62002CC0467_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šī lieta ir saistīta ar to, ka Turcijas darba ņēmēja dēls, kas dzimis un vienmēr dzīvojis Vācijā, ir apstrīdējis izraidīšanas procedūru, kuru šīs dalībvalsts iestādes viņam piemēroja pēc viņa notiesāšanas ar ieslodzījumu, kas īpaši piespriests par narkotisko vielu nelikumīgu tirdzniecību. Tādējādi tā attiecas uz interpretāciju 1980. gada 19. septembra Lēmumam Nr. 1/80 par asociācijas izveidošanu (2), ko pieņēmusi ar Asociācijas līgumu starp Eiropas Ekonomisko Kopienu un Turciju (3) izveidotā Asociācijas padome.
2. Verwaltungsgericht Stuttgart
(Štutgartes Administratīvā tiesa, Vācija) tādējādi uzdeva vairākus prejudiciālus jautājumus par Lēmuma Nr. 1/80 piemērošanas jomu, nosacījumiem, kurus izpildot ar šo lēmumu piešķirtās tiesības var tikt zaudētas pēc notiesāšanas ar ieslodzījumu, un par to, vai tiesa, kas skata sūdzību par lēmumu par izraidīšanu, var ņemt vērā ieinteresētās personas pozitīvās izmaiņas pēc minētā lēmuma pieņemšanas.
I – Kopienu tiesības
3. Asociācijas līguma mērķis ir sekmēt Eiropas Kopienas un Turcijas tirdzniecības un ekonomisko attiecību turpmāku nostiprināšanos un stabilitāti, lai nodrošinātu šīs valsts ātrāku attīstību, kā arī turku tautas nodarbinātības un dzīves līmeņa paaugstināšanos. (4) Saskaņā ar šī līguma preambulu, tādējādi sniegtais atbalsts turku tautas centieniem uzlabot savu dzīves līmeni vēlāk veicinās Turcijas pievienošanos Kopienai.
4. Lai sasniegtu šos mērķus, Asociācijas līgums īpaši paredz pakāpenisku darba ņēmēju pārvietošanās brīvības īstenošanu, kā arī šķēršļu novēršanu uzņēmējdarbības veikšanas brīvībai un pakalpojumu sniegšanas brīvībai. (5) Saskaņā ar minētā līguma 12. pantu, lai starp līgumslēdzējām pusēm pakāpeniski īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, tās ir vienojušās “iedvesmoties no Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 48. (6), 49. (7), un 50. panta (8) ”. Šai īstenošanai jābūt pabeigtai, sākot no divpadsmitā līdz divdesmit otrā gada beigām pēc Asociācijas līguma spēkā stāšanās saskaņā ar Asociācijas padomes noteikto kārtību. (9)
5. Tātad Asociācijas padome vispirms pieņēma 1976. gada 20. decembra Lēmumu Nr. 2/76, kas bija pirmais posms un kas paredzēja darba ņēmējiem pakāpenisku pieeju darba tirgum mītnes zemē, kā arī tiesības darba ņēmēju bērniem iestāties vispārējās izglītības skolā šajā valstī. (10)
6. Pēc tam tā pieņēma Lēmumu Nr. 1/80, kura mērķis saskaņā ar tā trešo apsvērumu ir uzlabot darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesisko stāvokli sociālajā jomā saistībā ar režīmu, kas iedibināts ar Lēmumu Nr. 2/76. Turcijas darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem piemērojamie noteikumi ir attiecīgi noteikti minētā lēmuma 6. un 7. pantā.
7. Lēmuma Nr. 1/80 6. pants nosaka:
“1. Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, Turcijas darba ņēmējam, kas iesaistīts dalībvalsts legālajā darba tirgū, ir:
– pēc viena gada likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī – tiesības iesniegt pieprasījumu darba atļaujas atjaunošanai pie tā paša darba devēja;
– pēc trīs gadu likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalsts darba ņēmējiem – pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts nodarbinātības dienestā;
– pēc četru gadu likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī – brīva pieeja atalgotam darbam pēc paša izvēles.
2. Ikgadējais atvaļinājums un dzemdību atvaļinājums, darba nespēja vai īss slimības periods tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai. Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ netiek ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikā, tomēr neskarot tiesības, kas iegūtas iepriekšējā darba perioda laikā.
[..]”
8. Lēmuma Nr. 1/80 7. pants nosaka:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
– ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt ikvienu darba piedāvājumu, ja vien tie likumīgā kārtā valstī nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
– ir brīva pieeja ikvienam atalgotam darbam pēc viņu izvēles, ja vien viņi likumīgā kārtā valstī nodzīvojuši vismaz piecus gadus;
– Turcijas darba ņēmēja bērni, kas mītnes valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viņu vecāki likumīgi šajā dalībvalstī nostrādājuši vismaz trīs gadus, var pieņemt ikvienu darba piedāvājumu.”
9. Lēmuma Nr. 1/80 14. pants paredz iespējamos ierobežojumus šo tiesību īstenošanai. Tā 1. punkts paredz:
“Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības un veselības apsvērumiem.”
II – Fakti un procedūra
10. Inans Cetinkaja [ Inan Cetinkaya ] ir Turcijas pilsonis, dzimis 1979. gadā Vācijā, kur visu mūžu arī dzīvojis. 1995. gada jūlijā viņš pabeidza mācības, saņemot vidējās izglītības diplomu. No 1996. gada līdz 1999. gada decembrim viņš strādāja īsus laika periodus pie dažādiem darba devējiem. Kopš 1995. gada 9. marta viņam ir beztermiņa uzturēšanās atļauja Vācijā. Viņa vecāki un māsas arī dzīvo šajā dalībvalstī, kur viņu tēvs ir bijis nodarbināts līdz pensionēšanās vecumam.
11. Laika periodā no 1996. līdz 2000. gadam Inans Cetinkaja ir ticis notiesāts piecas reizes, no kurām četras reizes – piespriežot ieslodzījumu. Pēdējo reizi – 2000. gada 26. septembrī viņš notiesāts, piespriežot trīs gadu “ieslodzījumu nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā” par pretlikumīgu narkotisko vielu tirdzniecību.
12. Inans Cetinkaja bija ieslodzījumā no 2000. gada 7. janvāra līdz 2001. gada 22. janvārim, kad viņš tika atbrīvots, lai izietu ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, šo kursu viņš veiksmīgi pabeidza 2002. gada vasarā. 2002. gada augustā viņš atsāka mācības un strādāja nepilnu darba laiku. Ar 2002. gada 20. augusta lēmumu Amtsgericht Schwäbisch Hall
(Švēbišhalles Pirmās instances tiesa, Vācija) noteica, ka atlikusī soda daļa izciešama nosacīti.
13. 2000. gada 3. novembrī Regierungspräsidium Stuttgart
(Štutgartes Apelācijas iestāde), Vācijas kompetentā valsts iestāde izraidīšanas jautājumā, pieņēma lēmumu par Inana Cetinkajas tūlītēju izraidīšanu no Vācijas. Saskaņā ar šīs iestādes viedokli, izraidīšana bija nepieciešama, jo pastāvēja nopietni apsvērumi, kas saistīti ar valsts drošību un sabiedrisko kārtību, kas pamato tiesisko prezumpciju par labu izraidīšanai. Tādējādi izraidīšana bija nepieciešama vispārēju un specifisku sabiedrības aizsardzības mērķu vārdā. Turklāt Inans Cetinkaja vairs nevarēja balstīties uz uzturēšanās tiesībām, kas paredzētas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā, jo, ievērojot ieslodzījumu un ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kas viņam bija jāiziet, viņš vairs nepiederēja darba tirgum. 2000. gada 8. decembrī Inans Cetinkaja par šo lēmumu iesniedza sūdzību. 2002. gada 3. septembrī Regierungspräsidium Stuttgart
grozīja savu 2000. gada 3. novembra rīkojumu tādējādi, ka Inanam Cetinkajam tika noteikts termiņš – 2002. gada 4. oktobris – lai brīvprātīgi atstātu teritoriju. Inans Cetinkaja iesniedza sūdzību arī par šo grozījumu. Verwaltungsgericht Stuttgart
apvienoja abas Inana Cetinkaja ierosinātās tiesvedības.
III – Prejudiciālie jautājumi
14. Savā lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu Verwaltungsgericht Stuttgart norāda, ka, ja uz Inanu Cetinkaju neattiecas Lēmums Nr. 1/80, viņa sūdzība par 2000. gada 3. novembra lēmumu, kas grozīts 2002. gada 3. septembrī, ir jānoraida, piemērojot uz ārvalstniekiem attiecināmo valsts tiesisko regulējumu. Tā rezultātā, saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli, no vienas puses, no Bundesverwaltungsgericht
(Federālās Administratīvās tiesas, Vācija) pastāvīgās judikatūras izriet, ka ieinteresētās personas pozitīvās izmaiņas pēc 2000. gada 3. novembra, kad tika pieņemts lēmums par izraidīšanu, nevar ņemt vērā. Tādējādi minētajai tiesai ir jāizvērtē Inana Cetinkajas faktiskā un tiesiskā situācija, kāda tā bija 2000. gada 3. novembrī. No otras puses, ievērojot Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, lai gan Inans Cetinkaja ir dzimis Vācijā un viņa vecāki, kā arī viņa māsas tur dzīvo, viņa izraidīšana nešķiet nesamērīgs pasākums. Proti, ieinteresētajai personai ir pietiekošas turku valodas zināšanas, viņš ir pilngadīgs, neprecējies un bez bērniem, un Eiropas Cilvēktiesību tiesa pievērš īpašu uzmanību cīņai ar noziedzību, kas saistīta ar narkotiskajām vielām.
15. Savukārt, kā norādījusi iesniedzējtiesa, ja uz Inanu Cetinkaju attiecas Lēmums Nr. 1/80 un ja minētā lēmuma 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ieinteresētās personas faktiskā un tiesiskā situācija ir jāizvērtē tiesas dienā, viņa sūdzība, ļoti iespējams, ir jāapmierina. Faktiski Inanam Cetinkajam pēc 2000. gada 3. novembra lēmuma atlikusī izciešamā soda daļa tika piemērota nosacīti, kas ļauj domāt, ka viņš vairāk neradīja faktisku un noteiktu apdraudējumu svarīgām Kopienu interesēm.
16. Verwaltungsgericht Stuttgart
pretēji kompetentās valsts iestādes lēmumam uzskata, ka, iespējams, uz Inanu Cetinkaju Lēmums Nr. 1/80 tomēr attiecas un ka ir jāpastāv iespējai ņemt vērā viņa pozitīvās izmaiņas. Šī judikatūra tomēr rada šaubas par to, kā būtu jāinterpretē attiecīgie Lēmuma Nr. 1/80 noteikumi. Ņemot vērā šos apsvērumus, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai uz darba tirgum piederoša Turcijas darba ņēmēja Vācijā dzimušu bērnu attiecas [Lēmuma Nr. 1/80] 7. panta pirmā daļa, ja bērnam kopš dzimšanas vai, jebkurā gadījumā, līdz pilngadības sasniegšanas dienai ir bijusi uzturēšanās atļauja vai šāda atļauja nav bijusi nepieciešama, un bērns sākumā ir varējis uzturēties valstī tikai tāpēc, lai nodrošinātu ģimenes apvienošanos, un tikai šo iemeslu dēļ viņa uzturēšanās nav tikusi izbeigta?
2) Vai ģimenes locekļa tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesību pagarinājumu valstī atbilstoši 7. panta pirmās daļas otrajam ievilkumam var ierobežot tikai ar Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu?
3) Vai tas, ka persona ir notiesāta uz trim gadiem nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā, nozīmē, ka tā pilnībā pamet darba tirgu un tādējādi zaudē savas tiesības saskaņā ar 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, pat ja pastāv konkrēta iespēja, ka personai būs jāizcieš tikai daļa no soda, taču persona tiks atbrīvota ar nosacījumu, ka tai jāapmeklē ārstniecības kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kura laikā persona nebūs darba tirgus rīcībā?
4) Ja persona zaudē darbu vai ir bez darba, un nevar meklēt darbu tāpēc, ka tikusi notiesāta, piespriežot (nenosacītu) brīvības atņemšanu, vai ir jāuzskata, ka šāda darba zaudēšana ir brīvprātīgs bezdarba periods Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, kas neizslēdz to, ka attiecīgā persona zaudē tiesības, kas paredzētas Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta un 7. panta pirmajā daļā?
5) Vai tas tā ir pat tad, ja persona var rēķināties ar atbrīvošanu drīzā un pārredzamā laika periodā, taču atbrīvošana ir nosacīta ar pienākumu apmeklēt ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, un darbu tā varēs atsākt tikai pēc augstāku kvalifikāciju apliecinoša diploma saņemšanas?
6) Vai Lēmuma Nr. 1/80 14. pants ir interpretējams tādējādi, ka tiesas procesā jāņem vērā attiecīgās personas vai attiecīgo personu situācijas izmaiņas, kas notikušas pēc pēdējā valsts iestādes lēmuma pieņemšanas un kas varētu nozīmēt, ka vairs nav izpildīts kāds Lēmuma Nr. 1/80 14. panta piemērošanas priekšnoteikums?”
IV – Vērtējums
A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
17. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai uz Inanu Cetinkaju attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa. Tā iesniedz Tiesai šo jautājumu, jo pretēji šajā noteikumā paredzētajam ieinteresētajai personai netika atļauts – šī vārda tiešajā nozīmē – pievienoties saviem vecākiem Vācijā, jo viņš ir dzimis šajā valstī. Tā tātad būtībā vaicā, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka šis noteikums attiecas uz šajā dalībvalsts legālajā darba tirgū iesaistīta Turcijas darba ņēmēja pilngadīgu bērnu, kas dzimis mītnes valstī.
18. Pirms tieši atbildēt uz šo jautājumu, ievadam jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai piemīt tiešā iedarbība, tādējādi Turcijas pilsoņi, kuri atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem, var valsts tiesā tieši atsaukties uz tiesībām, kuras viņiem piešķir minētie noteikumi. (11) Tālāk, kā minēts iepriekš, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa piešķir visiem Turcijas darba ņēmēja, kas iesaistīts dalībvalsts legālajā tirgū, ģimenes locekļiem, kas saņēmuši atļauju viņam pievienoties, tiesības uz pieeju darba tirgum pēc viņu izvēles šajā dalībvalstī, ja viņi tajā ir likumīgi nodzīvojuši vismaz trīs gadus, ar nosacījumu, ka priekšroka tiek dota Kopienas dalībvalsts pilsoņiem, un bez šī nosacījuma, ja viņi likumīgi nodzīvojuši piecus gadus. Ir arī nolemts, ka šajā noteikumā piešķirtā tiesību uz pieeju darba tirgum lietderīgā iedarbība noteikti ietver arī atbilstošās uzturēšanās tiesības. (12)
19. No tā izriet, ka tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesības, kuras piešķir Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa, ir pakļautas četriem nosacījumiem: pirmkārt, attiecīgajai personai ir jābūt Turcijas darba ņēmēja ģimenes loceklim, otrkārt, Turcijas darba ņēmējam ir jābūt iesaistītam mītnes dalībvalsts legālajā darba tirgū; treškārt, ģimenes locekļiem ir jāsaņem atļauja pievienoties šim darba ņēmējam, un, ceturtkārt, viņš likumīgi dzīvo šajā dalībvalstī vismaz trīs gadus. Lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, es izvērtēšu katru no šiem nosacījumiem.
20. Par pirmo nosacījumu – nav apstrīdēts un nešķiet apstrīdami, ka Turcijas darba ņēmēja bērns ir viņa ģimenes loceklis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē. Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat
Tiesa precizēja, ka Turcijas darba ņēmēja bērns saglabā šo īpašību iepriekš minētā noteikuma izpratnē pēc pilngadības sasniegšanas, pat ja viņš mītnes dalībvalstī nedzīvo kopā ar saviem vecākiem. (13) Inans Cetinkaja kā Turcijas darba ņēmēja bērns tādējādi ir viņa ģimenes loceklis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē.
21. Savukārt Vācijas valdība apšauba, ka Inans Cetinkaja atbilst otrajam izvirzītajam nosacījumam, proti, viņš ir Turcijas darba ņēmēja, kas “iesaistīts dalībvalsts legālajā tirgū”, bērns. Šī valdība uzskata, ka gadījumā, ja Inana Cetinkajas tēvs būtu izlēmis doties pensijā pirms izraidīšanas lēmuma pieņemšanas 2000. gada 3. novembrī, viņš vairs nebūtu iesaistīts legālajā darba tirgū. Tātad šī lēmuma pieņemšanas dienā vairs nevarētu uzskatīt, ka uz viņa dēlu attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa. Tā rezultātā saskaņā ar Vācijas valdības viedokli šajā normā paredzētie nosacījumi ir vairāk ierobežojoši nekā tie, kas paredzēti 7. panta otrajā daļā attiecībā uz Turcijas darba ņēmēju bērniem, kas mītnes valstī ieguvuši arodizglītību. Tiesas pieņemtā nostāja 1998. gada 19. novembra spriedumā lietā Akman (14), kurā tā nosprieda, ka Turcijas darba ņēmēja bērns, kas ieguvis arodizglītību mītnes valstī, var īstenot tiesības, ko viņam piešķir Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrā daļa, pat ja darba ņēmējs, kura dēļ pastāv šīs tiesības, ir atstājis šīs dalībvalsts legālo darba tirgu, nav attiecināms uz minētā lēmuma 7. panta pirmo daļu. No tā izriet, ka Turcijas darba ņēmējam ir joprojām jābūt iesaistītam mītnes valsts darba tirgū brīdī, kad viņa ģimenes locekļi vēlas atsaukties uz tiesībām, ko piešķir minētā 7. panta pirmā daļa.
22. Es nepiekrītu šādai analīzei. Ir tiesa, ka jēdziens “iesaistīts legālajā darba tirgū”, kas ietverts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā, atsaucas uz pastāvošu situāciju, kā arī franču valodas versijā tajā izmantots tagadnes divdabis “iesaistīts”. Tāds pats formulējums ir ietverts arī lielākajā daļā citu valodu versiju, kurās ir pieņemts Lēmums Nr. 1/80. (15) Ir arī iedibināts, ka nosacījums par darba ņēmēja piederību darba tirgum, kas ietverts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā, kuru Tiesa interpretējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Akman, ir izteikts pagātnes formā. (16) Neņemot vērā to, no 7. panta pirmās daļas apstrīdētā nosacījuma redakcijas tieši neizriet, ka tiesības, ko tas piešķir Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem, ir atkarīgas no tā, ka šis pēdējais veic atalgotas darbības mītnes valstī un ka šīs tiesības izbeigtos brīdī, kad šis darba ņēmējs galīgi pārtrauktu visas darbības mītnes valstī. Turklāt no pastāvīgās Tiesas prakses izriet, ka, interpretējot Lēmuma Nr. 1/80 noteikumu, nav jāņem vērā tikai minētā noteikuma redakcija, bet arī tā konteksts un minētā lēmuma mērķi. (17) Tomēr apstrīdētā nosacījuma interpretācija, kuru aizstāv Vācijas valdība, manuprāt, ir pretrunā ar minētā 7. panta pirmās daļas sistēmu un mērķiem, kā tie ir precizēti judikatūrā.
23. Tā iepriekš minētajā spriedumā lietā Kadiman
Tiesa norādīja, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai ir divi mērķi. Pirmkārt, šī noteikuma mērķis ir atbalstīt Turcijas darba ņēmēja, kas iesaistīts mītnes valsts legālajā darba tirgū, darbu un uzturēšanos, garantējot saiknes ar ģimeni saglabāšanu. (18) Saskaņā ar Tiesas viedokli, šādā skatījumā šis noteikums, pirmkārt, paredz minētā darba ņēmēja ģimenes locekļiem iespēju viņam pievienoties, lai apvienotu ģimeni. (19) Tiesa no šī noteikuma sistēmas un mērķa ir secinājusi, ka ģimenes locekļiem būtībā pirmos trīs gadus ir jādzīvo pie Turcijas darba ņēmēja, faktiski dzīvojot kopā vienā mājsaimniecībā. (20) Otrkārt, lai vēl vairāk pastiprinātu šī darba ņēmēja integrāciju mītnes valstī, minētais noteikums cenšas atbalstīt ģimenes locekļu stāvokļa nostiprināšanu, ļaujot viņiem pēc tam pašiem piekļūt mītnes valsts legālajam darba tirgum. (21) Tādējādi šīs tiesības uz pieeju darba tirgum ir atvērtas pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās, ar nosacījumu, ka priekšroka tiek dota citu dalībvalstu pilsoņiem, bet vēlāk, pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās – bez šī nosacījuma. Turklāt ir zināms, tiesību uz pieeju darba tirgum īstenošana obligāti ietver uzturēšanās tiesības mītnes valstī.
24. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat
Tiesa precizēja ģimenes locekļiem piešķirto tiesību apjomu. (22) Tā apstiprināja, ka, sākot ar brīdi, kad Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā minētais Turcijas pilsonis pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās īsteno brīvu pieeju mītnes valsts darba tirgum saskaņā ar šī noteikuma otro ievilkumu, noteikuma tiešās iedarbības rezultātā attiecīgajai personai ne tikai tieši no Lēmuma Nr. 1/80 izriet individuālas tiesības nodarbinātības jomā, bet arī šo tiesību lietderīgā iedarbība tieši ir saistīta ar atbilstošām uzturēšanās tiesībām, kas pamatotas ar Kopienu tiesībām un nav atkarīgas no tā, vai ir izpildīti šo tiesību realizēšanai nepieciešamie priekšnosacījumi . (23) Tiesa norādīja, ka Lēmuma Nr. 1/80 mērķis nebūtu sasniedzams, ja dalībvalstu uzliktie ierobežojumi varētu liegt ģimenes locekļiem īstenot tiesības, ko viņiem piešķir minētā lēmuma 7. panta pirmā daļa, tieši brīdī, kad, izmantojot brīvu pieeju darbam pēc viņu izvēles, viņiem ir iespēja pastāvīgi iekļauties mītnes valstī. (24) Lai pamatotu savu analīzi, tā atsaucās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Akman, kurā, atcerēsimies, tā nolēma, ka brīdī, kad bērns ir pabeidzis mācības un ieguvis ar Lēmumu Nr. 1/80 tieši piešķirtās tiesības piekļūt mītnes valsts darba tirgum un šim mērķim attiecīgi iegūt uzturēšanās tiesības, nav nepieciešams ne, lai šī bērna vecāks joprojām būtu darba ņēmējs, ne arī, lai viņš joprojām uzturētos šīs dalībvalsts teritorijā. Tiesa no tā secināja, ka dalībvalstīm nav tiesību papildināt ar nosacījumiem Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļu uzturēšanās pēc trīs gadu perioda (25) un vēl pamatotāk pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās, jo, piemērojot Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, attiecīgā persona vairs nevar saskarties ar to, ka priekšroka dodama citu dalībvalstu pilsoņiem.
25. Manuprāt, no šī izklāsta izriet, ka ir jāatzīst, ka tiesībām uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesībām, kuras ģimenes locekļiem piešķir Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa, lai nostiprinātu viņu integrāciju mītnes valstī, piemīt neatkarīgs raksturs attiecībā uz Turcijas darba ņēmēju, kura dēļ viņiem sākotnēji pastāv šīs tiesības. Ir jābūt iespējai tās īstenot, ja ģimenes locekļi atbilst nosacījumiem, kas izvirzīti 7. panta pirmajā daļā, pat ja darba ņēmējs, kura dēļ ģimenes locekļiem pastāv tiesības, pats vairs nepieder darba tirgum mītnes valstī. Ja tā nebūtu, nebūtu jautājuma par ģimenes locekļu iespēju patiesi integrēties, jo viņu tiesības uz pieeju darba tirgum saglabātu nestabilu un īslaicīgu raksturu, jo tās vienmēr būtu atkarīgas no Turcijas darba ņēmēja. Tādējādi Vācijas valdības izvirzītās versijas sekas būtu tādas, ka Turcijas darba ņēmēja bērns, tāds kā Inans Cetinkaja, kas ir sācis strādāt mītnes valstī, var vēlāk, sākot ar dienu, kad viņa tēvs ir izlēmis doties pensijā, zaudēt savas tiesības uz pieeju darba tirgum. Man šķiet, ka šāda versija nav atbalstāma. Manuprāt, ņemot vērā Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas sistēmu un mērķi, nosacījums attiecībā uz darba ņēmēja iesaistīšanos mītnes valsts legālajā darba tirgū ir piemērojams tikai trīs gadu perioda laikā, kad ģimenes loceklim ir pienākums nepārtraukti dzīvot pie viņa un līdz kura beigām šim ģimenes loceklim nav tiesību, ko viņam tieši piešķir 7. panta pirmā daļa. Neapšaubot šo tiesību apjomu, tam tā nav jāturpinās pēc šī perioda beigām. No tā es secinu, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa neprasa, lai Turcijas darba ņēmējs joprojām būtu iesaistīts minētās dalībvalsts legālajā darba tirgū brīdī, kad pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās šajā dalībvalstī viņa ģimenes loceklis vēlas pats iestāties darba tirgū un pieprasa uzturēšanās tiesības.
26. Turcijas pilsonis, kas, kā Inans Cetinkaja, kas ir dzimis un vienmēr dzīvojis Vācijā, kur viņa tēvs agrāk vairāk nekā trīs gadus veica atalgotu darbu, manuprāt, ir jāuzskata par Turcijas darba ņēmēja bērnu, kas iesaistīts legālajā darba tirgū Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē, pat ja viņa tēvs bija izlēmis doties pensijā, kad 2000. gada 3. novembrī tika pieņemts izraidīšanas lēmums.
27. Tagad ir jāizvērtē trešais nosacījums, saskaņā ar kuru ģimenes locekļiem ir jāsaņem atļauja pievienoties Turcijas darba ņēmējam mītnes valstī. Tāpat kā iesniedzējtiesa un visas personas, kas iestājušās lietā, es uzskatu, ka tas nav jāinterpretē tādējādi, ka no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas jomas izslēdzami šī darba ņēmēja ģimenes locekļi, kas ir dzimuši šīs dalībvalsts teritorijā. Pirmkārt, 7. panta pirmās daļas redakcija nesniedz nekādas norādes uz to, ka šis nosacījums iestājas pret Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kas ir dzimuši minētās dalībvalsts teritorijā un kuriem tādā gadījumā nav nepieciešams, lai viņiem būtu “atļauts viņam pievienoties”. Otrkārt, sašaurināta apstrīdētā nosacījuma interpretācija neatbilstu ne juridiskajam kontekstam, kurā tas ietilpst, ne arī vēl jo vairāk mērķim, kuru cenšas sasniegt Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa.
28. Tā rezultātā no Lēmuma Nr. 1/80 6. un 7. panta izriet, ka tas neietekmē dalībvalstu tiesības regulēt Turcijas pilsoņu, kā arī viņu ģimenes locekļu pieeju to teritorijai. (26) Tādējādi Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa piešķir pieeju darba tirgum Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem pēc noteikta uzturēšanās perioda, īpaši neietekmējot attiecīgās dalībvalsts pilnvaras atļaut attiecīgajām personām pievienoties Turcijas darba ņēmējam, kas ir legāli nodarbināts, un regulēt viņu uzturēšanās tiesības līdz brīdim, kad viņiem rodas tiesības pieņemt darba piedāvājumu. (27) Atbilstoši judikatūrai sankcija par mītnes valsts tiesiskā regulējuma neievērošanu ir par to, ka, lai iegūtu pamatu tiesībām uz darbu, uzturēšanās tiesības nevar tikt iegūtas krāpnieciskā veidā. (28)
29. Es no tā secinu, ka nosacījums, ka Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem ir nepieciešams, lai viņiem būtu “atļauts viņam pievienoties”, ir jāsaprot tādējādi, ka no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas sfēras izslēdzamas personas, kuras ir ieradušās mītnes valstī, pārkāpjot šīs valsts tiesību aktus. Šis nosacījums attiecas uz personām, kuras neuzturas tās mītnes valsts teritorijā, kurā atrodas Turcijas darba ņēmējs un kurām ir jāsaņem no šīs dalībvalsts kompetentajām iestādēm atļauja, lai šajā valstī iebrauktu un pievienotos šim darba ņēmējam. Sekojoši tas nav piemērojams attiecībā uz šī darba ņēmēja ģimenes locekli, kuram, tā kā viņš ir dzimis attiecīgās dalībvalsts teritorijā, nav nepieciešams saņemt šādu atļauju.
30. Tālāk, Turcijas darba ņēmēju ģimenes locekļu, it īpaši viņu mītnes valsts teritorijā dzimušo bērnu, izslēgšana no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas jomas būtu acīmredzamā pretrunā ar minētā lēmuma mērķi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru 7. panta pirmās daļas mērķis ir atbalstīt ģimenes apvienošanos mītnes valstī. Tādējādi, kā norādīts iepriekš, Tiesa ir nospriedusi, ka šī panta mērķis ir veicināt attiecīgās dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša Turcijas darba ņēmēja nodarbinātību un uzturēšanās tiesības, nodrošinot viņa saiknes ar ģimeni saglabāšanu. (29) Ņemot vērā šo mērķi, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā Kadiman
ir norādījusi, ka ģimenes locekļiem trīs gadus ir nepārtraukti jādzīvo ar šo attiecīgo darba ņēmēju, kā to paredz 7. panta pirmā daļa. Tādējādi, kā to ir norādījusi pati iesniedzējtiesa, (30) ir “neloģiski un neatbilstoši” šim mērķim izslēgt no šī noteikuma piemērošanas jomas Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļus, it īpaši viņa bērnus, kas ir dzimuši mītnes valsts teritorijā, tā kā viņu piedzimšana šajā dalībvalstī tieši veicina minētā noteikuma mērķa sasniegšanu.
31. No tā izriet, ka apstāklis, ka Inans Cetinkaja ir dzimis Vācijā un ka formāli viņam nav izsniegta atļauja pievienoties savam tēvam Vācijā, neizslēdz to, ka viņš atrodas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas jomā.
32. Noslēgumā par ceturto nosacījumu – ir zināms, ka Inans Cetinkaja rīkojuma par viņa izraidīšanu izdošanas dienā Vācijā bija likumīgi uzturējies piecus gadus. No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka Inans Cetinkaja ir bez pārtraukuma dzīvojis šajā valstī kopš savas dzimšanas. Turklāt 1995. gada 9. martā viņš ieguva beztermiņa uzturēšanās atļauju, un viņa situācija bija stabila (31) . Tādējādi viņš ietilpst Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas piemērošanas jomā, un atbilstoši tai viņam ir brīva pieeja Vācijā visa veida atalgotam darbam pēc paša izvēles.
33. No tā izriet, ka uz Turcijas pilsoni, kas atrodas tādā situācijā kā Inans Cetinkaja, attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa. Es tātad aicinu Tiesu uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegt atbildi, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz Turcijas darba ņēmēja, kas iesaistīts vai bija iesaistīts šīs dalībvalsts legālajā darba tirgū, pilngadīgu bērnu, kas dzimis mītnes valstī.
B – Par otro prejudiciālo jautājumu
34. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai sakarā ar ieslodzījumu un ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, Inans Cetinkaja ir zaudējis no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļas izrietošās tiesības. Tā norāda, ka saskaņā ar valsts pastāvīgo judikatūru no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta izrietošie principi, atbilstoši kuriem tas, ka persona ilgstoši nepieder darba tirgum, var izraisīt ar šo pantu piešķirto tiesību izbeigšanos, ir piemērojami minētā lēmuma 7. panta ietvaros. Tā tomēr uzsver, ka šī versija neatbilst paša 7. panta sistēmai un mērķiem. Minētā versija vēl jo vairāk neatbilstu Tiesas judikatūrai, kura iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat norādīja, ka tiesības, kuras piešķir Lēmuma Nr. 1/80 14. pants, var zaudēt tikai tad, ja tiek piemērots tā 14. pants.
35. Tātad iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc ieslodzījuma un tam sekojoša ārstniecības kursa, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, tiesības, ko šis pants piešķir Turcijas pilsonim tādā situācijā kā Inans Cetinkaja, var ierobežot tikai, piemērojot Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu, vai tās iespējams ierobežot arī, pamatojoties uz to, ka persona ilgstoši nepieder darba tirgum.
36. Lai saprastu šī jautājuma būtību, ir jāatgādina apstākļi, kādos, kā precizēts judikatūrā, Turcijas pilsonis zaudē tiesības, kuras tai piešķir Lēmums Nr. 1/80, ja tā ilgstoši nepieder darba tirgum. Šāda judikatūra ir iedibināta minētā lēmuma 6. panta interpretācijas ietvaros. Šis pants ir piemērojams attiecībā uz Turcijas darba ņēmējiem, kuri atrodas darba attiecībās dalībvalstī un kuri ir iesaistīti šīs dalībvalsts legālajā darba tirgū. Lai varētu īstenot tiesības uz pieeju darba tirgum, attiecīgajai personai ir jābūt uzturēšanās tiesībām. (32) Šo uzturēšanās tiesību mērķis ir nodrošināt tiesību uz pieeju darba tirgum lietderīgu iedarbību. Iepriekš minētajā spriedumā Bozkurt
judikatūra no tā secina, ka Turcijas darba ņēmējs vairs nevar pretendēt uz uzturēšanās tiesībām mītnes valsts teritorijā, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu, ja viņš ir sasniedzis pensijas vecumu vai cietis darba negadījumā, kas ir izraisījis pilnīgu un pastāvīgu nespēju veikt atalgotu darbu. Saskaņā ar Tiesas viedokli, šādā gadījumā attiecīgā persona ir jāuzskata par tādu, kas ir galīgi atstājusi šīs dalībvalsts darba tirgu, tādējādi tās pieprasītajām uzturēšanās tiesībām turpmāk nav nekādas saiknes ar atalgotu darbu. (33) Tālāk, iepriekš minētajā spriedumā Tetik, Tiesa ir spriedusi, ka Turcijas darba ņēmējs zaudē viņam ar 6. pantu piešķirtās tiesības, ja viņš nolemj pamest savu darbu un ja viņš saprātīgā termiņā neveic nepieciešamās darbības, lai stātos jaunās darba attiecībās. (34) Šo analīzi tā apstiprināja iepriekš minētajā spriedumā Nazli
u.c. (35) Iesniedzējtiesas uzdotā jautājumā mērķis ir noskaidrot, vai šī judikatūra ir attiecināma uz gadījumu, kad Turcijas pilsonis, uz kuru attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas noteikumi, atrodas tādā situācijā, kādā ir Inans Cetinkaja.
37. Tāpat kā Komisija, es uzskatu, ka atbildi uz šo jautājumu var izsecināt no iepriekš minētā sprieduma lietā Ergat . Šis spriedums, kā minēts iepriekš, ir saistīts ar Turcijas darba ņēmēja bērnu, kuram astoņu gadu vecumā tika atļauts pievienoties saviem vecākiem Vācijā, kur viņš pats veica dažādus darbus, un kuram kompetentās iestādes atteicās pagarināt uzturēšanās atļauju, jo viņa lūgums tās sasniedza novēloti. Kā minēts iepriekš, Tiesa precizēja ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem tieši piešķirto tiesību apjomu. Es norādīju, ka Tiesa ir tieši apstiprinājusi, ka valstīm nav tiesību papildus regulēt uzturēšanās tiesību nosacījumus Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem pēc tam, kad pagājuši šajā noteikumā paredzētie trīs gadi un jo īpaši, ja pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās uz attiecīgo personu attiecas šī lēmuma 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums. (36) Tiesa ir precizējusi, ka, ja dalībvalstis saglabā pilnvaras regulēt gan Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļu iebraukšanu valsts teritorijā, gan to uzturēšanās nosacījumus sākotnējā trīs gadu periodā, tām vairs nav tiesību veikt pasākumus attiecībā uz uzturēšanos, kas kavētu tiesību īstenošanu, kuras attiecīgajai personai tieši piešķir Lēmums Nr. 1/80, ja persona atbilst tajā izvirzītajiem nosacījumiem un tā tādējādi jau ir likumīgi integrējusies mītnes valstī, ievērojot, ka uzturēšanās tiesības ir nepieciešamas, lai gūtu pieeju un veiktu visus atalgotos darbus. (37)
38. Turklāt šajā pašā spriedumā Tiesa precizēja apstākļus, kādos Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļi, uz kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa, var zaudēt tiesības, ko viņiem piešķir šis noteikums. Savos secinājumos šajā lietā ģenerāladvokāts Mišo [ Mischo ] aizstāvēja versiju, ka Turcijas darba ņēmēja pilngadīgs bērns, uz kuru attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa, kad viņš pirmo reizi sasniedz stadiju, kurā viņš var brīvi stāties jebkurā atalgotā darbā, ir jāpakļauj tādiem pašiem nosacījumiem kā Turcijas darba ņēmējs, kas pieaudzis ieradies dalībvalstī. Tādējādi bērns zaudē tiesības brīvprātīga ilglaicīga bezdarba gadījumā. (38) Es aizstāvēju līdzīgu nostāju savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Akman
attiecībā uz bērnu, kurš ir ieguvis arodizglītību mītnes valstī un kura tiesības izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrās daļas. Konsekvences dēļ es norādīju, ka, ja Turcijas darba ņēmēja bērnam pēc arodizglītības iegūšanas ir iespēja atsaukties uz ikvienu darba piedāvājumu un viņam ir attiecīgas uzturēšanās tiesības, viņam savas tiesības uz pieeju darbam ir jārealizē saprātīgā laika periodā. (39) Tomēr Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Akman
nepiekrita, ka pastāv šāda prasība. Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat
tā norādīja, ka ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu piešķirtās ģimenes locekļu tiesības var ierobežot tikai divos gadījumos: pirmkārt, ja ir piemērojams minētā Lēmuma 14. pants un, otrkārt, ja attiecīgais ģimenes loceklis ir atstājis mītnes valsts teritoriju nozīmīgu laika periodu bez attaisnojošiem iemesliem. (40) Tādējādi Tiesa neakceptēja ģenerāladvokāta Mišo izvirzīto trešo gadījumu, kas saistīts ar ilglaicīgu labprātīgu bezdarbu.
39. Tādējādi no iepriekš minētā sprieduma lietā Ergat
var secināt, ka bez dalībvalsts pieņemtā izraidīšanas lēmuma, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu attiecīgā persona ar minētā lēmuma 7. panta pirmo daļu tai piešķirtās tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesības zaudē tikai tad, ja tā pati ir nolēmusi pārraut savu saikni ar šo valsti, pametot to uz ilgu laiku bez attaisnojošiem iemesliem. Savukārt, ja ģimenes loceklis nav pārrāvis savu saikni ar mītnes valsti, viņš savas tiesības var zaudēt tikai, piemērojot minēto 14. pantu.
40. Šāds risinājums a fortiori
ir jāpiemēro Turcijas darba ņēmēja pilngadīgam bērnam, kurš, kā Inans Cetinkaja, ir dzimis dalībvalstī un vienmēr ir dzīvojis kopā ar saviem vecākiem. No tā izriet, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai ir divi mērķi – ļaut Turcijas darba ņēmējam integrēties dalībvalstī, atbalstot ģimenes saišu saglabāšanu, un nostiprināt pašu ģimenes locekļu stāvokli, ļaujot viņiem pēc noteikta laika perioda pašiem iesaistīties darba tirgū. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat
es atzīmēju, ka Tiesa uzskata, ka valstīm nav tiesību veikt pasākumus, lai ierobežotu tādu ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, kuri atbilst Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā izvirzītajiem nosacījumiem, jo šie ģimenes locekļi tādējādi jau ir likumīgi integrējušies mītnes valstī. Šāds pamatojums a fortiori
attiecas uz Turcijas darba ņēmēja bērnu, kas ir dzimis mītnes valstī, tur skolojies un joprojām tur dzīvo. Šķiet neapstrīdami, ka šis Turcijas pilsonis ir integrējies dalībvalstī. Tiesības, kas viņam paredzētas ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, tādējādi nevar ierobežot vairāk nekā tāda ģimenes locekļa tiesības, kas savas dzīves laikā pievienojies darba ņēmējam mītnes valstī. Turklāt ir jāatzīmē, ka Inans Cetinkaja tāpat kā Ergats [ Ergat ] īstenoja savas tiesības uz pieeju darba tirgum mītnes valstī, tā kā viņš veica dažādus atalgotus darbus laika periodā no 1996. gada līdz 1999. gada decembrim, proti, faktiski līdz pat viņa aizturēšanai, kas vēl vairāk attaisno to, ka Tiesas pieņemtā nostāja iepriekš minētajā spriedumā lietā Ergat būtu piemērojama arī šajā lietā.
41. Tādējādi no šiem apstākļiem es varu secināt, ka Turcijas pilsonim, kas ir dzimis mītnes valstī un kas nekad nav pārrāvis savas saistības ar šo valsti, ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu viņam tieši piešķirtās tiesības var liegt, tikai pamatojoties uz minētā lēmuma 14. panta 1. punktu, proti, atsaucoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedriskās veselības apsvērumiem. Šāda analīze atbilstu minētā 7. panta pirmajā daļā izvirzītajiem integrācijas mērķiem. Tā rezultātā Turcijas darba ņēmēju integrācija tiek atbalstīta vairāk, nostiprinot viņu mītnes valstī dzimušo bērnu tiesības. Tāpat ģimenes locekļu integrācija tiek atbalstīta vairāk ar to, ka otrās paaudzes bērnu uzturēšanās tiesības, kas dzimuši mītnes valstī un kas nekad ar to nav pārrāvuši savu saikni, jo šie bērni vairs nav pakļauti ar ekonomiku saistīta darba veikšanai, salīdzinot ar iepriekšējām paaudzēm, vairs nav raksturojamas kā pagaidu vai īslaicīgas. Tieši pretēji, Lēmuma Nr. 1/80 6. pantā paredzēto ierobežojumu attiecināšana uz šiem bērniem varētu būt cēlonis tam, ka pēc darba nespēju izraisoša negadījuma vai kad viņi izlemtu doties pensijā, viņiem, pamatojoties uz šo lēmumu, vairs nebūtu uzturēšanās tiesību šajā dalībvalstī, pat ja viņi tajā ir vienmēr dzīvojuši.
42. Tāpat šī analīze ņem vērā būtisku Kopienu tiesību attīstību attiecībā uz uzturēšanās tiesībām dalībvalstīs. Kā zināms, Kopienu pilsoņu uzturēšanās tiesības vairs nav pakļautas ekonomiskas darbības veikšanai. Kopš 20. gadsimta deviņdesmitajiem gadiem vairākas direktīvas ir pieņemtas, lai atbalstītu personas, kuras vairs neveic ekonomiskas darbības. It īpaši likumdevējs ir paredzējis apstākļus, kuros pensionētiem darba ņēmējiem ir atļauts uzturēties mītnes valstī. (41) Tās galvenokārt ir precizētas, ar EK līgumu ieviešot Eiropas pilsoņa statusu, kas no tā brīža ar noteikumu, kas apveltīts ar tiešo iedarbību, piešķir visām personām ar dalībvalsts pilsonību tiesības brīvi uzturēties dalībvalstu teritorijās (42), ar nosacījumu, ka attiecīgajām personām pašām un viņu ģimenes locekļiem ir pietiekami līdzekļi un apdrošināšana slimības gadījumiem, kas sedz riskus mītnes valstī. (43)
43. Protams, šie noteikumi nav transponējami attiecībā uz Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas Lēmums Nr. 1/80, un šobrīd pastāvošajā judikatūrā Kopienas pilsoņa uzturēšanās tiesības dalībvalstī EKL 39. un 41. panta ietvaros, no kā Asociācijas līguma puses nolēma iedvesmoties, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību starp Kopienas dalībvalstīm un Turciju, un kuri ir pakļauti nosacījumam, ka pilsonis saglabā darba ņēmēja statusu vai, attiecīgā gadījumā, ir persona, kas meklē darbu. (44) Tomēr, man šķiet grūti neievērot šo attīstību, jo tā attiecas uz Lēmuma Nr. 1/80 interpretāciju. Tas man šķiet pamatoti attiecībā uz noteikumiem, kas pieņemti, lai regulētu trešo valstu pilsoņu uzturēšanās tiesības dalībvalstīs. Tādējādi Eiropadome tās īpašajā sanāksmē Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī noteica, ka Eiropas Savienībai ir jānodrošina taisnīga attieksme attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijās, un ka jārealizē efektīvāka politika integrācijas jomā, lai viņiem dotu tiesības un pienākumus, kuri cik iespējams līdzinās Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām un pienākumiem. (45) Direktīvā 2003/109/EK (46), kas tika pieņemta saistībā ar šo paziņojumu (47), īpaši norādīts, ka to trešo valstu pilsoņu, kas apmetušies ilgstoši dalībvalstīs, integrācija, ir ekonomiskās un sociālās kohēzijas – Līgumā paredzētā Kopienas pamatmērķa – būtisks elements. (48) Tas paredz, ka dalībvalstis piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu tiem trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi tās teritorijā nodzīvojuši piecus gadus, ja viņi iesniedz pierādījumus, ka viņiem ir pietiekami līdzekļi, lai segtu savas un savas ģimenes locekļu vajadzības, kā arī viņiem ir apdrošināšana slimības gadījumiem. (49)
44. Tādējādi, ievērojot šo attīstību un jo īpaši tiesības, kuras šādi piešķirtas arī trešo valstu pilsoņu kopumam pēc noteikta laika perioda likumīgas uzturēšanās dalībvalstī, šķiet atbilstoši, ka Turcijas darba ņēmēja pilngadīgs bērns, kas šajā dalībvalstī ir dzimis un vienmēr tur ir dzīvojis, pamatojoties uz pieņemto Asociācijas līgumu, kurā Turcijas integrācijai Eiropas Kopienā ir paredzēti vairāk nekā četrdesmit gadi, bauda uzturēšanās tiesības, kas nav saistītas ar ekonomisku darbību veikšanu. Šajā ziņā vēlreiz jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvošo judikatūru, Turcijas pilsoņiem ar Lēmumu Nr. 1/80 piešķirtās tiesības viņiem neparedz tiesības brīvi pārvietoties Kopienas teritorijā un viņiem jāaprobežojas ar tās mītnes valsts teritoriju, kurā šie migranti ir iebraukuši vai likumīgi dzīvo. (50) Ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu turku bērniem, kas dzimuši mītnes valstī un kas nekad nav pārrāvuši ar to saikni, tieši piešķirto tiesību atzīšanu var ierobežot, tikai pamatojoties uz minētā lēmuma 14. pantu, kas ļauj šiem imigrantiem saglabāt statusu, kas atrodas starp Savienības pilsoņa statusu un visu to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri atbilst Asociācijas līguma principiem.
45. Turcijas pilsonis, kā Inans Cetinkaja, kas ir izdarījis pārkāpumu, kas paredzēts valsts tiesību aktos par narkotiskajām vielām, ar ko pamatota viņa notiesāšana, kā šajā gadījumā, ar trīs gadu ieslodzījumu, nav jāizslēdz no Lēmuma Nr. 1/80 piemērošanas jomas un tādējādi automātiski jāliedz tam tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesības, kuras piešķir šī lēmuma 7. panta pirmā daļa. Tādējādi netiek apstrīdētas dalībvalstu leģitīmās tiesības veikt izraidīšanas pasākumus pret citu valstu pilsoņiem, kas nopietni ietekmē sabiedrisko kārtību. Vēl mazāk es apšaubu, ka pārkāpumu izdarīšana narkotisko vielu jomā rada nopietnu un patiesu apdraudējumu sabiedrībai, ar ko var attaisnot īpašus pasākumus attiecībā uz ārzemniekiem, kuri atzīti par vainīgiem, kā Tiesa to jau ir vairākkārt atzīmējusi. (51) Es vēlos vienīgi sacīt, ka atbilstošās tiesību normas, uz kuru pamata dalībvalstis var pieņemt pasākumus pret Turcijas pilsoņiem, uz kurām attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa, ir lēmuma 14. pants, ar kuru Asociācijas padome vēlējās Asociācijas līguma dalībvalstīm saglabāt tiesības aizsargāt savas leģitīmās intereses sabiedriskās kārtības jomā, ļaujot tām ierobežot ar minēto lēmumu piešķirtās tiesības.
46. Tādējādi tieši uz šī noteikuma pamata iesniedzējtiesai ir jāpārbauda 2000. gada 3. novembrī pieņemtā un 2002. gada 3. septembrī grozītā izraidīšanas lēmuma likumība. Šajā ziņā jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Nazli u.c. Tiesa norādīja, ka, lai izlemtu Lēmuma Nr. 1/80 14. pantā paredzētā sabiedriskās kārtības izņēmuma piemērošanas apjomu, ir jāņem vērā Tiesas interpretācija šim pašam izņēmumam darba ņēmēju, kas ir dalībvalsts pilsoņi, pārvietošanās brīvības jomā. (52) No judikatūras izriet, ka jēdziens “sabiedriskā kārtība” kā attaisnojums Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanas ierobežošanai ir jāinterpretē ierobežojoši. (53) Tas papildus sabiedriskās kārtības traucējumiem, kas ir visi likumu pārkāpumi, prasa, lai pastāvētu patiess un pietiekami nopietns apdraudējums, kas ietekmē sabiedrības pamatintereses. (54) Šādā gadījumā notiesāšana nevar attaisnot izraidīšanas pasākumu, ja vien apstākļi, kas ir par pamatu notiesāšanai, nenorāda uz personisko uzvedību, kas rada patiesu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai. (55) No tā izriet, ka izraidīšanas pasākumu nevar pamatot ar vispārējo prevenciju, (56) kā tas šķiet, vismaz daļēji, ir noticis šajā lēmumā, kas apstrīdēts pamata lietas ietvaros. Tāpat to nevar pasludināt automātiski pēc notiesāšanas. (57) Katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē pārkāpuma veicēja personiskā uzvedība un apdraudējums, ko tas rada sabiedriskajai kārtībai. Turklāt, kā tiks iztirzāts saistībā ar sesto prejudiciālo jautājumu, apelācijas tiesnesim, kas pārbauda lēmuma par izraidīšanu likumību, ir jābūt iespējai ņemt vērā pēc izraidīšanas lēmuma pieņemšanas notikušās izmaiņas, kas pierāda, ka attiecīgā persona vairs nerada apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai. Visbeidzot, attiecīgās dalībvalsts sabiedriskās kārtības pasākumiem ir jāatbilst samērīguma principam (58), proti, tiem ir jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nav jāpārsniedz tas, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.
47. Turklāt šī izvērtējuma ietvaros valsts kompetentajām iestādēm ir jāņem vērā ģimenes dzīves aizsardzība, kuru nodrošina Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pants. Šī prasība, ko Tiesa ir lūgusi ņemt vērā Kopienu darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās brīvības ietvaros (59), ir jāievēro arī, izvērtējot ierobežojumus, kurus var paredzēt ar Lēmumu Nr. 1/80 piešķirtajām Turcijas imigrantu tiesībām. Ir skaidrs, ka, izraidot personu no valsts, kurā dzīvo viņa tuvi radinieki, var iejaukties šajās tiesībās uz ģimenes dzīves aizsardzību un ka šīs tiesības ir daļa no Kopienas tiesību sistēmas aizsargātajām pamatbrīvībām (60) . Iepriekš minētajā spriedumā lietā Orfanopoulos
u.c. Tiesa precizēja, ka, šādi iejaucoties, jārīkojas samērīgi ar sabiedrisko kārtību un, lai izvērtētu tādu samērīgumu, it īpaši ir jāņem vērā attiecīgās personas izdarītie pārkāpumi un to smagums, tās uzturēšanās ilgums mītnes valstī, laika periods, kas ir pagājis pēc šī pārkāpuma izdarīšanas, attiecīgās personas ģimenes stāvoklis un grūtību smagums, ar kādām var saskarties viņa dzīvesbiedrs un bērni valstī, kuras pilsonis ir šī persona. (61)
48. Tādējādi judikatūra ir vērsta uz indivīdu tiesību aizsardzību, īstenojot valstu pilnvaras sabiedriskās kārtības jomā. Atzīstot, ka Turcijas pilsonis pēc notiesāšanas ar ieslodzījumu tiek automātiski izslēgts no Lēmuma Nr. 1/80 piemērošanas jomas, jo viņam uz brīdi ir liegts veikt atalgotu darbu, valsts iestādēm varētu arī atļaut pārsniegt tos Kopienu tiesībās valstīm noteiktos ierobežojumus sabiedriskās kārtības jomā un tādējādi atņemt Lēmuma Nr. 1/80 14. pantam daļu no tā lietderīgās iedarbības.
49. Ievērojot šos apsvērumus, es aicinu Tiesu uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka pēc notiesāšanas ar ieslodzījumu, kuram, iespējams, seko ārstniecības kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības, kuras tas piešķir Turcijas pilsonim, kas atrodas tādā situācijā kā Inans Cetinkaja, kas ir dzimis un vienmēr dzīvojis mītnes valstī, var ierobežot, tikai piemērojot minētā lēmuma 14. pantu.
C – Par trešo prejudiciālo jautājumu
50. Gadījumā, ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noraidoša un ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu piešķirtās tiesības var zaudēt, ja attiecīgā persona ir atstājusi darba tirgu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tas tā ir tādā situācijā kā izskatāmajā lietā, kad attiecīgā persona ir notiesāta ar trim gadiem ieslodzījuma nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā. Šajā sakarā tā vēlas noskaidrot piemērošanas apjomu iepriekš minētajam spriedumam lietā Nazli
u.c., kurā Tiesa nosprieda, ka darba ņēmējs, kas iesaistīts legālajā darba tirgū, nezaudē viņam ar Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu piešķirtās tiesības tādēļ, ka viņam piemērots iepriekšējs apcietinājums uz trīspadsmit mēnešiem un pēc tam ieslodzījums nosacīti.
51. Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Turcijas darba ņēmēja ģimenes loceklis zaudē viņam ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu piešķirtās tiesības nodarboties ar jebkādu atalgotu darbu pēc savas izvēles pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās mītnes valstī, ja viņš tiek notiesāts ar trīs gadiem ieslodzījuma nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā, paredzot, ka ieslodzījuma ilgums var tikt samazināts, bet kuram noteikti sekos ārstniecības kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kura laikā attiecīgā persona nebūs darba tirgum pieejama.
52. Tā kā uz iepriekšējo jautājumu aicināju atbildēt apstiprinoši, nostāju trešajā prejudiciālajā jautājumā es izvirzu tikai pakārtotā veidā. Uzskatu, ka Tiesas nostāja iepriekš minētajā spriedumā lietā Nazli
u.c. ļauj uz šo jautājumu atbildēt noraidoši. (62)
53. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka Turcijas darba ņēmēja darbības īslaicīgs pārtraukums viņa aizturēšanas laikā pats par sevi nav tāds, lai viņš zaudētu viņam tieši no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta izrietošās tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesības, tomēr ar nosacījumu, ka viņš atrod darbu saprātīgā laika periodā pēc atbrīvošanas. (63) Tā šādu vērtējumu pamatoja, norādot, ka īslaicīga prombūtne, kuru rada šāda aizturēšana, nekādi neietekmē vēlāku attiecīgās personas piedalīšanos aktīvajā dzīvē. (64) Tā neierobežoja šo vērtējumu, atsaucoties uz īpašajiem šīs lietas apstākļiem, kas bija saistīti ar to, ka Nazli bija ievietots iepriekšējā apcietinājumā izmeklēšanai un pēc tam nosacīti notiesāts ar ieslodzījumu. Šī iepriekš minētā sprieduma lietā Nazli
u.c. analīze tika apstiprināta iepriekš minētajā spriedumā lietā Orfanopoulos
u.c. (65)
54. Man šķiet, ka šāda analīze ir piemērojama, ja attiecīgo personu var atbrīvot nosacīti, lai tā apmeklētu ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotisko vielu atkarības. Šāda pasākuma mērķis tieši ir izbeigt attiecīgās personas atkarību no narkotiskajām vielām, ļaujot tai atgriezties sabiedrībā, proti, no jauna atrast savu vietu sabiedrībā, kas paredz, ka personai būs iespēja strādāt un ka tai nevar liegt uzturēšanās tiesības. Tādējādi šiem mērķiem neatbilstoši būtu uzskatīt, ka notiesāšana ar ieslodzījumu ir tāda darba tirgus pamešana, kas atņem tiesības uz pieeju darba tirgum un ar to saistītās uzturēšanās tiesības. Šajā gadījumā tas ir vēl neatbilstošāk, jo Vācijas sodu sistēmas izvirzītais resocializācijas mērķis šķiet sasniegts, tā kā attiecīgā persona bija veiksmīgi pabeigusi ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotisko vielu atkarības, atlikušais cietumsods tai tika noteikts nosacīts, tā atsāka studijas un atrada nepilna laika darbu. Toties faktus, kas kalpoja par pamatu piespriestajam sodam, var ņemt vērā Lēmuma Nr. 1/80 14. panta ietvaros, lai izvērtētu, vai attiecīgā persona no juridiskā viedokļa rada pastāvošu, patiesu un pietiekoši nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai.
55. No tā es secinu, ka Turcijas darba ņēmēja ģimenes loceklis nezaudē viņam ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu piešķirtās tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesības, ja viņš ir notiesāts ar trīs gadu ieslodzījumu nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā, ja ieslodzījuma ilgumu var samazināt, bet pēc tā viņam ir jāapmeklē ārstniecības kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kura laikā attiecīgā persona nav pieejama darba tirgum.
D – Par ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu
56. Ar savu ceturto un piekto jautājumu, kuri izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa jautā, vai darba zaudējums vai nespēja pieteikties darbā gadījumā, ja persona notiesāta ar brīvības atņemšanu, kas nav nosacīts, līdzinās brīvprātīgam bezdarba periodam Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, kas neizslēdz no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta un 7. panta pirmās daļas izrietošo tiesību zaudēšanu. Tā turklāt jautā, vai atbildi uz iepriekšējo jautājumu var ietekmēt apstāklis, ka šī notiesāšana var būt pamats atbrīvošanai, kurai seko ārstniecības kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kuram beidzoties, darba piedāvājuma pieņemšana ir iespējama tikai pēc diploma iegūšanas.
57. Šos divus jautājumus es izvērtēju pakārtoti, jo es aicināju uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Turcijas pilsonis Inana Cetinkajas situācijā var zaudēt ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu viņam tieši piešķirtās tiesības, tikai pamatojoties uz minētā lēmuma 14. pantu.
58. Šie divi jautājumi balstās uz pieņēmumu, ka lēmuma 6. panta 2. punkta noteikumi ir transponējami attiecībā uz šī lēmuma 7. panta pirmo daļu. Tāpat kā visas personas, kas iestājušās lietā, es uzskatu, ka šāds pieņēmums ir nepareizs. Kā iztirzāts iepriekš, Lēmuma Nr. 1/80 6. pants aptver Turcijas darba ņēmēju situāciju. Šī panta 1. punkts viņiem paver pakāpeniskas tiesības uz pieeju darba tirgum. (66) Kā Tiesa paskaidrojusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bozkurt (67), tikai lai veiktu 6. panta 1. punktā minēto legālās nodarbinātības periodu saskaitīšanu, 6. panta 2. punkts paredz to, kādi ir nodarbinātības pārtraukšanas gadījumi. Tajā paredzēts, ka ikgadējais atvaļinājums, dzemdību atvaļinājums, darba nespēja vai īss slimības periods ir jāieskaita legālās nodarbinātības laika periodā. Tālāk, tā otrajā teikumā norādīts, ka piespiedu bezdarba periodi un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ neskar Turcijas darba ņēmēja saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu jau iegūtās tiesības. Kā Tiesa norādījusi arī iepriekš minētajā spriedumā lietā Tetik (68), šī pēdējā noteikuma vienīgais mērķis ir izvairīties no tā, ka Turcijas darba ņēmējam, kas stājas no jauna darbā pēc tam, kad ir bijis spiests apturēt savu profesionālo darbību slimības vai bezdarba ne viņa vainas dēļ, nav jāatsāk kā Turcijas darba ņēmējam, kas vēl nekad nav veicis atalgotu darbu mītnes valstī, legālā darba laika periodi, kas paredzēti minētajā 6. panta 1. punktā.
59. Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta noteikumi tādējādi nav piemērojami saistībā ar minētā lēmuma 7. panta pirmo daļu, kas no tā nepārņem noteikumus un kas ievēro pilnīgi atšķirīgu sistēmu, jo ar šo pantu piešķirtās tiesības nav atkarīgas no tā, ka ģimenes loceklis veic atalgotu darbu noteiktu laika periodu, bet gan no tā, ka viņš trīs gadus ir dzīvojis kopā ar darba ņēmēju.
E – Par sesto prejudiciālo jautājumu
60. Ar savu sesto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tā var ņemt vērā pozitīvās izmaiņas Inana Cetinkajas situācijā, kas notikušas pēc lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas 2000. gada 3. novembrī. Tā skaidro, ka atbilstoši pastāvīgajai Bundesverwaltungsgericht judikatūrai rīkojumu par izraidīšanu ietvaros attiecīgās personas tiesiskā situācija no faktu un juridiskā viedokļa ir jāizvērtē uz šī lēmuma pieņemšanas brīdi. Tādējādi tiesnesis nevar ņemt vērā attiecīgās personas situācijas izmaiņas, kas notikušas pēc 2000. gada 3. novembra. Iesniedzējtiesa izklāsta, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Eiropas Savienības pilsoņa izraidīšana ir pakļauta ne tikai noteiktam, bet arī pastāvošam apdraudējumam. (69) Saskaņā ar šo judikatūru valstu iestādēm un tiesām katrā procesa stadijā ir jāizvērtē, vai attiecīgā persona joprojām rada pastāvošu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai. Turklāt šī judikatūra ir transponējama attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 14. panta piemērošanu. No tā izriet, ka valsts tiesnesim ir jābūt iespējai ņemt vērā attiecīgās personas situāciju, kāda tā ir tiesas sēdes norises laikā.
61. Tādējādi iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret valsts praksi, atbilstoši kurai tiesnesis, kas skata sūdzību par lēmumu par izraidīšanu, nevar ņemt vērā attiecīgās personas situācijas izmaiņas, kas radušās pēc pēdējā iestāžu pieņemtā lēmuma un kas vairs neļauj ierobežot viņa tiesības šī panta izpratnē.
62. Uzskatu, ka atbildi uz šo jautājumu var izsecināt no iepriekš minētā sprieduma lietā Orfanopoulos
u.c., kurā Tiesa lēma par identisku jautājumu saistībā ar sūdzību par Vācijas valsts pārvaldes iestādes pieņemtu lēmumu par Kopienu dalībvalsts pilsoņa izraidīšanu. (70) Jautājums attiecās uz Direktīvas 64/221 3. panta interpretāciju, kas paredz nosacījumus, kurus izpildot dalībvalsts var veikt sabiedriskās kārtības pasākumus pret citiem Kopienu dalībvalstu pilsoņiem. Šis pants nosaka, kā minēts iepriekš, ka sabiedriskās kārtības vai valsts drošības pasākumiem ir jābūt balstītiem tikai uz indivīda, pret kuru tie vērsti, personisko uzvedību un ka sodāmība pati par sevi nevar automātiski būt pamats šādu pasākumu veikšanai. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Orfanopoulo s u.c. Tiesa nosprieda, ka “Direktīvas 64/221 3. pants iestājas pret valsts praksi, saskaņā ar kuru valstu tiesām, izvērtējot lēmumu par citas dalībvalsts pilsoņa izraidīšanu, nav jāņem vērā faktiskie apstākļi, kas iestājušies pēc pēdējā kompetentās valsts iestādes pieņemtā lēmuma, un kas norāda, ka attiecīgās personas uzvedības radītais sabiedriskās kārtības apdraudējums ir izbeidzies”. (71) Tā precizēja, ka tas attiecas uz gadījumiem, kad no lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas brīža līdz brīdim, kad kompetentā tiesa šo lēmumu izvērtē, ir pagājis ilgs laiks.
63. Šī atbilde ir transponējama attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu. Tā rezultātā, pirmkārt, šis pants kā Direktīvas 64/221 3. pants neietver norādi uz datumu, kas jāņem vērā, izvērtējot sabiedriskās kārtības apdraudējuma pastāvēšanu, par ko ir jāliecina tā Turcijas pilsoņa uzvedībai, attiecībā uz kuru ir pieņemts izraidīšanas pasākums. Otrkārt, Tiesa pamatoja minētās direktīvas 3. panta interpretāciju ar judikatūru, atbilstoši kurai izņēmumi darba ņēmēju pārvietošanās brīvības principam ir jāinterpretē ierobežoti. (72) Turklāt ir zināms, ka principi, kas ietverti Līguma pantos, kuri attiecas uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, iespēju robežās ir transponējami attiecībā uz Turcijas pilsoņiem, kas bauda ar Lēmuma Nr. 1/80 atzītās tiesības, un ka tā 14. pantā paredzētā sabiedriskās kārtības izņēmuma piemērošanas apjoms ir nosakāms, atsaucoties uz tādu pašu izņēmumu saistībā ar dalībvalstu pilsoņu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību. (73) No tā izriet, ka jēdziena “sabiedriskās kārtības apdraudējuma pastāvēšana”, kas jārada personas, attiecībā uz kuru ir pieņemts izraidīšanas pasākums, u zvedībai, Lēmuma Nr. 1/80 ietvaros, piemērošanas apjomam ir jābūt tādam pašam kā tam, kuru Tiesa ir norādījusi saistībā ar Direktīvas 64/221 3. pantu, kas ir piemērojams dalībvalstu pilsoņiem.
64. Tādējādi es aicinu Tiesu uz sesto prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Lēmuma Nr. 1/80 14. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas iestājas pret valsts praksi, saskaņā ar kuru tiesnesis, kas skata sūdzību par lēmumu par izraidīšanu, nevar ņemt vērā attiecīgās personas situācijas izmaiņas, kas radušās pēc pēdējā iestāžu pieņemtā lēmuma un kas vairs neļauj ierobežot personas tiesības šī panta izpratnē.
V – Secinājumi
65. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es aicinu Tiesu uz Verwaltungsgericht Stuttgart
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“1) 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidošanu 7. panta pirmā daļa, ko pieņēmusi Asociācijas padome, kas izveidota saskaņā ar Līgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, interpretējama tādējādi, ka šis noteikums attiecas uz attiecīgās dalībvalsts darba tirgum piederoša vai piederējuša Turcijas darba ņēmēja pilngadību sasniegušu bērnu, kas dzimis mītnes valstī;
2) šis noteikums ir arī jāinterpretē tādējādi, ka tiesības, ko tas piešķir Turcijas pilsonim Inana Cetinkajas situācijā, kas ir dzimis un vienmēr dzīvojis mītnes valstī, pēc notiesāšanas ar cietumsodu un pēc tam ārstniecības kursa, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, var ierobežot tikai, pamatojot ar Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu;
3) minētā lēmuma 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret valstu praksi, atbilstoši kurai tiesnesis, kas skata sūdzību par lēmumu par izraidīšanu, nevar ņemt vērā attiecīgās personas situācijas izmaiņas, kas notikušas pēc pēdējā lēmuma pieņemšanas un vairs nepieļauj attiecīgās personas tiesību ierobežojumu šajā pantā paredzētajā veidā.”
(1) .
(2)  –	Turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”. Lēmumu Nr. 1/80, kas stājās spēkā 1980. gada 1. jūlijā, iespējams atrast Accord d’association et protocoles CEE‑Turquie et autres textes de base, Office des publications officielles des Communautés européennes. Bruxelles, 1992.
(3)  –	Līgums, ko Ankarā 1963. gada 12. septembrī parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, Kopienas vārdā ir noslēgts, aprobēts un parakstīts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp., turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).
(4)  –	2. punkts.
(5)  –	12.–14. pants.
(6)  –	Jaunajā redakcijā EKL 39. pants.
(7)  –	Jaunajā redakcijā EKL 40. pants.
(8)  –	Jaunajā redakcijā EKL 41. pants.
(9)  –	Papildus protokola 36. pants, kas parakstīts Briselē 1970. gada 23. novembrī un Kopienas vārdā noslēgts, aprobēts un parakstīts ar Padomes 1972. gada 19. septembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.).
(10)  –	Lēmuma Nr. 2/76 2. un 3. pants.
(11)  –	1997. gada 17. aprīļa spriedums lietā C‑351/95 Kadiman
( Recueil, I‑2133. lpp., 28. punkts); 2000. gada 16. marta spriedums lietā C‑329/97 Ergat
( Recueil, I‑1487. lpp., 34. punkts) un 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑65/98 Eyüp
( Recueil, I‑4747. lpp., 25. punkts).
(12)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Ergat
(40. punkts).
(13)  –	27. punkts.
(14)  –	1998. gada 19. novembra spriedums lietā C‑210/97, Recueil, I‑7519. lpp. Šajā lietā Akmanam [ Akman ] 1980. gadā tika atļauts iebraukt Vācijā, kur viņa tēvs veica legālu darbu, lai studētu inženierzinātnes. Pēc sekmīgas studiju pabeigšanas 1993. gadā, Akmans pieprasīja beztermiņa uzturēšanās atļauju. Šāda atļauja viņam netika pieškirta, jo viņa tēvs 1986. gadā bija atgriezies Turcijā. Tiesa tomēr uzskatīja, ka Akmans atbilst diviem Lēmuma Nr. 1/80 7. panta otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem, jo viņš ir pabeidzis savas studijas Vācijā un viņa tēvs vairāk nekā trīs gadus tur ir veicis legālu darbu.
(15)  –	Die Familienangehörigen eines dem regulären Arbeitsmarkt eines Mitgliedstaates angehörenden türkischen Arbeitnehmers
vācu redakcijā, I familiari che sono stati autorizzati a raggiungere un lavoratore turco inserito nel regolare mercato del lavoro di uno Stato membro, itāļu redakcijā, un vēl Gezinsleden van een tot de legale arbeidsmarkt van een lidstaat behorende Turkse werknemer, die toestemming hebben gekregen om zich bij hem te voegen
holandiešu valodas redakcijā.
(16)  –	“[A]r nosacījumu, ka viens no vecākiem likumīgi ir veicis darbu attiecīgajā dalībvalstī.”
(17)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Kadiman
(37. punkts) un spriedums lietā Akman
(32. punkts). 2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑171/01 Wählergruppe Gemeinsam
( Recueil, I‑4301. lpp., 78. punkts) un 2003. gada 21. oktobra spriedums lietā C‑317/01 un C‑369/01 Abatay
u.c. ( R ecueil, I‑12301. lpp., 90. punkts).
(18)  –	34. punkts.
(19)  –	Turpat (35. punkts).
(20)  –	Turpat (41. un 47. punkts). Tiesa precizēja, ka šāda interpretācija neliedz to, ka attiecīgais ģimenes loceklis nedzīvo kopā saprātīgu laika periodu leģitīmu iemeslu dēļ, piemēram, lai pavadītu brīvdienas vai apciemotu savu ģimeni izcelsmes valstī tāpēc, ka šie pārtraukumi realizēti bez nodoma, kas apšaubītu viņa dzīvošanu kopā ar darba ņēmēju mītnes dalībvalstī (48. punkts).
(21)  –	Turpat (36. punkts).
(22)  –	Šī lieta bija par vācu iestāžu atteikumu pagarināt Ergata [ Ergat ] kunga uzturēšanās atļauju, Turcijas pilsoņa, kas dzimis 1967. gadā un kuram tika atļauts 1975. gadā iebraukt Vācijā, lai pievienotos saviem vecākiem, kuri abi strādāja atalgotu darbu un kuri veica dažādus darbus ar atsevišķiem pārtraukumiem, pamatojoties uz to, ka pagarinājuma pieteikums tika iesniegts novēloti 1991. gada jūlijā kompetentajā ārvalstnieku dienestā. Tiesai tika jautāts, vai Turcijas pilsonis, kuram tika atļauts iebraukt dalībvalstī, pamatojoties uz ģimenes apvienošanos ar Turcijas darba ņēmēju, kas pieder šīs dalībvalsts legālajam darba tirgum un kas tur bija legāli dzīvojis vairāk kā piecus gadus, un kas tur bija veicis dažādus legālus darbus ar atsevišķiem pārtraukumiem, zaudē tiesības, kuras viņam piešķir Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa otrais ievilkums, un jo īpaši tiesības uz viņa uzturēšanās atļaujas pagarināšanu mītnes valstī, ja uzturēšanās atļaujas datums ir nokavēts, kad viņš ir iesniedzis lūgumu par tās pagarināšanu, ko kompetentās Vācijas iestādes atteica.
(23)  –	Turpat (40. punkts, izcēlums mans).
(24)  –	Turpat (43. punkts).
(25)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Ergat
(38. punkts).
(26)  –	2000. gada 11. maija spriedums lietā C‑37/98 Savas
( Recueil, I‑2927. lpp., 58. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Abatay
u.c. (63. punkts). Attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu skat. 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑237/91 Kus
( Recueil, I‑6781. lpp., 25. punkts) un 1997. gada 23. janvāra spriedumu lietā C‑171/95 Tetik
( Recueil, I‑329. lpp., 21. punkts).
(27)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Kadiman
(32. un 51. punkts).
(28)  –	Skat. 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑285/95 Kol
( Recueil, I‑3069. lpp., 27. punkts). Tāpat šajā sakarā skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑192/89 Sevince
( Recueil, I‑3461. lpp., 30. punkts); iepriekš minēto spriedumu lietā Kus
(12. un 22. punkts), 1995. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑434/93 Bozkurt
( Recueil, I‑1475. lpp., 26. punkts) un 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑1/97 Birden
( Recueil, I‑7747. lpp., 55.–59. punkts).
(29)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Kadiman
(34. punkts).
(30)  –	Rīkojums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu (11. lpp.).
(31)  –	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto s priedumu lietā Ergat (28.–30. punkts).
(32)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Sevince
(29. un 31. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Kus
(33. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Tetik
(26., 30. un 31. punkts). Skat. arī 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑340/97 Nazli
u.c. ( Recueil, I‑957. lpp., 28. punkts).
(33)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Bozkurt
(39. un 40. punkts).
(34)  –	41., 42. un 46. punkts.
(35)  –	44. un 49. punkts.
(36)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Ergat
(39. un 40. punkts).
(37)  –	Turpat (42. punkts, izcēlums – mans).
(38)  –	Secinājumu 65. un 66. punkts.
(39)  –	Manu secinājumu 61. punkts iepriekš minētajā lietā Akman .
(40)  –	45.–50. punkts.
(41)  –	Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/365/EEK par tādu darbinieku un pašnodarbinātu personu tiesībām uz dzīvesvietu, kas pārtraukušas profesionālu darbību (OV L 180, 28. lpp.). Skat. arī Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvu 90/364/EEK par uzturēšanās tiesībām (OV L 180, 26. lpp.).
(42)  –	2002. gada 17. septembra spriedums lietā C‑413/99 Baumbast un R
( Recueil, I‑7091. lpp., 84. punkts).
(43)  –	Norādu arī, ka direktīva, kura šobrīd ir pieņemšanas procesā, kurai ir jāapvieno un jāpārskata esošās regulas un direktīvas, ievērojot šo jauno Eiropas Savienības pilsoņa statusu, paredz, ka pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās dalībvalsts teritorijā Eiropas Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem šajā valstī ir uzturēšanās tiesības, kas vairs netiek pakļautas nevienam nosacījumam [17. apsvērums un 16. pants Padomes 2003. gada 5. decembrī pieņemtajā Kopējā nostājā (EK) Nr. 6/2004 saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes[..] Direktīvas 2004/[..]/EK pieņemšanu par Eiropas Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijās, kas groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/ EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV C 54 E, 12. lpp)].
(44)  –	2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑482/01 un C‑493/01 Orfanopoulos
u.c. ( Recueil, I‑5257. lpp., 49. punkts).
(45)  –	Prezidentūras secinājumu 18. pants.
(46)  –	Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīva par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. punkts). Šī direktīva ir piemērojama, neietekmējot labvēlīgākus noteikumus divpusējos vai daudzpusējos nolīgumos, kas noslēgti starp Kopienu vai Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un trešām valstīm, no otras puses (3. panta 3. punkts). Dalībvalstīm ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai vēlākais līdz 2006. gada 23. janvārim izpildītu šīs direktīvas prasības (26. pants).
(47)  –	Direktīvas 2003/109 otrais apsvērums.
(48)  –	Direktīvas 2003/109 ceturtais apsvērums.
(49)  –	Direktīvas 2003/109 4. un 5. pants.
(50)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Tetik
(29. punkts) un spriedums lietā Kadiman
(30. punkts). Skat. arī 1997. gada 30. septembra spriedumus lietā C‑36/96 Günaydin
u.c. ( Recueil, I‑5143. lpp., 23. punkts) un lietā C‑98/96 Ertanir
( Recueil, I‑5179. lpp., 22. punkts).
(51)  –	1999. gada 19. janvāra spriedums lietā C‑348/96 Calfa
( Recueil, I‑11. lpp., 22.–24. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Nazli
u.c. (58. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Orfanopoulos
u.c. (65. punkts).
(52)  –	56. punkts.
(53)  –	1975. gada 28. oktobra spriedums lietā 36/75 Rutili
( Recueil, 1219. lpp., 27. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Nazli
u.c. (58. punkts).
(54)  –	1977. gada 27. oktobra spriedums lietā 30/77 Bouchereau
( Recueil, 1999. lpp., 35. punkts).
(55)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Calfa
(24. punkts). Šī judikatūra ir balstīta uz Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvu 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību (OV 1964, 56, 850. lpp.), kuras 3. pantā paredzēts, ka “pasākumi, ko veic, ņemot vērā sabiedrisko kārtību vai valsts drošību, ir balstīti tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību” un ka “iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nerada pamatu veikt šādus pasākumus”.
(56)  –	1975. gada 26. februāra spriedums lietā 67/74 Bonsignore
( Recueil, 297. lpp., 7. punkts).
(57)  –	Tā iepriekš minētajā spriedumā Calfa
Tiesa paziņoja, ka Līguma pamatbrīvības, kas minētas EKL 39., 52. un 59. pantā, kā arī Direktīvas 64/221 3. pantā iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas uzliek tiesnesim pienākumu automātiski izdot rīkojumu par citas dalībvalsts pilsoņa, kurš atzīts par vainīgu narkotisko vielu regulējošu tiesību aktu pārkāpumā, izraidīšanu uz mūžu no valsts teritorijas. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Nazli
u.c. Tiesa no judikatūras saistībā ar izraidīšanas pasākumiem pret Kopienas pilsoņiem secināja, ka Lēmuma Nr. 1/80 14. pants iestājas pret valsts tiesību aktiem, kuros noteikts, ka principā ārvalstnieks, kas izdarījis vietējo likumu par narkotiskajām vielām pārkāpumu, ir izraidāms, neparedzot kompetentajām iestādēm nekādu iespēju veikt vērtējumu. Pavisam nesen iepriekš minētajā spriedumā lietā Orfanopoulos
u.c. Tiesa nosprieda, ka šie noteikumi iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, kā Vācijas ārvalstniekiem piemērojamais tiesiskais regulējums, uzliek valsts iestādēm pienākumu izdot rīkojumu par tāda citas dalībvalsts pilsoņa izraidīšanu, kas ir krimināli notiesāts ar vismaz diviem gadiem nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā vai notiesāts ar brīvības atņemšanas sodu bez nosacīta soda par narkotisko vielu regulējošu tiesību aktu pārkāpumu.
(58)  –	2002. gada 26. novembra spriedums lietā C‑100/01 Olazabal
( Recueil, I‑10981. lpp., 43. punkts).
(59)  –	1989. gada 18. maija spriedums lietā C‑249/86 Komisija/Vācija ( Recueil, 1263. lpp., 10. punkts).
(60)  –	2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑60/00 Carpenter
( Recueil, I‑6279. lpp., 41. punkts). Skat. arī 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑459/99 MRAX
( Recueil, I‑6591. lpp., 53. punkts).
(61)  –	99. punkts.
(62)  –	Iepriekš minētajā spiedumā lietā Nazli
u.c. Tiesa saskārās ar jautājumu, vai Turcijas pilsonis, kas četrus gadus nepārtraukti veic legālu darbu dalībvalstī, pārstāj piederēt šīs dalībvalsts darba tirgum un zaudē viņam ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu piešķirtās tiesības, ja viņš ir ievietots pagaidu ieslodzījumā ilgāk nekā uz gadu un pēc tam ir notiesāts ar nosacītu cietumsodu.
(63)  –	Turpat (41. punkts).
(64)  –	Turpat (42. punkts).
(65)  –	Turpat (50. punkts).
(66)  –	Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu Turcijas darba ņēmējs pēc viena gada likumīgas nostrādāšanas var iesniegt pieprasījumu darba atļaujas atjaunošanai pie tā paša darba devēja. Pēc trīs gadu likumīgas nostrādāšanas un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalsts pilsoņiem, viņš var pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam tajā pašā profesijā. Visbeidzot, pēc četru gadu likumīgas nostrādāšanas viņam ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam mītnes valstī.
(67)  –	38. punkts.
(68)  –	39. punkts.
(69)  –	Tā atsaucas uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Bouchereau
un Calfa .
(70)  –	Jautājums, kuru tā uzdeva lietā C‑493/01, kas attiecās uz Oliveri [ Oliveri ], Itālijas pilsoņa, sūdzību par lēmumu, ko 2000. gada augustā pieņēma Regierungspräsidium Stuttgart, ar kuru tika uzdots viņu izraidīt pēc vairākām sodāmībām par pārkāpumiem narkotisko vielu sakarā. Iesniedzējtiesa vēlējās uzzināt, vai tā var ņemt vērā faktu, ka Oliveri pēc lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas brīža vairs nerada recidīva risku, jo viņš ir inficējies ar AIDS un viņš ir smagi slims.
(71)  –	Turpat (rezolutīvās daļas 3. punkts).
(72)  –	i epriekš minētais spriedums lietā Orfanopoulos
u.c. (79. punkts).
(73)  –	i epriekš minētais sprieduma lietā Nazli
u.c. (55. un 56. punkts).