Foreløbig udgave
RETTENS DOM (Anden Udvidede Afdeling)
17.
december 2025 (*)
» Regler for institutionerne – gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Parlamentets medlemmer – regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Parlamentets medlemmer – ændring af den supplerende frivillige pensionsordning – meddelelse om fastsættelse af retten til supplerende frivillig pension – ulovlighedsindsigelse – velerhvervede rettigheder – retssikkerhed – berettiget forventning – ejendomsretten – proportionalitet – parlamentarisk uafhængighed – ligebehandling – anmodning om udtagelse af dokumenter fra sagsakterne «
I de forenede sager T-620/23 – T-1023/23,
Enrique Barón Crespo, Madrid (Spanien), og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget (1), ved advokaterne J.
Martínez Gimeno, X.
Codina García-Andrade, F.
Díaz-Grande Rojo og S.
Fernández Tourné,
sagsøgere,
mod
Europa-Parlamentet ved N.
Görlitz, M.
Ecker, J.-C.
Puffer og C.
Burgos, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling),
sammensat under rådslagningen af afdelingsformanden, A.
Marcoulli (refererende dommer), og dommerne J.
Schwarcz, L.
Madise, W.
Valasidis og L.
Spangsberg Grønfeldt,
justitssekretær: fuldmægtig P.
Nuñez Ruiz,
på grundlag af den skriftlige forhandling samt afgørelsen af 30.
november 2023 om forening af sagerne T-620/23 – T-1023/23 med henblik på den afgørelse, hvorved sagernes behandling afsluttes,
efter retsmødet den 19.
juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1        Sagsøgerne, Enrique Barón Crespo og de øvrige fysiske personer, hvis navne fremgår af bilaget, har med deres søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 263
TEUF, nedlagt påstand om annullation af den første opgørelse af den pension, som de har optjent henhold til den supplerende frivillige pensionsordning for Europa-Parlamentets medlemmer (herefter »SFP-ordningen«), som gennemfører Parlamentets Præsidiums afgørelse af 12.
juni 2023 om ændring af gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer (EUT 2023, C 227, s. 5, herefter »afgørelsen af 2023«), samt af de efterfølgende pensionsopgørelser.
I.      Tvistens baggrund
2        Sagsøgerne er tidligere medlemmer af Parlamentet, som har tilsluttet sig og indbetalt bidrag til SFP-ordningen, eller deres ydelsesberettigede pårørende. De begyndte at få deres pension udbetalt fra SFP-ordningen, inden afgørelsen af 2023 blev vedtaget.
3        Ved artikel 1 i afgørelsen af 2023 er der indsat et nyt stykke, stk. 1a, i artikel 76 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, som blev vedtaget ved Europa-Parlamentets Præsidiums afgørelse af 19.
maj og 9.
juli 2008 (EFT 2009, C 159, s. 3, herefter »gennemførelsesbestemmelserne til statutten«), som finder anvendelse fra 1.
juli 2023 og er affattet som følger:
»For så vidt angår pensioner, der forfaldt til betaling til tidligere medlemmer eller andre modtagere i henhold til artikel 1, 3 og 4 i bilag VII
til omkostningsregulativet inden den 1.
juli 2023, nedsættes og justeres de skyldige beløb fra denne dag som følger:
a)      Pensionens størrelse i henhold til artikel 2, stk. 1, i bilag VII
til [regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer] og størrelsen af maksimums- og minimumspensionen i henhold til artikel 2, stk. 2, i nævnte bilag nedsættes med 50%.
b)      Grundlønnen for en dommer ved Den Europæiske Unions Domstol som omhandlet i artikel 2, stk. 1 og 2, i bilag VII
til [regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer] er grundlønnen den 30.
juni 2023 og ajourføres ikke efter denne dato.«
4        Parlamentet har på grundlag af den således ændrede bestemmelse i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, jf. præmis
3 ovenfor, sendt hver af sagsøgerne en første opgørelse af den pension, som de er berettigede til i henhold til SFP-ordningen, og siden en række efterfølgende opgørelser (herefter »de anfægtede afgørelser«).
II.    Parternes påstande
5        Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–        De anfægtede afgørelser annulleres.
–        Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
6        Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
III. Retlige bemærkninger
A.      Indledende bemærkninger om SFP-ordningen
7        Indtil indførelsen af et fælles pensionssystem for samtlige parlamentsmedlemmer var pensionerne reguleret ved regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer (herefter »omkostningsregulativet«). Medlemmerne modtog pension fra den medlemsstat, hvor de var valgt. I henhold til artikel 1, stk. 2, i bilag
III til omkostningsregulativet kunne medlemmerne imidlertid, hvis den nationale ordning ikke gav ret til nogen pension, eller hvis den fastsatte pensions størrelse eller betingelser ikke stemte overens med det, der gjaldt for medlemmerne af det nationale parlament i den medlemsstat, hvor de var valgt, modtage en alderspension eller et alderspensionssupplement fra EU-budgettet, hvis størrelse og betingelser stemte overens med dem, der gjaldt for alderspensionen for medlemmerne af deres medlemsstats parlament.
8        Uafhængigt af den i præmis
7 ovenfor beskrevne pension og på grund af betydelige forskelle på de nationale pensionsordninger blev der indført en foreløbig supplerende pensionsordning for samtlige medlemmer på bestemte betingelser. Den 12.
juni 1990 vedtog Europa-Parlamentets Præsidium (herefter »Præsidiet«) forordningen om SFP-ordningen, som i sidste ende blev indarbejdet i bilag
VII til omkostningsregulativet. Ifølge dette bilags artikel 1 var formålet med SFP-ordningen, indtil der var vedtaget en fælles statut, at sikre dem, der valgte at tilslutte sig, en supplerende livsvarig pension. Grundlaget for beregning af bidragene og pensionens størrelse var 40% af grundlønnen for en dommer ved Den Europæiske Unions Domstol. SFP-ordningen var finansieret med en tredjedel fra de tilsluttede medlemmers bidrag og to tredjedele fra Parlamentet. Den fulgte en kapitaliseringsmodel, som oprindelig var baseret på en aktuarmæssig balance, hvilket navnlig indebærer, at et medlems årlige bidrag svarer til en tredjedel af de pensionsrettigheder, som er erhvervet det samme år, idet Parlamentet dækker de resterende to tredjedele (jf. i denne retning dom af 18.10.2011, Purvis mod Parlamentet, T-439/09, EU:T:2011:600, præmis
45).
9        Parlamentets kvæstorer stiftede en supplerende pensionsfond i form af en forening, der drives uden vinding for øje, under navnet »Pensionsfonden for Europa-Parlamentets Medlemmer« (herefter »fonden«). Denne fond skulle tage imod bidragene fra medlemmerne og Parlamentet, forvalte disse aktiver og udbetale de supplerende pensioner. I løbet af marts 1994 stiftede fonden selv et investeringsselskab med variabel kapital med hjemsted i Luxembourg under navnet »Pensionsfonden for Europa-Parlamentets Medlemmer – Investeringsselskab med Variabel Kapital« til at håndtere sine investeringer.
10      Statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, som blev vedtaget ved Parlamentets afgørelse af 28.
september 2005 om vedtagelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer (2005/684/EF, Euratom) (EUT 2005, L 262, s. 1, herefter »statutten«), trådte i kraft den 14.
juli 2009, dvs. den første dag i den syvende valgperiode. Ved denne statut blev der for medlemmerne indført en endelig pensionsordning. I henhold til de foreløbige foranstaltninger er det navnlig fastsat i statuttens artikel 27, stk. 1, at den af Parlamentet stiftede fond videreføres efter den 14.
juli 2009 for de medlemmer eller tidligere medlemmer, der allerede har erhvervet rettigheder i denne fond. Ifølge statuttens artikel 27, stk. 2, bevares de erhvervede rettigheder i fuldt omfang, og Parlamentet kan fastlægge kriterier og vilkår for erhvervelse af nye rettigheder. Endvidere fastsættes det i den nævnte statuts artikel 27, stk. 3 og 4, at medlemmer, der allerede er tilsluttet SFP-ordningen, ikke kan erhverve nye rettigheder i denne fond, med forbehold af undtagelser (jf. præmis
11 nedenfor), og at fonden ikke er åben for tilgang af medlemmer, der indvælges i Parlamentet for første gang fra 2009.
11      Gennemførelsesbestemmelserne til statutten trådte ifølge artikel 73 og 74 heri i kraft den 14.
juli 2009, og pr. samme dato blev omkostningsregulativet, bortset fra overgangsbestemmelserne, ophævet. I henhold til overgangsbestemmelserne bestemmes følgende i artikel 76 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten i den affattelse, der finder anvendelse fra datoen for statuttens ikrafttræden:
»1.      En supplerende (frivillig) pension, der er tilkendt efter omkostningsregulativets bilag
VII, vil fortsat blive udbetalt i henhold til dette bilag til de personer, der allerede modtog en sådan pension inden statuttens ikrafttræden.
2.      De pensionsrettigheder, som i henhold til ovennævnte bilag VII er erhvervet inden datoen for statuttens ikrafttræden, består uændret. Pensionen udbetales på de i bilaget anførte betingelser.
3.      De medlemmer, der er valgt i 2009, vil fortsat, efter statuttens ikrafttræden, kunne erhverve nye rettigheder i henhold til ovennævnte bilag
VII, såfremt:
a)      de var medlemmer i den forudgående valgperiode, og
b)      de allerede havde erhvervet eller var i færd med at erhverve rettigheder i henhold til den supplerende pensionsordning, og
c)      den medlemsstat, hvor medlemmet er valgt, har vedtaget en undtagelsesordning i henhold til statuttens artikel 29, eller medlemmet i henhold til statuttens artikel 25 selv har valgt at være omfattet af den nationale ordning, og
d)      de ikke har ret til en national eller EU-pension i forbindelse med udøvelsen af deres mandat som medlem af Europa-Parlamentet.
4.      De bidrag til den supplerende pensionsfond, der påhviler medlemmet, betales af medlemmets private midler.«
12      Statuttens og de tilhørende gennemførelsesbestemmelsers ikrafttræden betød således afslutningen på fondens forsyninger i form af bidragene, med forbehold af anvendelsen af undtagelsen i de nævnte bestemmelsers artikel 76, stk. 3.
13      Bestemmelserne om SFP-ordningen blev ændret flere gange for at tage hensyn til fondens finansielle vanskeligheder, som forværredes på grund af finanskrisen i 2007/2008 og ophøret, med forbehold af undtagelsen, af denne fonds forsyninger som følge af statuttens og de tilhørende gennemførelsesbestemmelsers ikrafttræden (jf. præmis
12 ovenfor).
14      Således blev bidragssatsen for medlemmerne hævet flere gange, der blev opkrævet et ekstraordinært bidrag hos både bidragyderne og Parlamentet mellem 1996 og 1998, aldersgrænsen for udbetaling af den supplerende pension blev hævet, muligheden for tidlig pensionering fra 50-årsalderen blev ophævet i 2009 sammen med muligheden for at få en del af pensionen udbetalt som et engangsbeløb, og der blev indført en afgift på 5% af alle udbetalinger af pensioner, der forfaldt til betaling fra den 1.
januar 2019.
15      Navnlig hævede Parlamentet ved afgørelsen af 2023 pensionsalderen fra 65 til 67 år og halverede ikke alene størrelsen af den supplerende pension, der forfaldt til betaling fra den 1.
juli 2023, men også størrelsen af de pensioner, der forfaldt før denne dato for så vidt angik de beløb, der var skyldige efter denne dato. Parlamentet besluttede således at halvere de beløb, der var skyldige i henhold til SFP-ordningen og skulle udbetales fra den 1.
juli 2023, uanset om medlemmerne havde erhvervet deres pensionsrettigheder før eller efter vedtagelsen af afgørelsen af 2023. Ved afgørelsen af 2023 blev tillige ajourføringen af pensionsbeløbet som var fastsat på grundlag af grundlønnen for en dommer ved Den Europæiske Unions Domstol, indstillet.
16      I afgørelsen af 2023 begrundes alvoren af de således vedtagne foranstaltninger med den »yderst vanskelige« situation, som fonden befandt sig i, idet aktiverne ved udgangen af 2022 beløb sig til 52,8
mio.
EUR, mens den årlige pensionsudbetaling fra fonden ville være på 22-23
mio.
EUR indtil 2030. Fondens aktiver kunne ifølge afgørelsen være opbrugt allerede i 2024 og ville være det i 2025 med et ikkefinansieret aktuarmæssigt underskud på ca.
310
mio.
EUR til følge. Ifølge afgørelsen af 2023 var formålet med de vedtagne foranstaltninger at beskytte fonden på kort sigt, idet fondens forventede levetid blev forlænget til 2027, og at beskytte de europæiske skatteydere, idet fondens underskud blev reduceret til 86
mio.
EUR.
B.      Parlamentets anmodning om udtagelse af to dokumenter af sagsakterne
17      Parlamentet har anmodet om, at de to udtalelser fra dets Juridiske Tjeneste, der er vedlagt stævningerne som bilag, udtages af sagsakterne. Det har gjort gældende, at der er tale om fortrolige, interne dokumenter, hvis videregivelse det ikke har givet tilladelse til.
18      Sagsøgerne har gjort indsigelse mod Parlamentets anmodning. De har gjort gældende, at de to udtalelser fra Parlamentets Juridiske Tjeneste er særligt opklarende. De har tilføjet for så vidt angår udtalelsen af
2005, at den indgår i den rapport fra fondens bestyrelse, som blev sendt til Præsidiet, og for så vidt angår udtalelsen af
2018, at medlemmerne af Parlamentet har ret til aktindsigt i enhver sagsakt i Parlamentets eller en kommissions besiddelse, og at de ikke blev nægtet adgang til denne udtalelse.
19      Indledningsvis skal det bemærkes, at princippet om processuel ligestilling, der følger af selve begrebet »en retfærdig rettergang«, som bl.a. er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), indebærer en forpligtelse til at her af parterne rimelig mulighed for at fremlægge sin sag, herunder sine beviser, under betingelser, der ikke stiller den pågældende i en situation, der er til dennes ugunst i forhold til modparten. Endvidere er det princip, som finder anvendelse i EU-retten, princippet om den frie bevisbedømmelse, hvoraf følger, at det for Unionens retsinstanser kun er muligt at anfægte antagelsen til realitetsbehandling af et beviselement, der er fremlagt rettidigt, ved at henvise til den omstændighed, at dette beviselement er modtaget uretmæssigt (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis
128 og 129 og den deri nævnte retspraksis).
20      Når en part har fremlagt uretmæssigt anskaffede beviser, såsom de interne dokumenter, der er omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30.
maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43), skal der foretages en afvejning af de interesser, der udspringer af den ret til en retfærdig rettergang, som tilkommer de respektive parter i sagen, idet der skal tages hensyn til de interesser, der er beskyttet ved de bestemmelser, som er blevet tilsidesat eller omgået i forbindelse med fremskaffelsen af sådanne beviser. Unionens retsinstanser skal således foretage en afvejning mellem på den ene side interesserne hos sagsøgeren, der har fremlagt disse beviser, navnlig under hensyn til, om disse beviser er relevante for vurderingen af, om det ved Unionens retsinstanser anlagte søgsmål er begrundet, og på den anden side modpartens interesser, der konkret og faktisk kan lide skade, såfremt disse beviser fortsat opretholdes i sagsakterne (dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis
130 og 131).
21      Endvidere fremgår det af fast retspraksis, at det ville være til skade for den almene interesse, der indebærer, at institutionerne kan indhente uafhængige udtalelser fra deres juridiske tjenester, hvis sådanne interne dokumenter kunne fremlægges under en sag for Unionens retsinstanser, uden at den pågældende institution har givet tilladelse til en sådan fremlæggelse, eller at den er blevet anordnet af denne retsinstans. Ved en ikke-tilladt fremlæggelse af en sådan juridisk udtalelse stiller sagsøgeren i en sag om en anfægtet retsakts gyldighed nemlig den pågældende institution over for en udtalelse, som dens egen juridiske tjeneste afgav under udarbejdelsen af denne retsakt. Hvis denne sagsøger fik tilladelse til at føje en juridisk udtalelse hidrørende fra en institution, hvis udbredelse institutionen ikke har givet tilladelse til, ville det principielt være i strid med kravene til en retfærdig rettergang (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis
136 og 137 og den deri nævnte retspraksis).
22      Det er imidlertid blevet fastslået, at gennemsigtighedsprincippet undtagelsesvis kunne begrunde, at en institutions dokument, som ikke var blevet offentliggjort, og som indeholdt en juridisk udtalelse, udbredes under en retssag, når denne udtalelse vedrører en lovgivningsprocedure, for hvilken der gjaldt et krav om større gennemsigtighed (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis
138 og den deri nævnte retspraksis).
23      For det første er de to omhandlede dokumenter i den foreliggende sag to udtalelser udarbejdet af Parlamentets Juridiske Tjeneste. Udtalelsen af 15.
februar 2005, der var rettet til den daværende formand for kvæstorerne, som har ansvaret for at håndtere administrative og finansielle anliggender, der berører medlemmerne af Parlamentet, omhandler Præsidiets beføjelser til at ændre omkostningsregulativet. Det juridiske notat af 3.
december 2018 vedrører fondens eventuelle opløsning. Overskriften på disse dokumenter viser, at der er tale om fortrolige juridiske udtalelser. De omtvistede dokumenter er således ubestrideligt juridiske udtalelser som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001.
24      For det andet er det ubestridt, at sagsøgerne ikke har anmodet Parlamentet om tilladelse til at fremlægge de omhandlede juridiske udtalelser for Retten, at denne ikke har anordnet en sådan fremlæggelse i forbindelse med den foreliggende sag, og at Parlamentet ikke har offentliggjort dem i forbindelse med en begæring om aktindsigt i institutionernes dokumenter i overensstemmelse med forordning nr. 1049/2001. Det må derfor konstateres, at der er sket en uretmæssig fremlæggelse af disse dokumenter. I denne forbindelse kan den ret til aktindsigt i enhver sagsakt i Parlamentets besiddelse, som denne institutions forretningsorden tillægger medlemmerne, ikke give dem ret til under retssagen af fremlægge et fortroligt dokument uden Parlamentets tilladelse. Ligeledes er den af sagsøgerne påberåbte omstændighed, at den juridiske udtalelse af 15.
februar 2005 var delvist gengivet i forskellige af Parlamentets dokumenter og endvidere udgør et bilag til rapporten fra fondens bestyrelse til Præsidiet, irrelevant for det forhold, at Parlamentet ikke har samtykket i videregivelsen af den nævnte udtalelse til sagsøgerne.
25      For det tredje drejer de omhandlede juridiske udtalelser sig ikke, om end de hidrører fra Parlamentet, om en lovgivningsprocedure, men om fonden, som ikke reguleres af Parlamentet som lovgiver.
26      Under sådanne omstændigheder krænker opretholdelsen af de omhandlede juridiske udtalelser i sagsakterne Parlamentets ret til en retfærdig rettergang og dets interesse i at modtage åbne, objektive og fuldstændige udtalelser. Endvidere kan sagsøgernes interesse i at underbygge deres argumentation med henvisning til disse udtalelser, uanset hvor legitim den end måtte være, ikke i sig selv begrunde en sådan tilsidesættelse af Parlamentets rettigheder og interesser, og så meget desto mere som grundlaget for denne argumentation og dermed muligheden for at vinde sagen på ingen måde afhænger af fremlæggelsen af disse udtalelser. Det må derfor konkluderes, at afvejningen af de interesser, der er nævnt i præmis
20 ovenfor, i den foreliggende sag falder ud til fordel for beskyttelsen af Parlamentets rettigheder og interesser (jf. i denne retning dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis
141 og den deri nævnte retspraksis).
27      Følgelig tages Parlamentets anmodning om udtagelse af de juridiske udtalelser af 15.
februar 2005 og 3.
december 2018 af sagsakterne til følge. Retten vil derfor ikke tage disse to dokumenter i betragtning.
C.      Anmodning om foranstaltninger med henblik på sagernes tilrettelæggelse
28      Sagsøgerne har anmodet Retten om at træffe foranstaltninger med henblik på sagernes tilrettelæggelse med det formål, at Parlamentet pålægges at fremsende for det første det fuldstændige dossier for vedtagelsen af afgørelsen af 2023, herunder de tilhørende rapporter og referaterne af alle møder i tilknytning hertil, for det andet alle sine tekniske og aktuarmæssige rapporter vedrørende SFP-ordningen, som ikke allerede findes blandt sagsakterne, og for det tredje den anslåede økonomiske og aktuarmæssige omkostning ved SFP-ordningen siden dens ikrafttræden samt udgiften på Parlamentets årlige budget.
29      Retten har vedtaget foranstaltninger med henblik på sagernes tilrettelæggelse på grundlag af sit procesreglements artikel 89, stk. 3, litra
c), med henblik på at anmode Parlamentet om at fremlægge referaterne fra Præsidiets møder den 17.
april og den 22.
maj 2023, hvortil der er henvist i anden betragtning til afgørelsen af 2023, samt Parlamentets generalsekretærs notater af 12.
april og 12.
maj 2023 med tilhørende bilag, hvortil der er henvist i de nævnte referater. Under disse omstændigheder finder Retten, at sagerne er tilstrækkelig oplyst på grundlag af de af Parlamentet fremsendte dokumenter, hvorfor der ikke anordnes fremsendelse af de øvrige oplysninger og dokumenter, som sagsøgerne har begæret fremlagt.
D.      Realiteten
30      Sagsøgerne har gjort gældende, at de anfægtede afgørelser er ulovlige, med den begrundelse, at de er truffet på grundlag af afgørelsen af 2023, som ligeledes er ulovlig, for så vidt som den fastsætter halveringen af beløbet for de pensioner, der er skyldige i henhold til SFP-ordningen, og ophæver ajourføringen af dette beløb (herefter »de to omhandlede foranstaltninger«).
31      Sagsøgernes eneste anbringende om en ulovlighedsindsigelse mod afgørelsen af 2023 består af fem led, hvoraf det første vedrører en tilsidesættelse af statuttens og Parlamentets forretningsordens artikel 27, stk. 2, det andet en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og beskyttelsen af velerhvervede rettigheder, det tredje en tilsidesættelse af ejendomsrettens væsentligste indhold og princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed og af ligebehandlingsprincippet, det fjerde en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, og det femte vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
32      Retten er af den opfattelse, at det er relevant ikke alene at samle det andet og det femte led, men også det tredje og det fjerde led, idet sidstnævnte er baseret dels på en tilsidesættelse af ejendomsretten, dels på en tilsidesættelse af princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed og af ligebehandlingsprincippet.
1.      Det første led vedrørende ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023 med den begrundelse, at denne tilsidesætter statuttens og Parlamentets forretningsordens artikel 27, stk. 2
33      Sagsøgerne har gjort gældende, at afgørelsen af 2023 er ulovlig, med den begrundelse, at den i strid med statuttens artikel 27, stk. 2, griber ind i de allerede erhvervede pensionsrettigheder i henhold til SFP-ordningen. De har gjort gældende, at denne bestemmelse blev udformet som en »ophørsklausul« eller »beskyttelsesklausul«, som principielt er til hinder for ændringen af de rettigheder i henhold til SFP-ordningen, der var erhvervet eller delvis erhvervet inden statuttens ikrafttræden, i modsætning til de rettigheder, der gjaldt for de medlemmer, som stadig bidrog til SFP-ordningen, og som kunne ændres. Denne fortolkning bekræftes af de erklæringer på tro og love, som denne bestemmelses ophavsmænd har afgivet, såvel som af artikel 76 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten. Sagsøgerne har ligeledes bestridt fortolkningen ifølge retspraksis af statuttens artikel 27, stk. 2, som under ingen omstændigheder kan finde anvendelse på de foreliggende sager, eftersom sagsøgerne allerede havde erhvervet deres pensionsrettigheder i henhold til SFP-ordningen inden vedtagelsen af afgørelsen af 2023. De har heraf konkluderet, at Præsidiet, idet det vedtog denne afgørelse, overskred sine beføjelser, jf. Parlamentets forretningsordens artikel 25, stk. 2, og at dette indgreb i de erhvervede rettigheder i henhold til SFP-ordningen kun kunne foretages ved hjælp af en ændring af statutten.
34      Parlamentet har bestridt sagsøgernes argumentation.
35      I denne henseende er statuttens artikel 27, som findes i afsnit
II med overskriften »Overgangsbestemmelser«, affattet som følger:
»1.      Europa-Parlamentets frivillige pensionsfond videreføres efter denne statuts ikrafttræden for de medlemmer eller tidligere medlemmer, der allerede har erhvervet rettigheder i denne fond.
2.      De erhvervede rettigheder bevares i fuldt omfang. Parlamentet kan fastlægge kriterier og vilkår for erhvervelse af nye rettigheder.
3.      Medlemmer, der modtager vederlag [i henhold til statutten], kan ikke erhverve nye rettigheder i den frivillige pensionsfond.
4.      Fonden er ikke åben for tilgang af medlemmer, der indvælges i Parlamentet for første gang efter denne statuts ikrafttræden.«
36      Sagsøgerne har nærmere bestemt gjort gældende, at statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, er til hinder for nedsættelsen af pensionsbeløbet for de tidligere medlemmer, som havde erhvervet deres ret til pension inden afgørelsen af 2023.
37      I første række skal det bemærkes, at en rettighed er velerhvervet, når dens retsstiftende forhold er opstået før lovændringen. Hvad navnlig angår retten til at modtage en alderspension erhverves denne principielt på det tidspunkt, hvor det retsstiftende forhold opstår, dvs. på det tidspunkt, hvor pensionen forfalder til betaling (jf. dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
124 og 125 og den deri nævnte retspraksis).
38      I den foreliggende sag er det ubestridt, at sagsøgernes pension forfaldt inden vedtagelsen af afgørelsen af 2023, hvorfor de alle havde erhvervede pensionsrettigheder.
39      I anden række skal det bemærkes ligeledes, at der ikke findes et EU-retligt princip, hvorefter der under ingen omstændigheder kan foretages ændringer eller nedsættelser af velerhvervede rettigheder, endsige delvis erhvervede rettigheder. Det er således muligt på visse betingelser af ændre sådanne rettigheder efter en afvejning af de omhandlede interesser (dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
89).
40      I tredje række fører ordlydsfortolkningen af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, ikke nødvendigvis til den konklusion, at EU-lovgiver har haft til hensigt at »fastfryse« det pensionsbeløb, som et tidligere medlem kunne gøre krav på (jf. analogt dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
91). For så vidt angår sammenhængsfortolkningen af statuttens artikel 27, stk. 2, skal det bemærkes, at denne bestemmelse optræder blandt den nævnte statuts overgangsbestemmelser. Inden for rammerne af disse overgangsbestemmelser afspejler denne artikel EU-lovgivers ønske om at lovfæste forbindelsen mellem det fælles pensionssystem for Parlamentets medlemmer og de nationale pensionsordninger samt SFP-ordningen og samtidig sikre overgangen til det system, der indføres ved statutten (jf. i denne retning dom af 15.9.2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentet, T-720/19 – T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580, præmis
79). For så vidt angår målet med denne artikel er det blevet fastslået, at EU-lovgivers formål var at definere SFP-ordningens personelle anvendelsesområde ved at opretholde retten hertil for de medlemmer af Parlamentet, som allerede havde tilsluttet sig den, mens tilgangen hertil blev lukket for medlemmer, der blev indvalgt i Parlamentet for første gang efter statuttens ikrafttræden (jf. i denne retning dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
91 og 92). Det kan derimod ikke af statuttens artikel 27, stk. 2, udledes, at det var EU-lovgivers ønsker at fastsætte de materielle betingelser for SFP-ordningen, bl.a. at forbyde enhver ændring i fremtiden af denne ordnings nærmere bestemmelser, herunder dem, der har indflydelse på det pensionsbeløb, som et tidligere medlem kan gøre krav på (jf. i denne retning dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
91 og 93).
41      Det følger heraf, at statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, ikke kan fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en nedsættelse af størrelsen af de pensioner, som sagsøgerne har optjent i henhold til SFP-ordningen. Sagsøgerne kan derfor ikke med føje gøre gældende, at Præsidiet overskred sine beføjelser, da det vedtog afgørelsen af 2023, med den begrundelse, at det tilsidesatte statuttens bestemmelser.
42      De øvrige af sagsøgerne fremførte argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
43      For det første er den omstændighed, at de pågældende i de sager, der gav anledning til de domme, der er nævnt i præmis
40 ovenfor, ikke havde erhvervede, men kun delvis erhvervede pensionsrettigheder, således irrelevant – i modsætning til hvad sagsøgerne har gjort gældende – for anvendelsen i de foreliggende sager af den fortolkning af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, som Retten har anlagt, og som Domstolen har bekræftet. Denne bestemmelse behandler nemlig de erhvervede og de delvis erhvervede rettigheder ens og sondrer mellem dem og erhvervelse af nye rettigheder, jf. den nævnte statuts artikel 27, stk. 2, andet punktum. Det følger heraf, at Unionens retsinstansers fortolkning, hvorefter samme statuts artikel 27, stk. 2, første punktum, har til formål at definere SFP-ordningens personelle anvendelsesområde og ikke at fastsætte de materielle betingelser herfor, omfatter såvel de medlemmer, der har erhvervede rettigheder, som de medlemmer, der kun har delvis erhvervede rettigheder.
44      For det andet kan artikel 76, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til statutten i den oprindelige affattelse (jf. præmis
11 ovenfor), som har ordlyden »skyldig pension [i henhold til SFP-ordningen] vil fortsat blive udbetalt«, ikke fortolkes således, at den fastfryser pensionsbeløbet. Denne bestemmelse vedrører betingelserne for udbetaling af de skyldige pensioner i henhold til SFP-ordningen. Disse betingelser henhører således under Præsidiets generelle kompetence i medfør af Parlamentets forretningsordens artikel 25, stk. 3, og kan derfor ikke ændres af dette (jf. i denne retning dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
73 og 74).
45      For det tredje har sagsøgerne påberåbt sig erklæringer på tro og love afgivet af tidligere medlemmer, som deltog i forhandlingerne om og vedtagelsen af statutten og gennemførelsesbestemmelserne hertil. De har gjort gældende, at disse erklæringer er udtryk for den autentiske fortolkning af statuttens artikel 27 og de tilhørende gennemførelsesbestemmelsers artikel 76, for så vidt som disse bestemmelser garanterer opretholdelsen af de pensionsbeløb, der er eller vil blive udbetalt. Sagsøgerne har tilføjet, at det store flertal af Parlamentets medlemmer, der stemte for statutten, var tilsluttet SFP-ordningen, og at de ikke ville have stemt for i mangel af en sådan garanti.
46      Indledningsvis skal det bemærkes i lighed med det, som
Parlamentet anførte, at Unionens retsinstanser i mangel af forberedende arbejder, der klart udtrykker ophavsmændenes hensigt med en bestemmelse, kun kan støtte sig på rækkevidden af teksten, som den er udformet, og tillægge den den betydning, der fremgår af fortolkningen af dens ordlyd og logik (jf. dom af 20.5.2010, Kommissionen mod Violetti m.fl., T-261/09 P, EU:T:2010:215, præmis
51 og den deri nævnte retspraksis).
47      I øvrigt er de af sagsøgerne fremlagte erklæringer på tro og love i det væsentlige blot en påmindelse om, at statuttens artikel 27 og de tilhørende gennemførelsesbestemmelsers artikel 76 blev udformet som en garanti for de rettigheder, der var erhvervet af de medlemmer, der tilsluttede sig SFP-ordningen, eller en garanti for retten til at modtage pension, også efter fondens udtømmelse, i en situation, hvor denne fond ikke længere ville få tilført betydelige midler efter statuttens ikrafttræden. Sådanne erklæringer kan ikke ændre fortolkningen af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, således som den følger af de domme, der er nævnt i præmis
40 ovenfor, hvorefter denne bestemmelse ikke er til hinder for nedsættelsen af det pensionsbeløb, som sagsøgerne har optjent.
48      På baggrund af det ovenstående skal det eneste anbringendes første led forkastes som ugrundet.
2.      Det andet og det femte led vedrørende ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023 med den begrundelse, at denne krænker retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
49      Med det eneste anbringendes andet led har sagsøgerne gjort gældende, at afgørelsen af 2023 tilsidesatte retssikkerhedsprincippet, eftersom den krænker rettigheder, der var erhvervet inden dens vedtagelse. De har fremhævet, at selv om det antages, at afgørelsen af 2023 kunne berøre velerhvervede rettigheder, er den dermed vedtagne indskrænkning af rettighederne af fuldstændig uhørt omfang. Afgørelsen af 2023 berører navnlig de grundlæggende kendetegn ved retten til pension, nemlig størrelsen af denne ret og Parlamentets ansvar for at sikre betalingen heraf i tilfælde af fondens udtømmelse. I replikken har de tilføjet, at de er af den opfattelse, at retssikkerhedsprincippet er blevet tilsidesat, med den begrundelse, at afgørelsen af 2023 ikke indeholdt overgangsbestemmelser. De har gjort gældende, at Parlamentet ikke var insolvent, og at det derfor kunne have afsat et højere beløb på budgettet til en overgangsordning.
50      Med det eneste anbringendes femte led har sagsøgerne gjort gældende, at den retlige ramme for SFP-ordningen, som består af statutten, gennemførelsesbestemmelserne hertil og Præsidiets afgørelse af 1.
april 2009, blev vedtaget med henblik på at garantere princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved hjælp af opretholdelsen af de pensionsrettigheder, der var erhvervet på grundlag af omkostningsregulativet, herunder af pensionens størrelse. De har tilføjet, at selv hvis det antages, at Parlamentet havde en »juridisk margen« til at vedtage afgørelsen af 2023, blev denne margen begrænset af den berettigede forventning, som det skabte med sine gentagne forsikringer til fonden og SFP-ordningens tilsluttede modtagere om, at pensionernes størrelse ville blive opretholdt, herunder at Parlamentet ville påtage sig sit ansvar, når fondens aktiver var opbrugt.
51      Parlamentet har bestridt sagsøgernes argumentation.
52      Det andet og det femte led indeholder nærmere bestemt to klagepunkter om for det første en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder og for det andet en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
a)      Det første klagepunkt om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder
53      Ifølge fast retspraksis finder nye love, hvorved der foretages ændringer af den gamle lov, medmindre andet er bestemt, anvendelse på de fremtidige virkninger af situationer, der er opstået, mens sidstnævnte lov var gældende. Der gælder kun noget andet for situationer, der er opstået og endeligt realiseret, mens den gamle lov, som skaber velerhvervede rettigheder, var gældende (jf. dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
124 og den deri nævnte retspraksis).
54      Hvad navnlig angår retten til at modtage en alderspension erhverves denne principielt på det tidspunkt, hvor pensionen forfalder til betaling (jf. præmis
37 ovenfor). Princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder indebærer imidlertid ikke, at enhver ændring af metoden til beregning af en pension, der medfører en nedsættelse af dennes størrelse, og som anvendes på grundlag af en lovgivning, der er vedtaget, efter at denne pension er forfaldet til betaling, udgør et indgreb i disse velerhvervede rettigheder (dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
126).
55      Der bør nemlig sondres mellem erhvervede pensionsrettigheder og pensionernes størrelse. Begrebet »erhvervede pensionsrettigheder« omhandler den ret til pension, som følger af de bidrag, som er indbetalt af hver af sagsøgerne, og som udgør beregningsgrundlaget for den pension, som de modtager fra SFP-ordningen. Dette begreb kan derfor ikke forstås således, at det henviser til en angivelig ret til at modtage et fast og uforanderligt pensionsbeløb beregnet på grundlag af de regler, der var gældende på tidspunktet for opgørelsen af pensionen (jf. analogt dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
89).
56      Det bemærkes i denne henseende, at der ikke findes et EU-retligt princip, hvorefter velerhvervede rettigheder under ingen omstændigheder kan ændres eller nedsættes. Det er på visse betingelser muligt at ændre sådanne rettigheder efter en afvejning af de omhandlede interesser (jf. præmis
39 ovenfor).
57      Henset til disse forhold kan sagsøgerne ikke med føje gøre gældende, at den omstændighed, at afgørelsen af 2023 nedbragte størrelsen af den forfaldne, skyldige pension til SFP-ordningens modtagere, i sig selv krænker princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder.
58      For så vidt angår argumentet om omfanget af den ved afgørelsen af 2023 vedtagne nedsættelse af pensionsbeløbet knytter det sig til spørgsmålet om overholdelse af proportionalitetsprincippet og vil derfor blive behandlet i forbindelse med det tredje og det fjerde led, for så vidt som disse er baseret på den uforholdsmæssige krænkelse af ejendomsretten.
59      Det følger heraf med forbehold af undersøgelsen af argumentet vedrørende proportionalitetsprincippet, at det første klagepunkt forkastes.
b)      Det andet klagepunkt om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
60      For så vidt angår på den ene side den angivelige tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal det bemærkes, at retten til at påberåbe sig et sådant princip som en naturlig følge af retssikkerhedsprincippet gælder for enhver retsundergiven, hos hvem en EU-institution har givet anledning til begrundede forventninger ved at afgive præcise løfter til den pågældende (jf. dom af 16.12.2020, Rådet mod K.
Chrysostomides & Co.
m.fl., C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P, EU:C:2020:1028, præmis
178 og den deri nævnte retspraksis).
61      Præcise, ubetingede og samstemmende oplysninger, der hidrører fra autoriserede og pålidelige kilder, er forsikringer, der kan give sådanne forhåbninger, uanset den form, hvorunder de meddeles. Ingen kan derimod påberåbe sig tilsidesættelse af dette princip, såfremt sådanne løfter ikke er afgivet. Når en forudseende og påpasselig person kan forudse vedtagelsen af en EU-foranstaltning, der kan skade den pågældendes interesser, kan vedkommende heller ikke påberåbe sig det nævnte princip, når foranstaltningen vedtages (jf. dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
96 og den deri nævnte retspraksis).
62      I første række skal det skal det bemærkes, at for så vidt som sagsøgerne har påberåbt sig den berettigede forventning, der følger af de gældende retlige rammer for SFP-ordningen bestående af statutten, gennemførelsesbestemmelserne hertil og Præsidiets afgørelse af 1.
april 2009, er der hverken i statutten eller de tilhørende gennemførelsesbestemmelser fastsat en ret til opretholdelse af et pensionsbeløb, der blev fastsat i henhold til den lovgivning, der var gældende inden vedtagelsen af afgørelsen af 2023 (jf. præmis
41 og 44 ovenfor).
63      Endvidere har sagsøgerne gjort gældende, at Parlamentet på mødet i Præsidiet den 1.
april 2009 forpligtede sig til at garantere udbetalingen af de pensioner, der var skyldige i henhold til SFP-ordningen, i tilfælde af fondens udtømmelse ved at anvende midler fra sit eget budget. De har tilføjet, at denne afgørelse blev tilsendt samtlige tilsluttede medlemmer af SFP-ordningen, og at Parlamentet siden 2009 har oplyst størrelsen af fondens aktuarmæssige underskud i sine årsregnskaber.
64      I denne henseende skal det skal det bemærkes, at Præsidiet på sit møde den 1.
april 2009 ikke alene vedtog afgørelsen af samme dato om ændring af omkostningsregulativet, men tillige på Parlamentets vegne påtog sig at garantere »den ret, som tilkommer de medlemmer, der er tilsluttet [SFP-ordningen], til at modtage en supplerende pension, som vil blive bevaret i fonden, efter at denne er udtømt«. Præsidiet besluttede ligeledes, at »den kapital, der er tilbage i fonden, efter at samtlige pensionsrettigheder er blevet udbetalt, [på samme måde] vil blive overført til [Parlamentet]«. Således som sagsøgerne har anført, blev dette tilsagn nævnt i en skrivelse af 3.
april 2009 rettet til de medlemmer, der var tilsluttet SFP-ordningen.
65      Dette tilsagn havde til formål at garantere de pensionsrettigheder, som medlemmerne har erhvervet, for det sandsynlige tilfælde, at fonden udtømmes, før alle de af medlemmerne akkumulerede pensionsrettigheder er udbetalt (dom af 18.10.2011, Purvis mod Parlamentet, T-439/09, EU:T:2011:600, præmis
73, og af 13.3.2013, Inglewood m.fl. mod Parlamentet, T-229/11 og T-276/11, EU:T:2013:127, præmis
66).
66      Et
sådant tilsagn fra Parlamentet om at afholde udgiften til pensionsudbetalingerne over sit eget budget for at garantere de erhvervede rettigheder for SFP-ordningens modtagere må, henset til dets ordlyd og den retspraksis, hvortil der henvises i præmis
54 og 55 ovenfor, ikke forveksles med et tilsagn fra Parlamentet om at garantere udbetalingen af pensionernes størrelse som defineret ifølge de regler, der var gældende før afgørelsen af 2023.
67      Sagsøgerne kan følgelig ikke med føje gøre gældende, at Parlamentet via sit Præsidium med vedtagelsen af afgørelsen af 2023 tilsidesatte rækkevidden af den forpligtelse, som det påtog sig den 1.
april 2009, og af den grund krænkede princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
68      For så vidt angår i anden række de dokumenter, som sagsøgerne har påberåbt sig, og som skabte en berettiget forventning om, at de forfaldne pensionsbeløb ikke blev nedsat, er udtalelserne fra Parlamentets Juridiske Tjeneste af 15.
februar 2005 og 3.
december 2018 for det første
blevet udtaget af sagsakterne og kan følgelig ikke tages i betragtning.
69      For det andet
er notatet fra Parlamentets generalsekretær af 24.
november 2005 et orienterende notat, der er rettet til Præsidiets medlemmer og forelægger disse nogle forslag vedrørende finansieringen af fonden efter vedtagelsen af statutten. Der er således tale om et internt notat, som pr. definition ikke er rettet til fondens modtagere. Som Parlamentet har gjort gældende, afspejler dette notat i øvrigt blot holdningen hos en administrativ tjeneste i Parlamentet, nemlig generalsekretariatet, og udtrykker ikke Præsidiets standpunkt, som er det organ, der har kompetence til at ændre de materielle betingelser for SFP-ordningen (dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
74). Dette notat kan derfor ikke anses for at indeholde forsikringer afgivet af administrationen til fondens modtagere (jf. i denne retning dom af 26.9.2002, Borremans m.fl. mod Kommissionen, T-319/00, EU:T:2002:229, præmis
67). Det bemærkes yderligere, at den omstændighed, at sagsøgerne kunne få aktindsigt i det nævnte notat i egenskab af medlemmer af Parlamentet, ikke kan ændre denne konklusion, idet der ellers skulle tillægges dem en specifik beskyttelse af den berettigede forventning.
70      For det tredje har Parlamentets formand i sin skrivelse af 14.
april 2016 til fondens formand henvist til Parlamentets utvetydige tilsagn om at »påtage sig sine retlige forpligtelser overfor fondens medlemmer«. Da denne skrivelse ikke indeholder en præcis angivelse af de nævnte tilsagns rækkevidde, kan den ikke udgøre en forsikring som omhandlet i den i præmis
60 ovenfor anførte retspraksis om, at størrelsen af de forfaldne pensioner i henhold til SFP-ordningen ikke kunne ændres.
71      For det fjerde gør det samme sig gældende for Europa-Parlamentets beslutning af 24.
oktober 2018 om Rådets holdning til forslag til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2019 (EUT 2020, C 345, s. 221). Med denne beslutning opfordrede Parlamentet nemlig blot sin generalsekretær og Præsidiet til hurtigst muligt at fastlægge en klar plan, således at »Parlamentet påtager sig sine forpligtelser og sit ansvar [for SFP-ordningen] umiddelbart efter valget i 2019«. Den omfatter derfor ingen forsikring om, at Parlamentet ikke vil ændre størrelsen af de pensioner, der udbetales i henhold til SFP-ordningen. Endvidere er en beslutning truffet af Parlamentet såsom den af 24.
oktober 2018 et dokument indeholdende rent politiske udsagn, som ikke har bindende karakter og ikke kan skabe en berettiget forventning om, at den får virkninger (jf. i denne retning dom af 11.7.1985, Salerno m.fl. mod Kommissionen og Rådet, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, ikke trykt i Sml., EU:C:1985:318, præmis
59, og kendelse af 17.12.2003, Krikorian m.fl. mod Parlamentet m.fl., T-346/03, EU:T:2003:348, præmis
19 og 20).
72      For det femte indeholder de udsagn, som Parlamentets generalsekretær fremsatte under mødet i Præsidiet den 12.
marts 2018, om, at Parlamentet efter fondens udtømmelse burde afholde udgiften til de skyldige pensioner i henhold til SFP-ordningen over sit eget budget, ingen forsikringer for så vidt angår størrelsen af de pågældende pensioner. I generalsekretærens erklæringer over for Parlamentets budgetkontroludvalg den 16.
november 2020 blev muligheden for at reducere størrelsen af pensionerne tydeligt tilkendegivet.
73      Det følger heraf, at de dokumenter, som sagsøgerne har påberåbt sig, ikke kan have skabt en berettiget forventning om, at størrelsen af de forfaldne, skyldige pensioner i henhold til SFP-ordningen ikke kunne blive nedsat.
74      I tredje række må det fastslås, at for så vidt angår forvaltningen af SFP-ordningen råder administrationen over et vidt skøn (jf. i denne retning dom af 13.3.2013, Inglewood m.fl. mod Parlamentet, T-229/11 og T-276/11, EU:T:2013:127, præmis
71). På et område, hvor administrationen råder over sådanne skønsbeføjelser, svarer en simpel praksis, uanset hvor almindelig den måtte være, imidlertid ikke til præcise, ubetingede og samstemmende oplysninger, hvoraf der reelt kan opstå en berettiget forventning (jf. i denne retning og analogt dom af 2.12.2020, Thunus m.fl. mod EIB, T-247/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:577, præmis
70 og den deri nævnte retspraksis). Det forhold, at de ændringer, som Parlamentet foretog i SFP-ordningen frem til afgørelsen af 2023, kun systematisk havde berørt de medlemmer, der var tilsluttet denne ordning, som endnu ikke fik udbetalt deres supplerende pension, kan følgelig ikke skabe en berettiget forventning om, at de fremtidige reformer af ordningen ligeledes kun ville berøre disse modtagere.
75      Det bemærkes yderligere, at det af sagsakterne og Parlamentets udsagn i retsmødet fremgår, at den praksis, der er henvist til i præmis
74 ovenfor, var baseret på den fremherskende fortolkning hos Parlamentets tjenester med hensyn til rækkevidden af velerhvervede pensionsrettigheder. Disse tjenester lagde nemlig bl.a. til grund, at det ikke var muligt at ændre størrelsen af den pension, som var optjent af de tidligere medlemmer af Parlamentet, der allerede modtog deres pension, da det ellers ville krænke deres velerhvervede rettigheder. Denne omstændighed kan imidlertid ikke sidestilles med en forsikring som omhandlet i den i præmis
61 ovenfor anførte retspraksis om, at denne fortolkning ville blive fastholdt, så længe SFP-ordningen var i kraft. Som Parlamentet anførte i retsmødet, udviklede dets tjenesters fortolkning sig undervejs i lyset af de afgørelser, som Unionens retsinstanser traf.
76      I fjerde række skal det bemærkes, at de retlige rammer for SFP-ordningen er blevet ændret ved flere lejligheder, bl.a. i 2009 og 2018, på grund af forværringen af fondens økonomiske og finansielle situation. Reformerne af 1.
april 2009 og 10.
december 2018 blev anfægtet af modtagerne af SFP-ordningen og var genstand for de sager, der gav anledning til henholdsvis på den ene side dom af 18.
oktober 2011, Purvis mod Parlamentet (T-439/09, EU:T:2011:600), og af 13.
marts 2013, Inglewood m.fl. mod Parlamentet (T-229/11 og T-276/11, EU:T:2013:127), og på den ene side dom af 15.
september 2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentets (T-720/19 –
T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580), af 15.
september 2021, Arnaoutakis m.fl. mod Parlamentet (T-240/20 –
T-245/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:590), af 9.
marts 2023, Grossetête mod Parlamentet (C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187), og af 9.
marts 2023, Galeote og Watson mod Parlamentet (C-715/21 P og C-716/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:190). Det bemærkes ligeledes, at Præsidiet under drøftelserne op til vedtagelsen af reformen af 10.
december 2018 havde tilkendegivet, at denne reform var utilstrækkelig. Præsidiet havde opfordret Parlamentets generalsekretær til at foreslå supplerende foranstaltninger inden udgangen af 2020, herunder en fastfrysning eller en indskrænkning af ajourføringen af pensionsbeløbet, og undersøge andre foranstaltninger med henblik på at finde en mere langsigtet løsning for fonden.
77      Modtagere af SFP-ordningen som f.eks. sagsøgerne havde følgelig nødvendigvis kendskab til den situation, hvori afgørelsen af 2023 blev truffet, nemlig at det var nødvendigt at reformere betingelserne for SFP-ordningen.
78      Af samtlige disse grunde skal det foreliggende klagepunkt forkastes, for så vidt som det vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, uden at det er fornødent at tage stilling til Parlamentets formalitetsindsigelse i denne henseende eller til spørgsmålet om, hvorvidt de dokumenter, som sagsøgerne har påberåbt sig og fremlagt som bilag til replikken, kan antages til realitetsbehandling.
79      For så vidt angår på den anden side den angivelige tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet har sagsøgerne gjort gældende, at afgørelsen af 2023 ikke indeholder overgangsforanstaltninger.
80      Præsidiet traf nemlig den beslutning, at de omhandlede foranstaltninger fandt anvendelse, uden at indføre en overgangsordning og gav, jf. ottende betragtning til afgørelsen af 2023, den begrundelse, at indførelsen af en sådan ordning – henset til de alvorlige problemer med finansieringen af SFP-ordningen og den overhængende risiko for udtømmelse af fondens likvide midler – i alvorlig grad kunne bringe de planlagte finansielle virkninger af de vedtagne foranstaltninger i fare. Følgelig blev afgørelsen af 2023 vedtaget den 12.
juni 2023 og offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 29.
juni 2023, hvorefter den trådte i kraft den 1.
juli 2023.
81      I denne henseende skal det skal det bemærkes, at det grundlæggende krav om retssikkerhed, i dets forskellige afskygninger, skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (jf. dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
120 og den deri nævnte retspraksis). Retssikkerhedsprincippet forudsætter, at en EU-retlig bestemmelse giver de berørte mulighed for at få et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der derved pålægges dem, og at de uden at være i tvivl kan kende deres rettigheder og forpligtelser og handle derefter (jf. dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
123 og den deri nævnte retspraksis).
82      I forbindelse med tvister i personalesager er det blevet fastslået, at tjenestemænd ikke har ret til at beholde deres status, som den var på tidspunktet for deres ansættelse, og at selv om EU-lovgiver til enhver tid frit kan tilføre vedtægtens regler de ændringer, der findes i overensstemmelse med den almene interesse med henblik på fremtiden, og vedtage vedtægtsmæssige bestemmelser, der er mere ugunstige for de berørte tjenestemænd, er det på den betingelse, at der fastsættes en overgangsperiode af en tilstrækkelig varighed til at undgå uventede ændringer af de nærmere bestemmelser om opgørelsen af de optjente pensioner. Formålet med en sådan periode er, at en berettiget forventning om opretholdelsen af lovgivningen ikke tilsidesættes (jf. dom af 15.9.2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentet, T-720/19 –
T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580, præmis
129 og 132 og den deri nævnte retspraksis).
83      Selv om det endvidere antages, at der er skabt en berettiget forventning i den foreliggende sag, quod non, kan tvingende hensyn af almen interesse være til hinder for vedtagelsen af overgangsforanstaltninger med henblik på situationer, der er indtrådt før en ny lovgivnings ikrafttræden, men som ikke er ophørt igen. Det er således på grund af manglen på tvingende hensyn af almen interesse, at fraværet af overgangsforanstaltninger, der beskytter den forventning, som den handlende berettiget kunne nære til EU-retten, tilsidesætter en trinhøjere retsregel (jf. dom af 15.9.2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentet, T-720/19 –
T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580, præmis
133 og den deri nævnte retspraksis).
84      I den foreliggende sag blev de omhandlede foranstaltninger fastsat i lyset af den yderst vanskelige situation, som fonden befandt sig i, idet dens aktiver ved udgangen af maj 2023 udgjorde 43-44
mio.
EUR, mens den årlige udbetaling af pensioner i gennemsnit ville beløbe sig til 22-23
mio.
EUR indtil 2030. I denne forbindelse og under alle omstændigheder krævede en redning af fonden på kort sigt vedtagelsen af foranstaltninger med øjeblikkelig virkning og kunne således anses for et tvingende hensyn af almen interesse, som kunne begrunde de manglende overgangsforanstaltninger.
85      Det følger heraf, at det foreliggende klagepunkt skal forkastes, for så vidt som det vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, uden at det er fornødent at tage stilling til Parlamentets formalitetsindsigelse.
86      Med forbehold af undersøgelsen af argumenter om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet skal ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023, hvorefter denne krænker retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, forkastes.
3.      Det tredje og det fjerde led, for så vidt som de vedrører ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023 med den begrundelse, at denne krænker ejendomsretten
87      Med det eneste anbringendes tredje led har sagsøgerne bl.a. gjort gældende, at afgørelsen af 2023 på grund af omfanget af den dermed vedtagne nedsættelse af pensionsbeløbet krænker ejendomsrettens væsentligste indhold. For det første svarer dette væsentligste indhold således a
minima til det minimumsniveau på 50% af pensionens størrelse som fastsat ved retspraksis vedrørende Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22.
oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EUT 2008, L 283, s. 36). Der er så meget desto mere tale om et minimumsniveau, som Parlamentet dels ikke havde den skønsmargen, som dette direktiv havde tillagt medlemsstaterne, dels under alle omstændigheder havde pligt til at påtage sig ansvaret efter fondens udtømmelse, som var ventet og forudsigelig, navnlig efter 2009, og skulle konkretisere sig i 2024. Sagsøgerne har heraf udledt, at afgørelsen af 2023 ulovligt ophæver virkningen af Parlamentets ansvar. For det andet afstedkommer afgørelsen af 2023, at nedbringelsen af fondens underskud lægger en uforholdsmæssig stor byrde over på pensionsmodtagerne.
88      Sagsøgerne har med det eneste anbringendes fjerde led bl.a. gjort gældende, at afgørelsen af 2023 er ulovlig, med den begrundelse dels, at der ikke forinden blev foretaget en afvejning af de omhandlede interesser, dels at afgørelsen krænker proportionalitetsprincippet. I denne forbindelse har de gjort gældende, at selv om fondens underskud var ventet, Parlamentet havde påtaget sig at dække det, og der under alle omstændigheder ikke forelå en forpligtelse til at opretholde fondens aktuarmæssige balance, er det abstrakte mål af almen interesse om at mindske underskuddet, som afgørelsen af 2023 udelukkende forfølger, hverken nødvendigt, legitimt eller proportionalt. Sagsøgerne har fremhævet, at fondens likviditetsproblemer hidrører fra dens udformning og udvikling under Parlamentets ansvar. Det er i øvrigt deres opfattelse, at genopretningen af underskuddet udelukkende eller i overdreven grad ville bebyrde modtagerne af SFP-ordningen i strid med den indtil da gældende fordeling på to tredjedele og en tredjedel. De har tilføjet, at hverken klausulen om refusion af de forhøjede bidrag eller tryghedsklausulen kan ændre den uforholdsmæssige karakter af afgørelsen af 2023.
89      Parlamentet har bestridt sagsøgernes argumentation.
a)      Indledende bemærkninger
90      Chartrets artikel 17, stk. 1, bestemmer:
»Enhver har ret til at besidde lovligt erhvervet ejendom, at anvende den, at træffe dispositioner hermed og at lade den gå i arv. Ingen må berøves sin ejendom, medmindre det skønnes nødvendigt i samfundets interesse, og det sker i de tilfælde og på de betingelser, der er fastsat ved lov, og mod rimelig og rettidig erstatning for tabet. Anvendelsen af ejendommen kan reguleres ved lov, i det omfang det er nødvendigt af hensyn til almenvellet.«
91      Denne bestemmelse er en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder (jf. dom af 21.5.2019, Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugsarealer), C-235/17, EU:C:2019:432, præmis
68 og den deri nævnte retspraksis).
92      I overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 3, gælder, at i det omfang, chartret indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.
november 1950 (herefter »EMRK«), har de samme betydning og omfang som i denne konvention. Der skal derfor med henblik på fortolkningen af chartrets artikel 17 tages hensyn til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende artikel 1 i protokol nr. 1 til EMRK, hvorved beskyttelsen af ejendomsretten er fastlagt som tærskel for minimumsbeskyttelse (jf. i denne retning dom af 21.5.2019, Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugsarealer), C-235/17, EU:C:2019:432, præmis
72 og den deri nævnte retspraksis).
93      Det er allerede blevet fastslået i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at når en lovgivning foreskriver automatisk udbetaling af en social ydelse, afføder den en formueinteresse, der for de personer, der opfylder dens betingelser, henhører under anvendelsesområdet for artikel 1 i tillægsprotokol nr. 1 til denne konvention. De rettigheder, som følger af betalingen af bidrag til en social sikringsordning, udgør dermed formuerettigheder med henblik på denne artikel (dom af 13.6.2017, Florescu m.fl., C-258/14, EU:C:2017:448, præmis
50), og en nedsættelse af størrelsen af en alderspension, der kan have indvirkning på den pågældende persons livskvalitet, udgør en begrænsning af vedkommendes ejendomsret (jf. dom af 19.9.2024, Coppo Gavazzi m.fl. mod Parlamentet, C-725/20 P, EU:C:2024:766, præmis
104 og den deri nævnte retspraksis).
94      Det følger heraf, at afgørelsen af 2023 i den foreliggende sag og som anerkendt af Parlamentet begrænser ejendomsretten, for så vidt som den medfører en nedsættelse af størrelsen af sagsøgernes pension.
95      Det bemærkes imidlertid, at ejendomsretten, der er sikret ved chartrets artikel 17, ikke er et absolut prærogativ, og at udøvelsen heraf kan være genstand for restriktioner, der er begrundet i formål af almen interesse, som EU forfølger (dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB, C-8/15 P – C-10/15 P, EU:C:2016:701, præmis
69). I overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, første punktum, skal enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, således være fastlagt i lovgivningen og respektere disses væsentligste indhold. Det fremgår endvidere af chartrets artikel 52, stk. 1, andet punktum, at der under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kun kan indføres sådanne begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
96      I den foreliggende sag har sagsøgerne med det første klagepunkt gjort gældende, at afgørelsen af 2023 tilsidesætter chartrets artikel 52, stk. 1, første punktum. Selv om de har medgivet, at den krænkelse, der er sket af ejendomsretten ved afgørelsen af 2023, er fastsat ved lov, har de gjort gældende, at denne afgørelse tilsidesætter ejendomsrettens væsentligste indhold.
97      Med det andet klagepunkt har sagsøgerne gjort gældende, at afgørelsen af 2023 som minimum tilsidesætter chartrets artikel 52, stk. 1, andet punktum, for så vidt som den udgør en uforholdsmæssig krænkelse af ejendomsretten.
b)      Det første klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af ejendomsrettens væsentligste indhold
98      Sagsøgerne har nærmere bestemt gjort gældende,
for det første, at afgørelsen af 2023 foreskriver en uforholdsmæssig nedsættelse af pensionsbeløbet på mellem 60,15% og 70,71%, for det andet, at denne afgørelse ulovligt ophæver virkningen af Parlamentets ansvar, og, for det tredje, at den medfører, at nedbringelsen af fondens underskud lægger en uforholdsmæssig stor byrde over på pensionsmodtagerne i strid med den indtil da gældende væsentlige regel om fordeling af byrden ved ordningen.
99      Det bemærkes, at chartrets artikel 17, stk. 1, beskytter den formuerettighed, som sagsøgerne har erhvervet i kraft af deres indbetaling af bidrag til fonden. Denne bestemmelse kan derimod ikke fortolkes således, at den giver ret til at modtage en pension af en bestemt størrelse (jf. i denne retning dom af 13.6.2017, Florescu m.fl., C-258/14, EU:C:2017:448, præmis
50 og den deri nævnte retspraksis).
100    I den foreliggende sag består sagsøgernes formuerettighed, jf. chartrets artikel 17, stk. 1, således af en ret til at modtage en pension i henhold til SFP-ordningen og ikke af en ret til en fordring på et bestemt beløb. Det må imidlertid konstateres, at selv om afgørelsen af 2023 nedsætter størrelsen af de skyldige pensioner i henhold til denne ordning, rejser den ikke tvivl om selve princippet om retten til pension.
101    Nedsættelsen af størrelsen af de pensioner, der er skyldige i henhold til SFP-ordningen, som følge af afgørelsen af 2023 er ifølge sagsøgerne imidlertid af en størrelsesorden, så ejendomsrettens væsentligste indhold berøres heraf.
102    I denne henseende skal det bemærkes, at bedømmelsen ifølge Parlamentet af niveauet for en nedsættelse af pensionsbeløbet principielt skal foretages på grundlag af proportionalitetsprincippet, og kun en fuldstændig ekstrem nedsættelse af dette beløb kan påvirke ejendomsrettens væsentligste indhold.
103    Med hensyn til omfanget af nedsættelsen af pensionsbeløbet ved afgørelsen af 2023 skal det bemærkes, at sagsøgerne har fremlagt en sagkyndig rapport dateret den 5.
oktober 2023 og på fondens foranledning udarbejdet af et konsulentfirma med speciale i pension og socialsikring. Ifølge denne rapport medfører afgørelsen af 2023 ifølge en aktuarmæssig analyse en nedsættelse af størrelsen af de pensioner, der er skyldige i henhold til SFP-ordningen, på gennemsnitligt 62,53% med en variation fra 60,15% til 70,71%. Hvis virkningen af den omstændighed, at pensionsalderen hæves fra 65 til 67 år, hvilket ikke er blevet bestridt i den foreliggende sag, ophæves, vil den kumulerede virkning på pensionsbeløbet af nedsættelsen på 50% og indstillingen af ajourføringen gennemsnitligt blive på 61,96%. Det bemærkes ligeledes, at den højeste nedsættelsesgrad berører de personer, som i modsætning til sagsøgerne endnu ikke havde erhvervet pensionsrettigheder på datoen for vedtagelsen af afgørelsen af 2023.
104    Parlamentet har gjort gældende, at den sagkyndige rapport ikke har nogen værdi for bedømmelsen af lovligheden af afgørelsen af 2023, uden dog at anfægte de skøn, der fremgår deraf, eller de anvendte beregningsmetoder. I retsmødet medgav Parlamentet, at det ikke rådede over et skøn over det samlede niveau for den nedsættelse af pensionsbeløbet, som de to omhandlede foranstaltninger skulle medføre.
105    I denne forbindelse og på baggrund af sagsakterne lægger Retten til grund, at de skøn, der optræder i den sagkyndige rapport, som sagsøgerne har fremlagt, kan betragtes som rimelige.
106    I første række har sagsøgerne gjort gældende, at det væsentligste indhold af den grundlæggende ejendomsret på pensionsområdet for så vidt angår en ordning som SFP-ordningen bør fastsættes på et minimumsniveau, som garanteres ved den retspraksis, der vedrører artikel 8 i direktiv 2008/94.
107    I denne henseende skal det bemærkes, at direktiv 2008/94 har til formål at beskytte arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens. I henhold til dette direktivs artikel 1, stk. 1, finder det anvendelse på tilgodehavender, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har hos arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til samme direktivs artikel 2, stk. 1. I artikel 3, første afsnit, foreskriver det nævnte direktiv, at medlemsstaterne bør etablere en garantiinstitution, der sikrer arbejdstagerne betaling af løntilgodehavender. I samme direktivs artikel 8 bestemmes, at medlemsstaterne sikrer, at de nødvendige foranstaltninger træffes for at beskytte interesser hos arbejdstagere, for så vidt angår erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom, i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, som ikke er omfattet af nationale lovbestemte sociale sikringsordninger. Sidstnævnte bestemmelse er blevet fortolket således, at den indebærer, at en tidligere arbejdstager i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens med henblik på at sikre minimumsbeskyttelsen modtager mindst halvdelen af de ydelser i forbindelse med alderdom, som følger af de pensionsrettigheder, der er akkumuleret i forbindelse med en supplerende faglig forsikringsordning (jf. dom af 19.12.2019, Pensions-Sicherungs-Verein, C-168/18, EU:C:2019:1128, præmis
41 og den deri nævnte retspraksis).
108    Indledningsvis må det fastslås, at det, henset til adressaterne for direktiv 2008/94, dvs. medlemsstaterne, og dets materielle anvendelsesområde, er åbenbart, at dette direktiv ikke kan finde anvendelse i den foreliggende sag.
109    Endvidere har direktiv 2008/94, i modsætning til hvad sagsøgerne har gjort gældende, ikke til formål at identificere et maksimalt niveau for nedsættelse af pensionsbeløbet, men at pålægge medlemsstaterne en pligt til at beskytte arbejdstagerne i tilfælde af en insolvent arbejdsgiver, idet et system for garanti for skyldige ydelser i henhold til en supplerende pensionsordning skal dække mindst 50% af disse ydelser.
110    I øvrigt kan den grundlæggende ejendomsrets væsentligste indhold, således som Parlamentet har gjort gældende, ikke fastsættes ud fra regler, som EU-lovgiver har vedtaget, og Unionens retsinstanser har fortolket med henblik på at definere et harmoniseret beskyttelsesniveau på det arbejdsretlige område. EU-lovgiver kan nemlig beslutte at vedtage en lovgivning, der tildeler de pågældende en beskyttelse, der er højere end den tærskel for minimumsbeskyttelse, som udspringer af overholdelsen af de grundlæggende rettigheder.
111    Følgelig, og selv hvis det antages, hvilket Parlamentet bestred i retsmødet, at nedsættelsen på 50% af størrelsen af den skyldige pension i henhold til SFP-ordningen, som blev fastsat i afgørelsen af 2023, var inspireret af retspraksis vedrørende artikel 8 i direktiv 2008/94, kan denne retspraksis ikke danne grundlag for, at en nedsættelse på mere end 50% svarer til at gøre det væsentligste indhold af den grundlæggende ejendomsret på området for supplerende pension indholdsløs.
112    I anden række kan ejendomsrettens væsentligste indhold, som består af en ret til at modtage en pension, ikke bestemmes med hensyn til fordelingen mellem medlemmer og Parlamentet af betalingen af bidragene til SFP-ordningen og heller ikke med hensyn til Parlamentets angivelige tilsagn om at dække fondens underskud. Disse spørgsmål vedrører nemlig finansieringen af SFP-ordningen og adskiller sig derfor fra spørgsmålene om overholdelsen af retten til at modtage en pension i henhold til denne ordning.
113    I tredje række fastslår Retten, at størrelsen af den månedlige pension efter ikrafttrædelsen af afgørelsen af 2023 beløber sig til omkring henholdsvis 900
EUR, 1 800 EUR og 2 700 EUR for pensionsmodtagere, der har indbetalt bidrag i 5, 10 og 15 år. Selv om disse beløb ganske vist er resultatet af en betydelig nedsættelse på 50%, er de ikke ubetydelige, henset til varigheden af de forskellige indbetalingsperioder.
114    Henset til den foreliggende sags særlige omstændigheder og den retspraksis, hvorefter chartrets artikel 17, stk. 1, ikke kan fortolkes således, at den giver ret til at modtage en pension af en bestemt størrelse (jf. præmis
99 ovenfor), har sagsøgerne således stadig ikke godtgjort, at nedsættelsen af størrelsen af den skyldige pension i henhold til SFP-ordningen, som blev fastsat ved afgørelsen af 2023, gør retten til pension indholdsløs i det omfang, der er nævnt i præmis
103 ovenfor, og således tilsidesætter ejendomsrettens væsentligste indhold.
115    Det følger heraf, at det første klagepunkt skal forkastes som ugrundet.
c)      Det andet klagepunkt vedrørende en uforholdsmæssig krænkelse af ejendomsretten
116    Sagsøgerne har gjort gældende, at afgørelsen af 2023 som minimum tilsidesætter chartrets artikel 52, stk. 1, andet punktum, for så vidt som den udgør en uforholdsmæssig krænkelse af ejendomsretten.
117    Det skal i denne henseende bemærkes, at proportionalitetsprincippet, der hører til EU-rettens almindelige grundsætninger, kræver, at retsakter vedtaget af EU-lovgiver skal være egnede til at nå de legitime mål, der forfølges med den omhandlede lovgivning, og ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst indgribende foranstaltning vælges, og de forvoldte ulemper må ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (jf. dom af 16.2.2022, Ungarn mod Parlamentet og Rådet, C-156/21, EU:C:2022:97, præmis
340 og den deri nævnte retspraksis).
118    For så vidt angår domstolsprøvelsen af overholdelsen af de betingelser, der er omhandlet i præmis
117 ovenfor, er det allerede med hensyn til forvaltningen af SFP-ordningen fastslået, at i betragtning af den vide skønsmargen, som Parlamentet rådede over, kunne kun en vedtagen foranstaltnings åbenbart uegnede karakter i forhold til det mål, som den skulle forfølge, berøre en sådan foranstaltnings lovlighed (jf. i denne retning dom af 13.3.2013, Inglewood m.fl. mod Parlamentet, T-229/11 og T-276/11, EU:T:2013:127, præmis
71, og af 15.9.2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentet, T-720/19 –
T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580, præmis
97).
119    Det drejer sig således ikke om at få oplyst, om de ved afgørelsen af 2023 vedtagne foranstaltninger var de eneste eller bedst mulige, men om de var åbenbart uhensigtsmæssige i forhold til de mål, som Parlamentet ønskede at forfølge (jf. i denne retning dom af 3.12.2019, Den Tjekkiske Republik mod Parlamentet og Rådet, C-482/17, EU:C:2019:1035, præmis
77 og den deri nævnte retspraksis).
120    For at bedømme, om afgørelsen af 2023 overholder proportionalitetsprincippet, skal det undersøges, for det første,
om det er legitime mål, der forfølges med de omhandlede foranstaltninger, for det andet, om disse foranstaltninger er egnede til at nå disse mål, for det tredje, om de åbenbart går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, og, for det fjerde, om de står i et rimeligt forhold til disse mål, for så vidt som de følger af en rimelig ligevægt mellem de forskellige interesser.
1)      Hvorvidt der foreligger legitime mål
121    Selv om sagsøgerne har anerkendt, at afgørelsen af 2023 forfølger et mål af almen interesse, har de anfægtet, at der tale om legitime mål.
122    Det fremgår af første, anden og sjette betragtning til afgørelsen af 2023, at de foranstaltninger, der blev truffet med henblik på fondens »yderst vanskelige« finansielle situation, navnlig dens »yderst alvorlige« likviditetsproblem og aktuarmæssige underskud, skulle beskytte fonden på kort sigt, til gavn for alle pensionsordningens nuværende og fremtidige modtagere, og undgå eller i det mindste reducere de negative konsekvenser for de europæiske skatteydere.
123    Det bemærkes i denne henseende, at idet fonden er ansvarlig for at udbetale de supplerende pensioner til de tidligere medlemmer (jf. præmis
9 ovenfor), udgør dens overlevelse selv på kort sigt et legitimt mål.
124    Det skal ligeledes bemærkes, at SFP-ordningen oprindelig var baseret på en aktuarmæssig beregning, ifølge hvilken de samlede årlige bidrag, der skulle betales af de tilsluttede medlemmer og af Parlamentet, i princippet skulle dække alle de pensionsrettigheder, der var erhvervet samme år, og hvor den tilsluttedes bidrag svarede til en tredjedel og Parlamentets til to tredjedele (jf. præmis
8 ovenfor). Ganske vist blev princippet om fondens finansielle ligevægt tilsidesat ved statuttens og de tilhørende gennemførelsesbestemmelsers ikrafttræden, idet bidragene til fonden ophørte, med forbehold af undtagelser. Det forholder sig ikke desto mindre således, at mens Parlamentet allerede havde bidraget med to tredjedele til finansieringen af SFP-ordningen, ville Parlamentets selv delvise dækning af et efterfølgende aktuarmæssigt underskud øge den finansielle byrde, som de europæiske skatteydere påføres ved denne ordning. Afbødningen af de negative konsekvenser af fondens underskud for disse skatteydere udgør imidlertid et legitimt mål (jf. analogt dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
112).
125    De mål, der forfølges med afgørelsen af 2023, var følgelig legitime og imødekom Parlamentets bekymringer over fondens likviditetsproblemer og størrelsen af dens aktuarmæssige underskud (jf. i denne retning og analogt dom af 15.9.2021, Ashworth m.fl. mod Parlamentet, T-720/19 –
T-725/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:580, præmis
100).
126    Sagsøgernes argumenter om, Parlamentet forsøgte at fraskrive sig sit ansvar, ændrer ikke ved, at de med afgørelsen af 2023 forfulgte mål var legitime.
127    På den ene side kan sagsøgerne kan nemlig ikke med føje gøre gældende, at afgørelsen af 2023 tilsidesatte rækkevidden af den forpligtelse, som det påtog sig den 1.
april 2009 (jf. præmis
67 ovenfor).
128    På den anden side har sagsøgerne påberåbt sig Parlamentets ansvar i fondens finansielle situation med den begrundelse, at det ikke fastsatte en mekanisme til at genoprette den aktuarmæssige balance eller traf foranstaltninger til at kompensere for den principielle indstilling af tilførslen af midler til fonden fra bidragene efter statuttens ikrafttræden.
129    Det fremgår ganske vist af sagsakterne, bl.a. af referaterne fra Præsidiets møder, at selv om problemerne med finansieringen af fonden havde vist sig, navnlig efter vedtagelsen af statutten og finanskrisen i 2007/2008, blev der kun vedtaget angiveligt utilstrækkelige foranstaltninger. Parlamentets eventuelle ansvar i forværringen af fondens finansielle situation, fordi det ikke traf tilstrækkelige genopretningsforanstaltninger, kan imidlertid hverken fratage det muligheden for at handle med henblik på at nedbringe de offentlige udgifter og redde fonden eller gøre disse mål ulovlige.
130    Sagsøgerne kan følgelig ikke med føje anfægte legitimiteten af de interesser, der ligger til grund for afgørelsen af 2023.
2)      Hvorvidt foranstaltningerne er egnede til at nå de forfulgte mål
131    Det bemærkes, at de mål, der forfølges med afgørelsen af 2023, er beskyttelsen af fonden på kort sigt og begrænsningen af de konsekvenser, der er forbundet med dens underskud, for de europæiske skatteydere.
132    Ifølge ordlyden af afgørelsen af 2023 beløb fondens aktiver sig ved udgangen af 2022 imidlertid til 52,8
mio.
EUR, mens den årlige pensionsudbetaling fra fonden ville være på 22-23
mio.
EUR indtil 2030. Det er følgelig anført i afgørelsen af 2023, at fonden kunne være opbrugt i 2024, og at den ville være det senest i 2025 med et ikkefinansieret aktuarmæssigt underskud på ca.
310
mio.
EUR til følge. Disse tal, som ikke er blevet bestridt, bekræftes af årsregnskabet pr.
31.
december 2022.
133    Ifølge afgørelsen af 2023 skulle nedsættelsen på 50% af pensionsbeløbet og indstillingen af ajourføringen heraf gøre det muligt at spare henholdsvis 181,4
mio.
EUR og 40,4
mio.
EUR. Fondens pensionsforpligtelser ville således blive nedbragt fra 362,7
mio.
EUR til 139
mio.
EUR. Sammen med besparelsen på 2
mio.
EUR ved at hæve pensionsalderen ville disse foranstaltninger kunne forlænge fondens levetid med 2-3 år og nedbringe dens aktuarmæssige underskud fra 310
mio.
EUR til 86
mio.
EUR.
134    Det bemærkes ligeledes, at Præsidiet traf den beslutning, at de omhandlede foranstaltninger fandt anvendelse, uden at indføre en overgangsordning og gav den begrundelse, at indførelsen af en sådan ordning – henset til de alvorlige problemer med finansieringen af SFP-ordningen og den overhængende risiko for udtømmelse af fondens likvide midler – i alvorlig grad kunne bringe de planlagte finansielle virkninger af de vedtagne foranstaltninger i fare.
135    I øvrigt kunne det i retsmødet konstateres, at afgørelsen af 2023 faktisk forlængede fondens levetid, idet dens aktiver efter Parlamentets udsagn ville være opbrugt inden december måned 2026.
136    Det fremgår af disse forhold, at de foranstaltninger, der blev vedtaget ved afgørelsen af 2023, var åbenbart egnede til at nå de forfulgte mål.
3)      Foranstaltningernes nødvendighed og proportionalitet
137    Sagsøgerne har nærmere bestemt gjort gældende, at afgørelsen af 2023 krænkede ejendomsretten på en måde, der ikke var nødvendig, og ikke var udfaldet af en afvejning mellem de forskellige foreliggende interesser.
138    Det skal derfor undersøges, om Parlamentet via sit Præsidium begrænsede indgrebet i pensionsmodtagernes ejendomsret i henhold til SFP-ordningen, herunder sagsøgernes, til det strengt nødvendige, for så vidt som de forfulgte mål ikke med rimelighed kunne nås lige så godt på en anden måde, som var mindre indgribende, og om Parlamentet foretog en rimelig afvejning mellem de forfulgte mål af almen interesse og de nævnte modtageres ejendomsret. Følgende forhold skal tages i betragtning ved denne undersøgelse.
139    For det første fremgår det af anden og sjette betragtning til afgørelsen af 2023, at Præsidiet drøftede forskellige løsninger og foranstaltninger med henblik på at løse fondens likviditetsproblemer og nedbringe dens aktuarmæssige underskud, bl.a. »mindre indgribende« foranstaltninger end dem, der blev vedtaget. Disse alternative foranstaltninger blev imidlertid afvist som utilstrækkelige i lyset af omfanget af fondens finansielle vanskeligheder.
140    Det fremgår nemlig af referatet af Præsidiets møder den 17.
april og den 22.
maj 2023 og Parlamentets generalsekretærs notater, der dannede baggrund for drøftelserne i Præsidiet, at der oprindelig påtænktes flere løsningsmuligheder, men at der i sidste ende blev vedtaget to, nemlig den løsning, der blev vedtaget i afgørelsen af 2023 og en anden bestående i at nedbringe størrelsen af pensionen med 50% uden ændring af ordningens øvrige parametre. De retslige risici ved hver løsning blev sammen med deres individuelle virkning på det aktuarmæssige underskud og fondens levetid vurderet, og Præsidiet valgte »den mest ambitiøse« løsning.
141    I denne henseende skal det bemærkes, at afgørelsen af 2023 ikke fører til en afvikling af fondens aktuarmæssige underskud, men en nedbringelse af dette underskud fra 310
mio.
EUR til 86
mio.
EUR. Som svar på de i retsmødet forelagte spørgsmål oplyste Parlamentet nærmere bestemt, at målet med reformen af SFP-ordningen var en kraftig reduktion af størrelsen af underskuddet, uden at der blev defineret et bestemt beløb, der skulle nås. Parlamentet tilføjede, at niveauet for nedbringelse af det nævnte underskud var blevet fastsat i lyset af navnlig et niveau for nedsættelsen af pensionsbeløbet, som det anså som acceptabelt, henset til Domstolens praksis.
142    For det andet er det i sjette betragtning til afgørelsen af 2023 anført, at Præsidiet tog hensyn til forholdet mellem det samlede pensionsbeløb, der var udbetalt individuelt i henhold til SFP-ordningen, og modtagernes samlede individuelle bidrag. For hver euro, der var investeret i fonden, fik modtagerne således i gennemsnit 4,7
EUR, mens 16% af dem fik 14,3
EUR.
143    I denne henseende skal det bemærkes, at indtil den 30.
juni 2023 beløb størrelsen af pensionen sig for hvert indbetalingsår, mandatet havde varet, til 3,5% af et grundbeløb svarende til 40% af grundlønnen for en dommer ved Den Europæiske Unions Domstol med et minimumsbeløb, der var fastsat til 10,5% af dette grundbeløb og et maksimumsbeløb svarende til 70% af dette grundbeløb. Det fremgår af Parlamentets generalsekretærs notat af 12.
april 2023, at det månedlige pensionsbeløb efter ajourføringen af det nævnte grundbeløb i 2022 blev beregnet til ca. 1 700 EUR, 3 400 EUR og 5 100 EUR for de modtagere, der havde bidraget i henholdsvis 5, 10 og 15
år.
144    For det tredje fremgår det af Parlamentets generalsekretærs notat af 12.
maj 2023, at de omhandlede foranstaltninger blev fastsat sammen med tilbuddet til de tilsluttede medlemmer om at indgive en ansøgning om at træde ud af SFP-ordningen og modtage pensionen i form af en endelig engangsudbetaling. Denne mulighed, som allerede fandtes for de endnu erhvervsaktive medlemmer af SFP-ordningen, blev udvidet til at omfatte samtlige tilsluttede medlemmer, og det blev bestemt, at det førnævnte engangsbeløb i det væsentlige skulle svare til forskellen mellem summen af det nuværende eller tidligere medlems individuelle bidrag forhøjet med 20% og størrelsen af den pension, der allerede var udbetalt til den pågældende. Denne foranstaltning indgår i en sammenhæng, hvor nedsættelsen af pensionsbeløbet som fastsat ved afgørelsen af 2023 i sagens natur i højere grad berører de endnu ikke pensionerede medlemmer eller de medlemmer, som begyndte at få deres pension udbetalt kort efter vedtagelsen af afgørelsen af 2023. Ifølge syvende betragtning til denne afgørelse kunne sidstnævnte kort sagt foretrække at udtræde af ordningen under indtryk af de vedtagne ændringer og den usikkerhed, der knyttede sig til fondens fremtid.
145    For det fjerde omfatter afgørelsen af 2023 en »klausul om tilfælde, hvor der foreligger en urimelig byrde«, også kaldet »tryghedsklausul« eller »nødklausul«, hvorefter modtageren kan indgive en ansøgning om forhøjelse af pensionen, hvis vedkommende kan godtgøre at skulle leve under tærsklen for risiko for fattigdom på grund af nedsættelsen af det skyldige pensionsbeløb i henhold til SFP-ordningen.
146    Henset til samtlige disse forhold må følgende lægges til grund.
147    For så vidt angår i første række selve spørgsmålet om en afvejning af de forskellige foreliggende interesser fremgår det af sjette betragtning til afgørelsen af 2023, at de omhandlede foranstaltninger blev identificeret under hensyntagen til bl.a. interesserne hos de nuværende og fremtidige modtagere af pension fra SFP-ordningen, og at der blev drøftet andre foranstaltninger, der var mindre indgribende for de nævnte pensionsmodtageres ejendomsret i henhold til denne ordning. I øvrigt afvikler afgørelsen af 2023 ikke fondens aktuarmæssige underskud. Den opretholder en del af dette underskud ved at lægge det over på Parlamentets budget og dermed de europæiske skatteydere.
148    Det følger heraf, at afgørelsen af 2023 nødvendigvis er resultatet af en afvejning af de foreliggende interesser, nemlig interesserne for modtagerne af pension fra SFP-ordningen på den ene side og interesserne for de europæiske skatteydere på den anden side. Sagsøgerne kan derfor ikke med føje gøre gældende, at Parlamentet fuldstændig og absolut undlod at afveje andre foreliggende interesser end de budgetmæssige.
149    For så vidt angår i anden række resultatet af afvejningen mellem de foreliggende interesser må det konstateres, at de omhandlede foranstaltninger medfører store økonomiske konsekvenser for sagsøgerne. De reducerer nemlig det pensionsbeløb betydeligt, som disse modtog fra SFP-ordningen indtil den 30.
juni 2023. Denne nedsættelse skete desuden pludseligt i fravær af en overgangsordning.
150    I denne henseende er det for det første Rettens opfattelse, at den omstændighed, at SFP-ordningen er en frivillig supplerende pensionsordning, er en vigtig faktor for bedømmelsen af de omhandlede foranstaltningers forholdsmæssighed. Da tilslutningen til SFP-ordningen ikke er obligatorisk, er der nemlig kun en del af de tidligere medlemmer af Parlamentet, der modtager en pension fra denne ordning. Endvidere skal det bemærkes, at den skyldige pension i henhold til SFP-ordningen ikke er den eneste pension, der udbetales for de år, hvor sagsøgerne indbetalte bidrag til den nævnte ordning. På grundlag af disse år modtager sagsøgerne i henhold til bilag
III til omkostningsregulativet (jf. præmis
7 ovenfor) en pension, som enten udbetales af medlemsstaterne og i givet fald suppleres af Parlamentet eller udbetales af Parlamentet. I øvrigt modtager de sagsøgere, der blev genvalgt til den syvende valgperiode (2009-2014), ligeledes en vedtægtsbestemt pension fra Parlamentet.
151    I denne situation har en endog betydelig nedsættelse af en frivillig supplerende pension ikke samme rækkevidde med hensyn til krænkelse af ejendomsretten som nedsættelsen af en grundpension, der udgør den erstatningsindtægt, som antages at sikre modtageren de nødvendige midler til sit underhold, og som kan vise sig at være dennes eneste pension.
152    For det andet kan nedsættelsen af pensionsbeløbet, således som Parlamentet har anført, anskues i lyset af afkastet af de investeringer, der er foretaget for de tilsluttede medlemmers bidrag, nemlig en gennemsnitlig rentabilitet på 4,7
EUR for hver investeret euro (jf. præmis
142 ovenfor). Endvidere sikrer tilvalget af muligheden for at modtage den skyldige pension i henhold til SFP-ordningen i form af en endelig engangsudbetaling i givet fald som minimum de tilsluttede medlemmer et beløb svarende til deres indbetalte bidrag forhøjet med 20%. Det skal ligeledes lægges til grund, at afgørelsen af 2023 ikke bevirker, at de nominelle pensionsbeløb nedsættes til et niveau, som er åbenbart urimeligt set i lyset af mandatets varighed og summen af de indbetalte bidrag.
153    Konsekvenserne af de omhandlede foranstaltninger for sagsøgernes ejendomsret blev holdt op imod de budgetmæssige begrænsninger og nødvendigheden af at vedtage en afgørelse, der var ansvarlig i henseende til Unionens finansielle interesser, hvilket gentagne gange blev nævnt i de forberedende arbejder til forskellige reformer af SFP-ordningen, herunder afgørelsen af 2023.
154    I denne forbindelse skal det først og fremmest bemærkes, at fondens vanskeligheder navnlig skyldes finanskrisen i 2002 og i 20007/2008. Ifølge oplysninger, som Parlamentet bekræftede i retsmødet, måtte fonden efter sidstnævnte krise notere et tab på 60
mio.
EUR. Som Parlamentets generalsekretær har anført i sit notat af 12.
april 2023, måtte også flere nationale pensionsordninger, herunder basispensionsordninger, reformeres som følge af denne krise. Det skal ligeledes bemærkes, at mange medlemsstater blev nødsaget til at vedtage lovgivningsreformer, der medførte en nedsættelse af størrelsen af den forfaldne pension, for at redde eller genoprette den pågældende ordnings finansielle ligevægt eller endda deres almindelige budget. En sådan konstatering har nødvendigvis en vis vægt i et samfund præget af solidaritet, således som det er fremhævet i artikel 2
TEUF (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis
71), og i en situation, hvor SFP-ordningen allerede var finansieret med to tredjedele af Parlamentet og dermed af de europæiske skatteydere (jf. præmis
124 ovenfor).
155    Det bemærkes ligeledes, at fordelingsnøglen mellem de tilsluttede medlemmer og Parlamentet med hensyn til finansieringen af bidragene til SFP-ordningen ganske vist kunne have været benyttet til at fastlægge den del af underskuddet, som skulle dækkes over Parlamentets budget. Parlamentet rådede imidlertid over en vid skønsmargen (jf. præmis
118 ovenfor). Det kunne således frit, med forbehold af overholdelse af proportionalitetsprincippet, fastsætte en anden fordeling med hensyn til dækningen af fondens aktuarmæssige underskud.
156    På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det lægges til grund, at de i afgørelsen af 2023 omhandlede foranstaltninger trods deres betydelige virkninger for pensionsmodtagernes ejendomsret i henhold til SFP-ordningen ikke er udfaldet af en åbenbart uhensigtsmæssigt afvejning mellem disse modtageres interesser og de foreliggende budgetmæssige interesser.
157    På baggrund af det ovenstående skal det andet klagepunkt forkastes sammen med ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023, hvorefter denne krænker ejendomsretten.
4.      Det tredje og det fjerde led, for så vidt som de vedrører ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023 med den begrundelse, at denne tilsidesætter princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed og af ligebehandlingsprincippet
158    Sagsøgerne har gjort gældende, at Parlamentet undlod at bedømme virkningen af den nedsættelse af størrelsen af de skyldige pensioner i henhold til SFP-ordningen, der blev vedtaget ved afgørelsen af 2023, for det almindelige princip om sikring af parlamentarisk uafhængighed, som omfatter økonomisk uafhængighed, og for ligebehandlingsprincippet. Ifølge sagsøgerne er de nævnte principper imidlertid blevet tilsidesat i kraft af omfanget af denne nedsættelse og i mangel af lignende foranstaltninger for den vedtægtsbestemte pension.
159    Parlamentet har bestridt sagsøgernes argumentation.
a)      Klagepunktet om en tilsidesættelse af princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed
160    Et af de væsentligste grundlæggende principper i ethvert demokratisk parlamentarisk system er at garantere, at parlamentsmedlemmerne som folkets repræsentanter, der skal tjene dettes almene interesse, er uafhængige, herunder i økonomisk henseende (jf. dom af 7.3.2018, Gollnisch mod Parlamentet, T-624/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:121, præmis
45 og den deri nævnte retspraksis). Garantien for en passende økonomisk godtgørelse, der sikrer medlemmets uafhængighed, kan ikke begrænses til selve mandatperioden. Den skal bl.a. omfatte en pension, der afhænger af, hvor længe den pågældende har været medlem af Parlamentet (dom af 18.10.2011, Purvis mod Parlamentet, R-439/09, EU:T:2011:600, præmis
59). For så vidt som den sikrer en minimumsdækning, navnlig for medlemmer fra medlemsstater, hvori den for parlamentsmedlemmer fastsatte pensionsordning var utilstrækkelig, er SFP-ordningen således en del af de retsforskrifter, der i almenhedens interesse har til formål at sikre medlemmernes økonomiske uafhængighed (jf. i denne retning dom af 18.10.2011, Purvis mod Parlamentet, R-439/09, EU:T:2011:600, præmis
59 og 60).
161    I den foreliggende sag har sagsøgerne i første række gjort gældende, at Parlamentet ikke inden vedtagelsen af afgørelsen af 2023 undersøgte, om nedsættelsen af pensionsbeløbet krænkede princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed.
162    Det bemærkes imidlertid, at det i sjette betragtning til afgørelsen af 2023 præciseres, at de derved vedtagne foranstaltninger blev identificeret under hensyntagen til bl.a. interesserne hos de nuværende og fremtidige modtagere af pension fra SFP-ordningen. I samme betragtning er det anført, at der blev drøftet »mindre indgribende« foranstaltninger, men at de blev afvist som utilstrækkelige. Det bemærkes endvidere, at afgørelsen af 2023 giver mulighed for at forhøje pensionen for tidligere medlemmer af Parlamentet, der på grund af nedsættelsen af det skyldige pensionsbeløb i henhold til SFP-ordningen måtte komme i nød, og giver disse tidligere medlemmer mulighed for at indgive en ansøgning om at træde ud af SFP-ordningen og modtage pensionen i form af en endelig engangsudbetaling.
163    I denne forbindelse indebærer den omstændighed, at afgørelsen af 2023 ikke udtrykkeligt nævner sikring af parlamentarisk uafhængighed, ikke, at Parlamentet ikke tog hensyn hertil inden for rammerne af det bredere begreb »interesserne for modtagerne af pension fra SFP-ordningen«.
164    I anden række har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at tildelingen af en tilstrækkelig pension skal fjerne enhver afhængighed for Parlamentets medlemmer under udøvelsen af deres mandat, og at dette formål er tilsidesat, idet omfanget af nedsættelsen af pensionsbeløbet sænker disse pensioner til et utilstrækkeligt niveau. De har gjort gældende, at Parlamentet ikke har foretaget en lignende nedsættelse af størrelsen af den vedtægtsbestemte pension, men at afgørelsen af 2023 giver mulighed herfor, for så vidt som den anerkender lovligheden af en sådan nedsættelse.
165    Dels har sagsøgerne imidlertid ikke godtgjort, hvordan nedsættelsen af pensionsbeløbet i henhold til afgørelsen af 2023 skulle medføre tildeling af en så utilstrækkelig pension, at det krænker princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed. Det bemærkes i denne henseende, at den i henhold til SFP-ordningen erhvervede pension er en supplerende pension, som kommer oven i den pension, der udbetales af medlemsstaterne og i givet fald suppleres af Parlamentet eller udbetales af Parlamentet i henhold til bilag
III til omkostningsregulativet (jf. præmis
7 ovenfor, og at tilslutningen til denne ordning ikke var obligatorisk.
166    Dels kan den omstændighed, at Parlamentet ikke har vedtaget en lignende foranstaltning til nedsættelse af den vedtægtsbestemte pension, ikke godtgøre, at afgørelsen af 2023 tilsidesætter princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed.
167    Det foreliggende klagepunkt skal derfor forkastes, uden at det er nødvendigt at træffe afgørelse om Parlamentets formalitetsindsigelse.
b)      Klagepunktet om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
168    Ligebehandlingsprincippet er tilsidesat, når der på to grupper af personer, hvis faktiske og juridiske stilling ikke frembyder væsentlige forskelle, anvendes en forskellig behandling, eller forskellige situationer behandles på samme måde (dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
102).
169    I den foreliggende sag er det nærmere bestemt sagsøgernes opfattelse, at den omstændighed, at afgørelsen af 2023 skærer væsentligt ned på størrelsen af de pensioner, der er skyldige i henhold til SFP-ordningen, for at lette Parlamentets budget og dermed beskytte de europæiske skatteydere, selv om en lignende foranstaltning ikke er truffet for den vedtægtsbestemte pension, afdækker en krænkelse af ligebehandlingsprincippet, som ikke blev undersøgt inden vedtagelsen af denne afgørelse.
170    Som sagsøgerne imidlertid selv har anført, har Domstolen allerede på baggrund af forskellene mellem den vedtægtsbestemt pension og SFP-ordningen fastslået, at da den førstnævnte er obligatorisk og udelukkende dækkes over Unionens budget i modsætning til den sidstnævnte, medførte det forhold, at der var forskel på dem, ikke i sig selv, at ligebehandlingsprincippet blev tilsidesat, uafhængigt af de eventuelle ligheder mellem de to pensionsordninger (jf. i denne retning dom af 9.3.2023, Grossetête mod Parlamentet, C-714/21 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2023:187, præmis
105). I modsætning til hvad sagsøgerne har hævdet, indebærer den omstændighed, at Domstolen traf denne afgørelse i forbindelse med undersøgelsen af lovligheden af afgørelsen af 10.
december 2018, jf. præmis
76 ovenfor, som kun vedrørte pensioner, der endnu ikke var forfaldet på datoen for dens ikrafttræden, ikke, at den ikke kan anvendes på den foreliggende sag, eftersom den er støttet på de generelle forskelle på SFP-ordningen og den vedtægtsbestemte pension.
171    Det foreliggende klagepunkt skal derfor forkastes, uden at det er nødvendigt at træffe afgørelse om Parlamentets formalitetsindsigelse.
172    Det følger heraf, at ulovlighedsindsigelsen mod afgørelsen af 2023 med den begrundelse, at denne tilsidesætter princippet om sikring af parlamentarisk uafhængighed og af ligebehandlingsprincippet, skal forkastes.
173    På baggrund af det ovenstående bør Parlamentet frifindes.
IV.    Sagsomkostninger
174    I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
175    Sagsøgerne har tabt sagerne og bør pålægges derfor at betale de af Parlamentet afholdte sagsomkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling):
1)      Europa-Parlamentet frifindes.
2)      Enrique Barón Crespo og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, betaler sagsomkostningerne.
Marcoulli
Schwarcz
Madise
Valasidis
Spangsberg Grønfeldt
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 17.
december 2025.
Underskrifter
*      Processprog: spansk.
1      Listen over de øvrige sagsøgere er kun vedlagt den version, der meddeles parterne.