61995CJ0248_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I de forenede sager C-248/95 og C-249/95,
angaaende anmodninger, som Oberverwaltungsgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i de for naevnte ret verserende sager,
SAM Schiffahrt GmbH,
Heinz Stapf
mod
Forbundsrepublikken Tyskland,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten (EFT L 116, s. 25) og af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1102/89 af 27. april 1989 om visse gennemfoerelsesforanstaltninger til forordning nr. 1101/89 (EFT L 116, s. 30), som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3685/89 af 8. december 1989 (EFT L 360, s. 20),
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.C. Moitinho de Almeida, og dommerne C. Gulmann (refererende dommer), D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet og M. Wathelet,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer H.A. Ruehl,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- SAM Schiffahrt GmbH ved advokat Peter Schnitzer, Ulm
- Heinz Stapf ved advokat Sigwalt von Waldstein, Mannheim
- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Roeder, Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtiget
- den franske regering ved kontorchef Catherine de Salins og fuldmaegtig Denys Wibaux, begge Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede
- Raadet for Den Europaeiske Union ved Amadeu Lopes Sabino og Guus Houttuin, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Goetz zur Hausen, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 16. januar 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af SAM Schiffahrt GmbH, af Heinz Stapf, af Raadet og af Kommissionen,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 27. februar 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelser af 29. maj 1995, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 19. juli 1995, har Oberverwaltungsgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten (EFT L 116, s. 25, herefter »grundforordningen«) og af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1102/89 af 27. april 1989 om visse gennemfoerelsesforanstaltninger til forordning nr. 1101/89 (EFT L 116, s. 30), som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3685/89 af 8. december 1989 (EFT L 360, s. 20, herefter »gennemfoerelsesforordningen«).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under to sager, der foeres dels mellem SAM Schiffahrt GmbH (herefter »SAM Schiffahrt«) og Forbundsrepublikken Tyskland, dels mellem Heinz Stapf og samme sagsoegte. Sagerne angaar afgoerelser, som Wasser- und Schiffahrtsdirektion West i henhold til de naevnte forordninger har truffet om de bidrag, sagsoegerne skulle betale til den tyske ophugningsfond for regnskabsaaret 1990.
3 Formaalet med grundforordningen er at gennemfoere en vaesentlig reduktion af den strukturelle tonnageoverkapacitet inden for indlandsskibsfarten. Med henblik herpaa er der ved forordningen indfoert ophugningsforanstaltninger, som er samordnet paa faellesskabsplan, og som finansieres af erhvervssektoren selv.
4 I foerste, anden, sjette og syvende betragtning til grundforordningen udtales foelgende:
»Den strukturelle tonnageoverkapacitet, der i nogen tid har vaeret i de flaader, som anvendes paa det net af sejlbare vandveje, der er indbyrdes forbundne i Belgien, Tyskland, Frankrig, Luxembourg og Nederlandene, paavirker i disse lande i hoej grad transportoekonomien og isaer sektoren for godstransport ad sejlbare vandveje.
Ifoelge prognoserne vil der ikke i denne sektor i de kommende aar ske en tilstraekkelig stigning i efterspoergslen til, at overkapaciteten kan opsuges; indlandsskibsfartens andel i det samlede eksportmarked falder nemlig stadig som foelge af de forandringer, der gradvis sker i de basisindustrier, som hovedsagelig forsynes ad vandvejen.
...
Overkapaciteten viser sig i almindelighed i alle sektorer af markedet for transport ad sejlbare vandveje; de foranstaltninger, der skal traeffes, maa derfor vaere af generel art og omfatte alle fragtskibe og skubbebaade ...
Den foruroligende oekonomiske og sociale situation for sektoren for fartoejer med en doedvaegt paa under 450 tons og navnlig den finansielle situation og de begraensede omskolingsmuligheder for skibsfoererne kraever saerlige foranstaltninger, som f.eks. specielle udnyttelseskoefficienter for flodmateriellet eller saerlige saneringsforanstaltninger for de mest ramte net ...«
5 Grundforordningen finder i henhold til forordningens artikel 2 anvendelse paa fragtskibe og skubbebaade, som er registreret i en medlemsstat, eller som ikke er registreret, men drives af en virksomhed, der er etableret i en medlemsstat.
6 I henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 1 og 2, opretter hver af de medlemsstater, hvis sejlbare vandveje er forbundet med en anden medlemsstats sejlbare vandveje, og hvis flaadetonnage overstiger 100 000 tons, en ophugningsfond, hvis forvaltning varetages af medlemsstatens kompetente myndigheder. I samme forordnings artikel 4, stk. 1, paalaegges det ejeren af hvert fartoej, der er omfattet af forordningen, at indbetale et aarligt bidrag til den fond, fartoejet hoerer under.
7 I grundforordningens artikel 5, stk. 1, bestemmes det, at ejeren af et fartoej, hvis han lader fartoejet ophugge, inden for graenserne af de til raadighed staaende oekonomiske midler vil modtage en ophugningspraemie fra fonden paa de i forordningens artikel 6 omhandlede betingelser.
8 I henhold til artikel 6 fastsaetter Kommissionen saerskilt for toerlastfartoejer, for tankskibe og for skubbebaade satserne for de aarlige bidrag, satserne for ophugningspraemierne, det tidsrum, hvori der kan traeffes ophugningsforanstaltninger, samt udnyttelseskoefficienterne for de forskellige typer og kategorier af flodmateriel (stk. 1). Bidragssatserne og satserne for ophugningspraemierne er ens for alle fondene (stk. 2), og de beregnes dels i forhold til doedvaegten for fragtskibe, dels i forhold til fremdrivningskraften for skubbebaade (stk. 3). Bidragssatserne fastsaettes af Kommissionen paa et niveau, der goer det muligt for fondene at faa tilstraekkelige oekonomiske midler til, at de effektivt kan bidrage til at mindske den strukturelle uligevaegt mellem udbud og efterspoergsel i indlandsskibsfarten, under hensyn til dennes vanskelige oekonomiske situation (stk. 4). Forud for, at Kommissionen traeffer sine beslutninger, skal den hoere medlemsstaterne og de repraesentative organisationer paa faellesskabsplan for indlandsskibsfarten. Naar Kommissionen traeffer beslutninger, skal den ligeledes tage hensyn til resultaterne af tilsynet med transportmarkederne i Faellesskabet og disses forventede udvikling samt noedvendigheden af at undgaa, at konkurrencen forvrides i et omfang, der er i strid med den faelles interesse (stk. 7).
9 For at forhindre, at virkningerne af ophugningsforanstaltningen ophaeves ved, at der samtidig tages ny tonnage i brug, bestemmes det i grundforordningens artikel 8, stk. 1, litra a), at ibrugtagning paa sejlbare vandveje af nybyggede fartoejer i et tidsrum paa fem aar fra forordningens ikrafttraeden kun maa ske paa betingelse af, at ejeren af det nye fartoej uden ophugningspraemie ophugger tonnage svarende til det nye fartoejs tonnage (den saakaldte »gammel for ny«-regel), eller at han, hvis han ikke ophugger et fartoej, indbetaler et saerligt bidrag til ophugningsfonden.
10 Endelig skal Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 10, stk. 4, to aar efter forordningens ikrafttraeden udarbejde en rapport, hvori den evaluerer virkningerne af de trufne foranstaltninger. Rapporten skal forelaegges for Parlamentet og Raadet.
11 I henhold til gennemfoerelsesforordningens artikel 1, stk. 1, fastsaettes i denne forordning bl.a. de aarlige bidrag, ophugningspraemierne og betingelserne for deres tildeling under hensyn til noedvendigheden af at nedsaette flaadernes kapacitet med 10%, for saa vidt angaar fartoejer med toerlast og skubbebaade, og med 15%, for saa vidt angaar tankskibe. I henhold til artikel 1, stk. 2, anses et samlet budget paa 130,5 mio. ECU for noedvendigt for at naa dette maal.
12 I gennemfoerelsesforordningens artikel 2 bestemmes det, at praemieordningen for ophugningsforanstaltninger gaelder fra den 1. januar 1990.
13 I gennemfoerelsesforordningens artikel 3, stk. 1, fastsaettes satserne for de aarlige bidrag til ophugningsfondene saerskilt for de tre fartoejstyper, der er tale om, fartoejer med toerlast, tankskibe og skubbebaade. Paa tilsvarende maade fastsaettes i gennemfoerelsesforordningens artikel 5, stk. 1, de satser for hver af de tre fartoejstyper, hvortil ansoegning om ophugningspraemie kan indgives, og det bestemmes, at praemiebeloebene skal ligge inden for en margen paa mellem 70 og 100% af de anfoerte satser.
14 I henhold til gennemfoerelsesforordningens artikel 6, stk. 1, skal ansoegninger om ophugningspraemie for at kunne tages i betragtning vaere indsendt inden den 1. maj 1990 til myndighederne for den fond, fartoejet henhoerer under. For at undgaa spekulation med hensyn til ophugningspraemiernes stoerrelse kan en ansoegning, der er indsendt til myndighederne for en fond, hverken traekkes tilbage eller aendres.
15 Med hensyn til ophugningspraemien bestemmes det i gennemfoerelsesforordningens artikel 6, stk. 2, at den, der ansoeger om praemie, inden for en margen paa 70 til 100% kan angive en procentdel af de i artikel 5 anfoerte hoejeste satser. For at faa ophugget saa stor en tonnage som muligt med et begraenset samlet budget gives der, som anfoert i sjette betragtning til gennemfoerelsesforordningen samt i forordningens artikel 6, stk. 3, og artikel 8, fortrinsret til de ansoegninger, hvori der er anfoert de laveste procentsatser inden for margenen. Forskriftsmaessigt indgivne ansoegninger om praemier, der udgoer 70% af de maksimale satser, betragtes i overensstemmelse hermed som imoedekommet af fonden inden for rammerne af de disponible budgetmaessige midler for de forskellige poster, mens fondsmyndighederne for ansoegninger om praemiebeloeb paa over 70% giver ansoegerne meddelelse om, hvorvidt de imoedekommes. Paa tilsvarende maade imoedekommes ansoegninger om de laveste praemieprocentsatser i foerste raekke, hvis ansoegningerne om ophugningspraemie overstiger de budgetmaessige raadighedsbeloeb.
16 I henhold til gennemfoerelsesforordningens artikel 7, stk. 1, forpligter indgivelse af en ansoegning om ophugningspraemie skibsejeren til, hvis ansoegningen imoedekommes, enten at lade fartoejet ophugge eller at tage det endeligt ud af drift. I henhold til artikel 9, stk. 1, udbetales ophugningspraemien, naar fartoejets ejer har bevist, at fartoejet er ophugget eller taget ud af drift i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 7.
17 SAM Schiffahrt og Heinz Stapf er hver for sig ejere af motorskibe, som de benytter til godstransport paa Rhinen og dennes bifloder. SAM Schiffahrt udfoerer ogsaa godstransport paa vesttyske kanaler.
18 I medfoer af bestemmelserne i de omtalte forordninger paalagde Wasser- und Schiffahrtsdirektion West ved afgoerelser af 10. april 1990 SAM Schiffahrt og af 19. januar 1990 Heinz Stapf at indbetale bidrag paa henholdsvis 3 231 DM og 4 179 DM for regnskabsaaret 1990.
19 SAM Schiffahrt og Heinz Stapf paaklagede afgoerelserne, men klagerne blev afvist ved Wasser- und Schiffahrtsdirektion West's afgoerelser af 12. september 1990 og 7. august 1990. SAM Schiffahrt og Heinz Stapf anlagde derefter sag ved Verwaltungsgericht Muenster, som frifandt sagsoegte ved domme af 15. oktober 1991. Derefter indankede de dommene for Oberverwaltungsgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen.
20 Da Oberverwaltungsgericht fandt, at afgoerelsen af de for retten verserende sager afhang af, om bestemmelserne om opkraevningen af de aarlige bidrag for 1990 var gyldige, besluttede den at udsaette sagerne, indtil Domstolen har truffet praejudiciel afgoerelse om foelgende spoergsmaal:
»1) Var det formaalstjenligt i EOEF-traktatens artikel 75, stk. 1, litra c)'s forstand at udstede Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 samt Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1102/89 af 27. april 1989 og nr. 3685/89 af 8. december 1989?
2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende: Kan de anfoerte forordninger blive ugyldige, saafremt de paa et tidspunkt efter udstedelsen ikke laengere maa anses for formaalstjenlige i EOEF-traktatens artikel 75, stk. 1, litra c)'s forstand?
3) Saafremt det andet spoergsmaal besvares bekraeftende: Var forordningerne stadig formaalstjenlige i det tidsrum, der var relevant for opkraevningen af bidrag for 1990?
4) Er forpligtelsen i henhold til forordningerne til at betale bidrag for 1990 i strid med grundlaeggende rettigheder ifoelge faellesskabsretten eller med anden faellesskabsret, herunder ejendomsretten, retten til fri erhvervsudoevelse, lighedsprincippet og proportionalitetsprincippet?«
Foerste spoergsmaal
21 Med det foerste spoergsmaal oensker den nationale ret reelt oplyst, om grundforordningen ikke maa erklaeres ugyldig, fordi den ikke er »formaalstjenlig« i EOEF-traktatens, nu EF-traktatens, artikel 75, stk. 1, litra c)'s forstand.
22 Hertil bemaerkes, at EF-traktatens artikel 74 bestemmer, at medlemsstaterne paa transportomraadet soeger at naa traktatens maal inden for rammerne af en faelles politik. I henhold til artikel 75 fastsaetter Raadet, med henblik paa gennemfoerelsen af artikel 74 og under hensyntagen til transportspoergsmaalenes saerlige karakter, regler om bestemt afgraensede forhold samt »alle andre formaalstjenlige bestemmelser« [EOEF-traktatens artikel 75, stk. 1, litra c)].
23 Efter fast retspraksis indroemmer traktaten, naar den giver Raadet til opgave at indfoere en faelles transportpolitik, Raadet en vidtgaaende lovgivningsbefoejelse med henblik paa vedtagelsen af de noedvendige faelles regler (dom af 28.11.1978, sag 97/78, Schumalla, Sml. s. 2311, praemis 4).
24 Ved domstolskontrollen med udoevelsen af en saadan kompetence kan den efterproevende ret ikke saette sit skoen i stedet for faellesskabslovgivers, men maa begraense sig til at undersoege, om myndighedens afgoerelse er behaeftet med en aabenbar vildfarelse eller med magtfordrejning, eller om den paagaeldende myndighed klart har overskredet graenserne for sit skoen (jf. bl.a. dom af 29.2.1996, sag C-122/94, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 881, praemis 18, af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 58, og af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s, 135, praemis 34).
25 Det foelger endvidere af Domstolens praksis, at det skoen, Raadet har, naar det som i det foreliggende tilfaelde ved ivaerksaettelsen af en faelles politik noedvendigvis skal foretage en vurdering af en kompliceret oekonomisk situation, ikke udelukkende omfatter karakteren og raekkevidden af de bestemmelser, der skal vedtages, men ogsaa i et vist omfang konstateringen af de grundlaeggende faktiske forhold i den forstand, at det i givet fald kan laegge en helhedsvurdering til grund (jf. dom af 12.7.1979, sag 166/78, Italien mod Raadet, Sml. s. 2575, praemis 14, og af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3333, praemis 25).
26 I det foreliggende tilfaelde skulle Raadet, som det selv har fremhaevet, paa tidspunktet for udstedelsen af grundforordningen tage stilling til en foruroligende oekonomisk og social situation, der er beskrevet i sjette og syvende betragtning til grundforordningen, og det skulle paa dette grundlag traeffe politiske valg med hensyn til, hvilke midler der forekom det at vaere mest formaalstjenlige. Raadet skulle saaledes foretage en afvejning af de vanskeligheder, som overkapaciteten inden for indlandsskibsfarten gav anledning til - herunder saerlig problemerne i forbindelse med en vaesentlig reduktion af denne overkapacitet - og spoergsmaalet om, hvorvidt det var hensigtsmaessigt at traeffe sociale foranstaltninger for de beskaeftigede i erhvervssektoren. Som det fremgaar af anden betragtning til grundforordningen tog Raadet herved hensyn til prognoser for markedsudviklingen paa mellemlang sigt. Disse prognoser var opstillet ud fra oplysninger, som Kommissionen havde fremlagt, og som var indhentet i naert samarbejde med de repraesentative erhvervsorganisationer paa faellesskabsplan.
27 I denne forbindelse maa det konstateres, at Raadet - ved at udstede bestemmelser, der har til formaal at reducere den strukturelle overkapacitet for at imoedegaa en ubestrideligt alvorlig oekonomisk og social situation i erhvervssektoren og ved med henblik herpaa at indfoere en ophugningsforanstaltning, som finansieres af sektoren selv - ikke for en umiddelbar betragtning aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen. Det middel, Raadet har valgt til at imoedegaa problemerne inden for sektoren, synes saaledes at vaere formaalstjenligt til at bidrage til en sanering af denne og dermed til at formindske problemerne i sektoren.
28 Ud over denne umiddelbare bedoemmelse skal det efterproeves, om de omtvistede bestemmelser, som sagsoegerne i hovedsagerne har gjort gaeldende, er behaeftet med mangler, som kan foere til, at de er ugyldige.
29 SAM Schiffahrt har for det foerste gjort gaeldende, at ophugningsforanstaltningen ikke var noedvendig, da det paa intet tidspunkt er blevet godtgjort, at den overkapacitet inden for indlandsskibsfarten, som omtales i grundforordningen, har eksisteret. SAM Schiffahrt har til stoette herfor gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning er udstedt paa grundlag af foraeldede oplysninger fra 1976.
30 I denne henseende er det tilstraekkeligt at bemaerke, at det fremgaar af de forskellige oplysninger, der er omtalt i punkt 27 og 28 i generaladvokatens forslag til afgoerelse, at der bestod en strukturel overkapacitet inden for indlandsskibsfarten. Specielt har Kommissionen, uden at dette er blevet bestridt, fremfoert, at der paa det tidspunkt, da forordningen blev udstedt, var enighed mellem medlemsstaterne og Den Internationale Flodskibsfartsunion om at anerkende, at der fandtes en betydelig strukturel overkapacitet inden for sektoren.
31 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det andet anfoert, at de vedvarende alvorlige strukturproblemer inden for sektoren viser, at formaalet med grundforordningen ikke er blevet naaet, og at forordningen derfor, paa tidspunktet for udstedelsen, ikke var formaalstjenlig i traktatens artikel 75's forstand.
32 Dette argument kan ikke tages til foelge. Uden at det er noedvendigt at tage stilling til, om en bedoemmelse af en faellesskabsretsakts gyldighed kan afhaenge af de faktisk opnaaede resultater som foelge af retsaktens udstedelse, findes det tilstraekkeligt at bemaerke, at det, som den tyske regering har fremhaevet, klart fremgaar af bestemte indikatorer, at udviklingen inden for sektoren ville have vaeret endnu mindre tilfredsstillende, hvis saneringsforanstaltningerne ikke var blevet truffet.
33 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det tredje anfoert, at tankegangen bag grundforordningen, nemlig at det er tilstraekkeligt at fordele en konstant fragtmaengde mellem et mindre antal fartoejer for at forbedre de oekonomiske forhold inden for indlandsskibsfarten, er fejlagtig, fordi man ikke tager i betragtning, at flod- og kanaltransport konkurrerer med vej- og jernbanetransport.
34 I denne forbindelse findes det tilstraekkeligt at bemaerke, som generaladvokaten har omtalt i punkt 41 i forslaget til afgoerelse, at transport ad indre vandveje ikke fuldt ud kan substitueres med andre transportformer, eftersom denne form for transport paa grund af det meget begraensede net af indre vandveje, der kan benyttes, ikke er saa fleksibel som landevejstransport og end ikke som den mindre fleksible jernbanetransport. Endvidere kan en reduktion af den strukturelle overkapacitet - som navnlig tager sigte paa at tilpasse udbuddet til efterspoergslen inden for sektoren - ikke indebaere, at erhvervssektorens konkurrenceevne noedvendigvis forringes i forhold til andre sektorer.
35 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det fjerde gjort gaeldende, at grundforordningen kun har bevirket, at de konkurrencedygtige erhvervsdrivende er blevet paalagt en yderligere byrde, idet de har skullet finansiere ophugning af fartoejer, der tilhoerer erhvervsdrivende, som ikke er konkurrencedygtige, og som under alle omstaendigheder ville have vaeret tvunget til at forlade erhvervet, men uden nogen modydelse.
36 Dette synspunkt kan ikke tiltraedes. Sagsoegerne i hovedsagerne har ikke godtgjort, at de aarlige bidrag, fartoejsejerne er blevet paalagt at betale, har foert til en saadan foroegelse af deres driftsudgifter, at de har mistet deres konkurrenceevne, og at Raadet dermed ved at udstede grundforordningen har anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved sin vurdering af de oekonomiske forhold, der er kendetegnende for sektoren.
37 Hertil kommer, at Raadet ud fra en helhedsvurdering kunne paalaegge hele sektoren at afholde udgifterne til ophugningsprogrammet, saa meget mere som det incitament, der ved grundforordningen blev indfoert til at forlade markedet, i det foreliggende tilfaelde kunne bidrage til at fremskynde kapacitetsnedskaeringen og dermed skabe grundlag for en bedre udnyttelse af de resterende fartoejer, og saa meget mere som nedskaeringen kunne ske paa rimelige oekonomiske vilkaar for fartoejsejerne i overensstemmelse med traktatens maal, som opregnet i artikel 2.
38 For det femte har sagsoegerne i hovedsagerne gjort gaeldende, at man ved udstedelsen af de omtvistede bestemmelser skulle have taget hensyn til, at transporttariffer i Tyskland blev fastsat af det offentlige, og at en kapacitetsnedskaering derfor ikke kunne have positiv indvirkning paa godstransportpriserne.
39 I denne forbindelse findes det, i lighed med hvad Kommissionen har anfoert, tilstraekkeligt at bemaerke, at den tariffastsaettelse, der fandt sted i Tyskland indtil den 1. januar 1994, ikke fandt anvendelse paa den internationale transport, som udgoer stoerstedelen af markedet paa faellesskabsplan, og at en nedskaering af flaadens kapacitet, selv hvis der gaelder faste tariffer, goer det muligt at opnaa en bedre udnyttelse af den resterende tonnage. Da Raadet kunne anlaegge en helhedsvurdering, er det saaledes ikke godtgjort, at det har anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved udstedelsen af grundforordningen.
40 Sagsoegerne i hovedsagerne har endelig gjort gaeldende, at nogle af de naermere betingelser for at opnaa ophugningspraemie er vilkaarlige. De har i denne forbindelse henvist til reglerne om fortrinsret for de ansoegere, der oensker udbetalt de laveste praemier, jf. redegoerelsen herfor i denne doms praemis 15, samt til den i praemis 14 omtalte regel om, at en ansoegning om ophugningspraemie ikke kan traekkes tilbage.
41 I denne forbindelse maa det fremhaeves, at det fremgaar af grundforordningens artikel 6, stk. 1, at betingelserne for at opnaa ophugningspraemie er fastsat i gennemfoerelsesforordningen. Selv hvis det maatte blive fastslaaet, at de naermere betingelser for at faa tildelt ophugningspraemie er retsstridige, kan en saadan mangel derfor ikke give grundlag for at anfaegte grundforordningens gyldighed og heller ikke fartoejsejernes forpligtelse til at indbetale bidrag til ophugningsfondene i henhold til grundforordningens artikel 4.
42 Under alle omstaendigheder har sagsoegerne i hovedsagerne ikke gendrevet Kommissionens argumenter dels om, at en graduering af praemierne sikrer den bedst mulige udnyttelse af de oekonomiske midler, dels om, at det har vaeret noedvendigt at bestemme, at en ansoegning om ophugningspraemie ikke kan traekkes tilbage, for at undgaa spekulation i ophugningspraemiernes stoerrelse og dermed for at opnaa en korrekt gennemfoerelse af praemieordningen.
43 Heraf foelger, at argumentationen om, at det ophugningsprogram, der er indfoert ved grundforordningen, ikke udgoer en egnet reaktion paa krisen i sektoren og dermed ikke er »formaalstjenligt« i EOEF-traktatens artikel 75, stk. 1, litra c)'s forstand, ikke kan tages til foelge.
44 Besvarelsen til den nationale ret maa herefter vaere, at gennemgangen af det foerste spoergsmaal intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af grundforordningen.
Andet og tredje spoergsmaal
45 Med det andet og det tredje spoergsmaal oensker den nationale ret reelt oplyst, om grundforordningen ikke maa erklaeres ugyldig med den begrundelse, at den ikke laengere maa anses for formaalstjenlig i traktatens artikel 75's forstand efter sin udstedelse, saerlig i det tidsrum, der var relevant for opkraevningen af bidragene for 1990.
46 I henhold til Domstolens praksis vedroerende annullationssoegsmaalet skal lovligheden af en retsakt bedoemmes efter de faktiske og retlige omstaendigheder paa det tidspunkt, da retsakten blev udstedt (dom af 7.2.1979, forenede sager 15/76 og 16/76, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 321, praemis 7). Analogt hermed skal den bedoemmelse af en retsakts gyldighed, som Domstolen skal foretage i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse, normalt foretages ud fra forholdene paa tidspunktet for retsaktens udstedelse.
47 Selv hvis man antog, at en retsakts gyldighed i visse tilfaelde kunne bedoemmes ud fra nye omstaendigheder, som er indtruffet efter retsaktens udstedelse, giver oplysningerne i hovedsagerne, som generaladvokaten har anfoert i punkt 39 i sit forslag til afgoerelse, ikke grundlag for at antage, at der i de konkrete tilfaelde foreligger saadanne omstaendigheder. Dels er det relevante tidsrum i hovedsagerne regnskabsaaret 1990, som var det foerste aar, hvori forordningen fandt anvendelse, dels fremgaar det af de oplysninger, der er omtalt i denne doms praemis 30, at den strukturelle overkapacitet, som fandtes inden for indlandsskibsfarten, da forordningen blev udstedt, ikke fuldt ud er blevet nedbragt i de foelgende aar.
48 Besvarelsen til den nationale ret maa herefter vaere, at gennemgangen af det andet og det tredje spoergsmaal intet har frembragt, der kan rejse tvivl om grundforordningens gyldighed.
Fjerde spoergsmaal
49 Med det fjerde spoergsmaal oensker den nationale ret reelt oplyst, om de omtvistede bestemmelser ikke maa erklaeres ugyldige med den begrundelse, at forpligtelsen til at indbetale bidrag for 1990 er i strid med grundlaeggende rettigheder ifoelge faellesskabsretten eller med anden faellesskabsret, herunder ejendomsretten, retten til fri erhvervsudoevelse, lighedsprincippet og proportionalitetsprincippet.
Ligebehandlingsprincippet
50 Efter fast praksis kraever det almindelige lighedsprincip, der hoerer til faellesskabsrettens grundlaeggende principper, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. bl.a. dom af 25.11.1986, forenede sager 201/85 og 202/85, Klensch m.fl., Sml. s. 3477, praemis 9, og af 21.2.1990, forenede sager C-267/88 - C-285/88, Wuidart m.fl., Sml. I, s. 435, praemis 13).
51 Sagsoegerne i hovedsagerne har gjort gaeldende, at de paagaeldende bestemmelser i flere henseender er i strid med dette princip.
52 De har for det foerste gjort gaeldende, at forpligtelsen til at indbetale bidrag til ophugningsfondene saerlig er til skade for ejere af tyske fartoejer, fordi disse fartoejsejere allerede har skullet betale bidrag til en national ophugningsfond, foer den ved faellesskabsbestemmelserne oprettede fond blev etableret.
53 Dette argument kan ikke tiltraedes, da det forudsaetter, at de tidligere nationale bidrag har indvirkning paa, hvordan Faellesskabets ophugningsordning fungerer, og at ejere af tyske fartoejer befinder sig i en anden situation end fartoejsejere i andre medlemsstater. Med bidragene til Faellesskabets ophugningsordning forfoelges selvstaendige formaal, som er at finansiere den sanering af den strukturelle overkapacitet, der ikke er blevet fjernet ved de forskellige nationale foranstaltninger, herunder de tyske foranstaltninger.
54 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det andet gjort gaeldende, at de omtvistede bestemmelser virker til skade for erhvervssektoren for transport ad indre vandveje, men til fordel for vej- og jernbanetransport, da det kun er den foerstnaevnte sektor, der er paalagt en forpligtelse til at betale bidrag til ophugningsordningen, selv om alle transportsektorerne faar fordel af ordningen. Sagsoegerne i hovedsagerne har i denne forbindelse bl.a. henvist til foerste betragtning til grundforordningen, hvori det hedder, at den strukturelle tonnageoverkapacitet i de flaader, der anvendes paa de indbyrdes forbundne sejlbare vandveje, i hoej grad paavirker »transportoekonomien«, hvilket efter sagsoegernes opfattelse skal forstaas som transportoekonomien i almindelighed, herunder ogsaa inden for vej- og jernbanetransport.
55 Dette argument forudsaetter, at alle transportsektorerne befinder sig i ensartede situationer. Som Kommissionen har anfoert, befinder indehaverne af de oevrige transportmidler, herunder inden for vej- og jernbanetransport, sig imidlertid i en objektivt forskellig situation, fordi der ikke goer sig en overkapacitet gaeldende svarende til den, der findes inden for indlandsskibsfarten.
56 Det kan derfor ikke antages, at Raadet har gjort sig skyldig i en aabenbar vildfarelse ved, som det fremgaar af niende betragtning til grundforordningen, at laegge til grund, at den strukturelle sanering af en given sektor i foerste omgang paahviler virksomhederne i sektoren, og at udgifterne til ophugningsordningen derfor boer afholdes af virksomhederne inden for indlandsskibsfarten.
57 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det tredje gjort gaeldende, at det forhold, at slaebebaade ikke er omfattet af grundforordningens anvendelsesomraade, er uberettiget og udgoer en forskelsbehandling til skade for ejerne af de oevrige fartoejer.
58 I denne henseende har Kommissionen, uden at det er blevet bestridt, oplyst, at slaebebaade i laengere tid ikke har haft nogen egentlig funktion som transportmidler inden for indlandsskibsfarten, og at de derfor ikke bidrager til overkapaciteten i sektoren. Det kan derfor ikke antages, at Raadet har gjort sig skyldig i en aabenbar vildfarelse ved at udelukke slaebebaade fra grundforordningens anvendelsesomraade.
59 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det fjerde gjort gaeldende, at undladelsen af at tage udnyttelsesgraden af hvert enkelt fartoejs kapacitet i betragtning ved fastsaettelsen af bidragene medfoerer en tilsidesaettelse af lighedsprincippet.
60 Hertil bemaerkes, at de bidrag, der skal indbetales, i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 3, beregnes i forhold til henholdsvis doedvaegten for fragtskibe og fremdrivningskraften for skubbebaade. Ved at anvende en saadan beregningsmetode for bidragene stiller man fartoejer med en bestemt kapacitet lige i konkurrencen, og man opfylder kravet i henhold til tiende betragtning til grundforordningen om at undgaa konkurrenceforvridning. Samtidig er beregningsmetoden gennemfoerlig i praksis og kan kontrolleres. Som Kommissionen har gjort gaeldende, ville det have medfoert alvorlige administrative vanskeligheder og kontrolproblemer, hvis bidragene skulle have vaeret fastsat ud fra den individuelle udnyttelse af over 10 000 fartoejer. Det kan derfor ikke antages, at Raadet har anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved at bestemme, at bidragene skal beregnes i forhold til doedvaegten for fragtskibe og fremdrivningskraften for skubbebaade.
61 Sagsoegerne i hovedsagerne har for det femte gjort gaeldende, at de omtvistede bestemmelser har diskriminerende virkninger, da det hovedsagelig er stoerre rederier, som geninvesterer ophugningspraemierne i nybygninger, der drager fordel af ophugningsprogrammet.
62 Hertil findes det tilstraekkeligt at bemaerke, at der i grundforordningens artikel 8, stk. 1, litra a) - i overensstemmelse med ellevte betragtning - paalaegges ejeren af et nybygget fartoej en forpligtelse til enten uden ophugningspraemie at ophugge en tonnage svarende til det nye fartoejs tonnage eller, hvis han ikke ophugger et fartoej, at indbetale et saerligt bidrag til ophugningsfonden paa et beloeb svarende til den ophugningspraemie, der er fastsat for en tonnage svarende til det nye fartoejs tonnage. I dom af 5. oktober 1993 (forenede sager C-13/92, C-14/92, C-15/92 og C-16/92, Driessen m.fl., Sml. I, s. 4751, praemis 36) har Domstolen udtalt, at denne bestemmelse maa anses for at vaere egnet til at begraense nye investeringer i en sektor, der er praeget af strukturel overkapacitet.
63 Sagsoegerne i hovedsagerne har endelig gjort gaeldende, at de omtvistede bestemmelser er i strid med lighedsprincippet, da de er til skade for ejere af tyske fartoejer i forhold til disse fartoejsejeres konkurrenter i Nederlandene og i oesteuropaeiske lande.
64 Hertil bemaerkes, at bestemmelserne ikke medfoerer en forskelsbehandling af fartoejsejere i de enkelte medlemsstater, idet ejerne af konkurrerende fartoejer i andre medlemsstater har samme forpligtelse til at indbetale bidrag til ophugningsfonde. Med hensyn til konkurrenter i tredjelande findes det tilstraekkeligt at bemaerke, at de, eftersom de ikke er opfattet af bestemmelserne og derfor ikke har mulighed for at foretage en ophugning, ikke befinder sig i en situation, som svarer til den, ejere af fartoejer inden for Faellesskabet befinder sig i.
65 Herefter kan argumentationen om, at det almindelige lighedsprincip er tilsidesat, ikke tages til foelge.
Proportionalitetsprincippet
66 Sagsoegerne i hovedsagerne har gjort gaeldende, at grundforordningen er i strid med proportionalitetsprincippet, da det ville have vaeret muligt at fjerne enhver eventuel overkapacitet ved hjaelp af mindre indgribende foranstaltninger, f.eks. et forbud mod sejlads om natten og i weekenden.
67 Efter Domstolens praksis er det ved afgoerelsen af, om en faellesskabsbestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, afgoerende, om de midler, der bringes i anvendelse, er egnet til at virkeliggoere det tilstraebte maal og ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at virkeliggoere dette (jf. bl.a. dommen i sagen Det Forenede Kongerige mod Raadet, jf. ovenfor, praemis 57, og dom af 13.5.1997, sag C-233/94, Tyskland mod Parlamentet og Raadet, Sml. I, s. 2405, praemis 54).
68 I det foreliggende tilfaelde maa det fremhaeves, som den tyske regering har anfoert, at et forbud mod sejlads om natten og i weekenden ikke ville vaere mindre indgribende for den enkelte skibsfoerer end bidragsordningen, idet et saadant forbud ville indebaere en kunstig kapacitetsnedskaering for de paagaeldende fartoejer og dermed noedvendigvis ville paavirke deres oekonomiske forhold.
69 Da Raadet kunne laegge en helhedsvurdering til grund, kan det ikke antages, at grundforordningen er behaeftet med en aabenbar vildfarelse, eller at Raadet aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen ved at indfoere en ophugningsordning for at opnaa en strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten.
70 Argumentationen om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, kan herefter ikke tages til foelge.
Ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse
71 Sagsoegerne i hovedsagerne har endelig anfoert, at forpligtelsen til at indbetale bidrag til ophugningsfondene er i strid med ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse. De har til stoette herfor anfoert, at indlandsskibsfarten befinder sig i en alvorlig krise, og at forpligtelsen til at indbetale bidrag til ophugningsfondene forvaerrer krisen, fordi der ikke opnaas en modydelse for bidragene, og bidragene er af betydelig stoerrelse.
72 Efter Domstolens praksis hoerer saavel ejendomsretten som den frie erhvervsudoevelse til faellesskabsrettens almindelige grundsaetninger. Imidlertid skal disse rettigheder ikke behandles som absolutte forrettigheder, men skal ses i sammenhaeng med deres funktion i samfundet. Udoevelsen af ejendomsretten og af retten til fri erhvervsudoevelse kan derfor underkastes begraensninger, forudsat at saadanne begraensninger er i virkelig overensstemmelse med de formaal, som Faellesskabet forfoelger i almenhedens interesse, og ikke, naar henses til det forfulgte formaal, indebaerer et uforholdsmaessigt og uacceptabelt indgreb, der kraenker selve de saaledes garanterede rettigheders kerne (dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 78).
73 Efter disse kriterier maa det konstateres, at de anfaegtede bestemmelser, som har til formaal at afhjaelpe en foruroligende oekonomisk og social situation inden for indlandsskibsfarten, er i overensstemmelse med de almene formaal, som Faellesskabet forfoelger.
74 Hertil kommer, som det er konstateret i denne doms praemis 27, 32, 36 og 37, at Raadet med rimelighed kunne antage, at reglerne om indbetalingerne til ophugningsfondene var udtryk for en passende solidarisk fordeling, som kom hele erhvervssektoren til gode i forbindelse med saneringen. Forpligtelsen til at indbetale bidrag - som under alle omstaendigheder er af forholdsvis beskeden stoerrelse, idet de i henhold til gennemfoerelsesforordningens artikel 3, stk. 1, udgoer mellem 0,36 ECU/ton og 3 ECU/ton alt efter flodmateriellets type og kategori - kan saaledes ikke anses for at vaere et uforholdsmaessigt og uacceptabelt indgreb, der kraenker selve rettighedernes kerne.
75 Argumentationen om, at ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse er blevet tilsidesat, kan herefter ikke tages til foelge.
76 Besvarelsen til den nationale ret maa herefter vaere, at gennemgangen af det fjerde spoergsmaal intet har frembragt, der kan rejse tvivl om de anfaegtede retsforskrifters gyldighed.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
77 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den franske regering, af Raadet for Den Europaeiske Union og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Oberverwaltungsgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen ved kendelser af 29. maj 1995, for ret:
Gennemgangen af de forelagte spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten og af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1102/89 af 27. april 1989 om visse gennemfoerelsesforanstaltninger til forordning nr. 1101/89, som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3685/89 af 8. december 1989.