62019CC0441
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 2 юли 2020 година (
1
)
Дело C‑441/19
TQ
срещу
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Хертогенбос, Нидерландия)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Директива 2008/115/ЕО — Член 5, буква a) — Член 6, параграфи 1 и 4 — Член 8, параграф 1 — Член 10 — Връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни — Решение за връщане — Извеждане на непридружени ненавършили пълнолетие лица — Проверка за наличие на подходящи приемни центрове в страната на произход — Разграничаване според възрастта на ненавършилото пълнолетие лице — Решение за връщане, което не е последвано от мерки за извеждане — Последици“
I. Въведение
1.
В настоящото дело с предмет преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС Rechtbank Den Haag, zittingsplaats ‘s-Hertogenbosch (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Хертогенбос, Нидерландия) отправя до Съда три преюдициални въпроса относно тълкуването на членове 4, 21 и 24 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), на член 5, буква а), член 6, параграфи 1 и 4, член 8, параграф 1 и член 10 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
2
), както и на член 15 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (
3
).
2.
Запитването е отправено в рамките на спор между TQ, непридружено ненавършило пълнолетие лице, незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, и Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (държавен секретар по въпросите на правосъдието и сигурността, Нидерландия, наричан по-нататък „държавният секретар“) във връзка с решение за връщане на това ненавършило пълнолетие лице. С преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция по същество иска да се изясни дали административната практика, прилагана понастоящем в Нидерландия по отношение на непридружените ненавършили пълнолетие лица, които нямат право на международна закрила, е в съответствие с правото на Съюза.
3.
Настоящото дело ще позволи на Съда да внесе уточнения относно обхвата на задълженията на държавите членки по отношение на тази категория уязвими лица, и в частност на задължението да се гарантира, че всяко непридружено ненавършило пълнолетие лице ще бъде предадено на член на неговото семейство, на определен настойник/попечител или на подходящи приемни центрове в държавата на връщане. По този начин Съдът ще трябва да припомни значението на висшия интерес на ненавършилото пълнолетие лице при приемането на административни решения, които имат значение за статута на пребиваването му. Съдът ще трябва също така да следи да не бъде застрашена ефективността на установената от Съюза политика за извеждане и репатриране на незаконно пребиваващи на територията на държавите членки граждани на трети страни, особено в период на чувствително увеличаване на миграционните потоци към Европа. Доколкото ефективността на друга важна политика на Съюза, а именно свързаната с убежището, се измерва с успеха да се осигури защита на лицата, които най-много се нуждаят от нея, тълкуването, което Съдът ще даде на относимите разпоредби, трябва да позволи на Съюза и на неговите държави членки да предоставят необходимите човешки и материални ресурси за задоволяване на нуждите на тези лица.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Хартата
4.
Член 21, параграф 1 от Хартата гласи:
„Забранена е всяка форма на дискриминация, основана по-специално на пол, раса, цвят на кожата, етнически или социален произход, генетични характеристики, език, религия или убеждения, политически или други мнения, принадлежност към национално малцинство, имотно състояние, рождение, увреждане, възраст или сексуална ориентация“.
5.
Съгласно член 24 от Хартата:
„1.   Децата имат право на закрила и на грижите, необходими за тяхното благоденствие. Те могат да изразяват свободно своето мнение. То се взема под внимание по въпросите, които ги засягат, в зависимост от възрастта и зрелостта им.
2.   При всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“.
2. Директива 2008/115
6.
Съображение 22 от Директива 2008/115 гласи:
„Съгласно Конвенцията на ООН за правата на детето от 1989 г., „висшите интереси на детето“ следва да са първостепенно съображение за държавите членки при изпълнението на настоящата директива. Съгласно Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, зачитането на семейния живот следва да е първостепенно съображение за държавите членки при изпълнението на настоящата директива“.
7.
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет“, предвижда:
„Настоящата директива определя общите стандарти и процедури, които се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, в съответствие с основните права, които се явяват общи принципи на правото на Общността, както и на международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека“.
8.
Член 2 от посочената директива е озаглавен „Приложно поле“ и параграф 1 от него предвижда:
„Настоящата директива се прилага по отношение на граждани на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка“.
9.
Член 3, точка 9 от същата директива съдържа следното определение:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
9)
„уязвими лица“ означава малолетни или непълнолетни лица, непридружени малолетни или непълнолетни лица, лица с увреждания, възрастни хора, бременни жени, самотни родители с малолетни или непълнолетни деца и лица, които са били подложени на мъчения, изнасилване или други сериозни форми на психическо, физическо или сексуално насилие“.
10.
Член 5 от Директива 2008/115, озаглавен „Принцип на „забрана за връщане“, висши интереси на детето, семеен живот и здравословно състояние“, гласи:
„При прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид:
a)
висшите интереси на детето;
б)
семейния живот;
в)
здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна,
и спазват принципа на „забрана за връщане“.
11.
Член 6 от тази директива е озаглавен „Решение за връщане“ и параграфи 1 и 4 от него предвиждат:
„1.   Държавите членки издават решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, без да се засягат изключенията, посочени в параграфи 2—5.
[…]
4.   Държавите членки могат във всеки един момент да вземат решение да предоставят на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на престой, поради хуманни, хуманитарни или други причини. В този случай не се издава решение за връщане. В случай, че решение за връщане вече е издадено, то се оттегля или се спира изпълнението му за срока на валидност на разрешението за пребиваване или на друго[то] разрешение, с което се дава право на престой“.
12.
Член 8 от посочената директива е озаглавен „Извеждане“ и параграф 1 от него гласи:
„Държавите членки предприемат всички необходими мерки, за да изпълнят принудително решението за връщане, ако не е бил предоставен срок за доброволно напускане съгласно член 7, параграф 4 или ако задължението за връщане не е било изпълнено в рамките на предоставения съгласно член 7 срок за доброволно напускане“.
13.
Член 9 от същата директива, озаглавен „Отлагане на извеждането“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки отлагат извеждането:
[…]
б)
за продължителността на разрешено спиране на изпълнението в съответствие с член 13, параграф 2“.
14.
Член 10 от Директива 2008/115, озаглавен „Връщане и извеждане на непридружени малолетни или непълнолетни лица“, гласи:
„1.   Преди да се вземе решение за издаването на решение за връщане по отношение на непридружено малолетно или непълнолетно лице, съответните служби — различни от властите, изпълняващи връщането — предоставят съдействие, като […] отчитат надлежно висшите интереси на детето.
2.   Преди непридруженото малолетно или непълнолетно лице да бъде изведено от територията на държава членка, органите на тази държава членка се уверяват, че то ще бъде върнато на член на неговото семейство, на определен настойник или на подходящи приемни центрове в държавата по връщане“.
3. Директива 2011/95
15.
Член 1 от Директива 2011/95, озаглавен „Цел“, гласи:
„Целта на настоящата директива е установяването на стандарти за определянето на граждани на трети държави или на лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила и за съдържанието на предоставената закрила“.
16.
Член 2 от тази директива е озаглавен „Определения“ и предвижда в буква е):
„е)
„лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство, които не отговарят на условията за бежанец, но за които има сериозни основания да се смята, че ако бъдат изпратени обратно в държавата на произход, или в случай на лице без гражданство — в държавата на предишното му обичайно пребиваване, биха били изложени на реална опасност от тежки посегателства по смисъла на член 15, и по отношение на които не се прилага член 17, параграфи 1 и 2, и които не могат или поради такава опасност не желаят да получат закрилата на тази държава“.
17.
Член 15 от посочената директива, който се отнася до условията за субсидиарна закрила и е озаглавен „Тежки посегателства“, гласи:
„Тежките посегателства са:
a)
смъртно наказание или екзекуция; или
б)
изтезание или нечовешко или унизително отношение[…] или наказание, наложено на молител в държавата на произход; или
в)
тежки и лични заплахи срещу живота или личността на цивилно лице поради безогледно насилие в случай на въоръжен международен или вътрешен конфликт“.
4. Директива 2013/33/ЕС
18.
Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (
4
) съдържа разпоредби в областта на убежището.
19.
Озаглавеният „Определения“ член 2 от тази директива предвижда:
„За целите на настоящата директива:
[…]
„г)
„ненавършил пълнолетие“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство на възраст под 18 години;
д)
„непридружен ненавършил пълнолетие“ означава ненавършил пълнолетие, който пристига на територията на държавите членки, без да е придружаван от пълнолетно лице, отговорно за него съгласно правото или практиката на съответната държава членка, докато грижата за него не бъде реално поета от такова лице; включва се също и ненавършил пълнолетие, който е оставен непридружен след влизането му на територията на държавите членки;
[…]“.
20.
Член 24 от тази директива, озаглавен „Непридружени ненавършили пълнолетие“, гласи в параграф 3:
„Държавите членки започват да издирват членовете на семейството на непридружения ненавършил пълнолетие, при необходимост със съдействието на международни или други компетентни организации, веднага щом това е възможно след подаването на молба за международна закрила, като същевременно […] защитава[т] неговия висш интерес. […]“.
Б.
Нидерландското право
21.
Съгласно член 14, параграф 1 от wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Закон за цялостно изменение на Закона за чужденците) от 23 ноември 2000 г. (Stb. 2000, бр. 495, наричан по-нататък „Законът за чужденците от 2000 г.“):
„Министърът е компетентен:
a)
да уважи, да отхвърли или да остави без разглеждане заявлението за издаване на разрешение за временно пребиваване;
[…]
e)
служебно да издаде разрешение за временно пребиваване или да удължи срока му на действие;
[…]“.
22.
Член 64 от този закон предвижда:
„Извеждането се отлага докато здравословното състояние на чужденеца или на член на неговото семейство не позволява пътуване“.
23.
Член 3.6а от Vreemdelingenbesluit 2000 (Наредба-закон за чужденците от 2000 г.) гласи:
„1.   В случай на отхвърляне на първото заявление за издаване на разрешение за временно пребиваване като бежанец може служебно да се издаде обикновено разрешение за временно пребиваване:
a)
на чужд гражданин, чието извеждане би било в противоречие с член 8 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи; или
б)
в ограничени случаи, свързани с временни хуманитарни съображения — на чужденец, който заявява, че е жертва на трафик на хора, който е жертва на трафик на хора или който заявява, че е свидетел на трафик на хора, както е посочено в член 3.48, параграф 1, буква а), б) или в).
[…]
4   Разрешението за пребиваване се издава на първото приложимо основание по параграф 1.
[…]“.
24.
Съгласно параграф B8/6.2.1. от Vreemdelingencirculaire 2000 (Циркулярно писмо относно чужденците от 2000 г.):
„Обикновеното разрешение за временно пребиваване може да се издаде служебно без допълнителна проверка, ако са изпълнени следните условия:
–
към момента на подаване на първото заявление за издаване на разрешение за пребиваване чужденецът е на възраст под 15 години,
–
чужденецът е дал достоверни данни за самоличността си, гражданството си, родителите си и други членове на семейството си,
–
от изявленията на чужденеца е видно, че няма членове на семейството му или други лица, които могат да му предложат подходяща възможност за приемане и на които да бъде предаден,
–
в хода на процедурата чужденецът не е възпрепятствал проверката на възможностите за приемане в страната на произход или в друга страна,
–
известно е, че по принцип не е налице подходяща възможност за приемане и има основание да се предполага, че такава възможност няма да е налице в близко бъдеще в страната на произход или в друга страна, в която чужденецът би могъл евентуално да се завърне. В такива случаи се предполага, че Dienst Terugkeer en Vertrek (Служба по въпросите на връщането и напускането, Министерство на правосъдието, Нидерландия) няма да може да осигури подходяща възможност за приемане в 3‑годишния срок“.
III. Фактите в основата на спора, главното производство и преюдициалните въпроси
25.
TQ заявява, че е роден на 14 февруари 2002 г. в Гвинея.
26.
Според изложението в молбата му за убежище още в най-ранна възраст той отишъл да живее при леля си в Сиера Леоне. След смъртта на леля си TQ установил контакт с лице, идващо от Нигерия, което го довело в Европа. В Амстердам (Нидерландия) той станал жертва на трафик на хора и сексуална експлоатация, вследствие на което понастоящем страдал от тежко психично разстройство.
27.
TQ, непридружено ненавършило пълнолетие лице, подава заявление за издаване на разрешение за временно пребиваване на основание на Закона за чужденците от 2000 г.
28.
С решение от 23 март 2018 г. държавният секретар отхвърля отправеното искане като неоснователно, като решава служебно, че TQ не отговаря на условията да получи разрешение за временно пребиваване на основание член 14, параграф 1 от Закона за чужденците от 2000 г. във връзка с член 3.6a от Наредбата-закон за чужденците от 2000 г. Със същото решение принудителното отвеждане на TQ до границата на страната е временно отложено в съответствие с член 64 от Закона за чужденците от 2000 г. за максимален срок до шест месеца или, в случай на служебно решение, за по-кратък срок — до извършването на преглед от Bureau Medische Advisering (Медицински съвет към Министерство на сигурността и правосъдието, Нидерландия), за да се провери дали здравословното състояние на TQ позволява извеждането му.
29.
На 16 април 2018 г. TQ обжалва посоченото решение пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats’s-Hertogenbosch (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Хертогенбос), който е запитващата юрисдикция.
30.
С решение от 18 юни 2018 г. държавният секретар обявява, че за TQ не е допуснато отлагане по медицински причини на принудителното отвеждане до границата, и задължава TQ да напусне страната в срок до четири седмици. TQ подава жалба по административен ред срещу това решение, по която към датата на акта за преюдициално запитване държавният секретар все още не се е произнесъл.
31.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че Законът за чужденците от 2000 г. предвижда, че при разглеждането на първа молба за убежище се проверява служебно дали на чужденеца, който не може да получи статут на бежанец или субсидиарна закрила, следва да се издаде обикновено разрешение за пребиваване. Този закон предвижда също че решението, с което се отхвърля молба за убежище, се счита за решение за връщане.
32.
По отношение на непридружените ненавършили пълнолетие лица на възраст под 15 години Циркулярното писмо относно чужденците от 2000 г. предвиждало задължение за извършване на проверка дали е налице подходяща възможност за приемане в страна на връщане. При липса на такава възможност на непридруженото ненавършило пълнолетие лице се издавало обикновено разрешение за пребиваване (политика, наречена „buitenschuld-beleid“).
33.
В случая запитващата юрисдикция счита, че TQ не може да получи нито статут на бежанец, нито субсидиарна закрила. Що се отнася до обикновеното разрешение за пребиваване, тази юрисдикция отбелязва, че към момента на подаване на молбата си за убежище TQ е бил на 15 години и четири месеца. В такъв случай нидерландското право налагало правно задължение за напускане на територията на държавите членки без извършването на проверка дали в страната на произход или на друго място извън Съюза е налице подходяща възможност за приемане.
34.
Запитващата юрисдикция изразява съмнения относно състоятелността на това разграничение между ненавършилите пълнолетие лица на възраст под и над 15 години, като се позовава на висшия интерес на детето. Предвид член 3 от Директива 2008/115, който квалифицира непридружените малолетни или непълнолетни лица като „уязвими лица“, тази юрисдикция счита, че не е възможно законодателят на Съюза да е имал предвид, че изискването да се оказва съдействие, като надлежно се държи сметка за висшия интерес на детето, отпада с приемането на решение за връщане.
35.
В случая TQ изтъква, че нито знае къде живеят родителите му, нито би могъл да ги разпознае при връщането си. Той не познавал нито един друг член на семейството си и дори не знаел дали изобщо има такива. Не можел да се завърне в страната си на произход, тъй като не бил отраснал там, не познавал никого и не говорел местния език. TQ заявява, че счита за свое семейство приемното семейство, при което живее в Нидерландия.
36.
Запитващата юрисдикция подчертава, че когато молбата за убежище е отхвърлена, пребиваването на такова лице на територията на Нидерландия е незаконно. Службата по въпросите на връщането и напускането, която отговаря за връщането на лице в такова положение, редовно провеждала интервюта с TQ, за да го подготви за връщането му в страната му на произход, което усилило психичното му разстройство.
37.
Запитващата юрисдикция подчертава, че докато не бъде извършена проверка за наличието на приемни центрове, държавният секретар не извежда търсещо убежище лице, ако то е малолетно или непълнолетно. При това положение на практика изглеждало, че държавният секретар изчаква търсещото убежище лице да навърши осемнадесетгодишна възраст и така да стане пълнолетно от правна гледна точка, при което би отпаднало изискването за проверка по член 10, параграф 2 от Директива 2008/115.
38.
Според запитващата юрисдикция не било допустимо държавният секретар да наложи задължение за връщане, решавайки по този начин, че продължаването на пребиваването е незаконно, а впоследствие да не предприеме никакви мерки за извеждане, като само изчака лицето да навърши пълнолетие.
39.
Запитващата юрисдикция добавя, че Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия) до момента не е отговорил на правните въпроси, повдигнати по настоящото дело, и не е сезирал Съда с преюдициално запитване.
40.
При тези условия Rechtbank Den Haag, zittingsplaats’s-Hertogenbosch (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Хертогенбос) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 10 от [Директива 2008/115] във връзка с членове 4 и 24 от [Хартата], съображение 22 и член 5, буква а) от [Директива 2008/115], както и член 15 от [Директива 2011/95] да се тълкуват в смисъл, че преди да наложи задължение за връщане на непридружено малолетно или непълнолетно лице, държавата членка трябва да се увери и да изследва дали в страната на произход най-малкото по принцип е предвидена и е налице подходяща възможност за приемане?
2)
Трябва ли член 6, параграф 1 от [Директива 2008/115] във връзка с член 21 от Хартата да се тълкува в смисъл, че за целите на признаването на право на законно пребиваване на своя територия държавата членка няма право да прави разграничение по възраст, когато е установено, че непридруженото малолетно или непълнолетно лице не може да получи статут на бежанец или субсидиарна закрила?
3)
а)
Трябва ли член 6, параграф 4 от [Директива 2008/115] да се тълкува в смисъл, че ако непридружено малолетно или непълнолетно лице не спази задължението за връщане и държавата членка не предприеме и не възнамерява да предприеме никакви конкретни действия за извеждането му, следва да бъде спряно изпълнението на задължението за връщане и съответно да бъде признато право на законно пребиваване?
б)
Трябва ли член 8, параграф 1 от [Директива 2008/115] да се тълкува в смисъл, че издаването на решение за връщане на непридружено малолетно или непълнолетно лице, без след това да се предприемат действия за извеждането му до навършването на 18 години, е в разрез с принципа на лоялното сътрудничество и с принципа на лоялност в Съюза?“.
IV. Производството пред Съда
41.
Актът за преюдициално запитване от 12 юни 2019 г. постъпва в секретариата на Съда на същата дата.
42.
Запитващата юрисдикция прави искане до Съда да разгледа преюдициалното запитване по реда на спешното производство съгласно член 107, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.
43.
С решение на Съда от 27 юни 2019 г., след изслушване на генералния адвокат, това искане е отхвърлено.
44.
В указания в член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз срок писмени становища представят TQ, нидерландското и белгийското правителство, както и Европейската комисия.
45.
В рамките на процесуално-организационните действия от 17 март 2020 г. Съдът поставя на нидерландското правителство въпроси за писмен отговор. Писмени становища по въпросите, които са предмет на посочените процесуално-организационни действия, са представени в определения срок.
V. Правен анализ
А.
Предварителни бележки
46.
Непридружените ненавършили пълнолетие лица представляват все по-често срещано явление по външните граници на Съюза (
5
). Всяка година значителен брой ненавършили пълнолетие лица пристигат на територията на държавите членки без своите родители или определен настойник или попечител и кандидатстват за международна закрила (
6
). Непридружените ненавършили пълнолетие лица изискват специално внимание от страна на компетентните органи в приемащите държави членки поради уязвимостта им, свързана, наред с други фактори, с тяхната недееспособност, с отсъствието на референтни лица и с липсата на зрялост и средства за издръжка (
7
). Съзнавайки това положение, законодателят на Съюза е приел няколко законодателни акта в областта на убежището и имиграцията, които съдържат разпоредби, отчитащи особеностите на тази категория лица (
8
). Към тези актове се добавят различни тълкувателни актове, които Комисията и специализирани европейски агенции (
9
) са приели с цел да дадат на националните органи практически насоки за правилното прилагане на посочените по-горе правни актове в съответния им контекст.
47.
Така, макар Директива 2008/115 да се прилага за всички незаконно пребиваващи граждани на трети страни — включително непридружените ненавършили пълнолетие лица — съществуват правни разпоредби, налагащи определени задължения на националните органи, които същите са длъжни да изпълняват, като задължението по член 10, параграф 2 от тази директива, съгласно което „преди непридруженото малолетно или непълнолетно лице да бъде изведено от територията на държава членка, органите на тази държава членка се уверяват, че то ще бъде върнато на член на неговото семейство, на определен настойник или на подходящи приемни центрове в държавата по връщане“. Поради чувствителния характер на делата, свързани с правата на ненавършилите пълнолетие бежанци, както и поради фактическата им сложност, понякога за националните органи може да се окаже трудно да установят със сигурност дали надлежно са изпълнили задълженията си, произтичащи от правото на Съюза. Неправилното тълкуване на обхвата на задължението, наложено от приложимото право на Съюза, може евентуално да доведе до установяването на административна практика на национално равнище, която да се окаже несъвместима с правото на Съюза. В този случай Съдът има ключовата роля да изясни обхвата на посоченото задължение чрез тълкуване на релевантните разпоредби и по този начин да позволи на националните органи да поправят административната си практика.
48.
Струва ми се, че от Съда се изисква точно това в настоящия случай, тъй като запитващата юрисдикция поставя няколко основни въпроса, свързани със задължението, наложено с член 10, параграф 2 от Директива 2008/115. Тя не скрива съмненията си относно начина, по който нидерландските власти изпълняват това задължение, поради което иска тълкуване на тази разпоредба от Съда. Както вече бе посочено във въведението на настоящото заключение, с преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция приканва Съда да уточни на какъв етап от производството пред националните органи е необходимо да се направят проучвания с цел да се установи наличието на подходящи условия на приемане в държавата на връщане. Запитващата юрисдикция иска също да установи дали държава членка може да прави разграничение според възрастта, като предвижда задължение за извършване на посочените проучвания само в случаите на ненавършили пълнолетие лица на възраст под 15 години. Накрая, запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе относно съответствието и правните последици на национална административна практика, при която, изглежда, не се предприемат конкретни мерки за извеждане на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, въпреки че е било прието решение за неговото връщане. Ще разгледам тези въпроси в реда, в който са поставени от запитващата юрисдикция.
Б.
По първия преюдициален въпрос
49.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали преди да наложи задължение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, държавата членка трябва да се увери, че страната на произход по принцип предлага подходяща възможност за приемане.
50.
За да се отговори на този въпрос, е необходимо член 10 от Директива 2008/115 да се разгледа посредством методите на тълкуване, признати в практиката на Съда, по-специално езиковото, систематичното и телеологичното тълкуване (
10
).
51.
В самото начало държа да отбележа, че по принцип, въз основа на чисто езиково и изолирано тълкуване на член 10 от Директива 2008/115, би могло да се предположи че задължението, което тази директива налага на органите на държавата членка да се уверят, че непридруженото ненавършило пълнолетие лице „ще бъде върнато на член на неговото семейството, на определен настойник или на подходящи приемни центрове в държавата по връщане“, е приложимо само когато вече е прието решение за връщане и националните органи са пристъпили към извеждането на това лице.
52.
Всъщност би могло да се поддържа, че член 10 от Директива 2008/115 разграничава две различни категории задължения, приложими на различните етапи на производството, а именно на етапа на вземане на решението за връщане и на етапа на извеждане, които са уредени съответно в параграфи 1 и 2. Въз основа на такова тълкуване би могло да се твърди, че задължението да се гарантира, че държавата на връщане предлага подходяща възможност за приемане, е посочено единствено в параграф 2, който съдържа разпоредба, отнасяща се само до етапа на извеждането.
53.
Убеден съм обаче, че такова тълкуване на член 10 от Директива 2008/115 би било неправилно, тъй като то не би взело предвид други необходими насоки на тълкуване, които ще изложа по-долу в рамките на моя анализ.
54.
От член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 ясно личи, че посоченото по-горе задължение възниква, преди непридруженото малолетно или непълнолетно лице да бъде изведено, което навежда на мисълта, че държавата членка трябва евентуално да изпълни това задължение на предварителен етап в производството, дори към момента, в който трябва да реши дали да разпореди връщането на ненавършилото пълнолетие лице или не. С други думи, текстът на тази разпоредба в никакъв случай не позволява да се направи изводът, че е достатъчно в хода на процедурата по извеждане националните органи да се уверят, че в държавата на връщане съществуват подходящи условия на приемане.
55.
Според мен в подкрепа на тълкуване в този смисъл съществуват чисто логични съображения, още повече че не е очевидно защо държавата членка трябва да пренебрегне толкова важен фактически аспект като липсата на подходяща възможност за приемане в страната на произход към момента, в който се взема решение за връщане, отлагайки тази задача за последния етап от производството. Да се вземе решение за връщане при ясното съзнание, че не съществува никаква подходяща възможност за приемане в страната на произход, би означавало да се вземе решение, за което още от самото начало е известно, че няма да може да бъде изпълнено непосредствено след това, тъй като в противен случай би се нарушило правото на Съюза, и по-специално основните права, гарантирани на всяко лице, спрямо което се води процедура за извеждане и репатриране.
56.
Предвид това, следва да не се забравя, че разпоредбата на член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 има за цел да защити непридруженото ненавършило пълнолетие лице, доколкото осуетява опасността това лице да бъде оставено на произвола на съдбата в страната му на произход. Необходимостта то да бъде защитено, за предпочитане в началния етап на производството, произтича от изричното му квалифициране като „уязвимо лице“ в член 3, точка 9 от Директива 2008/115, за което споменах в предварителните бележки (
11
).
57.
Задължението на държавите членки за закрила е от особена важност в случаите, в които, след като безуспешно иска убежище, ненавършилото пълнолетие лице се оказва изложено на реална опасност от нечовешко или унизително отношение в страната му на произход по смисъла на член 15 от Директива 2011/95. Държа да припомня, че няколко разпоредби от правото на Съюза в областта на убежището и имиграцията отразяват изискването да се спазва принципа на забрана за връщане, а именно член 19, параграф 2 от Хартата, член 78, параграф 1 ДФЕС и член 5 от Директива 2008/115, като това изброяване не е изчерпателно.
58.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно съображение 2 целта на Директива 2008/115 е установяването на ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи стандарти „с оглед на това съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство“ (
12
). Тази цел е възпроизведена в член 1 от Директива 2008/115, доколкото разпоредбата гласи, че определените в посочената директива общи стандарти и процедури трябва се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на незаконно пребиваващи граждани на трети страни „в съответствие с основните права, [признати от правото на Съюза], както и [от] международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека“ (
13
).
59.
Според мен е очевидно, че член 10 от Директива 2008/115 не може да се тълкува, без да се вземат предвид други приложими в конкретния случай разпоредби, които имат за цел да защитят правата на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, като член 5, буква а) от Директива 2008/115. Тази разпоредба е включена в глава I от Директива 2008/115, съдържаща „общи разпоредби“, които следва да се прилагат при всички обстоятелства, и предвижда, че при прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид висшите интереси на детето (
14
). Както ще обясня по-подробно в настоящото заключение (
15
), висшият интерес на детето се определя въз основа на индивидуална оценка, при която се съобразяват редица фактори, свързани с неговото положение, включително условията на приемане в страната на връщане.
60.
Член 5, буква а) от Директива 2008/115 транспонира в областта на имиграционното право на Съюза задължението по член 24 от Хартата, а именно задължението да се осигурят закрилата и грижите, необходими за благоденствието на децата (
16
), и да се гарантира, че при всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето е от първостепенно значение. Освен това следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 3 ДЕС Съюзът насърчава защитата на правата на детето. С оглед на значението, което правото на Съюза очевидно отдава на защитата на детето, закрепвайки я дори в първичното право, член 5, буква а) от Директива 2008/115 следва да се тълкува в светлината на посочените по-горе разпоредби от по-висок ранг.
61.
На равнището на международното право член 3, параграф 1 от Международната конвенция за правата на детето (
17
), която впрочем е ратифицирана от всички държави — членки на Съюза, гласи, че „[в]исшите интереси на детето са първостепенно съображение във всички действия, отнасящи се до децата, независимо дали са предприети от обществени или частни институции за социално подпомагане, от съдилищата, административните или законодателните органи“ (
18
). Съгласно член 12, параграф 2 от посочената конвенция „на детето е предоставена по-специално възможност да бъде изслушвано при всякакви съдебни и административни процедури, отнасящи се до него“ (
19
), което включва и всяка процедура за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице. Следователно трябва да се констатира, че макар самият Съюз да не е страна по тази конвенция, неговото вътрешно право точно отразява нейните разпоредби (
20
), като по този начин позволява на държавите членки да спазват поетите задължения, когато прилагат правото на Съюза, и което е особено важно за целите на настоящото дело — Директива 2008/115, която Съдът е призован да тълкува.
62.
Важността на защитата на правата на детето в областта на имиграцията е призната и в практиката на Съда (
21
). Както припомня Съдът в решение по дело Парламент/Съвет (
22
) във връзка с тълкуването на Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 година относно правото на събиране на семейството (
23
), при прилагането на правото на Съюза държавите членки „трябва да следят за надлежното отчитане на висшия интерес на ненавършилото пълнолетие лице“. Припомнянето, че е наложително да се зачитат основните права дори когато правото на Съюза предоставя на държавите членки известна свобода на преценка, според мен е от значение за настоящото дело, тъй като Директива 2008/115 също позволява приемането на законодателни и административни транспониращи мерки, без да уточнява подробно начина, по който държавите членки трябва да изпълнят задължението си по член 10, параграф 2 от тази директива.
63.
Предвид значението, което правото на Съюза придава на защитата на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, ми се струва немислимо законодателят да е имал намерение да задължи държавите членки да проверяват единствено на етапа на извеждането дали в държавата на връщане са налице подходящи условия на приемане. Струва ми се по-скоро че е необходимо, с цел да се гарантира ефективно защитата на висшия интерес на детето, такава проверка да се извършва на всеки релевантен етап от производството, включително в момента, в който се преценява дали да се приеме решение за връщане.
64.
Разпоредбата на член 24, параграф 3 от Директива 2013/33, според мен, потвърждава това тълкуване, като предвижда, че „[д]ържавите членки започват да издирват членовете на семейството на непридружения ненавършил пълнолетие, при необходимост със съдействието на международни или други компетентни организации, веднага щом това е възможно след подаването на молба за международна закрила, като същевременно […] защитава[т] неговия висш интерес“ (
24
). Според мен основните изводи, които могат да се направят от анализа на тази разпоредба, са следните.
65.
На първо място, висшият интерес на ненавършилото пълнолетие лице се обслужва по-добре, когато е гарантирано единството на семейството (
25
), което впрочем следва от член 10, параграф 2 от Директива 2008/115, в който изрично се посочва възможността за предаване на „член на семейството“. Този извод се подкрепя и от съображенията на Съда в решение Парламент/Съвет, в което Съдът подчертава значението на събирането на семейството за детето мигрант, тъй като то му позволява да води „семеен живот“ (
26
). В това отношение Съдът се позовава на практиката на Европейския съд по правата на човека относно правото на зачитане на семейния живот по смисъла на член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (
27
). За изчерпателност бих искал да допълня съображенията на Съда с позоваване на решение Mubilanzila Mayeka и Kaniki Mitunga с/у Белгия (
28
), постановено от Европейския съд по правата на човека няколко месеца след решение Парламент/Съвет, в което същият стига до извода за нарушение на член 8 от ЕКПЧ в рамките на процедура за връщане, с мотива че Кралство Белгия не е взело подходящи мерки, за да осигури събирането на ненавършило пълнолетие лице със семейството му в страната му на произход, което ми се струва особено релевантно за целите на настоящото дело. Накрая, що се отнася до решение Парламент/Съвет, бих искал да отбележа, че Съдът не е пропуснал да се позове на член 7 от Хартата, в който е закрепено правото на всяко лице на зачитане на семейния му живот, макар и по онова време тази разпоредба да няма задължителна правна сила (
29
).
66.
В случаите, когато непридруженото ненавършило пълнолетие лице няма семейство или член на неговото семейство не може да бъде намерен в страната му на произход, член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 предвижда други възможности, а именно то да бъде предадено на „определен настойник“ (съответно попечител) или в „подходящи приемни центрове“. Очевидно е, че тези алтернативи в крайна сметка целят да гарантират защитата на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, когато евентуално липсват семейни връзки. Така специално определените от закона представители и специализираните социални институции поемат отговорността да се грижат за благоденствието на детето, което по принцип е задължение на семейството.
67.
На второ място, следва да се отбележи, че националните органи са длъжни да предприемат действия още в началния етап на процедурата за предоставяне на убежище, а именно в момента на „подаване на молба за международна закрила“, което логично води до почти едновременното пораждане на задължението да се уверят, че съществуват подходящи условия на приемане в държавата на връщане.
68.
Практиката на Съда предоставя множество насоки в подкрепа на тълкуване, даващо предимство на възможно най-ранната преценка на подходящите условия на приемане в страната на произход въз основа на съответните проучвания. Както посочва Съдът в решение Boudjlida (
30
), незаконно пребиваващ гражданин на трета страна има „право да изрази становището си относно законността на своето пребиваване, евентуалната приложимост на член 5 и член 6, параграфи 2—5 от [Директива 2008/115] и условията за връщането си, преди по отношение на него да бъде прието решение за връщане“ (
31
). Според Съда, когато прилагат Директива 2008/115, държавите членки следва
надлежно да вземат предвид висшите интереси на детето и семейния живот (
32
), което предвид приложното поле на тази директива обхваща и етапите преди извеждането, включително вземането на решение за връщане. От това следва, че „когато възнамерява да приеме решение за връщане, компетентният национален орган непременно трябва да изпълни наложените с член 5 от Директива 2008/115 задължения и да изслуша заинтересованото лице в тази връзка“ (
33
). В това отношение „заинтересованото лице трябва да сътрудничи на компетентния национален орган по време на изслушването, за да предостави цялата релевантна информация във връзка с личното си и семейно положение, и по-конкретно тази, която може да е довод срещу приемането на решение за връщане“ (
34
). От посоченото решение ясно следва, че от съображения, свързани с висшия интерес на детето, националният орган би могъл „[да не приеме] решение за връщане“ (
35
). Предвид това Съдът изглежда изхожда от предпоставката, че преценката на висшия интерес на детето следва да се извърши още преди вземането на самото решение за връщане. Доколкото наличието на подходящи условия на приемане в страната на произход има решаващо влияние върху тази преценка, то трябва да се счита за един от факторите, които националните органи следва да вземат предвид, когато решават дали да разпоредят връщането на ненавършилото пълнолетие лице или не.
69.
С оглед на изложеното споделям становището на Комисията, че посоченото в член 5, буква а) от Директива 2008/115 задължение предполага, че когато приемат решение за връщане, националните органи трябва да вземат предвид редица фактори (
36
) като възрастта на малолетното или непълнолетното лице, неговата особена уязвимост както като непридружено ненавършило пълнолетие лице, така и като жертва на трафик на хора, настаняването му в подходящо приемно семейство към момента на вземането на решението за връщане, социалната му среда и психичното му здраве, евентуалното наличие на членове на неговото семейство в страната на връщане и като цяло, наличието на подходящи приемни центрове в страната на връщане (
37
). Компетентните органи трябва да преценят тези фактори, такива каквито са към момента, в който възнамеряват да приемат решение за връщане. Само една цялостна преценка въз основа на тези фактори ще позволи да се установи висшият интерес на детето и да се вземе решение, което съответства на изискванията на Директива 2008/115.
70.
Убеден съм, че тълкуване на член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 в смисъл, че тази разпоредба изисква държавите членки да извършват такава проверка на всеки релевантен етап от производството, а не само към момента на извеждането, отговаря най-добре на висшия интерес на ненавършилото пълнолетие лице, още повече че този интерес може да е различен в зависимост от обстоятелствата (
38
). Като пример следва да се отбележи, че проучване, което е извършено, преди да се вземе решение относно евентуално право на пребиваване и което установява наличието на подходящи условия за връщане, обикновено ще обоснове приемането на решение в този смисъл. Тези условия обаче могат да се променят значително и дори неблагоприятно с течение на времето, което да възпрепятства изпълнението на посоченото решение. За да се избегне евентуално влошаване на условията на приемане, е от съществено значение процедурата да бъде достатъчно гъвкава, като на компетентните органи се даде право да извършат необходимата проверка в критични моменти. При това положение бих искал да привлека вниманието върху факта, че в решение Gnandi (
39
) Съдът припомня, че „държавите членки са длъжни да позволят на съответните лица да се позоват на всяка промяна в обстоятелствата, настъпила след приемането на решението за връщане, която би могла да окаже значително въздействие върху преценката на положението на заинтересованото лице с оглед на Директива 2008/115 и по-специално на член 5“ (
40
). Въз основа на това решение стигам до извода, че Съдът съзнава, че единствено гъвкавото управление на процедурата, позволяващо проверки на всеки релевантен етап, гарантира, че висшият интерес на детето ще бъде надлежно взет предвид.
71.
В случай на неблагоприятно развитие на обстоятелствата ми се струва разумно да се спре действието на решението за връщане или да се отложи изпълнението му, за да се избегне положение, което може да засегне основните права на непридруженото ненавършило пълнолетие лице. Обратно, може да се окаже, че поради липсата на подходящи условия за връщане на ненавършилото пълнолетие лице следва изобщо да не се взема решение за връщане, поне докато не бъдат намерени подходящи приемни центрове. От друга страна, възможен е и сценарий, при който е необходимо да се пристъпи към извеждането на ненавършилото пълнолетие лице, тъй като висшият му интерес обосновава връщане в страната на произход и няма пречки за това. Ще разгледам различните възможности, които могат да възникнат в хода на процедура за предоставяне на убежище, при анализа на третия въпрос.
72.
Въз основа на този анализ на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 10, параграф 2 от Директива 2008/115, във връзка с член 5, буква а) от тази директива и с оглед на член 24 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че преди да наложат задължение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице органите на държавата членка трябва да се уверят, че е налице подходяща възможност за приемането на това лице в държавата на връщане.
В.
По втория преюдициален въпрос
73.
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция пита Съда дали държава членка може да прави разграничение според възрастта на ненавършило пълнолетие лице, за да му разреши пребиваване на нейна територия, когато е установено, че това лице не може да получи статут на бежанец или субсидиарна закрила.
74.
В това отношение следва от самото начало да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от това право, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Европейския съюз (
41
). След това уточнение трябва да се посочи, че самото право на Съюза в областта на убежището и имиграцията дава определение на понятието „ненавършил пълнолетие“, което според мен изключва всяко препращане към националното право.
75.
Всъщност следва да се отбележи, че съгласно член 2, буква г) от Директива 2013/33 това понятие означава гражданин на трета държава или лице без гражданство на възраст под 18 години. Следователно Директива 2013/33 не предвижда никакво разграничение според възрастта на ненавършилите пълнолетие лица. Същото се отнася и за Директива 2008/115, чието тълкуване запитващата юрисдикция иска от Съда. Освен това може да се отбележи, че съгласно съображение 21 от Директива 2008/115 „[д]ържавите членки следва да изпълняват разпоредбите на [тази] директива без дискриминация на основание […] възраст“ (
42
). Това изискване конкретизира на равнището на вторичното право забраната за дискриминация, основана на възраст, съдържаща се в член 21 от Хартата, която, както отбелязва Съдът в решение Kücükdeveci, позовавайки се на член 6, параграф 1 ДЕС, има същата юридическа сила като Договорите (
43
).
76.
Предвид доста ясната правна уредба ми се струва почти немислимо да се счита за съответстваща на правото на Съюза (
44
), административна практика, в резултат на която определена според възрастта категория ненавършили пълнолетие лица се третира по-неблагоприятно от друга, освен ако такава практика може да бъде обоснована с обективни съображения. Въпросната административна практика, и по-специално начинът на осъществяването ѝ, както и стоящите в основата ѝ мотиви следва да се преценят въз основа на данните от преписката.
77.
Що се отнася до въпросната административна практика, следва да се отбележи, че твърдяното неизпълнение от страна на националните органи на задължението им да извършат необходимите проверки, за да установят налице ли е подходяща възможност за приемане в страната на произход, представлява по-неблагоприятно третиране на непридружените ненавършили пълнолетие лица на възраст 15 или повече години, тъй като не са положени никакви усилия, за да се гарантира, че след връщането им тези ненавършили пълнолетие лица ще растат в сигурна среда. Това обстоятелство може да има отрицателно въздействие върху личностното им развитие. За да се разберат последиците от подобно неизпълнение, трябва да се има предвид, че на националните органи е възложена задача, която непридруженото ненавършило пълнолетие лице изобщо не е в състояние да изпълни поради уязвимостта си, както правилно посочва запитващата юрисдикция.
78.
Непридруженото ненавършило пълнолетие лице под 15‑годишна възраст може да се ползва от подкрепата на компетентните органи за издирването на семейството му или поне на подходящи приемни центрове, което ще допринесе за неговото интегриране в страната на произход. За сметка на това ненавършилото пълнолетие лице на възраст 15 или повече години трябва да очаква, че ще е задължено да се завърне, без да има такава перспектива. Всъщност, макар разглежданата административна практика да не предвижда незабавното връщане на лицето, доколкото се проявява търпимост към пребиваването му на територията на държавата членка докато навърши пълнолетие, може да се счита, че положението му ще бъде по-малко привилегировано, тъй като при завръщането си в страната на произход то няма да има достъп до референтно лице или приемен център и съответно действителна възможност за интеграция.
79.
Що се отнася до мотивите за такава разлика в третирането, държа да отбележа, че съгласно предоставената от нидерландското правителство информация разграничението се основава на факта, че процедурата за предоставяне на убежище в Нидерландия обикновено продължава три години. Нидерландското правителство посочва, че в Нидерландия е въведен специален режим на пребиваване, за да не бъдат оставени ненавършилите пълнолетие лица в продължение на повече от три години в несигурност относно техния статус на пребиваване и за да им се предостави перспектива за бъдещето. Съгласно този специален режим, ако след изтичането на тригодишния срок търсещото убежище лице все още не е навършило пълнолетие, му се предоставя право на законно пребиваване. Следователно такова право на пребиваване могат да получат само децата на възраст под 15 години. От това произтича условието ненавършилото пълнолетие лице да е на възраст под 15 години към момента на подаване на първото заявление за издаване на разрешение за пребиваване.
80.
Както обяснява нидерландското правителство, националните органи преценяват положението на ненавършилото пълнолетие лице от гледна точка на този специален режим на пребиваване, след като се реши, че на това лице не би могло да се издаде разрешение за пребиваване като бежанец. В изключителни случаи и поради висшия интерес на детето още към този момент може да се преценява дали да се издаде разрешение за пребиваване на непридружено ненавършило пълнолетие лице, за да се избегне незаконното пребиваване. Ето защо към този момент вече трябва да е ясно, че спрямо непридруженото ненавършило пълнолетие лице няма да може да се приеме решение за връщане в продължение на три години. По отношение на непридружените ненавършили пълнолетие лица, които към момента на подаване на първото им заявление за издаване на разрешение за пребиваване са над 15 години, продължава да се прилага общият режим. Според нидерландското правителство обаче последните могат да получат друг статут, даващ им право на пребиваване, приложим за незаконно пребиваващите граждани на трета страна, които не по своя вина не могат да напуснат Нидерландия.
81.
Споделям изразените от запитващата юрисдикция съмнения дали е в съответствие със задължението по член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 национална административна практика, която на базата на обикновена презумпция, свързана с твърдяната максимална продължителност на процедура за предоставяне на убежище, прави основано на възрастта разграничение между спадащите към дадена група лица, въпреки че всички те се намират в едно и също положение. Изглежда, че лицата са третирани различно, макар да няма никаква разумна причина да се прави такова разграничение, освен ако целта не е да се опрости работата на националните органи. Всъщност това разграничение изглежда основно има за цел да уреди по предвидим начин статута на пребиваване на непридружените ненавършили пълнолетие лица, що се отнася до произтичащите от нидерландското право последици, като тези под 15 години са в привилегировано положение в сравнение с по-възрастните. Както посочва запитващата юрисдикция, на тази категория ненавършили пълнолетие лица се предоставя право на пребиваване, ако те не могат да се завърнат в страната си на произход или ако не могат да напуснат територията на Нидерландия. Тези ненавършили пълнолетие лица придобиват права на пребиваване преди да навършат пълнолетие, не се връщат и не могат да бъдат принудителното отвеждани до границата на страната, когато не е извършено проучване по член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 или то не е довело до резултат. За сметка на това, що се отнася до непридружените ненавършили пълнолетие лица на възраст над 15 години, разглежданата административна практика изглежда по-скоро насърчава националните органи да не извършват проучвания и дори им позволява да не извеждат ненавършилото пълнолетие лице, докато то не навърши пълнолетие. Струва ми се, че възрастовата граница от 15 години е била нарочно установена от националните органи като критерий — предполага се ясен и надежден — по който да се определя с точност как следва да се действа във всеки отделен случай.
82.
Освен че такъв подход не намира никакво основание в Директива 2008/115, съм убеден, че той води до сериозни рискове за правилното ѝ прилагане — рискове, които е уместно да бъдат разгледани по-долу.
83.
На първо място, този подход води до отслабване на защитата, която държавите членки дължат на непридружените ненавършили пълнолетие лица по силата на международното право и правото на Съюза. Като се отклоняват от изпълнението на задълженията си по член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 в името на една по-голяма административна предвидимост, националните органи действат в противоречие с определената в Договорите цел да се гарантира благоденствието на детето. Ако самите национални органи не проверяват дали в държавата на връщане са налице подходящи условия на приемане, това означава, че в крайна сметка те възлагат тази отговорност на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, в разрез с предвиденото в посочената по-горе разпоредба.
84.
На второ място, подобен подход препятства целта да се установи „ефективна политика за извеждане и репатриране“, основана на общи норми, както се предвижда в съображения 2 и 4 от Директива 2008/115. Съгласно членове 6 и 8 от тази директива се изисква държавите членки да приемат решение за връщане „на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия“, както и „всички необходими мерки, за да изпълнят принудително решението за връщане“ (
45
). Както ще изложа по-подробно в рамките на анализа си на третия преюдициален въпрос, национална политика, представена като „политика на търпимост“, по отношение на незаконно пребиваващите граждани на трети страни, която се изразява в снизходителна, дори белязана с безразличие от страна на националните органи административна практика, може да застраши правилното функциониране на правото на Съюза в областта на убежището и имиграцията. Тя води до създаването на „сива зона“ на незаконност, позволяваща на ненавършили пълнолетие мигранти да продължат да пребивават на територията на държавата членка, независимо от наличието на решение за връщане. Подобен подход според мен засяга правната сигурност и е в противоречие с целта на Директива 2008/115, а именно да се гарантира, че статутът на пребиваване на мигрантите ще бъде изяснен възможно най-бързо с административно или съдебно решение по смисъла на член 3, точка 4 от посочената директива и ако е необходимо, националните органи незабавно ще вземат конкретни мерки за изпълнение. Следователно подобен подход трябва да се счита за несъвместим с изискванията на правото на Съюза, доколкото възпрепятства ефективното прилагане на Директива 2008/115.
85.
От това следва, че административна практика като разглежданата, при която непридружените ненавършили пълнолетие лица биват третирани по различен начин в зависимост от възрастта им, особено що се отнася до задължението да се гарантира, че по принцип страната на произход им предлага подходяща възможност за приемане, не е обоснована с обективни съображения. Следователно тя представлява забранена от правото на Съюза дискриминация.
86.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че член 6, параграф 1 от Директива 2008/115, с оглед на член 21 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че не позволява на държавите членки да правят разграничение според възрастта на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, за да му разрешат пребиваване на тяхна територия, когато е установено, че това лице не може да получи статут на бежанец или субсидиарна закрила.
Г.
По третия преюдициален въпрос
87.
Третият преюдициален въпрос обхваща два въпроса, които ще разгледам поотделно. С трети въпрос, буква а) запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали държавите членки могат да вземат решение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, без впоследствие да предприемат мерки за извеждане. Целта на трети въпрос, буква б) е да се установи дали държавата членка, която не е предприела никакви конкретни мерки за извеждане, е длъжна да спре изпълнението на задължението за връщане и съответно да разреши пребиваването на непридружено ненавършило пълнолетие лице, което не изпълнява доброволно това задължение.
1. Трети въпрос, буква а)
88.
Що се отнася до трети въпрос, буква а), най-напред следва да се припомни, че целта на Директива 2008/115, както произтича от съображения 2 и 4, е установяването на „ефективна политика за извеждане и репатриране“. Тази директива въвежда съгласно член 1 „общи стандарти и процедури“, които да се прилагат във всяка държава членка по отношение на връщането на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
46
).
89.
По-нататък следва да се отбележи, че член 6, параграф 1 от Директива 2008/115 предвижда, като основна хипотеза, задължение за държавите членки да вземат „решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия“ (
47
). Всъщност съгласно постоянната практика на Съда „след като се констатира незаконното пребиваване, компетентните национални органи трябва по силата на тази разпоредба и без да се засягат изключенията по параграфи 2—5 от същия член, да приемат решение за връщане“ (
48
).
90.
Както недвусмислено следва от текста на член 9, параграф 1 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (
49
), предвиденото в тази разпоредба право за оставане се прекратява, когато компетентният първоинстанционен орган приеме решение, с което отхвърля молбата за международна закрила. При липсата на право или на разрешение за пребиваване, предоставено на заинтересованото лице на друго правно основание, и по-специално съгласно член 6, параграф 4 от Директива 2008/115, което позволява на кандидата, чиято молба е била отхвърлена, да отговори на условията за влизане, престой или пребиваване в съответната държава членка, последицата от това решение за отхвърляне е, че веднага след неговото приемане кандидатът не отговаря повече на тези условия, така че престоят му става незаконен (
50
).
91.
Освен това Съдът е заявил, че когато срещу гражданин на трета страна е взето решение за връщане, но същият не е изпълнил задължението за връщане, независимо дали в предоставения срок за доброволно напускане или без определяне на срок за това, член 8, параграф 1 от Директива 2008/115 задължава държавите членки, „за да се гарантира ефективността на процедурите за връщане“, да „предприемат всички необходими мерки, за да осъществят извеждането“ на съответното лице, а именно, по силата на член 3, точка 5 от тази директива, физическото транспортиране на същия извън посочената държава членка (
51
).
92.
Впрочем Съдът е посочил също, че както произтича „от задължението за лоялност“ на държавите членки, така и от „изискванията за ефективност“, припомнени по-конкретно в съображение 4 от Директива 2008/115, наложеното с член 8 от същата задължение за държавите членки, в случаите по параграф 1 от този член, да пристъпят към извеждане на посочения гражданин, трябва да бъде изпълнено „в най-кратки срокове“ (
52
). Съгласно по-новата съдебна практика държавите членки дори са оправомощени да пристъпят „незабавно“ към извеждането, от момента в който са изпълнени условията за това (
53
).
93.
В този контекст не трябва да се забравя и че по силата на член 8, параграф 4 от Директива 2008/115 държавата членка може да използва — като крайно средство — „принудителни мерки, за да изведе“ гражданин на трета страна, който се противопоставя на извеждането (
54
), стига тези мерки да са пропорционални и да не превишават разумната употреба на сила (
55
).
94.
Накрая, следва да се отбележи фактът, че Съдът припомня на държавите членки да се въздържат „да прилагат правна уредба, която би могла да застраши постигането на целите, преследвани от дадена директива, като по този начин я лиши от полезното ѝ действие“ (
56
). Поради тази причина Съдът приема, че Директива 2008/115 не допуска национална правна уредба, която „може да попречи на прилагането на общите стандарти и процедури“, установени в тази директива, например като забавя или по друг начин затруднява връщането (
57
).
95.
Имайки предвид, че Съдът поставя акцент върху задължението да се предприемат всички необходими мерки, за да се изпълни принудително решението за връщане, като припомня изискването за ефективност и задължението за лоялност, според мен е очевидно, че държава членка не може просто да изчака, докато лицето навърши законоустановената възраст за достигане на пълнолетие, и тогава да пристъпи към извеждането му.
96.
Както вече обясних в становището си по втория преюдициален въпрос (
58
), считам, че административна практика, при която държавата членка се отклонява от задължението да провери дали в страната на произход на непридруженото ненавършило пълнолетие лице е налице подходяща възможност за приемане, избирайки по-скоро да търпи незаконното му пребиваване, докато това лице достигне пълнолетие, и то въпреки че е налице решение за връщане, води до създаването на сива зона на незаконност, поне за продължителен период от време. Подобен подход според мен засяга правната сигурност и е несъвместим с целта на Директива 2008/115, а именно да се гарантира, че статутът на пребиваване на мигрантите ще бъде изяснен възможно най-бързо с административно или съдебно решение по смисъла на член 3, точка 4 от посочената директива и ако е необходимо, националните органи ще вземат мерки за изпълнение във възможно най-кратък срок.
97.
С оглед на изложеното считам, че все пак могат да съществуват обстоятелства, които обосновават спиране или поне отлагане на изпълнението на решението за връщане, като се има предвид, че съгласно член 5, буква а) от Директива 2008/115 държавите членки трябва „надлежно [да] вземат предвид висшите интереси на [ненавършилото пълнолетие лице]“, когато прилагат тази директива. Според мен обаче спирането или отлагането на изпълнението на решението за връщане е обосновано само ако положението се е променило в държавата на връщане след приемането на решението за връщане, така че държавата членка вече не е в състояние да гарантира, че ненавършилото пълнолетие лице ще бъде предадено на член на неговото семейството, на определен настойник/попечител или на подходящи приемни центрове в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2008/115. Ще разгледам този аспект при анализа на трети въпрос, буква б).
98.
С оглед на изложеното по-горе считам, че държавите членки не могат да вземат решение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, без впоследствие да предприемат мерки за извеждане.
2. Трети въпрос, буква б)
99.
С трети въпрос, буква б) запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали държавата членка, която не е предприела никакви конкретни мерки за извеждане, е длъжна да спре изпълнението на задължението за връщане и съответно да разреши пребиваването на непридружено ненавършило пълнолетие лице, което не изпълнява доброволно задължението за връщане.
а) Общо правило, изискващо държавите членки да предприемат всички необходими мерки за изпълнение на решението за връщане
100.
Както вече бе посочено, член 8, параграф 1 от Директива 2008/115 предвижда като общо правило, че „държавите членки предприемат всички необходими мерки, за да изпълнят принудително решението за връщане“. Текстът на тази разпоредба, както и даденото ѝ от Съда тълкуване, припомнено в настоящото заключение, са толкова ясни, че според мен не оставят никакво основателно съмнение. От тази гледна точка е немислимо държавите членки да имат право да не предприемат конкретни мерки за извеждане, тъй като в противен случай няма да изпълнят задълженията си, произтичащи от правото на Съюза.
101.
От съображения за изчерпателност в този контекст следва да се отбележи, че фактът, че някои държави членки не пристъпват във всички случаи към незабавно извеждане на незаконно пребиваващи на тяхна територия граждани на трети страни, може да се дължи на редица причини, и по-специално на свързани с процедурите за извеждане различни трудности, например липсата на необходимия персонал, липсата на съдействие от страна на търсещите убежище лица или на страните на произход, когато трябва да се установи самоличността на тези лица, да се получат документи за пътуване (
59
), да се установи има ли подходящи условия на приемане, както и трудностите, присъщи на издирванията в отдалечени страни. Следователно е очевидно, че върху някои от посочените фактори държавите членки нямат изключителен контрол. Ето защо според мен няма основание да се презумира, че всяко забавяне в изпълнението на решение за връщане непременно се дължи на пасивността на държавите членки.
102.
Както правилно отбелязва Комисията в писменото си становище, правото на Съюза предвижда, като изключения, алтернативи на извеждането — в зависимост от съответния случай — които ще бъдат изложени по-долу. Предимството на тези алтернативи е, че допринасят за правната сигурност и създават перспектива на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, като по този начин се различават съществено от административната практика, разглеждана в настоящото заключение от гледна точка на съвместимостта ѝ с правото на Съюза.
б) Задължение за спиране на изпълнението на решение за връщане, когато в страната на произход не е налице подходяща възможност за приемане
103.
Съгласно член 10, параграф 2 от Директива 2008/115, тълкуван във връзка с член 5, буква а) от тази директива и с член 24 от Хартата, държавите членки са длъжни да спрат изпълнението на решение за връщане, когато в страната на произход не е налице подходяща възможност за приемане. Както бе заключено при анализа на първия въпрос, необходимо е надлежно да се взема предвид висшият интерес на детето на всеки релевантен етап от производството (
60
). Освен това, както отбелязах, от практиката на Съда ясно следва, че съображения, свързани с висшия интерес на детето, могат да доведат до това националните органи понякога да „се въздържат“ от приемането на решение за връщане (
61
). Според мен този извод важи в още по-голяма степен за решението за предприемане на мерки за изпълнение, тъй като извеждането, определено в член 3, точка 5 от Директива 2008/115 като физическото транспортиране извън държавата членка, е последният етап от уредената с този акт процедура.
104.
Очевидно е, че възможностите, с които разполагат държавите членки, за да повлияят на положението на изведено лице, са много ограничени, когато то вече се намира в страната си на произход. Не може да се изключи възможността процедурата за връщане да достигне точка, от която е почти необратима, например ако компетентните органи изгубят контакт с лицето. При това положение опасността от нарушаване на основните права на детето е по-висока на етапа на извеждането, особено ако става въпрос за уязвимо лице. Струва ми се обаче, че законодателят на Съюза напълно съзнава този риск, като се има предвид, че задължението по член 10, параграф 2 от Директива 2008/115 е формулирано по начин, който внушава наличието на задължително условие (преди да бъде изведено, се уверяват, че то ще бъде върнато), което компетентните органи трябва изпълнят, преди да пристъпят към последния етап от процедурата. С други думи, неизпълнението на това условие трябва да се разбира от правна гледна точка като пречка за извеждането. От това следва, че докато не са сигурни, че са налице подходящи условия в държавата на връщане, националните органи нямат право да изпълняват решението за връщане. Струва ми се, че ако са изправени пред подобна правна невъзможност, най-разумният за националните органи подход би бил да спрат изпълнението на решението за връщане.
в) Възможност за издаване на самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, даващо право на пребиваване
105.
Член 6, параграф 4 от Директива 2008/115 позволява на държавите членки да предоставят на гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на пребиваване, поради хуманни, хуманитарни или други причини. По силата на тази разпоредба предоставянето на такова право на пребиваване води до това, че не се приема решение за връщане. В случай че решение за връщане вече е издадено, то се оттегля или се спира изпълнението му за срока на валидност на разрешението за пребиваване или на другото разрешение, с което се дава право на пребиваване. Следва да се отбележи, че тази разпоредба посочва възможност за държавите членки възможност, без да им налага някакво задължение (
62
).
106.
Тъй като член 6, параграф 1 от Директива 2008/115 задължава държавата членка да избира между възможността да предостави разрешение или право на пребиваване и възможността да започне процедурата за връщане, би било уместно — както впрочем препоръчва изготвеният от Комисията Наръчник за връщане (
63
) — да се установят ясни правила относно правния статут на непридружените ненавършили пълнолетие лица, по силата на които или да се приема и изпълнява решение за връщане, или да се предоставя право на пребиваване в съответствие с националното законодателство. Държавите членки следва да се стремят да осигурят процедури за определянето на статута на непридружените малолетни или непълнолетни лица, които не са върнати. Такъв подход може да намали „сивите зони“ и да повиши правната сигурност за всички участници. Нещо повече, предложеният подход представлява трайно решение, което има за цел да осигури в дългосрочен план нормални и стабилни условия за ненавършилите пълнолетие лица.
107.
От направения по-горе анализ следва, че държавите членки са длъжни да спрат изпълнението на решението за връщане, когато в страната на произход не е налице подходяща възможност за приемане. Те могат да издадат на гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на пребиваване, поради хуманни, хуманитарни или други причини.
108.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори, че член 8, параграф 1 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка, която е взела решение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, е длъжна след изтичането на срока за доброволно напускане да предприеме всички необходими мерки за извеждане в изпълнение на решението и а не може просто да изчака непридруженото ненавършило пълнолетие лице да достигне пълнолетие. Спирането или отлагането на изпълнението на решението за връщане от държавата членка е оправдано само ако положението се е променило в държавата на връщане след приемането на решението за връщане, така че държавата членка вече не е в състояние да гарантира, че ненавършилото пълнолетие лице ще бъде предадено на член на неговото семейството, на определен настойник/попечител или на подходящ приемен център в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2008/115. Съгласно член 6, параграф 4 от Директива 2008/115 държавите членки могат да предоставят на гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на пребиваване, поради хуманни, хуманитарни или други причини.
VI. Заключение
109.
В светлината на всички изложени дотук съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats ‘s-Hertogenbosch (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Хертогенбос, Нидерландия), както следва:
„1)
Член 10, параграф 2 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни, във връзка с член 5, буква а) от тази директива и с оглед на член 24 от Хартата на основните права на Европейския съюз, трябва да се тълкува в смисъл, че преди да наложат задължение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, органите на държавата членка трябва да се уверят, че е налице подходяща възможност за приемането на това лице в държавата на връщане.
2)
Член 6, параграф 1 от Директива 2008/115, с оглед на член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз, трябва да се тълкува в смисъл, че не позволява на държавите членки да правят разграничение според възрастта на непридруженото ненавършило пълнолетие лице, за да му разрешат пребиваване на тяхна територия, когато е установено, че това лице не може да получи статут на бежанец или субсидиарна закрила.
3)
Член 8, параграф 1 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка, която е взела решение за връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице, е длъжна след изтичането на срока за доброволно напускане да предприеме всички необходими мерки за извеждане в изпълнение на решението и не може просто да изчака непридруженото ненавършило пълнолетие лице да достигне пълнолетие. Спирането или отлагането на изпълнението на решението за връщане от държавата членка е оправдано само ако положението се е променило в държавата на връщане след приемането на решението за връщане, така че държавата членка вече не е в състояние да гарантира, че ненавършилото пълнолетие лице ще бъде предадено на член на неговото семейството, на определен настойник/попечител или на подходящи приемни центрове в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2008/115. Съгласно член 6, параграф 4 от тази директива държавите членки могат да предоставят на гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на пребиваване, поради хуманни, хуманитарни или други причини“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 348, 2008 г., стр. 98.
(
3
)	ОВ L 337, 2011 г., стр. 9.
(
4
)	ОВ L 180, 2013 г., стр. 96.
(
5
)	Вж. „Unaccompanied Minors in the Migration Process“, Европейска агенция за гранична и брегова охрана (Frontex), Варшава 2010 г., стр. 3, и „VEGA Handbook: Children at aiports“, Европейска агенция за гранична и брегова охрана (Frontex), Варшава, 2017 г., стр. 7.
(
6
)	Вж. „Returning unaccompanied children: fundamental rights considerations“, Агенция на Европейския съюз за основните права (FRA), 2019 г., стр. 3.
(
7
)	Вж. „Guidance on reception conditions for unaccompanied children: operational standards and indicators“, Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (EASO), 2018 г., стр. 7.
(
8
)	За кратък преглед на относимите правни актове вж. Requejo Isidro, M. The protection of unaccompanied minors asylum-seekers: between competent state and responsible state. — Cuadernos de Derecho Transnacional, No. 2, 10.2017, p. 485 sq..
(
9
)	А именно Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (EASO), Европейската агенция за гранична и брегова охрана (Frontex) и Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA).
(
10
)	Вж. решения от 26 септември 2018 г., Baumgartner (C‑513/17, EU:C:2018:772, т. 23), и от 20 декември 2017 г., Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, т. 20).
(
11
)	Вж. точка 46 от настоящото заключение.
(
12
)	Курсивът е мой. Вж. и решения от 5 юни 2014 г., Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 38), и от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 31).
(
13
)	Курсивът е мой.
(
14
)	Вж. „Returning unaccompanied children: fundamental rights considerations“, op. cit., стр. 7 и 23, откъдето личи че член 10, параграф 2 трябва да се тълкува „в съответствие“ с член 5 и съображение 22 от Директива 2008/115 в смисъл, че компетентните органи трябва да отдават първостепенно внимание на висшия интерес на детето през цялата процедура за връщане. Според FRA този общ принцип трябва да ръководи всички действия, които водят до извеждането на непридружено ненавършило пълнолетие лице.
(
15
)	Вж. точка 68 от настоящото заключение.
(
16
)	Lemke, S. Europäisches Unionsrecht (von der Groeben, Schwarze, Hatje), 7. ed., Baden-Baden 2015, article 24, point 11, p. 664, счита, че основното право по член 24, параграф 1 от Хартата е нарушено, ако задължените с тази разпоредба органи не действат активно и не предлагат подходяща защита и грижи, когато това е необходимо за благоденствието на детето.
(
17
)	Приета от Генералната асамблея на Организацията на обединените нации на 20 ноември 1989 г. (Recueil des traités des Nations unies [Сборник договори на Организацията на обединените нации], том 1577, стр. 43).
(
18
)	Курсивът е мой.
(
19
)	Курсивът е мой.
(
20
)	Както посочих в точка 35 от заключението си по дело Transportes Aéreos Portugueses (C‑74/19, EU:C:2020:135), някои успоредни разрешения от нормативно естество между, от една страна, международното право, и от друга страна, правото на Съюза, могат да се разбират като израз на общо правно убеждение.
(
21
)	Вж., що се отнася до важността на правата на детето като цяло за практиката на Съда, решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien (C‑244/06, EU:C:2008:85, т. 39).
(
22
)	Решение от 27 юни 2006 г., Парламент/Съвет (C‑540/03, наричано по-нататък решение Парламент/Съвет, EU:C:2006:429, т. 10, 37 и 57).
(
23
)	ОВ L 251, 2003 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 164.
(
24
)	Курсивът е мой.
(
25
)	Документът „Returning unaccompanied children: fundamental rights considerations“, op. cit., стр. 23, както и Препоръка (ЕС) 2017/2338 на Комисията от 16 ноември 2017 година за създаване на общ Наръчник за връщането, който компетентните органи на държавите членки да използват при изпълнението на задачи, свързани с връщането (ОВ L 339, 2017 г., стр. 83, наричан по-нататък „Наръчникът за връщането“), препоръчват връщането на членове на семейството да бъде предпочитаният вариант, освен ако това очевидно не е във висшите интереси на детето.
(
26
)	Решение Парламент/Съвет (т. 69); относно значението на събирането на семейството за благоденствието на детето мигрант вж. заключението на генералния адвокат Hogan по дело B. M. и B. S. (Събиране на семейството — ненавършило пълнолетие дете) (C‑133/19, EU:C:2020:222, т. 1, 2 и 43).
(
27
)	Решение Парламент/Съвет (т. 52 и сл., както и цитираната съдебна практика).
(
28
)	ЕСПЧ, решение от 12 октомври 2006 г., Mubilanzila Mayeka и Kaniki Mitunga с/у Белгия, CE:ECHR:2006:0126DEC001317803.
(
29
)	Решение Парламент/Съвет (т. 58).
(
30
)	Решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431).
(
31
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 68). Курсивът е мой.
(
32
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 48).
(
33
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 49). Курсивът е мой.
(
34
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 50). Курсивът е мой.
(
35
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 55). Курсивът е мой.
(
36
)	Висшият интерес на детето се определя чрез индивидуална оценка, основана на мултидисциплинарен подход, който включва участието на определения настойник/попечител на ненавършилото пълнолетие лице и/или на компетентния орган за закрила на децата. Редица международни структури като Агенцията на Организацията на обединените нации за бежанците, Комитетът по правата на детето на Организацията на обединените нации и Детският фонд на Организацията на обединените нации приемат тълкувателни и практически насоки. Редица публикувани от европейските агенции документи, цитирани в настоящото заключение, дават полезна представа за критериите, които националните органи трябва да вземат предвид при такава оценка.
(
37
)	Вж. Наръчника за връщането, стр. 121 и 122.
(
38
)	Това тълкуване впрочем е в съответствие с препоръката на Агенцията на Европейския съюз за основните права периодично да се преоценява висшият интерес на ненавършилото пълнолетие лице с оглед на развитието на конкретния случай (вж. „Returning unaccompanied children: fundamental rights considerations“, op. cit., стр. 12).
(
39
)	Решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465).
(
40
)	Вж. решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 64). Курсивът е мой.
(
41
)	Решения от 7 август 2018 г., Bichat и др. (C‑61/17, C‑62/17 и C‑72/17, EU:C:2018:653, т. 29), и от 11 април 2019 г., Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, т. 36).
(
42
)	Курсивът е мой.
(
43
)	Вж. решение от 19 януари 2010 г., Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, т. 22).
(
44
)	Както посочва Lamont, R. Article 24 of the Charter of Fundamental Rights of the European Union. — The UE Charter of Fundamental Rights. Oxford, 2014, p. 672, article 24, point 24.23, освен правата на детето в член 24, Хартата съдържа и забрана за дискриминация, основана на възраст в член 21, което според автора означава, че е забранена всяка дискриминация на ненавършили пълнолетие лица (като цяло). Според мен тази констатация не изключва възможността специфична категория ненавършили пълнолетие лица, определена според възрастта (а именно навършилите 15 или повече години), да могат да се позоват на тази забрана, за да оспорят законосъобразността на национална разпоредба (прилагаща правото на Съюза), която, както в настоящия случай, третира тази категория ненавършили пълнолетие лица по същество като пълнолетни възрастни хора, тъй като те са лишени от защитата, гарантирана от член 24 от Хартата, както е конкретизирана в член 10, параграф 2 във връзка с член 5, буква а) от Директива 2008/115.
(
45
)	Курсивът е мой.
(
46
)	Решение от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 30).
(
47
)	Решения от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 31), и от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 35). Курсивът е мой.
(
48
)	Решение от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 32). Курсивът е мой.
(
49
)	ОВ L 180, 2013 г., стр. 60.
(
50
)	Решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 41).
(
51
)	Решение от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 33). Курсивът е мой.
(
52
)	Решение от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 34).
(
53
)	Решение от 16 януари 2018 г., E (C‑240/17, EU:C:2018:8, т. 50).
(
54
)	Може обаче да се твърди, че съществуват законосъобразни причини да не се прилагат принудителни мерки по отношение на дете. Поради това някои държави членки забраняват всяко принудително връщане на непридружено ненавършило пълнолетие лице. (вж. в този смисъл Dumas, P. L’accès des mineurs non accompagnés à la protection dans les États membres de l’Union européenne. — Revue trimestrielle de droit européen, 2013, No. 1, p. 35 sq.).
(
55
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 38 и 57).
(
56
)	Решения от 23 април 2015 г., Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 39), от 6 декември 2011 г., Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, т. 32), и от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 39).
(
57
)	Решения от Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, т. 40), от 6 декември 2012 г., Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777, т. 35), и от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 59).
(
58
)	Вж. точка 83 и сл. от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. „European Centre for Returns in brief“, Европейската агенция за гранична и брегова охрана (Frontex), Варшава, 2019 г., стр. 2 и 5, от който документ е видно, че ефективността на процедурите за връщане зависи до голяма степен от сътрудничеството със страните на произход на мигрантите, за да се идентифицират лицата, спрямо които се издават решенията за връщане, за да се издадат документи за пътуване и за да се приемат репатрираните в тяхната страна. В този контекст държавите членки, Комисията и Frontex си сътрудничат със страните на връщане.
(
60
)	Вж. точки 63 и 69 от настоящото заключение.
(
61
)	Вж. точка 67 от настоящото заключение.
(
62
)	Вж. решение от 5 юни 2014 г., Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 88).
(
63
)	Вж. Наръчника за връщането, стр. 121.