62023TJ0348_RES
Sag T-348/23
Zalando SE
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 3. september 2025
»Digitale tjenester – forordning (EU) 2022/2065 – udpegelse af en meget stor onlineplatform – ulovlighedsindsigelse – artikel 33, stk. 1 og 4, i forordning 2022/2065 – retssikkerhed – ligebehandling – proportionalitet – begrundelsespligt«
Tilnærmelse af lovgivningerne – indre marked for digitale tjenester – forordning 2022/2065 – meget stor onlineplatform – kriterier for udpegelse – onlineplatform – begreb – lagring og udbredelse til offentligheden af oplysninger på anmodning af en tjenestemodtager – rækkevidde – aktiv modtager af en onlineplatform – begreb – rækkevidde
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, 13., 18., 19., 41. og 77. betragtning samt art. 2, stk. 1 og 2, art. 3, litra b), art. 3, litra g), nr. i) og p), art. 7 og 8, art. 24, stk. 2, og art. 33, stk. 1 og 4; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, 42. betragtning og art. 14]
(jf. præmis 25-46 og 60-66)
Tilnærmelse af lovgivningerne – et indre marked for digitale tjenester – forordning 2022/2065 – meget stor onlineplatform – der foreligger forskellige metoder til beregning af antallet af gennemsnitlige månedlige aktive modtagere af en onlineplatform – aktiv modtager af en onlineplatform – begreb – krav om klarhed og præcision – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet – foreligger ikke
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2022/2065, 13. og 77. betragtning samt art. 2, stk. 1, art. 3, litra p), art. 24, stk. 2, art. 33, stk. 1, 3 og 4, samt art. 43; Kommissionens forordning 2023/1127, art. 4, stk. 1 og 2, samt art. 6, stk. 3]
(jf. præmis 76-80, 84-101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114 og 117-119)
Tilnærmelse af lovgivningerne – et indre marked for digitale tjenester – forordning 2022/2065 – rapporteringsforpligtelser vedrørende gennemsigtighed for udbydere af onlineplatforme – forpligtelse til at offentliggøre oplysninger om antallet af aktive tjenestemodtagere i gennemsnit pr. måned i Unionen – yderligere forpligtelser for udbydere af markedspladser, der er udpeget som meget store onlineplatforme – tilsidesættelse af lighedsprincippet – foreligger ikke
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 38; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2022/2065, art. 3, litra h), art. 24, stk. 2 og 3, art. 33, stk. 1, og art. 34-43]
(jf. præmis 123, 124, 126, 129, 130 og 135-147)
Tilnærmelse af lovgivningerne – et indre marked for digitale tjenester – forordning 2022/2065 – meget stor onlineplatform – kriterier for udpegelse – antallet af gennemsnitlige månedlige aktive modtagere af en onlineplatform – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet – foreligger ikke
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, art. 24, stk. 2, og art. 33, stk. 1)
(jf. præmis 154-164)
Tilnærmelse af lovgivningerne – et indre marked for digitale tjenester – forordning 2022/2065 – Kommissionens afgørelse om udpegelse af Zalando som en meget stor onlineplatform – tilsidesættelse af begrundelsespligten – foreligger ikke
[Art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2022/2065, art. 3, litra g), nr. iii), og art. 3, litra i), samt art. 24, stk. 2]
(jf. præmis 173-175)
Resumé
Idet Retten frifandt Kommissionen i det annullationssøgsmål, som Zalando SE havde anlagt til prøvelse af Europa-Kommissionens afgørelse, hvorved Zalando SE blev udpeget som en meget stor onlineplatform (
1
), anvendte Retten for første gang forordning 2022/2065 om digitale tjenester (
2
). I denne forbindelse præciserede Retten rækkevidden af de kriterier, der ligger til grund for udpegelsen af en meget stor onlineplatform, ved at præcisere begreberne »onlineplatform« og »aktiv tjenestemodtager« samt kriterierne for vurdering af det gennemsnitlige antal af sådanne modtagere pr. måned.
Sagsøgeren er et tysk selskab, der driver en onlineforretning, der navnlig kan tilgås via webstedet »www.zalando.de« og tilsvarende URL-adresser med andre landes topdomæne. Forretningens kunder kan købe varer, der sælges direkte af sagsøgeren inden for rammerne af salgstjenesten »Zalando Retail«, eller som sælges af tredjeparter, der deltager i programmet »Partner Programm«.
Den 17. februar 2023 offentliggjorde sagsøgeren i overensstemmelse med artikel 24, stk. 2, i forordning 2022/2065 det gennemsnitlige antal modtagere af platformen pr. måned for Zalando-platformen, der omfattede Zalando Retail og Partner Programm, dvs. 83,341 mio. brugere. Idet bruttoværdien af de produkter, der blev markedsført inden for rammerne af Partner Programm, svarede til 37% af bruttoværdien af alle de solgte varer, fandt sagsøgeren imidlertid, at platformens gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned skulle fastsættes til 37% af de samlede brugere, dvs. 30,836 mio.
I den anfægtede afgørelse udpegede Kommissionen Zalando-platformen som en meget stor onlineplatform i henhold til artikel 33, stk. 4, i forordning 2022/2065, eftersom dens gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned var på 83,341 mio. og dermed oversteg den tærskel på 45 mio., der er fastsat i den nævnte artikel. Den fandt nemlig, at det fremgår af forordning 2022/2065 (
3
), at begrebet »aktiv modtager af en onlineplatform« omfattede alle de modtagere, der rent faktisk bruger den pågældende platform, navnlig ved at være eksponeret for information, der udbredes på denne, og at det ikke var begrænset til de modtagere, der foretog transaktioner på platformen. I det foreliggende tilfælde blev de varer, der blev solgt direkte af sagsøgeren, således vist sammen med de varer, der blev solgt af tredjeparter, uden at det var muligt at sondre imellem de to på grænsefladen. Kommissionen fandt således, at det ikke var muligt blandt modtagerne af tjenesten at identificere de tjenestemodtagere, der kun var eksponeret for information om sagsøgerens varer, og de tjenestemodtagere, der kun var eksponeret for information om tredjeparternes varer.
Zalando SE anlagde, støttet af brancheorganisationen Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), sag ved Retten med påstand om annullation af denne afgørelse.
Rettens bemærkninger
For det første bemærkede Retten, at Zalando-platformen er en onlineplatform, for så vidt som tredjeparterne her markedsfører produkter inden for rammerne af Partner Programm. Retten bemærkede, at en onlineplatform som omhandlet i artikel 3, litra i), i forordning 2022/2065 er en »hostingtjeneste, som på anmodning af en tjenestemodtager lagrer og udbreder information til offentligheden [...]«. Der er tale om en underkategori af de formidlingstjenester, der er omhandlet i denne forordnings artikel 3, litra g).
Retten konstaterede, at Zalando SE inden for rammerne af Partner Programm anvender tredjeparters oplysninger til markedsføring af deres varer, herunder bl.a. billeder og beskrivelser heraf. Selv om sagsøgeren kan ændre deres præsentation eller supplere dem, sår en sådan omstændighed ikke tvivl om den omstændighed, at disse oplysninger i det mindste delvist stammer fra de pågældende sælgere. Det fremgår nemlig hverken af forordning 2022/2065 eller af direktiv 2000/31 (
4
), som ændret ved denne forordning, at lagring og udbredelse af oplysninger som omhandlet i forordningens artikel 3, litra i), udelukker lagring og udbredelse af oplysninger, der er blevet ændret eller suppleret af udbyderen af onlineplatformen.
I denne henseende bemærkede Retten, at begrebet »information« skal forstås i bred forstand, når der er tale om hostingtjenester som omhandlet i direktiv 2000/31. Det er således muligt for sagsøgeren at udbrede oplysninger fra tredjeparter og ændre deres tekst for at bringe dem i overensstemmelse med sagsøgerens handelskrav, hvis formål blot er »at sikre en enestående købsoplevelse, der adskiller sig fra konkurrenternes«.
Retten bemærkede endvidere, at oplysningerne om de varer, der udbydes af tredjeparter, udgør »information«, hvilket bl.a. fremgår af definitionen af »ulovligt indhold« i forordning 2022/2065. Det følger af denne bestemmelse (
5
), at dette begreb omfatter »information« om salg af ulovlige produkter eller ydelse af ulovlige tjenester, uanset om der er tale om bl.a. salg af ulovlige eller forfalskede produkter eller salg af produkter eller ydelse af tjenester, der overtræder forbrugerbeskyttelseslovgivningen. Dermed kan alene henvisning til et produkt med henblik på markedsføring udgøre ulovligt indhold, bl.a. når produktet er ulovligt, og skal dermed anses for at udgøre information i den nævnte forordnings forstand. Det fremgår heraf, at tredjeparters udbud af produkter inden for rammerne af Partner Programm skal betragtes som information leveret af tjenestemodtagerne, som omhandlet i forordningens artikel 3, litra i).
Retten tilføjede, at Domstolens praksis vedrørende de i artikel 14 i direktiv 2000/31 omhandlede ansvarsfritagelser, som udbydere af hostingtjenester kan være omfattet af, i modsætning til, hvad sagsøgeren havde gjort gældende, ikke gør det muligt at præcisere begrebet »formidlingstjeneste« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, litra g), i forordning 2022/2065.
Artikel 14 i direktiv 2000/31 fastsætter således, at en udbyder af en hostingtjeneste ikke pådrager sig ansvar for information oplagret på anmodning af en tjenestemodtager, navnlig hvis tjenesteyderen ikke har konkret kendskab til den »ulovlige aktivitet eller information«.
Ganske vist fastslog Domstolen i dommen i sagen L’Oreal m.fl. (
6
), at det, for at en leverandør af en tjenesteydelse på internettet henhørte under artikel 14 i direktiv 2000/31, var »afgørende, at han udgør en »tjenesteyder« i den betydning, hvori udtrykket er anvendt af lovgiver inden for rammerne af direktivets kapitel II, afdeling 4«. Domstolen har således fastslået, at en leverandør af en tjenesteydelse på internettet ikke er en sådan formidlingstjenesteudbyder, når denne i stedet for at begrænse sig til at levere sine ydelser neutralt gennem en rent teknisk og automatisk behandling af de informationer, som hans kunder forsyner ham med, spiller en aktiv rolle, som giver ham kendskab til eller kontrol med disse oplysninger. Ved på denne måde at begrænse rækkevidden af begrebet »tjenesteyder« har Domstolen imidlertid ønsket at begrænse omfanget af de ansvarsfritagelser, som de pågældende tjenesteydere kunne være omfattet af. Domstolen henviste i øvrigt til dommen i sagen Google France og Google (
7
) med henblik på at definere begrebet »tjenesteyder« som omhandlet i afdeling 4 i kapitel II i direktiv 2000/31. Det fremgår imidlertid af denne dom, at fortolkningen af dette begreb er baseret på 42. betragtning til direktivet, hvoraf fremgår, at »[d]e fritagelser for ansvar, der er fastlagt [bl.a. i dette direktivs artikel 14], [kun] omfatter […] de tilfælde, hvor en informationssamfundstjenesteyders aktivitet er begrænset til den tekniske drift«, idet det præciseres, at »denne aktivitet udelukkende [er] teknisk, automatisk og passiv«.
Det følger heraf, at Domstolens fortolkning af begrebet »tjenesteyder« er begrænset til »den betydning, hvori udtrykket er anvendt af lovgiver inden for rammerne af […] kapitel II, afdeling 4, [i direktiv 2000/31]« (
8
), og at denne fortolkning ikke kan finde anvendelse på forordning 2022/2065, der fastsætter sin egen ansvarsordning. Dette så meget desto mere som kapitel II, afdeling 4, i direktiv 2000/31, der var genstand for Domstolens fortolkning, i henhold til forordningens artikel 89, stk. 1, udgår.
I modsætning til, hvad sagsøgeren gjorde gældende, har lovgiver desuden ikke anført, at begrebet »formidlingstjenester«, som Domstolen havde fastlagt med henvisning til 42. betragtning til direktiv 2000/31, skulle bibeholdes med henblik på anvendelse af forordning 2022/2065.
For det andet fastslog Retten, at det fremgår af artikel 3, litra p), i forordning 2022/2065, at en tjenestemodtager med henblik på at kunne kvalificeres som en aktiv modtager af onlineplatformen blot skal have anvendt denne platform, bl.a. ved at være eksponeret for information, der er oplagret hos onlineplatformen og udbredes via dennes onlinegrænseflade. Retten bemærkede således, at varer, der blev solgt af såvel sagsøgeren som af tredjeparter, kunne findes på de samme internetsider. Retten fastslog ligeledes, at forbrugerne får kendskab til information om produkter, der udelukkende markedsføres af tredjeparter, inden de i sidste ende vælger at købe et andet produkt, der sælges direkte af sagsøgeren. For så vidt som sagsøgeren gjorde gældende, at denne ikke var i stand til blandt de 83,341 mio. personer, der indgår i beregningen af det gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned, at sondre mellem dem, der rent faktisk var blevet eksponeret for information fra tredjeparter, og dem, der ikke var blevet eksponeret for denne information, fastslog Retten, at Kommissionen med føje kunne formode, at alle de nævnte personer reelt var blevet eksponeret for den nævnte information.
Hvad for det tredje angår argumentationen om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som følge af den upræcise karakter af forordning 2022/2065 bemærkede Retten dels, at Zalando SE havde støttet sig på den tyske version af artikel 2, stk. 1, i forordning 2022/2065, hvoraf det fremgår, at alene aktive modtagere med deres »Sitz« (bopæl) i Unionen skulle tages i betragtning ved beregning af det gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned. Retten bemærkede i denne henseende, at den formulering, som er anvendt i én af sprogversionerne af en EU-retlig bestemmelse, ikke kan tjene som eneste grundlag for bestemmelsens fortolkning eller tillægges større betydning. Retten fastslog imidlertid, at det fremgår af de øvrige sprogversioner af artikel 2, stk. 1, i forordning 2022/2065, at det kun er det sted, hvor modtagerne af den pågældende tjeneste befinder sig, når de eksponeres for den information, der oplagres af onlineplatformen, der måtte anses for at være relevant, uanset hvor de har bopæl eller sædvanligt opholdssted. Retten udledte således heraf, at lovgiver ikke skulle fastsætte begrebet »bopæl« med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse. Retten fastslog i øvrigt, at Zalando SE selv havde fortolket den nævnte bestemmelse korrekt med henblik på beregning af det gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned på sin platform, for så vidt som denne alene havde taget hensyn til det sted, hvorfra denne platforms websteder og applikationer var tilgået.
Dernæst forkastede Retten det argument, som Zalando SE havde fremført med henblik på at godtgøre, at forordning 2022/2065 gør det muligt at undervurdere en onlineplatforms gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned, navnlig når brugerne afviser cookies, eller når søgninger genereres af robotter. Retten fastslog, at det følger af 77. betragtning til forordning 2022/2065, at udbydere af onlineplatforme kan være foranlediget til at medregne robotter, når de ikke er i stand til at se bort fra dem uden yderligere behandling af personoplysninger og sporing, og til at medregne den samme aktive modtager flere gange, selv om målet er »om muligt« kun at tælle de aktive modtagere én gang. Retten fandt derimod, at det ikke kan udledes, at disse udbydere med henblik på beregning af det gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned kan undlade at medregne visse aktive modtagere med den begrundelse, at de nægter at anvende cookies, og at robotter ikke skal tælles med. Selv om disse udbydere under særlige omstændigheder kan blive foranlediget til at overvurdere deres onlineplatforms gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned i overensstemmelse med denne forordning, tillader denne dem følgelig ikke tværtimod at undervurdere det nævnte antal. Det tilkommer bl.a. de nævnte udbydere at vælge en troværdig metode, der kan sikre overholdelsen af dette krav. Den omstændighed, at den nævnte forordnings artikel 33, stk. 1, henviser til det gennemsnitlige antal aktive modtagere pr. måned og ikke antallet af søgninger på den pågældende platform, kan ikke så tvivl om denne konklusion. Denne bestemmelse, således som fortolket i lyset af 77. betragtning til forordningen, fører således ikke til, at alle disse søgninger medregnes, selv om den kan føre til, at antallet af aktive modtagere på den pågældende onlineplatform overvurderes.
For det fjerde forkastede Retten sagsøgerens argumentation om, at artikel 33, stk. 1, i forordning 2022/2065 tilsidesætter ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet, for så vidt som den kun tager hensyn til det gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned med henblik på udpegelse som meget store onlineplatforme og ikke til de pågældende onlineplatformes art eller til de samfundsmæssige risici, de vil kunne indebære.
Retten bemærkede i denne henseende på den ene side, at artikel 34, stk. 1, i forordning 2022/2065 indeholder en liste over systemiske risici, der kan opstå af meget store onlineplatforme. I det foreliggende tilfælde bestred sagsøgeren ikke, at markedspladser, navnlig dem, hvorpå sælgerne ikke har været genstand for en udvælgelsesprocedure, kan lette markedsføringen af farlige eller ulovlige produkter. Desuden kan den omstændighed, at udbydere af markedspladser som sagsøgeren hidtil omhyggeligt har udvalgt de sælgere, der handler på deres markedspladser, ikke udelukke, at udbyderne af markedspladser i fremtiden vil tillade markedsføring af sådanne produkter til en væsentlig del af EU’s befolkning, når det gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned af disse markedspladser ligger på 45 mio. eller derover.
Under disse omstændigheder konstaterede Retten, at markedspladserne som helhed vil kunne udbrede ulovligt indhold i forbindelse med salg af produkter og have en negativ indvirkning på den grundlæggende ret til et højt niveau af forbrugerbeskyttelse, der er nedfældet i artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Det følger heraf, at lovgiver ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da denne fastslog, at markedspladserne ville kunne foranledige systemiske risici som omhandlet i artikel 34, stk. 1, i forordning 2022/2065. I øvrigt kan den omstændighed, at denne bestemmelse ligeledes omfatter risici, som ikke foranlediges af markedspladser, såfremt den fastslås, desuden ikke godtgøre, at disse markedspladser ikke foranlediger nogen af de i bestemmelsen omhandlede risici.
På den anden side ville Kommissionens hensyntagen til onlineplatformenes art og de risici, som de kan foranledige, med henblik på deres udpegelse som meget store onlineplatformen gøre en sådan procedure langvarig og dyr. Retten bemærkede således, at de »kvalitative« kriterier, som sagsøgeren gjorde gældende, var af en sådan art, at de ville forsinke opfyldelsen af de i artikel 33, stk. 1, i forordning 2022/2065 omhandlede forpligtelser og fratage Kommissionen en del af de ressourcer, der er nødvendige for, at den kan udføre de opgaver, som den tillægges med forordningen. Sådanne kriterier gør det derfor ikke muligt at nå de nævnte mål på en måde, der er lige så effektiv som det gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned.
Kriteriet om det gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned med henblik på udpegelse som en meget stor onlineplatform er derfor ikke åbenbart uhensigtsmæssigt, når det drejer sig om at nå målene med forordning 2022/2065.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2023) 2727 final af 25.4.2023 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 af 19.10.2022 om et indre marked for digitale tjenester og om ændring af direktiv 2000/31/EF (forordning om digitale tjenester) (EUT 2022, L 277, s. 1).
(
3
) – 77. betragtning til og artikel 3, litra b) og p), i denne forordning.
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EF) 2000/31 af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (EFT 2000, L 178, s. 1).
(
5
) – Artikel 3, litra h), i forordning 2022/2065, som fortolket i lyset af 12. betragtning hertil.
(
6
) – Dom af 12.7.2011, L’Oréal m.fl. (C-324/09, EU:C:2011:474, præmis 112 og 113).
(
7
) – Dom af 23.3.2010, Google France og Google (C-236/08 – C-238/08, EU:C:2010:159, præmis 112-116).
(
8
) – Dom af 12.7.2011, L’Oréal m.fl. (C-324/09, EU:C:2011:474, præmis 112).