Predmet C-401/22 P
Cargolux Airlines International SA
protiv
Europske komisije
Presuda Suda (peto vijeće) od 26. veljače 2026.
„Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište zračnog prijevoza tereta – Odluka Europske komisije kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru i članka 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu – Usklađivanje elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta (dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije na dodatne naknade) – Usluge prijevoza ulaznog tereta – Komisijina mjesna nadležnost – Kvalificirani učinci – Jedinstvena i trajna povreda razmatrana u cjelini – Zamjena obrazloženja – Ograničenje tržišnog natjecanja ‚s obzirom na cilj’ – Ispitivanje gospodarskog i pravnog konteksta – Doseg – Kriteriji za kvalifikaciju jedinstvene i trajne povrede – Odgovornost za sva postupanja koja čine predmetnu povredu – Pretpostavke – Trajanje sudjelovanja u takvoj povredi – Nepostojanje dokaza o sudjelovanju u jednom dijelu predmetne povrede tijekom duljih razdoblja – Jednako postupanje”
1.        Tržišno natjecanje – Pravila Unije – Teritorijalno područje primjene – Nadležnost Komisije – Dopuštenost s obzirom na međunarodno javno pravo – Provedba ili kvalificirani učinci zloporabne prakse unutar EGP-a – Alternativni načini – Kriterij trenutačnog, bitnog i predvidljivog učinka – Doseg
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.)
(t. 53.-62., 73.-90.)
2.        Žalba – Razlozi – Razlog usmjeren protiv dodatnog razloga iz obrazloženja – Bespredmetan razlog
(čl. 256. st. 1. podst. 2. UFEU-a; Statut Suda, čl. 58. st. 1.)
(t. 91., 92., 129-131., 201.)
3.        Žalba – Razlozi – Pogrešna ocjena činjenica i dokaza – Nedopuštenost – Nadzor Suda nad ocjenom činjenica i dokaza – Isključenje osim u slučaju iskrivljavanja – Nužnost da iskrivljavanje očito proizlazi iz sadržaja spisa
(čl. 256. st. 1. podst. 2. UFEU-a; Statut Suda, čl. 58. st. 1.)
(t. 93.-96., 166.- 168., 176., 204., 215.-218., 222., 261., 265.)
4.        Tržišno natjecanje – Pravila Unije – Teritorijalno područje primjene – Nadležnost Komisije – Dopuštenost s obzirom na međunarodno javno pravo – Provedba ili kvalificirani učinci zloporabne prakse unutar EGP-a – Alternativni načini – Kriterij trenutačnog, bitnog i predvidljivog učinka – Teret dokazivanja – Raspodjela između Komisije i poduzetnika o kojima je riječ
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.)
(t. 101.-108.)
5.        Tužba za poništenje – Nadležnost suda Unije – Doseg – Ovlast Općeg suda da obrazloženje autora pobijanog akta zamijeni vlastitim obrazloženjem – Isključenost – Ovlast Općeg suda da pojasni obrazloženje pobijanog akta u odgovoru na pred njim iznesenu argumentaciju – Uključenost
(čl. 263. UFEU-a)
(t. 112.-116.)
6.        Zabranjeni sporazumi – Narušavanje tržišnog natjecanja – Kriteriji za ocjenu – Razlika između ograničenja s obzirom na cilj i s obzirom na posljedicu – Ograničenje s obzirom na cilj – Dovoljan stupanj štetnosti – Ocjena
(čl. 101. st. 1. UFEU-a)
(t. 140.-147., 170.-179.)
7.        Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka Komisije kojom se utvrđuje povreda – Obveza Komisije da se pridržava ranije prakse iz svojih odluka – Nepostojanje
(čl. 101. UFEU-a)
(t. 149.)
8.        Žalba – Razlozi – Nedostatnost obrazloženja – Opseg obveze obrazlaganja – Obveza Općeg suda da jasno i nedvosmisleno izrazi svoje zaključke
(čl. 256. UFEU-a; Statut Suda, čl. 36. i čl. 53. prvi st.)
(t. 150.-152., 155., 224.)
9.        Žalba – Razlozi – Nedostatnost obrazloženja – Tužbeni razlog različit od onog koji se odnosi na materijalnu zakonitost
(Statut Suda, čl. 58. prvi st.)
(t. 153., 157.)
10.      Zabranjeni sporazumi – Zabrana – Povrede – Sporazumi i usklađena djelovanja koji čine jedinstvenu povredu – Pripisivanje odgovornosti za cjelokupnu povredu jednom poduzetniku – Pretpostavke – Protupravna djelovanja i protupravne radnje koje su dio sveobuhvatnog plana – Ocjena – Kriteriji – Doprinos jedinom cilju povrede – Nužnost komplementarne povezanosti praksi koje se stavljaju na teret – Nepostojanje
(čl. 101. st. 1. UFEU-a)
(t. 186.-192.)
11.      Tužba za poništenje – Nadležnost suda Unije – Doseg – Sudski nadzor Komisijinih odluka u području tržišnog natjecanja – Nadzor zakonitosti i nadzor u okviru neograničene nadležnosti, u pogledu prava i činjenica
(čl. 101. st. 1. i čl. 263. UFEU-a)
(t. 219.)
12.      Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Određivanje – Sudski nadzor – Neograničena nadležnost suda Unije – Doseg – Utvrđivanje iznosa izrečene novčane kazne – Poštovanje načela jednakog postupanja – Nepostojanje povrede koju je počinio Opći sud
(čl. 101. st. 1. i 261. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 31.)
(t. 232.-238.)
13.      Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka Komisije kojom se utvrđuje povreda – Komisijin teret dokaza povrede i njezinog trajanja – Opseg tereta dokaza – Jedinstvena i trajna povreda – Dokaz trajanja na temelju određenog broja indicija i slučajnosti – Nepostojanje dokaza o određenim specifičnim razdobljima u okviru cjelokupnog promatranog razdoblja – Nepostojanje utjecaja
(čl. 101. UFEU-a)
(t. 252.-261., 268., 275.)
14.      Žalba – Razlozi – Osporavanje odluke pobijane pred Općim sudom, a ne presude koju je taj sud donio – Nedopuštenost
(Statut Suda, čl. 56. prvi st.)
(t. 270.)
Kratak prikaz
U nizu od 13 presuda Sud je odbio gotovo sve žalbe koje je podnijelo više zračnih prijevoznika(1) uključenih u „kartel zračnog prijevoza tereta” protiv presuda Općeg suda(2) kojima je odlučeno o njihovim tužbama za poništenje odluke kojom im je Europska komisija izrekla novčane kazne zbog sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu(3). Sud je tako djelomično prihvatio samo žalbu koju je podnijelo društvo SAS Cargo Group zbog pogrešaka koje je Opći sud počinio u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti prilikom izračuna novčane kazne izrečene tom zračnom prijevozniku(4).
Komisija je 7. prosinca 2005. primila, na temelju obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni iz 2002., zahtjev za dodjelu imuniteta koji su podnijeli društvo Lufthansa i njegova dva društva kćeri. U tom je zahtjevu utvrđeno postojanje protutržišne komunikacije između nekoliko poduzeća koja posluju na tržištu zračnog prijevoza tereta (u daljnjem tekstu: prijevoznici) koja se odnosila na uvođenje dodatnih naknada za gorivo i sigurnost za njihove usluge zračnog prijevoza tereta kao i, u biti, na odbijanje da se špediterima odobri popust na te dodatne naknade. Dokazi koje je prikupila Komisija i njezine istrage naveli su je na to da 9. studenoga 2010. donese prvu odluku(5) u pogledu 21 prijevoznika.
U toj je odluci Komisija ocijenila da su prijevoznici sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU-a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u) i članka 8. Sporazuma o zračnom prometu između EZ-a i Švicarske usklađivanjem svojeg ponašanja u području određivanja cijena za pružanje usluga zračnog prijevoza tereta. Međutim, Opći sud poništio je navedenu odluku, u cijelosti ili djelomično, zbog proturječnosti u njezinu obrazloženju. Međutim, Opći sud poništio je navedenu odluku, u cijelosti ili djelomično, zbog proturječnosti u obrazloženju.
Slijedom tih poništavajućih presuda Komisija je spornom odlukom utvrdila postojanje takve jedinstvene i trajne povrede kojom je 19 zračnih prijevoznika tijekom razdoblja između 1999. i 2006. uskladilo svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta u cijelom svijetu dogovarajući se o uvođenju dodatnih naknada za gorivo i sigurnosti te o odbijanju plaćanja provizije. Stoga im je izrekla korektivne mjere i novčane kazne zbog njihova sudjelovanja u toj povredi.
Odlučujući o više tužbi koje su žalitelji podnijeli zahtijevajući, u biti, poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na njih, kao i ukidanje ili smanjenje iznosa izrečene novčane kazne, Opći sud odbio je tužbe društava Martinair, KLM, Cargolux, Air France KLM, Air France, Lufthansa i Singapore Airlines. S druge strane, djelomično je poništio spornu odluku i smanjio novčanu kaznu s obzirom na sudjelovanje drugih žalitelja u povredi.
Žalitelji su stoga podnijeli Sudu više žalbi protiv tih presuda.
Ocjena Suda
U prilog svojim žalbama žalitelji ističu nekoliko žalbenih razloga, koji se osobito odnose na:
1.      Komisijinu nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede pravila tržišnog natjecanja u pogledu usluga prijevoza tereta s polazištem u zračnim lukama koje se nalaze u trećim zemljama i s odredištem u zračnim lukama u državama članicama Unije ili drugim državama koje su stranke EGP-a, a koje nisu članice Unije (u daljnjem tekstu: usluge prijevoza ulaznog tereta);
2.      ispitivanje Općeg suda osnovanosti sporne odluke; ispitivanje Općeg suda osnovanosti sporne odluke;
3.      povredu prava obrane;
4.      izvršavanje neograničene nadležnosti Općeg suda.
1.      Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede pravila tržišnog natjecanja u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta
Nakon što je pojasnio da se, time što se odnosi na zračni prijevoz „između” Unije i trećih zemalja, Uredba br. 1/2003(6), kako je izmijenjena Uredbom br. 411/2004(7), primjenjuje kako na zračni prijevoz iz Unije u treće zemlje tako i na zračni prijevoz iz trećih zemalja u Uniju, Sud je odbio žalbene razloge koji se temelje na Komisijinoj nenadležnosti za utvrđivanje i sankcioniranje povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u koja se odnosi na usluge prijevoza ulaznog tereta.
U tom pogledu Sud je podsjetio na to da Komisija može utvrditi i sankcionirati ponašanje izvan područja Unije ili EGP-a pod uvjetom da je ono provedeno na tom području (u daljnjem tekstu: kriterij provedbe) ili je bilo predvidljivo da će proizvesti trenutačan i bitan učinak (u daljnjem tekstu: kriterij kvalificiranih učinaka).
Dok je Komisija u spornoj odluci smatrala da su u predmetnom slučaju oba ta kriterija ispunjena, Opći sud ograničio se na potvrđivanje Komisijine mjesne nadležnosti pozivajući se isključivo na kriterij kvalificiranih učinaka.
U tom je pogledu Sud najprije istaknuo da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio Komisijinu nadležnost samo upućivanjem na kriterij „kvalificiranih učinaka”, s obzirom na to da su taj kriterij i kriterij provedbe alternativni.
Osim toga, budući da je nekoliko žalitelja prigovorilo Općem sudu da je zaključak o postojanju kvalificiranih učinaka izveo iz kvalifikacije zabranjenog sporazuma kao „ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj”, Sud je zatim pojasnio da ti prigovori proizlaze iz pogrešnog tumačenja pobijane presude.
Sud je također odbio prigovore kojima se Općem sudu prigovara da je svojim obrazloženjem zamijenio Komisijino obrazloženje kad je riječ o primjeni kriterija kvalificiranih učinaka. U tom pogledu podsjetio je na to da se, kada Opći sud samo odgovori na argumentaciju koja je pred njim iznesena i na taj način pojasni obrazloženje pobijanog akta, ne može smatrati da on vlastitim obrazloženjem zamjenjuje obrazloženje donositelja tog akta. Osim toga, postojanje nezakonite zamjene obrazloženja ne može se utvrditi ni okolnošću da su elementi koji su Općem sudu omogućili da provjeri je li Komisija opravdala svoju izvanteritorijalnu nadležnost s obzirom na kriterij kvalificiranih učinaka preuzeti iz uvodnih izjava koje nisu dio odjeljka sporne odluke koji se odnosi na međunarodnu nadležnost Komisije.
Naposljetku, Sud je odbio različite prigovore koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom nadzora nad Komisijinom primjenom kriterija kvalificiranih učinaka.
U tom pogledu Sud je podsjetio na to da, u skladu s tim kriterijem, Komisija mora dokazati da predmetne prakse imaju predvidljive, trenutačne i bitne učinke u Uniji ili, kao u ovom slučaju, u EGP-u.
Što se tiče predvidljivosti predmetnih praksi, Sud je naglasio, kao prvo, da su predvidljive sve štete čije nastupanje sudionici zabranjenog sporazuma moraju razumno očekivati prema općem životnom iskustvu, za razliku od šteta koje proizlaze iz posve iznimnog spleta okolnosti.
S obzirom na to da su dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije koluzivna ponašanja horizontalnog određivanja cijena i da takva ponašanja osobito mogu utjecati na tržišno natjecanje, Sud je ocijenio kako je utvrđeno da te prakse dovode do povećanja ukupne cijene usluga prijevoza ulaznog tereta. Iz toga slijedi da Opći sud nije bio dužan konkretno provjeriti učinak dodatnih naknada na ukupnu prodajnu cijenu usluga prijevoza tereta niti je trebao utvrditi jesu li i u kojoj mjeri špediteri stvarno prevalili to povećanje cijena na otpremnike i jesu li i u kojoj mjeri otpremnici stvarno prevalili to povećanje troškova prijevoza na potrošače.
U skladu s općim pravilima o izvođenju dokaza, Opći sud također nije prebacio teret dokazivanja time što je ispitao jesu li žalitelji podnijeli dokaze na temelju kojih se može oboriti utvrđenje o predvidljivosti učinaka predmetnih ponašanja u EGP-u.
Kad je riječ o trenutačnosti učinaka predmetnih praksi, Sud je pojasnio, kao drugo, kako je dovoljno da predmetno protutržišno ponašanje može imati trenutačan učinak u Uniji ili EGP u kako bi taj uvjet bio ispunjen.
U tom okviru Sud je, među ostalom, odbio prigovore koji se temelje na nepostojanju trenutačnosti učinaka ponašanja žaliteljâ na tržišno natjecanje u EGP-u jer su ti učinci ovisili o intervenciji drugih sudionika u uzročnom lancu, odnosno špeditera i otpremnika, s obzirom na to da ta intervencija objektivno proizlazi iz predmetnog zabranjenog sporazuma, u skladu s uobičajenim funkcioniranjem tržišta.
Kad je riječ o bitnosti učinaka predmetnih praksi, Sud je odbio, kao treće, prigovore prema kojima se Opći sud oslonio na obilježja spornog zabranjenog sporazuma koja se nisu nalazila u spornoj odluci kako bi zaključio da je učinak na cijene uvezene robe bitan.
Osim toga, budući da je Komisija utvrdila da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen u pogledu usklađivanja usluga prijevoza ulaznog tereta razmatranog zasebno, bilo je suvišno da Opći sud ispita je li kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen s obzirom na učinke jedinstvene i trajne povrede promatrane u cjelini.
2.      Ispitivanje osnovanosti sporne odluke
Što se tiče nadzora osnovanosti sporne odluke koji provodi Opći sud, određeni žalitelji ističu prigovore osobito u pogledu:
(a)      postojanja jedinstvene i trajne povrede i njihova sudjelovanja u njoj;
(b)      kvalifikacije predmetnih praksi kao ograničenja s obzirom na cilj;
(c)      samo djelomičnog poništenja sporne odluke u odnosu na društva Latam Airlines Group i Lan Cargo;
(d)      zastare Komisijine ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske.
(a) Postojanje jedinstvene i trajne povrede i sudjelovanje žaliteljâ u njoj
Kao prvo, kad je riječ o zemljopisnom dosegu predmetnih praksi, Sud je napomenuo da ne postoji nikakva proturječnost između izreke sporne odluke, kojom se doseg protutržišnog ponašanja o kojem je riječ kvalificira kao svjetskog razmjera, i obrazloženja te odluke, kojim se isključuju određene rute između Unije i trećih zemalja. Naime, valja razlikovati pojam „ponašanje”, koji se odnosi na sve činjenične elemente, i pojam „povreda”, koji se odnosi na pravnu kvalifikaciju tih ponašanja. Osim toga, bez obzira na razloge na kojima počiva odluka koju je donijela institucija Unije, samo izreka te odluke, tumačena s obzirom na njezino obrazloženje koje čini njezinu nužnu potporu, može proizvesti pravne učinke. Osim toga, bez obzira na razloge na kojima počiva odluka koju je donijela institucija Unije, samo izreka te odluke, tumačena s obzirom na njezino obrazloženje koje čini njezinu nužnu potporu, može proizvesti pravne učinke.
Kao drugo, Sud podsjeća na to da, radi kvalifikacije različitih ponašanja kao jedinstvene i trajne povrede nije potrebno provjeravati dopunjuju li se ona međusobno, u smislu da je svrha svakog od njih suočavanje s jednom ili više posljedica uobičajenog odvijanja tržišnog natjecanja, kao ni doprinose li ona svojim međudjelovanjem postizanju niza protutržišnih učinaka koje njihovi autori žele postići u okviru sveobuhvatnog plana koji ima jedinstven cilj. Stoga, čak i da je Komisija propustila utvrditi takvu komplementarnu vezu između spornih sporazuma i praksi, kao što to tvrde određeni žalitelji, taj propust nije sam po sebi dovoljan da se dovede u pitanje njihova kvalifikacija kao jedinstvena i trajna povreda.
Kao treće, Sud je naglasio da je samo u ograničenoj mjeri dopustio mogućnost isključivanja određenog protutržišnog ponašanja iz područja primjene članaka 101. i 102. UFEU-a, u smislu da je ono poduzetnicima bilo propisano nacionalnim zakonodavstvom ili da je njime isključena bilo kakva mogućnost tržišnog natjecanja među poduzetnicima. Stoga, ako se nacionalni zakon ograničava na poticanje ili olakšavanje poduzetnicima da usvoje samostalna protutržišna ponašanja, na njih se i dalje primjenjuju članci 101. i 102. UFEU-a. Budući da se ta sudska praksa primjenjuje kako na propise država članica tako i na propise trećih zemalja, na predmetnim je poduzetnicima da dokažu kako ih nacionalna zakonodavstva dotičnih trećih zemalja nisu poticala, nego obvezivala da se ponašaju na dotični način.
Kao četvrto, Sud je odbio argumente koje su žalitelji iznijeli kako bi osporili svoje sudjelovanje u jedinstvenoj i trajnoj povredi koju je sankcionirala Komisija.
U tom je pogledu Sud, među ostalim, podsjetio na to da, kad je riječ o povredi koja je trajala više godina, nepostojanje izravnog dokaza poduzetnikove provedbe sporazuma za određena razdoblja ne sprječava da se ipak utvrdi njegovo sudjelovanje u tom sporazumu za ta razdoblja, ako se takvo utvrđenje temelji na objektivnim i podudarnim indicijama. U takvom slučaju Opći sud svoju ocjenu postojanja i trajanja protutržišnog djelovanja ili sporazuma može temeljiti na sveobuhvatnoj ocjeni svih relevantnih dokaza i indicija koje je podnijela Komisija, među kojima su osobito učinci koje proizvodi predmetno protutržišno ponašanje.
Osim toga, Sud je odbio žalbeni razlog društva Air Canada kojim prigovara Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava time što je utvrdio njegovu odgovornost za rute koje ono ne opslužuje ili koje mu nije dopušteno opsluživati, odnosno rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske.
U tom pogledu Sud je istaknuo da iz utvrđenja Općeg suda u pobijanoj presudi proizlazi da je društvo Air Canada svojim ponašanjem namjeravalo pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znalo za protupravna ponašanja koja su planirali ili proveli drugi poduzetnici radi ostvarivanja istih ciljeva. Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je iz toga zaključio da je Komisija osnovano smatrala društvo Air Canada odgovornim za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se ona odnosi na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske, neovisno o njegovu eventualnom svojstvu potencijalnog konkurenta na tim rutama.
Kao peto, Sud je naglasio da, iako je na Komisiji da prikupi dovoljno precizne i dosljedne dokaze na kojima može temeljiti uvjerenje da je počinjena povreda, Opći sud nije dužan poništiti Komisijinu odluku samo zbog toga što je ona u svojoj odluci navela činjenične elemente koji ne predstavljaju izravne dokaze o sudjelovanju poduzetnika o kojem je riječ u povredi koja se stavlja na teret. Naime, dovoljno je da Opći sud provjeri, kao što je to učinio u ovom slučaju, da su svi ispitani elementi mogli potkrijepiti zaključak prema kojem je poduzetnik o kojem je riječ sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi. U tom je pogledu Sud usto pojasnio da dokazi koji se odnose na kontakte koji su prethodili razdoblju povrede ili koji se odnose na ponašanja koja nisu u nadležnosti Komisije mogu potkrijepiti tumačenje drugih dokaza koji se odnose na to razdoblje kako bi se ti dokazi kontekstualizirali ili kako bi se dokazalo ponavljanje određenih vrsta ponašanja ili djelovanja.
Kao šesto i posljednje, Sud je odbio žalbeni razlog društva Cargolux prema kojem je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja time što je potvrdio njegovo sudjelovanje u dijelu povrede koji se odnosi na odbijanje plaćanja provizije, pri čemu je isključio uključenost društva British Airways u tom pogledu, s obzirom na to da se ta dva prijevoznika nisu nalazila u usporedivim situacijama kad je riječ o dokazima koji su izneseni protiv njih kako bi se utvrdilo njihovo sudjelovanje u tom dijelu povrede.
Isto tako, ni odluka Općeg suda da društvu Cargolux ne odobri smanjenje novčane kazne jednako onom odobrenom društvu SAS Cargo Group ne može predstavljati povredu načela jednakog postupanja jer je društvo SAS Cargo Group ostvarilo pravo na to smanjenje zbog poništenja utvrđenja njegova sudjelovanja u dijelu povrede koji se odnosi na odbijanje plaćanja provizije.
(b) Kvalifikacija predmetnih praksi kao ograničenja s obzirom na cilj
Kao prvo, Sud je podsjetio na to da, kako bi se procijenilo sadržava li neki sporazum među poduzetnicima ili odluka udruženja poduzetnika dovoljan stupanj štetnosti da se treba smatrati ograničenjem tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj“ u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a, u skladu s ustaljenom sudskom praksom valja uzeti u obzir sadržaj njegovih odredbi, ciljeve koje želi postići te gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten. Međutim, kad je riječ o sporazumima ili tajnim djelovanjima koji predstavljaju osobito teške povrede tržišnog natjecanja, poput, kao u ovom slučaju, horizontalnog zabranjenog sporazuma o određivanju cijena, Komisija može ograničiti svoju analizu ekonomskog i pravnog konteksta u okviru kojeg se nalazi praksa samo na ono što je strogo nužno kako bi se utvrdilo postojanje ograničavanja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Kao drugo, Sud je odbio argument koji se temelji na činjenici da se predmetno koluzivno ponašanje odnosi samo na dio cijene predmetnog proizvoda ili usluge, s obzirom na to da se na temelju te okolnosti ni na koji način ne može dokazati da to ponašanje ne predstavlja neki oblik usklađivanja koji, po samoj svojoj prirodi, treba smatrati štetnim za funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja. Naprotiv, takvo ponašanje zbog same svoje prirode uzrokuje povećanje cijena, koje dovodi do loše raspodjele sredstava osobito na štetu potrošača.
Argument prema kojem odbijanje plaćanja provizije predstavlja legitiman odgovor zračnih prijevoznika na navodno nezakonito ponašanje špeditera također nije uvjerljiv jer je na javnim tijelima, a ne na privatnim poduzetnicima, da osiguraju poštovanje zakonskih odredbi. Stoga, čak i pod pretpostavkom da je dokazana, ta okolnost ni u kojem slučaju ne bi mogla opravdati povredu članka 101. UFEU-a, a još manje koluzivnu praksu za koju je utvrđeno da ima dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje kako bi se kvalificirala kao ograničenje s obzirom na cilj.
(c) Samo djelomično poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na društva Latam Airlines Group i Lan Cargo
Svojom presudom Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija Opći sud poništio je spornu odluku u dijelu u kojem se odnosila na sudjelovanje društava Latam Airlines Group i Lan Cargo u dijelovima jedinstvene i trajne povrede koji se odnose na dodatnu naknadu za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije jer je Komisija pogrešno utvrdila da je društvo Lan Cargo znalo za te dijelove povrede.
U prilog svojoj žalbi društva Latam Airlines Group i Lan Cargo kritizirala su Opći sud jer je samo djelomično poništio spornu odluku u odnosu na njih, iako je pogreška koju je počinila Komisija trebala dovesti do poništenja te odluke u cijelosti.
S tim u svezi Sud je podsjetio na to da utvrđenje prema kojem Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da je poduzetnik, prilikom svojeg sudjelovanja u jednom od protutržišnih ponašanja koja čine jedinstvenu i trajnu povredu, znao za druga protutržišna ponašanja drugih sudionika u zabranjenom sporazumu pri ostvarivanju istih ciljeva, ili da ih je mogao razumno predvidjeti te je bio spreman prihvatiti njihov rizik, ne može dovesti do oslobađanja tog poduzetnika od odgovornosti za dio ponašanja za koji je utvrđeno da je u njemu sudjelovao ili za koji je nesporno da ga se može smatrati odgovornim. U tom slučaju sud Unije mora se ograničiti na djelomično poništenje Komisijine odluke koja se pred njim pobija.
Iz toga slijedi da, s obzirom na to da sudjelovanje društva Lan Cargo u razmjenama informacija koje se odnose na dodatnu naknadu za gorivo nije bilo dovedeno u pitanje, Opći sud nije počinio pogreške time što je samo djelomično poništio spornu odluku.
Usto, okolnost da Komisija nije utvrdila da je društvo Lan Cargo znalo za razmjene informacija o dodatnoj naknadi za sigurnost i za razmjene informacija koje se odnose na odbijanje plaćanja provizije ne može dovesti u pitanje jedinstvenu i trajnu prirodu utvrđene povrede, za koju se odgovornost ne može, međutim, u cijelosti pripisati tom prijevozniku.
(d) Zastara Komisijine ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske
Sud je također odbio prigovore prema kojima je Opći sud trebao po službenoj dužnosti istaknuti da su Komisijine ovlasti sankcioniranja bile zastarjele u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske, u skladu s člankom 25. Uredbe br. 1/2003.
U tom pogledu Sud ističe da iz teksta Uredbe br. 1/2003, njezina konteksta i ciljeva koji se njome žele postići proizlazi da rokovi predviđeni, među ostalim, u njezinu članku 25. predstavljaju rokove zastare. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sud Unije ne može po službenoj dužnosti ispitati poštovanje roka zastare, nego zastaru mora istaknuti stranka koja se na nju poziva.
U tom kontekstu Sud je također odbio argumentaciju prema kojoj tužbeni razlog koji se temelji na isteku roka zastare Komisijinih ovlasti sankcioniranja treba izjednačiti s tužbenim razlogom koji se temelji na Komisijinoj nenadležnosti za izricanje novčanih kazni žaliteljima. Naime, iako članak 25. Uredbe br. 1/2003 obvezuje Komisiju da sankcionira određenu povredu u određenom roku, ta odredba nema ni za cilj ni za posljedicu oduzimanje Komisiji njezine ovlasti sankcioniranja u odnosu na druge povrede osim onih koje su obuhvaćene zastarom. Osim toga, čak i u slučaju isteka roka zastare Komisijinih ovlasti sankcioniranja, ona ostaje nadležna za utvrđivanje zastarjele povrede, pod uvjetom da dokaže legitiman interes za donošenje odluke kojom se utvrđuje da je povreda počinjena.
Prema mišljenju Suda, žalitelji o kojima je riječ ne mogu se pozivati ni na povredu načela jednakog postupanja u odnosu na zračne prijevoznike koji su uspjeli u postupku pred Općim sudom ističući da je Komisijina mjera djelomično zastarjela jer ta razlika u postupanju proizlazi isključivo iz objektivne okolnosti da se ti žalitelji nisu pozvali na taj tužbeni razlog iako su to mogli učiniti.
Osim toga, Sud je naglasio da rok zastare nije usporediv ni s postupovnim rokovima, s obzirom na to da su oni uvedeni kako bi se osiguralo dobro sudovanje, jasnoća i sigurnost pravnih situacija. Međutim, to nije slučaj s rokom zastare kojim se ponajprije nastoji osigurati zaštita predmetnih poduzetnika.
Osim toga, činjenica da novčane kazne izrečene na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 treba kvalificirati kao „kaznene” u smislu članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda sama po sebi ne podrazumijeva da zastara Komisijine ovlasti sankcioniranja slijedi cilj od javnog interesa koji nadilazi zaštitu predmetnih poduzetnika.
3.
Povreda prava obrane
Što se tiče poštovanja prava obrane žaliteljâ, Sud je utvrdio kako sama činjenica da Komisija nije dala potpun i automatski pristup odgovorima drugih sudionika u zabranjenom sporazumu na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne podrazumijeva povredu prava obrane predmetnih poduzetnika, na kojima je da pruže prvu indiciju o tome da su dokumenti koji im nisu bili dostavljeni korisni za njihovu obranu. U tom je pogledu podsjetio na to da ne postoji potpun i automatski pristup spisu tijekom upravnog postupka.
Osim toga, Sud je istaknuo da Komisija ne povrjeđuje prava obrane poduzetnika koji su adresati obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, a osobito njihovo pravo na saslušanje u pogledu Komisijine međunarodne nadležnosti za sankcioniranje protutržišnih ponašanja do kojih je došlo izvan područja Unije ili EGP-a, samo zato što u toj obavijesti nije izričito naveden kriterij na temelju kojeg Komisija namjerava sankcionirati ta ponašanja, s obzirom na to da se u navedenoj obavijesti navodi da Komisija namjerava sankcionirati poduzetnike adresate zbog povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u zbog takvih ponašanja te na to da navodi ključne elemente koje namjerava upotrijebiti u tu svrhu.
4.      Izvršavanje neograničene nadležnosti Općeg suda
Kad je riječ o izvršavanju neograničene nadležnosti Općeg suda, Sud je istaknuo da, iako izvršavanje te nadležnosti pri određivanju iznosa novčanih kazni ne može dovesti do diskriminacije među poduzetnicima koji su sudjelovali u povredi pravilâ tržišnog natjecanja, Opći sud povrjeđuje načelo jednakog postupanja kada smanji novčanu kaznu poduzetniku čiji je tužbeni razlog u tom smislu prihvaćen a da pritom ne provede slično smanjenje za druge poduzetnike koji se nalaze u usporedivoj situaciji, ali nisu pred njim istaknuli taj isti tužbeni razlog.
Suprotno tomu, što se tiče izračuna Općeg suda novčane kazne izrečene društvu SAS Cargo Group, Sud je utvrdio da je Opći sud, time što je u osnovicu za izračun te novčane kazne uključio prihod koji je taj poduzetnik ostvario na unutarnjim rutama kako bi osigurao jednako postupanje prema drugim inkriminiranim prijevoznicima, počinio više pogrešaka koje se tiču prava prilikom izvršavanja svoje neograničene nadležnosti. Konkretno, na temelju elemenata koji su mu podneseni nije uopće moguće utvrditi da je svim inkriminiranim zračnim prijevoznicima koji su osporavali spornu odluku, za razliku od društva SAS Cargo Group, prihod koji su eventualno ostvarili na rutama koje su opsluživali unutar samo jedne države koja je članica EGP-a bio uključen u vrijednost njihovih prihoda od prodaje koja je poslužila kao temelj za izračun njihovih novčanih kazni. Opći sud stoga nije raspolagao elementima koji bi mu omogućili da sa sigurnošću utvrdi povredu jednakog postupanja koju je trebao ispraviti.
Slijedom toga, Sud je djelomično ukinuo presudu Općeg suda u predmetu SAS Cargo Group i dr. i, konačno odlučivši o tom sporu, tim poduzetnicima izrekao novčane kazne u iznosu manjem od onih izrečenih u pobijanoj presudi.
S druge strane, s obzirom na sve prethodno navedeno, Sud je odbio sve druge žalbe koje su podnijeli zračni prijevoznici uključeni u „kartel zračnog prijevoza tereta”.
1 U ovom slučaju, Air Canada, Air France-KLM, Société Air France (u daljnjem tekstu: Air France), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (u daljnjem tekstu: KLM), British Airways plc, Cargolux Airlines International SA (u daljnjem tekstu: Cargolux), Cathay Pacific Airways Ltd, Deutsche Lufthansa AG (u daljnjem tekstu: Lufthansa), Japan Airlines International Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Japan Airlines), Latam Airlines Group SA i Lan Cargo SA, Martinair Holland NV (u daljnjem tekstu: Martinair), SAS Cargo Group i dr. (u daljnjem tekstu: SAS Cargo Group) te Singapore Airlines Ltd i Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (u daljnjem tekstu: Singapore Airlines) (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji).
2 Presude od 30. ožujka 2022., Martinair Holland/Komisija (T-323/17, EU:T:2022:174), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Komisija (T-325/17, EU:T:2022:176), Air Canada/Komisija (T-326/17, EU:T:2022:177), Cargolux Airlines/Komisija (T-334/17, EU:T:2022:178), Air France-KLM/Komisija (T-337/17, EU:T:2022:179), Air France/Komisija (T-338/17, EU:T:2022:180) Japan Airlines/Komisija (T-340/17, EU:T:2022:181), British Airways/Komisija (T-341/17, EU:T:2022:182), Deutsche Lufthansa i dr./Komisija (T-342/17, EU:T:2022:183), Cathay Pacific Airways/Komisija (T-343/17, EU:T:2022:184), Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija (T‑344/17, EU:T:2022:185), Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo/Komisija (T-350/17, EU:T:2022:186)
3 Odluka Komisije C(2017) 1742 final od 17. ožujka 2017. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, člankom 53. Sporazuma o EGP-u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (predmet AT.39258 – Zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: sporna odluka)
4 Presuda od 30. ožujka 2022., SAS Cargo Group i dr./Komisija (T-324/17, EU:T:2022:175)
5 Odluka Komisije C(2010) 7694 final od 9. studenoga 2010. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, člankom 53. Sporazuma o EGP-u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (predmet COMP/39258 – Zračni prijevoz tereta)
6 Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)
7 Uredba Vijeća (EZ) br. 411/2004 od 26. veljače 2004. o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 3975/87 te izmjeni Uredbe (EEZ) br. 3976/87 i Uredbe (EZ) br. 1/2003 u vezi sa zračnim prijevozom između Zajednice i trećih zemalja (SL 2004., L 68, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 57.)