Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑530/24
DK
pret
Tipico Co. Ltd.
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 56. pants – Azartspēles – Sporta derības – Dalībvalsts likums, kas paredz koncesiju derību organizēšanai sporta sacensībās un aizliedz derības
bez koncesijas – Pakalpojumu sniedzējs, kas sniedz sporta derību pakalpojumus ar interneta starpniecību no citas dalībvalsts bez vajadzīgās koncesijas – Patērētāja celtas civilprasības pret pakalpojumu sniedzēju par izdarīto likmju atgūšanu vai līdzvērtīgu zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz neatļautu derību aizlieguma pārkāpumu – Pakalpojumu sniedzēja aizstāvība, apgalvojot, ka tas nav varējis iegūt koncesiju tās piešķiršanas procedūras nepilnību dēļ – Tiesu iespēja piemērot sekas, kas šādos apstākļos paredzētas piemērojamās civiltiesībās
I.      Ievads
1.        Šis Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietilpst virknē lietu (2), kas attiecas uz civilprasībām, kuras Vācijas vai Austrijas patērētāji ir cēluši pret Maltas tiešsaistes azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem. Būtībā patērētāji, pamatojoties uz noteikumiem par netaisnu iedzīvošanos un/vai atbildību par neatļautu darbību, vēlas no pakalpojumu sniedzējiem atgūt izdarītās likmes, pamatojoties uz to, ka pakalpojumu sniedzēji ir rīkojušies, pārkāpjot vietējo tiesisko regulējumu azartspēļu jomā.
2.        Šajā lietā Vācijas patērētājs šādas prasības pret Maltas sporta derību pakalpojumu sniedzēju cēla Vācijas civillietu tiesās. Tolaik Vācijas tiesībās bija prasīta koncesija, lai varētu likumīgi piedāvāt derības sporta sacensībās Vācijā. Attiecīgais pakalpojumu sniedzējs darbojās bez šādas koncesijas. Saskaņā ar Vācijas tiesībām šādas neatļautas rīcības gadījumā pakalpojumu sniedzēja ar klientiem noslēgtie līgumi nav spēkā un šāda rīcība ir uzskatāma par neatļautu darbību, kas tādējādi ir pamats prasībai par atgūšanu vai kompensāciju par labu attiecīgajiem patērētājiem.
3.        Aizstāvības rakstā pakalpojumu sniedzējs it īpaši apgalvo, ka tas nevarēja iegūt koncesiju noteiktu koncesijas piešķiršanas procedūras nepilnību dēļ. Tādējādi iesniedzējtiesa jautā, vai šādos apstākļos civillietu tiesām, kurās celta prasība, saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ir pienākums vispār nepiemērot valsts koncesiju piešķiršanas sistēmu un attiecīgi noraidīt patērētāja prasījumus. Šajos secinājumos paskaidrošu, kāpēc uz šo jautājumu jāsniedz niansēta atbilde.
II.    Vācijas tiesiskā regulējuma par sporta derībām kopsavilkums
4.        Ar Staatsvertrag zum Glücksspielwesen (Valsts līgums par azartspēlēm Vācijā; turpmāk tekstā – “GlüStV 2008”) stājās spēkā 2008. gada 1. janvārī, un ar to tika izveidota vienota sistēma azartspēļu, tostarp sporta derību, rīkošanai, norisei un starpniecībai Vācijas federālajās zemēs.
5.        Saskaņā ar GlüStV 2008 1. pantu tā mērķis tostarp bija i) novērst atkarību no azartspēlēm; ii) “novirzīt” sabiedrības azartspēļu instinktu organizētā un kontrolētā veidā, izmantojot ierobežotu azartspēļu piedāvājumu un tādējādi novēršot pievēršanos neatļautām spēlēm; un iii) aizsargāt nepilngadīgos un spēlētājus.
6.        Šajā nolūkā GlüStV 2008 4. panta 1. punktā bija paredzēts, ka azartspēļu organizēšanai (fiziskā atrašanās vietā) ir nepieciešama iepriekšēja attiecīgās federālās zemes kompetentās iestādes atļauja. Šādu spēļu piedāvāšana bez minētās atļaujas bija aizliegta. Turklāt saskaņā ar 4. panta 4. punktu azartspēļu piedāvāšana internetā bija aizliegta vispār.
7.        Sākotnējā līguma redakcijā saskaņā ar 10. panta 2. punktu federālo zemju kompetentās iestādes varēja atļaut azartspēļu rīkošanu fiziskās atrašanās vietās tikai publisko tiesību juridiskām personām vai ar tādu privāto tiesību sabiedrību starpniecību, kurās publisko tiesību juridiskajām personām pieder tieša vai netieša kontrole. Saskaņā ar 10. panta 5. punktu citi privātie pakalpojumu sniedzēji nebija tiesīgi rīkot azartspēles. Praksē viens valsts pakalpojumu sniedzējs (ODDSET) saņēma šādu atļauju sporta derībām (fiziskās atrašanās vietās) un tādējādi tam Vācijā bija valsts monopols attiecībā uz šo darbību.
8.        Tomēr gan pirms, gan pēc Tiesas spriedumiem Stoß un Carmen Media (3) Vācijas tiesas nospriedušas, ka šis valsts monopols nav saderīgs tostarp ar LESD 56. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību (4). Šķiet, ka šajās tiesās attiecībā uz sporta derībām ir apstrīdēts arī tiešsaistes azartspēļu aizliegums.
9.        Attiecīgi federālās zemes pieņēma Glücksspieländerungsstaatsvertrag (Valsts grozījumu līgums par azartspēlēm; turpmāk tekstā – “GlüStV 2012”). Ar GlüStV 2012 tika ieviestas divas būtiskas izmaiņas attiecībā uz sporta derībām. Pirmkārt, ar jauno 4.a–4.e un 10.a pantu tika ieviesta īpaša koncesiju sistēma, kas privātajiem pakalpojumu sniedzējiem sniedz iespēju darboties Vācijas tirgū. Konkrētāk, saskaņā ar 4.a panta 1. punktu sporta derību organizēšanai vai starpniecībai bija jāsaņem koncesija (4. panta 1. punktā paredzētais neatļautu azartspēļu aizliegums ir piemērojams “pēc analoģijas”). Savukārt 10.a pantā bija paredzēts piešķirt ne vairāk kā 20 sporta derību koncesijas atbilstīgiem pakalpojumu sniedzējiem (arī privātajiem) uz septiņu gadu “izmēģinājuma periodu” (t.i., līdz 2019. gada 30. jūnijam). Otrkārt, atkāpjoties no vispārējā tiešsaistes azartspēļu aizlieguma, kas paredzēts 4. panta 4. punktā, ar to tika atļautas sporta derības tiešsaistē, ciktāl šīm koncesijām bija jāļauj to turētājiem piedāvāt sporta derības gan fiziskās atrašanās vietās, gan internetā saskaņā ar 10.a panta 4. punktu.
10.      GlüStV 2012 4.b panta 1. punktā bija paredzēts, ka koncesijas jāpiešķir pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus un pēc pārredzamas un nediskriminējošas konkursa procedūras veikšanas. Tika paredzēts publicēt paziņojumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
11.      GlüStV 2012 4.a panta 4. punktā, 4.b panta 2. punktā un 4.c panta 3. punktā bija izklāstīti koncesiju piešķiršanas nosacījumi. It īpaši 4.a panta 4. punktā bija noteikts, ka pretendentiem jāpierāda “augstākā uzticamība” (tostarp likumīga azartspēļu organizēšanai nepieciešamo līdzekļu izcelsme), “maksātspēja”, kā arī azartspēļu “pārredzamība” un “drošība” (tostarp prasība izveidot saskarnes, lai reāllaikā uzraudzītu visus azartspēļu pakalpojumus). GlüStV 2012 4.b panta 5. punktā bija uzskaitīti kritēriji, kas ļauj izvēlēties starp vairākiem pretendentiem, kuri ir tiesīgi saņemt koncesiju.
12.      Saskaņā ar 4.c panta 2. punktu un 10.a panta 4. punktu izsniegtajās koncesijās bija jānorāda konkrēti “materiālie un papildu noteikumi”, kas ir saistoši attiecīgajam koncesionāram. GlüStV 2012 4. panta 5. punkts šajā ziņā bija “piemērojams pēc analoģijas”. Pēdējā minētajā tiesību normā bija paredzēts: “Atkāpjoties no [4. panta 4. punktā noteiktā tiešsaistes azartspēļu aizlieguma], federālās zemes [..] var atļaut [..] sporta derību organizēšanu un starpniecību internetā, ja [..] ir izpildīti šādi nosacījumi: 1. Aizliegto vai nepilngadīgo spēlētāju izslēgšanu nodrošina ar identifikācijas un autentifikācijas pasākumiem.
2. Maksimālā likme vienam spēlētājam principā nedrīkst pārsniegt 1000 EUR mēnesī. Atļaujā var noteikt atšķirīgu summu, lai sasniegtu 1. pantā izvirzītos mērķus. [..] 3. Ir izslēgti īpaši atkarību veicinoši stimuli, izmantojot ātru atkārtošanos. [..] 5. Derības un loterijas netiek piedāvātas, izmantojot vienu un to pašu interneta domēnu, un domēnā nav norāžu uz citām azartspēlēm vai saišu uz tām.”
13.      Visbeidzot – kā pārejas pasākums GlüStV 2012
29. panta 1. punktā ODDSET tika atļauts turpināt piedāvāt sporta derības uz laiku līdz vienam gadam pēc pirmās koncesijas piešķiršanas.
III. Fakti, valsts tiesvedība un uzdotie prejudiciālie jautājumi
A.      Tipico un strīdīgā koncesiju piešķiršanas procedūra
14.      Tipico Co. Ltd. (turpmāk tekstā – “Tipico”) ir Maltā reģistrēta sabiedrība. Kopš 2005. gada tai ir Maltas iestāžu izsniegta azartspēļu koncesija, kuras mērķis ir ļaut Tipico sniegt tiešsaistes sporta derību pakalpojumus no Maltas visā Savienībā. Tā piedāvā sporta derības tiešsaistē Vācijā, izmantojot tīmekļvietni vācu valodā ar Vācijas augstākā līmeņa domēnu.
15.      2012. gada 8. augustā Vācijas iestādes Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, aicinot iesniegt piedāvājumus, lai tiktu piešķirtas 20 koncesijas sporta derību organizēšanai saskaņā ar GlüStV 2012
4.a–4.e un 10.a pantu.
16.      Tipico iesniedza pieteikumu koncesijas saņemšanai. Tomēr pēc koncesiju piešķiršanas procedūras dažādo posmu pabeigšanas šī sabiedrība nebija viena no tiem 20 pretendentiem, kurus līgumslēdzēja iestāde informēja par koncesijas piešķiršanu.
17.      Pēc tam Tipico kopā ar citiem noraidītajiem pretendentiem cēla prasību Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa, Vācija), lūdzot pārbaudīt koncesiju piešķiršanas procedūru un atzīt, ka tai ir tiesības saņemt koncesiju.
18.      Ar 2015. gada 10. jūnija rīkojumu pēc viena pretendenta pieteikuma Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa) kā pagaidu pasākumu uzdeva līgumslēdzējai iestādei nepiešķirt koncesijas tiesvedības norises laikā. Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) ar 2015. gada 16. oktobra rīkojumu apstiprināja šo pasākumu.
19.      Ar 2016. gada 15. aprīļa nolēmumu pēc būtības Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa) nosprieda, ka koncesiju piešķiršanas procedūra ir īstenota, pārkāpjot Tipico tiesības saskaņā ar LESD 56. pantu uz pārredzamu un nediskriminējošu koncesiju piešķiršanas procedūru (5). Konkrētāk, i) ar GlüStV 2012 paredzēto koncesiju skaita ierobežojumu līdz 20 esot pārkāpta pārredzamības prasība, jo federālās zemes neesot varējušas izskaidrot šo ierobežojumu; un ii) arī līgumslēdzējas iestādes veiktā to 20 pakalpojumu sniedzēju atlase, kuriem piešķiramas koncesijas, starp tiem pakalpojumu sniedzējiem, kas atbilda koncesiju piešķiršanas nosacījumiem, neesot bijusi pārredzama (6). Attiecīgi minētā tiesa konstatēja, ka, tā kā Tipico (citastarp) atbilda visiem GlüStV 2012
4.a–4.c pantā paredzētajiem koncesiju piešķiršanas nosacījumiem, līgumslēdzējai iestāde bija jāpiešķir koncesija šim pakalpojumu sniedzējam.
20.      Līgumslēdzēja iestāde šo lēmumu pārsūdzēja. Ar 2019. gada 11. oktobra rīkojumu Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenes Augstākā administratīvā tiesa) pēc lietas dalībnieku pieteikuma nolēma apturēt tiesvedību. Tā to darīja, pirmkārt, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar GlüStV 2012
4.a–4.e un 10.a pantu koncesijas varēja piešķirt tikai līdz 2019. gada 30. jūnijam (skat. šo secinājumu 9. punktu), un tādējādi saskaņā ar šīm tiesību normām tās vairs nevarēja piešķirt, un, otrkārt, ka federālās zemes katrā ziņā 2019. gada 26. martā bija pieņēmušas jaunus noteikumus, kas reglamentē sporta derību koncesiju piešķiršanu, noslēdzot Dritter Staatsvertrag zur Änderung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen (Trešais valsts līgums par azartspēlēm; turpmāk tekstā – “GlüStV 2019”).
21.      GlüStV 2019 stājās spēkā 2020. gada 1. janvārī. Ar šo grozījumu federālās zemes, pirmkārt, pagarināja izmēģinājuma posmu līdz 2021. gada 30. jūnijam un, otrkārt, atcēla 20 koncesiju ierobežojumu, tādējādi ļaujot piešķirt koncesijas jebkuram pakalpojumu sniedzējam, kas atbilst koncesiju piešķiršanas nosacījumiem. Tādējādi 2020. gada 9. oktobrī līgumslēdzēja iestāde, ievērojot jaunu koncesiju piešķiršanas procedūru, piešķīra sporta derību koncesiju citastarp Tipico. Tad Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenes Augstākā administratīvā tiesa) izbeidza tiesvedību par sākotnējo koncesiju piešķiršanas procedūru, uzskatot, ka lemt šajā lietā vairs nav nepieciešams.
B.      DK ierosinātā tiesvedība
22.      Kopš 2013. gada DK – Vācijā dzīvojošs patērētājs – izmantoja Tipico tiešsaistes sporta derību pakalpojumus (7). To darot, viņš vairākkārt piekrita šīs sabiedrības vispārīgajiem noteikumiem, tādējādi noslēdzot vairākus derību līgumus ar šo pakalpojumu sniedzēju.
23.      DK vērsās savas dzīvesvietas Amtsgericht (Pirmās instances tiesa, Vācija) ar prasību atzīt, ka Tipico ir jāatmaksā likmes, ko viņš no 2013. gada līdz 2020. gada 9. oktobrim licis un zaudējis, slēdzot derības šī pakalpojumu sniedzēja tīmekļvietnē, proti, 3719,26 EUR, pieskaitot procentus un kompensāciju par juridiskajiem izdevumiem pirmstiesas procesā.
24.      Prasības pamatošanai DK galvenokārt izvirzīja prasījumu atzīt azartspēļu līgumus par spēkā neesošiem un atmaksāt saskaņā ar tiem izdarītās likmes. Viņš apgalvoja, ka saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss; turpmāk tekstā – “BGB”) (8) 134. pantu līgums, ar kuru tiek pārkāpts “likumā noteikts aizliegums”, principā nav spēkā. GlüStV 2012 noteikumi, ar kuriem aizliegts piedāvāt azartspēļu pakalpojumus bez Vācijas iestāžu izsniegtas koncesijas, esot šāds “likumā noteikts aizliegums”. Tā kā faktu rašanās laikā Tipico Vācijas darbojās tirgū bez šādas koncesijas, ar attiecīgajiem līgumiem esot pārkāpts šis “aizliegums”. Tā kā šie līgumi nav spēkā ab initio, Tipico saskaņā ar BGB, it īpaši saskaņā ar tā 812. panta 1. punktu, esot jāatmaksā visi no DK saņemtie labumi.
25.      Pakārtoti DK cēla prasību par neatļautu darbību saskaņā ar BGB 823. panta 2. punktu, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, kas atbilst zaudētajām likmēm. Saskaņā ar minēto tiesību normu ikvienai personai, kas pārkāpj “aizsardzības noteikumu” (Schutzgesetz), ir jāatlīdzina otrai pusei šādi nodarītie zaudējumi. GlüStV 2012 paredzētie koncesiju piešķiršanas noteikumi esot šādi “aizsardzības noteikumi”, jo to mērķis tostarp esot aizsargāt spēlētājus Vācijā pret riskiem, kas saistīti ar publiskajām azartspēlēm (skat. šo secinājumu 5. punktu). Darbojoties bez koncesijas, Tipico esot pārkāpusi šos noteikumus un tādējādi esot veikusi neatļautu darbību, kas ir pamats DK prasībai par zaudējumu atlīdzību.
26.      Amtsgericht (Pirmās instances tiesa) DK prasību noraidīja. Apelācijas tiesvedībā Landgericht (Apgabaltiesa, Vācija) šo lēmumu atstāja spēkā. Pirmkārt, tā piekrita Tipico argumentam, ka DK nav tiesību uz atmaksu saskaņā ar BGB 812. panta 1. punkta pirmo teikumu, jo attiecīgie azartspēļu līgumi faktiski bija spēkā un izpildāmi. Tā uzskatīja, ka, ņemot vērā LESD 56. pantu un Savienības tiesību pārākumu, civillietu tiesas nevar šos līgumus atzīt par spēkā neesošiem saskaņā ar BGB 134. pantu, pamatojoties tikai uz to, ka faktu rašanās laikā Tipico nebija koncesijas, jo, kā atzinusi Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa), šī situācija bija saistīta ar koncesiju piešķiršanas procedūras nepilnībām (skat. šo secinājumu 19. punktu). Otrkārt, būtībā to pašu iemeslu dēļ Landgericht (Apgabaltiesa, Vācija) nosprieda, ka DK nav arī tiesību uz kompensāciju saskaņā ar BGB 823. panta 2. punktu.
27.      DK iesniedza revīzijas sūdzību (Revision) Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija). Minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrēta azartspēļu pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvība nepieļauj to, ka ar interneta starpniecību noslēgts privāttiesību līgums par sporta derībām, kuras tika piedāvātas bez šajā ziņā valsts tiesību aktos paredzētās atļaujas, tiek uzskatīts par spēkā neesošu, ja pakalpojumu sniedzējs Vācijā bija lūdzis atļauju sporta derību organizēšanai un šim pieteikumam piemērojamā koncesijas piešķiršanas procedūra ir īstenota pretrunā Savienības tiesībām?
2)      Vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrēta azartspēļu pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvība nepieļauj to, ka valsts iepriekšējas atļaujas shēma, kas reglamentē sporta derības internetā, tiek uzskatīta par likumā noteiktu aizsardzību, kuras iespējamās sekas ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ja pakalpojumu sniedzējs Vācijā bija lūdzis atļauju sporta derību organizēšanai un šim pieteikumam piemērojamā koncesijas piešķiršanas procedūra ir īstenota pretrunā Savienības tiesībām?”
28.      Rakstveida apsvērumus iesniedza DK, Tipico, Beļģijas, Grieķijas, Itālijas, Maltas un Portugāles valdības un Eiropas Komisija. Šīs ieinteresētās personas, izņemot Itālijas valdību, tika uzklausītas 2025. gada 24. septembra tiesas sēdē.
IV.    Juridiskā analīze
29.      Kā paskaidrots lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, no Vācijas tiesību viedokļa DK prasības pret Tipico principā šķiet pamatotas. Šajā ziņā iesniedzējtiesa provizoriski uzskata, ka, faktu rašanās laikā Vācijā piedāvājot sporta derību pakalpojumus bez Vācijas iestāžu izsniegtas koncesijas (9), Tipico ir pārkāpusi
GlüStV 2012
4. panta 1. punktā paredzēto neatļautu azartspēļu aizliegumu (10). Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Vācijas privāttiesībām (11) šāds pārkāpums principā izraisa i) to līgumu spēkā neesību, kurus pakalpojumu sniedzējs ir noslēdzis ar saviem klientiem (saskaņā ar BGB 134. pantu), tādējādi pakalpojumu sniedzējam var būt pienākums atmaksāt samaksātās likmes (saskaņā ar BGB 812. panta 1. punkta pirmo teikumu); un ii) ir neatļauta darbība, kas izraisa šī pakalpojuma sniedzēja civiltiesisko atbildību (saskaņā ar BGB 823. panta 2. punktu).
30.      Tomēr ar abiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai šīs prasības ir pretrunā Savienības tiesībām. Konkrētāk, kad, no vienas puses, gan GlüStV 2012 paredzētā koncesijas sporta derībām prasība, gan šīs prasības neievērošanas civiltiesiskās sekas pašas par sevi ir saderīgas ar LESD 56. pantā nostiprināto pakalpojumu sniegšanas brīvību (A un B), bet, no otras puses, koncesijas nav piešķirtas pārredzami, pretēji procesuālajām prasībām, kas izriet no šīs tiesību normas (C), rezultāts ir tāds, ka valsts tiesām saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ir liegts piemērot šādas sekas Tipico (D). Šos aspektus secīgi izvērtēšu nākamajās iedaļās.
A.      Koncesijas prasības saderība ar Savienības tiesībām
31.      Pēc tam, kad Vācijas tiesas konstatēja Vācijas sporta derību monopola nesaderību ar LESD 56. pantu un apšaubīja tiešsaistes derību aizliegumu (skat. šo secinājumu 8. punktu), kļuva nepieciešama tiesību aktu reforma, lai Vācijas tiesisko regulējumu saskaņotu ar Savienības tiesībām. Tomēr šis konstatējums nelika Vācijas iestādēm pilnībā atcelt tirgus regulējumu un ļaut azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, brīvi sniegt tajās savus pakalpojumus (12). Faktiski, kā pamatoti norāda Beļģijas valdība, Tiesa vienmēr ir uzskatījusi, ka neierobežota azartspēļu pakalpojumu sniegšanas brīvība iekšējā tirgū ir
nevēlama, it īpaši no patērētāju aizsardzības viedokļa.
32.      Proti, Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka azartspēles rada tādus nopietnus riskus patērētājiem un vispārīgāk sabiedrības veselībai, kas citastarp ir saistīti ar pārmērīgiem tēriņiem un atkarību (13). Tā ir arī atzinusi, ka šie riski ir īpaši lieli tiešsaistes azartspēļu kontekstā, ņemot vērā “īpašo vieglumu un internetā piedāvāto spēļu pieejamības pastāvīgumu, kā arī šāda starptautiska piedāvājuma, iespējams, palielinātu apjomu un izplatību vidē, kuru turklāt raksturo spēlētāja izolētība, anonimitāte un sociālās kontroles neesība” (14).
33.      Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesa pat ir atzinusi, ka “atšķirībā no brīvas [..] konkurences ieviešanas tradicionālajā tirgū” šādas sāncensības ieviešana “šajā ļoti īpatnajā azartspēļu tirgū [..] var iespējami būt kaitīga tāpēc, ka [..] šie [azartspēļu pakalpojumu sniedzēji] tiks mudināti sacensties ar izdomas spēju, lai padarītu savu piedāvājumu pievilcīgāku par savu konkurentu piedāvāto, un šādi palielināt patērētāju ar spēlēšanu saistītās izmaksas, kā arī vairot viņu atkarības riskus” (15).
34.      Tā kā nav (pozitīvas) saskaņošanas ES līmenī un tā kā “azartspēļu tiesiskais regulējums ir viena no jomām, kurā dalībvalstu starpā pastāv ievērojamas atšķirības morāles, reliģijas un kultūras aspektos”, valsts iestādēm joprojām ir tiesības savas valsts teritorijā pieņemt regulējumu, ko tās uzskata par atbilstošu, lai aizsargātu patērētājus pret šiem riskiem, ja vien tiek ievērots samērīguma princips. It īpaši saskaņā ar GlüStV 2012
4.a–4.e un 10.a pantu tās var noteikt, ka azartspēļu pakalpojumu sniegšanai valsts tirgū ir jāsaņem koncesija, kā to faktu rašanās laikā izdarīja Vācijas iestādes (16).
35.      Manuprāt, šāda koncesiju sistēma ir piemērots līdzeklis, lai ierobežotu riskus, ko patērētājiem rada azartspēles, kā to norāda pati iesniedzējtiesa. Pirmkārt, ar koncesiju piešķiršanas nosacījumiem valsts iestādes var nodrošināt, ka tikai tie pakalpojumu sniedzēji, kuri pierāda uzticamību un savu azartspēļu drošību, var piedāvāt derības patērētājiem (skat. šo secinājumu 11. punktu). Otrkārt, ar īpašām prasībām, kas saistītas ar koncesiju, šīs iestādes var pārliecināties, ka koncesijas saņēmušo pakalpojumu sniedzēju derību piedāvājumi ir izstrādāti “drošāk” (17). Tātad šajā gadījumā šiem operatoriem bija pienākums citastarp ieviest obligātu ikmēneša likmju ierobežojumu principā 1000 EUR katram spēlētājam, piedāvāt derības tikai par sporta pasākumu rezultātu, izslēdzot daudzas tā dēvētās “momentlikmes” par vairākiem notikumiem, kas norisinās šāda pasākuma laikā (18) (piemēram, kura komanda pirmā gūs rezultātu vai kurš spēlētājs pirmais izdarīs pārkāpumu utt.), un nenorādīt tajā pašā tīmekļvietnē saites uz neatļautām spēlēm (skat. šo secinājumu 12. punktu). Visas šīs prasības palīdz ierobežot patērētāju azartspēļu apjomu un biežumu un attiecīgi arī līdzekļu izšķērdēšanas un atkarības risku. Treškārt, šāda sistēma ļauj iestādēm veikt minēto nosacījumu ievērošanas iepriekšēju pārbaudi un nodrošināt koncesiju saņēmušo pakalpojumu sniedzēju pastāvīgu uzraudzību, lai pārbaudītu, vai šīs “papildprasības” faktiski tiek ievērotas.
36.      Tomēr šajā lietā Tipico iebilst pret to, ka pieejamo koncesiju skaits saskaņā ar GlüStV 2012 bija ierobežots (līdz 20 koncesijām). Taisnība, ka Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa), pārbaudot strīdīgo koncesiju piešķiršanas procedūru, konstatēja, ka šis GlüStV 2012 aspekts nav saderīgs ar LESD 56. pantu (19) (skat. šo secinājumu 19. punktu). Tomēr šķiet, ka iesniedzējtiesai nav šādu šaubu. Uzskatu, ka šāds ierobežojums pats par sevi nav nesaderīgs ar GlüStV 2012 izvirzīto patērētāju aizsardzības mērķi. Koncesiju skaita ierobežošana ne tikai atvieglo valsts iestāžu veikto koncesiju saņēmušo pakalpojumu sniedzēju kontroli, bet arī samazina pārmērīgas konkurences risku starp pārāk lielu skaitu koncesionāru un iespējamās nevēlamās sekas (20). Šis novērtējums, protams, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Katrā ziņā, pat ja iesniedzējtiesa apstrīdētu šo skaitlisko ierobežojumu, tas neliktu apšaubīt koncesijas prasības kā tādas leģitimitāti.
37.      Attiecībā uz šādas koncesijas prasības nepieciešamību tikai norādīšu, ka Vācijas iestādēm saskaņā ar LESD 56. pantu bija tiesības šo prasību noteikt arī azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem, kuriem, tāpat kā Tipico, ir citas dalībvalsts, šajā gadījumā – Maltas Republikas, izsniegta koncesija.
38.      Pirmkārt, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību azartspēļu jomā un tā kā Savienības līmenī koncesiju piešķiršanas nosacījumi nav saskaņoti, dalībvalstij nav pienākuma atzīt citu dalībvalstu izsniegtas azartspēļu koncesijas. Principā šāda koncesija ir derīga tikai izdevējas dalībvalsts teritorijā (21).
39.      Otrkārt, ciktāl Tipico un Maltas valdība ir atsaukušās uz aizsardzību, kas spēlētājiem jau ir piešķirta Maltas tiesiskajā regulējumā, un uz Maltas iestāžu veikto uzraudzību, jāatgādina, ka azartspēļu jomā reglamentējoša pasākuma nepieciešamība jāizvērtē, tikai ņemot vērā aizsardzības līmeni, ko attiecīgās valsts iestādes plāno nodrošināt (22). Šajā lietā, lai gan Maltas valdība tiesas sēdē norādīja, ka, neraugoties uz “zināmām atšķirībām”, Maltas un Vācijas regulējuma sniegtais aizsardzības līmenis faktu rašanās laikā bija “būtībā līdzvērtīgs”, šis apgalvojums nebūt nav pašsaprotams. It īpaši šī valdība nevarēja pārbaudīt, vai Maltas Azartspēļu likumā, tāpat kā GlüStV 2012, paredzēti obligāti likmju ierobežojumi, atsaucoties uz “vairākiem [..] ierobežojumiem, kurus var piemērot spēlētāji” un kuri tādējādi šķiet pilnībā brīvprātīgi. Turklāt, ņemot vērā, ka Maltas koncesiju skaits, šķiet, nav pakļauts nekādiem skaitliskiem ierobežojumiem, atļaušana jebkuram Maltas pakalpojumu sniedzējam, kuram ir Maltā izsniegta koncesija, sniegt pakalpojumus Vācijā varētu radīt nepamatotu tieši tāda veida konkurenci, kas aprakstīta šo secinājumu 33. punktā. Visbeidzot, attiecībā uz Maltas iestāžu veikto pārraudzību no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstij, piemēram, Vācijai, nav “jāpaļaujas uz citas dalībvalsts iestāžu veiktām kontrolēm atbilstoši regulējošām sistēmām, kuras pirmā minētā pati nepārvalda” (23).
B.      No koncesijas neesības izrietošo civiltiesisko seku saderība ar Savienības tiesībām
40.      Tāpat kā LESD 56. pantam nav pretrunā tas, ka Vācijas iestādes pieprasa koncesiju sporta derību pakalpojumu sniegšanai Vācijas teritorijā, šķiet, ka šai tiesību normai nav pretrunā arī tas, ka pakalpojumu sniedzējiem, kuri snieguši pakalpojumus bez GlüStV 2012 prasītās koncesijas, tiek piemērotas BGB paredzētās civiltiesiskās sekas.
41.      Kā norāda iesniedzējtiesa, šīs civiltiesiskās sekas ir samērīgas ar GlüStV 2012 izvirzīto patērētāju aizsardzības mērķi. It īpaši azartspēļu līgumu (24) – kas var ietvert pienākumu atmaksāt no spēlētājiem saņemtās likmes – spēkā neesība
palīdz atturēt azartspēļu pakalpojumu sniedzējus no koncesiju sistēmas apiešanas. Tādējādi šādas sekas ir piemērotas, lai nodrošinātu šī mērķa sasniegšanu (25). Tās šajā ziņā šķiet arī nepieciešamas, jo administratīvajiem sodiem un kriminālsodiem, kas piemērojami par neatļautu azartspēļu piedāvāšanu, pašiem par sevi nevar būt pietiekami preventīvas iedarbības, it īpaši attiecībā uz ārvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem.
42.      Turklāt pretēji Tipico norādītajam šīs civiltiesiskās sekas atbilst pārkāpuma smagumam. Kā paskaidrošu šo secinājumu 56. punktā, darbība bez vietējās koncesijas nozīmē pakalpojumu sniegšanu tirgū bez tiesībām to darīt. Atgādināšu arī, ka koncesijas sistēmas mērķis ir “novirzīt” sabiedrības azartspēļu instinktu uz atļautiem piedāvājumiem, ko uzrauga valsts iestādes un kam piemēro prasības, kuru mērķis ir ierobežot līdzekļu izšķērdēšanas un atkarības risku. Savukārt neatļauti azartspēļu piedāvājumi –
principā ārpus šo iestāžu kontroles, un attiecībā uz tiem šo prasību ievērošanu nevar pārbaudīt – var radīt īpaši smagas kaitīgas sekas sabiedrībai (26).
43.      Šo secinājumu neatspēko Tipico arguments, ka azartspēļu līgumu spēkā neesība un likmju atmaksāšana spēlētājiem rada “kaitējošus pamudinājumus” tādā ziņā, ka spēlētāji varētu tikt mudināti izmantot neatļautus azartspēļu pakalpojumus, zinot, ka viņi vienmēr varēs atgūt savus zaudējumus, un tādējādi spēlēt atkārtoti, un tas būtu pretēji mērķim aizsargāt spēlētājus pret līdzekļu izšķērdēšanu un atkarību.
44.      Faktiski azartspēles pie nelikumīgiem pakalpojumu sniedzējiem rada risku spēlētājiem. Ja laimestu gadījumā pakalpojumu sniedzējs atsakās maksāt, spēlētājs maksājuma veikšanu nevarēs panākt tiesā, jo pamatā esošie azartspēļu līgumi tiks uzskatīti par spēkā neesošiem (27). Tāpat zaudējumu gadījumā nav garantēts, ka spēlētāji atgūs savas likmes. Lai gan principā līguma atzīšana par spēkā neesošu rada tiesības uz to labumu atmaksu, kurus katra puse ir saņēmusi no otras puses, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām (it īpaši BGB 814. pantu un/vai 817. panta otro teikumu) tiesības uz atmaksu pēc tās tiesas ieskatiem, kura izskata lietu, var tikt atteiktas, ja spēlētājs ir apzināti piedalījies nelikumīgās azartspēlēs (28). Šāda situācija rada vēlamu nenoteiktības pakāpi abām pusēm saskaņā ar GlüStV 2012 izvirzīto mērķi, proti, tā attur pakalpojumu sniedzējus no koncesiju sistēmas apiešanas, jo tiem var tikt prasīts atmaksāt saņemtās likmes, kā arī attur spēlētājus no “spēlēšanās” ar pašu sistēmu, jo, ja viņi spēlē, viņiem var tikt liegtas tiesības uz atmaksu (29).
C.      Strīdīgās koncesiju piešķiršanas procedūras nepilnības
45.      Lai gan Vācijas iestādes saskaņā ar LESD 56. pantu var pieprasīt citās dalībvalstīs reģistrētiem azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem saņemt vietējo koncesiju pirms pakalpojumu sniegšanas Vācijas tirgū un var noteikt civiltiesiskas sekas gadījumā, ja tas netiek darīts, šī tiesību norma tomēr uzliek šīm iestādēm pienākumu dot attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem reālu iespēju iegūt šādu koncesiju vienlīdzīgi ar valsts pakalpojumu sniedzējiem. Attiecīgi koncesiju piešķiršanas procedūrā bija jāievēro noteiktas prasības, kas izriet no LESD 56. panta
kopsakarā ar vispārējiem vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma valsts piederības dēļ principiem, kā arī no tā izrietošais pārredzamības pienākums. It īpaši šai procedūrai bija jābūt balstītai uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem (30).
46.      Šajā lietā Vācijas iestādes organizēja atklātu koncesiju piešķiršanas procedūru. Šķiet, ka koncesiju piešķiršanas kritēriji nebija ne tieši, ne netieši diskriminējoši attiecībā uz citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem. Tomēr, veicot šīs procedūras pārbaudi tiesā, kompetentā administratīvā tiesa, proti, Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa), konstatēja, ka procedūra vairākos aspektos nav pārredzama (skat. šo secinājumu 19. punktu). Šī nepilnība jau tika darīta zināma Tiesai agrākā lietā, kurā tika pasludināts spriedums Ince (31). Lai gan Tiesa minētajā spriedumā šo jautājumu atstāja atklātu, šobrīd pārredzamības trūkumu uzskatu par konstatētu, jo iesniedzējtiesa, šķiet, šajā ziņā piekrīt administratīvās tiesas konstatējumiem. Turklāt šīs pārbaudes tiesā ilguma un šajā kontekstā uzdotās strīdīgās procedūras apturēšanas dēļ šī procedūra nekad nav bijusi sekmīga. Vien 2020. gadā privātiem pakalpojumu sniedzējiem, tostarp Tipico, tika piešķirtas derību koncesijas saskaņā ar jaunu koncesiju piešķiršanas procedūru (skat. šo secinājumu 21. punktu).
D.      Minēto nepilnību ietekme uz pamatlietu
47.      Kā norādīts iepriekš, ar abiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādai vajadzētu būt šo procedūras nepilnību ietekmei uz pamatlietu. Šajā ziņā tā atsaucas uz Tiesas judikatūru, kas izriet no sprieduma Placanica, saskaņā ar kuru dalībvalsts nevar “piemērot kriminālsodu [vai administratīvu sodu]” citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniedzējam par “neizpildītām administratīvām formalitātēm” (šajā gadījumā – koncesijas nesaņemšanu derībām saskaņā ar GlüStV 2012), ja “šo formalitāšu izpildīšanas iespēju tā liedza vai padarīja neiespējamu pretēji [Savienības] tiesībām” (32) (kā tas ir šajā gadījumā, ņemot vērā apstrīdētās koncesiju piešķiršanas procedūras nepārredzamību). Šī judikatūra pēc tam tika atkārtota spriedumā Ince, kas, atgādināšu, attiecās tieši uz to pašu procedūru. Šajā kontekstā Vācijas tiesas jau ir atzinušas, ka azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem – kā, piemēram, Tipico – nevar piemērot nekādu kriminālsodu vai administratīvu sodu par to, ka tie faktu rašanās laikā Vācijas tirgū piedāvājuši neatļautas derības. Tomēr iesniedzējtiesa jautā, vai Vācijas tiesām ir arī liegts šādam pakalpojumu sniedzējam piemērot BGB paredzētās civiltiesiskās sekas.
48.      Tipico un Maltas valdība uzskata, ka atbilde acīmredzami ir apstiprinoša. Būtībā šķiet, ka šīs ieinteresētās personas iepriekšējā punktā minēto judikatūru saprot un vispārina tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts ir ieviesusi koncesiju sistēmu attiecībā uz noteiktiem pakalpojumiem, bet koncesiju piešķiršanas procedūra ir diskriminējoša un/vai nepārredzama, valsts iestādēm – gan administratīvajām iestādēm, gan tiesām –,
pamatojoties uz LESD 56. panta pārākumu, ir pienākums vispār nepiemērot šo sistēmu. Tai jāpaliek nepiemērotai, tādējādi praksē pieļaujot pakalpojumu sniegšanas brīvību valsts teritorijā, līdz tiek veikti nepieciešamie korektīvie pasākumi, proti, koncesiju piešķiršana jaunā procedūrā, kas atbilst Savienības tiesībām. No šī skatpunkta – tāpat kā tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā Tipico nevarēja tikt piemērots nekāds kriminālsods vai administratīvs sods par neatļautu derību piedāvāšanu laikā, kad Vācijas iestādes nebija ieviesušas Savienības tiesībām atbilstošu koncesiju piešķiršanas procedūru, tiem šī paša iemesla dēļ nevarēja tikt piemērotas nekādas civiltiesiskas sekas.
49.      Tāpat kā iesniedzējtiesu, visas valdības, kas iesniegušas apsvērumus, un Komisiju, mani nepārliecina tik radikāla pieeja. Manuprāt, Tipico un Maltas valdības šķietami atbalstītā Tiesas judikatūras samērā maksimālistiskā interpretācija, saskaņā ar kuru koncesiju sistēma, kas ir saderīga ar LESD 56. pantu, jāatstāj pilnībā nepiemērota ikreiz, kad lietas faktisko apstākļu rašanās laikā ir radušās grūtības koncesiju piešķiršanā, būtu jānoraida kā pārmērīga (1). Drīzāk minēto judikatūru varētu interpretēt niansētāk, proti, sistēmu principā var piemērot, taču tās pārkāpuma gadījumā azartspēļu pakalpojumu sniedzējam nevajadzētu piemērot administratīvus sodus vai kriminālsodus un/vai civiltiesiskas sekas, ja konkrētajos lietas apstākļos šāda reakcija būtu nesamērīga (2).
1.      Maksimālistiska Tiesas judikatūras par sodiem interpretācija būtu jānoraida
50.      Manuprāt, jāsniedz daži svarīgi atgādinājumi. Pirmkārt un vispārīgi, LESD 56. pantam ir tieša iedarbība, un tādējādi tas vienā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem piešķir tiesības, uz kurām tie var atsaukties citu dalībvalstu administratīvajās un tiesu iestādēs, tostarp tiesvedībā starp privātpersonām, kā tas ir šajā lietā (33). Turklāt šīm iestādēm saskaņā ar lojālas sadarbības un pārākuma principiem ir pienākums piemērot minēto tiesību normu un nodrošināt efektīvu šo tiesību aizsardzību tajās izskatāmajās lietās. It īpaši, ja šajās iestādēs ir ierosināta procedūra (kriminālprocess, administratīvais process vai civilprocess) pret šādu pakalpojumu sniedzēju par valsts koncesiju sistēmas pārkāpumu un šis pakalpojumu sniedzējs savā aizstāvībā apgalvo, ka šī sistēma nav saderīga ar LESD 56. pantu, šīm iestādēm ir jāizskata šis jautājums un, ciktāl tas nepieciešams, lai aizsargātu attiecīgās tiesības, nekādas pretrunā esošas valsts tiesību normas nav jāpiemēro (34).
51.      Otrkārt, šo secinājumu 47. punktā minētā judikatūra izriet no Tiesas agrīnajiem spriedumiem
Auer (35) un Rienks (36). Katrā no minētajām lietām Savienības pilsonis pirmajā dalībvalstī bija ieguvis diplomu, kas viņam deva tiesības praktizēt veterinārmedicīnā. Pēc tam viņš apmetās uz dzīvi citā dalībvalstī un mēģināja tur veikt šo darbību. Uzņēmēja dalībvalsts kā priekšnosacījumu šīs profesijas veikšanai tās teritorijā prasīja reģistrāciju Valsts veterinārārstu kolēģijā. Attiecīgā persona pieteicās šādai reģistrācijai, bet kolēģija to atteica, pamatojoties uz to, ka tā neatzīst viņa ārvalsts diplomu. Tomēr šis veterinārārsts sāka sniegt pakalpojumus uzņēmējā dalībvalstī un galu galā tika saukts pie atbildības par nelikumīgu praksi. Aizstāvības rakstā viņš apgalvoja, ka reģistrēšanas prasības uzspiešana, piemērojot kriminālsodus vai administratīvus sodus, ir pretrunā Savienības tiesībām.
52.      Šādos apstākļos Tiesa norādīja, ka saskaņā ar tolaik spēkā esošajām sekundārajām Savienības tiesībām par brīvību veikt uzņēmējdarbību un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (37) dalībvalstīm bija pienākums atzīt profesionālo kvalifikāciju, ko veterinārārsti ieguvuši citā dalībvalstī. Tādējādi Savienības tiesībās attiecīgajai personai bija tieši piešķirtas tiesības praktizēt veterinārmedicīnu uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties uz šādu diplomu, uz kuru šī persona varēja atsaukties šīs valsts iestādēs. Lai gan uzņēmēja dalībvalsts joprojām varēja noteikt šai personai pienākumu reģistrēties kolēģijā, šī prasība nevarēja būt nekas vairāk kā
tikai “administratīva formalitāte”, jo šai personai saskaņā ar Savienības tiesībām bija tiesības uz šādu reģistrāciju. Tomēr, tā kā šī reģistrācija tika “atteikta, pārkāpjot [Savienības] tiesības”, šai personai nevarēja piemērot nekādu kriminālsodu vai administratīvu sodu par praktizēšanu bez reģistrācijas. Reģistrācijas prasības neņemšana vērā šādos apstākļos un attiecīgi sodu nepiemērošana tās pārkāpuma gadījumā bija acīmredzami nepieciešama, lai aizsargātu attiecīgās tiesības, kuras pretējā gadījumā “pilnībā zaudētu savu lietderīgo iedarbību” (38).
53.      Pēc vairākiem gadiem Tiesa šo risinājumu azartspēļu jomā piemēroja spriedumā Placanica. Minētajā lietā Itālija ieviesa koncesijas prasību derību pakalpojumu sniegšanai tās teritorijā, proti, prasību, kas iepriekš minēto iemeslu dēļ pati par sevi bija saderīga ar LESD 56. pantu, bet koncesijas netika piešķirtas pārredzamā un nediskriminējošā veidā. Tādējādi daži pakalpojumu sniedzēji tika prettiesiski izslēgti no šīs procedūras. Attiecībā uz spriedumu Rienks, kā atgādināts šo secinājumu 47. punktā, Tiesa nosprieda, ka “dalībvalsts nevar piemērot kriminālsodu par neizpildītām administratīvām formalitātēm, ja šo formalitāšu izpildīšanas iespēju tā liedza vai padarīja neiespējamu pretēji [Savienības] tiesībām” (39). Tādējādi vēstījums, šķiet, ir tāds – kamēr nebija ieviesta jauna koncesiju piešķiršanas procedūra par labu nelikumīgi izslēgtajiem pakalpojumu sniedzējiem, Itālijas iestādes nevarēja piemērot koncesijas prasību un it īpaši nevarēja piemērot kriminālsodus atbildētājiem par derību starpniecību šo pakalpojumu sniedzēju vārdā (40).
54.      Ar visu cieņu pret Tiesu neuzskatu, ka šīs situācijas patiešām ir vienādas. Ja valsts iestādes ir noteikušas koncesijas prasību, kas pati par sevi ir saderīga ar LESD 56. pantu, citās dalībvalstīs reģistrētiem azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem no šīs normas neizriet tāda paša veida tiešas iedarbības tiesības kā veterinārārstiem lietās, kurās pasludināti spriedumi Auer un Rienks (a). Prasība šīm iestādēm nepiemērot šo prasību un tādējādi pieļaut, ka pakalpojumu sniedzēji to pārkāpj tikai tāpēc, ka faktu rašanās laikā spēkā esošajā koncesiju piešķiršanas procedūrā bija zināmas nepilnības, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu
tiesības, kas šiem pakalpojumu sniedzējiem izriet no minētās tiesību normas (b). Šāda interpretācija, manuprāt, arī šajā ziņā būtu nesamērīga (c). Manuprāt, tas tā ir pat tad, ja, kā tas ir šajā lietā, koncesijas prasība tika ieviesta, lai aizstātu valsts monopolu, kas atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām (d).
a)      Tiesības, kas azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem šajā situācijā izriet no LESD 56. panta
55.      Vispārīgi runājot, tiesības, kas pakalpojumu sniedzējiem izriet no LESD 56. panta, papildina pienākumus, kas šajā tiesību normā ir noteikti dalībvalstīm. Šajā lietā, kā izklāstīts šo secinājumu 31.–39. punktā, dalībvalstīm nav pienākuma atļaut citā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem brīvi sniegt azartspēļu pakalpojumus savā teritorijā. Tām ir tiesības uz šo darbību attiecināt koncesijas prasību. Turklāt minētajā tiesību normā dalībvalstīm nav noteikts pienākums atzīt citas dalībvalsts izsniegtas azartspēļu koncesijas.
56.      No tā izriet, ka LESD 56. pants nepiešķir tiesības vienā dalībvalstī iedibinātiem azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem
(kas attiecīgā gadījumā ir saņēmuši koncesiju) sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī. Šādas tiesības izriet tikai no koncesijas, kas pakalpojumu sniedzējam jāsaņem uzņēmējā valstī.
57.      Tāpat LESD 56. pantā dalībvalstīm nav noteikta prasība automātiski piešķirt šādas koncesijas šiem pakalpojumu sniedzējiem. Šajā nolūkā tās var noteikt nosacījumus, ja vien šādi nosacījumi ir samērīgi un nediskriminējoši, un var pat ierobežot pieejamo koncesiju skaitu. Attiecīgi šis pants nerada tiesības šiem pakalpojumu sniedzējiem uz koncesijas piešķiršanu kā tādu.
58.      Proti, minētā tiesību norma vienīgi nosaka dalībvalstīm pienākumu nodrošināt piekļuvi nediskriminējošai un pārredzamai koncesiju piešķiršanas procedūrai un šajā ziņā pakalpojumu sniedzējiem piešķir atbilstošas tiesības. Ir skaidrs, ka attiecībā uz šiem pakalpojumu sniedzējiem vietējās azartspēļu koncesijas saņemšana nevar tikt kvalificēta kā vienkārša “administratīva formalitāte”.
b)      Atteikšanās no koncesijas prasības pārsniegtu to, kas ir nepieciešams šo tiesību aizsardzībai
59.      Ja valsts iestādes pieprasa koncesiju azartspēļu pakalpojumu sniegšanai, bet koncesijas netiek izsniegtas nediskriminējošā un pārredzamā koncesiju piešķiršanas procedūrā, pilnīga atteikšanās no koncesijas prasības turpmākajās procedūrās, ko publiskas iestādes vai privātpersonas uzsāk pret azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem, kuri sniedz neatļautus pakalpojumus, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu ar Savienības tiesībām piešķirtās tiesības (41).
60.      Šajā ziņā atgādināšu, ka azartspēļu jomā prasība saņemt koncesiju pati par sevi ir saderīga ar Savienības tiesībām. Ja saistībā ar koncesiju piešķiršanu rodas grūtības, Savienības tiesības neprasa, lai azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem nekavējoties tiktu atļauts sniegt pakalpojumus brīvi tirgū un izvairīties no jebkādām iespējamām sekām par šādu rīcību saskaņā ar valsts tiesībām. Atbilstoša un it īpaši pietiekama to tiesību aizsardzība, kuras šiem pakalpojumu sniedzējiem izriet no LESD 56. panta, tiek nodrošināta ar tādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu pieejamību
(kas dalībvalstīm jāgarantē saskaņā ar Savienības tiesībām), kuri ļauj šiem pakalpojumu sniedzējiem apstrīdēt tiesā nepilnīgu koncesiju piešķiršanas procedūru vai procedūras neesību.    (42) Turklāt tieši tāda ir pieeja, kas ir atspoguļota sekundārajās Savienības tiesībās publiskā iepirkuma un koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā un kas, lai gan nav piemērojama šajā lietā, ir būtisks atskaites punkts (43). Tādējādi šiem pakalpojumu sniedzējiem tā vietā, lai ienāktu tirgū bez koncesijas, būtu jāizmanto šie tiesiskās aizsardzības līdzekļi un jāgaida šādas procedūras iznākums.
61.      Šādas koncesiju piešķiršanas procedūras apstrīdēšanas vai neesības gadījumā kompetentās tiesas var nodrošināt pienācīgu un pietiekamu attiecīgo tiesību aizsardzību, nepiemērojot nevienu koncesiju piešķiršanu reglamentējošo valsts tiesību aspektu, kas ir pretrunā LESD 56. pantam (piemēram, diskriminējoša koncesijas prasība vai nesamērīgs pieejamo koncesiju skaita ierobežojums), atceļot ikvienu prettiesisku līgumslēdzēju iestāžu lēmumu un uzdodot šīm iestādēm veikt nepieciešamos pasākumus, lai labotu situāciju (piemēram, organizēt jaunu procedūru saskaņā ar Savienības tiesībām vai piešķirt koncesiju pakalpojumu sniedzējam, kas atbilst valsts tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem) (44).
62.      Mani nepārliecina Tipico pārņemtais arguments, ka šāda procedūra varētu ilgt ilgu laiku un katrā ziņā to tiesību aizsardzību, kuras azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem izriet no LESD 56. panta, nodrošinātu tikai “nākotnē”, nekompensējot komerciālo iespēju zaudēšanu, kas šādam pakalpojumu sniedzējam rastos, ja tam nebūtu atļauts nekavējoties ienākt tirgū.
63.      Pirmām kārtām – Savienības tiesībās ir prasīts, lai šādas pārsūdzības tiktu izskatītas pēc iespējas ātrāk (45). Turklāt, ja dalībvalsts, laikus nenosakot nediskriminējošu un pārredzamu koncesiju piešķiršanas procedūru, pārkāpj tiesības, kas pakalpojumu sniedzējiem izriet no LESD 56. panta, šiem uzņēmējiem saskaņā ar Savienības tiesībām – kā to apgalvo DK, Grieķijas valdība un Komisija – ir tiesības prasīt no šīs valsts kompensāciju par šādi nodarīto kaitējumu, tostarp par komerciālo iespēju zaudēšanu (46). Tādējādi šāds kaitējums var tikt pienācīgi atlīdzināts.
c)      Atteikšanās no koncesijas prasības būtu nesamērīga
64.      Arī prasība valsts iestādēm pilnībā nepiemērot koncesiju sistēmu un faktiski pieļaut azartspēļu pakalpojumu sniedzēju pakalpojumu sniegšanas brīvību valsts teritorijā līdz brīdim, kad tiek organizēta Savienības tiesībām atbilstoša koncesiju piešķiršanas procedūra, vai ar atpakaļejošu spēku apstiprināt tāda pakalpojumu sniedzēja rīcību, kas ienāk tirgū, kad šāda procedūra nepastāv, būtu nesamērīgs līdzeklis, lai aizsargātu tiesības, kas šiem pakalpojumu sniedzējiem izriet no LESD 56. panta, ņemot vērā negatīvās sekas, ko šāda pieeja radītu attiecībā uz citām leģitīmām interesēm.
65.      Proti, pirmkārt, šāda Savienības tiesību interpretācija apdraudētu ne tikai valstu koncesiju režīmu – kas paši par sevi ir saderīgi ar Savienības tiesībām – efektivitāti, bet arī pašu Savienības tiesībās paredzēto noteikumu, kas reglamentē koncesiju piešķiršanas procedūru pārbaudi tiesā, efektivitāti un tiesisko drošību, ko ar šīm normām ir paredzēts nodrošināt. Kā paskaidrots iepriekš, tiek sagaidīts, ka pakalpojumu sniedzēji pieteiksies koncesijai un vajadzības gadījumā pieprasīs tās piešķiršanas nosacījumu pārbaudi tiesā pirms ienākšanas tirgū. Šī pārbaude ļauj noteikt procedūras likumību ex ante, tādējādi nodrošinot zināmu noteiktību visām ieinteresētajām personām (47). Savukārt maksimālistiska Tiesas judikatūras interpretācija attiecībā uz sodiem mudinātu pakalpojumu sniedzējus, pamatojoties vienīgi uz aizdomām par koncesiju piešķiršanas procedūras tiesiskumu, neņemt vērā šos noteikumus un “iespēlēt” tirgū pēc saviem ieskatiem, paredzot, ka gadījumā, ja vēlāk pret tiem tiek ierosināta tiesvedība, tie ex post varēs izvairīties no jebkādas atbildības, izvirzot iebildumus pret koncesiju piešķiršanas procedūru. Šāda rīcība radītu lielu nenoteiktību, it īpaši patērētājiem, kas, iespējams, vairs nevarētu noteikt, kuri pakalpojumu sniedzēji tirgū ir likumīgi, vai konkurentiem, kam var būt koncesija, bet kas joprojām saskaras ar negodīgu konkurenci no to pakalpojumu sniedzēju puses, kuriem nav koncesijas un uz kuriem tādējādi neattiecas koncesiju režīma noteiktie ierobežojumi.
66.      Otrkārt un galvenokārt, atgādināšu – kā paskaidrots iepriekš, prasība saņemt koncesiju tiek uzskatīta par saderīgu ar Savienības tiesībām azartspēļu jomā tieši tāpēc, ka azartspēles rada nopietnus un vispāratzītus riskus patērētājiem un vispārīgāk sabiedrības veselībai. Šīs prasības mērķis ir mazināt šos riskus.
67.      Ja valsts iestādēm būtu pienākums pilnībā nepiemērot koncesijas prasību ikreiz, kad koncesiju piešķiršanā ir nepilnības, tad jebkurš citā dalībvalstī reģistrēts azartspēļu pakalpojumu sniedzējs varētu brīvi sniegt pakalpojumus attiecīgās dalībvalsts tirgū, tādējādi pakļaujot sabiedrību – kaut arī tikai pārejas periodā – šiem riskiem. Nedaudz atšķirīgā kontekstā Tiesa, šķiet, īpaši centusies izvairīties no šāda rezultāta (48).
68.      Šīs maksimālistiskās interpretācijas attiecināšana uz citām jomām vajadzības gadījumā kalpo tam, lai ilustrētu ar to saistītos riskus. Piemēram, var iedomāties, ka dalībvalsts nolemj liberalizēt ārstnieciskās marihuānas tirdzniecību savā teritorijā, vienlaikus pakļaujot šo darbību iepriekšējas atļaujas režīmam, – tikai ierobežots skaits uzņēmēju, kas atlasīti pēc stingriem kritērijiem, var pārdot šo produktu noteiktās vietās, reglamentētā daudzumā utt. Ja atļauju piešķiršanas procedūra nebūtu pārredzama vai ja daži to piešķiršanas nosacījumi tiktu uzskatīti par diskriminējošiem vai nesamērīgiem, vai valsts iestādes vairs nevarētu piemērot šo atļauju režīmu un visi citā dalībvalstī reģistrētie uzņēmēji būtu tiesīgi brīvi pārdot medicīnisko marihuānu attiecīgajā dalībvalstī, kamēr nav ieviesta Savienības tiesībām atbilstoša procedūra? Ir grūti iedomāties, ka Tiesa šādu radikālu risinājumu uzskatītu par saprātīgu vai samērīgu.
d)      Faktam, ka koncesijas prasība ir aizstājusi valsts monopolu, kas atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, ir nozīme
69.      Šajā posmā jāaplūko cits sprieduma Ince
aspekts, kuru, lai gan iesniedzējtiesa to nav minējusi, ieinteresētās personas ir plaši apspriedušas Tiesā.
70.      Jāpatur prātā, ka GlüStV 2012
4.a–4.e un 10.a pantā paredzētās koncesiju sistēmas mērķis bija novērst GlüStV 2008 paredzētā sporta derību organizēšanas un starpniecības valsts monopola nesaderību ar LESD 56. pantu (skat. šo secinājumu
8. un 9. punktu).
71.      Saskaņā ar šo sistēmu (iespējams, bijušajam) monopolistam ODDSET, tāpat kā privātiem pakalpojumu sniedzējiem, bija jāsaņem koncesija, lai varētu sniegt derību pakalpojumus. Tomēr izņēmuma kārtā GlüStV 2012
29. pants ļāva šim pakalpojumu sniedzējam saglabāt savu azartspēļu piedāvājumu pārejas periodā, kas bija paredzēts līdz vienam gadam pēc pirmo koncesiju piešķiršanas.
72.      Tomēr, ņemot vērā, ka, no vienas puses, strīdīgās koncesiju piešķiršanas procedūras nepilnību dēļ faktiski netika piešķirta neviena koncesija saskaņā ar GlüStV 2012 un, no otras puses, ODDSET turpināja piedāvāt derību pakalpojumus saskaņā ar pārejas režīmu, spriedumā Ince Tiesa nosprieda, ka sporta derību monopols lietas faktu rašanās laikā “praksē tomēr turpinājās”. Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka GlüStV 2012
4.a–4.e un 10.a pantā paredzētās koncesiju sistēmas pieņemšana nav “izlabojusi [šī] valsts monopola [..] neatbilstību LESD 56. pantam”. Arī šī iemesla dēļ Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 56. pantam “ir pretrunā” tas, ka dalībvalsts “soda” par neatļautu sporta derību rīkošanu vai starpniecību tās teritorijā (49).
73.      Ieinteresētās personas Tiesā ir plaši apspriedušas jautājumu, vai šis sprieduma Ince argumentācijas aspekts ir attiecināms uz pamatlietu. DK un Komisija uzskata, ka tas tā nav. Lietā, kurā pieņemts minētais spriedums, tika izskatīta azartspēļu organizēšana klātienē (50), kura saskaņā ar GlüStV 2008 patiešām bija pakļauta valsts monopolam un attiecībā uz kuru ODDSET attiecīgajā laikā turpināja darboties Vācijas tirgū saskaņā ar GlüStV 2012 29. pantu. Savukārt šī lieta attiecas uz tiešsaistes azartspēlēm, kas saskaņā ar GlüStV 2008 bija pilnībā aizliegtas (skat. šo secinājumu 6. punktu). Tādējādi saskaņā ar GlüStV 2012
29. pantu ODDSET nebija atļauts piedāvāt tiešsaistes derības, un faktu rašanās laikā tas to nedarīja. To stingri apstrīd Tipico, kas uzstāj, ka patiesībā ODDSET monopols tajā laikā gan tiesiski, gan praksē attiecinājās arī uz internetu. Protams, šis strīds par faktiem ir jāatrisina iesniedzējtiesai. Tomēr šaubos, ka tas ir nepieciešams.
74.      Tas tā ir tāpēc, ka arī šo Tiesas argumentācijas daļu spriedumā Ince, manuprāt, nevar interpretēt nedz burtiski, nedz arī
maksimālistiski. Kā paskaidrots iepriekš, saskaņā ar LESD 56. pantu monopolu, kas atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, dalībvalsts var brīvi aizstāt ar koncesiju režīmu. Manuprāt, tā var arī likumīgi ļaut valsts pakalpojumu sniedzējam, kuram formāli ir šis monopols, saglabāt savu piedāvājumu pārejas periodā, kura laikā privātiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāpiešķir koncesijas, lai nodrošinātu, ka šajā laikposmā patērētājiem joprojām ir pieejami likumīgi un uzraudzīti azartspēļu piedāvājumi, un tādējādi izvairītos no tā, ka viņi pievēršas nekontrolētam nelikumīgu pakalpojumu sniedzēju piedāvājumam (51). Ja rodas kavēšanās vai grūtības koncesiju piešķiršanā privātiem pakalpojumu sniedzējiem, nevar uzskatīt, ka Savienības tiesības atkal paredz, ka viss režīms jāatstāj nepiemērots “nelikumīgā monopola turpināšanās” dēļ un ka visi azartspēļu pakalpojumu sniedzēji var brīvi sniegt pakalpojumus tirgū līdz koncesiju piešķiršanai visu iepriekšējās divās iedaļās izklāstīto iemeslu dēļ.
2.      Jāapstiprina niansēta Tiesas judikatūras interpretācija
75.      Iepriekš minēto iemeslu dēļ maksimālistiska šo secinājumu 47. punktā minētās Tiesas judikatūras interpretācija būtu jānoraida. LESD 56. panta pārākums neliek valsts iestādēm nepiemērot koncesijas prasību, kas pati par sevi ir saderīga ar šo tiesību normu, ikreiz, kad pakalpojumu sniedzējs nav varējis saņemt koncesiju, pārkāpjot šajā tiesību normā paredzētās tiesības uz nediskriminējošu un pārredzamu koncesiju piešķiršanas procedūru. Šādos apstākļos pakalpojumu sniedzējs nevar sākt pakalpojumu sniegšanu tirgū bez koncesijas kā “paškompensācijas” veida. Parasti valsts iestādēm ir jābūt tiesīgām panākt šīs prasības izpildi un noteikt valsts tiesību aktos paredzētās krimināltiesiskās, administratīvās vai civiltiesiskās sekas tās pārkāpuma gadījumā. Attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam drīzāk būtu jāapstrīd nepilnīgā koncesiju piešķiršanas procedūra vai tās neesība valsts tiesās un jāgaida šīs tiesvedības iznākums. Šādas tiesvedības pieejamība nodrošina pietiekamu no LESD 56. panta izrietošo tiesību aizsardzību.
76.      Tādēļ, manuprāt, attiecīgā judikatūra jāinterpretē niansēti. Saskaņā ar šo interpretāciju, lai gan koncesiju režīms parasti joprojām ir piemērojams pakalpojumu sniedzējiem, kas sniedz pakalpojumus bez koncesijas šo secinājumu iepriekšējā punktā aprakstītajos apstākļos, izņēmuma kārtā un saskaņā ar samērīguma principu krimināltiesiski vai administratīvi sodi un civiltiesiskas sekas nebūtu jāpiemēro (pilnībā vai daļēji), ja konkrētās lietas apstākļos tas būtu nesamērīgi (52).
77.      Citiem vārdiem, pat tad, ja pakalpojumu sniedzējs ir rīkojies nelikumīgi, neievērojot izpildāmu koncesijas prasību, var būt īpaši apstākļi, kuros šāda rīcība būtu jāattaisno un kompetentajām tiesām būtu (daļēji vai pilnībā) jāatbrīvo attiecīgais pakalpojumu sniedzējs no atbildības, saskaņā ar lojālas sadarbības principu un konsekventas interpretācijas pienākumu izmantojot mehānismus, kas paredzēti attiecīgās valsts administratīvajās tiesībās, krimināltiesībās un/vai civiltiesībās (53).
78.      Spriedumā Placanica  izmantotā argumentācija, manuprāt, jāsaprot šādā nozīmē. Lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, ārvalstu derību pakalpojumu sniedzēju derību starpniecība sākotnēji bija likumīga saskaņā piemērojamo Itālijas tiesisko regulējumu. Šīs situācijas rezultātā tika izveidots un attīstīts tādu starpnieku tīkls, kuri ieguldīja kapitālu un izveidoja nepieciešamo infrastruktūru. Tomēr šo noteikumu vēlākos grozījumos bija precizēts, ka šī darbība ir nelikumīga. Šie starpnieki, kuri jau bija iedibinājuši un uzsākuši savu darbību, pēkšņi tika pakļauti kriminālvajāšanai. Saprotams, Tiesas
ieskatā kriminālsodu piemērošana ar atpakaļejošu spēku šādos apstākļos nebūtu bijusi samērīga vai taisnīga (54).
79.      Šajā lietā, iespējams, var rasties līdzīgi apstākļi. Tipico apgalvo, ka dažādos laikos, kā arī dažādās pamatnostādnēs un paziņojumos Vācijas iestādes tiešsaistes derību pakalpojumu sniedzējiem ir norādījušas, ka, ņemot vērā apstrīdētās koncesiju piešķiršanas procedūras nepilnības, tās pieļaus pakalpojumu sniegšanu Vācijas tirgū, ja vien būs izpildīti daži pamatnosacījumi (kuri ieinteresēto personu apsvērumos vai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav detalizēti aprakstīti, bet par kuriem Tipico apgalvo, ka tie bija izpildīti) līdz jaunas procedūras organizēšanai.
80.      Tomēr DK apstrīd Tipico apgalvojumus. Šis jautājums jānoskaidro iesniedzējtiesai. No savas puses norādīšu, ka tad, ja atzīti un uzticami Vācijas iestāžu avoti tiešsaistes derību pakalpojumu sniedzējiem devuši precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus, ka GlüStV 2012 paredzētā koncesijas prasība tiem netiks piemērota, ja vien tie atbilst noteiktiem pamatnosacījumiem, tad, manuprāt, būtu nesamērīgi un netaisnīgi ar atpakaļejošu spēku piemērot kriminālsodus vai administratīvus sodus, vai šajā gadījumā – BGB paredzētās civiltiesiskās sekas pakalpojumu sniedzējam, kurš ir izpildījis šos nosacījumus, kā, šķiet, Tipico –
faktu rašanās laikā sniegdama pakalpojumus Vācijas tirgū bez koncesijas.
81.      Šis secinājums ir vienkāršs attiecībā uz kriminālsodiem vai administratīviem sodiem. Pakalpojumu sniedzējiem nevar pārmest un tos sodīt par to, ka tie ir rīkojušies saskaņā ar publisko iestāžu norādēm. Turklāt attiecībā uz administratīviem sodiem jāpiemēro tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, proti, publiskajām iestādēm savā ziņā ir saistoši to solījumi (55). Attiecībā uz kriminālsodiem, ja pakalpojumu sniedzējs tirgū rīkotos saskaņā ar šādiem solījumiem, arī tas pamatotu atbrīvošanu no atbildības saskaņā ar tādiem mehānismiem kā “kļūdas” doktrīna.
82.      BGB parasti paredzēto civiltiesisko seku izslēgšana nozīmē, ka ir jāsniedz daži papildu paskaidrojumi. Protams, kā apgalvo DK un Itālijas valdība, civiltiesiskajās tiesībās paredzētajām sekām attiecībā uz darbību bez koncesijas, piemēram, līgumu spēkā neesībai vai civiltiesiskajai atbildībai, nav tādas pašas ietekmes kā kriminālsodiem vai administratīviem sodiem. Kriminālsodi vai administratīvie sodi pakalpojumu sniedzēju nelabvēlīgākā nostāda situācijā nekā tad, ja tas vispār nebūtu ienācis tirgū, savukārt līgumu spēkā neesība un likmju atmaksāšana principā tikai atjaunotu status quo ante. Turklāt šīs civiltiesiskās sekas izriet no patērētājiem piedāvātajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un tādējādi veicina ar koncesiju režīmu sasniedzamo mērķi aizsargāt patērētājus.
83.      Tomēr, ja Vācijas iestādes tiešsaistes derību pakalpojumu sniedzējiem, tostarp Tipico, patiešām ir sniegušas precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus, ka GlüStV 2012 paredzētā koncesijas prasība tiem netiks piemērota, ja vien tie būs izpildījuši noteiktus pamatnosacījumus, šo apstākli nevar neņemt vērā tādā civilprocesā kā šī lieta. Šie pakalpojumu sniedzēji varēja nolemt ieiet vai palikt Vācijas tirgū un slēgt līgumus ar patērētājiem tieši šo solījumu dēļ. Ja solījumu nebūtu, tie, iespējams, to nebūtu darījuši. Prasība, lai šāds pakalpojumu sniedzējs pēc daudziem gadiem atmaksā saskaņā ar šiem līgumiem saņemtās likmes, pat ja tas vienkārši atjaunotu status quo ante, var būt ne tikai ļaunprātīga, bet arī var būtiski ietekmēt pakalpojumu sniedzēja pašreizējo darbību. Šāds pienākums, iespējams, varētu attiekties uz tūkstošiem līgumu, kas noslēgti vairāku gadu laikā. Var nākties atmaksāt simtiem tūkstošu euro peļņas, un tas var nozīmēt ļoti lielu summu atmaksu pēc tam, kad pakalpojumu sniedzējs tās ir saņēmis un, iespējams, labticīgi iztērējis vai ieguldījis. Ja šādos apstākļos patērētājiem tiktu nodarīts kaitējums, iespējamo atbildību varētu uzņemties tikai publiskās iestādes, kas sniegušas attiecīgos solījumus (56).
84.      Šādos apstākļos un
pieņemot, ka Vācijas iestādes ir sniegušas tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā Tipico iepriekšminētos solījumus, es uzskatu, ka Vācijas tiesām saskaņā ar lojālas sadarbības principu un konsekventas interpretācijas pienākumu būtu jāizmanto Vācijas privāttiesībās pieejamie mehānismi, lai atbrīvotu šādus pakalpojumu sniedzējus no šīm civiltiesiskajām sekām. Lai gan šis jautājums jāizvērtē iesniedzējtiesai, pamatojoties uz lietas materiāliem, šķiet, ka Vācijas tiesībās šajā ziņā ir paredzēta pietiekama rīcības brīvība.
85.      Pirmkārt, iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka gadījumā, ja līgums ir noslēgts, pārkāpjot “tiesību normu”, piemēram, to noslēdzis pakalpojumu sniedzējs, kas sniedz pakalpojumus, pārkāpjot GlüStV 2012 paredzēto koncesiju režīmu, spēkā neesība saskaņā ar BGB 134. pantu nav automātiska un Vācijas tiesām ir zināma rīcības brīvība. Saskaņā ar šo tiesību normu spēkā neesība ir izslēgta, ja to “paredz tiesību akti”. Šī plašā interpretācija, iespējams, varētu attiekties uz situāciju, kad
Savienības tiesības izslēdz spēkā neesību konkrētajos lietas apstākļos (57).
86.      Otrkārt, attiecībā uz civiltiesisko atbildību saskaņā ar BGB 823. panta 2. punktu par GlüStV 2012 paredzētā koncesiju režīma pārkāpumu šķiet, ka šādas atbildības priekšnoteikums ir iespējamā neatļautas darbības izdarītāja vaina (58). Ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to apstiprina, šo tiesību normu var interpretēt tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, un pieņemot, ka Tipico faktiski saņēma iepriekš minētos solījumus no Vācijas iestādēm, attiecīgo šo pakalpojumu sniedzēju nevar vainot par strīdīgā koncesiju režīma pārkāpumu.
V.      Secinājumi
87.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka
–        tad, ja dalībvalsts prasa koncesiju konkrētu pakalpojumu sniegšanai tās teritorijā un šī prasība pati par sevi ir saderīga ar LESD 56. pantu, valsts iestādēm, tostarp tiesām, ir tiesības piemērot šo prasību pakalpojumu sniedzējam, kurš ir sniedzis pakalpojumus bez nepieciešamās koncesijas. Šīs tiesas it īpaši var noteikt sekas, kas šajā ziņā ir paredzētas piemērojamajās civiltiesībās. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad attiecīgais pakalpojumu sniedzējs apgalvo, ka nav varējis saņemt šādu koncesiju nepilnību dēļ, kas ietekmē koncesiju piešķiršanas procedūru. Šajā ziņā to tiesību aizsardzība, kuras šim pakalpojumu sniedzējam izriet no LESD 56. panta, tiek pietiekami nodrošināta ar iespēju apstrīdēt koncesiju piešķiršanas procedūru vai tās neesību tiesā;
–        izņēmuma kārtā šādas civiltiesiskas sekas nav jāpiemēro par koncesijas prasības pārkāpumu, ja tas nav samērīgi. Tā tas ir gadījumā, ja atzīti un uzticami avoti valsts iestādēs attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam ir snieguši precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus, ka šī koncesijas prasība netiks piemērota un tas attiecīgi var piedāvāt savus pakalpojumus patērētājiem valsts tirgū bez koncesijas.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Skat. manus secinājumus lietās Wunner (C‑77/24, turpmāk tekstā – “mani secinājumi lietā Wunner”, EU:C:2025:432), European Lotto un
Betting un Deutsche Lotto- und Sportwetten (C‑440/23, turpmāk tekstā – “mani secinājumi lietā European Lotto”, EU:C:2025:668) un Mr Green (C‑198/24, EU:C:2025:852).
3      Spriedumi, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c. (C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, turpmāk tekstā – “spriedums Stoß”, EU:C:2010:504), un 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group (C‑46/08, turpmāk tekstā – “spriedums Carmen Media”, EU:C:2010:505).
4      Būtībā Vācijas tiesas uzskatīja, ka sporta derību monopols neatbilst tā mērķim saskaņoti un sistemātiski aizsargāt spēlētājus pret pārmērīgiem tēriņiem un atkarību (skat. spriedumus Stoß (88.–107. punkts) un Carmen Media (64.–71. punkts)).
5      Šajā ziņā skat. C iedaļu turpmāk.
6      Būtībā Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa) uzskatīja, ka šīs atlases kritēriji un kārtība uzaicinājumā iesniegt pieteikumus nebija noteikti skaidri, precīzi un nepārprotami. Konkrētāk, vienīgais tajā minētais kritērijs, proti, “saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums”, nešķita nedz atbilstošs, nedz arī saderīgs ar GlüStV 2012
4.b panta 5. punktu.
7      Faktu rašanās laikā, lai gan Tipico nebija Vācijas iestāžu izsniegtas koncesijas, tā tomēr sniedza pakalpojumus patērētājiem Vācijā, izmantojot savu tīmekļvietni.
8      Redakcijā, kas publicēta 2002. gada 2. janvārī (BGB I, 42. un 2909. lpp.; 2003 I, 738. lpp.)
9      Lai gan faktu rašanās laikā Tipico jau bija Maltas iestāžu izsniegta koncesija, kas tai ļāva sniegt tiešsaistes sporta derību pakalpojumus visā Savienībā (skat. šo secinājumu 14. punktu), Vācijas iestādes šo koncesiju neatzina.
10      Tipico apstrīd GlüStV 2012
4. panta 1. punkta piemērojamību tās pakalpojumiem. Tā uzskata, ka sporta derības regulē tikai īpašais koncesiju režīms, kas noteikts GlüStV 2012 4.a–4.e un 10.a pantā (skat. šo secinājumu 9. punktu). Šajā ziņā tikai norādīšu, ka iepriekšējā procedūrā saskaņā ar LESD 267. pantu nevis Tiesai, bet gan iesniedzējtiesai ir jānosaka, kuras valsts tiesību normas ir piemērojamas pamatlietā. Katrā ziņā līdzīgs aizliegums piedāvāt azartspēļu pakalpojumus bez koncesijas, šķiet, izriet arī no GlüStV 2012 4.a panta. Attiecīgi, pat ja iesniedzējtiesa būtu atsaukusies uz kļūdainu tiesību normu, Tipico pakalpojumu prettiesiskums saskaņā ar Vācijas tiesībām netiktu ietekmēts.
11      Šīs prasības Vācijas tiesībās ir reglamentētas saskaņā ar piemērojamām starptautisko privāttiesību normām. Attiecībā uz prasību atzīt līgumus par spēkā neesošiem un veikt atmaksu skat. manus secinājumus lietā European Lotto (30. punkts); attiecībā uz prasību par neatļautu darbību skat. manus secinājumus lietā Wunner (41.–71. punkts).
12      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 24. janvāris, Stanleybet u.c. (C‑186/11 un C‑209/11, EU:C:2013:33, 46. un 47. punkts un tajos minētā judikatūra).
13      Kā jau konstatēts spriedumā, 1994. gada 24. marts, Schindler (C‑275/92, EU:C:1994:119, 60. punkts).
14      Skat. spriedumu Carmen Media
(103. punkts).
15      Skat. spriedumu, 2018. gada 19. decembris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta
(C‑375/17, EU:C:2018:1026, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
16      Citastarp skat. spriedumus, 2009. gada 8. septembris, Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International
(C‑42/07, EU:C:2009:519, 57. punkts), un Stoß (92. punkts).
17      Skat. spriedumu, 2018. gada 28. februāris, Sporting Odds (C‑3/17, EU:C:2018:130, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. GlüStV 2012 21. panta 1. un 4. punktu.
19      No iesniedzējtiesas un ieinteresēto personu sniegtajiem paskaidrojumiem nav pilnīgi skaidrs, vai Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa) ir iebildusi pret a) koncesiju skaita ierobežojuma principu vai b) šo koncesiju precīzu ierobežošanu līdz 20.
20      Skat. mutatis mutandis spriedumus, 2010. gada 3. jūnijs, Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 31. punkts), un 2018. gada 19. decembris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta (C‑375/17, EU:C:2018:1026, 47. un 48. punkts).
21      Citastarp skat. spriedumus Stoß (108.–116. pants) un 2013. gada 12. septembris, Biasci u.c. (C‑660/11 un C‑8/12, EU:C:2013:550, 41. punkts). Faktam, ka Maltas Republika, šķiet, piešķir koncesijas, lai ļautu to turētājiem sniegt azartspēļu pakalpojumus visā iekšējā tirgū (skat. šo secinājumu 14. punktu), šajā ziņā nav nozīmes.
22      Citastarp skat. spriedumu, 2017. gada 22. jūnijs, Unibet International (C‑49/16, EU:C:2017:491, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Citastarp skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Biasci u.c. (C‑660/11 un C‑8/12, EU:C:2013:550, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Šādas sekas dalībvalstu tiesību aktos ir plaši atzītas. Citastarp skat. spriedumu, 1994. gada 24. marts, Schindler (C‑275/92, EU:C:1994:119, 32. punkts), un Infante Ruiz, F. J. un Oliva Blazquez, F. O., “Contracts contrary to fundamental principles and mandatory rules of European Contract Law”, InDret, 2. sēj., 2022, 24. lpp. Šajā iedaļā galvenā uzmanība tiek pievērsta līgumu spēkā neesībai un atmaksāšanai, jo ieinteresētās puses šos jautājumus ir apspriedušas visvairāk. Tomēr šie paši apsvērumi mutatis mutandis attiecas uz pienākumu maksāt kompensāciju saskaņā ar BGB 823. panta 2. punktu.
25      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 61.–66. punkts).
26      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 14. oktobris, Landespolizeidirektion Steiermark (Spēļu automāti)  (C‑231/20, EU:C:2021:845, 46. punkts).
27      Attiecībā uz šādu scenāriju skat. rīkojumu, 2024. gada 14. marts, N1 Interactive (C‑429/22, EU:C:2024:245, 9.–13. punkts).
28      Tas ir arī diezgan izplatīts risinājums dalībvalstu tiesību aktos. Šajā ziņā skat. von Bar, C., Clive, E. (red.), Principles, definitions and model rules of European private law: Draft Common Frame of Reference (DCFR): full edition, Oxford University Press, 2010, I sēj., 548.–550. lpp.
29      Maltas valdība arī apgalvo, ka šādas atmaksas prasības būtu jāuzskata par nepieņemamām saskaņā ar Savienības tiesībām, jo tās ir uzskatāmas par Savienības tiesību ļaunprātīgu izmantošanu no spēlētāju puses. Secinājumos lietā European Lotto (94.–97. punkts) jau esmu izskaidrojis iemeslus, kāpēc Savienības tiesību ļaunprātīgas izmantošanas principam šajā kontekstā nav nozīmes, jo šādas prasības ir pilnībā balstītas uz valsts tiesībām.
30      Citastarp skat. spriedumu, 2010. gada 3. jūnijs, Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39. un 44.– 49. punkts un tajos minētā judikatūra).
31      Spriedums, 2016. gada 4. februāris (C‑336/14, turpmāk tekstā – “spriedums Ince”, EU:C:2016:72, 33.–38. un 86.–88. punkts).
32      Skat. spriedumus, 2007. gada 6. marts, Placanica u.c. (C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04, turpmāk tekstā – “spriedums Placanica”, EU:C:2007:133, 69. punkts); Stoß
(115. punkts); un 2012. gada 16. februāris, Costa un Cifone
(C‑72/10 un C‑77/10, EU:C:2012:80, 43. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer
(C‑347/09, EU:C:2011:582, 43. punkts), un 2014. gada 30. aprīlis, Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 64. punkts).
33      Skat. spriedumu, 1963. gada 5. februāris, van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, 11.–13. lpp.), un 2010. gada 3. jūnijs, Ladbrokes Betting & Gaming un Ladbrokes International (C‑258/08, EU:C:2010:308, 47.–49. punkts).
34      Citastarp skat. spriedumus, 1976. gada 15. decembris, Simmenthal (35/76, EU:C:1976:180, 16. un 21. punkts), un 2007. gada 13. marts, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 38., 49., 55. un 61.–63. punkts);
skat. arī manus secinājumus lietā European Lotto (41.–44. un 92. punkts). Proti, daudzi Tiesas spriedumi
pasludināti valsts tiesvedībās par vietējo azartspēļu noteikumu pārkāpumiem, un atbildētājs tajos apgalvoja, ka šie noteikumi nav saderīgi ar Savienības tiesībām. Tas tā jo īpaši bija spriedumā Ince (skat. sprieduma 2., 23. un 24. punktu).
35      Spriedums, 1983. gada 22. septembris (271/82, turpmāk tekstā – “spriedums Auer”, EU:C:1983:243).
36      Spriedums, 1983. gada 15. decembris (5/83, turpmāk tekstā – “spriedums Rienks”, EU:C:1983:382).
37      Padomes Direktīva 78/1026/EEK (1978. gada 18. decembris) par diplomu, sertifikātu un citu medicīnas kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu un pasākumiem, lai sekmētu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu (OV 1978, L 362, 1. lpp.).
38      Skat. spriedumus Auer (11.–19. punkts) un Rienks (6.–11. punkts). Pēc analoģijas skat. spriedumus, 1980. gada 3. jūlijs, Pieck (157/79, EU:C:1980:179, 12., 13. un 17.–19. punkts); 1989. gada 12. decembris, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 9.–13. punkts); un 1996. gada 29. februāris, Skanavi un Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 31.–36. punkts).
39      Vēlāk šo apgalvojumu ar identisku vai būtībā līdzīgu formulējumu Tiesa apstiprināja vairākās līdzīgās lietās, it īpaši spriedumā Ince. Skat. judikatūru, kas minēta šo secinājumu 32. zemsvītras piezīmē.
40      Skat. spriedumu Placanica (63. un 69.–71. punkts).
41      Skat. Cuyvers, A., “Joined Cases C‑338/04, C‑359/04 and C‑360/04, Massimiliano Placanica, Christian Palazzese and Angelo Sorricchio (Placanica) – Judgment of the Grand Chamber of 6 March 2007, ECR [2007] I‑1891”, Common Market Law Review, 45. sēj., 2. izdevums, 2008, 515.–536. lpp., it īpaši 529.–534. lpp.
42      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 3. jūnijs, Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli praksē skat. spriedumu, 2015. gada 22. janvāris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta
(C‑463/13, EU:C:2015:25, 34. punkts).
43      Skat. 81. apsvērumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV 2014, L 94, 1. lpp.) un trešo apsvērumu un 1. panta 1. punktu Padomes Direktīvā 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.).
44      Šajā nozīmē skat. spriedumu Placanica (63. punkts) un pēc analoģijas – Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
45      Pēc analoģijas skat. Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktu.
46      Skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 103.–106. punkts un tajos minētā judikatūra). Pēc analoģijas skat. Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
47      Turklāt šādai tiesvedībai piemērojamo noteikumu mērķis ir nodrošināt vienlīdzību starp pakalpojumu sniedzējiem (piemēram, paredzot iespēju apturēt koncesiju piešķiršanu vai sekas līdz brīdim, kad ir noteikta procedūras likumība). Pēc analoģijas skat. Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
48      Skat. spriedumu, 2013. gada 24. janvāris, Stanleybet u.c. (C‑186/11 un C‑209/11, EU:C:2013:33, 38., 39. un 43.–48. punkts).
49      Spriedums Ince (attiecīgi 91. un 93. punkts un rezolutīvā daļa).
50      Konkrēti, tā attiecās uz atbildētāja veikto derību automāta uzstādīšanu sporta bārā, pārkāpjot šo monopolu (skat. spriedumu Ince (24. punkts)).
51      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 12. jūnijs, Digibet un Albers (C‑156/13, EU:C:2014:1756, 32. un 41. punkts).
52      Šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 1996. gada 29. februāris, Skanavi un Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 36. un 37. punkts), un 2003. gada 6. novembris, Gambelli u.c.  (C‑243/01, EU:C:2003:597, 73. punkts).
53      Tas nozīmē arī to, ka, pat ja pakalpojumu sniedzējs var izvairīties no sodiem šādā veidā, tam nevajadzētu turpināt sniegt nelikumīgus pakalpojumus, bet gan pieprasīt koncesiju, izmantojot atbilstošos kanālus.
54      Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2003. gada 6. novembris, Gambelli u.c.  (C‑243/01, EU:C:2003:597, 20. un 73. punkts). Par šādu pašu viedokli skat. Cuyvers, A., minēts iepriekš, 529. un 530. lpp.
55      Citastarp skat. spriedumus, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 74.un 75. punkts un tajos minētā judikatūra); 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c.  (no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 61. punkts); un 2025. gada 11. septembris, Cairo Network u.c.  (no C‑764/23 līdz C‑766/23, EU:C:2025:691, 142.–145. punkts).
Vēlos uzsvērt, ka šī argumentācija par valsts iestāžu sniegtajiem pozitīvajiem solījumiem neattiecas uz gadījumiem, kad valsts iestādes veic vienīgi ierobežotus izpildes pasākumus pret pakalpojumu sniedzējiem, kam ir piešķirta koncesija, vai arī veic tādus pasākumus kā ienākuma nodokļa piedzīšana no šiem pakalpojumu sniedzējiem. Tiešām, tikai no šī apstākļa pakalpojumu sniedzējiem nevar rasties tiesiskā paļāvība, ka šīs iestādes pieļaus pakalpojumu sniegšanu tirgū bez koncesijas. Zemā izpildes līmeņa iemesls var būt grūtības, ar ko šīs iestādes saskaras, mēģinot saukt pie atbildības ārvalstīs iedibinātus pakalpojumu sniedzējus, lai gan valsts likumīgu un nelikumīgu darbību parasti ar nodokļiem apliek vienādi.
56      Labi apzinos, ka pamatlietā šī iespējamā Vācijas iestāžu nostāja pati par sevi varēja būt sekas tam, ka Vācijas tiesas bija atzinušas, ka, ņemot vērā koncesiju piešķiršanas procedūras nepilnības, GlüStV 2012 paredzētais koncesiju režīms pilnībā nebija jāpiemēro. Šī pieeja savukārt, šķiet, izriet no Tiesas judikatūras šajā jomā maksimālistiskas interpretācijas, kas, kā tikko paskaidroju šajos secinājumos, ir apšaubāma. Lai gan noteikti būtu vēlams, lai Tiesa precizētu šo jautājumu nākotnē, tomēr šajā lietā nebūtu samērīgi noteikt civiltiesiskas sekas tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā Tipico par to, ka tie ir rīkojušies atbilstoši Vācijas iestāžu sniegtajiem solījumiem.
57      It īpaši tāpēc, ka līguma spēkā neesības izslēgšana nodrošinātu valsts tiesību sistēmas saskaņotību – kas
ir viens no BGB 134. panta mērķiem –, jo šādos apstākļos būtu izslēgti arī administratīvie sodi un kriminālsodi.
58      Skat. BGB 823. panta 2. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru, “ja no attiecīgā likuma satura izriet, ka tā pārkāpumu ir iespējams izdarīt arī bez vainas, šāds kaitējums ir atlīdzināms vienīgi tad, ja pārkāpumā kāds ir vainojams” (mans izcēlums).