62023CJ0555
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
26. lipnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2010/13/EU – Pružatelji audiovizualnih medijskih usluga – Nacionalni propis kojim se nalaže poštovanje ljudskog dostojanstva i zabranjuje emitiranje neprikladnog sadržaja – Načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije – Granice – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni – Načelo pravne sigurnosti”
U spojenim predmetima C‑555/23 i C‑556/23,
povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koja je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka), odlukama od 2. kolovoza 2023., koje je Sud zaprimio 4. rujna 2023., u postupcima
Makeleio EPE (C‑555/23),
Zougla G. R. AE (C‑556/23)
protiv
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR),
PRESUDA SUDA (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer i B. Smulders, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 16. listopada 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Makeleio EPE, S. Charalampous, dikigoros,
–
za Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR), Z. Chatzipavlou i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,
–
za vladu Helenske Republike, Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou i D. Tsagkaraki, u svojstvu agenata,
–
za švedsku vladu, F.-L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld i H. Shev, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. siječnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje, s jedne strane, Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (SL 2010., L 95, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2018/1808 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. (SL 2018., L 303, str. 69.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2010/13) i, s druge strane, članaka 20. i 21. te članka 49. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između, s jedne strane, društava Makeleio EPE, u predmetu C‑555/23, i Zougla G. R. AE (u daljnjem tekstu: Zougla), u predmetu C‑556/23, te, s druge strane, Ethniko Symvoulio Radiotileorasisa (ESR) (Nacionalno vijeće za radio i televiziju, Grčka), u vezi sa zakonitošću dviju odluka kojima se tim društvima izriče upravna novčana kazna za emitiranje neprikladnog audiovizualnog sadržaja i za povredu obveze poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva (u daljnjem tekstu: odluke o kojima je riječ u glavnom postupku).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2010/13
3
Uvodne izjave 11., 18., 21., 38., 41., 59., 83. i 104. Direktive 2010/13 glase:
„(11)
Kako bi se izbjegla narušavanja tržišnog natjecanja potrebno je poboljšati pravnu sigurnost, pomoći završiti unutarnje tržište i olakšati nastanak jedinstvenog informacijskog područja, da se barem osnovni stupanj usklađenih pravila primjenjuje na sve audiovizualne medijske usluge, i to na televizijsko emitiranje (odnosno linearne audiovizualne medijske usluge) i audiovizualne medijske usluge na zahtjev (odnosno nelinearne audiovizualne medijske usluge).
[…]
(18)
Direktiva 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (okvirna Direktiva) [(SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)] u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 3. ne dovodi u pitanje mjere poduzete na razini [Europske u]nije ni na nacionalnoj razini za praćenje ciljeva od općeg interesa, posebno u vezi s upravljanjem sadržaja i audiovizualnom politikom.
[…]
(21)
Za potrebe ove Direktive definicija audiovizualne medijske usluge pokriva samo audiovizualne medijske usluge, bilo da se radi o televizijskom emitiranju ili uslugama na zahtjev, dakle usluge masovnih medija, odnosno koje su namijenjene za prijam i koje mogu imati jasan učinak na značajan dio opće javnosti. Njezino područje primjene treba biti ograničeno na usluge kako su definirane [UFEU‑om] i stoga treba obuhvatiti svaki oblik gospodarske djelatnosti uključujući djelatnost poduzeća javnih službi, ali ne smije obuhvaćati djelatnosti koje nisu prvenstveno gospodarske i koje nisu konkurencija televizijskom emitiranju, kao što su privatne internetske stranice i usluge koje se sastoje od pružanja ili distribucije audiovizualnog sadržaja koji su proizveli privatni korisnici u svrhu dijeljenja i razmjene unutar interesnih zajednica.
[…]
(38)
Tehnološki napretci, posebno u vezi s digitalnim satelitskim programima, znače da bi trebalo prilagoditi dodatne kriterije kako bi se osiguralo odgovarajuće uređenje i njegova učinkovita provedba i akterima dala stvarna ovlast nad sadržajem audiovizualne medijske usluge.
[…]
(41)
Države članice trebale bi moći primijeniti detaljnija ili stroža pravila u područjima usklađenim s ovom Direktivom na pružatelje medijskih usluga pod svojom nadležnosti, osiguravajući pritom da su ta pravila dosljedna općim načelima prava Unije. […] Pojam pravila interesa šire javnosti razvio je Sud u svojoj sudskoj praksi u odnosu na članke 43. i 49. [UEZ‑a] (sada članci 49. i 56. [UFEU‑a]) i uključuje, između ostalog, pravila o zaštiti potrošača, zaštiti maloljetnika i politiku kulture. Država članica koja traži suradnju treba osigurati da dotična posebna nacionalna pravila budu objektivno potrebna, da se primjenjuju na nediskriminirajući način i da su razmjerna.
[…]
(59)
Dostupnost štetnog sadržaja u audiovizualnim medijskim uslugama nastavlja zaokupljati pozornost zakonodavaca, medijske industrije i roditelja. Također će biti novih izazova, posebno u vezi s novim platformama i novim proizvodima. Stoga je potrebno uvesti pravila za zaštitu fizičkog, mentalnog i moralnog razvoja maloljetnika, kao i ljudskog dostojanstva u svim audiovizualnim medijskim uslugama, uključujući audiovizualne komercijalne komunikacije.
[…]
(83)
Kako bi se osiguralo da su interesi potrošača kao televizijskih gledatelja u cijelosti i ispravno zaštićeni, nužno je da televizijsko oglašavanje podliježe određenom broju minimalnih pravila i standarda i da države članice zadrže pravo na određivanje detaljnijih ili strožih pravila i u pojedinim okolnostima utvrde različite uvjete za televizijske kuće u svojoj nadležnosti.
[…]
(104)
Budući da ciljeve ove Direktive, naime stvaranje područja bez unutarnjih granica za audiovizualne medijske usluge koje istodobno osigurava visoku razinu zaštite ciljeva od općeg interesa, posebno zaštitu maloljetnika i ljudskog dostojanstva te promiče prava osoba s invaliditetom, ne mogu u dovoljnoj mjeri postići države članice i stoga se oni mogu, zbog područja primjene i učinaka ove Direktive, bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere sukladno načelu supsidijarnosti kako je određeno člankom 5. [UEU‑a]. Sukladno načelu razmjernosti, kako je određeno tim člankom, ova Direktiva ne prelazi ono što je nužno kako bi se postigli ti ciljevi.”
4
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2010/13:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚audiovizualna medijska usluga’ znači:
i.
usluga kako je definirana u člancima 56. i 57. [UFEU‑a], čija je glavna svrha ili svrha njezina odvojiva dijela posvećena pružanju programâ, pod uredničkom odgovornošću pružatelja medijske usluge, široj javnosti u svrhu izvješćivanja, zabave ili obrazovanja s pomoću elektroničkih komunikacijskih mreža u smislu članka 2. točke (a) Direktive [2002/21]; takva audiovizualna medijska usluga jest ili televizijska emisija kako je određena u točki (e) ovog stavka ili audiovizualna medijska usluga na zahtjev kako je određena u točki (g) ovog stavka;
ii.
audiovizualna komercijalna komunikacija;
[…]
(b)
‚program’ znači niz pokretnih slika sa ili bez zvuka koji tvori pojedinačnu stavku, neovisno o svojoj duljini, u rasporedu ili katalogu koji je izradio pružatelj medijske usluge, uključujući dugometražne filmove, videoisječke, sportske događaje, komedije situacija, dokumentarne filmove, dječje programe i izvorne drame;
[…]
(c)
‚urednička odgovornost’ znači provedba učinkovite kontrole nad izborom programa i nad njegovom organizacijom prema kronološkom rasporedu, u slučaju televizijskih emisija, ili u katalogu, u slučaju audiovizualnih medijskih usluga na zahtjev. Urednička odgovornost nužno ne podrazumijeva bilo kakvu pravnu odgovornost u nacionalnom zakonodavstvu za sadržaj ili pružene usluge;
(d)
‚pružatelj medijske usluge’ znači fizička ili pravna osoba koja ima uredničku odgovornost za odabir audiovizualnog sadržaja audiovizualne medijske usluge i određuje način na koji se isti organizira;
[…]
(e)
‚televizijsko emitiranje’ ili ‚televizijska emisija’ (tj. linearna audiovizualna medijska usluga) znači audiovizualna medijska usluga koju pruža pružatelj medijske usluge za istodobno gledanje programa na temelju rasporeda programa;
[…]
(g)
‚audiovizualna medijska usluga na zahtjev’ (tj. nelinearn[a] audiovizualn[a] medijsk[a] uslug[a]) znači audiovizualna medijska usluga koju pruža pružatelj medijske usluge za gledanje programa u trenutku koji bira korisnik i na njegov pojedinačni zahtjev na temelju kataloga programa koji odabire pružatelj medijske usluge;
[…]”
5
Člankom 2. stavkom 1. Direktive 2010/13 predviđa se:
„Svaka država članica osigurava da su sve audiovizualne medijske usluge koje se prenose putem pružatelja medijske usluge koji spada pod njezinu nadležnost usklađene s pravilima sustava zakonodavstva koje je primjenjivo na audiovizualne medijske usluge koje su namijenjene za javnost u toj državi članici.”
6
Na temelju članka 4. stavka 1. te direktive:
„Države članice i dalje mogu zahtijevati od pružatelja medijskih usluga u svojoj nadležnosti da poštuju iscrpnija ili stroža pravila u područjima koja se usklađuju ovom Direktivom pod uvjetom da su ta pravila u skladu s pravom Unije.”
7
Članak 6. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje obvezu država članica da poštuju i štite ljudsko dostojanstvo, države članice na odgovarajuće načine osiguravaju da audiovizualne medijske usluge koje pružaju pružatelji medijskih usluga u njihovoj nadležnosti ne sadržavaju:
(a)
poticanje na nasilje ili mržnju protiv skupine osoba ili člana neke skupine na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 21. Povelje;
(b)
javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma kako je navedeno u članku 5. Direktive (EU) 2017/541 [Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2017. o suzbijanju terorizma i zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2002/475/PUP i o izmjeni Odluke Vijeća 2005/671/PUP (SL 2017., L 88, str. 6. i ispravci SL 2018., L 119, str. 41. i SL 2021., L 382, str. 59.)].”
8
Člankom 9. stavkom 1. Direktive 2010/13 predviđa se:
„Države članice osiguravaju da se audiovizualnim komercijalnim komunikacijama koje pružaju pružatelji medijskih usluga u njihovoj nadležnosti ispunjavaju sljedeći zahtjevi:
[…]
(c)
audiovizualne komercijalne komunikacije:
i.
ne dovode u pitanje poštovanje ljudskog dostojanstva.
[…]”
Direktiva (EU) 2018/1972
9
Uvodna izjava 7. Direktive (EU) 2018/1972 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija (SL 2018., L 321, str. 36. i ispravak SL 2019., L 334, str. 164.) glasi:
„[…] Sadržaj televizijskih programa obuhvaćen je Direktivom [2010/13]. Uređenjem audiovizualne politike i sadržaja teži se postizanju ciljeva od općeg interesa kao što su sloboda izražavanja, medijski pluralizam, nepristranost, kulturna i jezična raznolikost, socijalna uključenost, zaštita potrošača i zaštita maloljetnika. […]”
10
U skladu s člankom 2. točkom 1. Direktive 2018/1972, koji je zamijenio članak 2. točku (a) Direktive 2002/21:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1)
‚elektronička komunikacijska mreža’ znači sustavi prijenosa, bez obzira na to temelje li se na stalnoj infrastrukturi ili centraliziranom upravljačkom kapacitetu, i, ako je to primjenjivo, opremu za prespajanje ili usmjeravanje te druga sredstva, uključujući mrežne elemente koji nisu aktivni, a koji dopuštaju prijenos signala žičanim, radijskim, optičkim ili drugim elektromagnetskim sredstvom, što uključuje satelitske mreže, zemaljske nepokretne (s prespajanjem kanala, prespajanjem paketa podataka, uključujući internet) i pokretne mreže, elektroenergetske kabelske sustave, u mjeri u kojoj se rabe za prijenos signala, mreže koje se rabe za radijsku i televizijsku radiodifuziju te mreže kabelske televizije, bez obzira na vrstu informacija koju prenose”.
Grčko pravo
Zakon 4779/2021
11
Člankom 8. nomosa 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis (Zakon 4779/2021 o prenošenju u nacionalno pravo Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2018/1808 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018., te o drugim odredbama u nadležnosti glavnog tajnika za komunikaciju i informacije) od 20. veljače 2021. (FEK A’ 27) u verziji koja se primjenjuje na sporove iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon 4779/2021) određuje se:
„Audiovizualne medijske usluge ne smiju sadržavati nikakvo poticanje na nasilje ili mržnju prema skupini osoba ili članu skupine na temelju rase, boje kože, nacionalnog ili etničkog podrijetla, podrijetla, religije, invaliditeta, seksualne orijentacije, identiteta ili rodnih obilježja.”
12
Člankom 36. stavkom 1. Zakona 4779/2021 predviđa se:
„U slučaju da pružatelj medijske usluge uz pretplatu ili bez nje povrijedi članak 8., [ESR] izriče sankcije predviđene nomosom 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (Zakon 2644/1998 o pružanju naplatnih usluga radijskog i televizijskog emitiranja i povezane odredbe) od 13. listopada 1998. (FEK A’ 233)] i nomosom 2328/1995 [– Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis Topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (Zakon 2328/1995 o pravnom statusu privatnih televizija i lokalnih radija i televizija, regulaciji tržišta radiodifuzije i drugim odredbama) od 3. kolovoza 1995. (FEK A’ 159).”
Zakon 2328/1995
13
U skladu s člankom 1. Zakona 2328/1995, u verziji koja se primjenjuje na sporove iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon 2328/1995):
„1.   Za stvaranje, uspostavu i rad privatnih televizijskih kanala koji emitiraju signal koji obično primaju domaći prijamnici na u tu svrhu dostupnim kanalima ili na dostupnim radijskim frekvencijama potrebno je odobrenje u skladu s odredbama ovog zakona. Odobrenja se izdaju u javnom interesu, a njihova uporaba predstavlja javnu uslugu. Kanali kojima se ta odobrenja izdaju moraju osigurati kvalitetu programa, objektivnost informiranja, pluralizam i promicanje kulture emitiranjem književnih i umjetničkih emisija.
2.   Odobrenje za stvaranje, uspostavu i rad obuhvaća emitiranje bežičnog signala, radijske kanale, uporabu zemaljskih postaja ili satelita […]”
14
Članak 4. stavak 1. točka (a) Zakona 2328/1995 glasi:
„U svim slučajevima povrede odredbi nacionalnog zakonodavstva, [zakonodavstva] Unije i međunarodnog prava kojima se izravno ili neizravno uređuju privatni televizijski kanali i, općenitije, funkcioniranje privatne televizije, […], ESR donosi odluku […] o izricanju jedne ili više sljedećih sankcija […]. Odabir prirode upravnih sankcija i njihovo računanje ovisi o težini povrede, publici emisije u okviru koje je došlo do povrede, tržišnom udjelu radijskih i televizijskih usluga koji je nositelj odobrenja eventualno stekao, o iznosu izvršenih ili planiranih ulaganja kao i o eventualnom ponavljanju povrede […]”
Zakon 2863/2000
15
Člankom 4. stavkom 1. nomosa 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea Parochis radiotileoptikon ypiresion (Zakon 2863/2000 o Nacionalnom vijeću za radio i televiziju i drugim tijelima i organizacijama u području radiodifuzijskih usluga) od 29. studenoga 2000. (FEK A’ 262), u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke, određuje se:
„ESR izvršava izravni državni nadzor predviđen Syntagmom tis Elladas (Ustav Helenske Republike) u području pružanja radijskih i televizijskih usluga bilo koje vrste, donošenjem pojedinačnih izvršnih upravnih akata. Osobito:
[…]
(e)
izriče upravne sankcije i mjere iz članka 4. stavka 1. [Zakona 2328/1995] te članka 12. i članka 15. stavka 3. Zakona [2644/1998] […]”
Zakon 2644/1998
16
Člankom 1. stavkom 1. Zakona 2644/1998 određuje se:
„Pružanje naplatnih radijskih i televizijskih usluga podliježe, u skladu s člankom 15. Ustava Helenske Republike, izravnom državnom nadzoru i javna je usluga čiji je cilj objektivno i nepristrano informiranje kao i visoka razina kontinuiranog obrazovanja i zabave javnosti. Za potrebe ovog zakona, pružanje naplatnih radijskih i televizijskih usluga znači izravan prijenos javnosti, bilo kojim tehničkim sredstvom ili metodom (isključivo zemaljskim odašiljačima, kabelskom mrežom ili satelitom), radijskih i televizijskih programa pristup kojima podliježe uvjetima koje je propisao nositelj odobrenja predviđenog odredbama ovog zakona. Pružanjem naplatnih radijskih i televizijskih usluga smatra se i pružanje televizijskih usluga putem drugih širokopojasnih mreža, neovisno o tome je li pružatelj usluge dobio odobrenje [ESR‑a] za programe koje prenosi ili o tome prenosi li on, na temelju s time povezanog ugovora, programe odobrene u drugoj državi članici.”
17
Člankom 10. Zakona 2644/1998 predviđa se:
„1.   Odredbe članka 3. stavaka 1. do 12., 14., 17. i 22. [Zakona 2328/1995] o poštovanju dostojanstva, privatnosti i općenitog sudjelovanja pojedinca u gospodarskom, društvenom i političkom životu, o načinima i uvjetima emitiranja radijskog i televizijskog oglašavanja i drugih povezanih poruka, o zaštiti djece, jamčenju političkog pluralizma i pristupa stranaka radijskim i televizijskim emisijama te zaštiti interesa potrošača i, općenitije, interesa građana, također se primjenjuju na sadržaj naplatnih radijskih i televizijskih usluga.
2.   Etički kodeksi doneseni u skladu s člankom 3. stavkom 2. nomosa 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (Zakon 1866/1989 o stvaranju Nacionalnog vijeća za radio i televiziju i izdavanje odobrenja za stvaranje i rad televizijskih kanala) od 6. listopada 1989. (FEK A’222) kao i oni koje je izradio ESR i koji su doneseni u skladu s postupkom iz članka 3. stavka 15. [Zakona 2328/1995], primjenjuju se i na audiovizualne sadržaje koje emitiraju nositelji odobrenja na temelju ovog zakona […]”
18
Na temelju članka 12. Zakona 2644/1998., ESR izriče upravne sankcije u slučaju povrede odredbi tog zakona, prava Unije i međunarodnog prava kojima se uređuje pružanje radijskih i televizijskih usluga predviđenih navedenim zakonom.
Predsjednička uredba 77/2003
19
Člankom 1. proedriko diatagme 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon (Predsjednička uredba o Etičkom kodeksu za informativne emisije kao i druge novinarske i političke emisije) od 28. ožujka 2003. (FEK A’ 75), u verziji primjenjivoj na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Predsjednička uredba 77/2003), predviđa se:
„Odredbe ovog zakonika primjenjuju se na informativne, novinarske i političke emisije na javnim i privatnim radijima i televizijama […]”
20
Člankom 2. stavkom 1. Predsjedničke uredbe 77/2003 određuje se:
„Informativne i druge novinarske i političke emisije moraju osigurati razinu kvalitete koju zahtijevaju društvena zadaća radija i televizije i kulturni razvoj zemlje […]”
21
Člankom 4. Predsjedničke uredbe 77/2003 predviđa se:
„1.   Nije dopušteno predstavljati osobe na način koji, pod određenim uvjetima, može potaknuti njihovo ponižavanje, društvenu izolaciju ili diskriminaciju od strane dijela javnosti na temelju, među ostalim, spola, rase, nacionalnosti, jezika, vjere, ideologije, dobi, bolesti, invaliditeta, seksualne orijentacije ili zanimanja.
2.   Nije dopušteno emitiranje ponižavajućih, rasističkih, ksenofobnih ili seksističkih poruka ili kvalifikacija kao ni netolerantnih teza i, općenitije, ne smije se ugrožavati etničke ili vjerske manjine ili druge ranjive skupine ili skupine u slabijem položaju.”
22
Člankom 9. stavkom 2. Predsjedničke uredbe 77/2003 određuje se:
„Prema osobama koje sudjeluju u emisijama ili koje se u njima spominju mora se postupati ravnopravno, pravilno i dostojanstveno. Osobito nije dopušteno nanošenje štete njihovoj osobnosti, njihovoj časti i njihovom dostojanstvu. Mora se poštovati i njihov privatni i obiteljski život, profesionalna djelatnost i pravo na slobodu izražavanja. Iznošenje kritike nije nespojivo s poštovanjem prava osoba koje se pokazuju ili spominju.”
Glavni postupci, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
23
Makeleio i Zougla društva su osnovana u skladu s grčkim pravom koja upravljaju novinskim internetskim stranicama na kojima se također nude audiovizualni sadržaji.
24
Makeleio je 29. lipnja 2021. na svojoj internetskoj stranici www.makeleio.gr objavio audiovizualnu emisiju u kojoj je voditelj o posjetu predstavnika zajednice LGBT+ grčkom premijeru govorio upotrebljavajući pogrdne izraze, osobito vrijeđajući i omalovažavajući homoseksualne osobe. Taj je voditelj ironično komentirao seksualnu orijentaciju tih osoba te je neizravno potaknuo javnost da ih verbalno ili fizički napadne, što je on, prema njegovim riječima, sam radio kada je bio mlađi.
25
Zougla je 22. veljače 2021. na svojoj internetskoj stranici www.zougla.gr emitirala radijsku emisiju koju prenosi radijska postaja koja se također emitira na internetu. Ta je emisija na Zouglinoj internetskoj stranici emitirana u audiovizualnom obliku. U okviru te emisije voditelj je, u vezi s kaznenim postupkom čiji su predmet određene pedofilske radnje koje se stavljaju na teret trećim osobama, usmeno napao određene političare izjavljujući klevete i uvrede u pogledu njih. U tom je kontekstu taj voditelj konkretno predstavio jednu od tih osoba na način da „svjesno štiti pederaste i pedofile te im dodjeljuje rukovodeće položaje na kojima mogu pokušati zadovoljiti svoje bolesne seksualne sklonosti te je tvrdio da je dotična osoba ‚u najmanju ruku poticatelj i supočinitelj’ pedofilskih radnji i silovanja maloljetnika koja se pripisuju trećim osobama.
26
Te dvije emisije (u daljnjem tekstu: emisije o kojima je riječ u glavnom postupku) bile su predmet postupka pred ESR‑om.
27
ESR je smatrao da se u emisiji koju je emitirao Makeleio u više navrata očito neuljudno i uvredljivo govorilo o određenoj skupini stanovništva zbog seksualne orijentacije njezinih članova te se poticalo na ponižavanje i društvenu stigmatizaciju potonjih. S obzirom na te činjenice, ESR je u svojoj Odluci br. 140/2021 utvrdio da je Makeleio povrijedio, s jedne strane, zabranu poticanja na nasilje ili mržnju prema skupini osoba zbog spolne orijentacije njezinih članova, navedenu u članku 8. Zakona 4779/2021 i, s druge strane, obvezu poštovanja vrijednosti i dostojanstva osobe te zabranu emitiranja neprikladnog sadržaja, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Zakona 2328/1995 te člankom 2. stavkom 1., člankom 4. i člankom 9. stavkom 2. Predsjedničke uredbe 77/2003. Slijedom toga, ESR je društvu Makeleio izrekao novčanu kaznu u iznosu od 30000 eura za svaku od dviju počinjenih povreda.
28
Kad je riječ o emisiji koju emitira društvo Zougla, ESR je smatrao da su se, pod krinkom stvarnih informacija i činjenica, u toj emisiji javnosti prenosile predrasude i stajališta njezina voditelja koji su bili potpuno neutemeljeni i vrijeđali u njoj spominjane osobe, pri čemu je navedena emisija bila „krajnje neprikladna” radijska emisija te je nanosila štetu dostojanstvu tih osoba. S obzirom na te činjenice, ESR je u svojoj Odluci br. 99/2021 utvrdio da je društvo Zougla povrijedilo obvezu poštovanja ljudskih vrijednosti i ljudskog dostojanstva kao i zabranu emitiranja neprikladnog sadržaja, na temelju članka 1. stavka 1. Zakona 2328/1995 kao i članka 2. stavka 1., članka 4. i članka 9. stavka 2. Predsjedničke uredbe 77/2003. Slijedom toga, zbog počinjenja tih dviju povreda, ESR je društvu Zougla izrekao dvije novčane kazne u iznosu od 40000 eura odnosno u iznosu od 80000 eura.
29
Prilikom donošenja odluka o kojima je riječ u glavnom postupku ESR je utvrdio da se, u skladu s njihovim tekstom, odredbe nacionalnog prava na kojima je on temeljio te odluke primjenjuju samo na tradicionalne pružatelje televizijskih usluga, to jest na televizijske usluge koje emitiraju televizijski operateri putem analognih i digitalnih radijskih frekvencija, putem satelita ili putem širokopojasnih mreža.
30
Međutim, oslanjajući se na kriterije tumačenja pojma „audiovizualne medijske usluge” u smislu Direktive 2010/13, u skladu sa sudskom praksom proizašlom iz presude od 21. listopada 2015., New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), na temelju koje su tim pojmom obuhvaćeni audiovizualni sadržaji koje na internetu emitira subjekt koji nije operator televizijskog kanala, ESR je te odredbe nacionalnog prava tumačio u smislu da su, unatoč svojem tekstu, primjenjive i na pružatelje audiovizualnih sadržaja emitiranih putem interneta (u daljnjem tekstu: pružatelji televizijskih usluga na internetu), među kojima su Makeleio i Zougla.
31
Potonji su protiv odluka o kojima je riječ u glavnom postupku podnijeli tužbe za poništenje Symvoulio tis Epikrateiasu (Državno vijeće, Grčka), sudu koji je uputio zahtjev.
32
U skladu sa stajalištem koje je prevladavalo u okviru Symvoulio tis Epikrateiasa (Državno vijeće), nacionalne odredbe na kojima je ESR temeljio odluke o kojima je riječ u glavnom postupku treba tumačiti na način da se ne primjenjuju na pružatelje televizijskih usluga na internetu.
33
U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, jednako formulirana u predmetima C‑555/23 i C‑556/23:
„1.
Jesu li ciljevima Direktive [2010/13] i stoga područjem primjene te direktive obuhvaćeni [s jedne strane] jamstvo poštovanja i zaštite dostojanstva i vrijednosti osobe i [s druge strane] sprečavanje da pružatelji televizijskih usluga emitiraju neprikladne sadržaje, a osobito sadržaje koji imaju obilježja sadržaja koji se emitirao u slučaju [tužiteljâ u glavnom postupku]?
2.
Pod pretpostavkom da su [s jedne strane] obveza poštovanja i zaštite dostojanstva i vrijednosti osobe i/ili [s druge strane] zabrana emitiranja neprikladnih sadržaja, a osobito sadržaja koji imaju obilježja [emisija o kojima je riječ u glavnom postupku], obuhvaćene područjem primjene [Direktive 2010/13]: protivi li se članku 4. stavku 1. Direktive [2010/13], u vezi s načelom jednakog postupanja utvrđenim člancima 20. i 21. [Povelje], nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se te obveze nalažu svim pružateljima televizijskih usluga osim onima koji emitiraju televizijske sadržaje samo putem interneta?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo i drugo] pitanje: treba li nacionalno regulatorno tijelo, kako bi osiguralo koristan učinak Direktive [2010/13], primijeniti pravila nacionalnog prava kojima se predmetne obveze bez razlike nalažu svim pružateljima televizijskih usluga iako se nacionalnim pravom nalažu obveze i s njima povezane sankcije za sve druge pružatelje televizijskih usluga, ali ne i za one koji emitiraju svoje sadržaje isključivo putem interneta? Ili izricanje prekršajnih sankcija zbog toga što su televizijskim emitiranjem putem interneta povrijeđene te obveze, na temelju širokog tumačenja ili primjene po analogiji odredbi nacionalnog prava, nije u skladu s načelom nullum crimen, nulla poena sine lege certa, utvrđenim člankom 49. stavkom 1. prvom rečenicom [Povelje] u vezi s načelom pravne sigurnosti?
4.
U slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje te ako [Sud] smatra da [s jedne strane] obveza poštovanja i zaštite dostojanstva i vrijednosti osobe i/ili [s druge strane] zabrana emitiranja neprikladnih sadržaja (a osobito sadržaja poput onih [emisija o kojima je riječ u glavnom postupku]) nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive [2010/13] u smislu njezina članka 4. stavka 1. u slučaju kad se zakonodavstvom države članice te obveze, pod prijetnjom prekršajnih sankcija, nalažu pružateljima televizijskih usluga putem mreža koje se koriste za zemaljsko, satelitsko ili širokopojasno radiodifuzijsko emitiranje, ali ono ne sadržava istovjetna pravna pravila za pružatelje televizijskih usluga putem interneta: treba li članak 2. stavak 1. [te direktive] tumačiti na način da je nadležno nacionalno tijelo, na temelju načela jednakog postupanja, dužno razmotriti mogućnost izricanja prekršajnih sankcija za povredu prethodno navedenih pravila i kad je riječ o emitiranju televizijskih emisija putem interneta?
5.
U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje: je li obveza nacionalnog regulatornog tijela, na temelju navedenog i na temelju tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, a osobito u skladu s navedenim odredbama Direktive [2010/13], da na sve televizijske usluge, neovisno o načinu njihova emitiranja, bez razlike primijeni pravila nacionalnog prava kojima se nalažu takve obveze, u skladu s načelom nullum crimen, nulla poena sine lege i načelom pravne sigurnosti, s obzirom na to da se te obveze, predviđene nacionalnim pravom za sve druge pružatelje televizijskih usluga, ne primjenjuju na internetsku televiziju?”
34
Odlukom predsjednika Suda od 2. listopada 2023. predmeti C‑555/23 i C‑556/23 spojeni su radi provođenja pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
Kvalifikacija tužiteljâ u glavnom postupku kao „pružateljâ medijskih usluga” u smislu Direktive 2010/13
35
Kao što to proizlazi iz zahtjevâ za prethodnu odluku, pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev temelje se na premisi da je emitiranje emisija o kojima je riječ u glavnom postupku audiovizualna medijska usluga obuhvaćena Direktivom 2010/13, tako da su tužitelji u glavnom postupku „pružatelji medijskih usluga” u smislu te direktive.
36
U svojim pisanim očitovanjima i na raspravi društvo Makeleio je, međutim, tvrdilo da nije „pružatelj medijske usluge” u smislu navedene direktive i da se stoga potonja direktiva na njega ne primjenjuje.
37
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u okviru podjele nadležnosti između suda Unije i nacionalnog suda, načelno na potonjem da provjeri jesu li u predmetu koji je pred njim u tijeku ispunjene činjenične pretpostavke primjene pravnog pravila Unije, pri čemu Sud može, kada odlučuje o zahtjevu za prethodnu odluku, dati pojašnjenja koja će usmjeravati nacionalni sud u njegovu tumačenju (presuda od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 67. i navedena sudska praksa).
38
Stoga je na Sudu da sudu koji je uputio zahtjev pruži potrebne elemente tumačenja pojma „audiovizualna medijska usluga” u smislu te direktive kako bi provjerio je li emitiranje emisija o kojima je riječ u glavnom postupku stvarno obuhvaćeno tim pojmom i treba li, što se tiče tih emisija, društva Makeleio i Zougla stoga smatrati „pružateljima medijskih usluga” u smislu navedene direktive.
39
U tom kontekstu valja podsjetiti na to da se, u skladu s definicijom iz članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2010/13, pojam „audiovizualna medijska usluga” odnosi na uslugu kako je definirana u člancima 56. i 57. UFEU‑a, pri čemu je glavna svrha same usluge ili njezina odvojivog dijela pružanje programâ, pod uredničkom odgovornošću pružatelja medijske usluge, široj javnosti u svrhu izvješćivanja, zabave ili obrazovanja s pomoću elektroničkih komunikacijskih mreža u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2002/21.
40
Osim toga, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2010/13, za potrebe te direktive „pružatelj medijske usluge” znači fizička ili pravna osoba koja ima uredničku odgovornost za odabir audiovizualnog sadržaja audiovizualne medijske usluge i određuje način na koji se on organizira.
41
Kao prvo, valja pojasniti da, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2010/13, u vezi s člankom 2. točkom 1. Direktive 2018/1972, koji je zamijenio članak 2. točku (a) Direktive 2002/21, i emitiranje programa putem analognih i digitalnih radijskih frekvencija i emitiranje programa putem interneta mogu biti obuhvaćena pojmom „audiovizualna medijska usluga” u smislu Direktive 2010/13.
42
Iz toga slijedi da pojam „pružatelji medijskih usluga” u smislu te direktive obuhvaća tradicionalne pružatelje televizijskih usluga navedene u točki 29. ove presude i pružatelje televizijskih usluga na internetu.
43
Kao drugo, nije sporno da su, s jedne strane, emisije o kojima je riječ u glavnom postupku bile emitirane u informativne ili zabavne svrhe i da su, s druge strane, emitirane na internetskim stranicama i stoga putem elektroničkih komunikacijskih mreža u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2018/1972.
44
Kao treće, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13, pojam „program” u smislu te direktive znači „niz pokretnih slika, […] koji tvori pojedinačnu stavku, neovisno o svojoj duljini, u rasporedu ili katalogu koji je izradio pružatelj medijske usluge, uključujući dugometražne filmove, videoisječke, sportske događaje, komedije situacija, dokumentarne filmove, dječje programe i izvorne drame”.
45
U tom pogledu valja istaknuti da je, kad je riječ o stavljanju na raspolaganje na internetskoj stranici videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave, Sud presudio da su takvi videofilmovi obuhvaćeni pojmom „program” u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13 (presuda od 21. listopada 2015., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, t. 24.).
46
Kako bi došao do te ocjene, Sud se oslonio osobito na činjenicu da su, poput programa televizijskog emitiranja, ti videofilmovi namijenjeni masovnoj publici i da na nju mogu imati jasan učinak u smislu uvodne izjave 21. te direktive. Osim toga, način odabira navedenih videofilmova, s obzirom na to da sadržava mogućnost da korisnik interneta pristupi videofilmu koji ga zanima u odabranom trenutku i na osobni zahtjev na temelju kataloga ili popisa koji je sastavio operator internetskih novina, ne razlikuje se od onoga koji se nudi u okviru audiovizualnih medijskih usluga na zahtjev, koje su obuhvaćene područjem primjene navedene direktive. Naposljetku, videofilmovi koji se odnose na aktualnosti konkurencija su uslugama informiranja koje nude pružatelji televizijskih emitiranja, dok su oni koji se odnose na kulturna ili sportska događanja ili rekreativne reportaže konkurencija glazbenim kanalima, sportskim kanalima i zabavnim emisijama (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2015., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, t. 21. i 23.).
47
U ovom slučaju, ESR je na raspravi istaknuo da je emisija o kojoj je riječ u glavnom postupku koja se odnosi na društvo Makeleio emisija koja se svakodnevno emitira na internetskoj stranici tog subjekta, u audiovizualnom obliku, da ta emisija traje nekoliko sati, da ima vlastiti naziv i da je vodi isti novinar, da se emitira s logotipom društva Makeleio, da je potonje društvo na svojoj internetskoj stranici obavijestilo javnost o svakodnevnom emitiranju navedene emisije i o vremenima njezina emitiranja, da je emitiranje iste emisije u početku bilo linearno, a potom je stavljena na internet kako bi joj zainteresirane osobe mogle pristupiti na zahtjev i da na toj internetskoj stranici postoji popis koji omogućava pretraživanje ranijih emisija. ESR je također istaknuo da te iste značajke vrijede za emisiju o kojoj je riječ u glavnom postupku koji se tiče društva Zougla.
48
Stoga, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, valja utvrditi da su emisije o kojima je riječ u glavnom postupku, kao videofilmovi koji su dio rasporeda ili kataloga audiovizualne ponude u okviru elektroničke verzije novina, „programi” u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13.
49
Kao četvrto, što se tiče kriterija koje sud koji je uputio zahtjev treba uzeti u obzir za potrebe ocjene „glavne svrhe” – u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2010/13 – usluge stavljanja na raspolaganje videofilmova ponuđenih u okviru elektroničke verzije novina, Sud je presudio da se takva ocjena treba temeljiti na ispitivanju toga ima li usluga kao takva sadržaj i funkciju koji su neovisni o onima novinarske djelatnosti operatera predmetne internetske stranice i nije samo neodvojiv dodatak toj djelatnosti, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude (presuda od 21. listopada 2015., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, t. 37.).
50
Sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti imaju li emisije o kojima je riječ u glavnom postupku neovisan sadržaj i funkciju u odnosu na pisane članke izdavača mrežnih novina. Ako je to tako, te emisije ulaze u područje primjene Direktive 2010/13. S druge strane, ako su navedene emisije samo neodvojiva dopuna novinarskoj djelatnosti tog izdavača, osobito zbog povezanosti s tekstualnom ponudom, one ne ulaze u područje primjene te direktive.
51
U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da su videofilmovi koji se nude na internetskoj stranici novina dostupni i da ih se može pregledati neovisno o čitanju članaka elektroničke verzije tih novina upućuje na to da se za uslugu stavljanja na raspolaganje videofilmova ponuđenih na takvoj stranici može smatrati da ima sadržaj i funkciju koji su neovisni o onima novinarske djelatnosti operatera te internetske stranice i da stoga čini uslugu različitu od drugih usluga koje on nudi (presuda od 21. listopada 2015., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, t. 36.).
52
Kao peto, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2010/13, za njezine potrebe pojam „urednička odgovornost” znači provedba učinkovite kontrole nad izborom programa i nad njegovom organizacijom prema kronološkom rasporedu, u slučaju televizijskih emisija, ili u katalogu, u slučaju audiovizualnih medijskih usluga na zahtjev.
53
Kad je riječ o usluzi stavljanja na raspolaganje videofilmova koja se nudi na internetskoj stranici novina, valja smatrati da se takav nadzor može odnositi, među ostalim, na objavljivanje i uklanjanje videofilmova, raspored i termine u vezi s emitiranjem videofilmova na toj internetskoj stranici, na razdoblje tijekom kojeg će ti videofilmovi biti dostupni korisnicima interneta, na strukturu navedene internetske stranice, na način predstavljanja i odabira videofilmova, na sustav za pretraživanje videofilmova i na ažuriranje sadržaja te internetske stranice.
54
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni imaju li društva Makeleio i Zougla u pogledu emisija o kojima je riječ u glavnom postupku uredničku odgovornost u smislu članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2010/13, elementi navedeni u točki 47. ove presude upućuju na to da jest tako. Činjenica, koju je društvo Makeleio potvrdilo na raspravi, da je, s jedne strane, voditelj emisije o kojoj je riječ u glavnom postupku novinar kojeg je taj subjekt zaposlio za ponovni prijenos uživo i za svakodnevno vođenje te emisije i da je, s druge strane, društvo Makeleio odlučilo emitirati emisiju o kojoj je riječ u glavnom postupku, potvrđuje da je taj subjekt preuzeo uredničku odgovornost.
55
Dakle, s obzirom na razmatranja navedena u točkama 37. do 54. ove presude i podložno provjerama koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, na postavljena pitanja valja odgovoriti polazeći od premisa prema kojima su, s jedne strane, društva Makeleio i Zougla „pružatelji medijskih usluga” u smislu Direktive 2010/13 i osobito pružatelji internetskih televizijskih usluga, a, s druge strane, emitiranje emisija o kojima je riječ u glavnom postupku je „audiovizualna medijska usluga” u smislu te direktive.
Tumačenje nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku
56
U svojim pisanim očitovanjima Europska komisija izražava sumnje u pogledu tumačenja nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, koje je prihvatio sud koji je uputio zahtjev, prema kojem se na pružatelje televizijskih usluga na internetu ne primjenjuju nacionalne odredbe kojima se predviđa obveza, pod prijetnjom sankcija, poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana, također pod prijetnjom sankcija, emitiranja neprikladnih sadržaja.
57
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, kad je riječ o tumačenju odredaba nacionalnog pravnog poretka, Sud se načelno mora oslanjati na pravne ocjene koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. Naime, Sud nije nadležan za tumačenje unutarnjeg prava države članice (presuda od 5. prosinca 2023., Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, t. 36. i navedena sudska praksa).
58
Slijedom toga, na postavljena pitanja valja odgovoriti polazeći od premise prema kojoj se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne primjenjuje na pružatelje internetskih televizijskih usluga.
Prva pitanja
59
Uvodno, iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev pita, s obzirom na nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, ulaze li u područje primjene Direktive 2010/13, s jedne strane, obveza poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i, s druge strane, zabrana emitiranja neprikladnog sadržaja.
60
Kao što to proizlazi iz njezina naslova i uvodne izjave 11., cilj Direktive 2010/13 je koordinacija određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga radi dovršenja pravog unutarnjeg tržišta tih usluga. U tu se svrhu tom direktivom propisuje osnovni stupanj usklađenih pravila koja se primjenjuju na sve audiovizualne medijske usluge, od kojih se neka, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 18. te direktive i uvodne izjave 7. Direktive 2018/1972, odnose na sadržaj tih usluga.
61
Međutim, kao što je to u biti istaknula nezavisna odvjetnica u točki 72. svojeg mišljenja, osim minimalnih zahtjeva predviđenih Direktivom 2010/13, ona ne utječe na sadržaj audiovizualnih medijskih usluga jer nepostojanje takvog zadiranja odražava, osim toga, volju zakonodavca Unije da pružateljima tih usluga prepusti stvarnu ovlast odlučivanja o takvom sadržaju, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 38.
62
Direktiva 2010/13 stoga ne sadržava nijednu odredbu o kvaliteti sadržaja programa obuhvaćenih njezinim područjem primjene kao takvu niti predviđa bilo kakav razlog za zabranu emitiranog sadržaja zbog loše kvalitete ili neprikladnog sadržaja.
63
Slijedom toga, zabrana emitiranja neprikladnog sadržaja nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2010/13 jer takva zabrana nadilazi minimalne zahtjeve propisane tom direktivom.
64
Međutim, u ovom slučaju iz elemenata navedenih u zahtjevima za prethodnu odluku proizlazi da je, kao što je to ESR uostalom potvrdio na raspravi pred Sudom, sadržaj emisija o kojima je riječ u glavnom postupku kvalificiran kao „neprikladan” te se stoga smatralo da je obuhvaćen zabranom širenja neprikladnog sadržaja predviđenom nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, zbog same činjenice da se smatralo da se takvim sadržajem ugrožava ljudsko dostojanstvo.
65
Stoga, s obzirom na sporove o kojima je riječ u glavnom postupku, valja smatrati da svojim prvim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2010/13 tumačiti na način da je nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoje sadržaje putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojim se nanosi šteta toj vrijednosti – obuhvaćen područjem primjene te direktive.
66
U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da se člankom 6. stavkom 1. Direktive 2010/13, koji je dio odredbi koje se primjenjuju na audiovizualne medijske usluge iz poglavlja III. te direktive, državama članicama nalaže da odgovarajućim mjerama osiguraju da audiovizualne medijske usluge koje pružaju pružatelji usluga koji su u njihovoj nadležnosti ne sadržavaju nikakvo poticanje na nasilje ili mržnju protiv skupine osoba ili člana skupine na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 21. Povelje niti javno poticanje na počinjenje terorističkog kaznenog djela, „[n]e dovodeći u pitanje obvezu država članica da poštuju i štite ljudsko dostojanstvo”.
67
Potonjom formulacijom zakonodavac Unije tako je propisao obvezu za države članice da ne samo poštuju, nego i da štite ljudsko dostojanstvo prilikom provedbe članka 6. stavka 1. Direktive 2010/13, pri čemu ta obveza osobito podrazumijeva, kao što to proizlazi iz tumačenja te odredbe u cijelosti, da je na tim državama članicama da donesu potrebne mjere kako bi osigurale da sadržaj audiovizualnih medijskih usluga koje pružaju pružatelji koji su u njihovoj nadležnosti ne ugrožava vrijednost ljudskog dostojanstva.
68
Prema tome, iz teksta članka 6. stavka 1. Direktive 2010/13 proizlazi da su tom odredbom obuhvaćene obveza poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojim se nanosi šteta toj vrijednosti.
69
Kao drugo, takvo tumačenje potvrđuje i kontekst u kojem se nalazi taj članak 6. stavak 1.
70
Naime, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) podtočkom ii. Direktive 2010/13, audiovizualne komercijalne komunikacije obuhvaćene su pojmom „audiovizualne medijske usluge” u smislu te direktive. Činjenica da se člankom 9. navedene direktive, koji je također dio odredbi koje se nalaze u njezinu poglavlju III., državama članicama nalaže da osiguraju da te komunikacije ispunjavaju određene zahtjeve, među kojima osobito, na temelju njegova stavka 1. točke (c) podtočke i., da se ne ugrožava ljudsko dostojanstvo, potvrđuje da je, u okviru područja usklađenih tom direktivom, zakonodavac Unije nastojao predvidjeti razlog za zabranu koji se posebno odnosi na povredu vrijednosti ljudskog dostojanstva, a koji proizlazi iz obveze poštovanja te vrijednosti.
71
Kao treće, valja istaknuti da je, s jedne strane, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 104. Direktive 2010/13, njezin cilj stvaranje područja bez unutarnjih granica za audiovizualne medijske usluge, osiguravajući pritom visoku razinu zaštite ciljeva u općem interesu i osobito zaštitu ljudskog dostojanstva. S druge strane, iz uvodne izjave 59. te direktive proizlazi da se propisivanjem pravila poput onih predviđenih u članku 6. navedene direktive ispunjavaju zahtjevi koji se posebno odnose na zaštitu ljudskog dostojanstva u svim audiovizualnim medijskim uslugama.
72
Stoga je tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 2010/13 prema kojem ta odredba obuhvaća obvezu poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabranu emitiranja sadržaja kojim se povređuje ta vrijednost u skladu s ciljevima koji se nastoje postići tom direktivom i onima koji se nastoje postići samom navedenom odredbom.
73
Slijedom toga, iz doslovnog, kontekstualnog i teleološkog tumačenja članka 6. stavka 1. Direktive 2010/13 proizlazi da su obveza poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojim se povređuje ta vrijednost obuhvaćene tom odredbom i stoga ulaze u područje primjene te direktive.
74
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prva pitanja valja odgovoriti tako da Direktivu 2010/13 treba tumačiti na način da je nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji svoj sadržaj emitiraju putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se povređuje ta vrijednost – obuhvaćen područjem primjene te direktive i osobito njezina članka 6. stavka 1.
Druga pitanja
75
S obzirom na odgovor na prva pitanja i uzimajući u obzir razmatranja iz točke 64. ove presude, valja smatrati da svojim drugim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Direktive 2010/13, u vezi s načelom jednakog postupanja, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onima koji svoj sadržaj emitiraju putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojim se povređuje ta vrijednost.
76
Valja podsjetiti na to da je na temelju Direktive Vijeća 89/552/EEZ od 3. listopada 1989. o koordinaciji određenih odredaba predviđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama u pogledu obavljanja djelatnosti televizijskog emitiranja (SL 1989., L 298, str. 23.), čija je izmijenjena verzija kodificirana Direktivom 2010/13, Sud već presudio da takva direktiva ne usklađuje u potpunosti pravila iz područja na koja se primjenjuje, nego da propisuje minimalne zahtjeve za emisije koje potječu iz Europske unije i koje su namijenjene prijmu unutar nje (presuda od 18. srpnja 2013., Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, t. 12. i navedena sudska praksa).
77
U tom kontekstu, kao što to proizlazi iz članka 4. stavka 1. Direktive 2010/13 i njezinih uvodnih izjava 41. i 83., radi potpunog i prikladnog osiguranja zaštite interesa potrošača kao televizijskih gledatelja, države članice imaju mogućnost, u pogledu pružatelja medijskih usluga koji potpadaju pod njihovu nadležnost, predvidjeti detaljnija ili stroža pravila i, u određenim slučajevima, drukčije uvjete, u područjima obuhvaćenim tom direktivom, pod uvjetom da su ta pravila u skladu s pravom Unije i, osobito, s njezinim općim načelima (presuda od 3. veljače 2021., Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, t. 40. i navedena sudska praksa).
78
Nacionalnim propisom kojim se nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja koji ugrožavaju tu vrijednost samo se predviđa obveza poštovanja ljudskog dostojanstva i razlog zabrane koji se temelji na povredi vrijednosti ljudskog dostojanstva iz članka 6. stavka 1. Direktive 2010/13, tako da takav propis ne sadržava „detaljnija” ili „stroža” pravila u smislu članka 4. stavka 1. te direktive i, slijedom toga, nije obuhvaćen potonjom odredbom.
79
Stoga na druga pitanja valja odgovoriti ne s obzirom na članak 4. stavak 1. Direktive 2010/13, nego s obzirom na njezin članak 6. stavak 1.
80
U tom pogledu, nacionalni propis kojim se samo utvrđuje zahtjev koji proizlazi iz minimalnih zahtjeva propisanih navedenom direktivom, kao što su obveza poštovanja vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se povređuju te vrijednost koje proizlaze iz članka 6. stavka 1. te direktive, mora obvezno biti primjenjiv na sve pružatelje medijskih usluga koji su u nadležnosti dotične države članice.
81
Naime, kad to ne bi bilo tako, takvim bi se nacionalnim propisom ne samo povrijedilo osobno područje primjene Direktive 2010/13 i, osobito, njezina članka 6. stavka 1., nego bi se također ugrozilo ostvarenje cilja koji se odnosi na stvaranje unutarnjeg tržišta za audiovizualne medijske usluge koji se nastoji postići tom direktivom kao i cilja zaštite ljudskog dostojanstva u svim audiovizualnim medijskim uslugama iz tog članka 6. stavka 1.
82
Iz toga slijedi da je nacionalni propis kojim se samo određenim pružateljima medijskih usluga nalaže da poštuju vrijednost ljudskog dostojanstva i da ne emitiraju sadržaj kojim se povređuje ta vrijednost protivan članku 6. stavku 1. Direktive 2010/13.
83
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na druga pitanja valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji svoj sadržaj emitiraju putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se povređuje ta vrijednost.
Treća pitanja
84
S obzirom na odgovore na prva i druga pitanja te uzimajući u obzir razmatranja iz točke 64. ove presude, valja smatrati da svojim trećim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđeno u članku 49. stavku 1. prvoj rečenici Povelje, tumačiti na način da mu se protivi to da se nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže da poštuju vrijednost ljudskog dostojanstva i da ne emitiraju sadržaj kojim se ta vrijednost povređuje – primjenom načela tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije široko tumači na način da se u njegovo područje primjene uključi potonja kategorija pružatelja medijskih usluga.
85
Prema ustaljenoj sudskoj praksi prilikom primjene unutarnjeg prava nacionalni su sudovi dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem direktive o kojoj je riječ kako bi se postigao njome predviđen rezultat i postupilo u skladu s trećim stavkom članka 288. UFEU‑a. Naime, ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava inherentna je sustavu UFEU‑a jer omogućava nacionalnim sudovima da osiguraju, u okviru svojih nadležnosti, potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji se pred njima vode (presuda od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 24. i navedena sudska praksa).
86
Načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir njihovo cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, kako bi se zajamčila puna učinkovitost predmetne direktive i kako bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići (presuda od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 27. i navedena sudska praksa).
87
Međutim, kao što je Sud presudio, načelo usklađenog tumačenja ograničeno je općim načelima prava, koja čine sastavni dio prava Unije, a osobito načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđenim u članku 49. stavku 1. prvoj rečenici Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 28. lipnja 2012., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, t. 52. i navedenu sudsku praksu; od 24. ožujka 2021., Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 i C‑871/19, EU:C:2021:233, t. 49. i navedenu sudsku praksu i od 14. listopada 2021., Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
88
To načelo, koje je poseban izraz općeg načela pravne sigurnosti, podrazumijeva, među ostalim, da zakon jasno definira kaznena djela i za njih propisane kazne kako bi se osigurala predvidljivost u pogledu definicije kaznenog djela i određivanja kazne (presuda od 10. rujna 2024., Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, t. 103. i navedena sudska praksa). Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i, u slučaju potrebe, pomoću njezina tumačenja od strane dotičnih nacionalnih sudova koje radnje i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (presuda od 14. rujna 2023., Komisija i IGG/Dansk Erhverv, C‑508/21 P i C‑509/21 P, EU:C:2023:669, t. 86. i navedena sudska praksa).
89
U tom pogledu, kad je konkretno riječ o slučaju koji se odnosi na opseg kaznene odgovornosti koja proizlazi iz zakona donesenog radi provedbe direktive, Sud je pojasnio da se načelu kojim se nalaže da se kazneni zakon ne primjenjuje široko na štetu okrivljenika, koje proizlazi iz načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, i općenitije načela pravne sigurnosti, protivi pokretanje kaznenog postupka zbog ponašanja čija kažnjivost ne proizlazi jasno iz zakona (presuda od 12. prosinca 1996., X, C‑74/95 i C‑129/95, EU:C:1996:491, t. 25. i navedena sudska praksa).
90
U konačnici, obveza tumačenja nacionalnog prava u skladu s direktivom, koju ima nacionalni sud, ograničena je načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni s obzirom na to da se, kao što je to Sud više puta istaknuo, direktivom ne može, samom po sebi i neovisno o zakonu države članice donesenom radi njezine primjene, odrediti ili povećati kaznena odgovornost onih koji krše njezine odredbe (vidjeti presudu od 28. lipnja 2012., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
91
Naposljetku valja pojasniti da se načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni primjenjuje i u pogledu kažnjivih djela i sankcija koje nisu kaznenopravne prirode (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2010., SGS Belgium i dr., C‑367/09, EU:C:2010:648, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
92
Kao što to proizlazi iz točke 82. ove presude, nacionalni propis kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se ta vrijednost povređuje, protivan je članku 6. stavku 1. Direktive 2010/13.
93
Takav nacionalni propis stoga treba tumačiti u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2010/13 na način da pružatelji koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta također podliježu obvezi predviđenoj tim propisom te ih se stoga može sankcionirati u slučaju povrede te obveze.
94
Kada se nacionalnim propisom ne predviđa obveza pružatelja medijskih usluga koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta da poštuju vrijednost ljudskog dostojanstva i da ne emitiraju sadržaj kojim se ta vrijednost povređuje, niti se predviđa, u odnosu na te pružatelje, izricanje sankcije u slučaju povrede te obveze, načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni zabranjuje se sankcioniranje navedenih pružatelja zbog takvog ponašanja, iako je takav nacionalni propis protivan članku 6. stavku 1. Direktive 2010/13 (vidjeti po analogiji presudu od 28. lipnja 2012., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
95
Slijedom toga, tumačenje poput onog iz točke 93. ove presude dovelo bi do povrede načela zakonitosti kazni i kaznenih djela te bi stoga bilo protivno granicama koje proizlaze iz same prirode svake direktive, kojima se zabranjuje, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 90. ove presude, da se direktivom, samom po sebi i neovisno o zakonu države članice donesenom radi njezine primjene, može utvrditi ili povećati kaznena odgovornost onih koji krše njezine odredbe.
96
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treća pitanja valja odgovoriti tako da načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđeno u članku 49. stavku 1. prvoj rečenici Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi to da se nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže da poštuju vrijednost ljudskog dostojanstva i da ne emitiraju sadržaj kojim se ta vrijednost povređuje – primjenom načela tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije široko tumači na način da se u njegovo područje primjene uključi potonja kategorija pružatelja medijskih usluga.
Četvrta i peta pitanja
97
S obzirom na odgovore na prva pitanja i vodeći računa o razmatranjima iz točke 64. ove presude, na četvrta i peta pitanja nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
98
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Direktivu 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2018/1808 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018.,
treba tumačiti na način da je:
nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji svoj sadržaj emitiraju putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se ta vrijednost povređuje – obuhvaćen područjem primjene te Direktive 2010/13, kako je izmijenjena, a osobito njezina članka 6. stavka 1.
2.
Članak 6. stavak 1. Direktive 2010/13, kako je izmijenjena Direktivom 2018/1808,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže poštovanje vrijednosti ljudskog dostojanstva i zabrana emitiranja sadržaja kojima se ta vrijednost povređuje.
3.
Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđeno u članku 49. stavku 1. prvoj rečenici Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi to da se nacionalni propis – kojim se svim pružateljima medijskih usluga, osim onih koji emitiraju svoj sadržaj putem interneta, pod prijetnjom sankcija nalaže da poštuju vrijednost ljudskog dostojanstva i da ne emitiraju sadržaj kojim se ta vrijednost povređuje – primjenom načela tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije široko tumači na način da se u njegovo područje primjene uključi potonja kategorija pružatelja medijskih usluga.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: grčki