Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑275/25 [Kolwager] (i)
Finanzamt B
pret
A
(Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Protokols par Eiropas Savienības privilēģijām un imunitātēm – 13. pants – Dāvinājuma nodoklis – Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku nodokļu rezidence – Papildu dzīvesvieta – 21. pants – Eiropas Investīciju bankas darbinieki
I.      Ievads
1.        Šis Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā (turpmāk – PPI) 13. panta interpretāciju (2).
2.        Minētajai PPI tiesību normai ir īpaša loma, jo tā pati par sevi nepiešķir ne privilēģijas, ne imunitāti (3), – tā drīzāk paredz kārtību Savienības ierēdņu nodokļu rezidences noteikšanai (4). Konkrētāk, PPI 13. pants izveido juridisku fikciju, saskaņā ar ko tiek uzskatīts, ka Savienības ierēdnis, kurš apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī, kas nav viņa nodokļu rezidences dalībvalsts, tikai tādēļ, lai pildītu
savus pienākumus, abās dalībvalstīs saglabā savu sākotnējo nodokļu rezidenci ienākuma nodokļa, īpašuma nodokļa un mantojuma nodokļa vajadzībām.
3.        Iesniedzējtiesas lūgums ir saistīts ar strīdu starp Vācijas nodokļu iestādēm un Eiropas Investīciju bankas (EIB) darbinieku A., kurš strādā un dzīvo Luksemburgā un kurš, saskaņā ar PPI 13. pantu saglabājot savu sākotnējo nodokļu rezidenci Austrijā, ir izvēlējies papildu dzīvesvietu Vācijā. Pēc tam, kad A. saņēma ievērojamu naudas dāvinājumu no radinieka, kurš dzīvo Austrijā, Vācijas nodokļu iestādes piemēroja
A. dāvinājuma nodokli, pamatojoties uz to, ka faktu rašanās brīdī viņš bija Vācijas nodokļu rezidents (5). Pirmajā instancē A. sekmīgi apstrīdēja šo lēmumu, atsaucoties uz PPI 13. pantu (kas atbilstoši
PPI 21. pantam attiecas uz EIB darbiniekiem) (6) un argumentējot, ka viņa nodokļu rezidence ir
tikai Austrijā, kur viņš dzīvoja pirms stāšanās EIB dienestā.
4.        Izskatot apelācijas sūdzību, Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa) lūdz precizēt PPI 13. panta piemērošanas jomu. Tā it īpaši jautā, vai minētā tiesību norma ir piemērojama dāvinājuma nodoklim un, ja tas tā ir, vai tai ir pretrunā papildu nodokļu rezidences atzīšana citā dalībvalstī, kas nav nodarbinātības valsts vai dalībvalsts, kurā atrodas sākotnējā nodokļu rezidence.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        PPI 13. panta pirmās daļas pirmajā teikumā (turpmāk – PPI 13. pants) noteikts:
“Piemērojot ienākumu nodokli, īpašuma nodokli un mantojuma nodokli, kā arī piemērojot starp Savienības dalībvalstīm noslēgtās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, Savienības ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, kas tikai tādēļ, lai veiktu savus pienākumus Savienības dienestā, apmetas uz dzīvi tādā dalībvalstī, kas nav valsts, kurai viņiem bijuši jāmaksā nodokļi, stājoties Savienības dienestā, gan valsts, kurā viņi faktiski dzīvo, gan valsts, kurai viņiem bijuši jāmaksā nodokļi, pieņem, ka to pastāvīgā dzīvesvieta ir valstī, kurai viņiem bijuši jāmaksā nodokļi, ja tā ir Savienības dalībvalsts.”
6.        PPI 21. panta pirmajā daļā paredzēts:
“Šis protokols attiecas arī uz Eiropas Investīciju banku, tās struktūru locekļiem, tās personālu un uz dalībvalstu pārstāvjiem, kas piedalās tās darbā, neskarot Protokolu par bankas Statūtiem.”
B.      Vācijas tiesības
7.        Likuma Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (Mantojuma un dāvinājuma nodokļa likums) 1. pantā “Nodokļa piemērošanas gadījumi”, redakcijā, kas bija piemērojama faktu rašanās brīdī, paredzēts:
“(1)      Mantojuma nodokli (dāvinājuma nodokli) piemēro:
1. mantojumam nāves gadījumā;
2. dāvinājumiem inter vivos;
3. dāvinājumiem ar uzlikumu;
[..].
(2)      Ciktāl nav noteikts citādi, šī likuma noteikumi par līdzekļu nodošanu nāves gadījumā ir piemērojami arī dāvinājumiem un dāvinājumiem ar uzlikumu
[..].”
8.        Saskaņā ar tā paša likuma 2. pantu neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums (attiecībā uz visu nodoto mantu) ir piemērojams citastarp tad, ja ieguvējs ar nodokli apliekamā notikuma brīdī ir nodokļu rezidents. Par nodokļu rezidentiem uzskata fiziskas personas, kuru dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā.
9.        Atbilstoši
Abgabenordnung (Nodokļu kodekss) 8. pantam, redakcijā, kas bija piemērojama faktu rašanās brīdī, “personas dzīvesvieta ir vietā, kur tā dzīvo mājoklī apstākļos, kas liecina, ka tā šo mājokli uzturēs un izmantos”.
III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
10.      A., kas ir atbildētājs pamatlietā (turpmāk– atbildētājs), ir EIB darbinieks kopš 1995. gada. Lai sāktu darbu EIB, viņš no iepriekšējās dzīvesvietas Austrijā
pārcēlās uz Luksemburgu. Atbildētājs 2010. gadā izveidoja kopīgu mājsaimniecību ar savu laulāto – EIB darbinieci – viņas mājā Vācijā. Tomēr viņš turpināja izmantot arī savu dzīvokli Luksemburgā.
11.      Atbildētājs 2013. gada 27. decembrī no Austrijā dzīvojošā brāļa saņēma naudas dāvinājumu 300 000 EUR.
12.      Finanzamt B (B Finanšu pārvalde, Vācija; turpmāk – finanšu pārvalde) ar 2017. gada 13. aprīļa paziņojumu par minēto dāvinājumu atbildētājam uzlika 56 000 EUR dāvinājuma nodokli.
13.      Atbildētājs iesniedza pieteikumu administratīvajā procesā tiesā, apgalvojot, ka saskaņā ar PPI 13. pantu viņa nodokļu rezidence atrodas tikai Austrijā un tādējādi viņam nav jāmaksā attiecīgais dāvinājuma nodoklis Vācijā. Finanšu pārvalde 2019. gada 1. augustā noraidīja minēto pieteikumu, norādot, ka dāvinājuma saņemšanas brīdī atbildētāja dzīvesvieta bija Vācijā (Nodokļu kodeksa 8. panta izpratnē) un tādējādi viņš ir uzskatāms par nodokļu rezidentu, kuram saskaņā ar Mantojuma un dāvinājuma nodokļa likuma 2. pantu ir neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums. Finanšu pārvalde
norādīja, ka PPI 13. pants reglamentē tikai nodokļu rezidences sadalījumu starp dalībvalsti, kurā atrodas sākotnējā nodokļu rezidence, un dalībvalsti, kurā ierēdnis veic savus pienākumus (turpmāk – nodarbinātības dalībvalsts), un ka tas neattiecas uz tādu situāciju kā šajā lietā, kad ierēdnis ir izvēlējies papildu dzīvesvietu trešajā dalībvalstī vienīgi
privātu iemeslu dēļ. Būtībā finanšu pārvalde
uzskatīja, ka, apmetoties uz dzīvi Vācijā, atbildētājs tur bija izveidojis nodokļu rezidenci, kas pastāvēja paralēli fiktīvajai rezidencei Austrijā, kā to nosaka PPI 13. pants. Tā kā Austrijā netiek ieturēts dāvinājuma nodoklis, finanšu pārvalde
secināja, ka dāvinājumu var pilnībā aplikt ar nodokli Vācijā, jo nav konkurējošas nodokļa ieturēšanas (7).
14.      Atbildētājs par finanšu pārvaldes
lēmumu cēla prasību Finanzgericht Rheinland‑Pfalz
(Reinzemes‑Pfalcas Finanšu tiesa, Vācija). Minētā tiesa prasību apmierināja ar 2021. gada 16. septembra spriedumu. Tā it īpaši norādīja, ka izšķirošais faktors, nosakot Savienības ierēdņa nodokļu rezidenci saskaņā ar PPI 13. pantu, ir ierēdņa situācija
brīdī, kad tas stājas Savienības dienestā. Tādējādi pietiek ar to, ka attiecīgajā brīdī ierēdnis ir izvēlējies dzīvesvietu citā dalībvalstī un tas darīts tikai tādēļ, lai veiktu savus pienākumus. Turpmākie notikumi, piemēram, papildu dzīvesvietas izvēle citā dalībvalstī privātu iemeslu dēļ, tika uzskatīti par nebūtiskiem, ar nosacījumu, ka ierēdnis turpina darbu Savienības dienestā un ka faktiskajai dzīvesvietai ir ģeogrāfiska saikne ar dienesta
vietu. Pamatojoties uz to, tika atzīts, ka atbildētāja, kurš turpināja darbu EIB un dzīvoja aptuveni 55 kilometru attālumā no darba vietas Luksemburgā, nodokļu rezidence atbilstoši PPI 13. pantam ir vienīgi Austrijā jeb dalībvalstī, kurā atradās viņa sākotnējā nodokļu rezidence (8).
15.      Finanšu pārvalde
šo spriedumu
pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Apelācijas sūdzībā finanšu pārvalde
apgalvo, ka PPI 13. pants šajā lietā nav piemērojams, jo: i) tas neattiecas uz dāvinājuma nodokli un ii) tas reglamentē nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu tikai starp nodarbinātības dalībvalsti un dalībvalsti, kurā atrodas sākotnējā nodokļu rezidence, izslēdzot tādas situācijas kā šajā lietā, kad papildu dzīvesvieta trešā dalībvalstī ir izveidota privātu iemeslu dēļ.
16.      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesa, kurai
radās šaubas par PPI 13. panta interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [PPI 13. pants] ir piemērojams dāvinājuma nodokļa ieturēšanai?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai [PPI 13. pantam] ir pretrunā tas, ka Savienības ierēdnis vai cits darbinieks, kurš izvēlējies dzīvesvietu citas dalībvalsts teritorijā, kas nav viņa izcelsmes dalībvalsts, tikai tādēļ, lai veiktu savus pienākumus Savienības dienestā, izveido papildu nodokļu rezidenci citā dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā viņš veic savus pienākumus, un vienlaikus saglabā faktisko dzīvesvietu dalībvalstī, kurā viņš veic savus pienākumus?”
17.      Rakstveida apsvērumus iesniedza atbildētājs, Vācijas valdība un Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV.    Juridiskā analīze
18.      Ar abiem uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa lūdz skaidrot PPI 13. panta piemērošanas jomu gan attiecībā uz attiecīgo nodokļu veidiem, gan attiecībā uz tā piemērošanas jomā ietilpstošām dzīvesvietas situācijām. Aplūkošu minētos jautājumus secīgi, par pirmo jautājumu secinot, ka PPI 13. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams dāvinājuma nodoklim
(B), un par otro – ka minētā tiesību norma ir piemērojama vienīgi, ciktāl šāda papildu dzīvesvieta ārpus nodarbinātības dalībvalsts ir izveidota tikai tādēļ, lai pildītu ierēdņa pienākumus
(C).
19.      Tomēr, pirms sākt šo analīzi, uzskatu par lietderīgu sniegt dažus ievada apsvērumus saistībā ar PPI 13. pantu
(A).
A.      Ievada apsvērumi par PPI 13. pantu
20.      Vispirms jāatgādina, ka PPI kā Savienības Līgumiem pievienots protokols ir to neatņemama sastāvdaļa un tātad ir Savienības primārās tiesības. Turklāt, lai gan tiešo nodokļu ieturēšana principā tiek atstāta dalībvalstu kompetencē, dalībvalstis būtībā – ar PPI nodokļu tiesību normu starpniecību – ir piekritušas daļēji ierobežot savu fiskālo suverenitāti, lai nodrošinātu Savienības pienācīgu darbību (9). Īpaši attiecībā uz Savienības ierēdņiem tas ir paredzēts PPI 12. un 13. pantā.
21.      Saskaņā ar PPI 12. pantu Savienības ierēdņi ir atbrīvoti no valstu nodokļiem no algas un citas atlīdzības, ko viņiem maksā Savienība, un to vietā maksā nodokļus, kas tiek iekasēti Savienības līmenī.
22.      Tomēr, ja ir runa par citiem nodokļiem, Savienības ierēdņiem principā jāmaksā nodokļi dalībvalstīm. Šajā ziņā PPI 13. pants būtībā paredz dubultās nodokļu uzlikšanas noteikumu (10), kas nosaka ierēdņu nodokļu rezidenci.
23.      Konkrētāk, kā norādīts iepriekš, ar PPI 13. pantu tiek izveidota attiecībā uz noteiktiem nodokļiem
juridiska fikcija, kas paredz, ka ierēdņi saglabā nodokļu rezidenta statusu dalībvalstī, kurā atrodas viņu sākotnējā nodokļu rezidence (turpmāk – izcelsmes dalībvalsts), pat ja viņi nodarbinātības nolūkos ir izvēlējušies faktisko dzīvesvietu citā dalībvalstī (turpmāk – nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts). Minētā tiesību norma pati par sevi nenosaka nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm. Tomēr, tā kā nodokļu rezidence daudzējādā ziņā ir galvenais saiknes elements nodokļu ieturēšanas ziņā (it īpaši attiecībā uz kopējiem ienākumiem un vispārējo nodokļu maksāšanas pienākumu), tai nepārprotami ir izšķiroša ietekme uz nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp attiecīgajām dalībvalstīm (11).
24.      Praktiski tas nozīmē, ka, izņemot Savienības maksāto algu, darba samaksu un atalgojumu, izcelsmes dalībvalsts principā patur savā ziņā neierobežotu nodokļu maksāšanas pienākumu (12) attiecībā uz – saskaņā ar PPI 13. pantu – ienākuma nodokli, īpašuma nodokli un t.s. Death Duties (turpmāk to dēvēšu par “mantojuma nodokli”) (13).
25.      Tomēr, it īpaši ņemot vērā vairākas acīmredzamas pretrunas Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos, jāuzsver, ka iepriekš minētais nenozīmē, ka PPI 13. pants izcelsmes dalībvalstij paredzētu ekskluzīvas tiesības ieturēt iepriekšminētos nodokļus. Nodokļu rezidence ir tikai viens no saiknes elementiem, ko dalībvalstis izmanto, īstenojot savu nodokļu ieturēšanas kompetenci. Tādējādi 13. pantam nav pretrunā tas, ka Savienības ierēdņiem nodokļi tiek uzlikti nodarbinātības nolūkos izvēlētajā rezidences dalībvalstī (vai citās dalībvalstīs), pamatojoties uz citiem saiknes elementiem, piemēram, ienākumu avotu vai īpašuma atrašanās vietu (14). Gadījumos, kad tas varētu izraisīt dubulto nodokļu uzlikšanu, atbrīvojums principā tiktu nodrošināts, piemērojot spēkā esošās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu vai – atkarībā no situācijas – ar valsts vienpusējiem pasākumiem.
26.      Ņemot vērā iepriekš minēto, pievērsīšos iesniegto jautājumu būtībai.
B.      Vai PPI 13. pants ir piemērojams dāvinājuma nodoklim?
27.      Kā norādīts iepriekš, ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai PPI 13. pants ir piemērojams dāvinājuma nodoklim.
28.      Saskaņā ar minētās tiesību normas formulējumu tajā paredzētā juridiskā fikcija stājas spēkā, “piemērojot ienākumu nodokli, īpašuma nodokli un [mantojuma nodokli], kā arī piemērojot starp Savienības dalībvalstīm noslēgtās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu”. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, dāvinājuma nodoklis tajā nav skaidri minēts. Tādējādi Vācijas valdība apgalvo, ka minētā tiesību norma ir skaidra un nepārprotama, izslēdzot dāvinājuma nodokli no, pēc tās domām, izsmeļošā nodokļu uzskaitījumu, tāpēc Tiesa nevar atkāpties no šādas interpretācijas.
29.      Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka dāvinājuma nodokļa jēdziena izpratne dažādās dalībvalstīs atšķiras. Dažās dalībvalstīs to uzskata par ienākuma nodokļa apakškategoriju (15); daudzās citās tas tiek pielīdzināts mantojuma nodoklim un tiek uzskatīts par tā agrāku versiju vai neatņemamu papildinājumu (16). Vairākās jurisdikcijās dāvinājumi, kas veikti noteiktā laikposmā pirms dāvinātāja nāves, nodokļu vajadzībām tiek pārkvalificēti par mantojumu (17). No šāda viedokļa raugoties, lai gan no minētās tiesību normas formulējuma varbūt uzreiz skaidri neizriet dāvinājuma nodokļa iekļaušana PPI 13. panta piemērošanas jomā, tā izslēgšana no minētā panta darbības jomas šajā formulējumā nebūt nav skaidri noteikta.
30.      Te nonāku pie otrā jautājuma: Vācijas valdība ir iebildusi pret dāvinājuma nodokļa iekļaušanu PPI 13. panta darbības jomā, atsaucoties uz šā nodokļa jēdzienu un būtību saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem (18). Tomēr dažādu dalībvalstu atšķirīgās pieejas attiecībā uz nodokļu (tostarp dāvinājuma nodokļa) klasifikāciju un nosaukumu, manuprāt, liecina, ka PPI 13. pantu nevar interpretēt, atsaucoties uz valsts tiesībām.
31.      Patiešām, vienā no salīdzinoši nedaudzajiem spriedumiem saistībā ar pašreizējo PPI 13. pantu Tiesa, šķiet, ir atsaukusies uz valsts tiesībām, lai noteiktu, vai minētā tiesību norma attiecas uz konkrēto nodokli. Tiesa lēma, ka “attiecībā uz ienākuma nodokli [..], tas, kas ir ienākuma nodoklis [PPI 13. panta] izpratnē, jānosaka saskaņā ar piemērojamo valsts tiesību aktu kritērijiem” (19). Tomēr, manuprāt, interpretācija, kuras pamatā ir valsts kvalifikācija, radītu ievērojamas grūtības.
32.      Pirmkārt, nav skaidrs, kuras valsts tiesībām būtu noteicošā nozīme: izcelsmes dalībvalsts vai nodarbinātības nolūkos izvēlētās rezidences dalībvalsts tiesību aktiem gadījumos, kad tie interpretē konkrētu nodokli un tā kvalifikāciju atšķirīgi. Ja, piemēram, vienas valsts tiesību sistēmā dāvinājuma nodoklis tiek uzskatīts par ienākuma nodokļa veidu, bet otrā – par pilnīgi atsevišķu nodokli, tad PPI 13. panta piemērojamība attiecībā uz vienu un to pašu Savienības ierēdni atšķirtos atkarībā no tā, kuras valsts kvalifikācija tiek ievērota.
33.      Otrkārt, jebkurā gadījumā atsaukšanās uz valsts tiesību aktiem (vai tā būtu izcelsmes dalībvalsts vai nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts) radītu situāciju ar atšķirīgu PPI 13. panta piemērošanas jomu dažādās dalībvalstīs. Kā pareizi norādījusi Komisija, tas apdraudētu primāro tiesību, proti, PPI 13. panta, vienveidīgu piemērošanu –
tā nepieciešamību Tiesa ir skaidri atzinusi (20). Tas arī radītu atšķirīgu attieksmi pret Savienības ierēdņiem, jo atkarībā no attiecīgo valsts nodokļu sistēmu īpatnībām minētais pants tiktu piemērots dažiem, taču
ne visiem ierēdņiem (21). Praktiskā ziņā šāda pieeja radītu ievērojamas grūtības arī valsts nodokļu iestādēm, kurām būtu jānosaka nodokļu rezidences vieta katram ierēdnim atsevišķi atkarībā no konkrētā nodokļa un no iespējami pretrunīgiem valsts klasifikācijas kritērijiem, kas turklāt radītu delikātus jautājumus par kompetenci šajā ziņā.
34.      Treškārt, kā norādījis ģenerāladvokāts F. Džeikobss [F. Jacobs] secinājumos lietā Kristoffersen (22), PPI 13. panta interpretācija atkarībā valsts tiesībām atstātu plašas iespējas apiet noteikumus. Piemēram, izcelsmes dalībvalsts varētu mēģināt iekļaut kādu nodokli PPI 13. panta piemērošanas jomā (un tādējādi pretendēt uz nodokļu rezidences statusu), vienkārši to norādot kā vienu no nodokļiem, uz kuriem attiecīgajā pantā skaidri sniegta atsauce. Turpretī nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts varētu izvairīties no attiecīgās tiesību normas piemērošanas, mākslīgi iekļaujot atsevišķā kategorijā nodokli, kas pēc būtības ir ienākuma nodoklis, īpašuma nodoklis vai mantojuma nodoklis.
35.      Ņemot vērā iepriekš minēto, piekrītu Komisijai – un secinājumos
lietā Kristoffersen norādītajam –, ka jēdzieni “ienākuma nodoklis”, “īpašuma nodoklis” un “[mantojuma nodoklis]” PPI 13. pantā nevar būt atkarīgi no valsts tiesību aktiem, bet gan jāinterpretē autonomi saskaņā ar to vispārējo nozīmi un, ņemot vērā minētās tiesību normas mērķi.
36.      Šo jēdzienu vispārējā nozīme neatrisina šo jautājumu galīgi. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, dāvinājuma nodokļi ir gan līdzīgi PPI 13. pantā uzskaitītajiem nodokļiem, gan atšķirīgi no tiem. Konkrētāk, tas ir nodoklis par labklājības uzlabošanos, kas izriet no līdzekļu bezatlīdzības nodošanas, un tādējādi tam ir kopīgas iezīmes gan ar ienākuma nodokli (plašākajā nozīmē kā nodokli par ekonomiskās labklājības pieaugumu), gan ar mantojuma nodokli (kā nodokli par līdzekļu bezatlīdzības nodošanu). Tomēr tas atšķiras no ienākuma nodokļa, it īpaši tādējādi, ka tas nav saistīts ar vērtības radīšanu tirgū, un no mantojuma nodokļa, jo tas attiecas uz inter vivos nodošanu, kurai atšķirībā no mortis causa nodošanas var precīzi noteikt laiku.
37.      Tādējādi, nosakot, vai dāvinājuma nodoklis ietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā, noteicošais ir minētā panta mērķis.
38.      Šajā ziņā vēlos norādīt, ka PPI galvenais mērķis, kā tas atspoguļots tā vienīgajā apsvērumā un LESD 343. pantā (23), kā arī PPI 17. pantā (24), ir nodrošināt, lai Savienība varētu izmantot privilēģijas un imunitātes, kas nepieciešamas tās uzdevumu izpildei.
39.      Atbilstoši šim mērķim PPI 13. pants jāsaprot arī kā tāds, kam ir divi konkrēti uzdevumi, kuru pamatā ir tas, ka, lai gan Savienības ierēdņi darbā tiek pieņemti no visām dalībvalstīm, viņu dienesta vietas atrodas konkrētās dalībvalstīs, galvenokārt Beļģijā un Luksemburgā, kur atrodas lielākā daļa Savienības iestāžu.
40.      Pirmkārt, PPI 13. panta mērķis ir liegt uzņēmējām dalībvalstīm iegūt nepamatotas nodokļu priekšrocības, īstenojot neierobežotas nodokļu (izņemot patēriņa nodokļa un citu vietējo nodokļu) ieturēšanas kompetences attiecībā uz Savienības ierēdņiem, kuri nedzīvotu attiecīgo dalībvalstu teritorijā, ja nepildītu amata pienākumus. Savukārt tas nodrošina, ka izcelsmes dalībvalstīm netiktu nepamatoti atņemtas nodokļu ieturēšanas kompetences attiecībā uz personām, kuru nodokļu rezidence citādi būtu attiecīgajā dalībvalstī (25).
41.      Otrkārt, attiecībā uz Savienības ierēdņiem PPI 13. panta mērķis ir nodrošināt neitralitāti, lai, stājoties Savienības dienestā, viņiem nerastos ne labvēlīgāka, ne labvēlīgāka situācija nodokļu rezidences ziņā. Saglabājot viņu iepriekšējo nodokļu status quo, minētā tiesību norma veicina mobilitāti, mazina ar dzīvesvietu saistītas nodokļu dubultas uzlikšanas risku un novērš administratīvo procesu sarežģītību saistībā ar pārcelšanos, lai strādātu Savienības labā.
42.      Šai loģikai ir cieša līdzība ar starptautiskajām publiskajām tiesībām, it īpaši ar Konvenciju par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitātēm (26), kas ir vissvarīgākais daudzpusējais instruments starptautisko organizāciju, to darbinieku un pārstāvju privilēģiju un imunitātes jomā, kas jau bija spēkā PPI pieņemšanas brīdī 1957. gadā. Minētās konvencijas 13. pantā ir paredzēts šādi: “Kad aplikšana ar jebkādiem nodokļiem ir atkarīga no dzīvesvietas, laika periods, kad Apvienoto Nāciju Organizācijas Dalībvalstu pārstāvji [..]konferencēs, ko tā organizē, atrodas valstī savu oficiālo uzdevumu izpildei, netiek ieskaitīts uzturēšanās laikā.” (mans izcēlums). Šai tiesību normai, kas ir pārņemta daudzos turpmākajos starptautiskajos instrumentos (27), principā ir tāds pats spēks kā PPI 13. pantam, proti, tā nepieļauj nodokļu rezidences izveidi uzņēmējā dalībvalstī un nodokļu rezidences saglabāšanu izcelsmes dalībvalstī. Pamatojums ir identisks: klātbūtnei uzņēmējā dalībvalstī amata pienākumu dēļ nevajadzētu izraisīt nodokļu rezidences maiņu (28).
43.      Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, PPI 13. panta ratio legis ir nepieļaut nodokļu rezidences izveidi uzņēmējā dalībvalstī attiecībā uz nodokļiem, kuri galvenokārt vai ievērojamā mērā ir atkarīgi no dzīvesvietas, ņemot vērā, ka ierēdņi atrodas attiecīgajā dalībvalstī nevis pēc pašu izvēles, bet gan tikai tāpēc, ka viņi ir nodarbināti Savienības dienestā.
44.      Ņemot vērā iepriekš minēto, PPI 13. pantā ietvertā atsauce uz “ienākumu nodokli”, “īpašuma nodokli” un “mantojuma nodokli” manuprāt, jāsaprot nevis kā trīs šauri definētu nodokļu neelastīgs uzskaitījums, bet gan kā plaša atsauce uz trim galvenajām tiešo nodokļu kategorijām – par ienākumu gūšanu, līdzekļu turēšanu un nodošanu –, kuru ietekme ir saistīta ar dzīvesvietu. Turpretim nodokļi, kuriem trūkst šādas saistības, piemēram, patēriņa nodokļi vai noteikti darījumu nodokļi, neietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā.
45.      Manuprāt, šajā tiešo nodokļu klasifikācijā, pamatojoties uz dzīvesvietu, ir skaidrs, ka dāvinājuma nodoklis kā tiešais nodoklis par līdzekļu bezatlīdzības nodošanu, kas parasti ir saistīts ar dāvinātāja vai saņēmēja dzīvesvietu, ietilpst tajā pašā konceptuālajā sistēmā kā iepriekš minētās nodokļu kategorijas, uz kurām attiecas PPI 13. pants, un tādējādi pilnībā atbilst tām. Minētās tiesību normas izpratnē un, ņemot vērā tās mērķus, dāvinājuma nodokli, manuprāt, vairāk var raksturot kā tādu, kurš ietilpst plašākā nodokļa par līdzekļu bezatlīdzības nodošanu kategorijā, līdzās mantojuma nodoklim. Abiem nodokļu veidiem ir identiska ekonomiskā funkcija, proti, ieturēt nodokli par līdzekļu bezatlīdzības nodošanu, un tādējādi dāvinājuma nodokli var uzskatīt par mantojuma nodokļa inter vivos ekvivalentu, kas veido daļu no saskaņotas funkcionālās vienības.
46.      Ievērojot iepriekš minēto, manuprāt, dāvinājuma nodoklis ir uzskatāms par tādu, kas ietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā. Ņemot vērā minētās tiesību normas ratio legis, manuprāt, nav neviena pārliecinoša iemesla izslēgt konkrētu nodokli, kurš, tāpat kā mantojuma nodoklis, tiek ieturēts par līdzekļu bezatlīdzības nodošanu un kura ietekme ir cieši saistīta ar dzīvesvietu. Izslēdzot to, tiktu ieviests sadalījums, kas nebūtu pamatots ar kādu būtisku objektīvo faktoru, un izveidotos nodokļu rezidences sadrumstalotība, kālab Savienības ierēdnim tiktu piemērota viena nodokļu rezidence konkrēti dāvinājuma nodoklim un cita – pārējiem
nodokļiem. Šāds rezultāts nebūtu efektīvs ne
ierēdņiem, ne
nodokļu iestādēm un tādējādi būtu pretrunā mērķim atvieglot ierēdņu darbu un, attiecīgi, pretrunā Savienības darbībai.
47.      Pilnības labad jānorāda, ka PPI 13. pantā nav tiešas atsauces uz dāvinājuma nodokli, un šķiet, ka tas galvenokārt ir saistīts ar vēsturiskiem apsvērumiem. Minētās tiesību normas formulējums pēc būtības nav mainījies kopš tās pieņemšanas 1957. gadā, tāpat kā lielā mērā tā tas ir ar PPI kopumā. Ir saprotams, ka tajā laikā dāvinājuma nodoklis bija vai nu mazāk izplatīts, vai arī bija iekļauts ienākuma vai mantojuma nodoklī, kā tas ir pašlaik (29). Turklāt agrīnās paraugkonvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kuras bija spēkā PPI pieņemšanas brīdī un kuru mērķis citastarp bija atrisināt nodokļu rezidences konfliktus, attiecās tieši uz trim PPI 13. pantā minētajām galvenajām nodokļu kategorijām (30).
48.      Visbeidzot piebildīšu, ka iepriekš izklāstīto PPI 13. panta interpretāciju pamatoti apstiprina tajā ietvertā atsauce uz “konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu piemērošanu”. Šķiet, šīs atsauces mērķis ir nodrošināt, ka PPI 13. pantā noteiktā juridiskā fikcija tiek ievērota arī attiecībā uz šādu konvenciju īstenošanu. Šajā ziņā norādīšu, ka konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu starp dalībvalstīm lielā mērā ir balstītas uz ESAO nodokļu paraugkonvencijas modeļiem (31) un galvenokārt attiecas uz ienākuma un kapitāla nodokļiem, retāk uz mantojuma un dāvinājuma nodokļiem (32). Tādējādi, ja, piemēram, izcelsmes dalībvalsts un nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts ir noslēgušas konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu attiecībā uz dāvinājuma nodokli, izcelsmes dalībvalsts, piemērojot šo konvenciju, tiktu uzskatīta dalībvalsti, kurā atrodas nodokļu rezidence, arī attiecībā uz šo nodokli. Tomēr, manuprāt, nebūtu loģiski secināt, ka dāvinājuma nodoklis vispār neietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā, bet varētu tikt paredzēts tajā netieši, izmantojot divpusējās konvencijas, kurās šāds nodoklis ir skaidri iekļauts. Šāda pieeja minētās tiesību normas piemērošanas jomu padarītu atkarīgu no divpusējo nolīgumu esības un satura, tādējādi apdraudot tās vienveida piemērošanu.
49.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka PPI 13. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams dāvinājuma nodoklim.
C.      Vai PPI 13. pants ir piemērojams papildu dzīvesvietai citā dalībvalstī, kas nav nodarbinātības valsts, un ir tikusi izveidota privātu iemeslu dēļ?
50.      Ja PPI 13. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams dāvinājuma nodoklim, iesniedzējtiesa jautā arī, vai minētajai tiesību normai ir pretrunā ierēdņa papildu nodokļu rezidences izveidošana citā dalībvalstī, kas nav izcelsmes dalībvalsts vai nodarbinātības dalībvalsts, attiecīgajam ierēdnim saglabājot faktisko dzīvesvietu arī nodarbinātības dalībvalstī. Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Savienības ierēdnis, kuram ir fiktīva nodokļu rezidence izcelsmes dalībvalstī saskaņā ar PPI 13. pantu un faktiska dzīvesvieta nodarbinātības dalībvalstī, var izveidot papildu nodokļu rezidenci trešā dalībvalstī un attiecīgi tikt aplikts ar nodokli tajā.
51.      Jāatzīmē, ka ieinteresēto personu, kas iesnieguši apsvērumus, viedokļi šajā jautājumā atšķiras.
52.      Vācijas valdība apgalvo, ka PPI 13. pants reglamentē tikai attiecības starp izcelsmes dalībvalsti un nodarbinātības nolūkos izvēlēto rezidences dalībvalsti un tādējādi tam nav pretrunā papildu nodokļu rezidences izveide citur.
53.      Savukārt atbildētājs apgalvo, ka minētā tiesību norma nosaka vienu ekskluzīvu nodokļu rezidenci izcelsmes dalībvalstī un tādējādi tai ir pretrunā jebkādas citas nodokļu rezidences izveide Eiropas Savienībā visā ierēdņa profesionālās darbības laikā.
54.      Komisijas nostāja ir pa vidu. Tā apgalvo, ka PPI 13. pantam ir pretrunā papildu nodokļu rezidences izveide citā dalībvalstī, kas nav izcelsmes dalībvalsts, tomēr ar nosacījumu, ka attiecīgajam Savienības ierēdnim jādzīvo tādā attālumā no dienesta
vietas, kas
netraucētu viņa pienākumu izpildi.
55.      Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu, vispirms paskaidrošu, kāpēc, manuprāt, PPI 13. pantam ir pretrunā ierēdņa nodokļu rezidences izveide vienīgi tajā dalībvalstī, kurā dzīvesvieta ir izvēlēta tikai tādēļ, lai pildītu ierēdņa pienākumus, un nevis jebkurā citā dalībvalstī
(1). Pēc tam sīkāk izvērtēšu, kā jāinterpretē šis nosacījums – proti, ka dzīvesvietai jābūt izvēlētai tikai tādēļ, lai pildītu
attiecīgos pienākumus
(2). Visbeidzot izklāstīšu, kā šāda interpretācija attiecas uz dzīvesvietu, kas izvēlēta papildus jau esošai dzīvesvietai nodarbinātības dalībvalstī
(3).
1.      PPI 13. pants kā tiesību norma, kas nosaka nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp konkrētām dalībvalstīm
56.      Saskaņā ar PPI 13. panta formulējumu “gan valsts, kurā viņi faktiski dzīvo, gan valsts, kurai viņiem bijuši jāmaksā nodokļi” pieņem, ka ierēdņi saglabā savu sākotnējo nodokļu rezidenci. No tā izriet, kā Tiesa jau norādījusi (33), ka minētās tiesību normas mērķis ir reglamentēt nodokļu ieturēšanas kompetenču saikni un sadalījumu tikai starp attiecīgajām divām dalībvalstīm, proti, izcelsmes dalībvalsti un nodarbinātības nolūkos izvēlēto rezidences dalībvalsti.
57.      Šādu interpretāciju apstiprina arī PPI 13. panta mērķis, kas būtībā, kā skaidrots iepriekš, ir neitralizēt nodokļu sekas, kas gan Savienības ierēdņiem, gan attiecīgajām dalībvalstīm rodas saistībā ar dzīvesvietas pārvietošanu, lai strādātu Savienības dienestā. Tas nozīmē, kā skaidrots turpmāk, ka minētā tiesību norma attiecas tikai uz situācijām, kas izriet no šādas ar nodarbinātību saistītas pārcelšanās, un neattiecas uz dzīvesvietām, kas ir izvēlētas ar to nesaistītu iemeslu dēļ.
58.      No tā izriet, kā uzsvērusi Vācijas valdība, ka PPI 13. pantu nevar interpretēt kā tādu, kas reglamentētu vai, vēl jo vairāk, kam būtu pretrunā trešās dalībvalsts nodokļu ieturēšanas kompetenču īstenošana un nodokļu rezidences izveide saskaņā ar valsts tiesību kritērijiem.
59.      Tas nenozīmē, ka ar minēto tiesību normu radītā juridiskā fikcija nav attiecināma uz citām dalībvalstīm. Tā kā šāda fikcija darbojas gan izcelsmes dalībvalstī, gan nodarbinātības nolūkos izvēlētajā rezidences dalībvalstī, dalībvalstīm tā jāievēro arī attiecībā uz trešām dalībvalstīm –
tas nozīmē, ka no abām dalībvalstīm tikai izcelsmes dalībvalsts ir uzskatāma par ierēdņa nodokļu rezidenci, izslēdzot nodarbinātības nolūkos izvēlēto rezidences dalībvalsti. Tomēr tas neliedz trešām dalībvalstīm saskaņā ar valsts tiesību normām uzskatīt šādu ierēdni par savu nodokļu rezidentu un rīkoties attiecībā uz to tāpat kā attiecībā uz jebkuru citu (nefiktīvu) nodokļu rezidentu tā izcelsmes dalībvalstī. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, iespējamie konflikti, kas rodas šajā ziņā, vajadzības gadījumā jāatrisina, izmantojot konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu vai līdzīgus mehānismus.
60.      Iepriekš minēto interpretāciju neatspēko judikatūra, uz kuru atsaucas atbildētājs apelācijas tiesvedībā un Komisija. It īpaši spriedumā X Tiesa ir lēmusi (34), ka tad, ja ierēdnis varētu brīvi izvēlēties pārvietot savu nodokļu rezidenci uz citu dalībvalsti, kas nav dalībvalsts, kurā atrodas viņa sākotnējā nodokļu rezidence, tiktu apdraudēts PPI 13. pantā noteiktais nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījums. Pamatojoties uz to, Tiesa secināja, ka saskaņā ar PPI 13. pantu ierēdņa nodokļu rezidence nevar būt atkarīga no viņa gribas.
61.      Gan atbildētājs, gan Komisija (un provizoriski – arī iesniedzējtiesa) no minētās judikatūras secina, ka nodokļu rezidences izveide citā dalībvalstī, kas nav izcelsmes dalībvalsts, ir kategoriski izslēgta, un tas nozīmē, ka attiecīgā dalībvalsts visos apstākļos un neatkarīgi no citu dzīvesvietu izvēles paliek ierēdņa vienīgā nodokļu rezidence.
62.      Tomēr šādā interpretācijā nav ņemts vērā Tiesas sprieduma konteksts un precīzs tvērums. Spriedumā X (35) būtībā tika izskatīts jautājums, vai ierēdnis nodarbinātības nolūkos var izveidot dzīvesvietu izvēlētajā dalībvalstī, nevis izcelsmes dalībvalstī, tādējādi izslēdzot PPI 13. pantā paredzēto juridisko fikciju. Tiesa pamatoti noraidīja šādu iespēju, uzskatot, ka minētā tiesību norma kalpo tikai Savienības interesēm (36) un tātad nav personiska privilēģija, no kuras attiecīgais ierēdnis var atteikties.
63.      Atbilstoši interpretējot, minētā judikatūra nosaka, no vienas puses, ka ierēdnis, uz kuru joprojām attiecas PPI 13. pantā paredzētā juridiskā fikcija, nevar pēc saviem ieskatiem mainīt savu nodokļu rezidenci izcelsmes valstī (37), un, no otras puses, ka nodarbinātības dalībvalsts nevar iegūt nodokļu rezidences statusu, ja uzturēšanās tajā ir vienīgi nodarbinātības nolūkos. Tomēr no tā neizriet, ka ārpus PPI 13. panta darbības jomā ietilpstošās ar nodarbinātību saistītās dzīvesvietas ierēdnim būtu liegts izveidot patiesu saikni ar citām dalībvalstīm, kas saskaņā ar valstu tiesībām var radīt papildu nodokļu rezidenci.
64.      Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, iespēja izveidot jaunu nodokļu rezidenci trešā dalībvalstī nemaina PPI 13. panta mērķi. Komisija šajā ziņā apgalvo, ka ierēdnis var mainīt nodokļu rezidenci, vienkārši izveidojot papildu dzīvesvietu, kas tādējādi izslēdz minētajā tiesību normā paredzēto juridisko fikciju. Tomēr, kā skaidrots iepriekš, PPI 13. pantā paredzētā fiktīvā nodokļu rezidence netiktu aizstāta, bet gan turpinātu pastāvēt paralēli papildu nodokļu rezidencei (38). Šķiet, ka Komisijas argumentācija netieši balstās uz pieņēmumu, ka personai var būt tikai viena nodokļu rezidence. Tas tomēr neatspoguļo starptautisko nodokļu tiesību realitāti. Situācijas, kad vairākas dalībvalstis vienlaikus apstiprina vienas un tās pašas personas nodokļu rezidenci, pamatojoties uz to attiecīgajiem valsts kritērijiem, nav ne retas, ne netipiskas; drīzāk tās ir tieši tās situācijas, kuru risināšanai citastarp ir paredzētas konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu.
65.      Tādējādi jāsecina, ka PPI 13. pantam ir pretrunā nodokļu rezidences izveide vienīgi tajā dalībvalstī, kas ir ierēdņa nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts, un nevis jebkurā citā valstī. Tas nozīmē, ka minētā tiesību norma neliedz dalībvalstij, kas nav nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts, saskaņā ar valsts tiesībām uzskatīt Savienības ierēdni par savu nodokļu rezidentu.
66.      Attiecībā uz šo lietu tas nozīmē, ka atbildētāja nodokļu rezidences izveide Vācijā, pamatojoties uz tur izveidoto dzīvesvietu, būtu izslēgta vienīgi tad, ja šāda dzīvesvieta būtu izveidota nodarbinātības nolūkos, vai, precīzāk, izmantojot PPI 13. panta formulējumu, ja tā būtu izveidota tikai tādēļ, lai pildītu pienākumus Savienības dienestā.
2.      Dzīvesvieta “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus Savienības dienestā”
67.      Ņemot vērā iepriekš minēto, aplūkosim izšķirošo PPI 13. panta piemērošanas nosacījumu: vai dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav izcelsmes valsts, ir izvēlēta “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus Savienības dienestā”. Tikai tad, ja šis nosacījums ir izpildīts, dalībvalsts nedrīkst uzskatīt ierēdni par nodokļu rezidentu. Attiecībā uz šo nosacījumu ir nepieciešami vairāki precizējumi, kurus secīgi aplūkošu turpinājumā.
a)      Nodarbinātības dalībvalsts vai nodarbinātības nolūkos izvēlētā rezidences dalībvalsts?
68.      Vispirms, ja tas vēl nešķiet acīmredzams, precizēsim, ka PPI 13. pants neprasa, ka, lai izcelsmes dalībvalstī
tiktu piemērota fiktīva nodokļu rezidence, ierēdnim jāizvēlas dzīvesvieta nodarbinātības dalībvalsts teritorijā (t.i., dalībvalstī, kurā atrodas dienesta vieta vai citas iestādes,
struktūras vai biroji, kuros ierēdnis ir nodarbināts). Minētā tiesību norma attiecas tikai uz dzīvesvietu, kura ir izvēlēta “citā dalībvalstī, kas nav valsts, kurai [viņiem] bijuši jāmaksā nodokļi, stājoties Savienības dienestā” (mans izcēlums).
69.      Protams, pienākumu faktiskai izpildei parasti – vismaz gadījumos, kad darbs nav pilnībā digitalizēts, – ir nepieciešama ģeogrāfiskā atrašanās vieta tuvu dienesta
vietai. Tomēr, ja minētā prasība ir izpildīta, it īpaši, ņemot vērā īsos pārrobežu pārvietošanās attālumus, nevar izslēgt, ka ierēdnis izvēlēsies dzīvesvietu citā dalībvalstī, kas nav nodarbinātības valsts. Tas it īpaši attiecas uz Luksemburgu, kur ierēdņi faktiski dzīvo kaimiņos esošo dalībvalstu (Beļģijas, Vācijas vai Francijas) pierobežas reģionos, vienlaikus veicot savus pienākumus Luksemburgā.
70.      Šādu interpretāciju turklāt apstiprina noteikumi, kas reglamentē ierēdņu nodarbinātību. It īpaši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk— Civildienesta noteikumi) 20. pantā ir noteikts, ka ierēdnis “dzīvo vietā, kurā [tas] ir iecelts amatā, vai arī vietā, kas ir ne tālāk [kā vieta], kura ir sasniedzama [viņa] pienākumu pienācīgai veikšanai” (mans izcēlums). Tāpat arī EIB Personāla reglamenta, kas ir piemērojams atbildētāja gadījumā, 10. pantā ir paredzēts, ka, “izņemot gadījumus, kad ir saņemta īpaša atļauja, darbiniekiem jādzīvo dienesta
vietā vai tās tuvumā” (mans izcēlums).
71.      Šķiet, Komisijas viedoklis ir, ka to, kas tiek uzskatīta par dzīvesvietu nodarbinātības nolūkos, nosaka, ņemot vērā iepriekš minētos ierēdņu dzīvesvietas nosacījumus. Komisija tātad uzskata, ka dzīvesvieta nodarbinātības nolūkos, kurai ir piemērojams PPI 13. pants, ir jebkura dzīvesvieta, kas atrodas tādā attālumā no ierēdņa dienesta
vietas, kas netraucē pienākumu pienācīgai veikšanai.
72.      Piekrītu Komisijai, ka ierēdņiem izvirzītās dzīvesvietas prasības ir būtiskas, nosakot, vai dzīvesvieta ir saistīta ar pienākumu izpildi. Tomēr, manuprāt, ģeogrāfiska tuvuma kritērijs nav nedz pietiekams, nedz vienmēr nepieciešams. Dzīvesvieta var atrasties ģeogrāfiski tuvu, bet nebūt saistīta ar nodarbinātību vai, gluži pretēji, tā var atrasties tālāk, bet atbilst īpašiem nosacījumiem – kā tas, šķiet, ir iespējams, piemēram, saskaņā ar EIB Personāla reglamentu, kas izņēmuma kārtā ar īpašu atļauju ļauj uzturēties citur. Turklāt neprecīzs tuvuma kritērijs var radīt risku, ka valstu iestādēm radīsies grūtības to konsekventā piemērošanā, un tas var izraisīt atšķirīgas PPI interpretācijas.
73.      Tādējādi, manuprāt, lai dzīvesvietu varētu uzskatīt par dzīvesvietu nodarbinātības nolūkos, tai jābūt dzīvesvietai, kas ir deklarēta un reģistrēta iestādē, struktūrā vai birojā, kurā persona strādā, kā ierēdņa dzīvesvieta, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas attiecīgās Savienības nodarbinātības prasības (39). Šāds kritērijs nodrošina objektīvu un administrējamu pamatojumu novērtējuma veikšanai, un tā īstenošanu atvieglotu PPI 18. pants, kas paredz, ka Savienības iestādēm jāsadarbojas ar valstu iestādēm PPI īstenošanā.
74.      Tomēr PPI 13. pants prasa ne tikai, lai dzīvesvieta būtu saistīta ar nodarbinātību, bet konkrētāk – lai tā būtu izveidota “tikai tādēļ, lai veiktu pienākumus” (mans izcēlums). Tāpēc jāizvērtē šī nosacījuma būtība un intensitāte.
b)      Par frāzes “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus” nozīmi
75.      Lai pareizi interpretētu nosacījuma “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus” nozīmi, atkal jāatsaucas uz PPI mērķi kopumā un konkrēti uz tā 13. panta mērķi (skat. šo secinājumu
38.–41. punktu). Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru PPI paredzētajām privilēģijām un imunitātei ir funkcionāls raksturs tādā ziņā, ka to mērķis ir panākt, lai Savienības darbībai un neatkarībai netiek likti šķēršļi. Tas nozīmē, ka Savienības ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem privilēģijas, imunitāte un atvieglojumi tiek piešķirti tikai Savienības interesēs (40). Šajā kontekstā, kā minēts iepriekš, PPI 13. panta mērķis ir neitralizēt mobilitātes nodokļu sekas, kas ir saistītas ar nodarbinātību Savienības dienestā, un neko vairāk.
76.      Šajā kontekstā frāze “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus” jāsaprot kā atsauce uz situācijām, kurās ierēdnis nebūtu izveidojis dzīvesvietu citā dalībvalstī, ja tas nebūtu nepieciešams pienākumu veikšanai, proti, ja viņš nebūtu nodarbināts Savienības dienestā.
77.      Tomēr ir nepieciešams precizējums. Manuprāt, vārdu “tikai” nevar interpretēt tādējādi, ka tas prasītu absolūtu vai tīru cēloņsakarības veidu bez jebkādiem papildu apsvērumiem. Šāda interpretācija minēto tiesību normu padarītu lielā mērā neefektīvu, ņemot vērā, ka lēmumi par nodarbinātību un pārcelšanos faktiski gandrīz vienmēr tiek pieņemti, vadoties pēc virknes personisku, finansiālu vai praktisku apsvērumu.
78.      Svarīgāk ir tas, vai pienākumu veikšana ir izšķirošais un noteicošais faktors dzīvesvietas izvēlē. Manuprāt, papildu apsvērumi – piemēram, dzīves dārdzība, ģimenes vai sociālās saites vai personiskās ērtības – paši par sevi neizslēdz 13. panta piemērošanu, ciktāl ierēdnis nebūtu izveidojis dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī, ja viņš nebūtu nodarbināts Savienības dienestā. Manuprāt, tieši tas ir izšķirošais faktors izvērtējumā. Protams, praksē šāds vērtējums var izrādīties sarežģīts. Šī iemesla dēļ spriedumā X Tiesa atzina, ka nevar ņemt vērā tikai ierēdņa nodomus attiecībā uz dzīvesvietu, bet ir nepieciešams objektīvs pierādījums, ka attiecīgais ierēdnis ir pārcēlis savu nodokļu rezidenci uz attiecīgo dalībvalsti “neatkarīgi no stāšanās [Savienības] dienestā” (41). Manuprāt, šāds objektīvs pierādījums varētu būt, piemēram, iepriekšēja alternatīva darba piedāvājuma pieņemšana šajā dalībvalstī, kam seko konkrēti pārcelšanas pasākumi, piemēram, mājokļa nodrošināšana, pirms ierēdnis galu galā izvēlas stāties Savienības dienestā.
79.      Šajā ziņā vēlos atzīmēt, kā to uzsvērusi Vācijas valdība, ka atbildētājs šajā lietā bija izvēlējies dzīvesvietu Vācijā privātu iemeslu dēļ. Tomēr ne apsvērumos, ne lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā ziņā
nav sniegta nekāda informācija, izņemot to, ka atbildētājs ir izveidojis kopīgu mājsaimniecību ar laulāto viņas mājā Vācijā. Attiecīgo lēmumu būtu jāpieņem iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus tai zināmos faktiskos apstākļus. Tomēr jānorāda, ka, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, neredzu principiālu pamatojumu ierēdņu, kuri izvēlas dzīvot kaimiņos esošā dalībvalstī izmaksu vai personisku iemeslu dēļ, nošķiršanai no tiem, kas tā rīkojas, jo tuvumā atrodas laulātā māja, ja abos gadījumos izšķirošais faktors ir nepieciešamība dzīvot saprātīgā attālumā no dienesta
vietas, lai varētu atbilstoši pildīt pienākumus. Abās situācijās būtiskais kritērijs ir tas, vai attiecīgā dzīvesvieta tiktu izvēlēta, ja nebūtu šādu pienākumu. Pretējā gadījumā pastāvētu risks ieviest nevienlīdzīgu attieksmi pret ierēdņiem bez objektīva pamatojuma, kā to būtībā apgalvo atbildētājs un Komisija.
c)      Par attiecīgā nosacījuma piemērojamību laikā
80.      Pievērsīsimies attiecīgā nosacījuma laika dimensijai. Atbildētājs, kā arī zināmā mērā iesniedzējtiesa un Komisija, šķiet, uzskata, ka nosacījumam par dzīvesvietas izvēli “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus”, jāizpildās tikai, stājoties dienestā, un ka jebkura vēlāk izveidota dzīvesvieta neatkarīgi no iemesliem tomēr ietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā, kamēr vien ierēdnis turpina būt nodarbināts Savienības dienestā.
81.      Šī apgalvojuma pamatojumam it īpaši ir minēta PPI 13. panta frāze “stājoties Savienības dienestā”. Tomēr šī atsauce minētajā pantā tiek izmantota tikai, lai identificētu izcelsmes dalībvalsti, kas ir “valsts, kurai viņiem bijuši jāmaksā nodokļi, stājoties Savienības dienestā” (mans izcēlums), un tādējādi kalpo tikai tam, lai noteiktu, kuras dalībvalsts nodokļu rezidences jāsaglabā saskaņā ar 13. pantā noteikto juridisko fikciju. Tas nenozīmē, ka jebkura un visas turpmākās dzīvesvietas, kas ierēdņa profesionālās darbības laikā tiek izveidotas citās dalībvalstīs, automātiski ietilpst minētās tiesību normas piemērošanas jomā. Gluži pretēji, lai varētu piemērot PPI 13. pantu, dzīvesvietas, kas vēlāk – darbinieka profesionālās darbības laikā – izveidotas citās dalībvalstīs, joprojām jāvērtē, ņemot vērā kritēriju par to, vai tās ir izveidotas “tikai tādēļ, lai veiktu [amata] pienākumus”. Tas attiecas gan uz dzīvesvietas maiņu (piemēram, ja ierēdnis maina amatu un pārceļas no Luksemburgas uz Beļģiju), gan uz papildu dzīvesvietām, kurām tagad pievērsīšos sīkāk.
3.      PPI 13. panta piemērošana papildu dzīvesvietām
82.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu it īpaši jāizvērtē, vai PPI 13. pants ir piemērojams situācijās, kad ierēdnim ir vairākas dzīvesvietas, konkrētāk, gadījumos, kad papildu dzīvesvieta ir izveidota līdztekus dzīvesvietai nodarbinātības dalībvalstī.
83.      Šajā ziņā no iepriekš izklāstītās interpretācijas izriet, ka PPI 13. pantu var piemērot jebkurai dzīvesvietai, kas kalpo kā dzīvesvieta nodarbinātības nolūkos – vai, precīzāk, atbilst nosacījumam, ka tā ir izveidota tikai tādēļ, lai pildītu pienākumus. Manuprāt, minētā tiesību norma neierobežo šādas dzīvesvietas izvēli tikai ar vienu dalībvalsti. Tas nozīmē, ka tad, ja ierēdnim ir vairākas dzīvesvietas un vairākas no tām atbilst minētajam nosacījumam, katra no tām var ietilpt PPI 13. panta piemērošanas jomā. Kā piemērs jāmin gadījums, kad EIB darbinieks papildus dzīvesvietai Luksemburgā apmetas uz dzīvi Madridē tikai tāpēc, ka viņam bieži jāstrādā pie projektiem Spānijā vai Spānijas EIB birojā. Šādā gadījumā, manuprāt, PPI 13. panta piemērošanas jomā ietilptu abas dzīvesvietas.
84.      Turpretim dzīvesvieta, kas izveidota ar pienākumu izpildi nesaistītu iemeslu dēļ, neietilpst PPI 13. panta piemērošanas jomā un tādējādi var radīt papildu nodokļu rezidenci.
85.      Kā piemēru var minēt situāciju, kad Luksemburgā strādājošs ierēdnis, ņemot vērā nepilna laika darbu un atvaļinājuma periodus, ievērojamu daļu gada var pavadīt dzīvesvietā, kas atrodas citā dalībvalstī, piemēram, Spānijā. Lai gan šādos apstākļos minētā persona atbilst nodokļu rezidenci nosacījumiem otrajā dalībvalstī, nevar apgalvot, ka tikai tādēļ vien, ka tas ir Luksemburgā strādājošs Savienības ierēdnis, attiecīgā dzīvesvieta nevar tikt atzīta par nodokļu rezidenci.
86.      Šāds apgalvojums būtu pretrunā PPI mērķim, proti, nodrošināt Savienības pienācīgu darbību un neatkarību, kā arī 13. panta funkcionālajai būtībai –
tā piemērošanas joma ir skaidri ierobežota ar dzīvesvietām, kas nepieciešamas pienākumus veikšanai Savienības dienestā. Šāds apgalvojums zināmā mērā arī aizsargātu personu no dalībvalsts nodokļu jurisdikcijas situācijā, kas nekādi nav saistīta ar tās funkciju veikšanu un ko tādējādi nereglamentē PPI.
87.      Tādējādi, ja dzīvesvieta ir izveidota privātu iemeslu dēļ, PPI 13. pants nav piemērojams, un šajā ziņā pret attiecīgo personu jāizturas tāpat kā pret jebkuru citu nodokļu maksātāju. Tas nozīmē, ka attiecīgajai dalībvalstij ir tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem noteikt, vai un kādā mērā šāda rezidence rada nodokļu maksāšanas pienākumu.
88.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka PPI 13. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā papildu nodokļu rezidences izveide, pamatojoties uz dzīvesvietu citā dalībvalstī, kas nav ierēdņa dienesta
vietas dalībvalsts, vienīgi tad, ja šī dzīvesvieta ir izveidota tikai tādēļ, lai pildītu pienākumus Savienības dienestā. Lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts, it īpaši jāņem vērā, vai iestāde, struktūra vai birojs, kurā ierēdnis nodarbināts, ir atzinusi dzīvesvietu par ierēdņa dzīvesvietu šo
pienākumu veikšanai, kā arī objektīvi faktori, kas liecina par to, vai attiecīgā dzīvesvieta būtu bijusi izveidota neatkarīgi no dienesta Savienībā.
V.      Secinājumi
89.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Protokola (Nr. 7) par Eiropas Savienības privilēģijām un imunitātēm 13. panta pirmās daļas pirmais teikums jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams dāvinājuma nodoklim.
2)      Protokola (Nr. 7) par Eiropas Savienības privilēģijām un imunitātēm 13. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā papildu nodokļu rezidences izveide, pamatojoties uz dzīvesvietu citā dalībvalstī, kas nav ierēdņa dienesta vietas dalībvalsts, vienīgi tad, ja šī dzīvesvieta ir izveidota tikai tādēļ, lai pildītu pienākumus Savienības dienestā. Lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts, it īpaši jāņem vērā, vai iestāde, struktūra vai birojs, kurā ierēdnis nodarbināts, ir atzinusi dzīvesvietu par ierēdņa dzīvesvietu šo pienākumu veikšanai, kā arī objektīvi faktori, kas liecina par to, vai attiecīgā dzīvesvieta būtu bijusi izveidota neatkarīgi no dienesta Savienībā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      OV 2016, C 202, 266. lpp.
3      Skat. Athen, M. un Dörr, O., “Article 343 TFEU”, no:
Grabitz, E., Hilf, M. un Nettesheim, M. (red.), Das Recht der Europäischen Union, 73. papildinājums, 2021. gada maijs, C.H. Beck, Minhene, 108.–114. punkts.
4      Vienkāršības labad lietošu jēdzienu “ierēdnis”, kas ietver arī pārējos Savienības darbiniekus, kā arī Eiropas Centrālās bankas un Eiropas Investīciju bankas darbiniekus, uz kuriem tāpat attiecas PPI 13. pants.
5      Šajos secinājumos jēdzieni “nodokļu rezidence” un “nodokļu domicils” tiek lietoti kā sinonīmi, jo šajā kontekstā atšķirībai starp tiem konkrētās valstu tiesību sistēmās nav nozīmes.
6      PPI 21. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “[šis] protokols attiecas arī uz Eiropas Investīciju banku, tās struktūru locekļiem, tās personālu un uz dalībvalstu pārstāvjiem [..]”.
7      Austrijā kopš 2008. gada ir atcelts mantojuma un dāvinājuma nodoklis –
attiecīgi atcelta ir arī Vācijas un Austrijas konvencija par mantojuma un dāvinājuma nodokļu dubulto uzlikšanu.
8      Skat. Finanzgericht Rheinland‑Pfalz (Reinzemes‑Pfalcas Finanšu tiesa, Vācija) 2021. gada 16. septembra spriedumu lietā 4 K 1762/19.
9      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta M. Darmona [M. Darmon] secinājumus lietā X
(C‑88/92, EU:C:1993:129, 20. punkts).
10      Skat. Athen, M. un Dörr, O., 3. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 110. punkts.
11      Skat. spriedumu, 1993. gada 17. jūnijs, X (C‑88/92, turpmāk – spriedums X, EU:C:1993:246, 11. punkts).
12      Skat. spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Gistö (C‑270/10, turpmāk – spriedums Gistö, EU:C:2011:529, 17. punkts un tajā minēto judikatūru).
13      “Death Duties” ir vēsturiski plaši lietots jēdziens, it īpaši Apvienotajā Karalistē, ar ko apzīmēja to, ko mūsdienās dēvē par “mantojuma nodokli”; skat. arī Komisijas ieteikumu 2011/856/ES (2011. gada 15. decembris) par mantojuma nodokļa dubultās uzlikšanas mazināšanu (OV 2011, L 336, 81. lpp.), kurā kā mūsdienīgāks termins tiek lietots “mantojuma nodoklis”.
14      Šajā ziņā skat. spriedumu, 1988. gada 24. februāris, Komisija/Beļģija (260/86, EU:C:1988:91, 13. punkts).
15      Tā tas ir, piemēram, Čehijas Republikā, Latvijā un Lietuvā; skat. Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (“ESAO”), “Inheritance Taxation in OECD Countries”, OECD Tax Policy Studies, Nr. 28, OECD Publishing, Parīze, 2021, 115. lpp.
16      Tā tas ir, piemēram, Grieķijā, Spānijā, Francijā un Itālijā. Salīdzinošā analīze liecina, ka daudzās dalībvalstīs dāvinājumus un mantojumus apliek ar nodokli saskaņā ar vienotu nodokļu sistēmu un atšķirība starp dāvinājuma nodokli un mantojuma nodokli ir drīzāk tehniska, nevis konceptuāla. Skat. arī Nodokļu politikas un muitas savienības ģenerāldirektorāta pasūtīto pētījumu Study on Inheritance Taxes in EU Member States and Possible Mechanisms to Resolve Problems of Double Inheritance Taxation in the EU, Copenhagen Economics, 2011, 16. lpp., kurā norādīts, ka lielākā daļa dalībvalstu uzliek dāvinājuma nodokli, lai izvairītos no mantojuma nodokļa apiešanas, izmantojot dāvinājumus inter vivos.
17      Skat. ESAO, Inheritance Taxation in OECD Countries, 15. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 115.–117. lpp.
18      Tomēr jānorāda, ka iesniedzējtiesa, uzsverot atšķirības Vācijas tiesībās, ir atzinusi arī līdzības starp dāvinājuma nodokli un ienākuma un mantojuma nodokli.
19      Spriedums, 1993. gada 25. maijs, Kristoffersen, (C-263/91, EU:C:1993:207, 12. punkts).
20      Skat. spriedumu X, 14. punkts.
21      Jāatzīmē, ka, nosakot piemērojamo nodokļu rezidenci saskaņā ar PPI 13. panta vienotu interpretāciju, ierēdņi tomēr var saskarties ar atšķirīgiem rezultātiem atkarībā no tā, vai – un kādā mērā – attiecīgajā nodokļu rezidencē tiek ieturēti konkrēti nodokļi.
22      Skat. ģenerāladvokāta F. Džeikobsa
secinājumus lietā Kristoffersen (C‑263/91, turpmāk – secinājumi lietā Kristoffersen, EU:C:1992:462, 10. punkts).
23      LESD 343. pantā ir paredzēts: “Atbilstīgi nosacījumiem, kas izklāstīti [PPI], dalībvalstīs Savienībai ir visas privilēģijas un imunitāte, kas vajadzīga, lai veiktu tās uzdevumus. Tas pats attiecas arī uz Eiropas Centrālo banku un [EIB]”. PPI vienīgajā apsvērumā ir atsauce uz LESD 343. panta formulējumu.
24      PPI 17. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka “privilēģijas, imunitāti un atvieglojumus Savienības ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem piešķir vienīgi Savienības interesēs”.
25      Pēc analoģijas skat. M. Darmona secinājumus lietā X (C‑88/92, EU:C:1993:129, 9. punkts).
26      Pieņemta 1946. gada 13. februārī, United Nations Treaty Series, 1. sēj., 15. lpp.
27      Skat., piemēram, Headquarters Agreement between the International Criminal Court and the Host State, 2008. gada 1. marts (ICC‑BD/04‑01‑08), kurā paredzēta līdzvērtīga tiesību norma attiecībā uz tiesas personālu.
28      Skat. arī mutatis mutandis, Denza, E., Diplomatic Law – Commentary on the Vienna Convention on Diplomatic Relations, 5. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2025, 299. lpp., kurā norādīts, ka diplomātu nodokļu privilēģijas citastarp ir pamatotas ar nepieciešamību nodrošināt oficiālo pienākumu neatkarīgu veikšanu un administratīvās ērtības dēļ saglabāt diplomātus nosūtītājas dalībvalsts nodokļu sistēmā, nevis pakļaut tos secīgiem uzņēmējas dalībvalsts režīmiem.
29      Skat. šo secinājumu 29. punktu un it īpaši ESAO, “Part I – Introductory Report by the Committee on Fiscal Affairs”, Model Double Taxation Convention on Estates and InheritancesandonGifts, OECD Publishing, Parīze, 1982.
30      Šajā ziņā skat. League of Nations Fiscal Committee, Model Bilateral Convention on the Prevention of the Double Taxation of Income and Property (franču valodā izmantotais jēdziens “fortune”, tāpat kā PPI tekstā) un Model Bilateral Convention for the PreventionoftheDoubleTaxationofEstates and Successions; pieejams: https://archives. ungeneva.org/fiscalcommitteelondonandmexicomodeltaxconventionscommentaryandtext. Šajā ziņā vērts atzīmēt, ka pēdējās minētās paraugkonvencijas Londonas projekts saskaņā ar tā komentāriem tika “izstrādāts tā, lai paraugkonvencijā balstītu divpusējo līgumu sarunu dalībnieki varētu iekļaut dāvinājumus starp dzīvajiem”, neraugoties uz to, ka tās nosaukumā ir atsauce tikai uz mantojumu un līdzekļu pārmantošanu. Tikai daudz vēlāk, 1982. gadā, ESAO paraugkonvencijas par mantojumu un dāvinājumu dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu izstrādes gaitā līdzās jēdzienam “mantojuma nodoklis” tika skaidri ieviests arī jēdziens “dāvinājuma nodoklis”, lai atspoguļotu izmaiņas valstu nodokļu sistēmās, pirmajam nodoklim papildinot otro cīņā pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kā arī, ņemot vērā to ciešo savstarpējo saistību.
31      ESAO pašlaik piedāvā divas atbilstošas paraugkovencijas: Nodokļu paraugkonvencija par ienākumiem un kapitālu un Paraugkonvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu attiecībā uz mantojumiem un dāvinājumiem.
32      Sīkāka informācija par ES dalībvalstu noslēgtajiem nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanas līgumiem ir pieejama: https://taxation-customs.ec.europa.eu/taxation/tax-transparency-cooperation/double-taxations-conventions_en.
33      Skat. spriedumu X, 11. punkts.
34      Turpat, 12. un 13. pants; skat. arī spriedumu Gistö, 18. punkts.
35      Līdzīgi apsvērumi tika minēti spriedumā Gistö.
36      Skat. spriedumu X, 10. punkts.
37      Lai gan, kā norādīts secinājumos lietā Kristoffersen (11. punkts), minētā pieeja var šķist ļoti mākslīga, it īpaši, ja izcelsmes dalībvalsts ir tāda, kurā attiecīgā persona ir uzturējusies tikai salīdzinoši īsu laiku pirms stāšanās darbā Savienības dienestā.
38      Lai gan šāda situācija praksē var ietekmēt izcelsmes dalībvalsts nodokļu ieturēšanas kompetenču īstenošanu, šāda ietekme neizriet no ierēdņa nodarbinātības Savienības dienestā un tādējādi nav pretrunā PPI 13. pantam.
39      Šajā ziņā Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 20. panta otrajā teikumā ir skaidri paredzēts, ka “ierēdnis paziņo iecēlējinstitūcijai [savu] adresi un nekavējoties informē to par adreses maiņu”. Saskaņā ar EIB tiesisko regulējumu tiek uzskatīts, ka dzīvesvietas deklarācija var attiekties arī uz noteiktu pabalstu piešķiršanu, it īpaši uz ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar EIB Personāla nolikuma 2.1. panta 2.punktu.
40      Skat. spriedumu, 2021. gada 30. novembris, LR Ģenerālprokuratūra (C‑3/20, EU:C:2021:969, 57. punkts un tajā minētā judikatūra); attiecībā uz privilēģiju un imunitātes funkcionālās nepieciešamības principu skat. arī Bekker, P.H.F., The Legal Position of Intergovernmental Organizations: A Functional NecessityAnalysisofTheir Legal Status and Immunities, 2. pārstr. izd., Brill, Leidene, 2025.
41      Skat. spriedumu X, 14.–16. punkts un rezolutīvā daļa.