PRESUDA SUDAod 19. siječnja 1982.(*)„Učinak direktiva“U predmetu C‑8/81_povodom
zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Finanzgericht (Financijski sud) iz Münstera s ciljem da u sporu koji se
vodi pred tim sudom izmeđuUrsule Becker, samostalnog ugovaratelja kredita, s adresom u MünsteruiFinanzamt Münster-Innenstadt (porezni ured Münster – Centar)_donese
odluku o prethodnom pitanju o tumačenju članka 13. dijela B. točke (d)
točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje, SUD_u
sastavu: M. J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i
O. Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A.
O'Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros i F. Grévisse, suci, nezavisni odvjetnik: sir Gordon Slynn_tajnik: M. A. Van Houtte_donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 27. studenoga 1980., koje je na Sudu zaprimljeno 14. siječnja 1981.,
Finanzgericht iz Münstera uputio je Sudu prethodno pitanje na temelju
članka 177. Ugovora o EEZ-u o tumačenju članka 13. dijela B točke (d)
točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje (SL L 145, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva)
(nesl. prij.) kako bi utvrdio može li se od 1. siječnja 1979. ta odredba
smatrati izravno primjenjivom u Saveznoj Republici Njemačkoj s obzirom
na činjenicu da ta država članica nije u propisanom roku donijela mjere
potrebne za osiguranje njezine provedbe. Okolnosti spora2        Treba
podsjetiti da je Šesta direktiva, koja je donesena 17. svibnja 1977., u
svom članku 1. predvidjela da države članice trebaju najkasnije do 1.
siječnja 1978. donijeti potrebne zakone, propise i upravne odredbe kako
bi svoje sustave poreza na dodanu vrijednost uskladile sa zahtjevima
Direktive. Određeni broj država članica, uključujući i Saveznu Republiku
Njemačku, nije uspio u propisanome roku provesti potrebne prilagodbe,
pa je stoga Vijeće Devetom direktivom 78/583/EEZ od 26. lipnja 1978. o
usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet (SL L
194, str. 16.) (nesl. prij.) za te države članice produljilo rok utvrđen člankom 1. Šeste direktive do 1. siječnja 1979.3        Savezna
Republika Njemačka osigurala je provedbu Šeste direktive tek donošenjem
zakona od 26. studenoga 1979. (Bundesgesetzblatt I, str. 1953.), koji
se počeo primjenjivati 1. siječnja 1980.4        Iz
rješenja kojim je prethodno pitanje upućeno Sudu vidljivo je kako je u
svojim mjesečnim prijavama poreza na promet za razdoblje od ožujka do
lipnja 1979. tužiteljica u glavnom postupku, koja obavlja samostalnu
djelatnost ugovaranja kredita, podnosila zahtjeve za izuzeće od plaćanja
poreza na svoje poslove, tvrdeći da članak 13. dio B točka (d) točka 1.
Šeste direktive obvezuje države članice da od plaćanja poreza na dodanu
vrijednost, među ostalim, izuzmu i „odobravanje i ugovaranje kredita“
te da je ta direktiva dio nacionalnoga prava od 1. siječnja 1979.5        Iz
spisa predmeta vidljivo je da je tužiteljica u glavnom postupku
obavijestila Finanzamt o iznosu svoga prometa i o ulaznom porezu koji je
platila, pozivajući se na pravo na izuzeće predviđeno člankom 13.
dijelom B točkom (d) točkom 1. Direktive. Stoga je svaki put u odnosu na
iznos porezne obveze i odbitak ulaznog poreza navela „0“.6        Finanzamt
nije prihvatio te prijave te je u privremenim obavijestima o razrezu za
mjesece o kojima je riječ zaračunao porez na promet na poslove
tužiteljice u glavnom postupku, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom
koje tada još nije bilo izmijenjeno, podložno odbitku ulaznoga poreza.7        Nakon
što joj je odbijen prigovor, tužiteljica u glavnom postupku podnijela
je tužbu protiv tih obavijesti o razrezu Finanzgerichtu, pozivajući se
na gore navedenu odredbu Direktive.8        U
svojoj obrani pred Finanzgerichtom Finanzamt je istaknuo kako u
razdoblju o kojemu je riječ Šesta direktiva još nije bila provedena u
Saveznoj Republici Njemačkoj. Uz to je tvrdio kako sve države članice
dijele mišljenje o tome da se članak 13. dio B ne može smatrati odredbom
koja stvara izravno primjenjivo pravo, s obzirom na činjenicu da je tom
odredbom državama članicama ostavljena diskrecijska ovlast.9        Radi
rješavanja tog spora Finanzgericht je Sudu uputio sljedeće pitanje: „Je
li odredba o izuzeću poslova ugovaranja kredita od plaćanja poreza na
promet, sadržana u Glavi X. članku 13. dijelu B točki (d) točki 1.
Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje u Saveznoj Republici Njemačkoj, postala izravno primjenjiva
od 1. siječnja 1979.?“.10      Tužiteljica
u glavnom postupku nije imala punomoćnika u postupku pred Sudom.
Njezino je mišljenje poduprla Komisija, koja je Sudu podnijela argumente
kojima je željela dokazati da su pojedinci mogli zatražiti korištenje
pogodnostima iz članka 13. dijela B točke (d) točke 1. Šeste direktive.11      Finanzamt
i Vlada Savezne Republike Njemačke, s druge strane, iznijeli su
nekoliko argumenata kojima su željeli dokazati kako se na odredbu o
kojoj je riječ nije moglo pozvati u razdoblju prije nego što su u
Saveznoj Republici Njemačkoj stupile na snagu odgovarajuće provedbene
odredbe, to jest tijekom porezne godine 1979. Vlada Francuske Republike
izrazila je isto mišljenje. O meritumu12      Finanzamt,
Vlada Savezne Republike Njemačke i Vlada Francuske Republike ne
osporavaju činjenicu da se pojedinci u određenim okolnostima mogu
pozvati na odredbe direktiva, što proizlazi iz sudske prakse Suda, ali
tvrde kako se takav učinak ne može priznati odredbi o kojoj je riječ u
glavnome sporu.13      Francuska
vlada smatra kako je cilj poreznih direktiva postupno uskladiti
različite nacionalne sustave oporezivanja, ali ne zamijeniti ih sustavom
oporezivanja Zajednice. To vrijedi i za Šestu direktivu, koja sadrži
skup odredaba za koje se uvjeti provedbe u velikoj mjeri prepuštaju
diskreciji država članica. S obzirom na osobito velik broj mogućnosti
koje su prema Direktivi otvorene državama članicama, francuska je vlada
mišljenja da Direktiva u cjelini ne može proizvoditi nikakve učinke u
državama članicama prije donošenja odgovarajućih nacionalnih
zakonodavnih mjera.14      U
svakom slučaju, a to mišljenje dijeli i Vlada Savezne Republike
Njemačke, zbog margine prosudbe, ovlasti i mogućnosti koje članak 13.
daje državama članicama, odredbama toga članka ne može se priznati
nikakav izravan učinak.15      Finanzamt,
koji je poduprla Vlada Savezne Republike Njemačke, skreće pozornost i
na koherentnost poreznog sustava uspostavljenog Direktivom, a osobito na
probleme koji proizlaze iz lanca oporezivanja, koji je značajka poreza
na dodanu vrijednost. Finanzamt smatra kako se izuzeće poput onoga koje
je predviđeno člankom 13. dijelom B točkom (d) točkom 1. ne može
odvojiti od svoga konteksta a da se pritom ne poremeti cijeli mehanizam
poreznoga sustava o kojemu je riječ.16      U
odgovoru na te argumente i s obzirom na sudsku praksu Suda o učinku
direktiva, problem koji se javio potrebno je razmotriti u vezi sa samom
Direktivom i s predmetnim sustavom oporezivanja. Učinak direktiva općenito17      Prema
članku 189. stavku 3. Ugovora, „Direktiva je obvezujuća, u pogledu
rezultata koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj je
upućena, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je
nacionalnim tijelima.“18      Iz
te je odredbe jasno kako države kojima je direktiva upućena imaju
obvezu ostvariti određeni rezultat koji se mora ispuniti prije isteka
roka utvrđenog samom direktivom.19      Iz
toga slijedi da se učinci direktive, kad god je ona pravilno provedena,
proširuju na pojedince putem provedbenih mjera koje donese dotična
država članica (presuda od 6. svibnja 1980., Komisija/Belgija, 102/79, Recueil, str. 1473.).20      Ipak,
posebni se problemi javljaju kada država članica ne provede pravilno
direktivu, a osobito kada se odredbe direktive ne provedu do isteka roka
propisanog u tu svrhu.21      Iz
ustaljene sudske prakse Suda kao i iz najnovije presude od 5. travnja
1979. (Ratti, 148/78, Recueil, str. 1629.) proizlazi da, ako su
na temelju članka 189. uredbe neposredno primjenjive i, prema tome,
takve naravi da mogu proizvoditi izravne učinke, iz toga ne proizlazi da
druge vrste akata navedene u tom članku nikada ne mogu proizvoditi
slične učinke.22      Bilo
bi nespojivo s obvezujućim učinkom koji se člankom 189. priznaje
direktivi načelno onemogućiti zainteresiranim pojedincima da se pozovu
na obvezu koja se njome utvrđuje.23      Osobito
bi, u slučajevima kad su tijela Zajednice direktivom obvezala države
članice na određeno djelovanje, koristan učinak takvog akta bio
oslabljen ako bi se strankama onemogućilo da se na njega pozivaju u
postupku pred nacionalnim sudovima i tim sudovima da ga uzmu u obzir kao
element prava Zajednice.24      Stoga
se država članica koja u propisanom roku nije donijela mjeru koju
zahtijeva direktiva ne može braniti protiv pojedinaca pozivajući se na
vlastito neispunjavanje obveza koje proizlaze iz direktive.25      Dakle,
kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i
dovoljno preciznima, a provedbene mjere nisu donesene u propisanom roku,
na te se odredbe može pozvati protiv bilo koje nacionalne odredbe koja
nije u skladu s direktivom, odnosno u slučaju kad te odredbe definiraju
prava koja pojedinci mogu ostvarivati u odnosu na državu.26      Pitanjem
što ga je Finanzgericht postavio Sudu nastoji se utvrditi može li se za
članak 13. dio B točku (d) točku 1. Direktive smatrati da ima takvu
narav. Prema toj odredbi „države članice izuzimaju sljedeće poslove pod
uvjetima koje propisuju kako bi osigurale pravilnu i jednostavnu
primjenu izuzeća i spriječile svaku mogućnost utaje, izbjegavanja ili
zloporabe: …(d): 1. Odobravanje i ugovaranje kredita …“. Sustav predviđen Direktivom i kontekst27      Budući
da određuje izuzetu uslugu i osobu koja ima pravo na izuzeće, odredba
je sama po sebi dovoljno precizna da se na nju pojedinac može pozvati te
da je sudac može primijeniti. Međutim, ostaje za razmotriti može li se
pravo na izuzeće koje ona daje smatrati bezuvjetnim, uzimajući u obzir
opći sustav predviđen Direktivom, kontekst članka 13. kao i posebnosti
sustava oporezivanja u okviru kojega se to izuzeće treba primijeniti.28      Kad
je riječ o općem sustavu predviđenom Direktivom, prvi argument koji
treba razmotriti temelji se na činjenici da je odredba o kojoj je
mišljenje zatražio nacionalni sud sastavni dio usklađujuće direktive
koja u različitim aspektima državama članicama daje marginu prosudbe
koja podrazumijeva ovlasti i mogućnosti izbora.29      Iako
Šesta direktiva državama članicama nedvojbeno daje veću ili manju
marginu prosudbe u pogledu provedbe nekih njezinih odredaba, pojedincima
se zbog toga ne može uskratiti pravo pozivanja na one odredbe koje se s
obzirom na svoj konkretan sadržaj mogu odvojiti od cjeline te
samostalno primijeniti. To minimalno jamstvo za osobe koje trpe štetu
zbog neprovedbe direktive posljedica je obvezujuće naravi obveze koju
državama članicama nalaže članak 189. stavak 3. Ugovora o EEZ-u. Ta bi
obveza postala potpuno nedjelotvorna kad bi se državama članicama
dopustilo da, zbog svog nedjelovanja, ponište i one učinke koje određene
odredbe direktive mogu proizvoditi na temelju svoga sadržaja.30      Dakle,
ne može se pozvati na opću narav direktive o kojoj je riječ i slobodu
izbora koju ona u drugim područjima ostavlja državama članicama da bi se
zanijekao bilo kakav učinak onim odredbama na koje se sadržajno
gledajući pojedinac može pozvati u svoju korist u sudskom postupku čak i
ako direktiva kao cjelina nije provedena.31      Kad
je riječ o kontekstu članka 13., Finanzamt, koji podupiru Vlada Savezne
Republike Njemačke i francuska vlada, osobito skreće pozornost na
marginu prosudbe koju državama članicama pridržava uvodna rečenica
dijela B toga članka, u kojoj se navodi da države članice priznaju pravo
na izuzeće „pod uvjetima koje propisuju“ kako bi „osigurale pravilnu i
jednostavnu primjenu izuzeća“ i „spriječile svaku mogućnost utaje,
izbjegavanja ili zloporabe“. Tvrdi se da zbog tog dodatka odredbe o
izuzeću sadržane u članku 13. nisu bezuvjetne. Dakle, na njih se ne može
pozvati dok se ne propišu spomenuti uvjeti.32      U
tom pogledu prvo treba primijetiti kako spomenuti „uvjeti“ ni na koji
način ne utječu na definiciju sadržaja predviđenog izuzeća.33      S
jedne strane, spomenuti „uvjeti“ imaju za cilj osigurati pravilnu i
jednostavnu primjenu izuzeća. U sporu s poreznim obveznikom koji može
dokazati da je njegov porezni položaj zapravo obuhvaćen jednom od
kategorija izuzeća utvrđenih u Direktivi, država članica ne može se
pozvati na svoj propust donošenja upravo onih odredaba kojima je cilj
olakšati primjenu toga izuzeća.34      S
druge strane, „uvjeti“ se odnose na mjere namijenjene sprječavanju
svake mogućnosti utaje, izbjegavanja ili zloporabe. Država članica koja
nije poduzela mjere predostrožnosti koje su u tu svrhu potrebne ne može
se braniti vlastitim propustom kako bi poreznome obvezniku odbila
priznati izuzeće koje on može legitimno tražiti prema Direktivi, osobito
zbog toga što, u pomanjkanju posebnih odredaba o tom pitanju, nema
ničega što bi tu državu spriječilo da primijeni bilo koju mjerodavnu
odredbu svoga općeg poreznog zakonodavstva namijenjenu suzbijanju utaje
poreza.35      Argument koji se temelji na uvodnoj rečenici članka 13. dijela B stoga valja odbiti.36      U
prilog mišljenju da se na odredbu o kojoj je riječ nije moguće pozvati,
Finanzamt, Vlada Savezne Republike Njemačke i francuska vlada upućuju i
na dio C članka 13. koji glasi: „Mogućnost izbora. Države članice mogu
poreznim obveznicima dati mogućnost izbora u pogledu oporezivanja u
slučaju: … (b) poslova obuhvaćenih dijelom B točkom (d), … Države
članice mogu ograničiti opseg tog prava izbora te utvrđuju uvjete
njegove primjene.“37      Njemačka
vlada naglašava kako je mogućnost izbora predviđena tom odredbom
„pridržana za države članice“ i kako je Savezna Republika Njemačka tu
ovlast iskoristila tek u članku 9. provedbenoga zakona. Nije dopušteno
unaprijed iskoristiti tu pravnu mogućnosti izbora. Njemačka vlada tvrdi
kako se, s obzirom na to da je ta ovlast pridržana za države članice i
na mogućnost ograničavanja opsega prava izbora i utvrđivanja uvjeta
njegove primjene, ne može smatrati kako je odredba na koju se
tužiteljica u glavnom postupku poziva bezuvjetno pravilo.38      Ovi
argumenti temelje se na netočnom shvaćanju značenja članka 13. dijela
C. Na temelju ovlasti koje ta odredba daje, države članice mogu
dopustiti osobama koje imaju pravo na izuzeća predviđena Direktivom da
se odreknu svog prava na izuzeće u svim slučajevima ili u određenim
granicama ili podložno određenim uvjetima. Treba, međutim, naglasiti
kako spomenuta odredba predviđa da, u slučaju kad država članica
upotrijebi tu ovlast, ostvarivanje prava izbora koje je priznato uz te
uvjete predstavlja pitanje o kojemu odlučuje sâm porezni obveznik, a ne
država.39      Iz
toga slijedi da članak 13. dio C na države članice ni na koji način ne
prenosi pravo postavljanja uvjeta glede izuzeća predviđenih dijelom B,
niti ikakvoga njihovog ograničavanja. On državama članicama samo
pridržava pravo da osobama koje imaju pravo na ta izuzeća u većoj ili
manjoj mjeri dopuste da se same odluče za oporezivanje ako smatraju da
je to u njihovom interesu.40      Iz
tog razloga odredba na koju su se pozvali Finanzamt i Vlada Savezne
Republike Njemačke da bi dokazali uvjetovanost izuzeća nije mjerodavna
za položaj poreznoga obveznika koji je jasno izrazio svoju namjeru da
iskoristi izuzeće predviđeno Direktivom jer izražavanje te namjere nužno
isključuje ostvarivanje prava izbora predviđenog člankom 13. dijelom C. Sustav poreza na dodanu vrijednost41      U
prilog mišljenju da se pojedinci ne mogu pozvati na članak 13. dio B
točku (d) točku 1., Finanzamt, koji podupire Vlada Savezne Republike
Njemačke, iznosi razne iscrpne argumente na temelju posebnih značajki
dotičnoga poreznog sustava, a to je lanac oporezivanja koji je svojstven
porezu na dodanu vrijednost i koji proizlazi iz mehanizma prava na
odbitak. Finanzamt smatra kako prekidanje tog lanca učinkom izuzeća može
imati negativne posljedice za interese kako same osobe koja je izuzeta
od plaćanja poreza tako i poreznih obveznika koji tu osobu slijede ili
joj čak prethode u lancu isporuke. Finanzamt dodatno skreće pozornost i
na teškoće koje bi mogle nastati za porezne vlasti zbog primjene
odredaba Direktive prije ikakve prilagodbe mjerodavnoga nacionalnog
prava.42      U
vezi s time, Finanzamt prvo tvrdi kako bi, ovisno o okolnostima,
izuzeće predviđeno Direktivom moglo ići na štetu same osobe koja na
njega ima pravo svaki put kada pruža usluge poreznim obveznicima koji
ispunjavaju uvjete za odbitak. Štete mogu nastati i za osobu koja
iskoristi izuzeće u slučaju korekcije odbitaka za kapitalna dobra koja
se prema članku 20. Direktive mogu izvršiti tijekom razdoblja od pet
godina. Finanzamt spominje i teškoće koje mogu proizići iz primjene
odredaba koje se odnose na izdavanje računa iz članka 22. stavka 3.
točke (b) Direktive, prema kojima se na računima koji se odnose na
oporezive isporuke usluga mora jasno iskazati iznos poreza na dodanu
vrijednost. Prema članku 21. stavku 1. točki (c), u slučaju izuzetih
isporuka usluga takvo iskazivanje dovodi do neovisne porezne obveze. U
skladu s člankom 17. stavkom 2., primatelj isporučenih usluga ne može ni
pod kojim uvjetima oduzeti porez koji se duguje prema toj odredbi kao
ulazni porez. Stoga priznanje izuzeća predstavlja značajan nedostatak za
ugovaratelje kredita koji su izdali račune na kojima je iskazan iznos
poreza.43      Finanzamt
osobito stavlja naglasak na poremećaj uzrokovan činjenicom da bi se
izuzeće moglo tražiti a posteriori, na štetu poreznih obveznika
koji su u poslovnom odnosu s osobom izuzetom od plaćanja poreza te je u
lancu poslova bilo slijede ili joj prethode.44      U
tom je pogledu potrebno istaknuti kako se u sustavu predviđenom
Direktivom osobe koje imaju pravo na izuzeće u trenutku kad to izuzeće
iskoriste s jedne strane nužno odriču prava na odbitak ulaznog poreza, a
s druge strane, budući da su izuzete od plaćanja poreza, na osobu koja
ih slijedi u lancu isporuke ne mogu prenijeti nikakav teret, tako da to u
načelu ne može utjecati na prava trećih osoba.45      Argumenti
koje su iznijeli Finanzamt i Vlada Savezne Republike Njemačke u pogledu
remećenja uobičajenog obrasca prijenosa obveze poreza na dodanu
vrijednost su prema tome neutemeljeni ako je porezni obveznik izrazio
namjeru iskoristiti mogućnost izuzeća priznatog Direktivom te snositi
posljedice svoga izbora.46      I
konačno, kad je riječ o argumentu što ga je iznio Finanzamt u pogledu
poremećaja koji nastaje kad porezni obveznici traže izuzeće prema
Direktivi a posteriori, potrebno je primijetiti kako taj prigovor
nije relevantan za slučaj poreznog obveznika koji je zatražio pogodnost
izuzeća prilikom podnošenja porezne prijave i koji zbog toga ne
zaračunava porez primateljima svojih usluga, pa to ne utječe na treće
osobe.47      U
pogledu administrativnih teškoća općenitije naravi koje bi navodno
mogle nastati zbog primjene izuzeća predviđenog Direktivom, u situaciji
kad porezno zakonodavstvo i upravna praksa još nisu prilagođeni tako da
uzmu u obzir nove čimbenike koje uvodi pravo Zajednice, dovoljno je
istaknuti da, kad bi se takve teškoće javile, one bi bile posljedica
neprovedbe Direktive o kojoj je riječ od strane države članice u roku
koji je u tu svrhu propisan. Posljedice te situacije mora snositi
nacionalna administracija i one se ne mogu prebaciti na porezne
obveznike koji se oslanjaju na ispunjenje točno određene obveze koju ta
država ima prema pravu Zajednice od 1. siječnja 1979.48      Iz
svega ranije navedenog proizlazi da se moraju odbiti i argumenti
izneseni glede sustava oporezivanja koji je predmet Direktive.49      Stoga
na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se nakon 1. siječnja 1979.
ugovaratelj kredita koji nije prenio porez na promet na osobe koje ga
slijede u lancu isporuke mogao pozvati na odredbu o izuzeću od plaćanja
tog poreza na poslove ugovaranja kredita iz članka 13. B (d) 1. Šeste
direktive Vijeća od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava
država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav
poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza,
ako ta direktiva nije bila provedena, a država se protiv njega ne može
pozvati na neprovedbu Direktive. Troškovi50      Troškovi
nastali Vladi Savezne Republike Njemačke, Vladi Francuske Republike,
Vijeću i Komisiji Europskih zajednica, koji su podnijeli očitovanja
Sudu, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog
pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUD_odlučujući o pitanju koje mu je uputio Finanzgericht iz Münstera rješenjem od 27. studenoga 1980., presuđuje:Ugovaratelj
kredita koji nije prenio porez na promet na osobe koje ga slijede u
lancu isporuke mogao se nakon 1. siječnja 1979. pozvati na odredbu o
izuzeću od plaćanja tog poreza na poslove ugovaranja kredita iz članka
13. dijela B točke (d) točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17.
svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se
odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu
vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, ako ta direktiva nije
bila provedena, a država se protiv njega ne može pozvati na neprovedbu
Direktive.Mertens de Wilmars Bosco      TouffaitDuePescatore      MackenzieStuartO'KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévisseObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. siječnja 1982.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Jezik postupka: njemački.