62008CC0583_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Настоящото дело има за предмет един от последните спорове в областта на публичната служба, по които Съдът ще се произнесе като касационна инстанция. Този случай повдига принципни въпроси, които не само са от съществено значение за бъдещата съдебна практика в областта на европейската публична служба, а и надхвърлят рамките на тази област на правото. По-специално второто правно основание дава на Съда възможност да внесе конкретни уточнения по отношение на неограничената компетентност на съдилищата на Съюза.
2. Предисторията на този случай може да бъде обобщена по следния начин: г‑н Gogos, длъжностно лице в Европейската комисия, се явява на вътрешен конкурс за преминаване от тогавашната категория В в тогавашната категория A. В резултат от процесуално нарушение устният изпит на г‑н Gogos е повторен два пъти, като той успява да го издържи едва при третото си явяване и е включен в списъка с резерви около пет години по-късно от останалите успешно представили се кандидати. Поради това забавяне г‑н Gogos пропуска възможността да бъде назначен на длъжност в категория А и да получи повишение в новата си категория значително по-рано, отколкото става на практика. Г‑н Gogos счита, че като компенсация за това забавяне Комисията е трябвало да го класира направо в степен A 6. В действителност обаче Комисията го класира едва в по-ниската базова степен A 7.
3. Жалбата, с която г‑н Gogos оспорва решението на органа по назначаването за класирането му в степен A 7, е отхвърлена от Първоинстанционния съд [понастоящем Общия съд] с Решение от 15 октомври 2008 г.(2) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“). С настоящата жалба г‑н Gogos твърди, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото и че отказът на този съд служебно да му присъди парично обезщетение е неправилен. Освен това г‑н Gogos претендира отделно обезщетение поради прекомерната според него продължителност на първоинстанционното производство.
4. Всъщност в настоящия случай приложима е „старата“ правна уредба, която действа преди 30 април 2004 г., т.е. преди извършената с Регламент (ЕО) № 723/2004(3) „голяма реформа“ в европейската публична служба. Независимо от това въпросите във връзка с неограничената компетентност и обезщетението за загуба на възможност изобщо не са изгубили значението си и при новата правна уредба, влязла в сила на 1 май 2004 г.
II – Правна уредба
5. Приложимата към настоящия случай правна уредба се съдържа в Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилникът“) в действащата му до 30 април 2004 г. редакция(4) . Към онзи момент кариерната структура в европейската публична служба е уредена по следния начин в член 5, параграф 1 от Правилника:
„Длъжностите, обхванати от Правилника за персонала, се класифицират според характера и важността на присъщите им задължения в четири категории — A *, B *, C * и D *, в низходящ ред на степента.
Категория A се състои от осем степени, разделени в кариери, всяка от които обикновено обхваща две степени и съответства на административни и експертни функции, изискващи университетско образование или равностоен професионален опит.
Категория В се състои от пет степени, разделени в кариери, всяка от които обикновено обхваща две степени и съответства на изпълнителски функции, изискващи средно образование или равностоен професионален опит.
[…]“ [неофициален превод]
6. Освен това член 45, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица предвижда:
„Длъжностното лице може да премине от една степен или категория в друга само след конкурс“.
7. Член 31 от Правилника за длъжностните лица съдържа следната разпоредба:
„1. Кандидатите […] се назначават за длъжностни лица както следва:
– Длъжностни лица от категория A […]: в базовата степен на своята категория […];
[…]
2. Независимо от това органът по назначаването може да не се съобрази с изискванията на параграф 1 в следните граници:
a) в степени A 1, A 2, A 3 и LA 3:
[…]
б) в останалите степени:
– до една трета от назначенията, когато става дума за освободени длъжности;
– до една втора от назначенията, когато става дума за новооткрити длъжности.
С изключение на степен LA 3 това важи съответно за шест длъжности в рамките на всяка степен.“ [неофициален превод]
8. По-нататък следва да се обърне внимание на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, който както в редакцията си до 30 април 2004 г., така и в действащата си редакция от 1 май 2004 г. гласи:
„Съдът на Европейските общности е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Общностите и лице, за което се прилага настоящият правилник, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице […]. По спорове от финансов характер Съдът има неограничена компетентност, включително и за отмяна или изменение на приетите актове.“ [неофициален превод]
III – Факти и ход на производството
9. Г‑н Christos Gogos е служител на Европейските общности (понастоящем на Европейския съюз) от 1981 г. досега, като на 1 октомври 1986 г. е назначен от Комисията като длъжностно лице от степен B 5.
10. През 1997 г. г‑н Gogos се явява на организирания от Комисията вътрешен конкурс COM/A/17/96, предназначен да даде възможност на служители от тогавашната му категория B да преминат в по-горната тогавашна категория A, и по-точно в кариера A 7/A 6. Едно от условията за участие в този вътрешен конкурс е минимум седемгодишен стаж в категория B. Освен това в обявлението се посочва, че по принцип успешно представилите се кандидати ще бъдат назначени в базовата степен на кариера A 7/A 6.
11. Г‑н Gogos не успява да събере нужните точки на устния изпит от вътрешния конкурс и поради това не е включен в списъка с резервите. Конкурсната комисия го уведомява за това с писмо от 15 декември 1997 г.
12. Г‑н Gogos обжалва и Общият съд отменя това решение на изпитната комисия с Решение от 23 март 2000 г.(5), най-вече по съображението, че комисията не е гарантирала равно третиране на всички кандидати в рамките на устния изпит.
13. Впоследствие Комисията кани г‑н Gogos да се яви на 25 септември 2000 г. на повторен устен изпит, който обаче той отново не успява да издържи.
14. Г‑н Gogos обжалва пред Общия съд и второто решение на изпитната комисия. В производството пред този съд се стига до споразумение между г‑н Gogos и Комисията за уреждане на спора по взаимно съгласие. Съгласно това споразумение г‑н Gogos оттегля исканията си за отмяна на решението на конкурсната комисия и за обезщетение, в замяна на което Комисията се задължава да организира трети устен изпит за г‑н Gogos и да поеме подлежащите му на възстановяване разходи(6) .
15. На третия устен изпит, проведен на 8 ноември 2002 г., г‑н Gogos най-сетне се представя успешно. В резултат Комисията го уведомява с писмо от 15 ноември 2002 г., че името му вече е включено в списъка с резервите от вътрешния конкурс COM/A/17/96.
16. Впоследствие г‑н Gogos е назначен за длъжностно лице от категория A, считано от 1 април 2003 г. На 31 март 2003 г. той е уведомен за решението на органа по назначаването да бъде класиран в третата стъпка на степен A 7 (наричано по-нататък „решението за класиране“).
17. В съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника на 30 юни 2003 г. г‑н Gogos подава по административен ред жалба срещу решението за класиране, като твърди нарушение на членове 31 и 45 от Правилника, на член 233 ЕО и на споразумението за уреждане по взаимно съгласие на предходния съдебен спор(7) . По същество той твърди, че е трябвало да бъде третиран така, както ако беше преминал успешно конкурса още през декември 1997 г. Повечето кандидати, представили се успешно на този конкурс, вече били повишени в следващата по-висока степен A 6. Г‑н Gogos счита, че за да компенсира изоставането му спрямо тези колеги, органът по назначаването трябвало да го класира направо в степен A 6, а не в степен A 7.
18. Административната жалба на г‑н Gogos е отхвърлена от органа по назначаването с решение от 24 ноември 2003 г. (наричано по-нататък „решението по административната жалба“). След това на 18 февруари 2004 г. г‑н Gogos подава жалба пред Общия съд. След повече от четири години на 15 октомври 2008 г. този съд отхвърля жалбата с обжалваното съдебно решение, но въпреки това осъжда Комисията да заплати всички съдебни разноски съгласно член 87, параграф 3 във връзка с член 88 от Процедурния правилник.
19. С настоящата жалба, подадена на 22 декември 2008 г.(8), г‑н Gogos иска от Съда:
– да отмени решението на Общия съд,
– да отмени решението за класирането му в степен A 7, както и решението от 24 ноември 2003 г., с което се отхвърля административната му жалба,
– да упражни неограничената си компетентност и да му присъди обезщетение в размер на 538 121,79 EUR за имуществените вреди, претърпени в резултат от неправомерното поведение на Комисията, изразяващо се в приемането на въпросното незаконосъобразно решение — вреди, които поради реформата на Правилника ще имат последици за целия живот на жалбоподателя,
– да му присъди обезщетение в размер на 50 000 EUR поради закъснението, с което е постановено първоинстанционното решение, и
– да осъди ответника да заплати разноските както в производството пред Общия съд, така и в производството по обжалване.
20. Комисията, от своя страна, иска от Съда:
– изцяло да отхвърли жалбата,
– да отхвърли искането за обезщетение на жалбоподателя във връзка с продължителността на производството и
– да осъди жалбоподателя да заплати всички разноски по производството.
21. Съдът разглежда жалбата първо в писмената фаза на производството, а след това в съдебното заседание от 28 януари 2010 г.
IV – Анализ
22. Г‑н Gogos изтъква две правни основания срещу обжалваното съдебно решение (в това отношение вж. част A от настоящото заключение). Освен това той иска обезщетение поради продължителността на първоинстанционното производство (в това отношение вж. част Б от настоящото заключение).
А –	По двете правни основания за обжалване
23. Първо ще разгледам изложените от г‑н Gogos две правни основания за отмяна на обжалваното съдебно решение.
1. По оплакването, че Общият съд не е разгледал повечето правни основания на жалбата в първоинстанционното производство (първо правно основание)
24. Първото правно основание се отнася до частта от мотивите на съдебното решение, в която се разглежда въпросът дали г‑н Gogos правилно е бил класиран в по-ниската базова степен A 7, или, напротив, е трябвало да бъде класиран направо в по-високата степен A 6. Г‑н Gogos твърди, че Общият съд не е разгледал пет от шестте правни основания на жалбата му, поради което е отхвърлил жалбата му срещу решението за класиране и срещу решението по административната жалба, без да се мотивира в достатъчна степен.
25. Това правно основание е свързано с обстоятелството, че в първоинстанционното производство г‑н Gogos твърди нарушения на следните разпоредби, съответно правни принципи: член 31, параграф 2 от Правилника, член 233 ЕО, принципа на равно третиране, принципа на справедливост, принципа на добра администрация и принципа за право на развитие в кариерата(9) . В обжалваното съдебно решение обаче Общият съд разглежда обстойно само член 31, параграф 2 от Правилника(10), а на член 233 ЕО и на останалите принципи, споменати от жалбоподателя, отделя само три кратки точки(11) .
а)	По допустимостта
26. Съдейки по всичко, това първо правно основание изглежда изцяло допустимо.
27. Както е установено, оплакването, че Общият съд не е разгледал определено правно основание за обжалване, може да се счита за твърдение за липса или непълнота на мотивите(12) . За Общия съд задължението за мотивиране следва от член 36 във връзка с член 53, параграф 1 от Статута на Съда. Според постоянната съдебна практика въпросът дали мотивите на решение на Общия съд са противоречиви или недостатъчни е правен въпрос и като такъв може да бъде повдиган в производството по обжалване(13) .
28. Независимо от това Комисията енергично оспорва допустимостта на първото правно основание. Тя счита, че в рамките на първоинстанционното производство г‑н Gogos е представил само едно правно основание за отмяна, с което твърди единствено нарушение на член 31, параграф 2 от Правилника. Той се позовавал на останалите изброени от него разпоредби, съответно правни принципи, само за изчерпателност. С опитите си понастоящем да представи тези допълнителни доводи от първоинстанционното производство като самостоятелни правни основания за отмяна г‑н Gogos изпадал в противоречие със собственото си поведение в рамките на първоинстанционното производство и в действителност изтъквал нови правни основания, което е недопустимо в производството по обжалване.
29. Това възражение е неубедително.
30. За разлика от Комисията аз не намирам в материалите по делото доказателства в подкрепа на твърдението, че изявленията на жалбоподателя пред Общия съд непременно са израз на едно-единствено общо правно основание. Всъщност, ако погледнем жалбата, подадена от г‑н Gogos пред Общия съд, ще установим, че отделни пасажи от нея са посветени на член 233 ЕО, принципа на равно третиране, принципа на справедливост, принципа на добра администрация и принципа за право на развитие в кариерата. Това говори по-скоро за наличие, отколкото за липса на самостоятелни правни основания.
31. Нито докладът от съдебното заседание в първоинстанционното производство, нито обжалваното съдебно решение, с които Комисията се опитва да се обоснове, дават основание за извод в противоположен смисъл. Докладът от съдебното заседание просто обобщава изявленията на жалбоподателя, без изрично да ги определя нито като общо основание за отмяна, нито като отделни такива(14) . В обжалваното съдебно решение само е споменато, че жалбоподателят „на първо място“ поддържа, че е допуснато нарушение на член 31, параграф 2 от Правилника, а „освен това“, „като следствие“ от посоченото нарушение — че е налице нарушение на останалите изброени от него разпоредби, съответно правни принципи(15) . Оттук също не следва еднозначно изводът за наличие на едно-единствено правно основание.
32. Извън това би било проява на краен формализъм и на неуместно подценяване на ролята на Съда да се извеждат твърдения за разширяване на предмета на спора спрямо първоинстанционното производство единствено от обстоятелството, че изразът „ακυρωτικοί λόγοι“(16) се среща за първи път в настоящата жалба.
33. Вярно е, че съгласно член 42, параграф 2 във връзка с член 118 от Процедурния правилник на Съда в производството по обжалване е забранено да се въвеждат нови правни основания. Според постоянната съдебна практика обаче тези разпоредби имат за цел само да предотвратят разширяване на предмета на спора спрямо разглежданите в първоинстанционното производство правни основания(17) . Настоящият случай не е такъв.
34. Същинското оплакване на г‑н Gogos е, че съществена част от изложените му в първоинстанционното производство съображения не са разгледани в достатъчна степен с обжалваното съдебно решение(18) . Следователно жалбоподателят не излага пред Съда нови твърдения, а само иска да се провери дали Общият съд е взел предвид изложените в първоинстанционното производство доводи и представените доказателства съобразно правните изисквания към мотивите на съдебните решения. Този въпрос попада в обхвата на основните правомощия на Съда като касационна инстанция.
35. Следователно първото правно основание е допустимо.
б)	По основателността
36. Първото правно основание би било основателно, ако в обжалваното съдебно решение Общият съд не е изпълнил задължението си за мотивиране съгласно член 36 във връзка с член 53, параграф 1 от Статута на Съда.
37. Според постоянната съдебна практика от мотивите на съдебното решение трябва по ясен и недвусмислен начин да изпъкват съображенията на Общия съд, така че да се даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол(19) .
38. От друга страна, задължението на Общия съд да мотивира решенията си не би могло да се тълкува като включващо задължението да отговаря в подробности на всеки довод, изложен в първоинстанционното производство, особено ако той не е достатъчно ясен и точен(20) . Напротив, мотивите може да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които Общият съд не е приел доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол(21) . Като цяло обаче от мотивите на решението трябва да е видно, че Общият съд е разгледал всички нарушения, изтъкнати в първоинстанционното производство(22) .
39. Обжалваното съдебно решение отговаря на тези изисквания. След като отхвърля твърдението за нарушение на член 31, параграф 2 от Правилника(23), Общият съд посочва, че „следователно“ и останалите твърдения на г‑н Gogos за нарушения на член 233 ЕО, принципа на равно третиране, принципа на справедливост, принципа на добра администрация и принципа за право на развитие в кариерата „не засягат законосъобразността на решението за класиране“(24) .
40. По този начин Общият съд не пренебрегва останалите разпоредби и правни принципи, на които се позовава г‑н Gogos, а ги разглежда, макар и съвсем накратко. Цитираният откъс от неговото решение ясно показва, че Общият съд е отхвърлил въпросните твърдения за нарушения по същите съображения, поради които преди това отхвърля твърдението за нарушение на член 31, параграф 2 от Правилника.
41. Г‑н Gogos възразява, че Общият съд е трябвало да разгледа отделно принципа на равно третиране, а не да го включва в разглеждането на член 31, параграф 2 от Правилника.
42. В тази връзка трябва да се отбележи, че в обжалваното съдебно решение на принципа на равно третиране са посветени две отделни точки(25) . В тях, макар и отново съвсем накратко, е изложено правното становище на Общия съд по въпроса защо конкретно позоваването на принципа на равно третиране в разглеждания случай не би могло да доведе до класиране на г‑н Gogos в по-висока степен. От една страна, според Общия съд позоваването на принципа на равенство е неприемливо, тъй като за всяка длъжност е необходимо да бъде взето индивидуално решение в зависимост от оценката на квалификацията на назначаваните длъжностни лица. От друга страна, специфичният професионален опит вече е отчетен във връзка с класирането на съответния служител в по-високата категория.
43. Възможно е г‑н Gogos да не споделя тези съображения на Общия съд. Това обаче не променя факта, че Общият съд е разгледал изложените пред него твърдения за нарушения. Фактът, че по същество Общият съд е достигнал до извод, различен от този на жалбоподателя, сам по себе си не води до опорочаване на обжалваното съдебно решение поради липса на мотиви(26) .
44. Следователно първото правно основание трябва да бъде изцяло отхвърлено.
2. По обстоятелствата, при които служебно се присъжда обезщетение за вреди (второ правно основание)
45. Второто правно основание се отнася до въпроса дали Общият съд е можел и дали евентуално не е бил длъжен служебно да присъди на г‑н Gogos парично обезщетение. Г‑н Gogos твърди, че Общият съд не се е съобразил с предоставената му неограничена компетентност по спорове от финансов характер. По негово мнение тази компетентност би позволила на Общия съд служебно да му присъди парично обезщетение.
46. Това правно основание на жалбоподателя е насочено пряко срещу точка 47 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд по същество приема, че е възможно вследствие от наложилото се повторно явяване на устен изпит(27) г‑н Gogos наистина да е загубил възможността да премине по-рано в категория A и съответно по-рано да бъде повишен в новата си категория. Г‑н Gogos обаче не е направил пред Общия съд искане за парично обезщетение в тази връзка.
а)	По допустимостта
47. Комисията счита второто правно основание за недопустимо. Тя изтъква, че в целия досегашен ход на съдебното производство г‑н Gogos се ограничавал с искането за отмяна на решението за класиране и на решението по административната жалба. Той никога не е правил искане за парично обезщетение и било недопустимо да предявява такова едва в производството по обжалване.
48. Вярно е, че по думите на самия г‑н Gogos той формално не е предявявал искане за парично обезщетение в първоинстанционното производство.
49. Независимо от това възражението за недопустимост на Комисията е несъстоятелно. Комисията тълкува погрешно същинското искане, което г‑н Gogos цели да обоснове с второто си правно основание. Въпросът е дали Общият съд е можел и дали не е бил длъжен да присъди парично обезщетение на жалбоподателя служебно, тоест без
да е направено такова искане.
50. Въпросът дали Общият съд е можел и дали евентуално не е бил дори длъжен служебно да присъди парично обезщетение на г‑н Gogos, представлява правен въпрос, който подлежи на разглеждане в производството по обжалване. Това разглеждане не може да бъде обвързвано с условие самото засегнато лице да е направило искане за обезщетение за вреди в първоинстанционното производство. Напротив, поради естеството си този въпрос се поставя главно в случаите, в които жалбоподателят не е предявил такова искане в първоинстанционното производство.
51. Поставяйки споменатия проблем чрез своето правно основание, г‑н Gogos не разширява предмета на спора, а иска от Съда да провери дали Общият съд е разгледал изложените в първоинстанционното производство доводи и представените доказателства в съответствие с правните изисквания и дали е предприел всички правно допустими и изискуеми мерки в тази връзка.
52. Правната защита в това отношение би била лишена от съдържание, ако наличието на искане за обезщетение за вреди в първоинстанционното производство се постави като императивно изискване за допустимост на жалбата срещу постановеното в това производство съдебно решение. Това би противоречало на принципа на ефективна съдебна защита.
53. Следователно второто правно основание е допустимо.
б)	По основателността
54. За да бъде основателно второто правно основание, е необходимо в настоящия случай Общият съд да е бил компетентен служебно да присъди обезщетение за вреди на г‑н Gogos, но да не се е съобразил с тази си компетентност(28) .
i)	Неограничената компетентност по спорове от финансов характер съгласно Правилника
55. Член 91, параграф 1, второ изречение от Правилника за длъжностните лица предоставя на Съда на Европейския съюз неограничена компетентност по спорове от финансов характер между длъжностните лица на Съюза и техния работодател.
56. Понятието „спор от финансов характер“ не бива да се разглежда в тесен смисъл.
57. На практика спорове от финансов характер са налице основно когато съответното длъжностно лице предяви иск на основание член 270 от ДФЕС, например за обезщетение за вреди или за изплащане на суми, които счита, че му се дължат съгласно Правилника или съгласно друг нормативен акт, уреждащ служебното му правоотношение(29) ; като в тези случаи може да става дума за заплатата, за определени надбавки и социални обезщетения съгласно Правилника или за лихви за забава(30) .
58. Освен това обаче дори и зад жалбите, с които длъжностно лице иска отмяна на решение, засягащо служебния му статут, може да се крие спор от финансов характер(31) . Важното в настоящия случай е, че и жалбата, с която длъжностното лице иска да се упражни съдебен контрол върху класирането му, също води до съдебен спор от финансов характер(32) . Този извод се основава на разбирането, че решението на органа по назначаването относно класирането на определено длъжностно лице не само поражда последици за кариерата на засегнатото лице и за мястото му в йерархията на съответния орган, но и пряко се отразява на имуществените му права, и по-специално на размера на заплатата съгласно Правилника.
59. С оглед на тези съображения в настоящия случай също е налице спор от финансов характер, по който Общият съд разполага с неограничена компетентност съгласно член 91, параграф 1, второ изречение от Правилника.
60. Предоставената с член 91, параграф 1 от Правилника неограничена компетентност на съдилищата на Съюза им възлага задачата да решават изцяло отнесените пред тях спорове(33) . Следователно, доколкото се засягат чисто финансовите аспекти на съответния правен спор, съдилищата на Съюза не бива да се ограничават само с контрол за законосъобразност на действията на органите, институциите и другите служби на Съюза, а са компетентни да ги подлагат и на проверка за целесъобразност. Затова по отношение на чисто финансовите аспекти на съответния правен спор съдилищата на Съюза имат право да заместят преценката на органа по назначаването със своята преценка и не само да отменят решенията му, но и да изменят съдържанието им.
61. Според постоянната съдебна практика неограничената компетентност на Общия съд включва и правомощието, ако е необходимо, да осъди ответната страна служебно  — тоест дори ако не е внесено надлежно искане в този смисъл — да заплати обезщетение за причинените по нейна вина вреди и в такъв случай, като вземе предвид всички обстоятелства по делото, да оцени претърпяната вреда ex aequo et bono(34) .
62. За правните спорове по повод на решения за класиране това означава, че съдилищата на Съюза могат да извършват само проверка за законосъобразност на класирането на даден служител и не могат сами да определят или изменят класирането му, но независимо от това са компетентни да присъдят на съответното длъжностно лице, включително служебно, обезщетение за вредите, претърпени вследствие на евентуална служебна грешка, допусната при класирането му от органа по назначаването.
ii)	Смисъл и цел на служебното присъждане на обезщетение в рамките на неограничената компетентност
63. В настоящия случай Общият съд не е обсъдил дори и най-бегло въпроса дали Комисията би могла да бъде служебно осъдена да заплати обезщетение за вреди. Той по-скоро се е ограничил до лаконичната констатация, че г‑н Gogos не е искал парично обезщетение(35) .
64. Това би могло да сочи, че Общият съд не е отчел финансовия характер на правния спор по смисъла на член 91, параграф 1, второ изречение от Правилника. Възможно е Общият съд да не е бил наясно, че по отношение на чисто финансовите аспекти на този правен спор разполага с неограничена компетентност, която не на последно място включва правомощието му служебно да присъди обезщетение(36) .
65. В случая обаче не е нужно да се разглежда въпросът дали Общият съд действително не се е съобразил с обхвата на своята компетентност и по този начин е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като в този случай не са били налице условията за осъждане на Комисията да заплати обезщетение за вреди.
66. Компетентността на съдилищата на Съюза да присъждат на длъжностните лица обезщетение за вреди на първо място цели да им позволи да гарантират практическата ефективност на произнесените от тях решения за отмяна по спорове в областта на публичната служба(37) . Другояче казано, ако (пълната или частична) отмяна на незаконосъобразното решение на органа по назначаването не е достатъчна да осигури ефективна защита на правата и интересите на съответното длъжностно лице, компетентният съд на Съюза може служебно да му присъди обезщетение за вреди.
67. В настоящия случай обаче Общият съд е стигнал до заключението, че решението за класиране и решението по административната жалба не са незаконосъобразни. След като в резултат не отменя тези две решения, Общият съд няма основание да гарантира практическата ефективност на решението си чрез служебно присъждане на обезщетение. От правна страна няма какво да се възрази срещу този подход.
68. Само мимоходом ще отбележа, че в настоящия случай поначало не е поставян и въпросът за обезщетяване на г‑н Gogos за последиците от правомерни
действия на администрацията. Независимо че в правото на Европейския съюз засега липсва окончателна яснота по въпроса дали и при какви условия възниква право на подобно обезщетение(38), претърпените от г‑н Gogos неблагоприятни последици по отношение на заплатата и кариерата му в новата категория A не произтичат от решението за класиране и решението по административната жалба, а от нарушенията на Комисията при провеждането на конкурса(39) .
69. Следователно второто правно основание е неоснователно.
3. Заключителни бележки
70. За пълнота на изложението ще отбележа още, че решението за класиране на длъжностното лице не е подходящото средство за компенсиране на възможните неблагоприятни последици, претърпени от това лице поради нарушения при провеждането на конкурс.
71. В действителност твърде спорен е изводът на Общия съд, че член 31, параграф 2 от Правилника поначало е неприложим към вътрешни конкурси(40) . Всъщност тази разпоредба цели да даде възможност на институциите в качеството им на работодатели да си осигурят назначаването на служители, които иначе рискуват да изгубят, тъй като тези лица са търсени на трудовия пазар и вероятно разполагат с множество оферти от други потенциални работодатели(41) . Противно на становището, което Общият съд явно споделя, подобна конкурентна ситуация между европейските институции и частните работодатели по отношение на вътрешни кандидати съвсем не е изключена. Напълно възможно е лице, което вече работи в институция на Съюза, да възнамерява да напусне и да се прехвърли в частния сектор или в друга международна организация, ако предложенията на външните работодатели се окажат по-примамливи за него от класирането и шансовете му за повишение в европейската публична служба. Това се отнася най-вече за завършили висше образование лица, които заемат длъжности в категории B или C.
72. В крайна сметка обаче за целите на настоящото производство не е нужно да се търси отговор на въпроса за приложимостта на член 31, параграф 2 от Правилника, тъй като съгласно член 31, параграф 2 класирането в по-висока степен в отклонение от заложения в параграф 1 принцип на класиране в базовата степен се допуска само по изключение(42), и то ако това съответства на специфични изисквания на службата или е реално оправдано с оглед на специфичната квалификация на съответното лице(43) . Иначе казано, трябва да става дума за кандидат с изключителни качества(44) . Би било злоупотреба с разпоредбата на член 31, параграф 2 от Правилника, ако тя се прилага въпреки липсата на споменатите условия, като компенсация за определени неблагоприятни фактори в кариерата на даден служител.
73. Г‑н Gogos не може да обоснове право на класиране в по-висока степен и въз основа на общия принцип на равно третиране. Този принцип изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано(45) . Елементите, които характеризират отделните положения и в този смисъл — сходния им характер, трябва по-специално да се определят и преценяват в светлината на предмета и целта на съответния акт(46) .
74. Единствен предмет и цел на решението за класиране по член 31 от Правилника е да се определи степента на длъжностното лице в категорията му в интерес на службата и в съответствие с квалификацията му. Съдът няма основания да счита, че по отношение на тези критерии г‑н Gogos е бил в различно положение спрямо другите кандидати, които са издържали вътрешния конкурс. Съответно и с оглед на принципа на равно третиране няма основание за оспорване на решението за класирането му в същата степен A 7 като другите успешно представили се кандидати. От друга страна, евентуални нередности при провеждането на конкурса и произтичащото от тях забавяне на назначението на даден служител на съответната длъжност не могат да бъдат релевантна база за сравнение с оглед на решението за класиране.
75. Наистина е безспорно, че поради двукратното повтаряне на устния изпит и произтичащото от това забавяне на процедурата по подбор г‑н Gogos е загубил възможността за по-ранно преминаване в категория A, а с това — и за по-ранно повишение в новата категория(47) . Свързаните с това имуществени и неимуществени вреди обаче не са предизвикани от решението за класиране и решението по административната жалба, които са предмет на настоящия правен спор. Следователно дори и тези две решения да бяха незаконосъобразни, Общият съд не би могъл служебно да вземе под внимание тези вреди, без да наруши принципа „ne ultra petita“ .
76. Всъщност тези вреди, както вече бе споменато(48), се дължат на нарушения при провеждането на конкурса. Г‑н Gogos е можел да предяви искане за обезщетение в рамките на двете предходни съдебни производства(49), като се възползва от всички предоставени му процесуални средства.
77. За първото от тези съдебни производства следва да се отбележи, че освен отмяната на решението на конкурсната комисия г‑н Gogos иска само обезщетение за неимуществени
вреди. Искането му обаче е отхвърлено от Общия съд по съображението, че отмяната на решението на конкурсната комисия е достатъчно удовлетворение за вредите, понесени от жалбоподателя(50) . Междувременно това съдебно решение влиза в сила.
78. Що се отнася до второто съдебно производство, в рамките на своето споразумение с Комисията г‑н Gogos оттегля всички предявени дотогава искания за обезщетение за вреди(51) . Тъй като няма основания извънсъдебното споразумение между г‑н Gogos и Комисията да се счита за нищожно или унищожаемо, към настоящия момент жалбоподателят вече не може да претендира обезщетение за вредите, до които се отнася това споразумение.
79. Единствено ако се окаже, че са налице и други значими вреди, за които г‑н Gogos в миналото не е изразил правно валиден отказ от обезщетение, все още би могло днес да се мисли за обезщетение за загубата на възможност за по-ранно повишение. Доколкото са изпълнени останалите условия за предявяване на деликтен иск срещу администрацията(52) и давностният срок не е изтекъл, г‑н Gogos си запазва правото да предяви отделен иск във връзка с евентуални подобни вреди.
4. Междинно заключение
80. Тъй като нито едно от двете правни основания на г‑н Gogos не може да бъде уважено, жалбата му трябва да бъде отхвърлена изцяло.
81. С това исканията му за отмяна на решението за класиране и решението по административната жалба, както и за обезщетение в размер на 538 121,79 EUR остават без предмет, тъй като всички те предполагат преди това да се отмени обжалваното съдебно решение.
Б –	По отделното искане за обезщетение поради продължителността на първоинстанционното производство
82. Накрая г‑н Gogos иска от Съда да му присъди справедливо обезщетение поради прекомерната според него продължителност на първоинстанционното производство. Като се позовава на Решение по дело Baustahlgewebe(53), той определя размера на исканото обезщетение на 50 000 EUR.
83. Както обаче Съдът е постановил в Решение по дело FIAMM(54), подобно отделно искане за обезщетение е недопустимо в производството по обжалване. Съгла сно член 113, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда предмет на жалбите срещу решенията на Общия съд може да е само отмяната, изцяло или частично, на решението на Общия съд и евентуално уважаването, изцяло или частично, на направените искания на първа инстанция; нови искания не могат да бъдат правени.
84. Искания, основани на прекомерната продължителност на първоинстанционното производство, са допустими в производството по обжалване само ако според някоя от страните в производството това е повлияло на съдържанието на решението на Общия съд и поради това е основание за отмяната на това решение(55) . В настоящия случай обаче г‑н Gogos не поддържа твърдение в този смисъл.
85. При тези обстоятелства искането за обезщетение следва да се отхвърли.
86. Само от съображения за изчерпателност ще спомена, че г‑н Gogos естествено има право да предяви иск за обезщетение за вреди на основание член 268 от ДФЕС във връзка с член 340, параграф 2 от ДФЕС(56) срещу Европейския съюз(57) поради прекомерната продължителност на производството пред Общия съд. Като институция — ответник по делото за евентуалното обезщетение, обаче следва да бъде призован Съдът на Европейския съюз, а не Европейската комисия.
87. В рамките на производството по такъв иск би следвало да се прецени дали в конкретния случай продължителността на първоинстанционното производство е прекомерна и дали е налице нарушение на правото на справедлив процес в разумен срок(58) . Това трябва да се преценява в зависимост от конкретните обстоятелства по делото, каквито са сложността на спора и поведението на страните(59) .
88. В настоящия случай общата продължителност на производството пред Общия съд е около четири години и осем месеца(60) . Специално следва да се отбележи, че от приключването на писмената фаза на производството до съдебното заседание на Общия съд(61) минават повече от три години. С уговорката, че в рамките на евентуално производство по иск за обезщетение за вреди е нужно по-подробно проучване, подобна продължителност на производството не изглежда оправдана нито поради някаква особена сложност на материята или на изложените факти и правни въпроси, нито поради поведението на страните. От само себе си се разбира, че проблеми по вътрешната организация на дейността на Общия съд, като например свързаните с редовното обновяване на състава на съда, не бива да бъдат в тежест на страните в процеса. Макар да посочва, че в разглеждания период Общият съд е разглеждал много повече дела, отколкото по времето, когато е постановено Решение по дело Baustahlgewebe, Комисията не споменава, че към днешна дата членовете на Общия съд са повече на брой и персоналът му е значително увеличен.
V – По съдебните разноски
89. В съответствие с член 122, параграф 1 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Това решение относно разноските е от особено значение в настоящия случай, тъй като Комисията като друга страна в производството ползва адвокатски услуги.
90. Съгласно член 69, параграф 2 във връзка с член 118 от Процедурния правилник по принцип загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Както следва по-нататък от член 122, втора алинея, първо тире от Процедурния правилник, това правило се прилага и към жалби, подадени от длъжностни лица или други служители на институциите на Съюза. Съответно г‑н Gogos, чиито искания следва да бъдат изцяло отхвърлени, би трябвало да бъде осъден да заплати направените от него разноски и тези на Комисията съобразно направеното в настоящия случай искане на Комисията.
91. От член 122, втора алинея, второ тире от Процедурния правилник на Съда обаче следва, че при жалби, подадени от длъжностни лица или други служители на определена институция, Съдът може да разпредели разноските между страните по справедливост, като изключение от общата разпоредба на член 69, параграф 2 от този правилник.
92. От една страна, в настоящия случай несъмнено следва да се има предвид, че изложените от г‑н Gogos правни основания и направените от него искания не следва да се приемат, тъй като са основани на погрешни правни допускания.
93. От друга страна обаче, не бива да се забравя и че с поведението си Комисията съществено е допринесла за възникването на настоящия правен спор. Ако при провеждането на вътрешния конкурс Комисията беше организирала по надлежния ред устния изпит на г‑н Gogos още от първия път, разглежданият правен спор можеше да бъде предотвратен(62) .
94. Освен това жалбоподателят има основание да търси справедливо обезщетение за лишаването му от възможността да премине в категория A по-рано, отколкото в действителност. С оглед на недостатъчно ясната съдебна практика в тази област не е изцяло негова грешка, че се е опитал да получи това обезщетение в рамките на настоящото производство по обжалване чрез позоваване на възможността за служебно присъждане на парично обезщетение.
95. Поради това от съображения за справедливост като цяло считам за нужно да бъде приложено изключението, предвидено в член 122, втора алинея, второ тире от Процедурния правилник, и в отличие от общото правило за съдебните разноски по член 69, параграф 2 от Процедурния правилник разноските по настоящото производство да се разпределят между страните. Струва ми се справедливо всяка страна да понесе направените от нея разноски.
VI – Заключение
96. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да вземе следното решение:
„1) Отхвърля жалбата.
2) Отхвърля направеното от г‑н Gogos искане за обезщетение поради прекомерната продължителност на първоинстанционното производство.
3) Всяка от страните понася направените от нея съдебни разноски.“
(1) .
(2)  –	Решение на Общия съд от 15 октомври 2008 г. по дело Gogos/Комисия (T‑66/04, все още непубликувано в Сборника).
(3)  –	Регламент (ЕИО, Евратом) № 723/2004 на Съвета от 22 март 2004 година за изменение на Правилника за длъжностните лица на Европейските общности и на Условията за работа на другите служители на Общностите (ОВ L 124, стр. 1).
(4)  –	Правилник за длъжностните лица на Европейските общности и Условия за работа на другите служители на тези Общности, в сила от 5 март 1968 г., установен с членове 2 и 3 от Регламент (ЕИО, Евратом, ЕОВС) № 259/68 на Съвета от 29 февруари 1968 г. (ОВ L 56, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 12) в редакцията му съгласно Регламент (Евратом, ЕОВС, ЕИО) № 1473/72 на Съвета от 30 юни 1972 г. (ОВ L 160, стp. 1).
(5)  –	Решение на Общия съд от 23 март 2000 г. по дело Gogos/Комисия (T‑95/98, Recueil FP, стр. I‑A‑51 и II‑219).
(6)  –	Вж. Определение на Общия съд от 21 октомври 2002 г. по дело Gogos/Комисия (T‑97/01, непубликувано в Recueil).
(7)  –	Дело Gogos/Комисия (T‑97/01).
(8)  –	Оригиналът на изпратената първоначално по факс писмена жалба постъпва в секретариата на Съда на 24 декември 2008 г.
(9)  –	Вж. обобщението в точка 18 от обжалваното съдебно решение.
(10)  –	Точки 27—43 от обжалваното съдебно решение.
(11)  –	Точки 44—46 от обжалваното съдебно решение.
(12)  –	Решение на Съда от 1 октомври 1991 г. по дело Vidrányi/Комисия (C‑283/90 P, Recueil, стр. I‑4339, точка 29) и Решение от 11 септември 2003 г. по дело Белгия/Комисия (известно като делото „Forges de Clabecq“, C‑197/99 P, Recueil, стр. I‑8461, точки 80—83); в същия смисъл Решение на Общия съд от 8 юни 2009 г. по дело Krcova/Съд (T-498/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 34); вж. също заключението на генералния адвокат Lenz от 10 февруари 1994 г. по дело SFEI и др./Комисия (C‑39/93 P, Recueil, стр. I‑2681, точка 36).
(13)  –	Решение от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия (известно като делото „Baustahlgewebe“, C‑185/95 P, Recueil, стр. I‑8417, точка 25), Решение от 7 май 1998 г. по дело Somaco/Комисия (C‑401/96 P, Recueil, стр. I‑2587, точка 53), Решение от 16 декември 2008 г. по дело Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 76) и Решение от 16 юли 2009 г. по дело Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Комисия (известно като делото „Der Grüne Punkt“, C‑385/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 71).
(14)  –	Точки 25—31 от доклада от съдебното заседание в първоинстанционното производство.
(15)  –	Точка 18 от обжалваното съдебно решение.
(16)  –	На български език „правни основания за отмяна“.
(17)  –	Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Brazzelli Lualdi и др. (C‑136/92 P, Recueil, стр. I‑1981, точки 57—59), Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P до C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точка 165), Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, Сборник, стр. I‑439, точка 66) и Решение от 2 април 2009 г. по дело Frankreich Télécom/Комисия (C‑202/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 60).
(18)  –	Ако погледнем жалбата, подадена от г‑н Gogos в първоинстанционното производство (точки 27—41 от нея), ще установим, че той е посветил близо половината от писменото си изложение в първоинстанционното производство на съображенията си във връзка с член 233 ЕО и принципите на равно третиране, на справедливост, на добра администрация и на правото на развитие в кариерата.
(19)  –	Решение от 14 май 1998 г. по дело Съвет/De Nil и Impens (C‑259/96 P, Recueil, стр. I‑2915, точки 32 и 33) и Решение по дело France Télécom/Комисия (посочено в бележка под линия 17, точка 29).
(20)  –	Решение от 6 март 2001 г. по дело Connolly/Комисия (C‑274/99 P, Recueil, стр. I‑1611, точка 121), Решение от 9 септември 2008 г. по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия (известно като делото „FIAMM“, C‑120/06 P и C‑121/06 P, Сборник, стр. I‑6513, точка 91) и Решение по дело France Télécom/Комисия (посочено в бележка под линия 17, точка 30).
(21)  –	Решение от 2 април 2009 г. по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия (C‑431/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 42) и Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Schneider Electric (C‑440/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 135).
(22)  –	Решение от 25 октомври 2007 г. по дело Komninou и др./Комисия (C‑167/06 P, все още непубликувано в Сборника, точка 22).
(23)  –	Точки 27—43 от обжалваното съдебно решение.
(24)  –	Точка 44 от обжалваното съдебно решение.
(25)  –	Точки 45 и 46 от обжалваното съдебно решение.
(26)  –	Решение от 7 юни 2007 г. по дело Wunenburger/Комисия (C‑362/05 P, Сборник, стр. I‑4333, точка 80).
(27)  –	Отбелязвам само мимоходом, че Общият съд погрешно споменава за устен изпит „през септември 2002 г.“, до който се стигнало „вследствие на Решение по дело Gogos/Комисия“. Както г‑н Gogos правилно отбелязва, въпросният устен изпит е бил проведен не през септември 2002 г., а през ноември 2002 г., и то не вследствие от предходно Решение по дело Gogos/Комисия, а в резултат от споразумението, сключено между страните по дело T‑97/01.
(28)  –	В този смисъл също Решение от 18 декември 2007 г. по дело Weißenfels/Парламент (C‑135/06 P, Сборник, стр. I‑12041, точка 69).
(29)  –	Решение по дело Weißenfels/Парламент (посочено в бележка под линия 28, точка 65).
(30)  –	Решение по дело Weißenfels/Парламент (посочено в бележка под линия 28, по-специално точки 62 и 66) и Решение от 17 април 1997 г. по дело De Compte/Парламент (C‑90/95 P, Recueil, стр. I‑1999, точка 45).
(31)  –	Решение на Съда от 5 юни 1980 г. по дело Oberthür/Комисия (24/79, Recueil, стр. 1743, точка 14) и Решение от 27 октомври 1987 г. по дело Houyoux и Guery/Комисия (176/86 и 177/86, Recueil, стр. 4333, точка 16 във връзка с точка 1); вж. освен това Решение на Общия съд от 12 май 1998 г. по дело Wenk/Комисия (T‑159/96, Recueil, стр. I‑A‑193 и II‑593, точка 122), Решение от 31 март 2004 г. по дело Girardot/Комисия (T‑10/02, Recueil, стр. I‑A‑109 и II‑483, точка 89) и Решение от 8 септември 2009 г. по дело ETF/Landgren (T‑404/06 P, все още непубликувано в Сборника, точка 233).
(32)  –	Решение от 8 юли 1965 г. по дело Krawczynski/Комисия (83/63, Recueil, стр. 828 и 841).
(33)  –	Решение по дело Weißenfels/Парламент (посочено в бележка под линия 28, точка 67) и Решение от 17 декември 2009 г. по дело M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, все още непубликувано в Сборника, точка 56).
(34)  –	Решение по дело Oberthür/Комисия (посочено в бележка под линия 31, точка 14), Решение по дело Houyoux и Guery/Комисия (посочено в бележка под линия 31, точка 16), Решение от 21 февруари 2008 г. по дело Комисия/Girardot (C‑348/06 P, Сборник, стр. I‑833, точка 58) и Решение по дело M/EMEA (посочено в бележка под линия 33, точка 56), както и Решение по дело Wenk/Комисия (посочено в бележка под линия 31, точка 122); този подход е залегнал още в Решение от 16 декември 1960 г. по дело Fiddelaar/Комисия (44/59, Recueil, стр. 1117 и 1140).
(35)  –	Точка 47 от обжалваното съдебно решение.
(36)  –	Вж. в тази връзка и точки 60 и 61 от настоящото заключение.
(37)  –	Решение на Общия съд по дело Girardot/Комисия (посочено в бележка под линия 31, точка 26).
(38)  –	Съгласно Решение по дело FIAMM (посочено в бележка под линия 20, по-специално точки 174—179) при действащото право на Съюза е изключена възможността да се търси обезщетение за последиците от правомерни законодателни
действия на институциите на Съюза. От друга страна, открит остава въпросът за обезщетението за последиците от правомерни административни действия .
(39)  –	Вж. в тази връзка и точки 70—79 от настоящото заключение.
(40)  –	Точки 30—35 от обжалваното съдебно решение.
(41)  –	Решение от 1 юли 1999 г. по дело Alexopoulou/Комисия (C‑155/98 P, Recueil, стр. I‑4069, точки 34—36).
(42)  –	Решение на Съда от 6 юни 1985 г. по дело De Santis/Сметна палата (146/84, Recueil, стр. 1723, точка 9) и Решение по дело Alexopoulou/Комисия (посочено в бележка под линия 41, точки 32, 33 и 36), както и Решение на Общия съд от 17 декември 2003 г. по дело Chawdhry/Комисия (T‑133/02, Recueil FP, стр. I‑A‑329 и II‑1617, точка 36) и Решение от 11 декември 2009 г. по дело Giannopoulos/Съвет (T‑436/07 P, все още непубликувано в Сборника, точки 34 и 52).
(43)  –	Решение по дело De Santis/Сметна палата (посочено в бележка под линия 42, точка 9).
(44)  –	Решение по дело Alexopoulou/Комисия (посочено в бележка под линия 41, точки 31, 34 и 36).
(45)  –	Решение от 10 януари 2006 г. по дело IATA и ELFAA (C‑344/04, Recueil, стр. I‑403, точка 95), Решение от 3 май 2007 г. по дело Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, Сборник, стр. I‑3633, точка 56), Решение от 16 декември 2008 г. по дело Arcelor Atlantique und Lorraine и др. (известно като делото „Arcelor“, C‑127/07, стр. І‑9895, точка 23) и Решение от 7 юли 2009 г. по дело S.P.C.M. и др. (C‑558/07, все още непубликувано в Сборника, точка 74).
(46)  –	Решение по дело „Arcelor“ (посочено в бележка под линия 45, точка 26).
(47)  –	Точно това има предвид и Общият съд в точка 47 от обжалваното съдебно решение. Общо по въпроса за загубата на възможност като подлежаща на обезщетяване вреда вж. Решение по дело Комисия/Girardot (посочено в бележка под линия 34, точки 54 и 55); вж. също Решение на Общия съд от 26 юни 1996 г. по дело De Nil и Impens/Съвет (T‑91/95, Recueil FP, стр. I‑A‑327 и II‑959, точка 38), чиято правилност в това отношение не е поставена под съмнение с Решение на Съда по дело Съвет/De Nil и Impens (посочено в бележка под линия 19).
(48)  –	Вж. точка 68 от настоящото заключение.
(49)  –	T‑95/98 и T‑97/01 (в това отношение вж. точки 11—14 от настоящото заключение).
(50)  –	Решение по дело Gogos/Комисия (T‑95/98, посочено в бележка под линия 5, точки 60—62).
(51)  –	Определение по дело Gogos/Комисия (T‑97/01, посочено в бележка под линия 6, точка 2).
(52)  –	Вж. напр. Решение по дело Комисия/Girardot (посочено в бележка под линия 34, точка 52).
(53)  –	Решение по дело Baustahlgewebe (посочено в бележка под линия 13, точка 141).
(54)  –	Решение по дело FIAMM (посочено в бележка под линия 20, по-специално точки 205 и 211).
(55)  –	Решение по дело Baustahlgewebe (посочено в бележка под линия 13, точка 49), Решение по дело FIAMM (посочено в бележка под линия 20, точка 203) и Решение по дело Der Grüne Punkt (посочено в бележка под линия 13, точки 190—193).
(56)  –	Предишен член 235 ЕО във връзка с член 288, параграф 2 ЕО.
(57)  –	Решение по дело Der Grüne Punkt (посочено в бележка под линия 13, точка 195).
(58)  –	Решение по дело Baustahlgewebe (посочено в бележка под линия 13, точка 21) и Решение по дело Der Grüne Punkt (посочено в бележка под линия 13, точки 177—179).
(59)  –	Решение по дело Der Grüne Punkt (посочено в бележка под линия 13, точка 181).
(60)  –	Жалбата, по която е образувано първоинстанционното производство, е подадена на 18 февруари 2004 г., а обжалваното съдебно решение е постановено на 15 февруари 2008 г.
(61)  –	Писмената фаза на първоинстанционното производство приключва с представянето на писмената дуплика на 17 ноември 2004 г., а съдебното заседание е проведено на 15 февруари 2008 г.
(62)  –	Вж. в тази връзка още съображенията на Общия съд в точка 51 от обжалваното съдебно решение.