62023CJ0343
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
16 април 2026 година (
*1
)
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Правилник за длъжностните лица на Европейския съюз — Член 24 — Искане за съдействие — Член 12a — Понятието „психически тормоз“ — Пасивен или колективен тормоз — Отхвърляне на искане за съдействие — Жалба за отмяна и искане за обезщетение“
По дело C‑343/23 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 31 май 2023 г.,
Jean-Marc Colombani, с местожителство в Одергем (Белгия), представляван от N. de Montigny, avocate,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Европейска служба за външна дейност (ЕСВД), представлявана от A. Ireland и R. Spáč, подпомагани от L. Lence de Frutos, abogada, и de M. Troncoso Ferrer, avocat,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: K. Jürimäe, председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от втори състав, F. Schalin, M. Gavalec и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си г‑н Jean-Marc Colombani иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 22 март 2023 г., Colombani/ЕСВД (T‑113/22, наричано по-нататък обжалваното съдебно решение, EU:T:2023:154), с което този съд отхвърля жалбата му по член 270 ДФЕС, от една страна, за отмяна на решението на Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) от 15 юни 2021 г., с което искането му за съдействие, подадено на 18 февруари 2021 г. на основание член 24 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“), е частично отхвърлено (наричано по-нататък „решението за частично отхвърляне на искането за съдействие“), както и на сключеното на 9 февруари 2021 г. между страните споразумение за доброволно уреждане на спора (наричано по-нататък „споразумението“) и на имплицитното решение за повишаването на жалбоподателя в степен AD 14 със задна дата, считано от 1 януари 2018 г., за което същият е узнал от изпратения му фиш за заплата за май 2021 г., и от друга страна, за присъждане на обезщетение за претърпените от него поради поведението на ЕСВД имуществени и неимуществени вреди.
Правна уредба
2
Член 12а от Правилника за длъжностните лица предвижда:
„1.   Длъжностните лица се въздържат от всяка форма на психически или сексуален тормоз.
2.   Длъжностното лице, което е станало жертва на психически или сексуален тормоз, не може да претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията. Длъжностно лице, което даде показания относно психически или сексуален тормоз, не може да претърпи […] никакви неблагоприятни последици от страна на институцията, при условие че е действало добросъвестно.
3.   „Психически тормоз“ означава всяко непристойно поведение, осъществявано през определен период от време, многократно или систематично, и изразено чрез физически действия, писмено или устно, с жестове или други действия, извършени умишлено, които могат да уронят личността, достойнството или накърнят физическата или психологическата цялост на друго лице.
[…]“.
3
Член 24 от Правилника за длъжностните лица има следния текст:
„[Европейският съюз] оказва съдействие на всяко длъжностно лице, по-специално в производства срещу всяко лице, отправящо заплахи, обиди или клеветнически действия или твърдения, или нападение срещу личността или имуществото, на които длъжностното лице или член от неговото семейство е подложено поради длъжността, която заема, или служебните му задължения.
Т[ой] дълж[и] солидарно обезщетение на длъжностното лице за вредите, претърпени от него в такива случаи, доколкото длъжностното лице само не е причинило умишлено или с груба небрежност вреди и не е успяло да получи обезщетение от виновния“.
Обстоятелства, предхождащи спора
4
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени в точки 2—20 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„2
Жалбоподателят е длъжностно лице на ЕСВД.
3
Той започва професионалния си живот във френската дипломатическа служба. На 1 май 1990 г. постъпва на служба в Комисията на Европейските общности. През септември 2010 г. е назначен в ЕСВД, където до февруари 2015 г. е асистент на изпълнителния генерален секретар A. Между март 2015 г. и август 2016 г. жалбоподателят първо е асистент, а след това — съветник на изпълнителния генерален секретар B. На 1 юни 2016 г. той е назначен за съветник на изпълнителния генерален секретар C. От 1 януари 2017 г. изпълнява функциите на съветник на заместник-генералния секретар, отговарящ за общата политика за сигурност и отбрана (ОПСО) и за реакцията при кризи, а именно най-напред D, а от 1 май 2020 г. — E.
4
Тъй като името му не е включено в списъка на длъжностните лица, предложени за повишаване в степен AD 14 в рамките на процедурата по повишаване за 2017 г., жалбоподателят подава жалба пред Общия съд, с която оспорва решението на ЕСВД от 9 ноември 2017 г. да не го повиши. С решение от 10 октомври 2019 г., Colombani/ЕСВД (T‑372/18, […] EU:T:2019:734), Общият съд отменя това решение на ЕСВД със съображението, че общите изпълнителни разпоредби, приложени от тази служба в процедурата по повишаване за 2017 г., са незаконосъобразни, тъй като не позволяват съпоставителна и обективна преценка на заслугите на длъжностните лица.
5
На 6 август 2020 г. жалбоподателят сезира Общия съд с жалба за отмяна на решението, с което според жалбоподателя ЕСВД не се e съобразила с решение от 10 октомври 2019 г., Colombani/ЕСВД (T‑372/18, […] EU:T:2019:734), както и на решенията за отхвърляне на кандидатурите му за длъжностите ръководител на делегация на Европейския съюз в Корея, Узбекистан и Северна Македония. Той иска също така отмяна на решението на ЕСВД да не му предостави достъп до свързаните с тези процедури документи, и в частност до сравнителните данни за кандидатите, избрани в процедурата за предварителен подбор. С определение от 12 февруари 2021 г., Colombani/ЕСВД (T‑507/20, […] EU:T:2021:95), това дело е заличено от регистъра на Общия съд вследствие на [споразумението].
6
Съгласно текста на споразумението ЕСВД се е задължила да повиши жалбоподателя в степен AD 14, стъпка 1 със задна дата, считано от 1 януари 2018 г. (т. 1 от споразумението). Освен това ЕСВД се е ангажирала да предостави на жалбоподателя данните относно квалификациите и професионалния опит на кандидатите, които според подборната комисия са отговаряли в най-голяма степен на критериите за предварителен подбор, които данни впоследствие са били взети предвид при съпоставянето на квалификациите и качествата на кандидатите, избрани в процедурите за предварителен подбор за длъжностите ръководител на делегация на Съюза в Северна Македония, Алжир, Азербайджан и Норвегия, както и за длъжността директор на дирекция „Северна Африка и Близкия изток“ в ЕСВД, при спазване на приложимите правни норми, и по-специално на правилата за защита на данните, в съответствие със становището на длъжностното лице по защита на данните на ЕСВД (т. 2 от споразумението).
7
На 18 февруари 2021 г. жалбоподателят подава искане за съдействие на основание член 24 от Правилника за длъжностните лица, визиращо, в качеството им на негови последователни преки ръководители, бившия изпълнителен генерален секретар на ЕСВД, C, един от бившите заместник генерални секретари на ЕСВД, D, и един от настоящите заместник генерални секретари на ЕСВД, E, както и генералния директор на генерална дирекция „Бюджет и администрация“, F.
8
С електронно писмо от 22 февруари 2021 г., адресирано до F, жалбоподателят го приканва да потвърди, че ЕСВД няма възражения документите, придружаващи [това] искане за съдействие […], да бъдат разкрити пред белгийските съдебни и административни органи в рамките на образувано по жалба производство пред Auditorat du travail de Bruxelles (Трудова прокуратура Брюксел, Белгия). Жалбоподателят посочва в това електронно писмо и че иска да се увери, че няма принципни възражения от страна на ЕСВД той да изложи пред един или повече членове на Европейския парламент обобщените във въпросното искане факти. В отговора си, изпратен с електронно писмо от 23 февруари 2021 г., F приканва жалбоподателя да подаде искане на основание член 19 от Правилника за длъжностните лица и да посочи кои документи се предвижда да бъдат предоставени, на кои адресати и с каква цел. Що се отнася до намерението на жалбоподателя да поиска намесата на някои членове на Парламента, F посочва, че подобно действие не е част от процедурата по член 19 от Правилника за длъжностните лица. В електронно писмо от 24 февруари 2021 г., адресирано до F, жалбоподателят приканва ЕСВД да му укаже дали някои от документите, придружаващи искането му за съдействие, „не [биха могли] да бъдат съобщени на Трудова прокуратура Брюксел“.
9
На 1 март 2021 г. жалбоподателят сезира Общия съд с жалба за отмяна на решенията за отхвърляне на подадените от него кандидатури, от една страна, за длъжността директор на дирекция „Северна Африка и Близкия изток“, и от друга страна, за длъжността ръководител на делегация на Съюза в Канада. С решение от 6 юли 2022 г., Colombani/ЕСВД (T‑129/21, […] EU:T:2022:424), Общият съд отхвърля тази жалба. [Жалбоподателят подава жалба срещу това решение на Общия съд, която Съдът отхвърля с решение от 16 ноември 2023 г., Colombani/ ЕСВД (C‑595/22 P, EU:C:2023:884)].
10
С електронно писмо от 28 април 2021 г. директорът на дирекция „Човешки ресурси“, G, изпраща на жалбоподателя предварителен анализ на искането му за съдействие, в който се посочва, че органът по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) възнамерява да започне административно разследване по отношение на C и E. За сметка на това, що се отнася до твърденията за психически тормоз поради действията на D и F, в [този] предварителен анализ се посочва, че за тези твърдения не е налице начало на доказателство.
11
С електронно писмо от 7 май 2021 г. жалбоподателят изпраща на директора на дирекция „Човешки ресурси“ становището си по [въпросния] предварителен анализ.
12
За първи път се отбелязва, че жалбоподателят е класиран в степен AD 14, стъпка 2, във фиша му за заплата за май 2021 г. Освен това във въпросния фиш възнаграждението на жалбоподателя със задна дата, считано от януари 2018 г., е коригирано съобразно степен AD 14.
13
С подписаното от директора на дирекция „Човешки ресурси“ решение за частично отхвърляне на искането за съдействие ОН приема, че за твърденията на жалбоподателя, че е жертва на психически тормоз поради действията на D и F, не налице начало на доказателство, и съответно отхвърля искането за съдействие в тази му част.
14
На 1 август 2021 г. жалбоподателят подава, от една страна, административна жалба, заведена под номер R/412/21, срещу имплицитното решение за частично отхвърляне на искането му за съдействие — решение, съдържащо се в съобщения му на 28 април 2021 г. предварителен анализ, и от друга страна, административна жалба, заведена под номер R/413/21, отнасяща се до имплицитното решение да бъде повишен в степен AD 14 със задна дата, считано от 1 януари 2018 г., доведено до знанието му с изпращането на фиша му за заплата за май 2021 г.
15
На 25 август 2021 г. жалбоподателят узнава за решението за частично отхвърляне на искането за съдействие.
16
На 13 септември 2021 г. жалбоподателят подава срещу [това решение] административна жалба, заведена под номер R/460/21.
17
С известие от 25 ноември 2021 г., подписано от […] F, ЕСВД официално уведомява жалбоподателя за решението на ОН да го повиши в степен AD 14, стъпка 1, със задна дата, считано от 1 януари 2018 г. на основание член 266, параграф 1 ДФЕС и в изпълнение на определението от 12 февруари 2021 г., Colombani/ЕСВД (T‑507/20, […] EU:T:2021:95), както и в съответствие със споразумението, като същевременно посочва, че това решение за повишаване е приведено в действие и е отразено в досието на жалбоподателя в информационната система за управление на персонала на Комисията […] на 30 март 2021 г. и че автоматичното преминаване в по-горната стъпка ще е на 1 януари 2020 г.
18
С решение от 26 ноември 2021 г. изпълнителният генерален секретар на ЕСВД, L, в качеството си на ОН, отхвърля подадените административни жалби R/412/21 и R/460/21.
19
На 29 ноември 2021 г. жалбоподателят подава административна жалба, заведена под номер R/618/21, срещу неизпълнението от страна на ЕСВД на споразумението, що се отнася по-специално до точка 2 от него.
20
С решение от 30 ноември 2021 г. ОН отхвърля подадената административна жалба R/413/21“.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
5
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 3 март 2022 г., жалбоподателят иска, от една страна, да бъдат отменени решението за частично отхвърляне на искането за съдействие, споразумението и имплицитното решение да бъде повишен в степен AD 14 със задна дата, считано от 1 януари 2018 г., доведено до знанието му с изпращането на фиша му за заплата за май 2021 г., и от друга страна, да му бъде присъдено обезщетение за претърпените поради поведението на ЕСВД имуществени и неимуществени вреди.
6
Жалбоподателят посочва пет основания за отмяна на решението за частично отхвърляне на искането за съдействие. Петото основание за отмяна е ирелевантно за целите на настоящата жалба, тъй като постановеното от Общия съд по това основание не е оспорено от жалбоподателя в настоящото производство по обжалване. Останалите четири основания за отмяна са съответно, първо, служебно нарушение, неизпълнение на задължението за полагане на грижа и нарушение на Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на Правилника за длъжностните лица, второ, наличие на начало на доказателство за твърдения от жалбоподателя тормоз, трето, злоупотреба с власт и нарушение на член 47 от Хартата, и четвърто, злоупотреба с власт и нарушение на член 227 ДФЕС и на член 44 от Хартата.
7
В точки 54 и 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че второто основание за отмяна не е налице в първата и втората си част, свързани с грешки в преценката на извършеното съответно от D и F, стигайки до извода, че такива грешки не са налице. В това отношение той отбелязва, че ОН правилно е приел, че жалбоподателят не е представил начало на доказателство за упражнен от тези две лица психически тормоз спрямо него.
8
В точки 70 и 72 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че първото основание за отмяна не е налице в първата си част, а именно твърдението за неправомерен пропуск да се приложат временни защитни мерки по отношение на жалбоподателя, констатирайки, че ЕСВД не е била длъжна да започне административно разследване срещу D и F, нито пък да вземе временни защитни мерки под формата на неформални мерки за защита или финансова помощ.
9
В точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че втората част на първото основание за отмяна, а именно твърдението за незаконосъобразност на отправените срещу жалбоподателя заплахи, е неотносима. Той преценява, че дори да се приемат за доказани, твърдените заплахи, свързани с евентуалното разкриване на информация пред белгийските съдебни органи и членовете на Парламента, са без значение за решението за частично отхвърляне на искането за съдействие, доколкото то се отнася до D и F.
10
В точки 89, 92 и 93 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че първото основание за отмяна не е налице в третата си част, а именно твърдението за липса на безпристрастност и за конфликт на интереси от страна на издателя на решението за частично отхвърляне на искането за съдействие. В това отношение той преценява, че макар да е възможно да съществуват съмнения относно обективната безпристрастност на издателя на това решение, преразглеждането на същото от изпълнителния генерален секретар на ЕСВД е позволило да се отстрани тази нередовност. Освен това според Общия съд, дори въпросното решение да бе подписано от лице, което няма йерархична връзка с F, разглеждането на искането за съдействие не би довело до резултат, различен от отхвърлянето на това искане, що се отнася до F.
11
Накрая, в точка 107 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля като безпредметни и във всички случаи като неоснователни изложените по третото и четвъртото основание за отмяна твърдения за злоупотреба с власт.
12
Тъй като не е налице нито едно от основанията за отмяна, изтъкнати от жалбоподателя в подкрепа на искането му за отмяна на решението за частично отхвърляне на искането за съдействие, Общият съд отхвърля това искане за отмяна, както и искането за обезщетение.
Исканията на страните в настоящото производство по обжалване
13
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да уважи жалбата и да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да се произнесе окончателно по спора и да отмени решението за частично отхвърляне на искането за съдействие,
–
да осъди ЕСВД да заплати символичната сума от едно евро като обезщетение за неимуществените му вреди,
–
да осъди ЕСВД да заплати съдебните разноски, направени от жалбоподателя в настоящото и в първоинстанционното производство.
14
ЕСВД иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата като недопустима или най-малкото като неоснователна,
–
да потвърди изцяло обжалваното съдебно решение и
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски по настоящото и по първоинстанционното производство.
15
Жалбата на жалбоподателя се отнася както до решението на Общия съд да отхвърли искането му за отмяна, така и до решението му да отхвърли искането за обезщетение.
По жалбата
16
Жалбоподателят изтъква по същество четири основания за обжалване, а именно, първо, неправилна преценка на предмета на искането му за съдействие и погрешно тълкуване на понятието „тормоз“, второ, неправилна преценка на извършеното от D и F, трето, нарушение на член 24 от Правилника за длъжностните лица и четвърто, неотчитане на наличието на решение за отхвърляне на подаденото искане и грешка при прилагане на правото, допусната при анализа на членове 17 и 19 от Правилника.
17
ЕСВД най-напред повдига възражение за недопустимост на жалбата в нейната цялост, твърдейки, че жалбоподателят иска от Съда нова преценка на фактите, без всъщност да оспорва от правна гледна точка обжалваното съдебно решение.
18
Изложените конкретни основания за недопустимост обаче следва да се разгледат при преценката на съответните съображения и основания за обжалване.
По първото основание за обжалване
Доводи на страните
19
По първото основание за обжалване жалбоподателят поддържа по същество, че съжденията на Общия съд във връзка с второто основание за отмяна, повдигнато в първоинстанционното производство, а именно наличието на начало на доказателство за твърдения от жалбоподателя тормоз, почиват на погрешна изходна постановка и следователно са опорочени поради грешка при прилагане на правото.
20
Всъщност според жалбоподателя при преценката дали е налице начало на доказателство за упражнен от D и F психически тормоз, в точки 31, 34, 38 и 39 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е взел предвид, че колективното и пасивното поведение също може да съставлява такъв тормоз, и така е свел обхвата на член 24 от Правилника за длъжностните лица до тормоза sensu stricto. Съответно в точки 47, 53, 59, 60 и 61 от това решение Общият съд неправилно приел, че този тормоз може да е в резултат само на индивидуално, лично и активно поведение на предполагаемия извършител на тормоз.
21
В това отношение жалбоподателят добавя, че според Общия съд ЕСВД е отхвърлила искането му за съдействие поради липсата на тормоз от страна на D и F. Жалбоподателят обаче подчертава, че това искане за съдействие се отнася и до пасивността на F, който толерирал изразеното от C желание за явно незаконна дискриминация. Впрочем тази пасивност на F де факто допринесла за продължаването и засилването на твърдения тормоз. Всъщност поради множеството замесени лица и поради техните отношения на власт и подчинение с подбудителя на тормоза, C, жалбоподателят поддържа по същество, че този тормоз е бил колективен.
22
При това положение, позовавайки се на точки 126 и 127 от решение от 30 март 2022 г., KF/ЕИБ (T‑299/20, EU:T:2022:171), жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид факта, че тормоз може да се упражнява „[…] от няколко лица от една и съща институция, които действат координирано или на-малкото еднопосочно“. Такова разбиране на понятието „тормоз“ обаче означавало, че ЕСВД е трябвало да извърши „общ анализ на различните действия и бездействия“, които според жалбоподателя „сочат наличието на тормоз“ от страна на съответните лица, тъй като в противен случай има риск от подмяна на предмета на оплакването. Следователно според жалбоподателя Общият съд не е можел да направи само индивидуален анализ на действията или бездействията, без да вземе предвид контекста.
23
Освен това, позовавайки се на редица прояви на пасивно поведение съответно от страна на D и F, жалбоподателят упреква Общия съд по същество, че е тълкувал неправилно понятието „тормоз“, като го е ограничил само до активното поведение, и че е изискал от жалбоподателя активно да докаже поведение, което обаче е пасивно. Жалбоподателят поддържа, че противно на констатациите, направени от Общия съд в точки 47 и 60 от обжалваното съдебно решение, не е бил длъжен да доказва активно, пряко, конкретно и индивидуално участие на своите ръководители в маргинализирането си.
24
ЕСВД от своя страна посочва, че твърденията по първото основание за обжалване са недопустими, доколкото жалбоподателят не излага никакви правни доводи в подкрепа на тезата, че Общият съд ограничил обхвата на член 24 от Правилника за длъжностните лица, и при всички положения — неоснователни.
Съображения на Съда
25
На първо място, що се отнася до допустимостта на доводите, развити от жалбоподателя по първото основание за обжалване, следва да се отбележи, че с тези доводи жалбоподателят иска от Съда да се произнесе по-специално по понятието „психически тормоз“, което е правен въпрос. Следователно доводите по първото основание за обжалване са допустими.
26
На второ място, важно е да се отбележи, че Общият съд е трябвало да се произнесе относно понятието „тормоз“ по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица по повод на искане за отмяна на решението за частично отхвърляне на искането за съдействие на основание член 24 от Правилника за длъжностните лица.
27
В този контекст следва да се подчертае, че съгласно практиката на Съда администрацията е длъжна да започне административно разследване, за да изясни фактите и да може впоследствие да приеме евентуално подходящи мерки за съдействие, когато е налице достатъчно начало на доказателство за твърденията, изложени в искане за съдействие (вж. в този смисъл решение от 7 декември 2023 г., HV и HW/ECDC (C‑615/22 P, EU:C:2023:961, т. 46 и цитираната съдебна практика).
28
Затова, когато твърденията в искането за съдействие се отнасят до психически тормоз, искащото съдействие лице трябва да представи начало на доказателство за такъв тормоз с оглед на съдържащата се в член 12а, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица дефиниция на понятието „психически тормоз“.
29
Съответно следва да се припомни, че това понятие по смисъла на тази разпоредба е дефинирано като „непристойно поведение“, което, от една страна, се изразява във физически действия, писмени или устни изказвания, жестове или други действия, осъществявани, „през определен период от време, многократно или систематично“, а това означава, че психическият тормоз трябва да се разглежда като процес, който по необходимост протича във времето и предполага наличието на многократни или непрекъснати действия, които са „извършени умишлено“, а не „случайно“. От друга страна, за да попадат в обхвата на посоченото понятие, тези физически действия, писмени или устни изказвания, жестове или други действия трябва да имат за последица уронването на личността или достойнството или накърняването на физическата или психическата цялост на друго лице (решения от 12 ноември 2020 г., Pethke/EUIPO, C‑382/19 P, EU:C:2020:917, т. 96, и от 2 юни 2022 г., EM/Парламент, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, т. 102).
30
Така от самия текст на член 12а, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица е видно, както отбелязва генералният адвокат в точка 20 от заключението си, че понятието „психически тормоз“ е дефинирано широко и общо. При това положение то може да обхваща всяка форма на поведение, което отговаря на двете условия, посочени в предходната точка от настоящото решение.
31
Така, от една страна, не би могло да се изключи, че „психически тормоз“ по смисъла на тази разпоредба може да бъде упражнен колективно от няколко лица, когато действията им са част от едно и също поведение, представляващо тормоз, и всяко от тези лица допринася за него с личното си и индивидуално поведение. Лицето, което смята, че е жертва на колективен психически тормоз, обаче трябва да представи начало на доказателство, както следва от точки 27 и 28 от настоящото решение, не само за индивидуалното и лично поведение на всеки от предполагаемите извършители на тормоза, но и за наличието на известно съгласуване между тях. При липсата на координирани действия между предполагаемите извършители на тормоз това, че дадено лице не се намесва, за да предотврати известно му непристойно поведение на други лица, по принцип не представлява психически тормоз от негова страна.
32
От друга страна, следва да се приеме, че понятието „поведение“ по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица може да обхваща не само активно, но и пасивно поведение, като например маргинализиране или изолиране на длъжностното лице или служителя на работното му място и в трудовите правоотношения, или дори бездействие. В това отношение, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 31 от заключението си, „пасивният“ психически тормоз трябва да представлява „непристойно поведение“ и съответно да има компонент, изискващ намесата на извършителя, като например отказът да се общува с някого, игнорирането или отхвърлянето му. Следователно „пасивното“ поведение може да представлява „психически тормоз“, стига да отразява умишлено — а не „случайно“ — индивидуално поведение, което продължава във времето и има за последица уронването на личността или достойнството или накърняването на физическата или психическата цялост на друго лице.
33
В случая жалбоподателят счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е ограничил понятието „тормоз“ само до поведение, което е, от една страна, „индивидуално“ и „лично“, и от друга страна, „активно“.
34
Тази аргументация не може да бъдат приета.
35
Всъщност следва да се отбележи, че в точки 47, 53 и 59—61 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел по същество, че в подкрепа на искането си за съдействие жалбоподателят трябва да представи начало на доказателство за индивидуално и лично поведение от страна на визираното с това искане лице. С това, както отбелязва генералният адвокат в точки 46 и 47 от заключението си, Общият съд не е изключил възможността за пасивен и/или колективен тормоз като такъв. Той просто е отхвърлил наличието в случая на начало на доказателство за такъв тормоз, тъй като нищо не сочи индивидуалното и лично участие на D и F.
36
От това следва, че противно на твърденията на жалбоподателя, Общият съд не е допуснал грешка нито при тълкуването и прилагането на понятието „тормоз“, нито следователно при преценката на предмета на искането за съдействие, подадено от жалбоподателя на основание член 24 от Правилника за длъжностните лица.
37
Освен това доводите на жалбоподателя относно тежестта на доказване също са несъстоятелни. Всъщност от точки 27 и 28 от настоящото решение следва, че искащото съдействие лице трябва да представи начало на доказателство. В случая в точки 46—53 от обжалваното съдебно решение Общият съд е посочил, че приведените от жалбоподателя доказателства не са поставили под въпрос достоверността на изводите на администрацията и че жалбоподателят не е представил начало на доказателство, че е бил подложен на тормоз. При това положение не може да се твърди, че Общият съд е обърнал тежестта на доказване или че е наложил на жалбоподателя непропорционална такава.
38
По-специално, от точка 45 от обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд е изискал от жалбоподателя не да доказва отрицателни факти, а само да представи начало на доказателство. При липсата на каквото и да било начало на доказателство жалбоподателят няма как да се позове единствено на бездействието на администрацията и съответно да изисква обръщане на тежестта на доказване.
39
Затова твърденията по първото основание за обжалване следва да се отхвърлят като неоснователни.
По второто основание за обжалване
40
Второто основание за обжалване се подразделя на две части.
По първата част на второто основание за обжалване
– Доводи на страните
41
С първата част на второто основание за обжалване жалбоподателят по същество възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил второто основание за отмяна във втората му част, а именно твърдението за неправилна преценка на извършеното от D, тъй като смята, че този съд, от една страна, е тълкувал твърде ограничително понятието „психически тормоз“, видно от първото основание за обжалване, и от друга страна, неправилно е преценил съответните факти.
42
В това отношение, първо, жалбоподателят поддържа, че Общият съд е изопачил съдържанието на свидетелските показания на I, споменати в точка 47 от обжалваното съдебно решение, съгласно които по време на събеседване през 2017 г. D е направил „няколко положителни коментара за качеството на работата [на жалбоподателя]“ и е заявил, че жалбоподателят „е третиран нормално“, но че „трудно би получил пост, докато [го] претендира“. В това отношение жалбоподателят изтъква, че с допълнението „го“ към глагола „претендирам“ се променя смисълът на свидетелските показания на I. Всъщност според жалбоподателя I свидетелства за ответни мерки, прилагани и толерирани от висшето ръководство вследствие на подетото от C маргинализиране на жалбоподателя за това, че е дръзнал да предприеме действия срещу ЕСВД.
43
Второ, жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид тясната му професионална връзка със С при преценката на довода относно отправеното от D до жалбоподателя предложение за длъжността на заместник-ръководител на делегацията на Съюза във Виена (Австрия), отговарящ за Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ). В това отношение жалбоподателят поддържа, че при конкретните обстоятелства всеки обективен човек би сметнал това предложение за особено злонамерено. Общият съд обаче неправилно изискал за установяването на неуместното поведение на C спрямо жалбоподателя да се докаже наличието на пряка и тясна йерархична връзка между нея и жалбоподателя. Освен това Общият съд изопачил доказателствата, приемайки, че D е заявил на жалбоподателя, че не е знаел за неговите „административни затруднения“.
44
Трето, жалбоподателят изтъква, че фактическите констатации в точка 49 от обжалваното съдебно решение са противоречиви. По-конкретно, макар да е посочил, че жалбоподателят е отхвърлил предложената му от D длъжност, Общият съд не е приел, че D е можел да повлияе на процедурата по назначаване на такава длъжност.
45
Четвърто, по повод на обвинителните думи, съдържащи се в анализирания от Общия съд в точки 50 и 51 от обжалвано съдебно решение първоначален вариант на атестационния доклад, жалбоподателят подчертава, че премахването на едно очернящо изявление не е равнозначно на липсата му. В това отношение жалбоподателят изтъква наличието на противоречие между тези думи и положителните оценки в този първоначален вариант.
46
ЕСВД поддържа, че твърденията по първата част на второто основание за обжалване са явно недопустими, доколкото жалбоподателят просто повтаря доводите, които е изложил пред Общия съд, без да възразява на съжденията на последния в обжалваното съдебно решение, и доколкото оспорва начина, по който Общият съд е преценил представените му доказателства, което било извън компетентността на Съда в производствата по обжалване на съдебни актове на Общия съд. Във всички случаи твърденията по тази първа част били неоснователни.
– Съображения на Съда
47
Първо, що се отнася до твърдяното изопачаване на съдържанието на свидетелските показания на I, споменати в точка 47 от обжалваното съдебно решение, важно е да се отбележи, че макар да е възможно изопачаването на доказателствата да се състои в тълкуването на документ в противоречие със съдържанието му, все пак за доказването на такова изопачаване не е достатъчно да се докаже, че този документ може да се тълкува по различен от възприетия от Общия съд начин. За целта е необходимо да се установи, че Общият съд очевидно е надхвърлил границите на разумната преценка на този документ, като по-специално го е тълкувал в противоречие със самия му текст (решения от 25 февруари 2021 г., Dalli/Комисия, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, т. 139, от 23 март 2023 г., PV/Комисия, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, т. 134, и от 12 декември 2024 г., DD/ FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, т. 48).
48
В случая обаче, твърдейки просто, че с допълнението „го“ към глагола „претендирам“ Общият съд е променил смисъла на свидетелските показания на I, жалбоподателят не е доказал, че Общият съд явно е надхвърлил границите на разумната преценка на тези свидетелски показания.
49
Ето защо доводът за изопачаване на съдържанието на въпросните свидетелски показания следва да се отхвърли като неоснователен.
50
Второ, що се отнася до твърдяното изопачаване от Общия съд на предложението за длъжността на заместник-ръководител на делегацията на Съюза във Виена, отговарящ за ОССЕ, следва да се отбележи, че жалбоподателят не изтъква нито един довод, въз основа на който да се приеме, че Общият съд явно е надхвърлил границите на разумната преценка на доказателствата, съдържащи се в материалите по делото. Всъщност жалбоподателят просто излага едно друго възможно тълкуване на фактите и доказателствата, представени пред Общия съд. Съответно под предлог, че било налице изопачаване на доказателствата, жалбоподателят всъщност иска нова преценка на фактите и доказателствата, представени в първоинстанционното производство.
51
Съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването пред Съда се ограничава само до правни въпроси. Ето защо единствено Общият съд е компетентен да установява и да преценява относимите факти и представените пред него доказателства. Преценката на тези факти и на тези доказателства, освен в случай на тяхното изопачаване, не представлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда при обжалването на съдебни актове на Общия съд (решения от 21 септември 2023 г., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products и др./Комисия, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, т. 157, и от 18 декември 2025 г., Hamoudi/Frontex, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, т. 59 и цитираната съдебна практика).
52
Затова доводите, посочени в точка 50 от настоящото решение, следва да се отхвърлят като недопустими.
53
Трето, що се отнася до доводите във връзка с твърдението, че фактическите констатации в точка 49 от обжалваното съдебно решение са противоречиви, както и във връзка с обвинителните думи, съдържащи се в анализирания от Общия съд в точки 50 и 51 от това решение първоначален вариант на атестационния доклад, следва да се констатира, че с тези доводи жалбоподателят всъщност цели, под предлог, че били налице противоречия, да оспори фактическите изводи и констатации на Общия съд по представените пред него доказателства. С доводите си жалбоподателят не твърди, още по-малко доказва каквото и да било изопачаване на тези доказателства.
54
Затова с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 51 от настоящото решение, тези доводи следва да се отхвърлят като недопустими.
55
Поради това в първата си част второто основание за обжалване трябва да се отхвърли изцяло.
По втората част на второто основание за обжалване
– Доводи на страните
56
С втората част на второто основание за обжалване жалбоподателят по същество възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил второто основание за отмяна във втората му част, а именно твърдението за неправилна преценка на извършеното от D, тъй като смята, че този съд, от една страна, е тълкувал твърде ограничително понятието „психически тормоз“, видно от първото основание за обжалване, и от друга страна, неправилно е преценил съответните факти.
57
Първо, жалбоподателят оспорва извода в точка 57 от обжалваното съдебно решение, поддържайки, че материалите по делото сочат как ЕСВД създава отрицателна и невярна представа за него и административната му кариера и дискредитира всяко негово действие. Според жалбоподателя Общият съд е трябвало да приеме, че тези материали по делото са достатъчно основание за започването на административно разследване.
58
Второ, жалбоподателят твърди, че в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е взел предвид ролята и функциите на F, отговарящ за управлението, по-специално на човешките ресурси, и за процедурите по назначаване и подбор.
59
Трето, жалбоподателят поддържа, че в точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изопачил съдържанието на първоинстанционната му жалба, що се отнася до довода, че F се опитал да го принуди да напусне длъжността си, за да заеме друга.
60
Четвърто, жалбоподателят по същество твърди, че в точка 64 от обжалваното съдебно решение Общият съд е разгледал изпратеното на 23 март 2020 г. до представителката на жалбоподателя известие изолирано, а не в общия контекст на делото.
61
ЕСВД счита, че твърденията по втората част на второто основание за обжалване са явно недопустими и във всички случаи явно неоснователни.
– Съображения на Съда
62
Що се отнася до втората част на второто основание за обжалване, следва да се констатира, че с нея жалбоподателят всъщност иска нова преценка на фактите, без да доказва, нито дори да твърди изопачаване на същите, а това съгласно припомнената в точка 51 от настоящото решение съдебна практика е извън компетентността на Съда в производствата по обжалване на съдебни актове на Общия съд.
63
Поради това твърденията по втората част на второто основание за обжалване трябва да се отхвърлят като неотносими и съответно да се приеме, че във своята цялост второто основание за обжалване не е налице.
По третото основание за обжалване
64
Третото основание за обжалване се подразделя на три части.
По първата част на третото основание за обжалване
– Доводи на страните
65
С първата част на третото основание за обжалване жалбоподателят възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил първото основание за отмяна в първата му част, а именно твърдението за неправомерен пропуск да се приложат временни защитни мерки спрямо него. Жалбоподателят изтъква по същество, че Общият съд, от една страна, е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че ЕСВД не е нарушила спрямо него задължението си за полагане на грижа, и от друга страна, е нарушил единството на съдебната практика относно презумпцията за невиновност. В това отношение жалбоподателят излага довода, че в точки 37 и 69—72 от обжалваното съдебно решение Общият съд е ограничил обхвата на оплакването му, което визирало не само D и F.
66
По-специално жалбоподателят твърди, че като е приел, че ЕСВД с основание не е взела каквато и да било временна мярка спрямо жалбоподателя, Общият съд е предрешил резултатите и последиците от разследването по отношение на съответните лица. Според него съображението, че с приемането на временна мярка би се нарушила презумпцията за невиновност на тези лица, е в разрез със самата цел на правилото, че приемането на временни мерки, дори спрямо подалия оплакването или разследваното лице, е оправдано, именно за да не се предрешава изходът от разследването и да не се възпрепятства успешното му провеждане. Според жалбоподателя съдебната практика е еднозначна, че такава мярка сама по себе си не нарушава презумпцията за невиновност, нито представлява санкция.
67
ЕСВД смята че, твърденията по първата част на третото основание за обжалване са неоснователни.
– Съображения на Съда
68
Доколкото жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че ЕСВД не е нарушила задължението си за полагане на грижа, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика това задължение отразява равновесието на взаимните права и задължения, създадено с Правилника за длъжностните лица в отношенията между администрацията и длъжностните лица или служители, като въпросното равновесие предполага администрацията да вземе предвид, когато се произнася относно положението на дадено длъжностно лице, всички обстоятелства, които могат да бъдат определящи за решението ѝ, и при това да отчита не само интересите на службата, но и тези на съответното длъжностно лице (решения от 12 ноември 2020 г., Fleig/ЕСВД, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, т. 67, и от 15 април 2021 г., FV/Съвет, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, т. 98).
69
Предвид изискването да се търси такова равновесие, Общият съд правилно е приел в точки 69 и 70 от обжалваното съдебно решение, че при липсата на начало на доказателство за наличието на твърдения психически тормоз от страна на D и F, ЕСВД не е била длъжна да започне спрямо тези лица административно разследване, нито пък да приеме временни защитни мерки под формата на неформални защитни мерки или финансова помощ. Всъщност, както бе припомнено в точка 27 от настоящото решение, администрацията трябва да вземе подходящи мерки, само когато е налице начало на доказателство.
70
Освен това, що се отнася до довода на жалбоподателя, че Общият съд е предрешил резултатите и последиците от разследването по отношение на съответните лица, следва да се уточни, че този довод почива на неправилен прочит на точка 71 от обжалваното съдебно решение. По-конкретно, в тази точка Общият съд е заключил, от една страна, че доводът на жалбоподателя, изведен от Решение C(2006) 1624/3 на Комисията от 26 април 2006 година относно политиката на Европейската комисия за защита на личното достойнство и предотвратяване на психическия и сексуалния тормоз, е неотносим, тъй като посочените там защитни мерки нямат отношение към решението дали да се започне или не административно разследване вследствие на искане за съдействие. От друга страна, той е уточнил също, че Решение C(2006) 1624/3 не поставя под въпрос като такива установените от съдебната практика изисквания във връзка с разглеждането на исканията за съдействие, и по-специално изискването за начало на доказателство и зачитане на презумпцията за невиновност на извършителите на предполагаем психически тормоз.
71
Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че Общият съд е нарушил единството на съдебната практика относно презумпцията за невиновност, следва да се констатира, от една страна, че жалбоподателят не се позовава на никаква съдебна практика, която да е била нарушена от Общия съд, и от друга страна, че от точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение по никакъв начин не личи Общият съд да е приел, че временната мярка сама по себе си би нарушила презумпцията за невиновност или би представлявала санкция.
72
Предвид гореизложените съображения твърденията по първата част на третото основание за обжалване трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По втората част на третото основание за обжалване
– Доводи на страните
73
С втората част на третото основание за обжалване жалбоподателят възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил първото основание за отмяна във втората му част, а именно твърдението за незаконосъобразност на отправените срещу жалбоподателя заплахи.
74
В това отношение жалбоподателят уточнява, че в точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд е преценил като неотносими доводите му относно незаконосъобразността на отправените от ЕСВД заплахи. Тъй като решението за частично отхвърляне на искането за съдействие било прието на основание член 24 от Правилника за длъжностните лица, това искане било преценено като достатъчно сериозно, за да обоснове започването срещу C и E на дълго административно разследване. При тези обстоятелства жалбоподателят счита за особено неуместно да му се припомня, че срещу него може да бъде образувано дисциплинарно производство в случай, че наруши задължението си за лоялност, разкривайки евентуално служебна информация. Освен това Общият съд изопачил понятието „заплаха“, доколкото в точка 76 от обжалваното съдебно решение приел, че обстоятелствата в решението за частично отхвърляне на искането за съдействие, на които обръща внимание жалбоподателят, не представляват заплахи.
75
ЕСВД смята, че твърденията по втората част на третото основание за обжалване са неоснователни.
– Съображения на Съда
76
Що се отнася до втората част на третото основание за обжалване, следва да се отбележи, че тя е формулирана неясно и няма логическа структура, така че съдържанието ѝ не позволява да се разберат правните съображения на жалбоподателя по тази втора част.
77
Следва да се припомни, че видно от член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, както и от член 168, параграф 1, буква г) и член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, жалбата трябва да посочва точно пороците на съдебното решение, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които конкретно се подкрепя такова искане, тъй като в противен случай жалбата или твърденията по съответното основание ще бъдат недопустими (решения от 15 април 2021 г., FV/Съвет, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, т. 26, и от 25 януари 2022 г., Комисия/European Food и др., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, т. 75).
78
В частност, твърденията по съответното основание за обжалване не отговарят на тези изисквания и трябва да се обявят за недопустими, когато изложените във връзка с тях доводи не са достатъчно ясни и точни, за да позволят на Съда да упражни контрола си за законосъобразност, по-специално защото съществените обстоятелства, на които почиват, не следват достатъчно последователно и разбираемо от текста на жалбата, който е формулиран неясно и двусмислено в това отношение. Съдът също така е постановил, че трябва да се отхвърли като явно недопустима жалба, която няма логическа структура, ограничава се само до общи твърдения и не съдържа точни указания относно точките от обжалвания съдебен акт, които евентуално са опорочени поради грешка при прилагане на правото (решения от 4 октомври 2018 г., Staelen/Омбудсман, C‑45/18 P, EU:C:2018:814, т. 15, и от 15 април 2021 г., FV/Съвет, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, т. 27).
79
Поради това в съответствие със съдебната практика, цитирана в точки 77 и 78 от настоящото съдебно решение, твърденията по втората част на третото основание за обжалване следва да се отхвърлят като недопустими.
По третата част на третото основание за обжалване
– Доводи на страните
80
С третата част на третото основание за обжалване жалбоподателят възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил първото основание за отмяна в третата му част, а именно твърдението за липса на безпристрастност и за конфликт на интереси от страна на издателя на решението за частично отхвърляне на искането за съдействие. В това отношение жалбоподателят поддържа по същество, че тъй като правото му да бъде изслушан не е било спазено в производството по административно обжалване, което впрочем е приключило четири месеца след подаването на административната му жалба, с провеждането на това производство не се поправя окончателната загуба на правото му да получи извършен от компетентен ОН и в подходящ момент предварителен анализ на искането си за съдействие.
81
Жалбоподателят съответно упреква Общия съд, че в точки 85—89 от обжалваното съдебно решение е приел, че въпросното производство по административно обжалване е позволило да се отстрани нередовността, свързана с тази липса на безпристрастност и с този конфликт на интереси. Освен това жалбоподателят допълва, че генералният секретар на ЕСВД, действащ в качеството си на ОН, така и не му е отговорил, тъй като не е смятал, че именно той трябва да разгледа административната му жалба.
82
ЕСВД счита по-специално, че жалбоподателят не е посочил в първоинстанционното производство, че е бил лишен от правото си да бъде изслушан своевременно от ОН. При това положение твърденията по третата част на третото основание за обжалване били недопустими, тъй като ставало въпрос за ново основание за обжалване, изтъкнато за първи път в настоящото производство по обжалване, и във всички случаи — неоснователни.
– Съображения на Съда
83
Следва да се отбележи, че пред Общия съд жалбоподателят не твърди нарушение на правото му да бъде изслушан. Доводът обаче, който се изтъква за първи път в производството по обжалване пред Съда, трябва да се отхвърли като недопустим.
84
Всъщност съгласно член 170, параграф 1, второ изречение от Процедурния правилник на Съда с жалбата не може да се изменя предметът на спора пред Общия съд.
85
Освен това съгласно постоянната съдебна практика страната не може да изтъква за първи път пред Съда основание и доводи, които не е изложила пред Общия съд, тъй като това би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия при обжалването на съдебни актове на Общия съд са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд. Всъщност в производството по обжалване на съдебни актове на Общия съд правомощията на Съда се свеждат до преценка на приетото от правна страна по изложените в първоинстанционното производство основания и доводи (вж. решения от 1 юни 1994 г., Комисия/Brazzelli Lualdi и др., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, т. 59, от 11 септември 2019 г., HX/Съвет, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, т. 37, и от 27 февруари 2025 г., OA/Парламент, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, т. 22).
86
Следователно твърденията по третата част на третото основание за обжалване трябва да се отхвърлят като недопустими.
87
Поради това следва да се приеме, че в своята цялост третото основание за обжалване не е налице.
По четвъртото основание за обжалване
Доводи на страните
88
С четвъртото основание за обжалване жалбоподателят възразява срещу това, че Общият съд е отхвърлил третото и четвъртото основание за отмяна, свързани със злоупотреба с власт. По същество той оспорва изводите на Общия съд, съдържащи се в точки 99—103 от обжалваното съдебно решение. Що се отнася по-специално до забраната за сезиране на белгийските съдебни органи или до забраната да се търси съдействие от член на Парламента, които според него произтичат от решението за частично отхвърляне на искането за съдействие, жалбоподателят по същество поддържа по същество, че те не са предполагаеми, а най-малкото имплицитни при липсата на мълчаливо разрешение.
89
ЕСВД оспорва допустимостта на твърденията по това основание за обжалване, тъй като изложените в тяхна подкрепа доводи са изключително объркани и съответно не ѝ позволяват да разбере в какво е упрекван Общият съд.
Съображения на Съда
90
Следва да се констатира, че доводите, развити от жалбоподателя в подкрепа на четвъртото основание за обжалване, не отговарят на изискванията, припомнени в точки 77 и 78 от настоящото решение. Всъщност това основание е формулирано неясно и двусмислено и съдържанието му не дава възможност на Съда да проследи правните съображения на жалбоподателя и съответно да упражни контрол за законосъобразност. От друга страна, въпросните доводи до голяма степен се отнасят до преценката на фактите, която — следва да се припомни — освен при изопачаване на последните не попада в обхвата на контрола, който Съдът упражнява в производствата по обжалване на съдебни актове на Общия съд.
91
Поради това твърденията по четвъртото основание за обжалване трябва да се отхвърлят като недопустими.
92
Тъй като нито едно от изложените от жалбоподателя четири основания за обжалване не е налице, жалбата следва да се отхвърли изцяло.
По съдебните разноски
93
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. В съответствие с член 138, параграф 1 от този правилник, приложим по силата на член 184, параграф 1 от същия към производството по обжалване на съдебни актове на Общия съд, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
94
След като ЕСВД е направила искане за осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда г‑н Jean-Marc Colombani да заплати съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.