61995CJ0337_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-337/95,
angaaende en anmodning, som Nederlandenes Hoge Raad i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Parfums Christian Dior SA og Parfums Christian Dior BV
mod
Evora BV,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 30, 36 og artikel 177, stk. 3, samt af artikel 5 og 7 i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1),
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene C. Gulmann (refererende dommer), H. Ragnemalm og R. Schintgen samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann og L. Sevón,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Parfums Christian Dior SA og Parfums Christian Dior BV ved advokat C. Gielen, Amsterdam, og advokat H. van der Woude, Bruxelles
- Evora BV ved advokaterne D.W.F. Verkade og O.W. Brouwer, Amsterdam, samt advokat P. Wytinck, Bruxelles
- den franske regering ved kontorchef C. de Salins og ekspeditionssekretaer P. Martinet, begge Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede
- den italienske regering ved afdelingschef U. Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, O. Fiumara
- Det Forenede Kongeriges regering ved L. Nicoll, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget, bistaaet af barrister M. Silverleaf
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved B.J. Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der er afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 5. februar 1997 af Parfums Christian Dior SA og Parfums Christian Dior BV ved C. Gielen og H. van der Woude, af Evora BV ved O.W. Brouwer, advokat L. de Gryse, Bruxelles, og P. Wytinck, af den franske regering P. Martinet og af Kommissionen ved B.J. Drijber,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 29. april 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved dom af 20. oktober 1995, indgaaet til Domstolen den 26. oktober 1995, har Nederlandenes Hoge Raad i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt seks praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af samme traktats artikel 30, 36 og artikel 177, stk. 3, samt af artikel 5 og 7 i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1, herefter »direktivet«).
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag anlagt af Parfums Christian Dior SA, Paris (herefter »Dior France«), og Parfums Christian Dior BV, Rotterdam (herefter »Dior Nederland«), mod Evora BV, Renswoude (herefter »Evora«), vedroerende sidstnaevntes reklamering for Dior-produkter, som dette selskab saelger.
3 Dior France udvikler og producerer forskellige parfumer og andre kosmetiske produkter, som saelges til forholdsvis hoeje priser, og som anses for at hoere til markedet for luksurioese kosmetiske produkter. Dior France har med henblik paa salget af sine produkter uden for Frankrig udpeget enerepraesentanter, herunder Dior Nederland i Nederlandene. Ligesom andre enerepraesentanter for Dior France i Europa goer Dior Nederland med hensyn til distribution af Dior-produkter i Nederlandene brug af et selektivt distributionssystem, der gaar ud paa, at Dior-produkterne kun maa forhandles af udvalgte forhandlere, som har forpligtelse til kun at levere til endelige aftagere og aldrig at viderelevere til andre forhandlere, medmindre disse ligeledes er udvalgt til salg af Dior-produkter.
4 I Benelux har Dior France eneret til maerkerne Eau Sauvage, Poison, Fahrenheit og Dune, bl.a. for parfume. Disse varemaerker fremstaar med en emballage, hvori flakonerne med parfumerne med disse navne saelges. Dior France er desuden indehaver af ophavsretten saavel til disse emballager som til de naevnte flakoner samt til emballager og flakoner til produkter, der saelges under betegnelsen Svelte.
5 Evora driver under sit datterselskab Kruidvat's navn en betydelig kaede af materialvarebutikker. Skoent Kruidvat's butikker ikke er blevet udvalgt som forhandlere af Dior Nederland, saelger de Dior-produkter, som Evora har erhvervet ved parallelimport. Lovligheden af forhandlingen af disse produkter anfaegtes ikke under hovedsagen.
6 Under et julesalgsfremstoed i 1993 udboed Kruidvat Dior-produkterne Eau Sauvage, Poison, Fahrenheit, Dune og Svelte til salg og afbildede herved i sine reklamefoldere nogle af disse produkters emballage og flakoner. Ifoelge forelaeggelsesdommen sigtede gengivelsen af emballagerne og flakonerne udelukkende, direkte og klart til den til salg udbudte vare samt skete paa en maade, der er saedvanlig for forhandlere i branchen.
7 Da Dior France og Dior Nederland (herefter »Dior«) fandt, at denne reklamering ikke svarede til Dior-maerkernes luksurioese og prestigebetonede image, sagsoegte de Evora ved Rechtbank, Haarlem, og gjorde gaeldende, at Evora havde kraenket disse varemaerker. Der nedlagdes paastand om, at Evora tilpligtedes at ophoere med og afholde sig fra at goere brug af Dior's billedmaerker og enhver mangfoldiggoerelse eller gengivelse af deres produkter i kataloger, brochurer, annoncer eller paa enhver anden maade. Dior gjorde navnlig gaeldende, at Evora's brug af Dior's varemaerker var i strid med Benelux-varemaerkeloven i den paa det paagaeldende tidspunkt gaeldende version og var sket paa en saadan maade, at deres luksurioese og prestigebetonede image kunne lide skade. Dior har desuden haevdet, at Evora's reklamering kraenkede Dior's ophavsrettigheder.
8 Praesidenten for Rechtbank gav Dior medhold, saaledes at det blev paalagt Evora oejeblikkeligt at ophoere med og afholde sig fra enhver brug af Dior's billedvaerker samt enhver udbredelse eller gengivelse af de paagaeldende Dior-produkter i kataloger, brochurer, annoncer og paa enhver anden maade, som ikke er i overensstemmelse med den for Dior saedvanlige maade at reklamere paa. Evora kaerede denne kendelse til Gerechtshof, Amsterdam.
9 Denne ret ophaevede den kaerede kendelse og naegtede at traeffe de begaerede forholdsregler. Den forkastede bl.a. Dior's argument om, at sidstnaevnte kunne modsaette sig videreforhandling af produkterne i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, hvorefter indehaveren af et varemaerke kan modsaette sig brug af varemaerket for varer, som er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke af indehaveren, saafremt skellig grund berettiger det, isaer i tilfaelde, hvor varernes tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert. Gerechtshof fandt, at denne bestemmelse alene sigter til kraenkelse af varemaerkets omdoemme ved en forringelse af det paagaeldende varemaerkes fysiske tilstand.
10 Dior indgav kassationsanke mod denne afgoerelse til Hoge Raad. Selskabet gjorde bl.a. gaeldende, at »varernes tilstand« som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 2, ogsaa omfatter varens »psykiske« tilstand, nemlig varens prestigebetonede fremtraeden og image samt den foelelse af luksus, der udgaar fra denne paa grund af den praesentations- og reklameringsmaade, indehaveren af varemaerket har valgt som led i udoevelsen af sine varemaerkerettigheder.
11 Evora har bl.a. anfoert, at dette selskabs reklamering - som er sket paa en maade, der er saedvanlig for handlende i den paagaeldende branche - ikke gjorde indgreb i Dior's enerettigheder, og at direktivets bestemmelser samt traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for, at Dior under henvisning til sine varemaerkerettigheder og sine ophavsrettigheder kan forbyde Evora at reklamere for de Dior-produkter, som Evora forhandler.
12 Paa denne baggrund fandt Hoge Raad, at der burde forelaegges Benelux-Domstolen praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Benelux-varemaerkeloven, og at der burde forelaegges De Europaeiske Faellesskabers Domstol praejudicielle spoergsmaal vedroerende faellesskabsretten. Herved rejste Hoge Raad spoergsmaalet, om det er Hoge Raad eller Benelux-Domstolen, som konkret maa anses for at vaere den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og som derfor i henhold til traktatens artikel 177, stk. 3, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
13 Hoge Raad har desuden bemaerket, at skoent Benelux-staterne endnu ikke paa tidspunktet for afsigelsen af dens forelaeggelsesdom havde tilpasset deres lovgivning til direktivet, selv om fristen herfor var udloebet, er fortolkningen af direktivet ikke uden betydning i betragtning af Domstolens praksis, der gaar ud paa, at naar en borger paaberaaber sig et direktiv, som ikke er blevet gennemfoert i den nationale retsorden inden for den fastsatte frist, skal de nationale bestemmelser i videst mulig omfang fortolkes i lyset af direktivets ordlyd og formaal (jf. bl.a. dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325). For det tilfaelde, at det ikke er muligt at fortolke de paagaeldende nationale bestemmelser i samklang med direktivet, opstaar der i oevrigt et spoergsmaal om fortolkningen af traktatens artikel 30 og 36.
14 Hoge Raad har derfor besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Saafremt der under en sag om varemaerkeret i et af Benelux-landene i forbindelse med fortolkningen af den ensartede Benelux-lov om varemaerker opstaar et spoergsmaal om fortolkningen af Raadet for De Europaeiske Faellesskabers foerste direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (89/104/EOEF), er det da den oeverste nationale domstol eller Benelux-Domstolen, der skal anses for at vaere den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og som derfor i henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 3, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen?
2) Er det foreneligt med det naevnte direktivs opbygning, navnlig med dets artikel 5 til og med artikel 7, at antage, at naar der er tale om videreforhandling af varer, som er bragt i handelen i Faellesskabet under et varemaerke af indehaveren af dette varemaerke eller med hans samtykke, staar det ogsaa (videre-)forhandleren frit for at bruge dette varemaerke for at goere offentligheden bekendt med denne videreforhandling?
3) Saafremt spoergsmaal 2) besvares bekraeftende, er der da undtagelser fra denne regel?
4) Saafremt spoergsmaal 3) besvares bekraeftende, kan der da goeres en undtagelse for det tilfaelde, at varemaerkets reklamefunktion bliver truet ved, at (videre-)forhandleren ved den maade, hvorpaa han bruger varemaerket ved den naevnte bekendtgoerelse, tilfoejer dette maerkes luksurioese og prestigebetonede image skade?
5) Kan der vaere tale om 'skellig grund' i den i direktivets artikel 7, stk. 2, forudsatte betydning, saafremt varernes 'psykiske tilstand' - nemlig varernes stil, prestigebetonede image og luksurioese udstraaling som foelge af den maade, hvorpaa varemaerkeindehaveren under brug af sin varemaerkeret har valgt at praesentere dem og reklamere for dem - aendres eller forringes ved den maade, hvorpaa (videre-)forhandleren reklamerer for varerne?
6) Er EF-traktatens artikel 30 og 36 til hinder for, at indehaveren af et (billed-)maerke eller indehaveren af en ophavsret, som vedroerer de flakoner og emballager, der anvendes til hans varer, under henvisning til denne varemaerkeret eller denne ophavsret goer det umuligt for en (videre-)forhandler, som frit maa forhandle disse varer, at goere reklame for denne vare paa en maade, som er saedvanlig for detailhandlere i den paagaeldende branche? Gaelder dette ogsaa, saafremt (videre-)forhandleren ved den maade, hvorpaa han goer brug af varemaerket i sit reklamemateriale, paafoerer dette varemaerkes luksurioese og prestigebetonede image skade, henholdsvis hvis offentliggoerelsen og mangfoldiggoerelsen sker under saadanne omstaendigheder, at der kan paafoeres indehaveren af ophavsretten skade?«
Det foerste spoergsmaal
15 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen,
- at Benelux-Domstolen er blevet oprettet ved en traktat undertegnet i Bruxelles den 31. marts 1965 mellem Kongeriget Belgien, Storhertugdoemmet Luxembourg og Kongeriget Nederlandene, og at den er sammensat af dommere fra de hoejeste retsinstanser i hver af de tre stater, og
- at Hoge Raad ifoelge den naevnte traktats artikel 6, stk. 3, sammenholdt med artikel 10 i Benelux-konventionen om varemaerker, som er indgaaet den 19. marts 1962 mellem Benelux' tre medlemsstater, i princippet er forpligtet til at forelaegge Benelux-Domstolen praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af Benelux-varemaerkeloven, som er bilag til den naevnte konvention.
16 Artikel 6 i traktaten om oprettelse af Benelux-Domstolen lyder saaledes:
»1) I de nedennaevnte tilfaelde paakender Benelux-Domstolen spoergsmaal om fortolkningen af de i henhold til artikel 1 udpegede retsregler, som opstaar under tvister, der verserer enten for retterne i ét af de tre lande paa deres omraade i Europa ...
2) Naar det fremgaar, at en afgoerelse i en sag, der verserer for en national ret, forudsaetter loesning af en vanskelighed ved fortolkningen af en retsregel, som er udpeget i henhold til artikel 1, kan retten, hvis den finder en afgoerelse paa dette punkt noedvendig for at afsige dom, ogsaa af egen drift udsaette enhver afgoerelse, for at Benelux-Domstolen kan udtale sig om fortolkningsspoergsmaalet.
3) Under de i foregaaende stykke naevnte omstaendigheder er en national ret, hvis afgoerelser ikke kan indbringes for en hoejere national retsinstans, pligtig at forelaegge sagen for Benelux-Domstolen ...«
17 Samme traktats artikel 7, stk. 2, bestemmer desuden foelgende:
»De nationale retter, som dernaest traeffer afgoerelse i sagen, er bundet af den fortolkning, der fremgaar af Benelux-Domstolens afgoerelse.«
18 Det er med henblik paa dette retssystem, at den nationale ret med sit foerste spoergsmaal oensker klarlagt, om det, saafremt der rejses et spoergsmaal om fortolkningen af direktivet under en sag, der verserer i en af Benelux' medlemsstater og vedroerer fortolkningen af Benelux-varemaerkeloven, er den oeverste nationale domstol eller Benelux-Domstolen, der er den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og som derfor i henhold til traktatens artikel 177, stk. 3, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
19 Ved besvarelsen af dette spoergsmaal maa der foerst tages stilling til, om en ret som Benelux-Domstolen har mulighed for at forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal, og i givet fald om den kan vaere forpligtet til at goere det.
20 For det foerste fremgaar det, at den nationale ret med sit spoergsmaal korrekt gaar ud fra den forudsaetning, at en ret som Benelux-Domstolen er en instans, der kan forelaegge praejudicielle spoergsmaal.
21 Der er nemlig ingen gyldig grund til, at en ret, der er faelles for flere medlemsstater, ikke skulle kunne forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal i lighed med hver enkelt af disse medlemsstaters retter.
22 Herved maa der navnlig henses til, at Benelux-Domstolen har til opgave at sikre en ensartet anvendelse af de tre Benelux-staters faelles retsregler, og at sagens behandling for den udgoer et led i de sager, der verserer for de nationale domstole, og ved hvis afslutning den endelige fortolkning af de faelles retsregler i Benelux fastslaas.
23 At tillade en ret som Benelux-Domstolen, naar den skal fortolke faellesskabsbestemmelser under udfoerelsen af sin opgave, at goere brug af proceduren efter traktatens artikel 177 er foelgelig i samklang med denne bestemmelses formaal, som er at sikre en ensartet fortolkning af faellesskabsretten.
24 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet, om en ret som Benelux-Domstolen kan vaere forpligtet til at indbringe en sag for Domstolen, bemaerkes, at traktatens artikel 177, stk. 3, bestemmer, at saafremt der rejses et praejudicielt spoergsmaal under en retssag ved en national ret, hvis afgoerelse ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, er retten pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
25 Ifoelge Domstolens praksis er denne forelaeggelsespligt et led i samarbejdet mellem de nationale retter, som skal anvende EF-retten, og Domstolen, og skal sikre, at EF-retten anvendes korrekt og fortolkes ensartet i alle medlemsstaterne (jf. bl.a. dom af 6.10.1982, sag 283/81, CILFIT, Sml. s. 3415, praemis 7). Det fremgaar ligeledes af retspraksis, at artikel 177, stk. 3, navnlig har til formaal at forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som ikke er i overensstemmelse med faellesskabsretten (jf. bl.a. dom af 24.5.1977, sag 107/76, Hoffmann-La Roche, Sml. s. 957, praemis 5, og af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Morson og Jhanjan, Sml. s. 3723, praemis 8).
26 I denne forbindelse fremgaar det, at naar en afgoerelse truffet af en ret som Benelux-Domstolen, der endeligt afgoer spoergsmaal om fortolkningen af den ensartede Benelux-ret, ikke kan appelleres, kan en saadan ret vaere forpligtet til at indbringe en sag for Domstolen i henhold til artikel 177, stk. 3, naar der rejses et spoergsmaal om fortolkningen af direktivet for den.
27 Hvad i oevrigt angaar spoergsmaalet, om Hoge Raad kan vaere forpligtet til at forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal, staar det fast, at en saadan oeverste national ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ej heller kan appelleres, ikke kan afsige dom uden foerst at forelaegge sagen for Domstolen i henhold til traktatens artikel 177, stk. 3, naar der rejses et spoergsmaal om fortolkningen af faellesskabsretten for den.
28 Det foelger dog ikke noedvendigvis heraf, at begge retter i en situation som af den af Hoge Raad beskrevne faktisk er forpligtet til at indbringe sagen for Domstolen.
29 Det er nemlig fastslaaet i Domstolens faste praksis, at selv om artikel 177, sidste stykke, ubetinget forpligter nationale retsinstanser, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, til at forelaegge Domstolen ethvert fortolkningsspoergsmaal, som er blevet rejst for dem, kan retskraften af Domstolens fortolkning i medfoer af artikel 177 imidlertid bevirke, at forudsaetningen for denne forpligtelse bortfalder, og at den saaledes bliver indholdsloes. Saaledes forholder det sig isaer, naar det rejste spoergsmaal materielt set er identisk med et spoergsmaal, som allerede har vaeret genstand for en praejudiciel afgoerelse i et lignende tilfaelde (jf. bl.a. den naevnte CILFIT-dom, praemis 13, og dom af 27.3.1963, forenede sager 28/62, 29/62 og 30/62, Da Costa m.fl., Sml. 1954-1964, s. 395, org. ref.: Rec. s. 59). Dette gaelder saa meget desto mere og tillige, naar det rejste spoergsmaal er materielt identisk med et spoergsmaal, som allerede har vaeret genstand for en praejudiciel afgoerelse i samme nationale sag.
30 Det foelger heraf, at hvis en national ret som Hoge Raad foer forelaeggelse for Benelux-Domstolen goer brug af sin mulighed for at forelaegge Domstolen det under sagen rejste spoergsmaal, kan retskraften af Domstolens fortolkning fritage en ret som Benelux-Domstolen for pligten til at stille et spoergsmaal, der materielt er identisk, foer den afsiger dom. Omvendt er en ret som Benelux-Domstolen, saafremt en national ret som Hoge Raad ikke forud har indbragt sagen for Domstolen, pligtig til at forelaegge det rejste spoergsmaal for Domstolen, hvis afgoerelse saa kan fritage Hoge Raad for pligten til at stille et materielt set identisk spoergsmaal, foer den afsiger dom.
31 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at saafremt et spoergsmaal om fortolkning af direktivet rejses under en sag, der verserer i en af Benelux-medlemsstaterne og vedroerer fortolkningen af Benelux-varemaerkeloven, er en ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres - hvilket er tilfaeldet med Benelux-Domstolen og Hoge Raad - pligtig at indbringe sagen for Domstolen i henhold til traktatens artikel 177, stk. 3. Denne pligt maa dog bortfalde som indholdsloes, naar det rejste spoergsmaal materielt set er identisk med et spoergsmaal, der allerede har vaeret genstand for en praejudiciel afgoerelse i samme nationale sag.
Det andet spoergsmaal
32 Den nationale rets andet spoergsmaal gaar naermere bestemt ud paa, om direktivets artikel 5, 6 og 7 skal fortolkes saaledes, at naar varer, der er forsynet med et maerke, er blevet bragt paa det faelles marked af indehaveren af maerket eller med hans samtykke, har en forhandler, ud over muligheden for at videresaelge disse varer, ogsaa mulighed for at anvende maerket for at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af disse varer.
33 Ved besvarelsen af dette spoergsmaal skal der foerst erindres om de relevante bestemmelser i de artikler i direktivet, som den nationale forelaeggende ret har henvist til.
34 Direktivets artikel 5, som fastsaetter, hvilke rettigheder der er knyttet til varemaerket, bestemmer - for det foerste - i stk. 1, at indehaveren kan forbyde tredjemand at goere erhvervsmaessig brug af hans maerke, og i stk. 3, litra d), at det kan forbydes at anvende maerket i reklameoejemed.
35 Direktivets artikel 7, stk. 1, som handler om konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemaerket, bestemmer - for det andet - at disse rettigheder ikke giver indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af ham selv eller med hans samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
36 Dernaest bemaerkes, at mens den ret, som i henhold til direktivets artikel 5 gives indehaveren til at forbyde brug af maerket for varer, konsumeres, naar disse er markedsfoert af ham selv eller med hans samtykke, gaelder det samme med hensyn til retten til at anvende maerket for at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af disse varer.
37 Det foelger nemlig af Domstolens praksis, at direktivets artikel 7 skal fortolkes paa baggrund af traktatens regler om frie varebevaegelser, herunder artikel 36 (jf. dom af 11.7.1996, forenede sager C-427/93, C-429/93 og C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl., Sml. I, s. 3457, praemis 27), og at reglen om konsumption har til formaal at hindre, at det tillades indehaverne at opdele de nationale markeder og derved medvirke til at opretholde de prisforskelle, der kan vaere mellem medlemsstaterne (jf. dommen i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 46). Hvis retten til at bruge maerket til at bekendtgoere den videre forhandling imidlertid ikke blev konsumeret paa samme maade som retten til forhandling, ville sidstnaevnte blive gjort betydeligt vanskeligere, og formaalet med reglen om konsumption i artikel 7 ville blive forskertset.
38 Det foelger heraf, at det andet spoergsmaal skal besvares med, at direktivets artikel 5 og 7 skal fortolkes saaledes, at naar varer, der er forsynet med et varemaerke, er blevet markedsfoert i Faellesskabet af indehaveren af maerket eller med hans samtykke, har en forhandler, ud over muligheden for at videresaelge disse varer, ligeledes mulighed for at bruge varemaerket til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne.
Det tredje, fjerde og femte spoergsmaal
39 Den nationale rets tredje, fjerde og femte spoergsmaal, som behandles under ét, gaar naermere bestemt ud paa, om der vil vaere undtagelser fra den regel, der foelger af svaret paa det andet spoergsmaal, navnlig
- naar varemaerkets reklamefunktion trues ved, at forhandleren ved den maade, hvorpaa han bruger varemaerket i reklameringen, tilfoejer dette varemaerkes luksurioese og prestigebetonede image skade, og
- naar den maade, hvorpaa forhandleren reklamerer for varerne, aendrer eller forringer disse varers »psykiske« tilstand, nemlig varernes stil og prestigebetonede image og luksurioese udstraaling som foelge af den maade, hvorpaa varemaerkeindehaveren under brug af sin varemaerkeret har valgt at praesentere dem og reklamere for dem.
40 I den forbindelse bemaerkes, at ifoelge direktivets artikel 7, stk. 2, finder reglen om konsumption i stk. 1 ikke anvendelse, saafremt skellig grund berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.
41 Det maa foelgelig undersoeges, om de af den nationale ret naevnte tilfaelde er skellig grund som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 2, der berettiger indehaveren af varemaerket til at modsaette sig, at en forhandler bruger hans maerke for at goere offentligheden bekendt med den fortsatte markedsfoering af de varer, der er forsynet med dette varemaerke.
42 Herved skal der foerst henvises til, at ifoelge Domstolens faste praksis indeholder direktivets artikel 7 en fuldstaendig regulering af spoergsmaalet om konsumption af varemaerkeretten for saa vidt angaar produkter, der er markedsfoert inden for Faellesskabet, og at anvendelsen af »isaer« i stk. 2 viser, at det naevnte tilfaelde, nemlig aendring eller forringelse af de varers tilstand, der er forsynet med varemaerket, blot er anfoert som et eksempel paa, hvad der kan vaere skellig grund (jf. dommen i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 26 og 39). Desuden har denne bestemmelse til formaal at forene de grundlaeggende hensyn til beskyttelsen af varemaerkerettigheder med de grundlaeggende hensyn til de frie varebevaegelser inden for det faelles marked (dommen i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 40).
43 Dernaest bemaerkes, at kraenkelsen af varemaerkets omdoemme i princippet kan vaere skellig grund som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 2, der kan berettige, at indehaveren modsaetter sig fortsat markedsfoering af de varer, som han har markedsfoert inden for Faellesskabet, eller som er blevet markedsfoert dér med hans samtykke. Ifoelge Domstolens faste praksis vedroerende ompakning af maerkevarer har varemaerkeindehaveren en legitim interesse, der har forbindelse med varemaerkerettens saerlige genstand, i at kunne modsaette sig markedsfoering af disse varer, saafremt den ompakkede vares praesentationsmaade er egnet til at skade maerkets omdoemme (jf. dommen i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 75).
44 Det foelger heraf, at naar en forhandler goer brug af et varemaerke for at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varer, der er forsynet med varemaerket, skal der foretages en afvejning af varemaerkeindehaverens legitime interesse i at blive beskyttet mod forhandlere, der anvender hans varemaerke i reklameoejemed paa en maade, som kan kraenke varemaerkets omdoemme, og forhandlerens interesse i at kunne videresaelge de paagaeldende varer under anvendelse af de former for reklamering, som er saedvanlige i hans branche.
45 I et tilfaelde som det i hovedsagen foreliggende, hvor det drejer sig om prestigebetonede luksusvarer, maa forhandleren ikke handle paa en maade, der er illoyal i forhold til varemaerkeindehaverens legitime interesser. Han skal altsaa bestraebe sig paa at undgaa, at hans reklamering paavirker varemaerkets vaerdi ved at skade de paagaeldende varers stil og prestigebetonede image samt deres luksurioese udstraaling.
46 Imidlertid maa det ligeledes fastslaas, at den omstaendighed, at en forhandler, som saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet, for varer, der er forsynet med varemaerket, anvender de former for reklamering, som er saedvanlige i hans branche, selv om disse ikke svarer til dem, varemaerkeindehaveren selv eller hans godkendte forhandlere anvender, ikke er skellig grund som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 2, der berettiger, at indehaveren kan modsaette sig denne reklamering, medmindre det godtgoeres, at anvendelsen af varemaerket i forhandlerens reklamering, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, alvorligt skader varemaerkets omdoemme.
47 En saadan alvorlig skade kan saaledes opstaa, fordi forhandleren i den reklamefolder, han udbreder, ikke har soerget for ikke at placere varemaerket i omgivelser, der kan risikere alvorligt at forringe det image, som det er lykkedes indehaveren at skabe omkring sit varemaerke.
48 I betragtning af det foregaaende skal det tredje, det fjerde og det femte spoergsmaal besvares saaledes, at indehaveren af et varemaerke ikke i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, kan modsaette sig, at en forhandler, der saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet som de varer, der er forsynet med maerket, i overensstemmelse med de fremgangsmaader, som er saedvanlige i hans branche, bruger varemaerket til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgoeres, at brugen af varemaerket til dette formaal, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, tilfoejer det naevnte varemaerkes omdoemme alvorlig skade.
Det sjette spoergsmaal
49 Den nationale rets sjette spoergsmaal gaar naermere bestemt ud paa, om traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for, at indehaveren af en varemaerkeret eller indehaveren af en ophavsret til de flakoner og emballager, som han anvender til sine varer, under henvisning til denne varemaerkeret eller denne ophavsret hindrer en forhandler i at reklamere for videreforhandling af varerne efter en fremgangsmaade, der er saedvanlig for detailhandlere i den paagaeldende branche. Den nationale ret spoerger endvidere, om det samme gaelder, naar forhandleren ved den maade, hvorpaa han goer brug af varemaerket i sin reklamering, paafoerer dette varemaerkes luksurioese og prestigebetonede image skade, eller naar offentliggoerelsen og mangfoldiggoerelsen af dette sker under saadanne omstaendigheder, at der kan paafoeres indehaveren af ophavsretten skade.
50 I disse spoergsmaal forudsaettes det
- at indehaveren af varemaerkeretten eller af ophavsretten i de beskrevne tilfaelde ifoelge nationale retsregler paa omraadet lovligt kan forbyde en forhandler at reklamere for videreforhandling af varerne, og
- at et saadant forbud er en hindring for de frie varebevaegelser, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 30, medmindre den kan vaere berettiget af én af de grunde, der naevnes i samme traktats artikel 36.
51 I modsaetning til, hvad Dior har anfoert, antager den nationale ret med rette, at et forbud som det i hovedsagen omhandlede kan vaere en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der i princippet er forbudt i henhold til artikel 30. Det er herved tilstraekkeligt at henvise til, at der ifoelge forelaeggelsesdommen i tvisten i hovedsagen er tale om varer, som forhandleren har erhvervet gennem parallelimport, og at et forbud mod reklamering som det, der begaeres i hovedsagen, ville goere disse varers forhandling og dermed deres adgang til markedet betydeligt vanskeligere.
52 Det skal foelgelig undersoeges, om der i henhold til traktatens artikel 36 - hvorefter bestemmelserne i artikel 30-34 ikke er til hinder for saadanne forbud eller restriktioner vedroerende indfoersel, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, med forbehold af, at de ikke maa udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne - kan nedlaegges et forbud som det i hovedsagen kraevede.
53 Da der er tale om et spoergsmaal vedroerende en varemaerkeindehavers ret, bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis skal traktatens artikel 36 og direktivets artikel 7, fortolkes paa samme maade (dommen i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 40).
54 Derfor, og i betragtning af svarene paa det andet, det tredje, det fjerde og det femte spoergsmaal, skal denne del af det sjette spoergsmaal besvares med, traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at indehaveren af et varemaerke ikke kan modsaette sig, at en forhandler, der saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet som de varer, der er forsynet med varemaerket, i overensstemmelse med de fremgangsmaader, der er saedvanlige i hans branche, bruger varemaerket for at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgoeres, at brugen af varemaerket til dette formaal, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, tilfoejer det naevnte varemaerkes omdoemme alvorlig skade.
55 Hvad angaar den del af det sjette spoergsmaal, som vedroerer ophavsretten, bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis omfatter hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret i henhold til artikel 36 ogsaa den beskyttelse, ophavsretten giver (dom af 20.1.1981, forenede sager 55/80 og 57/80, Musik-Vertrieb Membran og K-tel International, Sml. s. 147, praemis 9).
56 Litteraere og kunstneriske vaerker kan imidlertid udnyttes kommercielt, enten ved offentlige fremfoerelser eller ved at fremstille eksemplarer med fysiske baerere og bringe de saaledes fremstillede reproduktioner i omsaetning, og ophavsmandens to vaesentlige saerrettigheder, nemlig eneretten til at fremfoere vaerket og eneretten til at fremstille eksemplarer af det, anfaegtes ikke af reglerne i traktaten (dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers og Metronome Video, Sml. s. 2605, praemis 13).
57 Det foelger desuden af retspraksis, at den kommercielle udnyttelse af ophavsretten ganske vist er en indtaegtskilde for sin indehaver, men ligeledes er en form for kontrol med salget for indehaveren, og at den kommercielle udnyttelse af ophavsretten ud fra dette synspunkt rejser samme problemer som udnyttelsen af en anden industriel eller kommerciel ejendomsret (jf. dommen i sagen Musik-Vertrieb Membran og K-tel International, praemis 13). Domstolen har saaledes fastslaaet, at den eneret til udnyttelse, som ophavsretten giver, ikke kan paaberaabes af dennes indehaver for at hindre eller begraense indfoersel af lydbaerere, som indeholder beskyttede vaerker, der lovligt er blevet afsat paa markedet i en anden medlemsstat af indehaveren selv eller med hans samtykke (jf. dommen i sagen Musik-Vertrieb membran og K-tel International, praemis 15).
58 I betragtning af denne praksis - og uden at det er noedvendigt at tage stilling til, om en ophavsret og en varemaerkeret kan paaberaabes samtidig for samme vare - bemaerkes blot, at under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende kan den beskyttelse, som ophavsretten giver med hensyn til mangfoldiggoerelse af beskyttede vaerker i forhandlerens reklamemateriale, under alle omstaendigheder ikke vaere mere vidtgaaende end den, som under samme omstaendigheder gives indehaveren af en varemaerkeret.
59 Det sjette spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at indehaveren af en varemaerkeret eller en ophavsret ikke kan modsaette sig, at en forhandler, der saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet som de beskyttede varer, bruger disse i overensstemmelse med de fremgangsmaader, der er saedvanlige i hans branche, til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgoeres, at brugen af de naevnte varer til dette formaal, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, tilfoejer deres omdoemme alvorlig skade.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 De udgifter, der er afholdt af den franske, den italienske og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Nederlandenes Hoge Raad ved dom af 20. oktober 1995, for ret:
1) Saafremt et spoergsmaal om fortolkning af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker rejses under en sag, der verserer i en af Benelux-medlemsstaterne og vedroerer fortolkningen af Benelux-varemaerkeloven, er en ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres - hvilket er tilfaeldet med Benelux-Domstolen og Nederlandenes Hoge Raad - pligtig at indbringe sagen for Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 3. Denne pligt maa dog bortfalde som indholdsloes, naar det rejste spoergsmaal materielt set er identisk med et spoergsmaal, der allerede har vaeret genstand for en praejudiciel afgoerelse i samme nationale sag.
2) Artikel 5 og 7 i direktiv 89/104 skal fortolkes saaledes, at naar varer, der er forsynet med et varemaerke, er blevet markedsfoert i Faellesskabet af indehaveren af maerket eller med hans samtykke, har en forhandler, ud over muligheden for at videresaelge disse varer, ligeledes mulighed for at bruge maerket til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne.
3) Indehaveren af et varemaerke kan ikke i henhold til artikel 7, stk. 2, i direktiv 89/104 modsaette sig, at en forhandler, der saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet som de varer, der er forsynet med maerket, i overensstemmelse med de fremgangsmaader, som er saedvanlige i hans branche, bruger varemaerket til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgoeres, at brugen af varemaerket til dette formaal, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, tilfoejer det naevnte varemaerkes omdoemme alvorlig skade.
4) EF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at indehaveren af en varemaerkeret eller en ophavsret ikke kan modsaette sig, at en forhandler, der saedvanligvis markedsfoerer artikler af samme art, men ikke noedvendigvis af samme kvalitet som de beskyttede varer, bruger disse i overensstemmelse med de fremgangsmaader, der er saedvanlige i hans branche, til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgoeres, at brugen af de naevnte varer til dette formaal, i betragtning af de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde, tilfoejer deres omdoemme alvorlig skade.