Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 4. september 2025 (1)
Sag C-480/24
Ģenerālprokuratūra
procesdeltagere:
»ČIEKURI-SHISHKI« SIA,
»COUNTRY HELI« SIA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākās tiesas Senāts (øverste domstol, Letland)
» Præjudiciel forelæggelse – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger truffet på baggrund af situationen i Ukraine – forordning (EU) nr. 269/2014 – artikel
2 – begrebet juridisk person »med tilknytning« til en fysisk person, der er opført i bilag I til forordning nr. 269/2014 – begrebet pengemidler og økonomiske ressourcer, som »ejes, besiddes eller kontrolleres« af en sådan fysisk person – artikel 11 – pligt til ikke at indfri fordringer fremsat af de i denne artikels stk. 1 omhandlede personer – anvendelsesområde – retsvirkninger – en national rets efterprøvelse af egen drift af parternes identitet, henset til artikel
2 og
11 – databeskyttelsesforordningen – artikel 5 og 6 – videregivelse og offentliggørelse i en dom af personoplysninger vedrørende en fysisk person, der er opført i bilag I til forordning nr. 269/2014 «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Augstākās tiesas Senāts (øverste domstol, Letland) i henhold til artikel 267 TEUF, vedrører fortolkningen af artikel 2 og artikel 11, stk. 1, litra a) og b), i Rådets forordning (EU) nr. 269/2014 af 17. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (2), som ændret ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/1765 af 13. september 2023 (3) (herefter »forordning nr. 269/2014«).
2.        Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem en person efter lettisk ret, »ČIEKURI-SHISHKI« SIA, og en anden person efter lettisk ret, »COUNTRY HELI« SIA, vedrørende inddrivelsen af førstnævnte selskabs fordring mod sidstnævnte. En lettisk ret pålagde sidstnævnte at tilbagebetale det omhandlede lån ved en dom, der er blevet endelig. »COUNTRY HELI« ejes af med 50% af »ČIEKURI-SHISHKI« og 50% af en juridisk person efter cypriotisk ret, selskabet »ABACUS (CYPRUS) LIMITED«, hvis retmæssige ejer er en fysisk person, der er omfattet af Unionens restriktive foranstaltninger i forbindelse med Ruslands invasion af Ukraine. Dommen er blevet appelleret til den forelæggende ret, der skal tage stilling til, om den lettiske rets dom i en sådan situation kan fuldbyrdes, eller om den skal ophæves.
3.        Denne sag rejser en række spørgsmål vedrører fortolkningen af forordning nr. 269/2014, som Domstolen skal besvare for at sikre effektiviteten af de restriktive foranstaltninger. De vedrører bl.a. den nationale rets beføjelse til i henhold til EU-retten at fastslå, om de i denne forordning omhandlede foranstaltninger finder anvendelse på en juridisk person, og de kriterier, som retten skal anvende som grundlag for sin vurdering. Undersøgelsen af disse spørgsmål kræver en analyse af forholdet mellem Unionens retsorden og national ret, navnlig af den rolle, der er tillagt de nationale retsinstanser, og indvirkningen af ordningen for restriktive foranstaltninger på privatretten. Betydningen af disse fortolkningsspørgsmål rækker langt videre end tvisten i hovedsagen.
II.    Relevante retsforskrifter
A.      EU-retten
1.      Forordning nr. 269/2014
4.        Artikel 1 i forordning nr. 269/2014 fastsætter følgende:
»I denne forordning forstås ved:
a)      »fordring«: enhver fordring, som er gjort gældende før eller efter den 17. marts 2014 i henhold til eller i forbindelse med en kontrakt eller en transaktion, uanset om fordringen er gjort gældende under en retssag, herunder særligt:
i)      en fordring, som tager sigte på opfyldelse af enhver forpligtelse, som er resultatet af eller har tilknytning til en kontrakt eller transaktion
ii)      en fordring, som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af en finansiel garanti eller modgaranti uanset dens form
iii)      et erstatningskrav i forbindelse med en kontrakt eller transaktion
iv)      et modkrav
v)      en fordring, som tager sigte på, herunder ved eksigibilitet, at opnå anerkendelse eller fuldbyrdelse af en dom, en voldgiftskendelse eller en tilsvarende afgørelse, uanset hvor den er afsagt eller truffet
[...]
c)      »kompetente myndigheder«: medlemsstaternes kompetente myndigheder, jf. listen over websteder i bilag II
[...]«
5.        Denne forordnings artikel 2 bestemmer:
»1.      Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer eller af fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem, jf. listen i bilag I, indefryses.
2.      Ingen pengemidler eller økonomiske ressourcer må hverken direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller være til fordel for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer eller for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem, jf. listen i bilag I.«
6.        Nævnte forordnings artikel 3, stk. 1, bestemmer, at bilag I til forordningen omfatter forskellige kategorier af fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer »samt fysiske eller juridiske personer, enheder og organer med tilknytning til dem«.
7.        Samme forordnings artikel 9, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Bevidst og forsætlig deltagelse i aktiviteter, som har til formål eller følge at omgå de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 2, er forbudt.«
8.        Artikel 11 i forordning nr. 269/2014 er affattet således:
»1.      Ingen fordringer må indfries i forbindelse med kontrakter eller transaktioner, hvis opfyldelse eller gennemførelse direkte eller indirekte helt eller delvis er blevet påvirket af foranstaltningerne i denne forordning, herunder erstatningskrav eller andre tilsvarende fordringer, såsom krav om modregning eller erstatning i henhold til garanti, særlig ikke fordringer, som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af garantier eller modgarantier, navnlig finansielle garantier eller modgarantier uanset deres form, såfremt disse fordringer gøres gældende af:
a)      fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført i bilag I
b)      fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som handler gennem eller på vegne af en af de i litra a) omhandlede personer, enheder eller organer.
2.      I forbindelse med enhver procedure vedrørende inddrivelse af en fordring påhviler det den fysiske eller juridiske person, den enhed eller det organ, der søger at få fordringen inddrevet, at bevise, at indfrielsen af fordringen ikke er forbudt i henhold til stk. 1.
3.      Denne artikel berører ikke de rettigheder, som de i stk. 1 omhandlede fysiske og juridiske personer, enheder eller organer har til ved en domstol at få prøvet lovligheden af den manglende opfyldelse af kontraktlige forpligtelser i overensstemmelse med denne forordning.«
9.        Forordningens artikel 14 har følgende ordlyd:
»1.      Såfremt Rådet vedtager at lade en fysisk eller juridisk person, en enhed eller et organ være omfattet af de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 2, ændrer det bilag I i overensstemmelse hermed.
2.      Rådet meddeler sin afgørelse, herunder begrundelsen for opførelsen på listen, til den fysiske eller juridiske person, enheden eller organet, der er omhandlet i stk. 1, enten direkte, hvis adressen er bekendt, eller ved offentliggørelse af en bekendtgørelse, og giver den pågældende fysiske eller juridiske person, enheden eller organet lejlighed til at fremsætte bemærkninger.
3.      Fremsættes der bemærkninger eller forelægges der væsentlig ny dokumentation, tager Rådet sin afgørelse op til fornyet overvejelse og underretter den fysiske eller juridiske person, enheden eller organet herom.
4.      Listen i bilag I tages op til revision med regelmæssige mellemrum og mindst hver 12.
måned.«
10.      Nævnte forordnings artikel 17 bestemmer:
»Denne forordning finder anvendelse:
[...]
d)      på alle juridiske personer, enheder eller organer inden for eller uden for Unionens område, der er oprettet eller stiftet i henhold til en medlemsstats lovgivning
[...]«
2.      Gennemførelsesforordning (EU) 2022/336
11.      I 10.-13. betragtning til Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2022/336 af 28. februar 2022 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (4), anføres følgende:
»(10)      Den 24.
februar 2022 udsendte den højtstående repræsentant en erklæring på Unionens vegne, hvori denne på det kraftigste fordømte den Russiske Føderations væbnede styrkers uprovokerede invasion af Ukraine og Belarus' involvering i denne aggression mod Ukraine. Den højtstående repræsentant anførte, at Unionens svar vil omfatte både sektorspecifikke og individuelle restriktive foranstaltninger.
(11)      Det Europæiske Råd fordømte den 24.
februar 2022 på det kraftigste Den Russiske Føderations uprovokerede og uberettigede militære aggression mod Ukraine. Med sine ulovlige militære aktioner overtræder Rusland groft folkeretten og FN-pagtens principper og underminerer europæisk og global sikkerhed og stabilitet. Det Europæiske Råd blev i tæt samarbejde med vores partnere og allierede enigt om yderligere restriktive foranstaltninger, der vil få omfattende og alvorlige konsekvenser for Rusland på grund af dets handlinger.
(12)      I betragtning af den alvorlige situation mener Rådet, at der bør tilføjes 26 personer og en enhed på listen over personer, enheder og organer, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, jf. bilag I til forordning (EU) nr. 269/2014.
(13)      Bilag I til forordning (EU) nr. 269/2014 bør derfor ændres i overensstemmelse hermed[.]«
B.      Lettisk ret
12.      Artikel 483 og 484 i civilprocesa likums (den civile retsplejelov) bestemmer, at anklagemyndigheden under visse betingelser kan appellere visse retsafgørelser, der er blevet endelige, til Augstākās tiesas Senāts (øverste domstol).
III. Sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13.      Den 19. maj 2015 blev der indgået en aftale om et lån på 3 407 347,10 EUR mellem »ČIEKURI-SHISHKI«, långiver, og »COUNTRY HELI«, låntager.
14.      Den 19. januar 2023, anlagde »ČIEKURI-SHISHKI« (herefter »sagsøgeren«) et søgsmål mod »COUNTRY HELI« (herefter »sagsøgte«), med påstand om betaling af lånets hovedstol og renter af lånet. I stævningen blev det anført, at 50% af aktierne i sagsøgte ejes af sagsøgeren, mens de øvrige 50% ejes af selskabet »ABACUS (CYPRUS) LIMITED«, som er registreret i Cypern, og hvis retmæssige ejer er en fysisk person, D.
15.      Ved dom af 13. september 2023 fastslog Rīgas rajona tiesa (distriktsdomstolen i Riga, Letland), at sagsøgte fortsat hverken havde tilbagebetalt lånebeløbet eller betalt renterne for anvendelse af lånet. Denne ret gav derfor sagsøgeren medhold og pålagde sagsøgte at tilbagebetale den omhandlede gæld til sagsøgeren. I sin dom undersøgte Rīgas rajona tiesa (distriktsdomstolen i Riga) imidlertid ikke, om Unionens restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, navnlig dem, der er vedtaget i henhold til eller på grundlag af forordning nr. 269/2014, fandt anvendelse på sagsøgeren eller sagsøgte.
16.      Denne dom blev ikke appelleret og blev endelig den 4. oktober 2023.
17.      Den 12. oktober 2023 blev der udstedt en fuldbyrdelsesafgørelse, som dernæst blev fremsendt til registret over fuldbyrdelsessager.
18.      I udøvelse af de rettigheder, som er fastsat i den civile retsplejelovs artikel 483 og 484, indgav Ģenerālprokuratūra en kassationsindsigelse (forbeholdt anklagemyndigheden) mod dommen afsagt af Rīgas rajona tiesa (distriktsdomstolen i Riga) den 13. september 2023 med påstand om, at denne dom ophæves, og at dens fuldbyrdelse udsættes, mens sagen behandles. Ģenerālprokuratūra  gjorde gældende, at eftersom D ved gennemførelsesforordning 2022/336 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 blev opført på listen over personer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, i bilag I til sidstnævnte forordning, finder dennes bestemmelser i en situation som den i hovedsagen omhandlede anvendelse på sagsøgte. Ģenerālprokuratūra  tilføjede, at henset til den omstændighed, at sagsøgerens søgsmål var blevet anlagt, efter at D var blevet opført på den pågældende liste, burde Rīgas rajona tiesa (distriktdomstolen i Riga) have efterprøvet, om det egentlige formål med dette søgsmål var at omgå de restriktive foranstaltninger, der var vedtaget over for D.
19.      Ved kendelse af 8. februar 2024 besluttede Augstākās tiesas Senāts (øverste domstol), som er den forelæggende ret, at indlede behandlingen af den af Ģenerālprokuratūra indgivne kassationsindsigelse og at udsætte fuldbyrdelsen af dommen i første instans.
20.      Den forelæggende ret har anført, at artikel 2 i forordning nr. 269/2014 ikke giver et klart svar på spørgsmålet om, hvorledes det kan fastslås, om en juridisk person som sagsøgte skal anses for at være en juridisk person »med tilknytning« til en fysisk person, der er opført i bilag I til denne forordning, når dennes kapital ejes af flere selskaber og den retmæssige ejer af et af disse selskaber viser sig at være en sådan fysisk person. I det foreliggende tilfælde kan det nemlig rimeligvis antages, at sagsøgte ejes eller eventuelt kontrolleres af D som den retmæssige ejer. Den forelæggende ret er endvidere i tvivl om, hvorvidt sagsøgeren i sin egenskab af juridisk person, der ejer 50% af aktierne i sagsøgte, ligeledes kan kvalificeres som »tilknyttet« juridisk person, eftersom effektiviteten af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for D, i modsat fald kan blive svækket.
21.      I øvrigt ønsker den forelæggende ret at få præciseret det personelle anvendelsesområde og retsvirkningerne af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014. Den er navnlig af den opfattelse, at det ikke vil være rimeligt at nægte en national ret muligheden for at træffe afgørelse og tage en påstand vedrørende en fordring, der er omfattet af denne bestemmelse, til følge, såfremt den pågældende ret i dommens dispositive del udtrykkeligt præciserer, at dommen kun kan fuldbyrdes frivilligt eller ved tvang, hvis de restriktive foranstaltninger over for den berørte person ophæves. Den forelæggende ret er ligeledes i tvivl om, i hvilket omfang forordning nr. 269/2014 pålægger den nationale ret en forpligtelse til af egen drift at efterprøve, om en af parterne i en civil sag er en af de personer, som er nævnt i denne forordnings artikel 2 eller i artikel 11, stk. 1.
22.      På denne baggrund har Augstākā tiesa Senāts (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Hvilke omstændigheder indebærer, at en person er en tilknyttet person som omhandlet i artikel 2 i [forordning nr. 269/2014]? Skal en juridisk person, hvor 50% af aktierne ejes af en juridisk person, hvis retmæssige ejer er en fysisk person, som er opført på listen i bilaget til [...] gennemførelsesforordning [2022/336] anses for at være en tilknyttet juridisk person?
2)      Såfremt den anden del af det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, skal en person, som ejer 50% af aktierne i den juridiske person, der er beskrevet i den anden del af det første præjudicielle spørgsmål, da også anses for at være en tilknyttet juridisk person som omhandlet i artikel 2 i forordning nr. 269/2014?
3)      Skal de personer, enheder eller organismer, som er nævnt i artikel 11, stk. 1, litra b), i forordning nr. 269/2014, også anses for at være tilknyttede juridiske personer som omhandlet i artikel 2 i forordning nr. 269/2014?
4)      Er retten ved vurderingen af enhver påstand forpligtet til af egen drift at efterprøve, om en af parterne er en af de personer, som er nævnt i artikel 2 eller i artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i forordning nr. 269/2014?
5)      Hvad er retsvirkningerne af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, hvorefter fordringer, som gøres gældende af de personer, der er nævnt i dette stykkes litra a) eller b), ikke »må indfries«? Kan det tillades, at disse fordringer realitetsbehandles, såfremt det i den dispositive del af rettens dom erklæres, at dommen ikke kan fuldbyrdes, mens disse personer er opført på den relevante liste?
6)      Har artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 retsvirkninger, når sagsøgeren ikke er en af de personer, som er nævnt i dette stykkes litra a) eller b), men sagsøgte er en af de personer, som er nævnt i dette stykkes litra a) eller b)?
7)      Skal oplysningerne om (navnene på) den fysiske person, som er berørt af sanktionerne, afsløres i præmisserne til rettens afgørelse? Skal disse personoplysninger pseudonymiseres, når rettens afgørelse offentliggøres?«
IV.    Retsforhandlingerne for Domstolen
23.      Forelæggelsesafgørelsen af 4. juli 2024 indgik til Domstolens Justitskontor den 9. juli 2024.
24.      Ģenerālprokuratūra, sagsøgeren i hovedsagen, den lettiske, den nederlandske og den finske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg inden for den frist, der er fastsat i artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
25.      Domstolen har i henhold til procesreglementets artikel 76, stk. 2, undladt at afholde en mundtlig forhandling.
V.      Retlig bedømmelse
A.      Indledende bemærkninger
26.      Forordning nr. 269/2014 blev vedtaget af Den Europæiske Union den 17. marts 2014 som reaktion på situationen i Ukraine, navnlig Rusland ulovlige annektering af Krim. Efter at Den Russiske Føderation indledte sin angrebskrig mod Ukraine i 2022, er denne forordnings betydning blevet forøget. Den udgør et af de vigtigste sanktionsinstrumenter, der er rettet mod Rusland. Forordningen foreskriver indefrysning af aktiver tilhørende personer og enheder, der er ansvarlige for tiltag, som skader Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, og andre personer, der er omhandlet i artikel 2 i afgørelse 2014/145/FUSP (5). Ifølge forordningen er det ligeledes forbudt direkte eller indirekte at stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed for disse. Den liste, der findes i forordningen som bilag hertil, ajourføres regelmæssigt og omfatter politiske beslutningstagere, oligarker, militærpersoner, virksomheder og propagandister med forbindelser til Kreml. Disse foranstaltninger indgår i en mere omfattende reaktion fra Unionens side, der også omfatter økonomiske og handelsmæssige sanktioner, med henblik på at lægge pres på Rusland, for at Rusland bringer sine militære handlinger til ophør og overholder folkeretten.
27.      I EU-retten vedtages »restriktive foranstaltninger« ved Rådets afgørelser, der »fastlægger Unionens tilgang til et bestemt spørgsmål af geografisk eller tematisk karakter«, inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) og i medfør af artikel 29 TEU. Eftersom de afgørelser, der træffes inden for rammerne af FUSP, ikke har direkte virkning i medlemsstaternes interne retsorden, kan de ikke i sig selv skabe forpligtelser for juridiske eller fysiske personer. For at de kan gennemføres, skal der derfor på grundlag af artikel 215, stk. 1, TEUF vedtages »nødvendige foranstaltninger« i form af afledte retsakter, der tager sigte på »helt eller delvis at afbryde eller indskrænke de økonomiske og finansielle forbindelser med et eller flere tredjelande« (stk. 1) eller »restriktive foranstaltninger over for fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder« (stk. 2) (6).
28.      Ved udøvelsen af de beføjelser, som er tillagt Rådet med hjemmel i artikel 215 TEUF, vælger Rådet i reglen at vedtage forordninger. Forordning nr. 269/2014, der er kernen i den foreliggende sag, henhører netop under denne kategori af retsakter. Den retlige karakter af »restriktive foranstaltninger« er et af flere forskellige aspekter, der skal behandles i forbindelse med undersøgelsen af de præjudicielle spørgsmål. Der skal ligeledes foretages en analyse af de konkrete foranstaltninger, som de kompetente organer i medlemsstaterne, herunder deres retsinstanser, skal træffe for at give denne forordning fuld virkning i deres respektive retsordener. Sammenhængen mellem og den effektive gennemførelse af disse foranstaltninger er nemlig afgørende med henblik på at sikre de mål, der forfølges med FUSP inden for Unionen.
29.      I overensstemmelse med Domstolens anmodning herom vil dette forslag til afgørelse være koncentreret om det fjerde, det femte og det sjette præjudicielle spørgsmål, som kan grupperes i to forskellige tematiske kategorier. Det fjerde spørgsmål vedrører den nationale rets eventuelle pligt til af egen drift at efterprøve, om en af parterne i sagen er en person, der er omfattet af artikel 2 og 11 i forordning nr. 269/2014. Det femte og det sjette spørgsmål omhandler anvendelsesområdet for og retsvirkningerne af denne forordnings artikel 11, stk. 1. Jeg vil behandle disse spørgsmål hver for sig.
30.      I henhold til reglerne for kompetencefordeling inden for rammerne af samarbejdet i henhold til artikel 267 TEUF tilkommer det for det første Domstolen at fortolke de EU-retlige bestemmelser, som den nationale ret på eget ansvar og i lyset af alle faktiske og retlige omstændigheder i hovedsagen har identificeret som værende afgørende for løsningen af tvisten (7). For det andet påhviler det den forelæggende ret at anvende disse bestemmelser på den foreliggende sag under hensyntagen til Domstolens fortolkning. For at give den forelæggende ret et brugbart svar på de forelagte spørgsmål vil jeg i min analyse inddrage en række bestemmelser, der med forbehold for denne nationale rets bedømmelse af omstændighederne kan finde anvendelse (8).
B.      Det fjerde præjudicielle spørgsmål
31.      Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 2 og artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i forordning nr. 269/2014 skal fortolkes således, at den nationale ret er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om en af parterne i sagen er en af de personer, der er nævnt i disse bestemmelser.
32.      Som anført i mine indledende bemærkninger gør Unionen i reglen brug af en forordning som retsinstrument for at sikre gennemførelsen af de restriktive foranstaltninger, som Rådet har vedtaget inden for rammerne af FUSP (9). Som det fremgår af tiende betragtning til forordning nr. 269/2014, skulle forordningen træde i kraft øjeblikkeligt for at sikre, at disse foranstaltninger var effektive. I henhold til artikel 288 er forordninger almengyldige, bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i alle medlemsstater. Brugen af dette retsinstrument sikrer derfor en ensartet anvendelse af restriktive foranstaltninger (10). I henhold til artikel 17 i forordning nr. 269/2014 finder forordningen desuden anvendelse på alle de deri nævnte personer, enheder eller organer. Gennemførelsen og anvendelsen af disse restriktive foranstaltninger er medlemsstaternes ansvar, gennem deres kompetente myndigheder.
33.      Bestemmelserne i forordninger er principielt bindende for alle medlemsstaternes organer inden for rammerne af deres respektive beføjelser, herunder retsvæsenet. Sidstnævnte spiller en central rolle, idet det sikrer, at EU-retten overholdes, og i givet fald kontrollerer lovligheden af de af staten pålagte foranstaltninger. Dette indebærer, at medlemsstaternes retsinstanser kan træffe afgørelse om lovligheden af retsakter, der på nationalt plan (11) gennemfører de restriktive foranstaltninger, såsom handelsmæssige sanktioner eller restriktioner. Retsvæsenet bidrager således til at sikre retssikkerheden og at foranstaltningerne er i overensstemmelse med retsforskrifterne. Hvis en foranstaltning anses for ulovlig, kan den kompetente ret annullere eller ændre den. Derigennem bidrager retsvæsenet til at forhindre magtmisbrug og beskytte retsstatsprincippet i Unionen.
34.      En forordning, der fastsætter restriktive foranstaltninger, gennemføres hovedsageligt af de statslige organer, der har særlig faglig kompetence inden for finanstilsyn. Disse organer råder over de nødvendige midler og er dermed i stand til at gennemføre de fastsatte økonomiske sanktioner, såsom indefrysning af aktiver og forbud mod at yde lån eller foretage betalinger til visse personer eller organer. Det påhviler dem at pålægge de konkrete foranstaltninger over for personer og organer, der er opført på de i forordningen omhandlede lister. Nævnte organer, der har til opgave at gennemføre forordningen og i givet fald de nationale gennemførelsesforanstaltninger, henhører i reglen – men ikke altid – under den udøvende magt.
35.      I denne sammenhæng skal det noteres, at selv om der i bilag II til forordning nr. 269/2014 er anført websteder med oplysninger om de kompetente myndigheder og adresse til brug ved meddelelser til Kommissionen, indeholder selve forordningen hverken præciseringer vedrørende de nationale myndigheder eller deres konkrete rolle i gennemførelsen og anvendelsen af de restriktive foranstaltninger. Den omstændighed, at de organer eller ministerier, der er udpeget i medlemsstaterne, er forskellige, afspejler anerkendelsen af medlemsstaternes omfattende institutionelle autonomi med hensyn til gennemførelse af restriktive foranstaltninger. Det fremgår dog heraf, at visse ministerier, såsom økonomi- og finansministeriet, ofte spiller en særlig rolle, på grund af deres faglige kompetence inden for området for international handel og kontrol af kapitalbevægelser (12).
36.      Det skal ligeledes påpeges, at forordning nr. 269/2014 heller ikke indeholder præcise bestemmelser om, hvordan medlemsstaterne konkret skal gennemføre de restriktive foranstaltninger. Der er ikke foreskrevet nogen harmonisering af de nationale processuelle regler heri. I denne forordning fastsættes snarere blot et konkret formål, såsom indefrysningen af visse aktiver eller økonomiske ressourcer. Visse formål er ligeledes formuleret relativt bredt eller afhænger af en vurdering af de konkrete omstændigheder, som når det er fastsat, at de i bilag I nævnte fysiske personer eller de fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem hverken direkte eller indirekte kan modtage eller drage fordel af pengemidler eller økonomiske ressourcer. På grundlag af disse elementer kan det konkluderes, at medlemsstaterne har et stort råderum med hensyn til, hvordan de fastsatte mål opfyldes (13).
37.      Denne decentraliserede form for anvendelse og gennemførelse af restriktive foranstaltninger tager hensyn til Unionens struktur og subsidaritetsprincippet, der er fastsat i EU-traktaten (14). Formen afspejler ligeledes kompleksiteten af den opgave, som Unionen og dens medlemsstater står over for, navnlig i betragtning af de mange forskellige tilfælde, hvor personer eller organer forsøger at omgå sanktionsordningen. Ud fra denne synsvinkel forekommer det rent faktisk hensigtsmæssigt at overlade ansvaret for den konkrete anvendelse af forordning nr. 269/2014 og i givet fald vedtagelsen af nationale gennemførelsesforanstaltninger til de nationale myndigheder, som er tættere på de faktiske omstændigheder og i øvrigt har en særlig faglig kompetence.
38.      Det skal præciseres, at det uanset den decentraliserede gennemførelse og håndhævelse af de restriktive foranstaltninger påhviler medlemsstaterne at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at Unionens restriktive foranstaltninger ikke omgås. Artikel 29 TEU forpligter medlemsstaterne til at drage omsorg for, at deres nationale politik er i overensstemmelse med Unionens holdninger. Medlemsstaterne skal derfor koordinere deres indsats på nationalt og overnationalt niveau for at forhindre enhver omgåelse og i sidste ende sikre, at Unionens sanktioner er effektive (15). Som på andre sammenlignelige områder, herunder medlemsstaternes gennemførelse af direktiver, må decentraliseringen af gennemførelsen og håndhævelsen af restriktive foranstaltninger ikke være til skade for EU-rettens effektivitet.
39.      Dette er grunden til, at Domstolen, når den i mangel af modstående EU-retlige bestemmelser anerkender medlemsstaternes procesautonomi, ofte fremhæver, at anvendelsen af EU-retten hverken må gøres praktisk umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig. En anden grænse for denne procesautonomi følger ifølge Domstolens praksis af ækvivalensprincippet, hvorefter anvendelsen af EU-retten ikke må være mindre gunstig end anvendelsen af den nationale lovgivning, der finder anvendelse i tilsvarende situationer (16). Ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet udgør således centrale retlige kriterier, der gør det muligt at vurdere, om en konkret national foranstaltning er i overensstemmelse med kravene i forordning nr. 269/2014.
40.      Det forekommer mig nemlig, at en fortolkning af disse principper gør det muligt at besvare den forelæggende rets fjerde præjudicielle spørgsmål. Som allerede nævnt i dette forslag til afgørelse gennemføres en forordning, der fastsætter restriktive foranstaltninger, hovedsageligt af de statslige organer, der henhører under området for finanstilsyn og råder over de nødvendige kompetencer med henblik på at træffe konkrete foranstaltninger (17). Selv om de nationale retters centrale rolle med hensyn til at garantere domstolsbeskyttelse er ubestridelig (18), kan det næppe kræves af en instans i retsvæsenet, at den under alle omstændigheder har de faglige kompetencer, der er nødvendige for at træffe passende foranstaltninger i afgørende situationer, herunder hvad angår aktiver tilhørende en person, der er opført i bilag I til forordning nr. 269/2014. Ydermere skal det holdes for øje, at den dømmende magts funktion er grundlæggende forskellig fra den udøvende magts funktion, og at det, henset til det princip om magtens tredeling, der gælder i medlemsstaterne, vil være problematisk at betro førstnævnte med opgaver, der normalt påhviler sidstnævnte.
41.      Det må dog ikke glemmes, at den dømmende magt ligeledes er bundet af bestemmelserne i forordning nr. 269/2014, og at den inden for rammerne af sine beføjelser er forpligtet til at sikre anvendelsen heraf. Den nationale rets handling skal med andre ord, i lighed med andre statslige organers handlinger, også bedømmes i lyset af effektivitetsprincippet ved anvendelsen af EU-retten (19). Der skal dog tages hensyn til de særlige omstændigheder, hvorunder den dømmende magt virker, navnlig den omstændighed, at den nationale ret kun kan udøve de beføjelser, som den er tillagt i henhold til national procesret. Denne begrænsning følger af retsstatsprincippet, der karakteriserer retssystemerne i alle EU-medlemsstaterne.
42.      I denne forbindelse skal det først og fremmest holdes for øje, at den civile retspleje i medlemsstaternes retssystemer hovedsageligt er kendetegnet ved kontradiktionsprincippet, hvorefter retten når frem til sin overbevisning på grundlag af parternes argumenter. Desuden giver dispositionsmaksimen i civilprocessen (20) parterne mulighed for frit at beslutte at anlægge en sag, fastlægge sagsgenstanden og afslutte sagen. En civil ret er med andre ord principielt kun forpligtet til at tage de elementer, som tvistens parter har påberåbt sig, i betragtning. Det er derfor parterne, der bestemmer sagsgenstanden, og retten forholder sig principielt passivt (21). En undtagelse herfra er de såkaldte »velkendte« kendsgerninger, som er alment kendte, eller som i det mindste den ret, der er i besiddelse af den personelle faglige kompetence på et bestemt område, er bekendt med og således kan tage hensyn hertil i sit ræsonnement. Disse kendetegn udgør en grundlæggende forskel mellem den civile ret og andre statslige organer, såsom anklagemyndigheden i straffesager, der kan iværksætte efterforskninger af egen drift.
43.      I denne sammenhæng skal der henvises til Domstolens praksis, hvorefter EU-retten i princippet ikke kræver, at de nationale retter af egen drift behandler et anbringende om tilsidesættelse af EU-retlige bestemmelser, når behandlingen af dette anbringende indebærer, at de må gå ud over den afgrænsning af sagen, som parterne har foretaget. Denne begrænsning i den nationale rets beføjelser finder sin berettigelse i princippet om, at initiativet til en sag tilkommer parterne. Den nævnte ret kan derfor kun handle ex officio i undtagelsestilfælde, hvor almene hensyn kræver det (22). Dette punkt kræver en uddybende forklaring.
44.      Domstolen har i sin praksis identificeret en række situationer, hvori den har anerkendt, at den nationale ret er forpligtet til af egen drift at rejse spørgsmålet om en tilsidesættelse af EU-retlige bestemmelser (23). Disse situationer har det til fælles, at gældende ret er af bindende karakter og tillægger borgerne rettigheder. Domstolen har fastslået. at den nationale ret af hensyn til den offentlige interesse i beskyttelse af de rettigheder, der indrømmes med EU-retten, er forpligtet til af egen drift at rejse spørgsmålet om en sådan tilsidesættelse og dermed gå ud over den afgrænsning, som parterne har foretaget, når en af sagens parter ville lide skade, for så vidt som denne beskyttelse ikke kan sikres på anden vis, navnlig fordi den pågældende part i henhold til den nationale lovgivning ikke kan gøre den gældende, eller når der ikke er hjemlet nogen anden form for beskyttelse i denne lovgivning.
45.      Selv om den retspraksis, der er nævnt i det foregående punkt, hviler på betragtninger i tilknytning til beskyttelsen af rettigheder, der er tillagt borgerne i EU-retten, forekommer det mig ikke udelukket, at en sådan tilgang ligeledes kan anvendes i situationer, hvor det ikke drejer sig om at beskytte en offentlig interesse, der består i at beskytte enkeltpersoners individuelle rettigheder, men snarere om at sikre varetagelsen af en selvstændig offentlig interesse, som Unionen har i sin egenskab af overnational organisation og folkeretssubjekt, der kan iværksætte en foranstaltning udadtil med henblik på at sikre, at den internationale regelbaserede orden respekteres (24). Formålet med De Forenede Nationers pagt, som er hjørnestenen i denne retsorden, er at bevare den globale fred og sikkerhed. Unionen har højtideligt forpligtet sig til at bidrage til virkeliggørelsen af dette mål (25).
46.      I det foreliggende tilfælde er det åbenbart, at der foreligger en offentlig interesse i en effektiv anvendelse af forordning nr. 269/2014, der efter min opfattelse kan begrunde en justering af grænserne for medlemsstaternes procesautonomi med henblik på at opfylde kravene om gennemførelse af målsætningerne for FUSP inden for Unionen (26). Medlemsstaternes forskellige retlige traditioner kan hverken udgøre en hindring for eller give mulighed for at omgå Unionens sanktionsordning. Dette vil imidlertid være tilfældet, såfremt personer, der er opført i bilag I til denne forordning, kan foretage transaktioner i de medlemsstater, hvis nationale lovgivning er mere lempelig. Det skal i øvrigt undgås, at tvister indbringes for retsinstanser, der ikke anvender Unionens restriktive foranstaltninger med den fornødne stringens.
47.      Dommen i sagen Bank Melli Iran (27) er særligt relevant for undersøgelsen af de præjudicielle spørgsmål, eftersom den erindrer om, at de nationale retsinstanser har pligt til at sikre EU-rettens fulde virkning. Ifølge Domstolen gælder dette krav i alle tvister, der bliver indbragt for dem, herunder inden for rammerne af civile sager (28). Det bør ligeledes noteres, at der i denne dom taget udgangspunkt i princippet om, at det påhviler de nationale retsinstanser at gribe ind, når der foreligger beviser, som lader formode, at en person har overtrådt EU-retten (29). Selv om denne dom ikke direkte vedrører Unionens ordning for restriktive foranstaltninger, men beskyttelsen mod virkningerne af den ekstraterritoriale anvendelse af lovgivning vedtaget af et tredjeland – i den pågældende sag Amerikas Forenede Staters restriktive foranstaltninger over for Iran – indgår den ikke desto mindre i et konnekst felt vedrørende lovgivning om internationale sanktioner, hvilket er grunden til, at den bør inddrages i den retlige bedømmelse. I lyset af denne retspraksis må det være legitimt at kræve af medlemsstaternes retsinstanser, at de inden for rammerne af civile sager bidrager aktivt til at forhindre enhver omgåelse af Unionens sanktioner i henhold til forordning nr. 269/2014.
48.      Endelig skal jeg i forbindelse med analysen erindre om begrebet »omgåelse«, således som det er defineret i Domstolens praksis. I dommen i sagen Afrasiabi m.fl. (30) præciserede Domstolen, at dette begreb betegner aktiviteter, der direkte eller indirekte har til formål eller til følge, at deres gerningsmand unddrager sig anvendelsen af Unionens foranstaltninger, med andre ord, aktiviteter, der direkte eller indirekte har til formål eller til følge at gøre Unionens forbud uvirksomme (31). Domstolens definition er meget bred og belyser betydningen af formålet med omgåelsesaktiviteterne – dvs. deres potentielle virkninger – ud over deres reelle virkning, dvs. deres konkrete konsekvenser. Heraf følger, at der ved »omgåelse« ikke blot skal forstås de aktiviteter, der rent faktisk modvirker formålet med de restriktive foranstaltninger, men også dem, der tager sigte på at modvirke dem, uanset deres faktiske resultat (32). Henset til den udfordring, som Unionen og dens medlemsstater står over for, synes stærke modforanstaltninger at være nødvendige.
49.      I sit ræsonnement tog Domstolen udgangspunkt i fortolkningen af en bestemmelse (33), der i det væsentlige svarer til artikel 9 i forordning nr. 269/2014, og som den nationale ret i givet fald skal anvende på hovedsagen, såfremt den vurderer, at betingelserne er opfyldt. Der er tale om en central bestemmelse, der tager sigte på at forhindre omgåelse af sanktioner. Mens andre bestemmelser forbyder konkrete handlinger – såsom tilrådighedsstillelse af økonomiske ressourcer for personer, der er opført på listen (34) – tager denne forordnings artikel 9 for sin del sigte på de indirekte eller skjulte former for handlinger, der gør det muligt at omgå sådanne forbud. Dens normative formål er at lukke de huller, der kan opstå, når sanktioner omgås ved indirekte handlinger. Denne bestemmelse fungerer således som beskyttelsesklausul, der skal sikre, at selv de mest kreative eller skjulte omgåelsesstrategier er dækket.
50.      Af de ovenfor anførte grunde er jeg af den opfattelse, at det bør være et krav, at den nationale ret handler af egen drift i de tilfælde, hvor parternes argumenter, faktiske forhold, som retten har kendskab til, eller omstændighederne i sagen på grundlag af indicier gør det muligt at fastslå, at artikel 2 og artikel 11, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 269/2014 finder anvendelse på en af parterne i tvisten. Kun hvis denne betingelse er opfyldt, kan det undgås, at den nationale ret er tvunget til at forholde sig passivt og ser sig nødsaget til, mod sin egen overbevisning, at tillade, at en person, der er opført i bilag I, unddrager sig anvendelsen af de fastsatte restriktive foranstaltninger. Retten bør ikke bidrage til en omgåelse af sanktioner, hverken forsætligt eller uagtsomt.
51.      For ikke at pålægge den nationale ret krav, der er uoverkommelige i praksis, bør de forpligtelser, der påhviler den, ikke være uforholdsmæssige. Effektivitetsprincippet vil allerede være overholdt, hvis retten, når der foreligger indicier, inden for rammerne af sine beføjelser henvender sig til de kompetente myndigheder for at indhente yderligere oplysninger om den berørte persons identitet og om, i hvilket omfang vedkommende er involveret. Disse fagmyndigheder skal besvare rettens anmodning hurtigst muligt i en ånd af loyalt samarbejde med henblik på anvendelsen af EU-retten, som foreskrevet i artikel 4, stk. 3, TEU. Såfremt mistanken om, at en af sagens parter er en person, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, bekræftes, bør retten dernæst vedtage passende foranstaltninger som fastsat i forordning nr. 269/2014 og den nationale lovgivning.
52.      Indicier, der tyder på, at personer, der er opført på Unionens sanktionsliste, muligvis er involveret, kan bl.a. være visse selskabsdeltageres nationalitet samt eventuelle grænseoverskridende finansielle transaktioner, der går gennem Rusland eller stater, der har tætte økonomiske forbindelser til Rusland. Det skal dog understreges, at det i sagens natur ikke er muligt at opstille en udtømmende liste over de relevante kriterier. Praksis bør derfor forblive under udvikling og tilpasses de konkrete og aktuelle forhold (35). Med henblik herpå udgør soft law-instrumenterne, såsom retningslinjer, der er udstedt af EU-institutionerne eller af medlemsstaternes kompetente myndigheder, en nyttig kilde til støtte (36). Disse retningslinjer tager sigte på at imødegå den udfordring, som harmoniseringen af national praksis med hensyn til gennemførelsen af sanktioner udgør (37).
53.      Det synes derfor nødvendigt, at retten griber ind allerede under retssagen for at undgå, at der foretages handlinger, som kan skade formålene med forordning nr. 269/2014, f.eks. i form af inddrivelse af fordringer hidrørende fra kontrakter, der involverer fysiske personer, som er opført i bilag I til denne forordning. Det kan med rimelighed forventes af retten, at den i forbindelse med en tvist, der indbringes for denne, er i stand til at behandle komplekse civilretlige forhold og identificere de situationer, hvor visse transaktioner kan have til formål at omgå Unionens sanktionsordning.
54.      Retten har desuden processuelle rettigheder, der giver den mulighed for at træffe de nødvendige retsbevarende eller korrigerende foranstaltninger, såsom at nægte at udstede en eksigibel afgørelse på grundlag af en kontrakt, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 269/2014. Henset til Unionens interesser forekommer det mig imidlertid ikke tilstrækkeligt at udsætte anvendelsen af restriktive foranstaltninger til fuldbyrdelsesfasen. En sådan tilgang indebærer en statslig indgriben på et meget fremskredet stadium i den civile sag med risiko for, at fogeden ikke kan vurdere, om fuldbyrdelsen af en afgørelse er i strid med forskrifterne i forordning nr. 269/2014.
55.      Medmindre der foreligger klare oplysninger om det modsatte, formodes en eksigibel retsafgørelse at være lovlig i henhold til national lovgivning. Retssikkerheden kræver, at realitetsindsigelser vedrørende e sådant eksigibel afgørelse i princippet afvises. Det skal desuden noteres, at i en sådan situation er det alene den fordring, som fogeden skal inddrive, der er genstand for en undersøgelse af, om den er forenelig med forordning nr. 269/2014, mens der ses bort fra eventuelle andre dermed forbundne fordringer i samme tvist.
56.      Jeg er derfor af den opfattelse, at hvis en indgriben fra fogedens side i forbindelse med fuldbyrdelsen af retsafgørelse foretrækkes frem for en indgriben fra rettens side under retssagen med henblik på at vurdere, hvorvidt restriktive foranstaltninger finder anvendelse, således som den lettiske regering synes at antyde i sit skriftlige indlæg, vil der efter min opfattelse være en ikke ubetydelig risiko for, at forordning nr. 269/2014 ikke anvendes med den nødvendige stringens. En sådan tilgang må følgelig forkastes.
57.      Af hensyn til EU-rettens effektivitet forekommer det derfor hensigtsmæssigt at pålægge den nationale ret at gribe ind af egen drift, herunder gennem anmodninger til de kompetente tjenester, med henblik på at undersøge, om artikel 2 og artikel 11, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 269/2014 finder anvendelse, dog kun i de ovenfor nævnte tilfælde, dvs. når parterne udtrykkeligt rejser dette spørgsmål, eller når de forhold, som retten får kendskab til, eller sagens omstændigheder giver anledning til at antage, at disse bestemmelser finder anvendelse (38).
58.      Hvad angår den foreliggende sag henledes opmærksomheden på, at den forelæggende ret har henvist til Ģenerālprokuratūras appelskrift, hvoraf det fremgår, at sagsakterne i den civile sag tilsyneladende indeholder oplysninger, der lader formode, at bestemmelserne i forordning nr. 269/2014 finder anvendelse på sagsøgte (39). Denne ret har i øvrigt anført, at sagsøgeren, som ejer en del af kapitalen i sagsøgte, også er en person med tilknytning til dette selskab og til dets selskabsdeltager »ABACUS (CYPRUS) LIMITED«. Forelæggelsesafgørelsen indeholder ikke mere præcise oplysninger.
59.      I denne henseende er det tilstrækkeligt at erindre om, at det ifølge Domstolens faste praksis inden for rammerne af den præjudicielle procedure i henhold til artikel 267 TEUF alene er den nationale ret, der har kompetence til at fastlægge og vurdere hovedsagens faktiske omstændigheder (40). Det tilkommer følgelig de lettiske retsinstanser at undersøge omstændighederne i hovedsagen, herunder at bedømme de af Ģenerālprokuratūra fremlagte beviser, og fastslå, om bestemmelserne i forordning nr. 269/2014 finder anvendelse.
60.      Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde præjudicielle spørgsmål besvares med, at den ret, for hvilken en sag er indbragt, når der foreligger indicier, er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om en af parterne i sagen er blandt de personer, der er nævnt i artikel 2 eller artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i forordning nr. 269/2014, og med henblik herpå er forpligtet til at gøre brug af alle sine undersøgelsesbeføjelser. Retten er navnlig forpligtet til at indhente de nødvendige oplysninger hos de kompetente fagmyndigheder med henblik på at kunne foretage denne undersøgelse. Denne efterprøvelsespligt omfatter ligeledes fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til sagens parter.
C.      Det femte præjudicielle spørgsmål
61.      Med det femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvad retsvirkningerne af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, hvorefter fordringer, som gøres gældende af de personer, der er nævnt i artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), ikke »må indfries«, er, og om det alligevel kan tillades, at disse fordringer realitetsbehandles, såfremt det i den dispositive del af en dom erklæres, at dommen ikke kan fuldbyrdes, mens disse personer er opført på den relevante liste.
62.      Inden det normative indhold af artikel 11 i forordning nr. 269/2014 undersøges, forekommer det for klarhedens skyld hensigtsmæssigt kort at redegøre for formålet med denne forordnings artikel 2, idet der er en tæt og komplementær forbindelse mellem disse to bestemmelser. Det er kun muligt at forstå denne artikel 11’s funktion i lyset af det formål, der forfølges med nævnte artikel 2, som udgør den centrale bestemmelse i sanktionsordningen.
63.      I denne henseende skal det fremhæves, at de restriktive foranstaltninger af finansiel karakter, der er fastsat i artikel 2 i forordning nr. 269/2014, dels omfatter indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer tilhørende udpegede fysiske og juridiske personer, dels forbud mod at stille pengemidler og økonomiske ressourcer til rådighed for disse personer.
64.      Det skal præciseres, at disse foranstaltninger på ingen måde berører de pågældende personers ejendomsret til de indefrosne aktiver, således som det fremgår af Rådets retningslinjer om gennemførelse af restriktive foranstaltninger under FUSP (41). De medfører navnlig ikke en overdragelse af ejendomsretten til pengemidler og ressourcer. Domstolen har nemlig allerede fastslået, at indefrysning udgør en sikkerhedsforanstaltning, hvormed det ikke tilsigtes at fratage de af foranstaltningen omfattede personer deres ejendom, idet denne foranstaltning i sagens natur er en midlertidig og reversibel foranstaltning (42). Forordning nr. 269/2014 forbyder hverken gyldigheden eller indgåelsen af kontrakter med de personer, der er opført i bilag I. Med andre ord berøres gyldigheden af civilretlige kontrakter principielt ikke.
65.      Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 269/2014 forbyder imidlertid enhver tilrådighedsstillelse af pengemidler eller økonomiske ressourcer, når den direkte eller indirekte kan give en fordel til en udpeget person. Heraf følger, at en kontrakt ikke må opfyldes, hvis dens opfyldelse bevirker, at der ydes betaling eller enhver anden økonomisk fordel til en sådan person. Dette forbud omfatter enhver ydelse, levering eller tjeneste, der kontraktligt er fastsat til fordel for en udpeget person.
66.      I henhold til denne bestemmelse er det forbudt indirekte at stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed, dvs. at give en fordel, der ikke direkte tilfalder den udpegede person, men en tredjepart, når denne fordel indirekte kommer nævnte person til gode. Forbuddet mod indirekte tilrådighedsstillelse af pengemidler eller økonomiske ressourcer gælder ligeledes i forhold til ikke-udpegede enheder, når der foreligger rimelig grund til at antage, at pengemidlerne eller de økonomiske ressourcer helt eller delvist vil blive overdraget til en udpeget person. Der bør principielt antages at være tale om en sådan indirekte tilrådighedsstillelse, når økonomiske ressourcer stilles til rådighed for en ikke-udpeget person, der direkte eller indirekte ejes eller kontrolleres af en udpeget person (43).
67.      Som Domstolen bemærkede i sin dom i sagen Möllendorf og Möllendorf-Niehuus (44), skal begrebet »tilrådighedsstillelse« skal fortolkes bredt og omfatter enhver transaktion, der gør det muligt for en udpeget person at få direkte eller indirekte adgang til en økonomisk ressource, herunder enhver ydelse, der leveres i henhold til en gensidigt bebyrdende aftale (45). På grundlag af denne retspraksis har Rådet i sine retningslinjer præciseret, at forordningerne om indførelse af indefrysningsforanstaltninger »forbyder, at der fuldføres retshandlinger til opfyldelse af
kontrakter indgået før forordningernes ikrafttrædelse« (46).
68.      Heraf følger, at EU-rettens forrang fører til en faktisk suspendering af kontraktlige forpligtelser, som er uforenelige med sanktionsordningen, så længe denne er i kraft. Det er på dette grundlag, at formuleringen i Rådets retningslinjer, hvorefter forordningerne om indførelse af indefrysningsforanstaltninger, når de er trådt i kraft, »vil [...] gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer« (47). Selv om der i disse retningslinjer anvendes en terminologi, der juridisk set ikke er særlig præcis, står det klart, at det er hensigten, at kontraktlige forpligtelser skal suspenderes midlertidigt i tilfælde, hvor deres opfyldelse vil skade de formål, der forfølges med forordning nr. 269/2014. Denne konstatering gælder for alle de undersøgte sprogversioner (48), og forklaringen synes at være ønsket om at overlade det til de nationale retsordener at fastlægge de nøjagtige betingelser for gennemførelsen af denne opsættende virkning.
69.      Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, der er genstand for det femte og det sjette præjudicielle spørgsmål, har til gengæld til formål at sikre effektiviteten af denne forordnings artikel 2 på det processuelle plan, idet bestemmelsen forhindrer, at en udpeget person ad rettens vej kan gøre en rettighed gældende, hvis udøvelse ville være i strid med de restriktive foranstaltninger. Selv når der er opnået en begunstigende retsafgørelse ved en national ret, forbliver fuldbyrdelsen af denne således suspenderet, så længe den berørte person er underlagt Unionens sanktioner.
70.      Denne bestemmelse tager endvidere sigte på at beskytte en aftalepart, der respekterer de ved forordning nr. 269/2014 pålagte forpligtelser, mod erstatningssøgsmål anlagt af den udpegede part, navnlig vedrørende erstatning for en skade og krav som følge af en kontraktlig garanti (49). Hvis en sådan processuel mekanisme ikke fandtes, ville aftaleparten stå i en uholdbar situation, hvor den pågældende ville være tvunget til at vælge mellem at udsætte sig for strafferetlige sanktioner ved at opfylde kontrakten (50) og risikere en civilretlig domfældelse ved at nægte at opfylde den. Som processuel bestemmelse påhviler anvendelsen af denne forordnings artikel 11, stk. 1, hovedsageligt de nationale retsinstanser, når de deri fastsatte retlige betingelser er opfyldt.
71.      Som den finske regering med rette har anført i sit skriftlige indlæg, har artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 i det væsentlige til formål at sikre en effektiv gennemførelse af de restriktive foranstaltninger, dog uden at harmonisere medlemsstaternes processuelle regler, idet disse bevarer deres autonomi i så henseende, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, der er behandlet ovenfor i dette forslag til afgørelse, overholdes (51). Betingelsen i denne forordnings artikel 11, stk. 1, ifølge hvilken »ingen fordringer må indfries« som omhandlet i denne bestemmelse, skal derfor gennemføres i overensstemmelse med de i national ret fastsatte procedurer, hvorfor fordringer ikke må inddrives, såfremt det fører til en overtrædelse af forpligtelsen i henhold til nævnte forordnings artikel 2.
72.      Endelig bør det præciseres, at forordning nr. 269/2014 på ingen måde underminerer de grundlæggende rettigheder og processuelle garantier. Denne forordnings artikel 11, stk. 3, fastsætter nemlig udtrykkeligt, at de i stk. 1 omhandlede personer har ret til en domstolskontrol af lovligheden af den manglende opfyldelse af kontraktlige forpligtelse på grundlag af nævnte forordnings bestemmelser. I stk. 2 pålægges alle fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der påberåber sig en ret inden for rammerne af et søgsmål, bevisbyrden for, at opfyldelsen af denne ret ikke er forbudt i henhold til stk. 1.
73.      Ud fra denne synsvinkel skal det anføres, at bestemmelserne i artikel 11 i forordning nr. 269/2014 skal fortolkes i lyset af sjette betragtning til denne forordning, hvori det navnlig præciseres, at forordningen skal anvendes i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder og de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig retten til effektive retsmidler og en upartisk domstol, der er sikret ved chartrets artikel 47. Det følger heraf, at den kompetente nationale ret, der skal tage stilling en eventuel anvendelse af artikel 11 i forordning nr. 269/2014, har pligt til at overholde chartret om grundlæggende rettigheder, jf. chartrets artikel 51, stk. 1 (52).
74.      Det følger af ovenstående betragtninger, at når genstanden for en sag er en fordring, der direkte eller indirekte helt eller delvist vedrører en kontrakt, hvis opfyldelse er berørt af restriktive foranstaltninger, er den nationale ret forpligtet til i overensstemmelse med sine egne processuelle rammer at sikre det resultat, der er foreskrevet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, dvs. »[ikke at indfri fordringen]«. Den må med andre ord ikke gøre det muligt at inddrive en sådan fordring. Denne fortolkning bekræftes af en analyse af alle de undersøgte sprogversioner (53).
75.      Denne bestemmelse udelukker ikke den processuelle fremgangsmåde, som den forelæggende ret påtænker, nemlig at der træffes afgørelse om realiteten vedrørende en sådan fordring på den betingelse, at der i dommens dispositive del indsættes en klausul, der forbyder, at dommen fuldbyrdes, mens de berørte personer er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i forordning nr. 269/2014. En sådan processuel fremgangsmåde vil gøre det muligt at mindske risikoen for, at de restriktive foranstaltninger ikke gennemføres tilstrækkeligt effektivt, i tilfælde af at der fra statens side kun gribes ind i forbindelse med fogedens fuldbyrdelse (54). Den vil endvidere være i overensstemmelse med forordningens artikel 11, stk. 3 (55).
76.      Forpligtelsen til at sikre effektiviteten af de restriktive foranstaltninger, som Unionen har vedtaget, kan i det væsentlige begrunde, at de omhandlede kontraktlige forpligtelser midlertidigt ikke opfyldes. Når en sag vedrører en fordring, der ikke kan anses for helt eller delvist direkte eller indirekte at vedrøre en kontrakt, hvis opfyldelse er berørt af restriktive foranstaltninger, kan den nationale ret til gengæld tage en påstand vedrørende fordringen til følge, herunder når den er gjort gældende af en udpeget person eller af enhver person, der handler gennem eller på vegne af nævnte person.
77.      Den nationale ret kan derfor principielt træffe afgørelse om realiteten i sagen på betingelse af, at den ikke tager en påstand vedrørende en fordring, der er omfattet af forbuddet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, til følge. Såfremt den nationale processuelle ramme tillader det, kan den også udsætte behandlingen af fordringen, indtil fordringshaveren ikke længere er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra a) eller b). Den kan under alle omstændigheder tage påstande om fordringer, der ikke henhører under forbuddets anvendelsesområde, til følge. I henhold til nævnte forordnings artikel 7 er betaling af forfaldne beløb i henhold til retslige, administrative eller voldgiftsmæssige afgørelser, der er truffet i en medlemsstat, eller som kan fuldbyrdes i den pågældende medlemsstat, ikke forbudt i henhold til samme forordnings artikel 2, stk. 2, forudsat at renter, indtægter og andre beløb i forbindelse hermed indefryses i overensstemmelse med stk. 1 i den pågældende artikel 2. Heraf følger, at alle fordringer af civilretlig karakter ikke automatisk er udelukket. I stedet bør hver enkelt fordring vurderes i lyset af dens formål, de omhandlede parters retlige status og dens økonomiske virkninger.
78.      En påstand om konstatering af en rettighed, uden nogen form for eksigibilitet, vil kunne tages til følge under visse omstændigheder. En national ret kan kun træffe afgørelse om fordringer af civilretlig karakter, såfremt den kan sikre, at dens afgørelse ikke er i strid med bestemmelserne om de i forordning nr. 269/2014 fastsatte sanktioner, f.eks. fordi denne afgørelse direkte eller indirekte giver den udpegede person en økonomisk fordel, der er forbudt i henhold til sanktionerne. Endelig bør det noteres, at de kompetente myndigheder kan indrømme undtagelser i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, og andre bestemmelser i denne forordning. Disse tilladelser tager sigte på at forlige anvendelsen af sanktionerne med kravet om retsbeskyttelse.
79.      Af de ovenfor anførte grunde foreslår jeg, at det femte præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke forbyder, at en sag realitetsbehandles, men forbyder, at det gøres muligt helt eller delvist at inddrive en fordring vedrørende en kontrakt, hvis opfyldelse direkte eller indirekte helt eller delvis er blevet påvirket af restriktive foranstaltninger. En national rets afgørelse, i hvis dispositive del det fastsættes, at den pågældende afgørelse ikke kan fuldbyrdes, mens fordringshaveren er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i forordning nr. 269/2014, er principielt overensstemmelse med dette forbud.
D.      Det sjette præjudicielle spørgsmål
80.      Med det sjette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 har retsvirkninger, når sagsøgeren ikke er en af de personer, som er nævnt i dette stykkes litra a) eller b), men sagsøgte er en sådan person.
81.      I første række skal det erindres, at formålet med denne bestemmelse er at forhindre den civilretlige opfyldelse af kontrakter eller tilgodehavender, der kan være i strid med de i forordning nr. 269/2014 fastsatte sanktioner. Disse sanktioner omfatter navnlig indefrysning af aktiver tilhørende visse fysiske eller juridiske personer, der er udtømmende opregnet i bilag I til denne forordning (56), og et forbud mod at stille økonomiske ressourcer eller pengemidler til rådighed for disse.
82.      I denne henseende skal det fremhæves, at Domstolen i Bank Sepah-dommen (57) fastslog, at det for at nå disse mål ikke blot er legitimt, men også absolut nødvendigt, at definitionerne af begreberne »indefrysning af pengemidler« og »indefrysning af økonomiske ressourcer« fortolkes udvidende, fordi der er tale om at forhindre enhver anvendelse af indefrosne aktiver, som gør det muligt at omgå de omhandlede forordninger og udnytte manglerne ved systemet (58). Denne udvidende fortolkning indebærer, at alle aktiver tilhørende en udpeget person skal indefryses, herunder pengemidler hidrørende fra den pågældende og pengemidler, der er bestemt til denne (59).
83.      Det skal endvidere påpeges, at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 ikke er begrænset til civile sager i snæver forstand, men finder anvendelse på afgørelser, hvis anerkendelse, fuldbyrdelse eller retsvirkninger kan være til skade for effektiviteten af de i forordningen fastsatte restriktive foranstaltninger. Denne bestemmelse er således ikke rettet direkte til tvistens parter – sagsøgeren eller sagsøgte – som sådan, men pålægger retsinstanserne en generel forpligtelse til ikke at træffe afgørelser, der kan omgå formålet med sanktionerne.
84.      Når en sagsøger ønsker at påberåbe sig rettigheder hidrørende fra en kontrakt, der henhører under artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 – navnlig med en person, der er omfattet af sanktionerne – eller med henblik på at bringe det med forordningen forfulgte formål i fare, er den ret, for hvilken sagen er indbragt, forpligtet til ikke at tage påstanden vedrørende fordringen til følge. Nævnte forordnings artikel 11, stk. 1, tager således sigte på at sikre effektiviteten af Unionens restriktive foranstaltninger og kan med henblik herpå have retsvirkninger over for de to parter i sagen, afhængigt af hvem der drager fordel af transaktionen (60).
85.      Kommissionens analyse, hvorefter artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 udtrykkeligt henviser til en »fordring« (61), et udtryk, hvis rækkevidde er langt snævrere end »sag«, bør i øvrigt tiltrædes. En person, der er opført i bilag I til denne forordning, kan både deltage i en sag som sagsøgt og som sagsøger, navnlig i forbindelse med et modkrav. Et sådant krav kan principielt fremsættes af den ene eller den anden part i sagen. Anvendelsen af denne bestemmelse skal følgelig altid vurderes på grundlag af de konkrete omstændigheder i sagen.
86.      På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at det sjette præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 skal fortolkes således, at bestemmelsen forbyder, at en påstand vedrørende en fordring, som henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, tages til følge, uanset om den er fremsat af sagsøgeren eller sagsøgte i sagen.
VI.    Forslag til afgørelse
87.      På baggrund af samtlige ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Augstākās tiesas Senāts (øverste domstol, Letland) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»1)      Artikel 2 og artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 269/2014 af 17. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, som ændret ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/1765 af 13. september 2023,
skal fortolkes således, at
den ret, for hvilken en sag er indbragt, når der foreligger indicier, er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om en af parterne i sagen er blandt de personer, der er nævnt i artikel 2 eller artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), i denne forordning, og med henblik herpå er forpligtet til at gøre brug af alle sine undersøgelsesbeføjelser. Retten er navnlig forpligtet til at indhente de nødvendige oplysninger hos de kompetente fagmyndigheder med henblik på at kunne foretage denne undersøgelse. Denne efterprøvelsespligt omfatter ligeledes fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til sagens parter.
2)      Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, som ændret ved gennemførelsesforordning 2023/1765,
skal fortolkes således, at:
–        bestemmelsen ikke forbyder, at en sag realitetsbehandles, men forbyder, at det gøres muligt helt eller delvist at inddrive en fordring vedrørende en kontrakt, hvis opfyldelse direkte eller indirekte helt eller delvis er blevet påvirket af restriktive foranstaltninger;
en national rets afgørelse, i hvis dispositive del det fastsættes, at den pågældende afgørelse ikke kan fuldbyrdes, mens fordringshaveren er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra a) eller b), er principielt overensstemmelse med dette forbud
–        bestemmelsen forbyder, at en påstand om en fordring, som henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde tages til følge, uanset om den er fremsat af sagsøgeren eller sagsøgte i sagen.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      EUT 2014, L 78, s. 6.
3 –      EUT 2023, L 226, s. 3.
4 –      EUT 2022, L 58, s. 1.
5 –      Rådets afgørelse 17.3.2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 16).
6 –      Domstolen anser artikel 215 TEUF for en forbindelse mellem formålene med EU-traktaten på FUSP-området og Unionens handlinger i form af restriktive foranstaltninger, der er omfattet af EUF-traktaten (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 89, og af 10.9.2024, Neves 77 Solutions, C-351/22, EU:C:2024:723, præmis 45).
7 –      Jf. dom af 10.3.2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C-274/09, EU:C:2011:130, præmis 29 og 36).
8 –      Ifølge fast retspraksis tilkommer det Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, og navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (jf. dom af 9.3.2023, Registrų centras, C-354/21, EU:C:2023:184, præmis 35).
9 –      Jf. punkt 28 i dette forslag til afgørelse.
10 –      Jf. dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 89), og af 10.9.2024, Neves 77 Solutions (C-351/22, EU:C:2024:723, præmis 56).
11 –      Unionens retsinstanser og de nationale retsinstanser udøver domstolskontrol inden for rammerne af de beføjelser, som de hver især er tillagt. Kontrollen af EU-retsakter såsom forordning nr. 269/2014 henhører under Unionens retsinstansers kompetence. Det tilkommer til gengæld de nationale domstole at sikre retsbeskyttelsen i forhold til statslige retsakter, der er vedtaget på nationalt niveau til gennemførelse eller i medfør af disse EU-retsakter.
12 –      F. Giumelli, W. Geelhoed, M. de Vries og A. Molesini, »United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?«, EU Sanctions at the Intersection of Development, Trade, and CFSP, bind 10, nr. 1 (2022), s. 41.
13 –      C. Portela og K. Olsen, »Implementation and monitoring of the EU sanctions’ regimes, including recommendations to reinforce the EU’s capacities to implement and monitor sanctions«, Europa-Parlamentets studie af 10.10.2023, s. 26.
14 –      P. Starski, »United in Sanctions? Some Observations on the EU Practice of ‘Restrictive Measures’ in the Face of the Russian Aggression against Ukraine«, The EU Reexamined, 2024, s. 256.
15 –      F. Finelli, »Countering circumvention of restrictive measures: the EU response«, Common Market Law Review, bind 60, nr. 3 (2023), s. 737.
16 –      Jf. dom af 26.1.2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C-118/08, EU:C:2010:39, præmis 31), af 7.4.2022, Caixabank (C-385/20, EU:C:2022:278, præmis 47), og af 13.3.2025, Banco Santander (C-230/24, EU:C:2025:177, præmis 20).
17 –      Jf. punkt 34 i dette forslag til afgørelse.
18 –      Jf. punkt 33 i dette forslag til afgørelse.
19 –      W. Blair, »The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions«, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, s. 313. Forfatteren anfører, at de statslige domstole ikke udgør de væsentligste instrumenter til gennemførelse af sanktioner. Eftersom de afgørelser, som de træffer, indebærer, at sådanne sanktioner direkte eller indirekte gennemføres og/eller anerkendes, udgør denne virkning imidlertid et afgørende element i deres samlede effektivitet.
20 –      Jf. generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Vedial mod KHIM (C-106/03 P, EU:C:2004:457, punkt 28). Ifølge generaladvokaten er princippet om dispositionsmaksimen meget nyttigt, når der skal redegøres for kendetegnene ved en – i almindelighed civilretlig – sag, og er udtryk for anerkendelsen af partsautonomien. Det tilkommer parterne, der har rådighed over sagen, ikke alene at anlægge sagen eller at afslutte den, men også at fastlægge dens genstand. Der er i sidste ende tale om den processuelle stadfæstelse af muligheden for at råde over egne rettigheder, der materielt giver sig udslag i kontraktsviljens forrang. Dette princip er begrundet i det forhold, at en – også potentiel eller formodet – indehaver af rettigheder over en genstand skal bevare denne mulighed for at råde med henblik på at gøre den retligt gældende og, helt eller delvist, kræve den eller overdrage den, ved at hæve sagen eller ved at tage bekræftende til genmæle, hvorved tvisten kort sagt defineres.
21 –      Forudsat at parterne kan råde over tvistens genstand i henhold til den materielle ret.
22 –      Jf. dom af 17.12.2009, Martín Martín (C-227/08, EU:C:2009:792, præmis 20), af 26.4.2017, Farkas (C-564/15, EU:C:2017:302, præmis 33), og af 14.9.2023, Tuk Travel (C-83/22, EU:C:2023:664, præmis 45).
23 –      Forpligtelsen for den nationale ret til af egen drift at prøve overholdelsen af EU-retten gælder for visse bestemmelser vedrørende forbrugerbeskyttelse (jf. dom af 14.9.2023, Tuk Travel, C-83/22, EU:C:2023:664, præmis 45-47 og den deri nævnte retspraksis) og international beskyttelse (jf. dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen), C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 94), og af 17.10.2024, Ararat, C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 52).
24 –      Jf. dom af 4.10.2024, Kommissionen og Rådet mod Front Polisario (C-779/21 P og C-799/21 P, EU:C:2024:835, præmis 133).
25 –      Jf. bl.a. 11. betragtning i præamblen til og artikel 3, stk. 5, artikel 21, stk. 2, litra c), og artikel 42, stk. 1, i TEU. Jf. dom af 19.7.2012, Parlamentet mod Rådet (C-130/10, EU:C:2012:472, præmis 62).
26 –      W. Blair, »The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions«, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, s. 313. Forfatteren synes at anse anvendelsen af Unionens sanktioner for at henhøre under offentlig orden.
27 –      Dom af 21.12.2021 (C-124/20, EU:C:2021:1035).
28 –      Dom af 21.12.2021, Bank Melli Iran (C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 55, 59 og 60).
29 –      Dom af 21.12.2021, Bank Melli Iran (C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 67 og 68).
30 –      Dom af 21.12.2011 (C-72/11, EU:C:2011:874).
31 –      Jf. i denne retning dom af 21.12.2011, Afrasiabi m.fl. (C-72/11, EU:C:2011:874, præmis 60 og 62).
32 –      F. Finelli, »Countering circumvention of restrictive measures: the EU response«, Common Market Law Review, bind 60, nr. 3 (2023), s. 734.
33 –      Artikel 7, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 af 19.4.2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT 2007, L 103, s. 1).
34 –      Jf. punkt 63 ff. i dette forslag til afgørelse.
35 –      E. Vilà Sánchez, »The European Union’s sanctions regime on the Russian Federation from 2014 to 2022«, Quaderns IEE: Revista de l’Institut d’Estudis Europeus, bind 2, nr. 1 (2023), s. 55.
36 –      Vejledningerne i Kommissionens retningslinjer forekommer særligt nyttige (jf. i denne henseende Circumvention red flags related to business partners and customers, i dokumentet »Guidance for EU operators: Implementing enhanced due diligence to shield against Russia sanctions circumvention«).
37 –      F. Giumelli, W. Geelhoed, M. de Vries og A. Molesini, »United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?«, op.cit., s. 38.
38 –      Jf. punkt 50 i dette forslag til afgørelse.
39 –      Jf. punkt 4 i forelæggelsesafgørelsen.
40 –      Jf. dom af 28.7.2016, Kratzer (C-423/15, EU:C:2016:604, præmis 27).
41 –      Jf. punkt 32 i dokumentet med overskriften »Restriktive foranstaltninger (sanktioner) – Ajourføring af EU’s bedste praksis for effektiv gennemførelse af restriktive foranstaltninger« af 3.7.2024 (herefter »retningslinjerne«) (foregående dokument nr.: 10572/22).
42 –      Jf. dom af 15.12.2022, Instrubel m.fl. (C-753/21 og C-754/21, EU:C:2022:987, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
43 –      M. Niestedt, EU-Außenwirtschafts- und Zollrecht, H. G[.] Krenzler, C. Herrmann og M. Niestedt, »V. Embargo- und Sanktionsmaßnahmen«, C.H. Beck, 2015, præmis 50.
44 –      Dom af 11.10.2007 (C-117/06, EU:C:2007:596).
45 –      Jf. dom af 11.10.2007, Möllendorf og Möllendorf-Niehuus (C-117/06, EU:C:2007:596, præmis 56).
46 –      Jf. punkt 33 i retningslinjerne.
47 –      Jf. punkt 33 i retningslinjerne.
48 –      Jf. versionerne på spansk (»prevalece sobre cualquier acuerdo contractual incompatible«), dansk (»vil de gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer«), tysk (»treten alle vertraglichen Regelungen, die mit ihnen nicht vereinbar sind, außer Kraft«), engelsk (»override all incompatible contractual arrangements«), italiensk (»prevalgono su tutti gli accordi contrattuali incompatibili«), lettisk (»tai ir prioritāte pār visiem neatbilstīgiem līgumiskiem noteikumiem«), litauisk (»jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones«), nederlandsk (»hebben zij voorrang boven alle daarmee onverenigbare contractuele regelingen«), polsk (»uchylają one wszystkie niezgodne porozumienia umowne«) og portugisisk (»invalidam toda e qualquer disposição contratual que com eles seja incompatível«).
49 –      A. Siadat og A. Schultess, »Russland-Embargo-VO und innerdeutsche Zahlungsaufträge«, Zeitschrift für Bank und Kapitalmarktrecht, 2024, nr. 13, s. 591.
50 –      EU-retten forpligter medlemsstaterne til at pålægge strafferetlige sanktioner for overtrædelser af Unionens restriktive foranstaltninger. Jf. i denne retning Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1226 af 24.4.2024 om, hvad der skal anses for strafbare handlinger og for sanktioner for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger og om ændring af direktiv (EU) 2018/1673 (EUT L, 2024/1226).
51 –      Jf. punkt 39 i dette forslag til afgørelse.
52 –      Jf. analogt dom af 12.6.2014, Peftiev (C-314/13, EU:C:2014:1645, præmis 24).
53 –      Jf. versionerne på spansk (»no se satisfará«), dansk (»ingen fordringer må indfries«), tysk (»wird nicht stattgegeben«), engelsk (»no claims […] shall be satisfied«), italiensk (»non è concesso«), lettisk (»neapmierina«), litauisk (»netenkinami«), nederlandsk (»worden niet toegewezen«), polsk (»nie są zaspokajane«) og portugisisk (»não há lugar ao pagamento«).
54 –      Jf. punkt 54 i dette forslag til afgørelse.
55 –      Jf. punkt 72 i dette forslag til afgørelse.
56 –      Jf. dom af 5.9.2024, Jemerak (C-109/23, EU:C:2024:681, præmis 48).
57 –      Dom af 11.11.2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903).
58 –      Dom af 11.11.2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, præmis 56).
59 –      Jf. i denne henseende Kommissionens dokument med overskriften »Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014«, svar på spørgsmål 19, s. 34.
60 –      Det er tænkeligt, at en person, der er udpeget i forbindelse med restriktive foranstaltninger, foretager en modregning mellem en gæld, som den pågældende har over for sin medkontrahent, og et tilgodehavende, som den pågældende har hos denne, inden for rammerne af et søgsmål anlagt af medkontrahenten, men uden at fremsætte et modkrav. En sådan modregning vil bevirke, at den udpegede person frigøres for sin gæld i forbindelse med det søgsmål, der er anlagt af den anden kontraktpart.
61 –      Jf. versionerne på spansk (»reclamación«), dansk (»fordring«), tysk (»Forderung«), engelsk (»claim«), italiensk (»dritto«), lettisk (»prasības«), litauisk (»reikalavimai«), nederlandsk (« vordering »), polsk (»roszczenia«) og portugisisk (»pedido«).