Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 11. prosinca 2025.(1)
Predmet C-791/24
TERVE Production spol. s r. o.
protiv
Intesa Sanpaolo Holding International SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Međunarodna nadležnost sudova – Zamjena odobrenja nacrta ugovora o otkupu dionica sudskom odlukom – Posebna nadležnost – Stvari povezane s ugovorom – Stvari povezane s deliktima ili kvazideliktima – Isključiva nadležnost – Preliminarno pitanje o valjanosti odluke tijela društva”
I.      Uvod
1.        Sudu su upućena prethodna pitanja koja se odnose na međunarodnu nadležnost sudova za sudske sporove u području zaštite manjinskih dioničara koji nisu glasovali za prestanak uvrštavanja na burzu društva u kojem imaju dionice. Naime, slovačkim propisom predviđa se da je nakon odluke o takvom prestanku potrebno objaviti ponudu za preuzimanje i da nakon isteka valjanosti te ponude društvo, ili njegov većinski dioničar koji je umjesto njega objavio ponudu, ima pravo zahtijevati prijenos preostalih dionica. Suprotno tomu, nakon tog isteka valjanosti, manjinski dioničari mogu zahtijevati otkup svojih dionica.
2.        Kako bi Sud odgovorio na ta pitanja, trebat će tumačiti, s jedne strane, članak 7. točke 1. i 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012(2), u kojem se navode pravila o posebnoj nadležnosti za utvrđivanje je li tužba kojom se traži zamjena odobrenja koje je većinski dioničar dao u pogledu nacrta ugovora o otkupu dionica koji su podnijeli manjinski dioničari obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom ili stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima. U ovom ću mišljenju predložiti da se na to pitanje odgovori da je ta tužba obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom u smislu te odredbe.
3.        S druge strane, trebat će odlučiti primjenjuje li se članak 24. točka 2. te uredbe, kojim se predviđa isključiva nadležnost sudova države članice u kojoj društvo ima sjedište kad se osporava valjanost odluka njegovih tijela, na zahtjev za proglašenje ništavosti odluke glavne skupštine u kojoj je odlučeno o prijenosu dionica manjinskih dioničara na temelju prava na prijenos koje je ostvario većinski dioničar ako se odgovorom na taj zahtjev uvjetuje aktivna procesna legitimacija tih manjinskih dioničara. Predložit ću Sudu da na to pitanje odgovori potvrdno ako se nacionalnim propisom omogućuje da nacionalni sud odluči o ništavosti odluke glavne skupštine u odsutnosti predmetnog društva u sudskom postupku o kojem je riječ.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        U uvodnim izjavama 13. i 16. Uredbe br. 1215/2012 navodi se:
„(13)      Među postupcima na koje se primjenjuje ova Uredba i državnim područjima država članica mora postojati povezanost. Sukladno tome, zajednička se pravila o nadležnosti moraju, u načelu, primjenjivati ako tuženik ima domicil u državi članici.
[…]
(16)      Pored domicila tuženika trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti koje se temelje na bliskoj povezanosti između suda i spora ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje bliske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice koji tuženik nije mogao razumno predvidjeti. […]”
5.        U odjeljku 1. poglavlja II. te uredbe, naslovljenom „Opće odredbe”, članak 4. točka 1. glasi kako slijedi:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”
6.        Odjeljak 2. tog poglavlja, naslovljen „Posebna nadležnost”, sadržava članak 7. u čijim se točkama 1. i 2. određuje:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
1.      (a)      u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;
[…]
2.      u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi].”
7.        Odjeljak 6. navedenog poglavlja, naslovljen „Isključiva nadležnost”, sadržava članak 24. Točkom 2. tog članka predviđa se:
„Sljedeći sudovi države članice imaju isključivu nadležnost, neovisno o domicilu stranaka:
[…]
2.      u postupcima čiji je predmet valjanost osnivanja, ništavost ili prestanak trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba ili udruženja fizičkih ili pravnih osoba ili valjanost odluka njihovih tijela, sudovi države članice u kojoj trgovačko društvo, pravna osoba ili udruženje imaju svoje sjedište. Radi utvrđivanja sjedišta, sud primjenjuje svoja pravila međunarodnog privatnog prava.”
B.      Slovačko pravo
8.        Člankom 118.i stavkom 1. zákona č. 566/2001 Z. z. o cenných papieroch a investičných službách a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o cenných papieroch) (Zakon br. 566/2001 o vrijednosnim papirima i investicijskim uslugama te o izmjenama i dopunama određenih zakona (Zakon o vrijednosnim papirima)) od 9. studenoga 2001., u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o vrijednosnim papirima), određuje se da ponuditelj koji je podnio obveznu ponudu za preuzimanje, koja nije djelomična ni uvjetna ponuda, ima pravo zahtijevati da dionice svih drugih dioničara (u daljnjem tekstu: preostali dioničari) društva o kojem je riječ budu prenesene na njega uz primjerenu naknadu (u daljnjem tekstu: obvezno pravo na prijenos) ako je imatelj dionica čija ukupna nominalna vrijednost iznosi barem 95 % temeljnog kapitala predmetnog društva koje nose pravo glasa i koje usto nose barem 95 % prava glasa u predmetnom društvu. Ponuditelj može iskoristiti obvezno pravo na prijenos najkasnije tijekom tri mjeseca od isteka valjanosti ponude za preuzimanje iz prve rečenice, u suprotnom to pravo prestaje.
9.        U skladu s člankom 118.i stavkom 6. Zakona o vrijednosnim papirima, za donošenje odluke glavne skupštine o prijenosu dionica svih preostalih dioničara na ponuditelja potrebna je suglasnost najmanje 95 % glasova svih dioničara društva. Sa sjednice glavne skupštine sastavlja se zapisnik u obliku javnobilježničkog akta. Najkasnije u roku od 30 dana od donošenja odluke glavne skupštine iz prve rečenice uprava društva o kojem je riječ podnosi zahtjev za upis odluke u trgovački registar. Zahtjev za upis u trgovački registar uključuje i odluku o prethodnoj suglasnosti Národne banke Slovenska (Slovačka narodna banka) za ostvarivanje obveznog prava na prijenos, kao i potvrđivanje deponiranja sredstava namijenjenih isplati naknade preostalim dioničarima. Smatra se da je obvezno pravo na prijenos ostvareno u trenutku donošenja odluke glavne skupštine o prijenosu dionica svih preostalih dioničara na ponuditelja.
10.      U skladu s člankom 118.i stavkom 8. Zakona o vrijednosnim papirima, nakon isteka 30 dana od upisa odluke glavne skupštine u trgovački registar u skladu sa stavkom 6. tog članka 118.i, dionice društva o kojem je riječ prenose se s preostalih dioničara na ponuditelja. Prijenos prava vlasništva nad dionicama u smislu prve rečenice pravna je činjenica i upisuje se u zakonski registar vrijednosnih papira na dan prijenosa na temelju naloga za upis prijenosa koji je predmetno društvo predalo Centrálnom depozitáru cenných papierov (Središnji depozitorij vrijednosnih papira, Slovačka) koji vodi izdavanje dionica u registru izdavatelja. Nalogu za upis prijenosa na temelju obveznog prava na prijenos prilaže se odluka glavne skupštine iz članka 118.i stavka 6. tog zakona, prethodna suglasnost Slovačke narodne banke za ostvarivanje obveznog prava na prijenos iz stavka 4. tog članka i izvadak iz trgovačkog registra predmetnog društva nakon upisa odluke glavne skupštine iz stavka 6. navedenog članka.
11.      Člankom 118.j Zakona o vrijednosnim papirima određuje se:
„1.      Ako nastupi jedna od okolnosti iz članka 118.i stavka 1., dioničar koji ima preostale dionice društva o kojem je riječ ima pravo zahtijevati od ponuditelja […] da kupi njegove dionice uz primjerenu naknadu.
2.      Pravo iz stavka 1. taj dioničar može ostvariti najkasnije tijekom tri mjeseca od isteka valjanosti ponude za preuzimanje, u suprotnom to pravo prestaje. Navedeni dioničar ostvaruje to pravo slanjem nacrta ugovora o otkupu dionica. U nacrtu ugovora osobito navodi:
(a)      primjerenu novčanu naknadu ili odgovarajuću naknadu u vrijednosnim papirima koja se zahtijeva,
(b)      rok za odobrenje nacrta ugovora,
(c)      rok i postupak izvršavanja prijenosa vrijednosnih papira.
3.      [Ponuditelj] odobrava nacrt ugovora u roku utvrđenom u nacrtu, a u ostalim slučajevima u roku od deset radnih dana od njegova primitka. Ako obveznik ne odobri nacrt ugovora u tom roku, preostali dioničar može zatražiti od suda zamjenu odobrenja nacrta sudskom odlukom. To pravo mora ostvariti tijekom tri mjeseca od isteka roka iz prve rečenice, u suprotnom to pravo prestaje.
4.      [Ponuditelj] može odmah nakon primitka nacrta ugovora zatražiti od suda nadzor primjerenosti naknade koja se zahtijeva. To pravo prestaje ako nije ostvareno u roku od jednog mjeseca od primitka nacrta ugovora.
Ako iznos naknade nije utvrđen mišljenjem sudskog vještaka, teret dokazivanja primjerenosti predložene naknade snosi preostali dioničar.
5.      Odredbe članka 118.i primjenjuju se mutatis mutandis.”
12.      Na temelju članka 119. stavka 1. Zakona o vrijednosnim papirima, ako glavna skupština dioničara izdavatelja dionica uvrštenih na burzu odluči da dionice koje taj izdavatelj izdaje više neće biti uvrštene na burzu, navedeni izdavatelj dužan je objaviti obveznu ponudu za preuzimanje radi stjecanja svih uvrštenih dionica od dioničara koji nisu glasovali za donošenje odluke o prestanku uvrštavanja tih dionica na glavnoj skupštini ili nisu sudjelovali na toj glavnoj skupštini. U obveznoj ponudi za preuzimanje navodi se da je razlog za njezinu objavu odluka glavne skupštine društva o prestanku uvrštavanja dionica na burzu.
13.      U skladu s člankom 119. stavkom 3. Zakona o vrijednosnim papirima, obveza iz stavka 1. tog članka smatra se ispunjenom ako obveznu ponudu za preuzimanje svih dionica od dioničara koji na glavnoj skupštini nisu glasovali za odluku o prestanku uvrštavanja tih dionica na burzu objavi osoba koja nije izdavatelj navedenih dionica.
14.      U skladu s člankom 119. stavkom 6. Zakona o vrijednosnim papirima, obvezna ponuda za preuzimanje podnesena na temelju stavka 1. tog članka i članka 170. stavka 3. tog zakona može prethoditi ostvarivanju obveznog prava na prijenos u smislu članka 118.i navedenog zakona samo kad je podnositelj ponude za preuzimanje osoba iz članka 119. stavka 3. tog zakona i ako to nije bila ni djelomična ni uvjetna ponuda.
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
15.      Glavna skupština društva VÚB a.s., sa sjedištem u Slovačkoj, 18. prosinca 2020. izglasala je odluku o prestanku uvrštavanja dionica tog društva na burzu.
16.      U skladu sa slovačkim pravom, VÚB-ov većinski dioničar, društvo Intesa Sanpaolo Holding International SA (u daljnjem tekstu: Intesa), sa sjedištem u Luksemburgu, dobrovoljno je preuzeo obvezu izdavatelja, odnosno VÚB-a, da podnese ponudu za preuzimanje dionica od dioničara koji nisu glasovali za odluku o prestanku uvrštavanja dionica na burzu ili nisu sudjelovali na toj glavnoj skupštini. Društvo TERVE Production spol. s r. o. (u daljnjem tekstu: TERVE), sa sjedištem u Slovačkoj, dio je tih preostalih dioničara. Intesa je u svojoj ponudi pojasnila da će se na ugovore o stjecanju dionica koji će se sklopiti na temelju njezine ponude primjenjivati slovačko pravo i da će redovni slovački sudovi biti nadležni za rješavanje sporova koji proizlaze iz te ponude. Glavna skupština VÚB-a (u daljnjem tekstu: druga glavna skupština) 19. travnja 2021. odobrila je prijenos svih dionica VÚB-ovih preostalih dioničara na Intesu.
17.      Tužbom od 18. kolovoza 2021. TERVE je pokrenuo postupak pred Okresným súdom Bratislava V (Općinski sud Bratislava V, Slovačka) kako bi ishodio odluku kojom se zamjenjuje Intesino odobrenje njegova zahtjeva za otkup dionica nakon ponude za preuzimanje. Pozvao se na članak 7. točku 1. i članak 25. Uredbe br. 1215/2012 kako bi opravdao nadležnost slovačkih sudova. Intesa je istaknula prigovor nenadležnosti. Rješenjem od 28. veljače 2022. taj je sud prihvatio Intesin prigovor te se proglasio nenadležnim za odlučivanje o sporu jer među strankama nije postojao ni ugovor ni sporazum kojim mu se dodjeljuje nadležnost.
18.      Rješenjem od 26. listopada 2023. Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi, Slovačka) poništio je pobijanu odluku na temelju bliske povezanosti između, s jedne strane, spora i, s druge strane, slovačkog prava i slovačkih sudova, s obzirom na to da je Intesa dioničar slovačkog društva osnovanog u skladu sa slovačkim pravom, sa sjedištem u Slovačkoj, čiji registar dionica vodi slovački Središnji depozitorij. Odlučio je i da se, s obzirom na to da između stranaka ne postoji ugovorni odnos, ne primjenjuje članak 7. točka 1. podtočka (a) Uredbe br. 1215/2012, nego članak 7. točka 2. te uredbe.
19.      Intesa je podnijela žalbu Najvyššem súdu Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, kako bi osporavala nadležnost slovačkih sudova. Smatra da su, u skladu s načelom iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, nadležni luksemburški sudovi jer se njezino sjedište nalazi u Luksemburgu. Dodaje da se članak 7. točka 1. te uredbe ne može primijeniti jer između TERVE-a i nje ne postoji ugovorni odnos. Pojašnjava da se nadležnost slovačkih sudova ne može temeljiti ni na članku 24. točkama 2. i 4. navedene uredbe jer se postupak ne odnosi ni na jedan od slučajeva taksativno navedenih u tim odredbama. Smatra da obvezna ponuda za preuzimanje nije relevantna za utvrđivanje nadležnih sudova jer nije prihvaćena te joj je isteklo razdoblje valjanosti. Osporava osnovu iz članka 7. točke 2. te uredbe na koju se oslanja Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) jer predmet tužbe podnesene protiv nje nije odgovornost za štetu.
20.      Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da se na temelju sudske prakse Suda koja se odnosi na tumačenje članaka 7. i 24. Uredbe br. 1215/2012 ne mogu riješiti dva problema nastala zbog posebnih okolnosti predmeta. S jedne strane, cilj je postupka ishoditi odluku kojom se zamjenjuje Intesina izjava volje, u okviru obveznog prava na otkup dionica koje je iskoristio TERVE, nakon što je Intesa dobrovoljno podnijela ponudu za preuzimanje. S druge strane, TERVE postavlja pitanje o ništavosti ili nepostojanju odluke druge glavne skupštine VÚB-a kojom se odobrava prijenos svih preostalih dionica.
21.      U tim okolnostima Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 7. točku 1. Uredbe [br. 1215/2012] tumačiti na način da tužbu za zamjenu odobrenja tužiteljeva nacrta ugovora o otkupu dionica sudskom odlukom treba smatrati tužbom u ‚stvarima povezanim s ugovorom’?
2.      U slučaju niječnog ugovora na prvo pitanje, treba li članak 7. točku 2. Uredbe [br. 1215/2012] tumačiti na način da tužbu za zamjenu odobrenja tužiteljeva nacrta ugovora o otkupu dionica sudskom odlukom treba smatrati tužbom u stvarima povezanim s ‚deliktima ili kvazideliktima’?
3.      Treba li članak 24. točku 2. Uredbe [br. 1215/2012] tumačiti na način da se primjenjuje i u glavnom postupku s obzirom na to da tužitelj zahtijeva da sud u glavnom postupku razmotri kao preliminarno pitanje njegov prigovor prema kojem je odluka glavne skupštine kojom se daje suglasnost za prijenos dionica preostalih dioničara (uključujući tužiteljeve) na tuženika nepostojeća ili ništava?”
IV.    Analiza
A.      Uvodne napomene
1.      Uvodne napomene o Uredbi br. 1215/2012
22.      Podsjećam na to da je Sud već odlučio da, s obzirom na to da se Uredbom br. 1215/2012 zamjenjuje Uredba (EZ) br. 44/2001(3), tumačenje Suda u vezi s tom uredbom vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012, kad se odredbe tih instrumenata prava Unije mogu smatrati istovjetnima. To je osobito slučaj s člankom 5. točkom 1. Uredbe br. 44/2001 i člankom 7. točkom 1. Uredbe br. 1215/2012(4), ali i s člankom 22. točkom 2. Uredbe br. 44/2001 te člankom 24. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012.
23.      Usto, Uredbom br. 1215/2012 nastoje se ujednačiti pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima pomoću iznimno predvidivih pravila o nadležnosti i da je stoga njezin cilj pravna sigurnost koja se sastoji od pojačane pravne zaštite osoba s domicilom u Europskoj uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen(5).
24.      Stoga se člankom 4. te uredbe uspostavlja načelo nadležnosti sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil. Sud je pojasnio da pravila o posebnoj ili isključivoj nadležnosti, koja su iznimke od tog načela, treba tumačiti usko i ne šire nego što to zahtijeva njihov cilj(6).
2.      Uvodne napomene o obveznim pravima na prijenos i otkup u slovačkom pravu
25.      U skladu sa Zakonom o vrijednosnim papirima, ako osoba koja nije izdavatelj podnese ponudu za preuzimanje, koja nije ni djelomična ni uvjetna, svih dionica uvrštenih na burzu umjesto izdavatelja, nakon odluke glavne skupštine o prestanku uvrštavanja dionica na burzu, ta osoba ima pravo zahtijevati, ako ima barem 95 % dionica koje nose pravo glasa i 95 % prava glasa, da joj se sve preostale dionice drugih dioničara prenesu u zamjenu za primjerenu naknadu.
26.      Kako bi taj dioničar ostvario to obvezno pravo na prijenos, on tijekom tri mjeseca od isteka valjanosti ponude za preuzimanje treba ishoditi suglasnost najmanje 95 % glasova glavne skupštine za prijenos dionica preostalih dioničara na njega. U roku od 30 dana od tog glasovanja uprava podnosi zahtjev za upis u trgovački registar te mu prilaže prethodnu suglasnost Slovačke narodne banke i dokaz o deponiranju sredstava namijenjenih isplati primjerene naknade preostalim dioničarima. Nakon isteka novog roka od 30 dana od upisa u trgovački registar, društvo predaje nalog za to da se u Središnji depozitorij vrijednosnih papira upiše prijenos preostalih dionica na ponuditelja. Tom nalogu prilaže se odluka glavne skupštine o prijenosu, prethodna suglasnost Slovačke narodne banke i izvadak iz trgovačkog registra.
27.      Kako bi se nadoknadio mogući propust ponuditelja ponude za preuzimanje, Zakonom o vrijednosnim papirima predviđa se da preostali dioničari u istom roku od tri mjeseca od isteka valjanosti te ponude mogu zahtijevati od tog ponuditelja otkup svojih dionica u zamjenu za primjerenu naknadu. Ti dioničari trebaju poslati nacrt ugovora o otkupu dionica u kojem se utvrđuju primjerena naknada, rok za odobrenje te rok i postupak za izvršenje prijenosa dionica. Ako se nacrt ne odobri u predviđenom roku ili u roku od deset radnih dana, dioničari mogu zatražiti od suda zamjenu odobrenja sudskom odlukom.
28.      U tom je zakonodavnom kontekstu Intesa dobrovoljno podnijela ponudu za preuzimanje umjesto VÚB-a te je nakon isteka roka od tri mjeseca iskoristila svoje obvezno pravo na prijenos koje se ostvarilo prijenosom preostalih dionica na nju. Istodobno je TERVE, kako bi ostvario svoje obvezno pravo na otkup, dostavio Intesi nacrt ugovora o otkupu dionica koji Intesa nije prihvatila. Intesa je svoje odbijanje obrazložila činjenicom da su joj, s obzirom na to da TERVE nije prihvatio njezin obvezni nacrt ugovora o prijenosu u obvezujućem roku od tri mjeseca, prenesene njegove preostale dionice i da TERVE stoga više nema aktivnu procesnu legitimaciju kao dioničar te da je izgubio mogućnost odobravanja obvezne ponude za prijenos.
B.      Pitanja o posebnoj nadležnosti predviđenoj člankom 7. Uredbe br. 1215/2012
29.      Prvim i drugim prethodnim pitanjem, koja je moguće razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita Sud je li tužba za zamjenu odobrenja obveznog nacrta ugovora o otkupu dionica sudskom odlukom, koja je podnesena protiv dioničara koji je umjesto izdavatelja podnio ponudu za preuzimanje nakon odluke o prestanku uvrštavanja izdavateljevih dionica na burzu, obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom u smislu članka 7. točke 1. Uredbe br. 1215/2012 ili stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima u smislu članka 7. točke 2. te uredbe.
30.      Sud je odlučio da pojmove „stvar[i] povezan[e] s ugovorom” i „stvar[i] povezan[e] s deliktima ili kvazideliktima” treba tumačiti autonomno, prije svega uzimajući u obzir sustav i ciljeve te uredbe, kako bi se osigurala njezina ujednačena primjena u svim državama članicama. Stoga se ti pojmovi ne mogu shvatiti na način da upućuju na kvalifikaciju koja se prema mjerodavnom nacionalnom pravu primjenjuje na pravni odnos o kojem je riječ pred nacionalnim sudom(7).
31.      Sud je dodao da pojam „[stvari] povezan[e] s deliktima ili kvazideliktima”, u smislu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, obuhvaća svaki zahtjev koji je usmjeren na utvrđivanje tuženikove odgovornosti i koji nije povezan sa „stvarima povezanim s ugovorom”, u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) te uredbe, s obzirom na to da se ne temelji na pravnoj obvezi koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi(8).
32.      Budući da Sud pojam „stvar[i] povezan[e] s deliktima ili kvazideliktima” smatra pojmom koji se primjenjuje samo kad nije primjenjiv pojam „stvar[i] povezan[e] s ugovorom”, svoje ću ispitivanje započeti potonjim pojmom.
33.      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se člankom 7. točkom 1. podtočkom (a) Uredbe br. 1215/2012 ne zahtijeva sklapanje ugovora, nego se, suprotno tomu, pretpostavlja utvrđenje pravne obveze koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi(9).
34.      Sud je dodao četiri pojašnjenja koja mi se čine važnima za odgovor na pitanja postavljena u ovom slučaju.
35.      Na prvom mjestu, Sud je priznao da u svrhu utvrđivanja nadležnog suda statute društva treba smatrati ugovorom kojim se istodobno uređuju odnosi među dioničarima i odnosi između dioničara i društva koje oni osnivaju(10). Rasuđivanje je proširio, s jedne strane, na slučaj članova udruge, s obzirom na to da članstvo u udruzi između članova stvara uske veze kakve postoje među ugovornim stranama(11), i, s druge strane, na slučaj suvlasnika, s obzirom na to da svaki suvlasnik, nakon što postane i ostane suvlasnik nekretnine, prihvaća da se na njega primjenjuje ukupnost odredbi akta kojim se uređuje dotična suvlasnička zajednica kao i odluke koje donosi glavna skupština suvlasnika te nekretnine(12).
36.      Na drugom mjestu, Sud je priznao da se pravilo o posebnoj nadležnosti u stvarima povezanim s ugovorom iz članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 temelji na predmetu tužbe, a ne na identitetu stranaka(13). Iz toga je zaključio da je paulijanska tužba, kada je podnesena na temelju prava na potraživanje koja proizlaze iz obveza nastalih sklapanjem ugovora, obuhvaćena pojmom „stvar[i] povezan[e] s ugovorom” i da bi stoga uz osnovu tuženikova domicila trebala postojati i osnova propisana člankom 7. točkom 1. podtočkom (a) Uredbe br. 1215/2012, koja u pogledu ugovorne prirode odnosa između vjerovnika i dužnika ispunjava kako zahtjev pravne sigurnosti i predvidljivosti tako i cilj dobrog sudovanja(14). U presudi od 4. listopada 2018., Feniks(15), Sud je zaključio da vjerovnik u svrhu utvrđivanja nadležnog suda može odabrati mjesto izvršenja konkretne obveze(16). Osim toga, u području zračnog prijevoza putnika, Sud je odlučio da se, s obzirom na to da se člankom 5. stavkom 3. drugom rečenicom Uredbe (EZ) br. 261/2004(17) predviđa da će se u slučajevima kada stvarni zračni prijevoznik koji nema ugovor s putnikom ispunjava obveze propisane tom uredbom smatrati da to radi u ime osobe koja ima ugovor s predmetnim putnikom, mora smatrati da taj prijevoznik obavlja obveze koje je slobodnom voljom preuzeo prema suugovaratelju predmetnih putnika. Izvor tih obveza jest ugovor o zračnom prijevozu(18). Iz toga je zaključio da pojam „stvar[i] povezan[e] s ugovorom” obuhvaća tužbu radi naknade štete zbog dužeg kašnjenja povezanog leta koju su na temelju navedene uredbe podnijeli putnici u zračnom prijevozu protiv stvarnog zračnog prijevoznika koji nije njihov suugovaratelj(19).
37.      Na trećem mjestu, Sud je priznao da obveza u „stvarima povezanim s ugovorom” može imati dvojnu zakonsku i ugovornu osnovu. Stoga je odlučio da, iako je članstvo u suvlasničkoj zajednici zakonski propisano, ipak se pojedinosti upravljanja zajedničkim dijelovima nekretnine o kojoj je riječ prema potrebi uređuju ugovorom te do članstva u suvlasničkoj zajednici dolazi aktom dobrovoljnog stjecanja etažnog vlasništva, uključujući suvlasničkih dijelova na tim zajedničkim dijelovima nekretnine, tako da se obveza suvlasnika prema suvlasničkoj zajednici mora smatrati pravnom obvezom koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi(20).
38.      Na četvrtom mjestu, Sud je odlučio da pojam „stvar[i] povezan[e] s ugovorom” obuhvaća slučaj tužbe kojom se od poduzetnika prodavatelja u sudskom postupku zahtijeva da dodijeli navodno osvojenu nagradu koju je taj poduzetnik odbio isplatiti jer se ta tužba temelji upravo na obećanju sporne nagrade i jer se navodni korisnik poziva na neizvršenje tog obećanja kako bi opravdao svoju tužbu(21).
39.      Prema mojem mišljenju, taj pregled sudske prakse treba omogućiti Sudu da predmet tužbe koju je TERVE podnio protiv Intese kvalificira kao „stvar[i] povezan[e] s ugovorom”.
40.      Naime, ta su dva društva dioničari istog društva, VÚB-a, a postupak ponude za preuzimanje koji dovodi do obveznog prava na prijenos ili obveznog prava na otkup namijenjen je zaštiti pravâ manjinskih dioničara u slučaju odluke o prestanku uvrštavanja dionica na burzu. Zbog tog razloga, obvezu podnošenja ponude za preuzimanje u načelu ima izdavatelj dionica, koji ima ugovorni odnos sa svojim dioničarima.
41.      Usto, Intesa je dobrovoljno odlučila podnijeti takvu ponudu umjesto izdavatelja, odnosno VÚB-a, čiji su odnosi s njegovim dioničarima ugovorne prirode. Bilo bi nedosljedno da za spor koji se odnosi na pravo manjinskog dioničara da ustupi svoje dionice u slučaju prestanka njihova uvrštavanja na burzu u ovom slučaju budu nadležni slovački ili luksemburški sudovi, ovisno o Intesinoj odluci hoće li podnijeti ponudu za preuzimanje. Također bi bilo nedosljedno da, ako se obvezna prava na prijenos i otkup ostvaruju u istom roku i osporavaju, za sporove budu nadležni sudovi koji se nalaze u različitim državama članicama, u slučaju da dioničar koji podnosi ponudu za preuzimanje ima sjedište u državi članici različitoj od one u kojoj izdavatelj ima sjedište.
42.      Usto, činjenicom da se obveza podnošenja ponude za preuzimanje u slučaju prestanka uvrštavanja dionica na burzu, koje dovodi do obveznih prava na prijenos i otkup, temelji na zakonu ne može se dovesti u pitanje kvalifikacija obveze koja proizlazi iz stvari povezanih s ugovorom. Naime, kao što sam to prethodno naveo(22), takva obveza može imati ugovornu i zakonsku osnovu. Međutim, zakonska obveza primjenjuje se samo zato što postoji ugovorna obveza. U ovom su slučaju VÚB-ovi dioničari glasovali o prestanku uvrštavanja dionica na burzu, što je podrazumijevalo zakonsku obvezu podnošenja ponude za preuzimanje. Nakon toga je Intesa, kao dioničar koji drži barem 95 % dionica s pravom glasa i 95 % prava glasa, dobrovoljno podnijela tu ponudu umjesto VÚB-a, zbog čega je imala zakonsku obvezu ostvarivanja prava na prijenos ili primjene prava na otkup.
43.      Naposljetku, odbijanje ispunjenja zakonske obveze ne znači da nije riječ o stvarima povezanim s ugovorom. Stoga činjenica da je Intesa, koja je slobodnom voljom pristala na podnošenje ponude za preuzimanje, odbila prihvatiti TERVE-ov obvezan zahtjev za otkup ne znači da osnova za njegov zahtjev nije obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom.
44.      Iz prethodno navedenog proizlazi da je ta TERVE-ova tužba koju je podnio protiv Intese obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom, a ne stvarima povezanim s deliktima u smislu Uredbe br. 1215/2012.
45.      Stoga sudu koji je uputio zahtjev valja odgovoriti da članak 7. točku 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je tužba koju je manjinski dioničar podnio kako bi se sudskom odlukom zamijenilo odobrenje nacrta ugovora o otkupu dionica koje daje dioničar koji je umjesto izdavatelja podnio ponudu za preuzimanje nakon odluke glavne skupštine dioničara o prestanku uvrštavanja dionica na burzu obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom.
C.      Pitanje o isključivoj nadležnosti predviđenoj člankom 24. Uredbe br. 1215/2012
46.      Trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 24. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da se primjenjuje na zahtjev kojim se osporava valjanost odluke glavne skupštine o odobrenju prijenosa preostalih dionica na većinskog dioničara nakon ponude za preuzimanje koju je taj dioničar dobrovoljno podnio umjesto izdavatelja, ako je taj zahtjev preliminaran u odnosu na zahtjev kojim se traži da se odobrenje obveznog nacrta ugovora o otkupu dionica koje daje većinski dioničar zamijeni sudskom odlukom.
47.      Kao i Komisija, smatram da je to pitanje relevantno samo ako, u skladu sa slovačkim pravom, sud kojem je podnesen zahtjev kojim se traži da se odobrenje obveznog nacrta ugovora o otkupu dionica koje daje većinski dioničar zamijeni sudskom odlukom može odlučiti o valjanosti odluke glavne skupštine a da društvo čija se odluka osporava pritom nije stranka u sporu.
48.      Ako je to slučaj, predlažem sljedeću analizu.
49.      Podsjećam na to da se člankom 24. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 isključiva nadležnost sudova države članice u kojoj trgovačka društva ili pravne osobe imaju sjedište predviđa „u postupcima čiji je predmet valjanost osnivanja, ništavost ili prestanak trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba ili udruženja fizičkih ili pravnih osoba ili valjanost odluka njihovih tijela”.
50.      U ovom je slučaju riječ o pojmu „valjanost odluke tijela društva”, za koji se od Suda već tražilo da utvrdi njegov doseg tumačenjem članka 22. točke 2. Uredbe br. 44/2001, čije su odredbe preuzete u članku 24. točki 2. Uredbe br. 1215/2012(23).
51.      U tu je svrhu Sud podsjetio na to da je temeljni cilj članka 22. točke 2. Uredbe br. 44/2001 centralizirati nadležnost kako bi se izbjegle proturječne odluke o valjanosti odluka tijela društava(24). To se centraliziranje predviđa pred sudovima države članice u kojoj društvo ima sjedište jer su ti sudovi u najboljem položaju da odluče o takvim sporovima, posebice zbog toga što se formalnosti objavljivanja u vezi s društvom i njegovim odlukama odvijaju u toj državi. Takva isključiva nadležnost dodjeljuje se u interesu dobrog sudovanja(25).
52.      Stoga je nedvojbeno da bi slovački sudovi bili nadležni ako bi TERVE protiv VÚB-a podnio tužbu za proglašenje ništavosti odluke druge glavne skupštine.
53.      Međutim, s obzirom na to da je ta isključiva nadležnost iznimka od općeg pravila o nadležnosti iz članka 4. Uredbe br. 1215/2012, treba je usko tumačiti(26).
54.      To usko tumačenje dovodi do zaključka da članak 24. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se odnosi samo na sporove čiji je glavni predmet povezan s valjanošću odluka njihovih tijela(27).
55.      Slijedom toga, valja analizirati može li, u okviru tužbe za zamjenu odobrenja obveznog nacrta ugovora o otkupu dionica sudskom odlukom, preliminarno pitanje o valjanosti odluke glavne skupštine, kojom je odlučeno o prijenosu preostalih dionica na ponuditelja koji je ostvario pravo na prijenos, predstavljati glavni predmet spora.
56.      Naime, TERVE-ova aktivna procesna legitimacija izravno ovisi o valjanosti odluke druge glavne skupštine jer se, ako je ta odluka ništava, prijenos dionica na Intesu dovodi u pitanje, a TERVE je i dalje VUB-ov dioničar. Suprotno tomu, ako je ta odluka valjana, TERVE je izgubio svojstvo dioničara i više ne može ostvariti svoje obvezno pravo na otkup.
57.      Stoga smatram da je valjanost odluke druge glavne skupštine neophodna pretpostavka za to da TERVE podnese tužbu u svrhu zamjene Intesina odobrenja njegova nacrta ugovora o otkupu preostalih dionica sudskom odlukom(28). Upravo se na toj odluci temelji obvezno pravo na otkup koje imaju preostali dioničari. Stoga nije riječ o slučaju u kojem je navodna ništavost odluka tijela društva akcesorna u odnosu na glavni predmet zahtjeva(29). Slijedom toga, slovački sudovi nadležni su na temelju isključive nadležnosti predviđene člankom 24. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012.
58.      Sud je također pojasnio da centraliziranje nadležnosti u korist sudova iz mjesta sjedišta društva kad se osporava valjanost odluka njegovih tijela, radi izbjegavanja proturječnih odluka(30), omogućuje postizanje ciljeva iznimno predvidljivih pravila o nadležnosti i pravne sigurnosti(31).
59.      Stoga se može uzeti u obzir državna pripadnost društva čija su tijela donijela odluku koja se osporava, pravo primjenjivo na akte i formalnosti vezane uz spornu glavnu skupštinu, jezik kojim se koristi(32) te primjenjivo materijalno pravo(33). U predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku VÚB ima slovačku državnu pripadnost te se na glavnu skupštinu primjenjuje slovačko pravo, u pogledu formalnosti i u pogledu materijalnog prava. Tako može nastati bliska veza između spora i slovačkih sudova, što je u skladu s načelom dobrog sudovanja(34).
60.      Sud je također uzeo u obzir, na temelju usklađenosti s ciljevima predvidljivosti i pravne sigurnosti, u sličnom predmetu u kojem se osporavala otpremnina ponuđena u zamjenu za obvezni prijenos dionica manjinskih dioničara društva na njegova većinskog dioničara, da je taj većinski dioničar trebao biti spreman na to da će nadležan biti sud iz mjesta sjedišta društva(35). Smatram da činjenica da je Intesa u svojem nacrtu ugovora o prijenosu dionica, nakon kojeg je uslijedila odluka druge glavne skupštine o prijenosu preostalih dionica čija se valjanost osporava, navela da će se na ugovore o stjecanju dionica koji iz njega proizlaze primjenjivati slovačko pravo i da će biti u nadležnosti slovačkih sudova može potvrditi da je to društvo trebalo očekivati da će biti tuženo pred slovačkim sudovima.
61.      Stoga, za razliku od činjenica koje su dovele do donošenja presude od 12. svibnja 2011., BVG(36), u kojoj se na isključivu nadležnost iz članka 24. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 pozivalo u potporu nenadležnosti koju je u obrani istaknulo društvo koje se pozvalo na ništavost vlastitih odluka, u ovom se predmetu na ništavost odluka tijelâ društva poziva u tužbi.
62.      S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se sudu koji je uputio zahtjev odgovori da članak 24. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se primjenjuje na zahtjev, čak i ako je preliminaran, kojim se osporava valjanost odluke glavne skupštine o odobrenju prijenosa preostalih dionica na većinskog dioničara nakon ponude za preuzimanje koju je taj dioničar dobrovoljno podnio umjesto izdavatelja, ako je taj zahtjev neophodna pretpostavka za glavni zahtjev kojim se traži da se sudskom odlukom zamijeni odobrenje obveznog nacrta ugovora o otkupu koji je podnio manjinski dioničar, koje daje većinski dioničar.
V.      Zaključak
63.      S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odgovori na sljedeći način:
1.      Članak 7. točku 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
treba tumačiti na način da je:
tužba koju je manjinski dioničar podnio kako bi se sudskom odlukom zamijenilo odobrenje nacrta ugovora o otkupu dionica koje daje dioničar koji je umjesto izdavatelja podnio ponudu za preuzimanje nakon odluke glavne skupštine dioničara o prestanku uvrštavanja dionica na burzu obuhvaćena stvarima povezanim s ugovorom.
2.      Članak 24. točku 2. Uredbe br. 1215/2012
treba tumačiti na način da se:
primjenjuje na zahtjev, čak i ako je preliminaran, kojim se osporava valjanost odluke glavne skupštine o odobrenju prijenosa preostalih dionica na većinskog dioničara nakon ponude za preuzimanje koju je taj dioničar dobrovoljno podnio umjesto izdavatelja, ako je taj zahtjev neophodna pretpostavka za glavni zahtjev kojim se traži da se sudskom odlukom zamijeni odobrenje obveznog nacrta ugovora o otkupu koji je podnio manjinski dioničar, koje daje većinski dioničar.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL 2025./90143, L i SL 2025./90335, L)
3      Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)
4      Vidjeti presudu od 14. rujna 2023., EXTÉRIA (C-393/22, EU:C:2023:675, t. 23. i navedena sudska praksa).
5      Vidjeti presudu od 28. studenoga 2024., VariusSystems (C-526/23, EU:C:2024:985 t. 15.).
6      Kad je riječ o članku 7. Uredbe br. 1215/2012, vidjeti presudu od 28. studenoga 2024., VariusSystems (C-526/23, EU:C:2024:985). Kad je riječ o članku 24. te uredbe, vidjeti presudu od 7. ožujka 2018., E.ON Czech Holding (C-560/16, u daljnjem tekstu: presuda E.ON Czech Holding, EU:C:2018:167, t. 27.).
7      Vidjeti presudu od 25. ožujka 2021., Obala i lučice (C-307/19, EU:C:2021:236, t. 82. i navedena sudska praksa).
8      Vidjeti presudu od 25. ožujka 2021., Obala i lučice (C-307/19, EU:C:2021:236, t. 83. i navedena sudska praksa).
9      Vidjeti presude od 28. siječnja 2015., Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, t. 39.) i od 8. svibnja 2019., Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, t. 23. do 25.).
10      Kad je riječ o Konvenciji o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanoj u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (SL 1998., C 27, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa), koja je zamijenjena Uredbom br. 44/2001 (vidjeti točku 22. ovog mišljenja), vidjeti presudu od 10. ožujka 1992., Powell Duffryn (C-214/89, EU:C:1992:115, t. 16.).
11      Vidjeti presudu od 8. svibnja 2019., Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, t. 26. i navedena sudska praksa).
12      Vidjeti presudu od 8. svibnja 2019., Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, t. 29. i navedena sudska praksa).
13      Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, t. 48. i navedena sudska praksa).
14      Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, t. 44.).
15      C-337/17, EU:C:2018:805
16      Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, t. 46.).
17      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila o naknadi i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja letova te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravci SL 2019., L 119, str. 202., SL 2024./90763, L i SL 2025./90784, L)
18      Vidjeti presudu od 7. ožujka 2018., flightright i dr. (C-274/16, C-447/16 i C-448/16, EU:C:2018:160, t. 62. i 63.).
19      Vidjeti presudu od 7. ožujka 2018., flightright i dr. (C-274/16, C-447/16 i C-448/16, EU:C:2018:160, t. 65. i t. 2. izreke).
20      Vidjeti presudu od 8. svibnja 2019., Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, t. 27.).
21      Vidjeti presudu od 20. siječnja 2005., Engler (C-27/02, EU:C:2005:33, t. 57. i 58.).
22      Vidjeti točku 37. ovog mišljenja.
23      Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.
24      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 31. i navedena sudska praksa).
25      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 32. i navedena sudska praksa).
26      Vidjeti točku 24. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u bilješki 6.
27      Vidjeti, po analogiji s člankom 22. točkom 2. Uredbe br. 44/2001, presudu od 12. svibnja 2011., BVG (C-144/10, EU:C:2011:300, t. 44. i t. 43., u kojoj se citira izvješće P. Jenarda o Konvenciji iz Bruxellesa (SL 1979., C 59, str. 1.) (vidjeti bilješku 10. ovog mišljenja), čiji su zaključci po analogiji relevantni za analizu Uredbe br. 1215/2012).
28      Vidjeti po analogiji s valjanošću patenta kao neophodne pretpostavke u okviru svih tužbi zbog povrede presudu od 12. svibnja 2011., BVG (C-144/10, EU:C:2011:300, t. 46.).
29      Vidjeti presudu od 2. listopada 2008., Hassett i Doherty (C-372/07, EU:C:2008:534).
30      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 31.).
31      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 28.).
32      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 40.).
33      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 41.).
34      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 42.).
35      Vidjeti presudu E.ON Czech Holding (t. 43.).
36      C-144/10, EU:C:2011:300