CIVILDIENESTA TIESAS RĪKOJUMS (pirmā palāta)
2007. gada 27. martā
Lieta F‑87/06
Thierry Manté
pret
Eiropas Savienības Padomi
Ierēdņi – Atalgojums – Iekārtošanās pabalsts – Norīkots valsts eksperts, kurš iecelts ierēdņa amatā – Nepamatotu maksājumu atgūšana – Acīmredzama nepieņemamība
Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu, ar ko Manté – bijušais norīkotais valsts eksperts, kurš kļuvis par Eiropas Kopienu ierēdni, – lūdz, pirmkārt, atcelt iecēlējinstitūcijas
2005. gada 22. augusta lēmumu, ar kuru viņam ir atteikts piešķirt iekārtošanās pabalstu un pieprasīts atmaksāt saistībā ar
to izmaksātās summas, kā arī šīs pašas iecelējinstitūcijas lēmumus, kas attiecīgi pieņemti 2005. gada 17. oktobrī – lēmums,
ar kuru ir noraidīts viņa lūgums pārskatīt iepriekš minēto 2005. gada 22. augusta lēmumu, un 2006. gada 10. maijā – lēmums,
ar kuru ir noraidīta viņa sūdzība, un otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, ko viņš esot cietis
Nolēmums         Prasību noraidīt kā acīmredzami nepieņemamu. Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina pusi no Manté tiesāšanās izdevumiem.
Kopsavilkums
Tiesvedība – Lēmums, kas pieņemts ar motivētu rīkojumu – Nosacījumi – Acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami juridiski nepamatota
prasība
(Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pants; Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants; Padomes Lēmuma 2004/752 3. panta
4. punkts)
Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pantā paredzētā iespēja acīmredzami nepieņemamas prasības gadījumā, neveicot tālākas
procesuālās darbības, lemt, izdodot motivētu rīkojumu, attiecas ne tikai uz tādiem gadījumiem, kad prasības pieņemamību reglamentējošo
noteikumu pārkāpums ir tik acīmredzams un nepārprotams, ka prasības pieņemamības pamatojumam nav iespējams izvirzīt nekādus
nopietnus argumentus, bet arī uz tādiem gadījumiem, kad pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem lietas iztiesāšanas sastāvs
– uzskatot, ka no lietas materiāliem ir pieejama pietiekama informācija, – ir pilnībā pārliecināts par prasības pieteikuma
nepieņemamību, tostarp tādēļ, ka tajā nav ievērotas pastāvīgajā judikatūrā paredzētās prasības, un turklāt konstatē, ka tiesas
sēdes noturēšana nevarēs sniegt nekādus jaunus pierādījumus šajā sakarā. Šādā gadījumā prasības pieteikuma noraidīšana, izdodot
motivētu rīkojumu, ne tikai veicina tiesvedības procesa ekonomiju, bet arī aiztaupa lietas dalībniekiem izdevumus, kas rastos
tiesas sēdes noturēšanas gadījumā.
Tā tas ir tādā gadījumā, kad prasītājs, neievērojot pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru ierēdnim viņam nelabvēlīga akta
gadījumā ir jāizmanto Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā paredzētā sūdzību iesniegšanas procedūra, vienkārši iesniedz
lūgumu pārskatīt acīmredzami nelabvēlīgo aktu un pēc tam – sūdzību par administrācijas atbildi uz šo lūgumu, neievērojot Civildienesta
noteikumu 90. un 91. pantā paredzētos sūdzību un prasību iesniegšanas termiņus.
Turklāt lēmumā, ar kuru ir noraidīts prasītāja lūgums, kuru tas bija iesniedzis attiecībā uz nelabvēlīgo aktu, ietvertā norāde,
ka šo lēmumu ir iespējams pārsūdzēt, iesniedzot sūdzību, tomēr nevar būt pamats, lai tiktu atļauts judikatūru par atvainojamu
maldību attiecināt uz prasītāju, jo šīs judikatūras piemērošanas nosacījums – kas ietver prasību par pieļaujamu tāda ierēdņa
uztverē radušos maldību, kurš ir ievērojis visu vajadzīgo rūpību, kas var tikt prasīta no pienācīgi informētas personas, –
šajā gadījumā nav izpildīts; tieši pēc savas brīvas gribas, nevis sakarā ar maldinošu iestādes rīcību, prasītājs izvēlējās
vērsties pret nelabvēlīgo aktu, iesniedzot lūgumu; šādos apstākļos prasītājs uz judikatūru attiecībā uz atvainojamu maldību
var atsaukties vienīgi tad, ja, pastāvot šaubām par procedūras, kas uzsākta ar attiecīgā lūguma iesniegšanu, likumīgumu un
plānojot iesniegt sūdzību tiesību aktos paredzētajā trīs mēnešu termiņā, sākot no nelabvēlīgā akta pieņemšanas brīža, prasītājs
no tā ir atteicies, sakarā ar to, ka iepriekš minētā norāde ir to pārliecinājusi par tā sākotnēji veiktā pasākuma likumīgumu.
(skat. 15., 16., 19., 20. un 23.–26. punktu)
Atsauces:
Pirmās instances tiesa: 1991. gada 7. jūnijs, T‑14/91 Weyrich/Komisija, Recueil, II‑235. lpp., 32. un 34. punkts; 2003. gada 1. aprīlis, T‑11/01 Mascetti/Komisija, Recueil FP, I‑A‑117. un II‑579. lpp., 33. punkts.
Civildienesta tiesa: 2006. gada 28. jūnijs, F‑27/05 Le Maire/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑47. un II‑A‑1‑159. lpp., 36. punkts.