62017CC0017
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 26. travnja 2018. (
1
)
Predmet C‑17/17
Grenville Hampshire
protiv
The Board of the Pension Protection Fund,
uz sudjelovanje:
Secretary of State for Work and Pensions
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (Žalbeni sud, Ujedinjena Kraljevina))
„Prethodni postupak – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca – Članak 8. Direktive 2008/94/EZ – Zaštita stečenih i budućih prava zaposlenika na davanja iz mirovinskog sustava – Dopunski strukovni mirovinski sustav – Minimalno jamstvo – Izravna primjenjivost”
I. Uvod
1.
Ovaj se zahtjev za prethodnu odluku iz područja socijalne politike tiče zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca. Konkretno se radi o sudbini koju u slučaju insolventnosti imaju potraživanja iz strukovnog mirovinskog osiguranja koje je uspostavio poslodavac. Takva su potraživanja obuhvaćena člankom 8. Direktive 2008/94/EZ (
2
) koji države članice obvezuje da u slučaju insolventnosti poslodavca poduzmu mjere za zaštitu interesa zaposlenika koji se odnose na njihova prava na davanja iz mirovinskog sustava. Ovu zaštitnu zadaću Sud je već konkretizirao u svojim presudama u predmetima Robins i Hogan na način da u slučaju insolventnosti svojih poslodavaca zaposlenicima mora ostati očuvano barem 50 % njihovih potraživanja na davanja iz mirovinskog sustava (
3
).
2.
U ovom postupku ponovno u središte dolazi prenošenje Direktive u Ujedinjenoj Kraljevini kojom je predviđeno apsolutno ograničenje prava na novčanu naknadu koje pripadaju zaposlenicima u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca. Spornim nacionalnim uređenjem pogođeni su prije svega oni zaposlenici čija su potraživanja u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava već relativno visoka. U slučaju tužitelja u glavnom postupku, G. Hampshirea, ovo uređenje dovodi do gubitka u visini iznad 67 % njegova potraživanja na starosnu mirovinu.
3.
S obzirom na to, postavlja se pitanje o opsegu i praktičnoj provedbi minimalnog jamstva za stečena mirovinska prava koje je Sud razradio.
4.
Osim toga, postavlja se pitanje o mogućnosti da se članak 8. Direktive izravno primijeni u ovom postupku. Iako je ova odredba prema svojem tekstu relativno široko sastavljena, ona je istodobno već dalekosežno konkretizirana sudskom praksom Suda.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Pravni okvir ovog slučaja na temelju prava Unije uređen je odredbama Direktive 2008/94 o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (u daljnjem tekstu: Direktiva). Kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 3., njezina je svrha zaštita zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca, osobito s obzirom na isplatu nepodmirenih potraživanja.
6.
Članak 8. Direktive određuje:
„Države članice osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika i osoba koje su na dan nastanka insolventnosti poslodavca već napustile njegovo poduzeće ili pogon, koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava, uključujući i davanja za nadživjele osobe, u okviru dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava, izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.”
7.
Još se mora ukazati na članak 12. točku (a) Direktive koja sadržava sljedeće pravilo:
„Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da:
(a)
poduzmu potrebne mjere kako bi izbjegle zlouporabe;
(b)
[…]”
B.
Nacionalno pravo
8.
Direktiva 2008/94, u pogledu zaštite prava zaposlenika na davanja iz mirovinskog sustava, u Ujedinjenoj Kraljevini u bitnome je prenesena s Pensions Actom 2004 (Zakon o mirovinama iz 2004.).
9.
Zakonom o mirovinama iz 2004. uspostavljen je obvezni fond za zaštitu mirovina, to jest Pension Protection Fund (u daljnjem tekstu: PPF). U slučaju insolventnosti poslodavca taj fond preuzima pod određenim pretpostavkama odgovornost za potraživanja zaposlenika iz dopunskog strukovnog mirovinskog sustava. Radi financiranja te zadaće on ubire pristojbu od svih dopunskih strukovnih mirovinskih sustava koji imaju odobrenje za rad. Osim toga, u slučaju preuzimanja odgovornosti on preuzima preostalu aktivu dotičnog sustava. Board of the Pension Protection Fund (u daljnjem tekstu: Odbor) upravlja PPF‑om.
10.
Prema članku 127. stavku 2. Zakona o mirovinama iz 2004. pretpostavka za preuzimanje odgovornosti PPF‑a jest okolnost da je vrijednost aktive dotičnog sustava u trenutku nastupa insolventnosti manja od iznosa zaštićenih obveza.
11.
„Zaštićenim obvezama” u smislu te odredbe ne smatraju se, međutim, puna mirovinska prava svih zaposlenika dopunskog strukovnog mirovinskog sustava, već samo prava na novčanu naknadu koja za njih proizlaze iz Zakona o mirovinama iz 2004. (takozvana PPF novčana naknada). Iznos odnosne PPF novčane naknade koju treba platiti Odbor utvrđuje nakon nastupa insolventnosti tijekom takozvanog razdoblja revizije.
12.
Za zaposlenike koji su u trenutku insolventnosti poslodavca već napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u svojem mirovinskom sustavu članak 162. Zakona o mirovinama iz 2004. ne predviđa umanjenje njihovih potraživanja. Nasuprot tomu, zaposlenici koji u trenutku insolventnosti još nisu napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu imaju samo potraživanje u visini od 90 % vrijednosti svojih stečenih budućih prava. Usto, njihovo potraživanje podliježe ograničenju koje je predmet ovog spora i nalazi se u Prilogu 7. točki 26. Zakona o mirovinama iz 2004.
13.
PPF utvrđuje iznos ograničenja koji se primjenjuje godišnje na zaposlenike određenog dobnog razreda. Doduše, taj se iznos godišnje povećava ovisno o općem kretanju plaća. No primatelj davanja na koje se ograničenje primjenjuje doživotno prima iznos koji je utvrđen za godinu u kojoj mu je PPF prvi put isplatio davanja.
14.
Osim toga, prilog 7. točka 28. Zakona o mirovinama iz 2004. ograničava usklađivanje s inflacijom na iznos od najviše 2,5 % godišnje, i to za jednom utvrđene najviše stope; prilagodba najviše stope zasnovana na toj odredbi nije, međutim, predviđena za takve novčane naknade koje se primaju na temelju radnog odnosa koji je postojao prije 6. travnja 1997.
15.
Ako nakon zaključenja svoje revizije i izračuna zaštićenih obveza, koje ukupno treba ispuniti, PPF zaključi da je u mjerodavnom trenutku postojala dostatna aktiva u dopunskom strukovnom mirovinskom sustavu da se zaposlenicima isplate barem davanja u visini novčane naknade PPF, tada u skladu s člankom 154. Zakona o mirovinama iz 2004. utvrđuje da preuzimanje odgovornosti PPF‑a nije potrebno.
16.
U tom se slučaju dopunski strukovni mirovinski sustav provodi izvan PPF‑a. Odnosni dopunski strukovni mirovinski sustav potom je dužan zaposlenicima dodijeliti novčanu naknadu PPF iz preostalih sredstava. Prema članku 154. stavku 7. Zakona o mirovinama iz 2004., dopunski strukovni mirovinski sustav podliježe pri tome naputcima PPF‑a.
17.
Čim je PPF izvršio vrednovanje, ono je obvezujuće prema članku 145. Zakona o mirovinama iz 2004. uz mogućnost pobijanja.
III. Činjenično stanje, glavni postupak i zahtjev za prethodnu odluku
18.
Grenville Hampshire, žalitelj u glavnom postupku, bio je od 1971. do 1998. zaposlen u društvu Turner & Newall plc (u daljnjem tekstu: T&N). Za vrijeme cijelog svojeg radnog odnosa bio je član dopunskog strukovnog mirovinskog sustava T&N‑a. Godine 1998. otišao je u mirovinu u dobi od 51 godine, pri čemu je upravitelj mirovinskog sustava T&N‑a utvrdio njegova mirovinska potraživanja u iznosu od 48.781,80 GBP bruto godišnje zajedno s godišnjim uvećanjem od najmanje 3 %. Nakon preuzimanja od strane američkog društva Federal Mogul, u Sjedinjenim Američkim Državama je 2001. prijavljen stečaj T&N‑a, sada Federal Mogula. Nakon toga je PPF 10. srpnja 2006. pokrenuo u Ujedinjenoj Kraljevini reviziju u pogledu preuzimanja dopunskog strukovnog mirovinskog sustava.
19.
Nakon što je revizija zaključena PPF je 19. rujna 2011. zaključio da su s danom 10. srpnja 2006. u mirovinskom sustavu T&N‑a postojala dostatna sredstva da se preostalim zaposlenicima doživotno zajamči barem novčana naknada PPF. Visina mjerodavne novčane naknade PPF utvrđena je za G. Hampshirea u konačnici na iznos od 19819 GBP bruto godišnje jer u 2006. još nije bio napunio uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u mirovinskom sustavu T&N‑a te je zbog toga na njega bilo primjenjivo pravilo o ograničenju.
20.
Povrh toga, za taj iznos nije predviđeno usklađivanje s inflacijom jer se radni odnos G. Hampshirea velikim dijelom odvijao prije 6. travnja 1997. U odnosu na njegova potraživanja u iznosu od 60240 GBP godišnje, koje bi G. Hampshire stekao 2006. da njegov poslodavac nije bio insolventan, u tom se slučaju radi o umanjenju od 67 % s tendencijom rasta.
21.
Iz tog su razloga G. Hampshire i petnaest drugih bivših djelatnika T&N‑a, koji su bili pogođeni sličnim umanjenjima, prvo zatražili provođenje postupka revizije vrednovanja PPF‑a koji je bio predviđen Zakonom o mirovinama iz 2004. te su potom podnijeli žalbu protiv odluke o potvrđivanju te revizije i pri tome se pozivali na članak 8. Direktive 2008/94.
22.
Međutim, PPF smatra da iz sudske prakse Suda u vezi s člankom 8. Direktive proizlazi samo to da su države članice morale uvesti sustave zaštite koji su radnicima u dopunskom strukovnom mirovinskom sustavu sveukupno jamčili novčanu naknadu prosječno u visini od najmanje 50 % vrijednosti njihovih stečenih prava, ali ne i svakom pojedinačnom zaposleniku.
23.
Postupak je sada u tijeku pred Court of Appeal (Žalbeni sud, Ujedinjena Kraljevina). Odlukom od 26. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 16. siječnja 2017., taj je sud prekinuo postupak i u skladu s članom 267. UFEU‑a uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Zahtijeva li se člankom 8. Direktive 80/987/EEZ (sada zamijenjenim člankom 8. Direktive 2008/94/EZ) da države članice osiguraju da svaki pojedini zaposlenik dobije barem 50 % vrijednosti svojih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca (uz jedinu iznimku slučajeva zlouporabe, na koje se primjenjuje članak 10. točka (a) Direktive)?
2.
Podredno, ovisno o činjeničnoj ocjeni nacionalnih sudova, je li prema članku 8. Direktive 80/987 dostatno da država članica ima sustav zaštite u okviru kojeg zaposlenici u pravilu dobiju više od 50 % vrijednosti svojeg stečenog prava na davanja iz mirovinskog sustava, ali neki pojedinačni zaposlenici primaju manje od 50 % zbog:
(a)
financijskog ograničenja iznosa novčane naknade koja se isplaćuje zaposlenicima (osobito zaposlenicima koji u trenutku nastanka poslodavčeve insolventnosti prema svojem mirovinskom sustavu još nisu napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu); i/ili
(b)
pravila kojima se ograničavaju godišnja povećanja novčane naknade koja se isplaćuje zaposlenicima ili godišnja revalorizacija njihovih prava prije dobi za stjecanje prava za odlazak u mirovinu?
3.
Ima li članak 8. Direktive 80/987 izravan učinak u okolnostima ovog predmeta?”
24.
U postupku pred Sudom pisano su se očitovali G. Hampshire, PPF, Ujedinjena Kraljevima, Irska i Europska komisija. Iste stranke bile su zastupljene na raspravi od 8. ožujka 2018.
IV. Pravna ocjena
25.
Sud koji je uputio zahtjev pita Sud za tumačenje „članka 8. Direktive 80/987 sada zamijenjenog člankom 8. Direktive 2008/94”. Tekst odredbe nije izmijenjen novom verzijom Direktive. Budući da predmet spora u glavnom postupku jest odluka PPF‑a od 19. rujna 2011., u daljnjem ću tekstu polaziti samo od odredaba Direktive 2008/94.
A.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
26.
Prvo valja razmotriti prigovor Ujedinjenje Kraljevine u okviru kojeg ona tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer su pitanja postavljena u njemu isključivo hipotetske naravi.
27.
Ovo proizlazi, s jedne strane, iz okolnosti da u svakom slučaju nije potrebno preuzimanje odgovornosti PPF‑a jer i kod razmjerno višeg vrednovanja zaštićenih obveza postoji dovoljno aktive u mirovinskom sustavu T&N‑a.
28.
S druge strane, G. Hampshire može, zbog toga što se članak 8. Direktive neposredno ne primjenjuje, svoj zahtjev temeljiti samo na odgovornosti države. Takvo je postupanje ipak unaprijed bez izgleda jer je Sud u presudi Hogan utvrdio da se postojanje ozbiljne povrede članka 8. Direktive može prihvatiti tek od 25. siječnja 2007. (
4
), dok je u ovom slučaju insolventnost poslodavca nastupila već 2006.
29.
Prvo valja ukazati na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda isključivo na nacionalnom sudu da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu; međutim, iznimka važi u slučajevima u kojima je očito da tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku (
5
).
30.
No ovdje će u glavnom postupku trebati u svakom slučaju razjasniti pitanje, odgovara li izračun zaštićenih obveza na temelju odredaba Zakona o mirovinama iz 2004. zahtjevima iz članka 8. Direktive 2008/94. Naime, ako to ne bi bilo tako, PPF bi morao provesti revalorizaciju zaštićenih obveza. Stoga je nesporno da se prethodna pitanja odnose na konkretan pravni spor u glavnom postupku i da su relevantna za njega.
31.
Osim toga, predmet zahtjeva za prethodnu odluku upravo jest pitanje proizvodi li članak 8. Direktive pod pretpostavkama iz glavnog postupka izravan učinak ili u obzir dolazi samo zahtjev po osnovi odgovornosti države (
6
). Uopće nije očito da članak 8. Direktive ne bi imao izravan učinak.
32.
Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
B.
Prvo i drugo prethodno pitanje
33.
Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi u bitnome znati treba li članak 8. Direktive 2008/94 s obzirom na presude Suda u predmetima Robins (
7
) i Hogan (
8
) shvatiti na način da države članice moraju predvidjeti sustave zaštite kojima se svakom pojedinačnom zaposleniku jamči da će u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca primiti najmanje 50 % vrijednosti svojih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
34.
Alternativno, sud koji je uputio zahtjev želi svojim drugim prethodnim pitanjem utvrditi može li zahtjevima Direktive odgovarati i nacionalni sustav koji u pojedinačnom slučaju (a) na temelju iznosa ograničenja ili (b) zbog izostanka godišnjeg povećanja iznosa dovodi do toga da se zaposleniku nadoknađuje manje od 50 % vrijednosti njegovih stečenih prava. Posljedično bi u slučaju (b) razina novčane naknade mogla uslijed izostanka prilagodbe tek s vremenom pasti ispod 50 % razine stečenih prava.
35.
Za davanje odgovora na pitanje 2.(b) bitno je stoga to koja je vrijednost zaštićena člankom 8. Direktive – iznos koji je zaposlenik mogao zahtijevati u trenutku insolventnosti poslodavca ili ukupni opseg stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
36.
Prva dva prethodna pitanja valja zajedno obraditi jer se prvo i drugo pitanje odnose na tumačenje članka 8. Direktive u odnosu na razinu zaštite i tumačenje sudske prakse koja je do sada donesena u vezi s tom odredbom.
37.
Pri tome valja u prvom koraku istražiti je li člankom 8. Direktive utvrđeno pojedinačno jamstvo za svakog pojedinog zaposlenika, za razliku od tek prosječne razine zaštite za sve zaposlenike (o tome pod 1.), a u drugom koraku razmotriti pitanje na koju se vrijednost takvo minimalno jamstvo po potrebi odnosi (o tome pod 2.). Naposljetku ću razmotriti argumente Ujedinjene Kraljevine za ograničenje razine zaštite u ovom slučaju (o tome pod 3.).
1. Sadržava li članak 8. Direktive pojedinačno minimalno jamstvo za svakog zaposlenika (pitanja 1. i 2. (a))?
38.
U skladu s člankom 8. Direktive 2008/94, države članice osiguravaju „poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika […] koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava”.
39.
O pitanju koju razinu zaštite države moraju konkretno osigurati s obzirom na tu odredbu Sud je već odlučio u svojim presudama u predmetima Robins i Hogan (
9
). Pri tome je u predmetu Robins odlučio da u slučaju pada razine davanja „u određenim situacijama na 20 % ili 49 % potraživanja, koja su pripadala zaposleniku, dakle na manje od polovice” više ne može biti riječi o zaštiti interesa zaposlenika u smislu gore navedene odredbe (
10
). Potom je u predmetima Hogan i Webb‑Sämann Sud potvrdio ovo tumačenje (
11
).
40.
Navedenu tvrdnju Suda u pogledu razine zaštite iz članka 8. Direktive treba shvatiti kao pojedinačno minimalno jamstvo za svakog zaposlenika.
41.
S jedne strane, ovo već proizlazi iz formulacije koju je Sud odabrao: Utvrdio je da zaštita interesa zaposlenika u smislu članka 8. Direktive nije zajamčena već onda kad se u određenim slučajevima (
12
) nadoknađuje manje od polovice vrijednosti stečenih prava. To pokazuje da je u pojedinačnom slučaju već prekoračenje utvrđene razine zaštite u pojedinačnom slučaju dovoljno da dođe do povrede Direktive.
42.
Shodno tomu, u predmetu Hogan je za utvrđivanje ozbiljne povrede članka 8. Direktive bilo dovoljno to da je nakon insolventnosti svojeg bivšeg poslodavca deset poimence navedenih zaposlenika primilo isplatu manju od 50 % vrijednosti svojih pojedinačnih mirovinskih prava na temelju sustava koji se u Irskoj primjenjuje (
13
). Iz toga proizlazi da je dovoljno ako je samo mali broj primatelja davanja, kao primjerice u glavnom postupku otprilike 0,1 % – 0,2 % zaposlenika T&N‑a, pogođen smanjenjima za više od 50 %.
43.
S druge strane, u ustaljenoj sudskoj praksi Sud naglašava cilj Direktive, to jest da se svim zaposlenicima zajamči minimalna zaštita (
14
). No taj će cilj biti stvarno postignut ako minimalni standard vrijedi za svakog pojedinog zaposlenika i ako se on može pozvati na njega. S druge strane, ostavljanje bez ikakve zaštite bilo bi u pojedinačnom slučaju „u pravilu” u skladu s načelom koje Ujedinjena Kraljevina zagovara i prema kojemu je samo zajamčen primitak 50 % mirovinskih prava. Međutim koncept minimalnog usklađivanja na kojemu se Direktiva temelji upravo zabranjuje pad ispod razine zaštite za koju je Direktivom utvrđeno da je obvezujuća (
15
). Stoga je isključenje pojedinačnih zaposlenika iz ovog minimalnog standarda nedopušteno.
44.
Osim toga, iz pripremnih akata uz današnji članak 8. Direktive proizlazi da je namjera zakonodavca Unije bila da se tim uređenjem izbjegnu posebne poteškoće (
16
). A upravo je u samoj biti pravila za iznimne okolnosti to da bi ono u obzir moralo uzeti upravo osobitosti pojedinačnog slučaja.
45.
Isto proizlazi osim toga već iz okolnosti na kojima su se presude Robins i Hogan temeljile: u oba postupka radilo se također o pitanju odgovornosti Ujedinjene Kraljevine odnosno Irske za naknadu štete zbog pogrešnog prenošenja Direktive. Za takvo je pravo nužna pretpostavka okolnost da se na temelju odredbe stvaraju subjektivna prava pojedinca (
17
). Sud je pri tome u konačnici zaključio da je odgovornost države članice ovisila samo o utvrđenju da postoji ozbiljna povreda obveze prenošenja (
18
) te su uslijed toga postojale sve druge pretpostavke, dakle osobito dodjela subjektivnih prava na temelju članka 8. Direktive.
46.
S obzirom na to valja i u ovom kontekstu poći od toga da članak 8. Direktive dodjeljuje dotičnim zaposlenicima pojedinačno pravo na osiguranje najmanje 50 % njihovih stečenih prava na starosnu mirovinu. Budući da stoga na prvo pitanje valja potvrdno odgovoriti, na pitanje 2.(a) valja shodno tomu negativno odgovoriti.
47.
Zaključno valja još spomenuti da se minimalno jamstvo iz članka 8. Direktive mora svakako primjenjivati u svakom stadiju postupka, a osobito tijekom razdoblja revizije koje je predviđeno Zakonom o mirovinama iz 2004. (
19
).
2. Štiti li članak 8. Direktive i predviđeno kretanje mirovinskih prava (pitanje 2.(b))?
48.
Nadalje se postavlja pitanje odnosi li se minimalno jamstvo prema članku 8. Direktive 2008/94 samo na iznos vrijednosti potraživanja u trenutku insolventnosti poslodavca ili uključuje predviđeno kretanje u razini davanja tijekom ukupnog razdoblja mirovine.
49.
U pogledu toga je sudskom praksom već razjašnjeno da je članak 8. Direktive usmjeren na zaštitu ukupnih mirovinskih prava koja su stečena uplatama doprinosa. Tako je Sud u predmetu Webb‑Sämann odlučio da članak 8. – za razliku od primjerice članka 3. Direktive – „za cilj [treba] ima[ti] jamčenje zaštite dugoročnih interesa zaposlenika s obzirom na to da se takvi interesi, što se tiče stečenih ili budućih prava, u načelu protežu na cijelo razdoblje mirovine” (
20
).
50.
To također proizlazi iz pripremnih akata uz nacrt direktive prema kojima članak 8. mora osigurati mogućnost poštovanja obveza isplate mirovine koju je zaposlenik „ostvario tijekom dugogodišnjeg rada u poduzeću” (
21
). Shodno tome, mirovinska prava zaposlenika iz dopunske strukovne mirovine Sud u ustaljenoj sudskoj praksi smatra oblikom „odgođene plaće” (
22
).
51.
Ako se prilikom izračuna minimalne zaštite ne uključi predviđeno kretanje u mirovinskim potraživanjima, prethodno izvršene uplate doprinosa neće u dovoljnoj mjeri biti uzete u obzir. Naime, predviđeno godišnje povećanje uračunato je u uplate doprinosa.
52.
Posljedično, kretanje u potraživanjima mora biti zajamčeno na temelju zaštitnih sustava država članica u smislu članka 8. Direktive 2008/94 jer zajamčeni iznos ne smije ni tijekom godina pasti ispod 50 % vrijednosti koja je izvorno stečena za jednu godinu mirovine.
53.
Slijedom navedenog, na drugo prethodno pitanje valja u cijelosti negativno odgovoriti.
3. Mogućnost ograničavanja u okolnostima glavnog postupka?
54.
Tako ostaje za ispitati može li se iz drugih razloga opravdati niža pojedinačna razina zaštite u ovom slučaju.
55.
Kao prvi razlog Ujedinjena Kraljevina navodi da G. Hampshire ionako već raspolaže iznosom mirovine posebno visokim u usporedbi s drugim zaposlenicima i da potpuna novčana naknada za ta potraživanja ne bi bila društveno održiva.
56.
Kao što je Sud već pojasnio, u okviru članka 8. Direktive ne postoji obveza na cjelovitu zaštitu od gubitka prava (
23
). Ograničenje potraživanja nije dakle kao takvo isključeno. Umjesto toga, prilikom prenošenja Direktive države članice mogu i moraju voditi računa o zahtjevima koji proizlaze iz potrebe uravnoteženog gospodarskog i socijalnog razvoja (
24
).
57.
Stoga je moguće, kao što je u osnovi predviđeno i spornim nacionalnim uređenjem, različito odrediti razinu novčane naknade ovisno o ukupnom obujmu potraživanja i time jače opteretiti primatelja davanja koji je prije imao viši dohodak i ima razmjerno veća potraživanja. Do socijalnog poravnanja može se doći tako da se tim primateljima davanja nadoknadi samo 50 % vrijednosti njihovih potraživanja (
25
). No primjerenim poravnanjem ne može se smatrati okolnost da se pojedincima u najvećoj mogućoj mjeri uskrati zaštita iz Direktive.
58.
S jedne strane, to proizlazi iz cilja Direktive da se uzmu u obzir doprinosi uplaćeni tijekom radnog vijeka te da se vodi računa o okolnosti da su potraživanja iz strukovne mirovine „odgođena plaća” (
26
). S druge strane, PPF se ne financira poreznim prihodima, već doprinosima dopunskih strukovnih mirovinskih sustava i preuzimanjem njihove aktive. Na raspravi je osim toga pojašnjeno da se ti doprinosi izračunavaju na temelju rizika, tako da sustavi mirovinskog osiguranja s većim obvezama moraju PPF‑u platiti razmjerno visoke doprinose.
59.
S obzirom na to, proizlazi da postoji primjereno socijalno poravnanje ako je pravom Unije predviđeno minimalno jamstvo od 50 % za sve zaposlenike. Osim toga, u glavnom postupku je ograničenjem svojih potraživanja pogođen tek mali broj zaposlenika. Stoga mogući financijski učinci također nisu ozbiljni u usporedbi s ukupnim troškovima sustava.
60.
Kao drugi razlog za ograničenje potraživanja vlada Ujedinjene Kraljevine navodi suzbijanje takozvanog moral hazarda, to jest opasnosti od svjesnog poslovno štetnog ponašanja djelatnika na razini uprave. Svijest da su njihova mirovinska prava osigurana kod države i u slučaju insolventnosti društva, ne bi trebala navesti rukovodeće zaposlenike na to da donose visokorizične odluke koje dovode do insolventnosti društva u određenim okolnostima.
61.
No, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, stranke se ne mogu s namjerom prijevare ili zloporabe pozivati na odredbe prava Unije (
27
). U okviru konkretizacije ovog općeg pravnog načela (
28
) članak 10. Direktive 80/987, sada zamijenjen člankom 12. točkom (a) Direktive 2008/94, izričito priznaje pravo država članica da poduzmu potrebne mjere kako bi izbjegle zlouporabe.
62.
Doduše, Ujedinjena Kraljevina uopće ne tvrdi da se u okviru uređenja o ograničenju potraživanja koristila ovlaštenjem iz članka 10. Direktive 80/987, koji je sada zamijenjen člankom 12. Direktive 2008/94. Shodno tomu, utvrđenje sudova država članica o postojanju zloporabnog postupanja primatelja davanja također nije pretpostavka za primjenu nacionalnog uređenja (
29
). No za druge mjere država članica sa samo sličnim ciljevima ne ostaje prostora pokraj izričitog ovlaštenja u Direktivi za suzbijanje konkretnih slučajeva zlouporabe.
63.
U svakom slučaju, uređenje u Zakonu o mirovinama iz 2004. prekoračuje ono što je nužno za suzbijanje moral hazarda (
30
).
64.
S jedne strane, smjelim se čini već temeljni zaključak da će rukovodeći djelatnik s odgovarajuće visokim mirovinskim pravima koji je prijevremeno otišao sam morati s velikom vjerojatnošću preuzeti odgovornost za insolventnost društva. S druge strane, rukovodeći djelatnici, koji su već napunili redovnu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu, uopće nisu obuhvaćeni ograničenjem, čak i ako su možda sudjelovali u riskantnim poduzetničkim odlukama koje su bile jedan od uzročnika poslodavčeve insolventnosti. Tako se cilj koji je Ujedinjena Kraljevina istaknula svakako ne ostvaruje nacionalnim uređenjem na dosljedan i sustavan način (
31
). Naime, dob očito nije prikladan kriterij na temelju kojeg su može utvrditi opasnost od zlouporabe.
65.
Zaključno, nacionalnim se uređenjem rukovodeće djelatnike, koji još nisu napunili starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu, na određeni način općenito sumnjiči, što proturječi temeljnoj zamisli o suzbijanju zlouporaba. Naime, prema sudskoj praksi nedopuštena je općenita presumpcija o postojanju zlouporabe (
32
).
4. Međuzaključak
66.
Na prva dva pitanja treba slijedom toga odgovoriti da članak 8. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da svaki pojedini zaposlenik, osim u slučaju konkretnih zlouporaba u smislu članka 12. točke (a) te direktive, može u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca zahtijevati novčanu naknadu u visini od najmanje 50 % ukupne vrijednosti svojih stečenih ili budućih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
C.
Treće prethodno pitanje
67.
Treće prethodno pitanje tiče se izravne primjenjivosti članka 8. Direktive 2008/94 u glavnom postupku.
68.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalni sudovi moraju osigurati pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz odredaba prava Unije te zajamčiti njihov puni učinak (
33
). Ako su takve odredbe sadržane u direktivi, sudovi država članica dužni su osim toga, kad primjenjuju nacionalno pravo, protumačiti ga u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe direktive kako bi se ostvario cilj propisan direktivom i na taj način ispunili zahtjevi iz članka 288. trećeg stavka UFEU‑a (
34
).
69.
Ako prema stajalištu nacionalnog suda tumačenje u skladu s direktivom nije moguće, odredba direktive može se i izravno primijeniti. To vrijedi u slučaju nepravodobnog ili samo pogrešnog prenošenja za sve odredbe određene direktive koje su sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (o tome pod 1.) ako se na njih može pozivati protiv države (o tome pod 2.) (
35
).
1. Sadržajna bezuvjetnost i dovoljna preciznost odredbe
70.
U predmetu Francovich Sud je konkretno odredio pod kojim se pretpostavkama odredbu može smatrati sadržajno bezuvjetnom i dovoljno preciznom. U skladu s tim, bitna su tri aspekta: prvi, korisnik, drugi, sadržaj prava i, treći, njegov adresat, to jest identitet dužnika iz dotične radnje ili obveze (
36
). Za razliku od predmeta Francovich, u ovom su slučaju ispunjena sva tri kriterija za izravnu primjenu, pri čemu adresat ovdje jasno proizlazi iz nacionalnog propisa o prenošenju (
37
).
–
Korisnici
71.
Iz teksta članka 8. Direktive 2008/94 jasno proizlazi da moraju biti zaštićeni zaposlenici koji su pogođeni insolventnošću svojeg poslodavca. Sud je već odlučio da su korisnici jamstava iz te direktive tako precizno i bezuvjetno određeni direktivom kako se prema sudskoj praksi zahtijeva za izravnu primjenu odredbe (
38
).
–
Sadržaj prava
72.
Doduše, ako se samo promotri tekst članka 8. Direktive, konkretan sadržaj prava koje treba dati zaposlenicima manje je jasan (
39
).
73.
Međutim, Sud je već u predmetu Francovich pojasnio da pravo države da izabere između više mogućih načina ne isključuje mogućnost izravne primjene dotičnih odredaba Direktive (
40
). Dovoljno je već to da se minimalno jamstvo može odrediti na temelju odnosne odredbe (
41
). U tom je smislu Sud u predmetu Webb‑Sämann odlučio da su države članice, iako raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom provedbe članka 8. Direktive 2008/94, ipak obvezne jamčiti zaposlenicima minimum zaštite zahtijevane tom odredbom (
42
).
74.
Precizan sadržaj tog minimalnog jamstva proizlazi nedvojbeno iz sudske prakse Suda donesene u vezi s tom odredbom (
43
). Sudskom je praksom pri tome pojašnjeno i precizirano u kojem smislu i s kojim dosegom treba ili je trebalo shvatiti i primijeniti tu odredbu nakon njezina stupanja na snagu (
44
).
75.
Svrha zahtjeva sadržajne određenosti i bezuvjetnosti odredbe koju treba izravno primijeniti jest zajamčiti pravo koje je provedivo u praksi. U tom smislu Sud u ustaljenoj sudskoj praksi naglašava da odredba mora biti dovoljno precizna da se pojedinac na nju može pozvati te da je sudac može primijeniti (
45
). Za ocjenu je stoga odlučno to proizlazi li precizan sadržaj za subjekta koji primjenjuje pravo nedvojbeno, i to iz same odredbe, iz njezina konteksta i njezine povijesti nastanka (
46
) kao i uz pomoć sudske prakse donesene u vezi s njom (
47
).
76.
Za odgovorne osobe kod PPF‑a bilo je najkasnije od objave presude u predmetu Robins 25. siječnja 2007. jasno da ne smiju primijeniti osnovicu za izračun prema kojoj za određene zaposlenike proizlazi novčana naknada u vrijednosti manjoj od 50 % njihovih stečenih prava (
48
). Umjesto toga je na temelju izravne primjene članka 8. Direktive gornja granica prava na novčanu naknadu morala biti utvrđena na najmanje 50 % stečenih mirovinskih prava.
77.
Posljedično se sadržaj obveze koja proizlazi iz članka 8. Direktive 2008/94 trebalo 19. rujna 2011., kao dana na koji je donesena PPF‑ova odluka o ispitivanju koja je predmet spora (
49
), smatrati bezuvjetnim i dovoljno preciznim.
–
Adresat obveze
78.
Što se tiče adresata obveze, Sud je istaknuo da u okviru članka 8. Direktive državama članicama pripada širok manevarski prostor u pogledu ostvarivanja zaštite. Tako se zaštitu može primjerice zajamčiti izravnim državnim financiranjem, obvezom osiguranja na teret poslodavca ili osnivanjem jamstvene ustanove. (
50
)
79.
Doduše, Sud je u predmetu Gharehveran, također u vezi s pitanjem određenosti adresata, odlučio da se pojedincu mora dopustiti pozivanje na Direktivu ako je država članica u cijelosti iskoristila ovaj manevarski prostor (
51
). Posljedično, država članica mora se pridržavati odluke donesene u okviru prenošenja direktive ako ona predstavlja izvršavanje diskrecijske ovlasti koja pripada državi članici (
52
).
80.
U predmetu Francovich Sud je smatrao da članak 3. Direktive 80/987 u odnosu na određenost adresata nije izravno primjenjiv samo iz razloga što ona uopće nije bila prenesena u dotičnoj državi članici. Tada je Sud odlučio da se Talijansku Republiku ne bi moglo smatrati dužnikom dotične obveze samo zato što ona nije prenijela Direktivu (
53
).
81.
No ovdje je slučaj drugačiji: Ujedinjena Kraljevina donijela je propis za prenošenje Direktive 2008/94 koji samo u pogledu propisanog minimalnog jamstva od 50 % ne ispunjava zahtjeve članka 8. te direktive. Nacionalni propis sadržava, međutim, jasnu odredbu o osobi zaduženoj za provedbu izračuna i osobi koja snosi odgovornost, to jest PPF‑u. Osim toga, donesena su detaljna pravila o financiranju PPF‑a i provedbi dopunskih strukovnih mirovinskih sustava (
54
).
82.
Tako je i adresat obveze, koja proizlazi iz članka 8. Direktive, bezuvjetan i dovoljno određen u ovom slučaju.
2. Pozivanje na izravnu primjenjivost pred državnim tijelima
83.
Priznato je da se pojedinac može pozivati na bezuvjetne i dovoljno precizne odredbe direktive ne samo protiv države članice i svih njezinih upravnih tijela (
55
), nego i protiv tijela ili subjekata koji su pod vlašću ili nadzorom države ili imaju posebne ovlasti (
56
).
84.
Tijelo, neovisno o svojem pravnom obliku, koje je državnom mjerom utvrđeno nadležnim za izvršavanje zadaće od javnog interesa i koje za tu svrhu ima posebne ovlasti šire od onih koje proizlaze iz pravila koja se primjenjuju na odnose između pojedinaca, spada prema ustaljenoj sudskoj praksi među tijela protiv kojih je moguće pozivati se na odredbe direktive koje mogu imati izravni učinak (
57
).
85.
PPF je takvo tijelo. On izvršava zadaću od javnog interesa koja je utvrđena u Direktivi (
58
), a koja se sastoji od toga da se u svakom pojedinačnom slučaju utvrdi konkretna razina zaštite i u određenim okolnostima preuzme odgovornost za potraživanja zaposlenika. Osim toga, on u smislu gore navedene definicije ima posebne ovlasti (
59
) jer od dopunskih strukovnih mirovinskih sustava, koji imaju odobrenje za rad, može ubirati pristojbu te je prema članku 154. Zakona o mirovinama iz 2004. povrh toga ovlašten davati dopunskim strukovnim mirovinskim sustavima nužne naputke u okviru njihova poslovanja. Nadalje, iz rasprave je proizašlo da je kvalifikacija PPF‑a kao državnog tijela nesporna između stranaka.
86.
Nasuprot tomu, direktiva ne može izravno stvarati obveze za pojedinca (
60
).
87.
Iz ovog razloga Ujedinjena Kraljevina ne prihvaća izravnu primjenu članka 8. Direktive 2008/94 u glavnom postupku jer se tu odredbu ne može isticati protiv privatnog tijela kao što je mirovinski sustav T&N.
88.
Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se u glavnom postupku uopće ne radi o ispitivanju može li G. Hamshire od T&N‑a izravno zahtijevati isplatu novčane naknade u iznosu od najmanje 50 % svojih stečenih mirovinskih prava. Umjesto toga, tuženik, odnosno protustranka u okviru žalbe u glavnom postupku jest PPF. Nacionalni sud označava kao predmet spora PPF‑ovo vrednovanje zaštićenih obveza koje prethodi isplati. Ovom se odlukom na obvezujući način utvrđuje iznos novčane naknade koju zaposlenici primaju i u slučaju preuzimanja odgovornosti PPF‑a i u slučaju moguće provedbe izvan PPF‑a.
89.
U glavnom postupku postavlja se stoga samo pitanje može li tijelo kao što je PPF biti obvezano da ponovno izvrši vrednovanje zaštićenih obveza i pri tome izravno primijeni članak 8. Direktive.
90.
Međutim, sada Zakon o mirovinama iz 2004. predviđa da T&N i nadalje ostaje nadležan za isplatu ako u njegovoj imovini postoje dostatna sredstva za dodjelu PPF‑ove novčane naknade koju je država utvrdila. Međutim, zbog toga ne dolazi do izravne primjene odredbe naspram T&N‑a. Umjesto toga, za poseban slučaj viška Zakon o mirovinama iz 2004. predviđa samo priključenje strukovnog mirovinskog sustava PPF‑u jer subvencija nije potrebna. No i u tom slučaju strukovni mirovinski sustav posluje prema naputcima Odbora, pa čak i ako se to odvija izvan PPF‑a. Ako bi nakon revalorizacije zaštićene obveze premašivale postojeću aktivu, PPF bi u svakom slučaju morao preuzeti odgovornost.
91.
Predmet spora u glavnom postupku, kao što se može zaključiti iz zahtjeva za prethodnu odluku i kako je pojašnjeno na raspravi pred Sudom, ograničen je na to da se od PPF‑a zahtijeva izravna primjena članka 8. Direktive prilikom izračuna obveza. U određenim okolnostima, on mora pri tome biti još obvezan da svoju ovlast davanja naputaka T&N‑u izvršava u skladu s pravom Unije.
92.
Posljedično se učinak, koji izračun PPF‑ove novčane naknade eventualno ima u sljedećem koraku na takve dopunske strukovne mirovinske sustave čija su sredstva dostatna i bez subvencije, može označiti samo kao reakcija. On proizlazi iz osobitosti Zakona o mirovinama iz 2004., a ne iz same Direktive. Ako bi se u tome željelo vidjeti negativan učinak za T&N, tada je u sudskoj praksi Suda ipak priznato da nepovoljne posljedice na prava trećih osoba, čak i ako su sigurne, ne opravdavaju sprečavanje pojedinca da se poziva na izravno primjenjivu odredbu direktive protiv države članice (
61
).
93.
Točno je i da bi drugi zaposlenici T&N‑a možda primili dodatne isplate prilikom raspodjele viška koji je nastao uslijed prenisko obračunatih prava G. Hampshirea i drugih tužitelja na novčanu naknadu. Međutim, u tom pogledu valja ukazati na to da se samo ukidanje takve moguće prednosti također ne može shvatiti kao obveza treće osobe na temelju istaknute odredbe direktive (
62
).
V. Zaključak
94.
Stoga predlažem da se na prethodna pitanja odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 8. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da svaki pojedini zaposlenik, osim u slučaju konkretnih zlouporaba u smislu članka 12. točke (a) te direktive, može u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca zahtijevati novčanu naknadu u visini od najmanje 50 % ukupne vrijednosti svojih stečenih ili budućih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
2.
Članak 8. Direktive 2008/94 sadržava obvezu država članica koja je sadržajno bezuvjetna i dovoljno precizna tako da se pojedinac može izravno na nju pozivati pred tijelom kao što je Pension Protection Fund.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački.
(
2
)	Direktiva 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.) koja je zamijenila Direktivu Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 1980., L 283, str. 23.).
(
3
)	Presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 57.), i od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 51.)
(
4
)	Presuda od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 51.)
(
5
)	Presude od 16. srpnja 1992., Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, t. 23.), od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 34. i 37.), i od 21. prosinca 2016., Tele2 Sverige i Watson i dr. (C‑203/15 i C‑698/15, EU:C:2016:970, t. 130.)
(
6
)	Ionako nije prikazano zašto bi trebalo isključiti zahtjev za prethodnu odluku čiji je cilj izravna primjena odredbe prava Unije ako ne postoje pretpostavke za ostvarivanje zahtjeva po osnovi odgovornosti države. Osim toga valja ukazati na to da mjerodavno postupanje države, kojim se moglo prekršiti članak 8. Direktive, nije nastanak insolventnosti 2006., već odluka PPF‑a iz 2011.
(
7
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56)
(
8
)	Presuda od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272)
(
9
)	Presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56), i od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272)
(
10
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 57.)
(
11
)	Presude od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 51.), i od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, t. 35.)
(
12
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 57.)
(
13
)	Stoga se i u izreci presude od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272), smatra bitnim to da tužiteljima ne ostane očuvano najmanje 50 % vrijednosti njihovih potraživanja.
(
14
)	Presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 3.), od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, t. 26.), i od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, t. 31.); vidjeti također uvodnu izjavu 3. Direktive 2008/94.
(
15
)	Vidjeti također članak 11. stavak 1. Direktive 2008/94.
(
16
)	COM(78) 141 final, str. 8. uz članak 7. prijedloga direktive koji u bitnome odgovara članku 8. Direktive.
(
17
)	Presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 38. i sljedeće), od 5. ožujka 1996., Brasserie du Pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 51.), od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 69.)
(
18
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 82.)
(
19
)	S tim u vezi vidjeti točke 11. i 15. ovog mišljenja.
(
20
)	Presuda od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, t. 27.)
(
21
)	COM(78) 141 final, str. 8.
(
22
)	Presude od 17. svibnja 1990., Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, t. 25.), od 1. travnja 2008., Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, t. 45.), kao i moje mišljenje u predmetu Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, t. 33.)
(
23
)	Presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 42. i sljedeće), i od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 42.)
(
24
)	Vidjeti s tim u vezi moje mišljenje u predmetu Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2006:476, t. 71.).
(
25
)	S aspekta prava Unije ova granica jest pravična novčana naknada; vidjeti presudu od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 43. i sljedeća).
(
26
)	S tim u vezi vidjeti točku 50. ovog mišljenja i bilješke 21. i 22.
(
27
)	Presude od 3. prosinca 1974., van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, t. 13.), od 9. ožujka 1999., Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, t. 24.), od 28. srpnja 2016., Kratzer (C‑423/15, ECLI:EU:C:2016:604, t. 37.), i od 22. studenoga 2017., Cussens i dr. (C‑251/16, EU:C:2017:881, t. 27.)
(
28
)	Presude od 22. svibnja 2008., Ampliscientifica i Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, t. 27. i sljedeće), od 5. srpnja 2007., Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, t. 38.), i od 22. studenoga 2017., Cussens i dr. (C‑251/16, EU:C:2017:881, t. 27.)
(
29
)	Prema sudskoj praksi, potrebni su pak konkretni dokazi koji se odnose na pojedinačni slučaj o kojem je riječ; vidjeti primjerice presudu od 18. prosinca 2014., McCarthy i McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, t. 53.).
(
30
)	Prema formuli Suda koja je pri tome razvijena u poreznom pravu, odgovarajuće odredbe moraju biti posebno namijenjene tome da obuhvate slučajeve zlouporabe; vidjeti presude od 12. rujna 2006., Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, t. 55.), i od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, t. 79.).
(
31
)	U vezi s ovim zahtjevom vidjeti presude od 6. studenoga 2003., Gambelli i dr. (C‑243/01, EU:C:2003:597, t. 67.), od 10. ožujka 2009., Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, t. 55.), i od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 78.). Ova sudska praksa, koja se odnosi na temeljne slobode, mora važiti i za odredbe sekundarnog prava (s tim u vezi vidjeti moje mišljenje u predmetu Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:250, t. 66. s bilješkom 46., i u predmetu Komisija/Austrija, C‑187/16, EU:C:2017:578, t. 71.).
(
32
)	Vidjeti u tom smislu presude od 4. ožujka 2004., Komisija/Francuska (C‑334/02, EU:C:2004:129, t. 27.), od 28. listopada 2010., Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, t. 34.), i od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 64.).
(
33
)	U odnosu na direktive vidjeti presude od 9. ožujka 2004., Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 111.), i od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 42.), i općenito presude od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 34.), i od 6. ožujka 2018., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 34.).
(
34
)	Presude od 13. studenoga 1990., Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.), od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 113.), od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 98.), od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 38.), i od 19. travnja 2016., DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 29. i 31.)
(
35
)	Presude od 19. siječnja 1982., Becker (8/81, EU:C:1982:7, t. 17. do 25.), od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 103.), od 24. siječnja 2012., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 33.), i od 15. veljače 2017., British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, t. 13.)
(
36
)	Presuda 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 12.)
(
37
)	S tim u vezi vidjeti t. 78. i sljedeće ovog mišljenja kao i presudu od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, t. 39. do 44.).
(
38
)	Presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 22.), i od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, t. 33.), u vezi s Direktivom 80/987 kao propisom koji je prethodio Direktivi 2008/94.
(
39
)	Ili „osobito nerazumljiv”, kako je to rekao nezavisni odvjetnik M. Bobek u predmetu Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, t. 58.).
(
40
)	Presuda od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 17.)
(
41
)	Vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 19. i sljedeće), od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 105.), i od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 74.).
(
42
)	Presuda od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, t. 35.)
(
43
)	S tim u vezi vidjeti razmatranja pod B. ovog mišljenja.
(
44
)	Vidjeti kao zadnje presude od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, t. 44.), od 19. travnja 2016., Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 40.), i od 22. studenoga 2017., Cussens i dr. (C‑251/16, EU:C:2017:881, t. 41.).
(
45
)	Presude od 19. siječnja 1982., Becker (8/81, EU:C:1982:7, t. 27.), od 26. listopada 2006., Pohl‑Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, t. 41.), i od 1. srpnja 2010., Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 45.)
(
46
)	Vidjeti presude od 17. prosinca 1970., SACE (33/70, EU:C:1970:118, t. 13.), od 4. prosinca 1974., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, t. 12.), i od 19. siječnja 1982., Becker (8/81, EU:C:1982:7, t. 27. i sljedeće).
(
47
)	U vezi s mogućnošću konkretizacije odredbe na temelju sudske prakse, vidjeti presudu od 4. prosinca 1974., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, t. 14.).
(
48
)	U tom je smislu Sud primjerice u presudi od 20. prosinca 2017., Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, t. 45. i sljedeće te 55. i sljedeće) odlučio da se ne smije primjenjivati nacionalna odredba kojom nije osiguran minimum zaštite predviđen člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije. Vidjeti također presudu od 15. listopada 2009., Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, t. 45.).
(
49
)	Stoga nije bitan datum prijave insolventnosti 10. srpnja 2006. Osim toga, prema sudskoj praksi pravo Unije se u svakom slučaju primjenjuje na buduće učinke situacija koje su započele u prošlosti; vidjeti primjerice presudu od 7. studenoga 2013., Gemeinde Altrip i dr. (C‑72/12, EU:C:2013:712, t. 22.), i od 26. ožujka 2015., Komisija/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, t. 32.).
(
50
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 36. i sljedeće)
(
51
)	Presuda od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, t. 44.), u vezi s prethodnom Direktivom 80/987.
(
52
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, t. 40.).
(
53
)	Presuda od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 25.). U predmetu Wagner Miret postojalo je pak samo djelomično prenošenje, zbog čega određena područja uopće nisu bila uređena tako da u tom pogledu nacionalni manevarski prostor također još nije bio iskorišten; vidjeti presudu od 16. prosinca 1993., Wagner Miret (C‑334/92, EU:C:1993:945, t. 16. i sljedeće).
(
54
)	U vezi s ovim kriterijima vidjeti presudu od 18. listopada 2001., Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, t. 41.).
(
55
)	S tim u vezi vidjeti primjerice presude od 19. siječnja 1982., Becker (8/81, EU:C:1982:7, t. 25.), od 8. listopada 1987., Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, t. 7.), od 22. lipnja 1989., Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, t. 31.), i od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 58.).
(
56
)	Presude od 12. srpnja 1990., Foster i dr. (C‑188/89, EU:C:1990:313, t. 18.), od 4. prosinca 1997., Kampelmann i dr. (C‑253/96 do C‑258/96, EU:C:1997:585, t. 46.), i od 10. listopada 2017., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, t. 33.)
(
57
)	Presude od 12. srpnja 1990., Foster i dr. (C‑188/89, EU:C:1990:313, t. 18.), od 24. siječnja 2012., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 39.), i od 10. listopada 2017., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, t. 33.)
(
58
)	U vezi s tim kriterijima vidjeti također presudu od 10. listopada 2017., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, t. 38. i sljedeće).
(
59
)	S tim u vezi vidjeti presude od 12. srpnja 1990., Foster i dr. (C‑188/89, EU:C:1990:313, t. 18.), od 4. prosinca 1997., Kampelmann i dr. (C‑253/96 do C‑258/96, EU:C:1997:585, t. 46.), od 24. siječnja 2012., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 39.), i od 10. listopada 2017., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, t. 38. i sljedeće).
(
60
)	Presude od 14. srpnja 1994., Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, t. 25.), od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 108.), od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 36.), i od 19. travnja 2016., Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 30.)
(
61
)	Vidjeti u tom smislu presude od 26. rujna 2000., Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, t. 49. i sljedeće), od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 57.), od 17. srpnja 2008., Arcor i dr. (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 36.), i od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 48.).
(
62
)	Vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Arcor i dr. (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 38.).