Nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir jame pateiktuose klausimuose nurodomi „tarptautinės apsaugos gavėjai“, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, T.G. turi pabėgėlio statusą ir šioje išvadoje nebūtina analizuoti asmenų, kuriems suteikta papildoma apsauga, padėties. Pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnio 2 punkto pirmą pastraipą sąvoka „pabėgėlis“ taikoma asmeniui, kuris „dėl visiškai pagrįstos baimės būti persekiojama[s] dėl rasės, religijos, pilietybės, priklausymo tam tikrai socialinei grupei ar politinių įsitikinimų yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba bijo naudotis tos šalies gynyba; arba neturėdamas atitinkamos pilietybės ir būdamas už šalies, kurioje anksčiau buvo jo nuolatinė gyvenamoji vieta, ribų dėl tokių įvykių negali ar bijo į ją grįžti“. Ši apibrėžtis įtraukta į Priskyrimo direktyvos 2 straipsnio d punktą.
(
6
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
7
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369, 48 punktas).
(
8
)	OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272.
(
9
)	Pilietinės integracijos įstatymo 7 straipsnio 2 dalis.
(
10
)	Žr. to įstatymo 16 straipsnį.
(
11
)	Profesorius A. Grahl-Madsen, be kita ko, pažymi, kad Ženevos konvencijos 34 straipsnyje kalbama apie susipažinimą su Susitariančiosios Valstybės, į kurią pabėgėlis atvyksta gyventi, kalba, papročiais ir gyvenimo būdu siekiant be jokios prievartos labiau integruotis į šalies, į kurią pabėgėlis pabėgo, ekonominį, socialinį ir kultūrinį gyvenimą (žr. Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro (JTVPRK) komentarą dėl 1951 m. Konvencijos dėl pabėgėlių (2–11, 13–37 straipsniai), 1997 m. spalio mėn., p. 146).
(
12
)	Žr. visų pirma Priskyrimo direktyvos 3, 4 ir 15 konstatuojamąsias dalis.
(
13
)	Feller, E., buvęs JTVPRK pavaduotojas.
(
14
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
15
)	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4 punktą.
(
16
)	SESV 67 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad Sąjunga kuria bendrą politiką, be kita ko, prieglobsčio srityje. Be to, SESV 78 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Sąjunga kuria bendrą prieglobsčio politiką, kuri atitinka Ženevos konvenciją. SESV 78 straipsnio 2 dalyje priduriama, kad šiuo tikslu Sąjungos teisės aktų leidėjas patvirtina priemones.
(
17
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (C‑373/11, EU:C:2013:567, 26 punktas).
(
18
)	Šiuo klausimu žr. Priskyrimo direktyvos 12 ir 40 konstatuojamąsias dalis ir 23 straipsnio 2 dalį, taip pat 2015 m. birželio 24 d. Sprendimą T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, 95, 96 ir 97 punktai) ir 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 91 ir 99 punktai).
(
19
)	Žr. visų pirma pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (COM (2001) 0510 final) aiškinamąjį memorandumą. Dėl 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12) 31 straipsnio (dabar – Direktyvos 2004/83 34 straipsnis) Komisija paaiškina, kad „būtina teikti konkrečią paramą nepalankioje padėtyje esančioms grupėms, įskaitant daugelį pabėgėlių, o ne vien sudaryti jiems vienodas galimybes bendrai įsidarbinti ir mokytis“.
(
20
)	Kita vertus, į pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo pabėgėlių arba papildomą apsaugą galinčių gauti asmenų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio standartų, kuriuo iš dalies keičiama 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyva 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (COM (2016)0466) final), teisės aktų leidėjas įtraukė nuostatą, pagal kurią valstybėms narėms leidžiama nustatyti privalomą tarptautinės apsaugos gavėjų dalyvavimą integracijos priemonėse (šio pasiūlymo 38 straipsnio 2 dalis).
(
21
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. spalio 24 d. Sprendimą Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, 47 punktas).
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 45 punktas). Taip pat žr. ESS 4 straipsnio 3 dalį, iš kurios matyti, kad valstybės narės turi imtis visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų iš Priskyrimo direktyvos kylančių pareigų vykdymą, ir nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios direktyvos tikslų. Pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 43 punktas) dėl šeimos susijungimo ir 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimą El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 53–55 punktai) dėl imigracijos ir neteisėto buvimo šalyje.
(
23
)	2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	Žr. šios išvados 41 ir 42 punktus.
(
25
)	Berry, J.W., „Acculturation and adaptation in a new society“. International Migration, 30 t., 1992, p. 69–85.
(
26
)	Teisinėje literatūroje siūloma konceptuali integracijos sistema, suskirstyta į keturias pagrindines dalis: i) pamatinė sritis: pabėgėlio statusas, galimybė įgyti teisių ir pilietybė; ii) funkcinė sritis: galimybė gauti būstą, sveikatos priežiūrą, socialinę apsaugą, deramą darbą, finansines paslaugas ir švietimą; iii) socialinė sritis: socialiniai ryšiai ir ryšiai priimančiojoje bendruomenėje, socialiniai tiltai, tinklai, socialiniai ryšiai; iv) palengvinimo sritis: kalba, mokymai, konsultavimas, kultūros žinios, saugumas ir stabilumas. Žr. Ager, A., ir Strang, A. „Understanding integration: A conceptual framework“. Journal of Refugee Studies, 21 t., 2008, 166–191 p.; https://academic.oup.com/jrs/article/21/2/166/1621262. Priskyrimo direktyvos 2011/95 VII skyriuje kai kurios iš šių sričių sukonkretinamos pabėgėliams suteikiamų teisių forma.
(
27
)	Žmogaus teisių teisėje gali būti atskiriamos pareigos gerbti, pareigos saugoti ir pareigos įgyvendinti teises, nors toks atskyrimas nėra tvirtai nusistovėjęs. Priskyrimo direktyvos 34 straipsnis priklauso trečiajai kategorijai. Papildomai galima atskirti pozityvias ir negatyvias pareigas.
(
28
)	Taip pat žr. šios išvados 19 išnašoje minėto pradinio pasiūlymo dėl Direktyvos 2004/83 aiškinamąjį memorandumą, kuriame Komisija nurodo 2001 m. Užimtumo gairių 7 gairę (2001 m. sausio 19 d. Tarybos sprendimas 2001/63/EB dėl valstybių narių 2001 m. užimtumo politikos gairių (OL L 22, 2001, p. 18)), pagal kurią „programos, skirtos pabėgėlių integracijai į valstybės narės visuomenę palengvinti, gali apimti, pavyzdžiui, „pritaikytą veiksmų planą“ dėl „užimtumo ir švietimo“, „kalbų kursus“, „pagrindinius ir tobulinimosi kursus“, „savęs išlaikymo skatinimo priemones“, „renginius, skirtus supažindinti su valstybės narės istorija ir kultūra“, ir „renginius, organizuojamus bendrai su valstybės narės piliečiais siekiant skatinti tarpusavio supratimą“.
(
29
)	Žr.., be kita ko, 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403).
(
31
)	1951 m. Konvencijos dėl pabėgėlių komentaras, 2–11, 13–37 straipsniai, kurį išleido JTVPRK Tarptautinės apsaugos skyrius, 1997, p. 146.
(
32
)	Žr. profesoriaus A. Grahl-Madsen komentarą, nurodytą šios išvados 11 išnašoje.
(
33
)	Žr. JTVPRK pranešimą dėl pabėgėlių integracijos Europos Sąjungoje, 2007 m. gegužės mėn., skelbiamas adresu https://www.refworld.org/policy/legalguidance/unhcr/2007/en/41624.
(
34
)	Žr. Chartijos 52 straipsnio 7 dalį.
(
35
)	Lock, T., „Article 18 CFR“, Manuel Kellerbauer, Marcus Klamert, ir Jonathan Tomkin (red.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, p. 2154.
(
36
)	Svarbu pažymėti, jog 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Priskyrimo direktyva siekiama „užtikrinti visišką pagarbą žmogaus orumui ir prieglobsčio prašytojų bei juos lydinčių šeimos narių teisę į prieglobstį, taip pat skatinti taikyti tos Chartijos 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 ir 35 straipsnius, todėl direktyva turėtų būti atitinkamai įgyvendinama“.
(
37
)	2015 m. birželio 24 d. Sprendimas T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, 97 punktas).
(
38
)	Ten pat, 95 punktas.
(
39
)	Ten pat, 98 punktas.
(
40
)	Žr. šios išvados 44 punktą.
(
41
)	Žr. aiškinamojo memorandumo 31 straipsnį šios išvados 19 išnašoje.
(
42
)	Žr. šios išvados 44 punktą.
(
43
)	Taip pat žr. Priskyrimo direktyvos 41 konstatuojamąją dalį.
(
44
)	Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų bei jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių reikalavimų (SEC(2009) 1373) (SEC(2009) 1374) (COM/2009/0551 final) aiškinamasis memorandumas.
(
45
)	Ten pat.
(
46
)	Komisijos tarnybų darbinis dokumentas, pridedamas prie pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų bei jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių reikalavimų.
(
47
)	Ten pat.
(
48
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:39, 81 punktas).
(
49
)	Žr. šios išvados 44 punktą.
(
50
)	Žr. šios išvados 60 ir 61 punktus.
(
51
)	Žr. šios išvados 19 išnašoje nurodytą aiškinamąjį memorandumą.
(
52
)	Pagal analogiją žr. Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, pasirašytos 1998 m. birželio 25 d. Orhuse ir Europos bendrijos vardu patvirtintos 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, 2005, p. 1), 9 straipsnio 4 dalį, kurioje nurodyta, kad nacionalinės peržiūros procedūros neturi būti per daug brangios (2018 m. kovo 15 d. Sprendimo North East Pylon Pressure Campaign ir Sheehy, C‑470/16, EU:C:2018:185, 48 punktas).
(
53
)	Be to, kadangi tai yra padėties pagerinimo priemonė, reikėtų atsižvelgti į panašius švietimo kursus, siūlomus kitoms priimančiosios valstybės narės piliečių grupėms ar kitiems trečiųjų šalių piliečiams (pavyzdžiui, darbuotojams ar studentams), kuriais taip pat siekiama pagerinti šių socialinių grupių padėtį, kad būtų išvengta galimos pabėgėlių diskriminacijos, palyginti su šiomis grupėmis.
(
54
)	2000 m. rugsėjo 28 d. Taryba priėmė sprendimą 2000/596/EB dėl Europos pabėgėlių fondo steigimo kaip solidarumo priemonės, kuria siekiama skatinti pusiausvyrą valstybėms narėms dedant pastangas priimti pabėgėlius ir perkeltuosius asmenis ir prisiimant atsakomybę už tai.
(
55
)	Žr. 2014 m. balandžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 516/2014, kuriuo įsteigiamas Prieglobsčio, migracijos ir integracijos fondas ir iš dalies keičiamas Tarybos sprendimas 2008/381/EB ir panaikinami Europos Parlamento ir Tarybos sprendimai Nr. 573/2007/EB ir Nr. 575/2007/EB bei Tarybos sprendimas 2007/435/EB (OL L 150, 2014, p. 168), 8 straipsnio d punktą, kuriame numatyta, kad fondas remia „išsam[ius] kurs[us] apie piliečių teises bei pareigas ir kalbų mokym[ą]“.
(
56
)	Žr. šios išvados 44 punktą.
(
57
)	Visų pirma dėl veiksmingumo klausimo Sprendime P ir S, kiek tai susiję su pilietinės integracijos egzaminais, nustatytais pagal Direktyvą 2003/109, Teisingumo Teismo buvo prašoma priimti sprendimą dėl maksimalaus baudos už tokių egzaminų neišlaikymą dydžio. Atlikdamas vertinimą Bendrasis Teismas analizavo registracijos mokesčius už bandymus išlaikyti egzaminą, galimas pasirengimo išlaidas ir tai, kad neišlaikius egzamino šios išlaidos nebuvo kompensuojamos. Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad baudos sumokėjimas, be išlaidų, susijusių su laikytais egzaminais, gali pakenkti Direktyva 2003/109 siekiamiems tikslams ir taip panaikinti jos veiksmingumą. Žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 54 punktas). 2015 m. liepos 9 d. Sprendime K ir A (C‑153/14, EU:C:2015:453) Teisingumo Teismas nagrinėjo 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvą 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224) ir iš Nyderlandų teisės aktų kylančią pareigą prieš atvykstant į šios valstybės narės teritoriją užsienyje išlaikyti pagrindinį pilietinės integracijos egzaminą. Konkrečiai dėl bylinėjimosi išlaidų Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės iš esmės gali laisvai reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai sumokėtų išlaidas, ir nustatyti jų dydį, tačiau išlaidų suma neturi būti tokia, kad dėl jos taptų pernelyg sudėtinga ar neįmanoma naudotis teise į šeimos susijungimą.
(
58
)	Pagal analogiją žr. jurisprudenciją, susijusią su individualiu mokumu, atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą veiksmingos teisinės gynybos principą. Kaip savo išvadoje byloje Edwards (C‑260/11, EU:C:2012:645, 38 punktas) pažymėjo generalinė advokatė J. Kokott, teisinė pagalba gali būti net absoliučiai būtina, jei su išlaidomis susijusi rizika, kuri iš esmės yra priimtina, yra neįveikiama kliūtis kreiptis į teismą dėl atitinkamo asmens riboto mokumo. Taip pat žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendime DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, 60 ir 61 punktai) nurodytą jurisprudenciją ir 2012 m. birželio 13 d. Nutartį GREP (C‑156/12, EU:C:2012:342, 40 ir paskesni punktai).
(
59
)	Jeigu finansinis pajėgumas vertinamas ex post, taip pat gali būti pažeista pabėgėlio teisė naudotis kitomis teisėmis, pavyzdžiui, teise į darbą, nes tai, kad į jo finansinę padėtį atsižvelgiama po integracijos programos, gali pakenkti jo ekonominei ir socialinei gerovei.
(
60
)	Žr. Priskyrimo direktyvos 16 konstatuojamąją dalį.
(
61
)	Šios išvados 19 išnašoje nurodytas aiškinamasis memorandumas.
(
62
)	2022 m. kovo 3 d. ECRI išvados dėl Nyderlandų, CRI(2022)03, p. 4, skelbiamos adresu https://www.coe.int/en/web/european-commission-against-racism-and-intolerance/netherlands.
(
63
)	Ten pat.
(
64
)	Žr. šios išvados 49, 62, 63 ir 65 punktus.
(
65
)	Pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimą T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, 47 ir 48 punktai), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad tai, jog Direktyvos 2004/83 24 straipsnio 1 dalies tekste aiškiai neatmetama galimybė panaikinti pabėgėliui prieš tai išduotą leidimą gyventi šalyje, yra vienas iš argumentų, patvirtinančių aiškinimą, pagal kurį valstybėms narėms leidžiama imtis tokios priemonės.
(
66
)	Pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimą T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, 98 punktas).
(
67
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
68
)	Ten pat, 47 punktas.
(
69
)	Ten pat, 47, 48 ir 50 punktai.
(
70
)	2015 m. liepos 9 d. sprendimas (C‑153/14, EU:C:2015:453).
(
71
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
72
)	2015 m. liepos 9 d. sprendimas (C‑153/14, EU:C:2015:453).
(
73
)	Jie prašė suteikti šį statusą laikotarpiu nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2010 m. sausio 1 d.
(
74
)	2019 m. gegužės 14 d. Sprendimas M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 79 punktas).
(
75
)	Žr. šios išvados 49, 62, 63 ir 65 punktus.
(
76
)	Pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 48 punktas).
(
77
)	Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad egzamino mokestis mokamas kiekvieną kartą laikant egzaminą. Šiuo klausimu manau, kad visi egzaminai turėtų būti nemokami, nes integracijos programos yra teisė pagal Priskyrimo direktyvos 34 straipsnį.
(
78
)	2015 m. birželio 4 d. sprendimas (C‑579/13, EU:C:2015:369, 54 punktas).
(
79
)	2015 m. liepos 9 d. sprendimas (C‑153/14, EU:C:2015:453, 69 punktas).
(
80
)	Žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 54 punktas) ir 2015 m. liepos 9 d. Sprendimą K ir A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 69 punktas).
(
81
)	Ten pat.
(
82
)	Pranešimas dėl pabėgėlių integracijos Europos Sąjungoje, 2007 m. gegužės mėn., skelbiamas adresu https://www.refworld.org/policy/legalguidance/unhcr/2007/en/41624.
(
83
)	Žr. šios išvados 11 išnašoje nurodytą komentarą.
(
84
)	Žr. šios išvados 54 punktą.
(
85
)	Remiantis žiniasklaidos pranešimais, pusė pabėgėlių ir migrantų neįvykdo integracijos reikalavimų laiku, t. y. per trejus metus išlaikyti integracijos egzaminą; žr. https://nos.nl/artikel/2100445-helft-nieuwkomers-haalt-inburgeringsexamen-niet.
(
86
)	Žr. šios išvados 80 punktą.
(
87
)	2015 m. birželio 4 d. Sprendimas P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 51–54 punktai).