62022CC0242
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 14. juli 2022 (
1
)
Sag C-242/22 (PPU)
TL
procesdeltager:
Ministério Público
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora, Portugal))
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2010/64/EU og 2012/13/EU – anvendelsesområde – retten til tolkning, oversættelse og til information i straffesager – begrebet væsentligt dokument – identitets- og opholdserklæring på et processprog, som den mistænkte eller anklagede ikke forstår – manglende tolkning og oversættelse – manglende opfyldelse af betingelserne for suspension af fuldbyrdelsen af en dom på grund af fravær fra den angivne adresse – endelig kendelse, hvorved en betinget straf gøres ubetinget – mulighed for ophævelse – retskraft«
1.
Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører anvendelsen af direktiv 2010/64/EU (
2
) og 2012/13/EU (
3
) på en straffesag, hvor en portugisisk domstol har idømt en person (»TL«) med moldovisk statsborgerskab, der kun forstår rumænsk, som er det officielle sprog i hans land, en fængselsstraf på tre år.
2.
Ved selve domfældelsen besluttede den nævnte ret at betinge fuldbyrdelsen af straffen. En af betingelserne var, at TL skulle kunne træffes på den adresse, som han havde angivet i formularen »Declaration of Identity and Residence« (herefter »identitets- og opholdserklæringen«). Da han ikke blev antruffet på denne adresse, blev den betingede straf gjort ubetinget, og TL blev anbragt i fængsel med henblik på straffuldbyrdelse.
3.
Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora, Portugal) har i lyset af, at der ikke blev tilkaldt en tolk, da identitets- og opholdserklæringen skulle formaliseres og i forbindelse med andre proceduremæssige formaliteter, ligesom visse dokumenter ikke blev oversat til rumænsk, anmodet Domstolen om en fortolkning af de to ovennævnte direktiver vedrørende ugyldigheden af handlinger, der er udført uden at overholde bestemmelserne i disse direktiver.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Direktiv 2010/64
4.
Artikel 1 med overskriften »Genstand og anvendelsesområde« har følgende ordlyd:
»1.   Dette direktiv fastlægger regler vedrørende rettighederne til tolke- og til oversætterbistand i straffesager og sager i forbindelse med fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre.
2.   De i stk. 1 omhandlede rettigheder finder anvendelse på en person fra det tidspunkt, den pågældende af de kompetente myndigheder i en medlemsstat ved officiel meddelelse eller på anden vis underrettes om, at den pågældende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, indtil der falder endelig dom, hvilket betyder den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende har begået den strafbare handling, herunder i givet fald strafudmåling og afgørelse af en eventuel anke.
[…]«
5.
Artikel 2 med overskriften »Ret til tolkning« fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte, som ikke taler eller forstår det sprog, der anvendes i straffesagen, straks tilbydes tolkning i kontakten med straffesagens efterforsknings- og retsmyndigheder, herunder under politiafhøringer, samtlige retsmøder og andre nødvendige mellemliggende høringer.
[…]«
6.
Artikel 3 med overskriften »Ret til oversættelse af væsentlige dokumenter« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt, som ikke forstår eller taler det sprog, der anvendes i straffesagen, inden for en rimelig tid får en skriftlig oversættelse af alle dokumenter, der er væsentlige for at sikre, at vedkommende er i stand til at udøve retten til et forsvar, og for at garantere en retfærdig rettergang.
2.   Væsentlige dokumenter omfatter enhver afgørelse om frihedsberøvelse, ethvert anklageskrift og enhver dom.
3.   De kompetente myndigheder beslutter i alle konkrete tilfælde, om noget andet dokument er væsentligt. Den mistænkte eller tiltalte eller dennes advokat kan indgive en begrundet anmodning herom.
[…]«
2. Direktiv 2012/13
7.
Artikel 2 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter:
»1.   Direktivet finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, indtil sagen afsluttes, dvs. indtil spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling, er afgjort endeligt, herunder efter omstændighederne indtil der er idømt straf, og en eventuel appelsag er afgjort
[…]«
8.
I artikel 3 med overskriften »Ret til information om rettigheder« hedder det:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om mindst følgende processuelle rettigheder, således som de finder anvendelse i henhold til den nationale lovgivning, med henblik på at muliggøre en effektiv udøvelse heraf:
[…]
d) retten til tolkning og oversættelse
[…]«
9.
I artikel 8 med overskriften »Kontrol og retsmidler« fastsættes:
»[…]
2.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte eller dennes advokat har ret til i overensstemmelse med procedurerne i den nationale lovgivning at anfægte de kompetente myndigheders mulige undladelse af eller afslag på at fremlægge information i overensstemmelse med dette direktiv.«
B.
Portugisisk ret. Código de processo penal (
4
)
10.
I henhold til strafferetsplejelovens artikel 57 (status som »arguido«) forstås ved »arguido« enhver person, mod hvem der er rejst tiltale eller anmodet om efterforskning i en straffesag.
11.
Strafferetsplejelovens artikel 61 (»retlige rettigheder og forpligtelser«), stk. 1, litra h), anerkender »arguido« retten til på ethvert tidspunkt under proceduren, med forbehold af de i loven fastsatte undtagelser, at blive informeret af den retslige myndighed eller kriminalpolitimyndighed, som han skal give møde for, om sine rettigheder.
12.
I strafferetsplejelovens artikel 92 (»de processuelle handlingers sprog og udpegelse af en tolk« fastsættes det, at i forbindelse med processuelle handlinger, såvel skriftlige som mundtlige, anvendes det portugisiske sprog, men når en person, der ikke forstår eller behersker dette sprog, skal deltage i sagen, udpeges en tolk til at bistå pågældende.
13.
Strafferetsplejelovens artikel 113 (»almindelige regler om forkyndelser«) fastsætter i stk. 10, at forkyndelser til »arguido« kan overleveres til dennes advokat eller forsvarer. Undtagelser til dette er forkyndelser, der vedrører tiltalen, beslutningen om efterforskning, fastsættelsen af en dato for retssagen og strafudmålingen samt dem, der vedrører anvendelsen af tvangsforanstaltninger, som ligeledes skal meddeles advokaten.
14.
Strafferetsplejelovens artikel 119 (»ugyldighed, der ikke kan afhjælpes«) indeholder seks tilfælde af ugyldighed, der ikke kan afhjælpes, og som skal vurderes ex officio på ethvert tidspunkt under proceduren (
5
).
15.
I henhold til strafferetsplejelovens artikel 120, stk. 1 (»ugyldighed, der skal påberåbes«), skal enhver anden ugyldighed end de i artikel 119 omhandlede påberåbes af den berørte part. I bestemmelsens stk. 2 præciseres de ugyldigheder, der skal påberåbes, herunder »manglende udpegelse af en tolk i tilfælde, hvor dette er et lovkrav« [(litra c)].
16.
I henhold til strafferetsplejelovens artikel 120, stk. 3, skal ugyldigheder, som er omfattet af denne artikel, påberåbes:
–
Inden handlingen er afsluttet, såfremt der er tale om, at en handling, som den berørte part deltager i, er ugyldig [litra a)]
–
Såfremt der er tale om en ugyldighed i forbindelse med efterforskningen eller forundersøgelsen, indtil afslutningen af efterforskningen, eller hvis der ikke er foretaget nogen efterforskning indtil fem dage efter forkyndelsen af kendelsen om forundersøgelsens afslutning [litra c)].
17.
Strafferetsplejelovens artikel 196 (»identitets- og opholdserklæring«) bestemmer, at den retslige myndighed eller kriminalpolitimyndigheden skal kræve en identitets- og opholdserklæring fra enhver sigtet person. Med henblik på forkyndelse skal denne person angive sin bopæl, sit arbejdssted eller en anden adresse efter eget valg.
18.
I henhold til strafferetsplejelovens artikel 196, stk. 3, skal det anføres i identitets- og opholdserklæringen, at »arguido« er blevet oplyst om:
–
pligten til at give fremmøde for den kompetente myndighed eller til at stå til denne myndigheds rådighed, når dette følger af loven, eller når den pågældende indkaldes på korrekt vis i denne henseende
–
pligten til ikke at skifte bopæl eller til ikke at opholde sig væk fra denne bopæl i mere end fem dage uden at give meddelelse om den nye bopæl eller om det sted, hvor den pågældende kan findes
–
at efterfølgende forkyndelser sker ved almindeligt brev til den nævnte adresse, medmindre den sigtede oplyser en anden adresse ved anmodning, der indleveres eller fremsendes ved anbefalet brev til justitskontoret ved den ret, hvor sagen behandles på det pågældende tidspunkt
–
manglende overholdelse af de foregående bestemmelser indebærer, at den pågældende repræsenteres af en advokat i alle de processuelle handlinger, som den pågældende har ret eller pligt til at deltage i personligt, samt at retssagen afholdes i den pågældendes fravær, jf. artikel 333.
19.
Artikel 495 (»Manglende overholdelse af betingelserne for betinget straf«) regulerer de formaliteter, der kan føre til, at en betinget straf kan gøres ubetinget.
II. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
20.
Den 10. juli 2019 afsagdes den kendelse, hvorved TL, som ikke forstår eller udtrykker sig på portugisisk, blev tildelt status som »arguido«.
21.
Denne afgørelse var »affattet på portugisisk og oversat til Moldovas officielle sprog, rumænsk, som det fremgår af denne kendelse, der er underskrevet af [TL]« (
6
).
22.
Samme dag blev identitets- og opholdserklæringen underskrevet uden inddragelse af en rumænsk tolk, og uden at dokumentet blev oversat til rumænsk.
23.
Det fremgik af identitets- og opholdserklæringen, at TL blev informeret om forpligtelsen til at indberette og informere myndighedere om flytning fra bopælen samt om konsekvenserne af en manglende opfyldelse af denne forpligtelse.
24.
TL var personligt til stede under det retsmøde, hvor han blev retsforfulgt for sine handlinger, og hvor han blev hørt og forsvaret af en advokat. Ved dette retsmøde var der ligeledes en tolk til stede, der var »udpeget til at oversætte forhandlingerne«.
25.
Ved dom af 11. juli 2019, som blev endelig den 26. september 2019, idømte Tribunal judicial da comarca de Beja (retten i første instans i Beja) TL en fængselsstraf på tre år, men gjorde fuldbyrdelsen heraf betinget.
26.
Direção-Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (kriminalforsorgen) forsøgte flere gange forgæves at etablere kontakt til TL på den adresse, der var angivet i identitets- og opholdserklæringen.
27.
Den 7. januar 2021 udstedte den påkendende ret en kendelse, hvorved TL blev indkaldt til at give fremmøde for retten med henblik på at efterprøve, om betingelserne for suspensionen af straffuldbyrdelsen var opfyldt. Den 12. januar 2021 blev der sendt en indkaldelse til ham pr. anbefalet brev til den adresse, der var angivet i identitets- og opholdserklæringen. Den 6. april 2021 blev indkaldelsen gentaget på samme måde.
28.
TL mødte ikke op i retten på den dato, der var angivet i indkaldelserne.
29.
Den 9. juni 2021 udstedte Tribunal Judicial da Comarca de Beja (retten i første instans i Beja) en kendelse, hvorved den betingede straf, som TL var idømt, blev gjort ubetinget, og udstedte en arrestordre.
30.
Denne kendelse, der blev affattet på portugisisk og ikke var oversat til rumænsk, blev forkyndt den 25. juni 2021 både på den adresse, der er angivet i identitets- og opholdserklæringen, og til TL’s advokat. Idet kendelsen ikke blev anfægtet inden for tidsfristen, blev afgørelsen endelig den 20. september 2021.
31.
Den 30. september 2021 blev TL tilbageholdt med henblik på afsoning af sin straf. Han har været fængslet siden denne dato.
32.
Den 11. oktober 2021 udpegede TL en ny advokat til at bistå ham og indgav den 18. november 2021 en begæring med påstand om, at kendelsen, hvori han blev opført som »arguido«, identitets- og opholdserklæringen, kendelsen, hvori han blev indkaldt til at møde i retten med henblik på at afklare omstændighederne for den manglende overholdelse af betingelserne for suspensionen af straffuldbyrdelsen, forsøgene på at underrette ham og kendelsen, hvori den betingede straf blev gjort ubetinget, blev erklæret ugyldige.
33.
TL har til støtte for sin påstand om disse retsakters ugyldighed gjort gældende, at han ikke havde modtaget meddelelserne, idet han var flyttet til en anden bopæl. Flytningen var ikke meddelt retten, fordi han ikke var bekendt med sin forpligtelse hertil og ej heller konsekvenserne af en sådan undladelse, fordi identitets- og opholdserklæringen ikke var blevet oversat til rumænsk.
34.
Anklagemyndigheden gjorde indsigelse mod begæringen om ugyldighed, idet den gjorde gældende, at de påtalte mangler højst kunne udgøre et tilfælde af relativ ugyldighed af strafferetsplejelovens artikel 120, og at afgørelserne var blevet meddelt TL’s advokat, som ikke havde anfægtet dem inden for den fastsatte frist.
35.
Ved kendelse af 20. november 2021 gav retten afslag på begæringen om ugyldighed med følgende begrundelse (
7
):
–
De mangler, der består i den manglende tolke- og oversættelsesbistand af identitets- og opholdserklæringen samt af kendelsen, hvori den betingede straf, som TL var idømt, blev gjort ubetinget, udgør mangler af relativ ugyldighed, som kun kan gøres gældende ved anvendelse af de retsmidler, der er fastsat i loven. Såfremt fristerne for at gøre brug af disse retsmidler er udløbet, uden at dette er sket, anses de for at være blevet lovliggjort.
–
TL deltog personligt i retsmødet, blev hørt og forsvaret af en advokat. Hans ret til at tage stilling til enhver afgørelse, der kunne påvirke ham personligt, og som kunne udøves af hans advokat, blev respekteret. Hans advokat modtog forkyndelse af alle sagens processkrifter, herunder navnlig af dommen, af kendelsen om afholdelse af et retsmøde med henblik på at vurdere, om betingelserne for suspensionen af straffuldbyrdelsen, og af kendelsen, hvorved den betingede straf blev gjort ubetinget.
–
Alle afgørelser har fået retskraft, idet de ikke er blevet anfægtet, og eventuelle procedurefejl må således anses for at være afhjulpet.
36.
TL iværksatte appel til prøvelse af denne kendelse ved Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora), som har forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»Kan artikel 1, 2 og 3 i Europa-Parlamentets og Rådets [direktiv 2010/64/EU] og artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets [direktiv 2012/13/EU], i sig selv eller sammenholdt med EMRK’s [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder] artikel 6, fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, der sanktionerer en manglende udpegelse af en tolk og manglende oversættelse af væsentlige processuelle handlinger for en sigtet eller tiltalt, der ikke forstår processproget, som en relativ ugyldighed, der skal påberåbes, og som gør det muligt at afhjælpe denne type ugyldighed som følge af den tid, der er gået?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
37.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 6. april 2022.
38.
Den 12. maj 2022 imødekom Domstolen anmodningen om, at sagen blev behandlet efter hasteproceduren.
39.
TL, den portugisiske regering og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg. Kun de to sidstnævnte deltog i retsmødet den 27. juni 2022.
IV. Bedømmelse
A.
Indledende bemærkninger. Afgrænsning af tvistens genstand
40.
Selv om TL har nedlagt påstand om andre retsakters ugyldighed i straffesagen (
8
), er de tre retsakter, som den forelæggende ret har rettet sin opmærksomhed mod: a) identitets- og opholdserklæringen, b) kendelsen om at indkalde TL til retsmøde med henblik på at fastslå, under hvilke omstændigheder betingelserne for suspensionen af straffuldbyrdelsen ikke var opfyldt, c) ophævelsen af straffens betingede karakter (
9
).
41.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse tager udgangspunkt i følgende præmisser:
–
De relevante bestemmelser i direktiv 2010/64 og 2012/13 finder anvendelse på tvisten, selv om disse direktiver ikke måtte være gennemført i national ret (
10
).
–
De anfægtede bestemmelser har en »vertikal direkte virkning« som klare, præcise og ubetingede regler, der giver borgerne rettigheder.
–
De tre handlinger, der er nævnt i punkt 40, er omfattet af begrebet »væsentlige dokumenter« i straffesager.
–
Den manglende tolkebistand og oversættelse til rumænsk af dokumenterne vedrørende disse retsakter udgør et tilfælde af relativ (og ikke absolut) ugyldighed i henhold til strafferetsplejelovens artikel 120.
–
Spørgsmålet er, om ugyldighederne, der var forårsaget af manglende tolkning og oversættelse, som fastslået af retten i første instans, kan anses for at være »dækket« af den manglende rettidige iværksættelse af de relevante processuelle skridt.
B.
Anvendeligheden af direktiv 2010/64 og 2012/13
1. Generelt
42.
Artikel 2 i direktiv 2010/64 fastsætter retten til tolkning (af mundtlige udtalelser), mens artikel 3 foreskriver retten til skriftlig oversættelse af visse væsentlige dokumenter (
11
).
43.
I henhold til artikel 3, stk. 1, litra d), i direktiv 2012/13 skal mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om begge rettigheder (retten til tolkning og retten til oversættelse af væsentlige dokumenter).
44.
Både artikel 1, stk. 2, i direktiv 2010/64 og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2012/13 fastsætter begyndelses- og sluttidspunktet for den periode, hvor de skal finde anvendelse på straffesager:
–
Begyndelsestidspunktet er det tidspunkt, hvor en medlemsstats kompetente myndigheder ved en officiel meddelelse eller på anden måde meddeler en person, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling.
–
Sluttidspunktet er »indtil der falder endelig dom, hvilket betyder den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende har begået den strafbare handling, herunder i givet fald strafudmåling og afgørelse af en eventuel anke«.
45.
I den foreliggende sag skal der henvises til sluttidspunktet for anvendelsesperioden af direktiv 2010/64 og 2012/13, dvs. den endelige afslutning af sagen, forstået i den netop beskrevne forstand. De to direktiver finder således ikke anvendelse i de faser, der følger efter afsigelsen af den dom (naturligvis med undtagelse af tilfælde, hvor dommen ankes), som har afgjort debatten om den strafbare handling.
46.
Selv om »fasen med henblik på fuldbyrdelse af den endelige afgørelse fra en straffedomstol, der afsiges mod en person, der er blevet kendt skyldig i en straffelovsovertrædelse«, indgår i straffesagen til andre formål (
12
), er den ikke omfattet af direktiv 2010/64 og 2012/13. Dette gælder også, selv om der på dette tidspunkt træffes foranstaltninger, der indebærer en begrænsning af den dømtes frihed, som det kan være tilfældet i den foreliggende sag eller enhver af de foranstaltninger, der er truffet i forbindelse med straffuldbyrdelsen i en fængselsinstitution (f.eks. ophævelse af udgangstilladelser, ophævelse af afsoning af straffen i åbent fængsel og lignende).
47.
Domstolen har haft lejlighed til at definere rammerne for disse to direktivers anvendelsesområde:
–
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 2010/64 skal fortolkes således, at dette direktiv ikke finder anvendelse på sager, der »[..] pr. definition [finder] sted efter den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling og i givet fald [efter] domfældelsen af den pågældende« (
13
).
–
Det følger af artikel 1 og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2012/13, »at en procedure, der ikke har til formål at fastlægge en persons strafferetlige ansvar, ikke kan være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2012/13« (
14
).
48.
Udelukkelsen af de faser, der ligger efter domsafsigelsen, er ikke en forglemmelse, men en bevidst beslutning fra EU-lovgiver, som har afvist at udvide de rettigheder, der er fastsat i ovennævnte direktiver, til også at omfatte disse faser.
49.
For så vidt angår fuldbyrdelsen af den straf, som en person er blevet idømt efter den i dommen anerkendte erklæring om skyld, giver direktiv 2010/64 og 2012/13 således ikke de dømte personer de samme rettigheder som mistænkte eller tiltalte.
50.
De omstændigheder, som opstår i forbindelse med, at den idømte straf gøres betinget, hvilket finder sted i fuldbyrdelsesfasen (dvs. efter dommens afsigelse), er således ikke omfattet af disse direktiver. Der er i de to direktiver ikke noget krav om, at den dømte person skal nyde de rettigheder, som begge direktiver tilsigter at beskytte, når en betinget straf gøres ubetinget.
2. Tvisten i hovedsagen
51.
Hvad angår denne tvist i hovedsagen blev identitets- og opholdserklæringen (som er det mest omstridte forhold, da det er kimen til det, der skete senere, mens straffen var suspenderet) etableret på et tidspunkt før retssagen og dommen.
52.
Formålet med identitets- og opholdserklæringen er ikke at »fastslå strafferetligt ansvar«, idet denne procedure har til formål at fastslå »arguidos« identitet og bopæl med henblik på senere forkyndelser. På samme måde har identitets- og opholdserklæringen ingen betydning for afgørelsen af, hvorvidt vedkommende har begået de lovovertrædelser, som han er anklaget for.
53.
Identitets- og opholdserklæringen kan imidlertid medføre væsentlige konsekvenser for den, der er tvunget til at afgive en sådan erklæring (
15
), hvis virkning omfatter såvel dom in absentia [som omhandlet i strafferetsplejelovens artikel 196, stk. 3, litra d), i tilfælde af manglende opfyldelse af de forpligtelser, der er knyttet til identitets- og opholdserklæringen], såsom ophævelse af en straffuldbyrdelses betingede karakter, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag (
16
).
54.
I den foreliggende sag er den afgørelse, hvorved den betingede straf, som TL var idømt, blev gjort ubetinget, uadskillelig fra identitets- og opholdserklæringens mangler: Begge forhold skal betragtes som en helhed for at undgå en fordrejet opfattelse af, hvad der er foregået i straffesagen (
17
).
55.
I denne sammenhæng og i betragtning af identitets- og opholdserklæringens betydning for den efterfølgende procedure er det logisk, at den forelæggende ret har understreget dennes betydning og anset den for et væsentligt dokument. Oversættelse heraf er nødvendig for at sikre, at mistænkte eller tiltalte, der ikke taler eller forstår det sprog, der anvendes i straffesagen, fuldt ud kan udøve deres ret til forsvar, og for at sikre en retfærdig rettergang (artikel 47 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, herefter »chartret«).
56.
I lyset af de afgørelser, hvor identitets- og opholdserklæringen har haft betydning (særlig kendelsen, hvorved den betingede straf blev gjort ubetinget, og den efterfølgende fængsling) er det således min opfattelse, at TL burde have haft adgang til: a) en tolk, der ville have gjort det muligt for ham at blive bekendt med de forpligtelser, der følger af denne foranstaltning, og konsekvenserne af manglende overholdelse; og b) en oversættelse af identitets- og bopælserklæringen til et sprog, som han forstår.
57.
Kort sagt er det min opfattelse, at:
–
Principielt finder artikel 1, stk. 2, i direktiv 2010/64 og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2012/13 ikke anvendelse på processuelle handlinger, der har til formål at ophæve en afgørelse om en betinget frihedsstraf i forbindelse med fuldbyrdelsen af en dom.
–
Disse bestemmelser finder imidlertid anvendelse, når disse processuelle handlinger skyldes en tilsidesættelse af en forpligtelse, der er indeholdt i identitets- og opholdserklæringen (på det stadium, der ligger forud for dommen), og hvis konsekvenser den berørte »arguido« ikke kunne være bekendt med, da han ikke beherskede det sprog, som identitets- og opholdserklæringen var affattet på, og indholdet ikke var blevet oversat for ham.
C.
Direkte virkning af direktiv 2010/64 og 2012/13
58.
Den forelæggende ret lægger til grund, at artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i direktiv 2010/64 og artikel 3, stk. 1, litra d), i direktiv 2012/13 har direkte virkning.
59.
Jeg er enig i denne vurdering, da disse bestemmelser indeholder ubetingede og præcise erklæringer rettet til medlemsstaterne, hvis myndigheder, navnlig de retslige myndigheder, har pligt til at sikre overholdelsen af de rettigheder, som de proklamerer.
60.
Disse artikler har således direkte virkning og kan påberåbes af borgerne for de nationale domstole.
61.
Artikel 3 i direktiv 2010/64 henviser specifikt til tre typer væsentlige dokumenter [nemlig »enhver afgørelse om frihedsberøvelse, ethvert anklageskrift og enhver dom« (stk. 2)] (
18
), men lader døren stå åben for, at de kompetente myndigheder beslutter »i alle konkrete tilfælde, om noget andet dokument er væsentligt« (stk. 3) (
19
).
62.
Jeg er således af den opfattelse, at artikel 3 i direktiv 2010/64 også er en ubetinget og præcis bestemmelse, selv om listen over væsentlige dokumenter, som den angiver, ikke er udtømmende, og andre dokumenter end de anførte kan betragtes som sådanne afhængigt af den retslige myndigheds vurdering. Enhver mistænkt eller tiltalt har ret til at få alle disse dokumenter oversat, uanset hvilket stykke i direktivets artikel 3 de vedrører.
D.
Tilsidesættelse af retten til tolkning, til oversættelse og til oplysning om disse to rettigheder
63.
Den forelæggende ret anerkender, ligesom retten i første instans, at TL’s ret til tolkning og oversættelse af væsentlige dokumenter som omhandlet i direktiv 2010/64 blev tilsidesat i det foreliggende tilfælde.
64.
Selv om retten til information, der er fastsat i direktiv 2012/13, nævnes udtrykkeligt, er der i forelæggelseskendelsen imidlertid mindre opmærksomhed omkring den mulige tilsidesættelse heraf.
65.
Jeg vil behandle disse to kategorier af tilsidesættelser hver for sig.
1. Ret til tolkning og oversættelse
66.
Eftersom både retten i første instans og den forelæggende ret har konstateret en tilsidesættelse af disse rettigheder, skal jeg ikke at kommentere dette forhold yderligere.
67.
Hvad angår oversættelse skal »væsentlige dokumenter« i straffesager udleveres til mistænkte eller tiltalte personer sammen med en version på det sprog, de forstår. Eftersom direktiv 2010/64 »ikke indeholder nogen henvisning til national ret, skal [det] anses for at være et selvstændigt EU-retligt begreb [og] fortolkes ensartet på Unionens område« (
20
).
68.
Jeg har allerede anført, at der ikke er noget til hinder for, at den forelæggende ret fastslår, at identitets- og opholdserklæringen er et væsentligt dokument i denne sag.
69.
For så vidt angår den mundtlige tolkning skal den tiltalte, som ikke kender eller behersker det processprog, hvorpå vedkommende er forpligtet til at afgive en identitets- og opholdserklæring, have stillet en tolk til rådighed for at gøre det muligt for ham at forstå betydningen heraf.
70.
Forpligtelsen til at udpege en tolk til formalisering af identitets- og opholdserklæringen følger uden større fortolkningsmæssige vanskeligheder – ikke alene af direktiv 2010/64, men også af den nationale bestemmelse (strafferetsplejelovens artikel 92). De portugisiske processuelle regler vedrørende tolkning giver mulighed for at beskytte de tilsvarende rettigheder, som en person, der ikke behersker det portugisiske sprog, har i enhver processuel handling med forbehold af, at retten efterprøver dette (
21
). Det er imidlertid en anden sag, om denne rettighed, der er anerkendt i den nationale lovgivning selv, i praksis overholdes eller ej.
2. Ret til information
71.
Selv om den forelæggende ret er mindre opmærksom på retten til information om retten til tolkning og oversættelse til et sprog, der er forståeligt for tiltalte, skal det undersøges, om dette er relevant i den foreliggende sag.
72.
Retten til information er direkte knyttet til bestemmelserne i direktiv 2010/64 (
22
). Dette har således til formål »at sikre mistænktes eller tiltaltes ret til tolkning og oversættelse i straffesager med henblik på at sikre deres ret til en retfærdig rettergang« (
23
).
73.
Enhver mistænkt eller tiltalt har ret til information om retten til tolkning og oversættelse i henhold til artikel 3, stk. 1, litra d), i direktiv 2012/13.
74.
Den portugisiske strafferetspleje gør det efter min opfattelse muligt at respektere denne ret til information, såfremt strafferetsplejelovens artikel 61, stk. 1, litra h), anvendes korrekt. Endnu en gang vil eventuelle mangler ikke kunne tilskrives selve reglen, men den praktiske anvendelse af den.
75.
For så vidt som strafferetsplejelovens artikel 61, stk. 1, litra h), anerkender en »arguidos« ret til af den retslige myndighed eller kriminalpolitimyndighed, for hvilken vedkommende skal give møde, at blive informeret om sine rettigheder, skal fortolkningen heraf i overensstemmelse med direktiv 2012/13 føre til, at disse myndigheder informerer den pågældende om, at tolkebistand og oversættelse vil blive stillet til rådighed for ham i henhold til direktiv 2010/64.
76.
Selv om det tilkommer den forelæggende ret at træffe en sådan afgørelse, tyder alt på, at denne ret til information i det foreliggende tilfælde er blevet tilsidesat, eftersom identitets- og opholdserklæringen blev afgivet uden inddragelse af en rumænsk tolk. Den manglende tolkebistand betød derfor, at TL ikke kunne være bekendt sine rettigheder i denne retsakt.
E.
Ugyldighed som følge af tilsidesættelse af rettigheder i henhold til direktiv 2010/64 og 2012/13
77.
Direktiv 2010/64 og 2012/13 indeholder ingen bestemmelser, hvorefter en tilsidesættelse af de rettigheder, der er fastsat heri, som en uundgåelig følge bør medføre, at de handlinger i en straffesag, hvor en sådan tilsidesættelse har fundet sted, erklæres absolut ugyldige.
78.
Det fremgår af Domstolens faste retspraksis, »at det i mangel af EU-retlige bestemmelser på området i medfør af princippet om procesautonomi tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet)« (
24
).
79.
I den foreliggende sag er det derfor relevant, at de nationale bestemmelser sikrer tiltaltes og mistænktes mulighed for retsligt at påberåbe sig en tilsidesættelse af de rettigheder, der er fastsat i direktiv 2010/64 og 2012/13, således at disse rettigheder har forrang.
80.
Ifølge forelæggelseskendelsen fremgår det af strafferetsplejelovens anvendelse, at en tilsidesættelse af disse rettigheder vil medføre de tilsvarende procesdokumenters (relative) ugyldighed, hvilket de berørte personer skal påberåbe sig.
81.
Navnlig er relativ ugyldighed i henhold til strafferetsplejelovens artikel 120, stk. 2, litra c), den sanktion, der er fastsat for manglende udpegelse af en tolk, når loven (i dette tilfælde direktivet) anser en sådan for påkrævet. Som jeg har argumenteret for i forbindelse med en anden bestemmelse i strafferetsplejeloven (
25
), bør den samme sanktion finde anvendelse på manglende oversættelse af et væsentligt dokument i forbindelse med sagen.
82.
Abstrakt set er den strafferetlige procedureordning, der er indført ved strafferetsplejelovens artikel 119 og 120, efter min opfattelse ikke kritisabel set ud fra et EU-retligt synspunkt. I henhold til princippet om procesautonomi kan medlemsstaterne begrænse kategoriseringen af »ugyldigheder, der ikke kan afhjælpes«, til dem, der følger af visse mangler, give betegnelsen »ugyldigheder, der skal påberåbes«, til dem, der skyldes andre mangler, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes.
83.
For så vidt angår disse to principper
–
finder strafferetsplejelovens artikel 119 og 120 anvendelse, uanset om manglerne i den processuelle handling skyldes en tilsidesættelse af en national bestemmelse eller af EU-retten, således at en tilsidesættelse af ækvivalensprincippet er udelukket
–
er intet til hinder for, at erklæringen om ugyldighed som hovedregel gøres betinget af, at retsakten anfægtes af den berørte part; Forudsætningen for, at en sådan anfægtelse er mulig (dvs. at den respekterer effektivitetsprincippet), er imidlertid, at den berørte person med tilstrækkelig sikkerhed er bekendt med indholdet af denne retsakt, for så vidt som den kan være til skade for hans interesser.
84.
Når den tiltalte eller mistænkte ikke er i stand til at forstå betydningen af den pågældende retsakt og dens konsekvenser, fordi vedkommende ikke er fortrolig med det strafferetlige sprog, er mulighederne for effektivt at anfægte den med henblik på at gøre dens (relative) ugyldighed gældende illusoriske.
85.
Det følger heraf, at en national bestemmelse (i det foreliggende tilfælde strafferetsplejelovens artikel 120), der foreskriver en frist for anfægtelse af en ugyldig retsakt, hvis indhold ikke er forståeligt for den person, som den er rettet til, på grund af manglende tolkebistand og oversættelse til et sprog, som vedkommende behersker, ikke er i overensstemmelse med effektivitetsprincippet.
86.
I et sådant tilfælde kræver effektiviteten af retten til oversættelse og tolkebistand, der er beskyttet ved direktiv 2010/64, og af retten til information, der er sikret ved direktiv 2012/13, at fristen for at anfægte den retsakt, der er genstand for relativ ugyldighed, løber fra det tidspunkt, hvor den berørte person er fuldt ud bekendt med retsaktens indhold på et sprog, som han forstår (
26
).
87.
I modsat fald ville artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som den forelæggende ret har henvist til, og chartrets artikel 47 og 48, som fastslår retten til en retfærdig rettergang og respekten for sagsøgtes ret til forsvar, blive tilsidesat (
27
).
F.
Ugyldighed og advokatbistand
88.
Selv om den forelæggende rets spørgsmål efter dets ordlyd er begrænset til at afgøre, om en national retsregel, der ved relativ ugyldighed straffer en manglende tolkebistand og oversættelse af væsentlige processuelle retsakter, er uforenelig med direktiverne 2010/64 og 2012/13, har tvisten og retsmødet frembragt andre forhold, som kan være relevante for at give den forelæggende ret et nyttigt svar.
89.
Det første er, at TL, som det fremgår af forelæggelseskendelsen, blev bistået af en advokat, som blev orienteret om de væsentligste afgørelser (herunder kendelsen, hvorved den betingede straf blev gjort ubetinget), men som ikke anfægtede dem (
28
).
90.
TL’s advokat kunne ganske vist have anfægtet en af disse afgørelser inden for den relevante frist med den begrundelse, at de var ugyldige, da hans klient netop på grund af den manglende tolkning og oversættelse af dokumenterne ikke kunne have været bekendt med de forpligtelser, som han påtog sig ved at afgive identitets- og opholdserklæringen.
91.
Advokatens indgriben er bl.a. fastsat i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2012/13: Den mistænkte eller tiltalte eller dennes advokat har »ret til i overensstemmelse med procedurerne i den nationale lovgivning at anfægte de kompetente myndigheders mulige undladelse af eller afslag på at fremlægge information« om hans ret til tolkning og oversættelse.
92.
Retten til at anfægte en retsakt i overensstemmelse med de nationale bestemmelser tilkommer således ikke kun den mistænkte eller tiltalte, men også dennes advokat. Selv om fortolkningen af sidstnævnte spørgsmål henhører under den forelæggende ret, synes alt at indikere, at den er i overensstemmelse med denne bestemmelse i direktiv 2012/13.
93.
Det andet forhold, der hænger sammen med det foregående, er, at TL’s advokats passivitet betød, at de processuelle handlinger, der var byrdefulde for hans klient (navnlig kendelsen, hvorved den betingede straf blev gjort ubetinget), ikke blev anfægtet, selv om de var åbenlyst ugyldige (
29
).
94.
Det skal i denne forbindelse erindres, at det tilkommer den retslige myndighed at sikre, at den mistænkte eller tiltalte (i dette tilfælde »arguido«) ud over bistand fra en advokat også er korrekt informeret om sin ret til tolkning og oversættelse. Retten til sådanne oplysninger følger direkte af artikel 3 i direktiv 2012/13, er nedfældet i strafferetsplejelovens artikel 61 og anerkendes for den tiltalte eller mistænkte som berørt person, dvs. uanset om vedkommende er bistået af en advokat eller ej.
95.
Bistand fra en advokat fritager således ikke de retslige myndigheder eller i givet fald politimyndigheden fra at informere den berørte person om retten til oversættelse af væsentlige dokumenter i straffesager og til tolkning af mundtlige udtalelser på et sprog, som han forstår (
30
).
G.
Retskraft
96.
I det hypotetiske tilfælde, at den portugisiske strafferetsplejelovgivning ikke indeholder mekanismer til prøvelse af retsakter (
31
), der er genstand for relativ ugyldighed og har fået retskraft, tilkommer det den forelæggende ret at afgøre, om det stadig er muligt at tage en ugyldig afgørelse som den her omhandlede op til fornyet overvejelse med henblik på at genskabe den deraf følgende situations forenelighed med EU-retten (
32
).
97.
Uden at have til hensigt at træde i stedet for Domstolen i denne vurdering er jeg i tvivl om, hvorvidt ophævelsen af en frihedsstrafs betingede karakter reelt har retskraft, eller om den tværtimod kan omgøres under hensyntagen til de principper, som en betinget straf er knyttet til.
98.
Disse principper er generelt inspireret af hensigten om at begrænse fængselsstraffen for visse lovovertrædelser, såfremt der er rimelige udsigter til fremtidig rehabilitering, og det formodes, at den dømte ikke vil begå nye lovovertrædelser. Retsinstanserne råder i almindelighed også over vide beføjelser til i lyset af ændrede omstændigheder at vurdere, om straffen på et tidspunkt skal gøres betinget, uden nødvendigvis at være bundet af tidligere afgørelser, der er truffet på baggrund af de på det tidspunkt gældende omstændigheder.
99.
Ud fra dette synspunkt er jeg af den opfattelse, at der ikke ville være noget til hinder for, at den samme ret, som uden at høre den berørte person har gjort en betinget straf ubetinget, efterfølgende kan beslutte, efter anmodning fra den pågældende og efter at have hørt vedkommendes begrundelse for den manglende overholdelse af identitets- og opholdserklæringens indhold, at gøre fængselsstraffen betinget på ny.
100.
Herved kunne den ret, der afsagde den betingede dom, tage udgangspunkt i de kriterier, der i henhold til direktiv (EU) 2016/343 (
33
) regulerer genoptagelse af straffesager, i tilfælde hvor den dømte person er blevet dømt in absentia (
34
).
101.
Det er korrekt, at direktiv 2016/343 for så vidt angår retten til at være til stede under retssagen ikke finder anvendelse på en beslutning om betingelserne for en straffuldbyrdelses suspension (som pr. definition finder sted efter retssagen). Når der imidlertid som her er tale om en proceduremæssig afgørelse, der indebærer frihedsberøvelse, og den pågældende person uden egen skyld ikke er blevet informeret om sin ret til at blive hørt, inden afgørelsen træffes (
35
), mener jeg, at direktiv 2016/343 indeholder kriterier, som i dette tilfælde kan overføres analogt.
102.
Anvendelsen af disse kriterier i et tilfælde, hvor en person ikke har givet møde i et retsmøde om at gøre en betinget straf ubetinget af en grund, som han ikke selv er herre over (fordi han ikke behersker processproget og ikke har modtaget oversættelses- og tolkebistand, og fordi han ikke var bekendt med de forpligtelser, der følger af identitets- og opholdserklæringen), ville betyde, at han, når retsmødet har fundet sted, og han er blevet fundet, skal underrettes om de handlinger, der er foretaget i hans fravær. Fra dette tidspunkt kan vedkommende beslutte enten ikke at påberåbe sig dette forhold med henblik på at anfægte lovligheden af den pågældende retsakt, eller at fremsætte ønske om, at retsmødet gentages for at deltage heri (
36
).
103.
Disse betragtninger fremhæver, at den beskyttelse, som retskraftens uigenkaldelighed yder af hensyn til retssikkerheden, efter min opfattelse ikke omfatter retsafgørelser som den, der i den foreliggende sag er truffet i den berørte persons fravær, når vedkommende uden egen skyld ikke var bekendt med den forpligtelse (til ikke at skifte bopæl), hvis manglende overholdelse førte til frihedsberøvelsen.
104.
Såfremt den forelæggende ret på trods af det ovenstående fastholder de omtvistede kendelsers retskraft, skal det undersøges, i hvilket omfang retskraft udgør en uovervindelig hindring for anvendelsen af de EU-retlige regler, som den forelæggende ret selv anerkender at have tilsidesat.
105.
I Domstolens retspraksis er behandlingen af retskraft som en begrænsning af EU-rettens forrang efter min opfattelse endnu ikke tilstrækkelig moden til at fjerne al den tvivl, som denne institution har rejst i forbindelse med nationale retsafgørelser, der er i strid med EU-retten (
37
).
106.
Domstolen har umiddelbart accepteret, at retskraften, der følger af retssikkerhedsprincippet, kan have forrang for andre hensyn i forbindelse med tilsidesættelse af de EU-retlige regler, således at retsafgørelser, der er blevet endelige, er uanfægtelige, idet de ikke er blevet anfægtet inden for den lovbestemte frist (
38
).
107.
Siden Lucchini-dommen (
39
) har Domstolen imidlertid med større klarhed indført undtagelser fra retskraftens absolutte prævalens, idet den i denne sammenhæng har udvidet relevansen af ækvivalens- og effektivitetsprincippet, som regulerer samspillet mellem EU-retten og medlemsstaternes regler, der er vedtaget i kraft af deres procesautonomi, til også at gælde i denne sammenhæng (
40
).
108.
Domstolen har i nyere domme (
41
) udvidet anvendelsesområdet for undtagelserne til uigenkaldelighed af nationale retsafgørelser, der har retskraft, netop ved at påberåbe sig effektivitetsprincippet med henblik på at løse problemet med manglende anvendelse af EU-retlige regler (
42
).
109.
For så vidt angår effektivitetsprincippet kræver Domstolens retspraksis en vurdering af de interne regler i lyset af den plads, de indtager i proceduren som helhed. Der skal »i givet fald tages hensyn til de principper, der ligger til grund for den pågældende nationale retspleje, såsom beskyttelsen af retten til forsvar, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig sagsbehandling« (
43
).
110.
Under omstændigheder som i den foreliggende sag, hvor tilsidesættelsen af EU-retten indebærer både en tilsidesættelse af chartrets artikel 47 og artikel 48, stk. 2, som fastslår retten til en retfærdig rettergang og respekten for den tiltaltes ret til forsvar, skal den nationale ret sikre, at disse rettigheder ikke bliver indholdsløse og finde en proceduremæssig løsning i sit eget retssystem, der gør det muligt at give dem virkning.
111.
Den portugisiske regering har under retsmødet fremhævet, at denne løsning kan findes i strafferetsplejeloven, som giver den dømmende ret mulighed for at foretage en fornyet prøvelse af ophævelsen af en straffuldbyrdelses betingede karakter, selv om beslutningen ikke er blevet anfægtet inden for den fastsatte frist.
V. Forslag til afgørelse
112.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at svare appeldomstolen i Évora som følger:
»Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20. oktober 2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager
–
finder ikke anvendelse på retssager efter den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling, som den pågældende retsforfølges for
–
finder imidlertid anvendelse på processuelle handlinger forud for den nævnte endelige afgørelse, når de pågældende rettigheder herved krænkes, samt på de konsekvenser, der følger heraf for efterfølgende handlinger
–
er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter en manglende udpegelse af en tolk og manglende oversættelse af væsentlige retsakter kan anfægtes og erklæres relativt ugyldig, når en tiltalt eller en mistænkt ikke forstår processproget, forudsat, at a) den rimelige frist for at anfægte den ugyldige retsakt begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor den pågældende person er blevet informeret om sin ret til tolkning og oversættelse på et sprog, som han forstår, og b) artikel 47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som stadfæster retten til en retfærdig rettergang og respekten for den anklagedes ret til forsvar, overholdes.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.10.2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (EUT 2010, L 280, s. 1).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1).
(
4
) – Strafferetsplejeloven, offentliggjort i Diário da República nr. 78/87 af 17.2.1987 (herefter »strafferetsplejeloven«).
(
5
) – Disse tilfælde, som supplerer de ugyldigheder, der er fastlagt i andre lovbestemmelser, er: a) utilstrækkeligt antal af dommere eller nævninge, der skal udgøre retten, eller overtrædelse af de retlige regler om, hvordan deres respektive sammensætning skal fastlægges, b) manglende oplysning om sagen fra anklagemyndighedens side, jf. strafferetsplejelovens artikel 48, samt anklagemyndighedens fravær i de handlinger, hvortil dens tilstedeværelse er påkrævet, c) den anklagedes eller dennes forsvarsadvokats fravær i de tilfælde, hvor loven kræver deres respektive fremmøde, d) manglende forundersøgelse eller efterforskning i de tilfælde, hvor loven påkræver en sådan, e) tilsidesættelse af kompetencereglerne, uden at dette berører bestemmelserne i strafferetsplejelovens artikel 32, stk. 2, f) anvendelse af særlige processuelle procedurer, uden for de tilfælde, der er fastsat i loven.
(
6
) – Forelæggelseskendelsen, afsnit II.III. Det fremgår af samme afsnit, at der ikke blev udpeget en tolk til at bistå »arguido«, hverken i denne retsakt eller i forbindelse med identitets- og opholdserklæringen.
(
7
) – Forelæggelsesafgørelsens præmis I.III
(
8
) – Navnlig kendelsen om opførelse som »arguido« og indkaldelserne til møde for retten (se punkt 32 i dette forslag til afgørelse).
(
9
) – I samme retning havde retten i første instans gjort gældende, at den var af den opfattelse, at TL havde påberåbt sig, at identitets- og opholdserklæringen og forkyndelsen, der var affattet på portugisisk, var ugyldige i henhold til strafferetsplejelovens artikel 495, stk. 2, og at kendelsen, hvorved den betingede dom blev gjort ubetinget, var ugyldig.
(
10
) – Ifølge forelæggelseskendelsen er de to direktiver som sådan ikke formelt blevet gennemført i portugisisk ret inden den dato, der var fastsat for deres gennemførelse. Kommissionen oplyser (fodnote 3 i sit skriftlige indlæg), at den i 2021 har indledt en traktatbrudsprocedure mod Portugal for ikke at have gennemført de to direktiver korrekt i national ret. Den portugisiske regering har under retsmødet gjort gældende, at den praktiske anvendelse af strafferetsplejelovens regler er i overensstemmelse med indholdet af direktiv 2010/64 og 2012/13.
(
11
) – Dom af 15.10.2015, Covaci (C-216/14, EU:C:2015:686, præmis 30).
(
12
) – Kommissionen har til støtte for det modsatte synspunkt påberåbt sig præmis 54 og 55 i dom af 27.5.2019, C-508/18 og C-82/19 PPU (OG PI, anklagemyndigheden i Lübeck og Zwickau, EU:C:2019:456), om arrestordrer og overgivelsesordrer. I præmis 54 i den nævnte dom anføres, at begrebet »»procedure«, […] må forstås bredt, kan dække straffesagen i sin helhed, dvs. den fase, der ligger forud for strafferetssagen, selve strafferetssagen og fasen med henblik på fuldbyrdelse af den endelige afgørelse fra en straffedomstol, der afsiges mod en person, der er blevet kendt skyldig i en straffelovsovertrædelse«.
(
13
) – Dom af 9.6.2016, Balogh (C-25/15, EU:C:2016:423, præmis 36 og 37), min fremhævelse.
(
14
) – Dom af 16.12.2021, AB m.fl. (Ophævelse af amnesti) (C-203/20, EU:C:2021:1016, præmis 70).
(
15
) – Identitets- og opholdserklæringen er en af de »tvangsforanstaltninger«, der er omfattet af strafferetsplejeloven.
(
16
) – I tilfælde af domfældelse opretholdes identitets- og opholdserklæringens virkninger, indtil straffen er fuldbyrdet.
(
17
) – En tilsvarende forbindelse mellem processuelle handlinger ses i dom af 12.10.2017, Sleutjes, (C-278/16, EU:C:2017:757, præmis 30 og 31).
(
18
) – I overensstemmelse med det, som er anført i punkt 44-50 i dette forslag til afgørelse, er jeg af den opfattelse, at en »afgørelse om frihedsberøvelse« i denne sammenhæng skal forstås som enhver afgørelse, der er truffet før dommen, og ikke afgørelser, der er truffet som led i fuldbyrdelsen af dommen. Det modsatte fald ville falde uden for anvendelsesområdet for direktiv 2010/64.
(
19
) – Dom af 15.10.2015, Covaci (C-216/14, EU:C:2015:686, præmis 50): »Det tilkommer […] den forelæggende ret under hensyntagen til bl.a. kendetegnene for den procedure, der finder anvendelse på den i hovedsagen omhandlede strafferetlige kendelse […], og til den sag, som er indbragt for den, at fastslå, om en skriftlig indsigelse mod en strafferetlig kendelse skal anses for et væsentligt dokument, som det er nødvendigt at oversætte.«
(
20
) – Dom af 3.9.2014, Deckmyn og Vrijheidsfonds (C-201/13, EU:C:2014:2132, præmis 15).
(
21
) – Strafferetsplejelovens artikel 92 vedrører udelukkende tolkning og ikke (skriftlig) oversættelse. Der bør ikke være større vanskeligheder ved at afhjælpe denne mangel i forhold til direktiv 2010/64 ved at anvende princippet om fortolkning i overensstemmelse med EU-retten, således at bestemmelsen i denne artikel udvides analogt til også at omfatte oversættelse af væsentlige dokumenter i sagen, således som den portugisiske regering gjorde gældende i retsmødet. Fortolkningen af strafferetsplejelovens artikel 92 tilkommer imidlertid udelukkende de portugisiske domstole.
(
22
) – 25. betragtning til direktiv 2012/13.
(
23
) – 14. betragtning til direktiv 2010/64. På listen over processuelle rettigheder i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2012/13, som er kumulativ, er retten til tolkning og oversættelse et grundlæggende element: uden den kan information om øvrige rettigheder blive virkningsløs.
(
24
) – Principper, der er nævnt i præmis 41-44 i dom af 2.3.2021, Prokuratuur (Betingelser for adgang til oplysninger om elektronisk kommunikation) (C-746/18, EU:C:2021:152), og bekræftet i dom af 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána m.fl. (C-140/20, EU:C:C:2022:258, præmis 127). Begge domme drejede sig om, hvorvidt visse beviser, der i straffesager var fremskaffet i strid med EU-reglerne, kunne antages til realitetsbehandling. Doktrinen kan overføres med de fornødne ændringer til andre overtrædelser af de EU-regler, der finder anvendelse på straffesager.
(
25
) – Jf. fodnote 21 i dette forslag til afgørelse. Kommissionen deler denne opfattelse (punkt 31 i dens skriftlige indlæg) og har tilføjet, at »den forelæggende ret synes at gå ud fra, at denne bestemmelse [strafferetsplejelovens artikel 120, stk. 2, litra c),] kan finde anvendelse analogt på manglende oversættelse«.
(
26
) – Under retsmødet har den portugisiske regering ikke blot bekræftet, at dette er muligt i henhold til strafferetsplejeloven, men at retten, hvis den finder, at der sket en tilsidesættelse som den her omhandlede, skal træffe passende foranstaltninger for at afhjælpe de opståede mangler.
(
27
) – Af femte betragtning til direktiv 2010/64 fremgår, at »dette direktiv respekterer disse rettigheder og bør gennemføres i overensstemmelse hermed«.
(
28
) – I retsmødet har såvel Kommissionen som den portugisiske regering imidlertid bekræftet, at TL ikke modtog advokatbistand i forbindelse med formaliseringen af identitets- og opholdserklæringen. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve dette.
(
29
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol finder, at en anklaget person i henhold til artikel 6, stk. 3, litra c), i EMRK har ret til retshjælp, der er praktisk og effektiv og ikke teoretisk eller illusorisk. Der kan ikke være tale om effektiv retshjælp, når den beskikkede advokat unddrager sig sine forpligtelser. Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 26.7.2011, Huseyn m.fl. mod Azerbayan (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, § 180).
(
30
) – I retsmødet har den portugisiske regering gjort gældende, at advokatbistand ikke erstatter det i strafferetsplejelovens artikel 63, stk. 1, fastsatte krav om, at visse retsakter skal meddeles personligt til den mistænkte eller tiltalte på en for ham forståelig måde.
(
31
) – Dette skal forstås som det ekstraordinære retsmiddel, der i visse retssystemer gør det muligt at anfægte endelige retsakter af særlige grunde.
(
32
) – Som den portugisiske regering fremførte i retsmødet, har den dømmende domstol sådanne beføjelser, selv om afgørelsen ikke er blevet anfægtet i tide.
(
33
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
(
34
) – Dom af 19.5.2022, Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt), (C-569/20, EU:C.2022:401), om anvendelse af direktiv 2016/343 på personer, der er dømt in absentia.
(
35
) – Strafferetsplejelovens artikel 495, stk. 2, kræver, at den dømte høres for at kunne træffe afgørelse om, hvorvidt omstændighederne for at gøre straffen betinget er opfyldt.
(
36
) – Dette er situationen i den tvist, der var omhandlet i dom af 13.2.2020, Spetsializirana prokuratura (Retsmøde uden at den tiltalte er til stede) (C-688/18, EU:C:2020:94, præmis 49).
(
37
) – Turmo, A.: »National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law«, Common Market Law Review, 2021, bind 58, nr. 2, s. 361-390.
(
38
) – Domstolen har henledt opmærksomheden på »vigtigheden af retskraftprincippet både inden for Unionens retsorden og i de nationale retsordener. Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det nemlig påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, […] efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes«. Dom af 6.10.2015, Târșia (C-69/14, EU:C:2015:662, præmis 28).
(
39
) – Dom af 18.7.2007 (C-119/05, EU:C:2007:434, præmis 63): EU-retten »er til hinder for anvendelse af en bestemmelse i national ret, der har til formål at fastslå princippet om retskraft, såsom artikel 2909 i den italienske codice civile, såfremt dens anvendelse er til hinder for tilbagesøgning af en statsstøtte, der er tildelt i strid med fællesskabsretten, og hvis uforenelighed med fællesmarkedet er blevet fastslået ved en kommissionsbeslutning, der er blevet endelig«.
(
40
) – Dom af 10.7.2014, Impresa Pizzarotti (C-213/13, EU:C:2014:2067, præmis 54): »Hvis der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, tilkommer det medlemsstaterne i deres interne retsorden at fastsætte fremgangsmåderne for gennemførelse af princippet om retskraft i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi, dog under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.«
(
41
) – Dom af 2.4.2020, CRPNPAC og Vueling Airlines (C-370/17 og C-37/18, EU:C:2020:260, præmis 95 og 96), og domme af 17.5.2022, MA (C-600/19, EU:C:2022:394), SPV Project 1503 m.fl. (C-693/19.
EU:C:2022:395), Impuls Leasing România (C-725/19, EU:C:2022:396) og Unicaja Banco (C-869/19, EU:C:2022:397).
(
42
) – Ækvivalensprincippet giver almindeligvis ikke anledning til problemer: Retskraften finder anvendelse uafhængigt af anvendelsen af national ret eller EU-retten, hvilket udelukker en tilsidesættelse af dette princip.
(
43
) – Dom af 6.10.2015, Târșia (C-69/14, EU:C:2015:662, præmis 36 og 37). Min fremhævelse.