61983J0175(01)
RETSMØDERAPPORT
i sag 175/83 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og skriftveksling
1.
Den 20. januar 1981 vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 9. december 1980 forordning (EØF) nr. 187/81 (EFT L 21 af 24.1.1981, s. 18) om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber samt om justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner.
Under henvisning til denne forordning vedtoges den 10. februar 1981 forordning (EØF) nr. 397/81 (EFT L 46 af 19.2.1981, s. 1) om fastsættelse af løntabeller samt af øvrige lønelementer.
De to nævnte forordninger afveg fra Kommissionens forslag, og denne anlagde den 16. marts 1981 sag med påstand om annullation af forordning nr. 187/81 samt af artiklerne 1, afsnit a), 2, afsnit a) og afsnit b), og artikel 11, første afsnit, i forordning nr. 397/81.
Ved dom af 6. oktober 1982 (sag 59/81, Kommissionen mod Rådet, Sml. s. 3329) annullerede Domstolen forordning nr. 187/81 samt de ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 397/81.
Under henvisning til denne dom vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 29. oktober 1982 forordning (EØF) nr. 3139/82 af 22. november 1982. I medfør af forordningen opgjorde og udbetalte Det økonomiske og sociale Udvalg derefter lønefterbetalingerne, uden at disse efterbetalinger var forhøjet med morarenter.
Denne afgørelse, der fremgik af lønsedlen for december 1982 og januar 1983, påklagede sagsøgerne i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2.
Klagerne blev afvist ved udtrykkelige eller stiltiende afslag.
2.
Efter afvisningen af klagerne anlagde sagsøgerne nærværende sag mod Rådet og Det økonomiske og sociale Udvalg, sagen er registreret på Domstolen den 16. august 1983.
Ved et særskilt dokument, registreret på Domstolen den 19. oktober 1983, påstod Rådet sagen afvist, for så vidt den var anlagt mod Rådet, samt anmodede Domstolen om at tage stilling til denne påstand uden at indlede behandlingen af realiteten.
Rådet begrundede denne påstand med, at sagsøgerne ikke anfægtede nogen retsakt, der hidrørte fra Rådet, samt at der ikke mellem sagsøgerne og Rådet forelå et forhold svarende til ansættelsesforholdet mellem en EF-institution i dennes egenskab af ansættelsesmyndighed og institutionens tjenestemænd.
Domstolen tog Rådets afvisningspåstand til følge, og ved kendelse, afsagt af Domstolens tredje afdeling den 26. september 1984, blev sagen under henvisning til procesreglementets artikel 91, stk. 2 og 3, afvist, for så vidt som den var anlagt mod Rådet.
Skriftvekslingen er i øvrigt forløbet forskriftsmæssigt.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Parternes påstande
1.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
—
Det statueres, at søgsmålet kan antages til behandling i realiteten, og der gives sagsøgerne medhold.
—
Sagsøgernes lønsedler for december 1982 annulleres som ulovlige, for så vidt som de indeholder en udregning af den lønefterbetaling, som blev foretaget i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982, uden at denne efterbetaling var forhøjet med renter som erstatning for det formuetab, der var påført sagsøgerne; om fornødent annulleres endvidere den udtrykkelige og stiltiende afvisning af de af sagsøgerne indgivne klager i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2.
—
Sagsøgte tilpligtes at erstatte sagsøgerne det påførte formuetab, idet Domstolen fastsætter rentebeløbet, der bør opgøres efter den sædvanligvis anvendte sats, beregnet af de enkeltvis forfaldne efterbetalinger og indtil betaling sker.
—
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, tilpligtes sagsøgte at afholde samtlige sagens omkostninger samt, jfr. procesreglementets artikel 73, litra b), at godtgøre de nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter samt salær til advokat.
2.
Det økonomiske og Sociale Udvalg har nedlagt følgende påstande:
—
Sagsøgte frifindes.
—
Sagsøgerne tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
—
Det noteres, at sagsøgtes retsstilling er forbeholdt i enhver henseende.
III — Parternes anbringender og argumenter
Formaliteten
1.
Sagsøgerne har anført, at søgsmålet klart vedrører en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i tjenestemandsvedtægtens artikel 91, og de har herved henvist til, at Domstolen i dommen af 21. februar 1974 (de forenede sager 15-33/73 m. fl., R. Kortner-Schots m. fl., Smi. s. 177-193) har fastslået, at lønsedlerne kan betragtes som en afgørelse, at der kan støttes ret på dem over for institutionen, samt at de, såfremt de indeholder et klagepunkt, kan gøres til genstand for et søgsmål.
Sagsøgerne har endvidere anført, at søgsmålet er indgivet rettidigt og efter gennemførelse af en klagesag, samt at de ubestrideligt har søgsmålsinteresse, for så vidt som deres vederlag blev berørt af den omhandlede afgørelse, der indebærer et klagepunkt i forhold til sagsøgerne.
2.
Det økonomiske og sociale Udvalg har afstået fra procedure vedrørende formalitetsspørgsmålet.
Realiteten
— Påstanden om annullation
1.
Sagsøgerne har i stævningen anført to anbringender.
a)
Sagsøgerne gør gældende, at sagsøgte har overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1. Efter sagsøgernes opfattelse følger det af denne bestemmelse, at de efterbetalinger, der skulle betales i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82, skulle være forhøjet med et beløb, der gav erstatning for udhulingen af pengenes værdi, for herved at give sagsøgerne den samme stilling, som de ville have haft, såfremt den løn, de havde krav på, var blevet udbetalt forskriftsmæssigt, dvs. betalt til sagsøgerne under overholdelse af de gældende betingelser og tidsfrister.
Ifølge sagsøgerne har den sagsøgte institution således efterfølgende forringet EF-tjenestemændenes faktiske købekraft, for så vidt angår perioden 1. juli 1979 til 31. december 1982, og hermed tilsidesat princippet om parallelitet mellem lønforhøjelserne for sagsøgerne og for nationale tjenestemænd.
b)
Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at den sagsøgte institution har overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 62. De har anført, at artikel 62, stk. 1, fastslår, at tjenestemanden på grundlag af sin udnævnelse har ret til det vederlag, der svarer til hans lønklasse og -trin, at artikel 16 i vedtægtens bilag VII bestemmer, at vederlaget udbetales tjenestemanden den 15. i hver måned for den løbende måned, samt at artikel 62, stk. 2, præceptivt bestemmer, at tjenestemanden ikke kan give afkald på retten til vederlag.
Af det anførte følger efter sagsøgernes opfattelse modsætningsvis, at den, som det påhviler at opfylde forpligtelsen i forhold til tjenestemanden — dvs. den institution der er ansættelsesmyndighed — ikke kan anses for berettiget til at standse udbetalingen af tjenestemændenes vederlag eller nedsætte dettes størrelse.
Det er herefter sagsøgernes opfattelse, at den sagsøgte institution har formindsket den købekraft, som de har krav på, idet lønefterbetalingerne fandt sted med en forsinkelse på op til tredive måneder for den længste periodes vedkommende og alene med et beløb svarende til den nominelle løn, uden at der var taget hensyn til pengeforringelsen.
2.
Det økonomiske og sociale Udvalg har i svarskriftet anført følgende anbringender og argumenter:
a)
For så vidt som sagsøgerne har gjort gældende, at Udvalget har overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, har Udvalget anført, at denne artikel nærmere regulerer den fremgangsmåde, som Rådet skal følge, når det — efter forslag fra Kommissionen og i henhold til den i 1976 vedtagne metode til gennemførelse af artikel 65 — undersøger lønningsniveauet for tjenestemændene og de øvrige ansatte i Fællesskabet og herved eventuelt træffer bestemmelse om tilpasning af vederlagene.
Det økonomiske og sociale Udvalg har anført, at hverken vedtægten, de supplerende gennemførelsesbestemmelser hertil eller Domstolens praksis ses at hjemle et automatisk lønreguleringssystem, eller at lønningerne skal stige i samme takt som lønningerne til medlemsstaternes tjenestemænd; det står fast, at der i så henseende tilkommer Rådet et skøn.
Ifølge Udvalget tilkom det således Rådet at afgøre, om der var grund til at fravige de nye forslag fra Kommissionen — denne nævnte selv ikke spørgsmålet om morarenter, lige så lidt som Domstolen i dommen af 6. oktober 1982 — således at der blev taget hensyn til alle foreliggende faktorer og navnlig for i givet fald at erstatte udhulingen af pengenes værdi, for så vidt ordningen ikke selv hjemler morarenter.
Efter Udvalgets opfattelse traf Rådet utvivlsomt afgørelse på grundlag af et fuldt kendskab til alle de forhold, der har betydning ved anvendelsen af artikel 65, stk. 1, og det måtte påhvile sagsøgerne at bevise, at forordning (EØF) nr. 3139/82 var ulovlig; da det imidlertid ikke bestrides, at forordningen er lovlig, kan man følgelig efter Udvalgets opfattelse ikke hævde, at de lønsedler, der indeholdt lønefterbetalingerne, er ugyldige henset til artikel 65, stk. 1, eftersom de ikke indeholder morarenter.
Det økonomiske og sociale Udvalg har anført, at det ikke i henhold til artikel 65, stk. 1, har pligt til — og efter ordlyden af denne artikel samt ordlyden af gennemførelsesbestemmelserne hertil heller ikke hjemmel til — at forhøje de lønefterbetalinger, der omhandles i forordning (EØF) nr. 3139/82, ved på eget initiativ og ensidigt at forhøje købekraften for institutionens tjenestemænd.
Udvalget udstedte således lønsedlerne vedrørende lønefterbetalingerne med hjemmel i en generel retsakt fra Rådet, og Udvalget har følgelig ikke overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1.
b)
For så vidt angår anbringendet om overtrædelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 62, stk. 2, hvorefter tjenestemanden ikke kan give afkald på retten til vederlaget, har Det økonomiske og sociale Udvalg anført, at man ikke kan hævde, at Udvalget har standset udbetalingen af tjenestemændenes vederlag, og heller ikke nedsat dettes størrelse, eftersom Udvalget har overholdt de gældende bestemmelser, især løntabellerne som fastsat ved forordning (EØF) nr. 3139/82. Udvalget har tillige anført, at tjenestemandsvedtægtens artikel 62, stk. 2, ikke omhandler spørgsmålet om morarenter og har herved henvist til de samme betragtninger som anført i forbindelse med det første anbringende.
3.
Sagsøgerne har i replikken omtalt den historiske baggrund for EF-institutionernes lønpolitik og anført, at den dialog, der i denne sammenhæng finder sted mellem personalet og Rådet på grundlag af et gensidigt tillidsforhold, ville miste sin mening, dersom Rådet frit kunne vedtage ulovlige forordninger. Sagsøgerne har anført, at de aldrig har bestridt, at forordning nr. 3139/82 er lovlig, men at de alene har anfægtet de afgørelser, som ansættelsesmyndigheden har truffet til gennemførelse af forordningen.
a)
Med hensyn til anbringendet om overtrædelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, har sagsøgerne således anført, at det Det økonomiske og sociale Udvalg, for så vidt angår de foranstaltninger til gennemførelse af forordning nr. 3139/82, som Udvalget traf i sin egenskab af ansættelsesmyndighed, var bundet af forordningens formål.
Sagsøgerne har herved anført, at eftersom Udvalget ikke efterfølgende betalte tjenestemændene et vederlag, der var beregnet ud fra den købekraft, som de havde krav på for perioden efter den 1. juli 1980, har Udvalget handlet i strid med formålet med forordning nr. 3139/82 og samtidigt overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, såvel som det bindende princip om parallelitet mellem lønforhøjelserne for tjenestemænd i medlemsstaterne og for EF-tjenestemændene som fastslået ved den tilpasningsmetode, som Rådet indførte i 1976.
b)
For så vidt angår anbringendet om overtrædelse af vedtægtens artikel 62, har sagsøgerne anført, at de ikke benægter, at Rådet inden for rammerne af vedtægtens bestemmelser samt efter gennemførelse af dialogen mellem tjenestemændene og den sagsøgte institution kan ændre indholdet af lønkravet.
Sagsøgerne har anført, at det imidlertid fremgår af den nævnte bestemmelse og af artikel 16 i vedtægtens bilag VII, at tjenestemanden kan kræve sit vederlag betalt senest den 15. i den løbende måned. Sagsøgerne fastholder, at de i den konkrete sag således pr. forfaldsdagen i henhold til vedtægten ikke alene kunne kræve det vederlag, som de har fået udbetalt, men tillige havde krav på de lønefterbetalinger, der er blevet betalt i henhold til forordning nr. 3139/82, som Rådet vedtog med to års forsinkelse, hvilket skyldes, at Rådet uden føje igennem flere måneder anvendte forordning nr. 187/81 med kendskab til, at den var ulovlig; ved dette forhold er der påført sagsøgerne et tab, som kun kunne være erstattet, såfremt der var truffet foranstaltninger med henblik på at stille sagsøgerne, som de havde været, dersom man ikke havde anvendt en ulovlig forordning, med den deraf følgende forsinkelse med udbetalingen af de beløb, der tilkom dem. Med henblik herpå bør sagsøgte efter sagsøgernes opfattelse forhøje lønefterbetalingerne med et beløb til erstatning for pengeforringelsen samt betale erstatning i tillæg til det herved fremkomne beløb.
4.
Det økonomiske og sociale Udvalg har i duplikken anført følgende argumenter.
a)
For så vidt angår overtrædelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, har Udvalget anført, at Rådet — modsat det af sagsøgerne anførte — ikke i forbindelse med vedtagelsen af forordning (EØF) nr. 3139/82 fastslog et princip om, at tjenestemændene kan kræve en tilpasning af vederlagene, »der ganske svarer til den gennemsnitlige lønstigning i den offentlige sektor i medlemsstaterne«; derimod drog Rådet helt konkret og under hensyn til samtlige omstændigheder konsekvenserne af Domstolens dom af 6. oktober 1982.
Den af Rådet vedtagne forordning forudsatte ikke yderligere »gennemførelsesbestemmelser«, og idet Det økonomiske og sociale Udvalg således udstedte lønsedlerne i henhold til en generel retsakt fra Rådet, kunne Udvalget ikke herved overtræde vedtægtens artikel 65, stk. 1.
Udvalget har anført, at sagsøgerne ikke har taget til genmæle over for Udvalgets anbringende om, at der hverken i vedtægtens bestemmelser eller i gennemførelsesbestemmelserne hertil findes nogen hjemmel for Udvalget til ensidigt at forhøje lønningerne i forhold til de af Rådet fastsatte løntabeller, samt at et søgsmål, der støttes på vedtægtens artikel 65, stk. 1, alene kan dreje sig om de konsekvenser, som det påhvilede Rådet at drage af Domstolens dom om annullation af 6. oktober 1982, og følgelig vedrøre forordning (EØF) nr. 3139/82, som sagsøgerne ikke har anfægtet.
b)
Vedrørende sagsøgernes andet anbringende har Det økonomiske og sociale Udvalg anført, at sagsøgerne finder det uvæsentligt at fastslå, med hvilken begrundelse Udvalget eller enhver anden fællesskabsinstitution — som det hævdes — ikke har betalt det vederlag, henholdsvis en del deraf, som en tjenestemand har ret til.
Udvalget har anført, at det i den konkrete sag er af afgørende betydning at fastslå denne begrundelse, eftersom Udvalget faktisk lagde de løntabeller, der gjaldt i henhold til forordning nr. 3139/82 til grund, og gennemførte betalingerne i overensstemmelse hermed i løbet af december 1982 og januar 1983.
Udvalget finder i denne forbindelse, at det ikke kan lastes for at have anvendt en angiveligt ulovlig forordning — konkret forordning (EØF) nr. 187/81 — eftersom Udvalget dels ikke selv, til forskel fra Kommissionen, kunne anfægte denne forordning, men måtte afvente Domstolens dom, dels ikke på egen hånd kunne drage konsekvenserne af nævnte dom; dette tilkom alene Rådet på grundlag af forslagene fra Kommissionen.
Udvalget har endelig anført, at sagsøgerne under alle omstændigheder ikke har taget til genmæle over for den indsigelse, at tjenestemandsvedtægtens artikel 62 ikke omhandler morarenter.
— Påstanden om erstatning uden for kontrakt
1.
Sagsøgerne har i stævningen anført følgende:
a)
Den 20. januar 1980 anmodede Rådet Kommissionen om senest den 30. juni 1980 at forelægge Rådet en undersøgelse af, hvorledes metoden vedrørende tilpasning af EF-tjenestemændenes vederlag havde virket i praksis, ledsaget af forslag til ændringer, således at Rådet kunne træffe afgørelse inden udgangen af 1980. Kommissionen skulle tillige udarbejde en rapport, på grundlag af hvilken Rådet senest ultimo september kunne foretage den årlige undersøgelse af lønningsniveauet.
Sagsøgerne har anført, at Kommissionen ikke rettidigt fremlagde den undersøgelse, som Rådet havde anmodet om, og at Kommissionen først den 27. november 1980 fremlagde rapporten for 1980, jfr. tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, hvorved Kommissionen imidlertid gentagne gange gjorde Rådet opmærksom på, at man for så vidt angik 1980 var nødt til at anvende den indtil videre gældende metode for tilpasning og inden for de heri fastsatte tidsrammer; dette forslag havde personalerepræsentanterne erklæret sig indforstået med.
Sagsøgerne har anført, at Rådet uanset den holdning, som Kommissionen og personaleorganisationerne havde indtaget, vedtog forordning nr. 187/81, som senere blev annulleret af Domstolen.
Efter sagsøgernes opfattelse er der som følge af Kommissionens manglende omhu og det forhold, at Rådet vedtog en ulovlig forordning, påført dem et tab, der ikke kan anses for erstattet ved, at de alene fik udbetalt den nominelle løn, der følger af vedtægtens artikel 65, stk. 1, idet der i erstatningsøjemed burde være truffet sådanne foranstaltninger, at sagsøgerne blev stillet på samme måde, som de ville have været, såfremt hele den løn, de havde krav på, var blevet betalt rettidigt.
Sagsøgerne er herefter af den opfattelse, at de af Kommissionen og Rådet begåede fejl — for Kommissionens vedkommende overskridelsen af de fastsatte frister og anvendelsen af en forordning, som den selv havde påstået annulleret, og for Rådets vedkommende vedtagelsen af en ulovlig forordning samt undladelsen af at træffe enhver foranstaltning til, at den årlige undersøgelse af lønningsniveauet kunne gennemføres i løbet af september — henset til vedtægtens artikel 65, stk. 1, udgør et myndighedsmisbrug, der har forårsaget det af sagsøgerne lidte tab, og at sagsøgte som følge af denne årsagsforbindelse skal yde sagsøgerne erstatning.
b)
Sagsøgerne har til støtte for denne opfattelse og dermed for deres påstand henvist til Domstolens egen praksis såvel som til praksis ved andre internationale og nationale forvaltningsdomstole.
Sagsøgerne har anført, at Domstolen i dommen af 2. juli 1981 (sag 185/80, Garganese mod Kommissionen, Sml. s. 1785) tilkendte morarenter af en ydelse, der var betalt for sent, nemlig efter de foreskrevne forfaldsterminer, og at Domstolen ved dommen af 6. oktober 1982 (sag 9/81, Williams, Sml. s. 3301) statuerede, at der skulle betales renter fra de respektive forfaldsdatoer af de løntillæg, der tilkom sagsøgeren som følge af en ændring af hans løntrin med tilbagevirkende gyldighed.
Sagsøgerne har endvidere henvist til kendelse nr. 6 af 27. februar 1947 afsagt af den administrative ankeinstans ved Den internationale Arbejdsorganisation, hvorved Institut international de coopération intellectuelle blev tilpligtet at betale erstatning som følge af forsinkelsen med udbetalingen af de beløb, der tilkom sagsøgeren, samt til afgørelse nr. 105 af 10. januar 1980 fra klagenævnet ved NATO, hvorved denne internationale organisation blev kendt pligtig at betale renter som erstatning for det tab, der var påført dens tjenestemænd som følge af forsinkelsen med betalingen af de lønninger mv., som de havde krav på.
Sagsøgerne har endelig anført en række domme afsagt af Belgiens kassationsret vedrørende forvaltningens erstatningsansvar, såfremt den ved en ulovlig retsakt har kunnet påføre borgeren et tab, samt vedrørende princippet om, at opgørelsen af tabet i den enkelte sag sker på grundlag af forholdene på tidspunktet for domsafsigelsen, hvorved der skal tages hensyn til pengeforringelsen for at sikre en fuldstændig erstatning af det lidte tab, hvilket sker ved, at der ydes en erstatning for pengeforringelsen i tillæg til den erstatning, der skal erstatte tabet.
Efter sagsøgernes opfattelse fremgår det af det anførte, at efter de erstatningsprincipper, der gælder i medlemsstaternes retssystemer, og som er lagt til grund i Domstolens praksis og i praksis ved andre internationale og nationale retsinstanser, kan myndighederne for det første drages til ansvar for lovstridig adfærd, og skadelidte for det andet kræve en erstatning, der stiller ham på samme måde, som han ville være stillet, såfremt fejlen ikke var begået.
Efter sagsøgernes opfattelse opnår de ved betalingen af de krævede renter således blot erstatning for det tab, som de faktisk har lidt som følge af værdiforringelsen af den løn, som de fik udbetalt, sammenlignet med dennes værdi, såfremt de havde modtaget den på forfaldstidspunktet i henhold til tjenestemandsvedtægten.
c)
Sagsøgerne er af den opfattelse, at der med henblik på en retfærdig og rimelig opgørelse af tabet skal svares renter efter de satser, der gælder i henhold til lovgivningen i det land, der er sagsøgernes tjenestested, dvs. Belgien; disse satser udgjorde — efter flere forudgående forhøjelser — 8% indtil den 31. juli 1981 og 12% fra den 1. august 1981.
Sagsøgerne har anført, at det fremgår af Domstolens nyere praksis (dom af 18. marts 1982, Chaumont-Barthel mod Parlamentet, sag 103/81, Sml. s. 1003), at renterne påløber fra det tidspunkt, da vederlaget skulle være betalt af administrationen, dvs. konkret
—
fra januar 1981 for efterbetalingerne vedrørende andet halvår 1980,
—
for efterbetalinger vedrørende perioden herefter fra den enkelte månedlige forfaldsdag, jfr. herved artikel 1 i forordningen af 22. november 1982,
—
fra januar 1982 for efterbetalingerne vedrørende andet halvår 1981,
—
for efterbetalingerne vedrørende perioden herefter fra den enkelte månedlige forfaldsdag, jfr. herved artikel 3 i den ovennævnte forordning.
2.
Det økonomiske og sociale Udvalg har i svarskriftet anført følgende anbringender og argumenter.
Udvalget har anført, at de klagepunkter, der gøres gældende over for Kommissionen, er Udvalget uvedkommende, samt at Udvalget ikke skal efterprøve lovligheden af Rådets forordninger, et spørgsmål som Domstolen allerede har afgjort for så vidt angår forordning nr. 187/81, og Udvalget har anført, at forordning nr. 3139/82 ikke indeholder nogen bestemmelse om morarenter, hvilket ganske vist er genstand for kritik, og at forordningens lovlighed ikke er draget i tvivl.
For så vidt som søgsmålet støttes på traktatens artikler 178 og 215, har Det økonomiske og sociale Udvalg anført, at det i Domstolens praksis er fastslået, at en tvist, der vedrører en tjenestemand og hans institution, og hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen, også når tvisten drejer sig om erstatning, er omfattet af traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91, men falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikler 178 og 215 vedrørende søgsmål om erstatning uden for kontrakt.
For så vidt angår morarenterne, har Det økonomiske og sociale Udvalg anført, at disse kun kan kræves, dersom hovedstolen udgør et bestemt beløb, og Udvalget har anført, at beløbene først blev fikseret efter ikrafttrædelsen af forordning (EØF) nr. 3139/82 af 22. november 1982, samt at Udvalget gennemførte denne forordning med enhver fornøden omhu, eftersom betalingerne fandt sted i december 1982 og januar 1983.
Udvalget har endvidere anført, at morarenter først kan påløbe fra tidspunktet for fremsættelsen af krav herom.
Udvalget har endelig anført, at efter Domstolens egen praksis er retten til morarenter betinget af et påkrav herom, og i den foreliggende sag ses såvel stævningens dato som datoen for klagen at ligge efter det tidspunkt, da hovedstolen blev betalt; følgelig er sagsøgernes påstand om betaling af morarenter uden grundlag.
3.
Sagsøgerne har i replikken anført følgende.
a)
Sagsøgerne har anført, at de ikke drager Det økonomiske og sociale Udvalg til ansvar under et søgsmål i medfør af traktatens artikel 215. Efter sagsøgernes opfattelse fremgår det af Domstolens førnævnte dom i sag 9/75, at et søgsmål til erstatning uden for kontrakt, der anlægges af tjenestemænd mod en fællesskabsinstitution, uden forskel kan fremmes såvel efter traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91 som efter traktatens artikel 215, forudsat at sagen anlægges senest tre måneder efter afvisningen af den klage, der forinden skal være indgivet.
Sagsøgerne har endvidere anført, at selv om Domstolen i sag 72/74 statuerede afvisning af søgsmålet, skete dette ikke med den begrundelse, at sagen var anlagt i medfør af traktatens artikle 215, men fordi kravet om erstatning af det påståede tab ikke kunne adskilles fra annullationspåstanden, for så vidt som anbringendet om ulovlighed og anbringendet om en tjenstlig fejl vedrørte et og samme forhold, nemlig »manglerne ved Rådets forudgående beslutninger«, og den krævede erstatning fremtrådte således som en af de konsekvenser, der måtte være draget af en eventuel dom om annullation.
Sagsøgerne har endvidere henvist til generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse i samme sag, hvori der gives udtryk for, at tjenestemanden bør gives medhold i et erstatningssøgsmål, som han anlægger i medfør af traktatens artikel 215, forudsat at søgsmålet grunder sig på, at der er påført sagsøgeren et tab som følge af en tjenstlig fejl. Sagsøgerne har tillige henvist til Domstolens dom af 7. oktober 1982 i sag 131/81 (Berti mod Kommissionen, Sml. s. 3493), hvoraf det fremgår, at selv om Domstolen i henhold til traktatens artikel 179 er kompetent til at pådømme enhver tvist mellem Fællesskabet og dets ansatte, findes hjemmelen for at kræve erstatning for et tab, der forvoldes af institutionerne eller af deres ansatte, i traktatens artikel 215. Der bør følgelig gives sagsøgerne medhold i medfør af EØF-traktatens artikler 179 og 215.
b)
Over for Udvalgets anbringende om, at den simple fejlfortolkning af artikel 65, stk. 1, som statueredes at foreligge ved Domstolens dom i sag 59/81, ikke kan betragtes som en alvorlig og åbenbar tilsidesættelse af en for Udvalget bindende retsforskrift og dermed pådrage Udvalget ansvar, har sagsøgerne anført følgende synspunkter.
Sagsøgerne har anført, at Domstolen i dommene af 15. december 1982, Birke m.fl. mod Kommissionen og Battaglia m.fl. mod Kommissionen, fastslog, at Rådets kompetence i henhold til artikel 65, stk. 1, er en bundet kompetence, hvori der ikke indgår politisk prægede elementer, idet Rådet skal træffe sin afgørelse inden for rammerne af Fællesskabets økonomiske og sociale politik.
Sagsøgerne har anført, at Domstolen i dommen af 6. oktober 1982, Kommissionen mod Rådet, udtalte, at »heraf følger, at Rådets beføjelse... består i at konstatere, om der foreligger en væsentlig stigning i leveomkostningerne, og i bekræftende fald at drage konsekvenserne heraf«.
Efter sagsøgernes opfattelse kan Rådets forordninger nr. 187/81 og nr. 3139/82 ikke under nogen omstændigheder sidestilles med en generel retsakt, der er udtryk for beslutninger vedrørende den økonomiske politik, og at sagsøgerne følgelig ikke behøver at bevise, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
Efter sagsøgernes opfattelse er der imidlertid ingen tvivl om, at der foreligger en sådan krænkelse, idet retten til vederlaget efter præsteret tjeneste er en af grundrettighederne efter vedtægten, samt fordi misligholdelse med betaling af vederlaget — også for så vidt angår en del heraf — indebærer en krænkelse af en regel til værn for tjenestemændenes rettigheder og fremtræder et deliktslignende forhold, der — uden noget forudgående påkrav — afføder et krav på erstatning i form af betaling af morarenter fra forfaldsdagen i henhold til tjenestmandsvedtægten og til fuld betaling sker.
c)
For så vidt angår spørgsmålet, om sagsøgernes fordring er bestemt, hvilket er en betingelse for, at der kan kræves morarenter, har sagsøgerne anført, at de havde krav på hele det vederlag, der tilkom dem i henhold til tjenestemandsvedtægten »efter præsteret tjeneste«, og at det ikke er rigtigt, når det hævdes, at lønefterbetalingerne først blev beløbsmæssigt fikseret, efter at forordning nr. 3139/82 var trådt i kraft.
For så vidt angår spørgsmålet om rentens størrelse og rentekravets begrundelse, har sagsøgerne henvist til dommen af 25. oktober 1983 i sag 107/82, AEG-Telefunken mod Kommissionen, hvorved Domstolen — for at forhindre at institutionernes retsakter gøres til genstand for søgsmål i rent forhalingsøjemed — fastlog, at Fællesskabets debitorer principielt må anses for pligtige at betale morarenter af de bøder, der er pålagt af Kommissionen. Sagsøgerne har anført, at Kommissionen i den pågældende sag gav udtryk for, at der kun kan være tale om at afstå fra at fuldbyrde en beslutning om pålæggelse af en bøde, såfremt skyldneren stillede kaution samt forpligtede sig til at betale renter beregnet efter Deutsche Bundesbank's diskontosats med tillæg af 1%.
Sagsøgerne har erklæret sig enige i den argumentation, som Kommissionen har fremført over for sine debitorer, og de finder, at den diskontosats, der anvendes af centralbanken i det land, der er tjenestested for de ramte tjenestemænd, med tillæg af 1%, således er en rimelig sats.
4.
Det økonomiske og sociale Udvalg har i replikken anført følgende.
a)
Med hensyn til hjemmelsgrundlaget for erstatningssøgsmålet har Udvalget anført, at det beror på en urigtig fortolkning af Domstolens forskellige afgørelser, når sagsøgerne har villet hævde, at retstvister vedrørende pengekrav ikke klart drejer sig om vedtægtsmæssige rettigheder, men tillige kan støttes på EØF-traktatens artikel 215.
Udvalget har nærmere anført, at mens tjenestemanden i tvister, der drejer sig om skadeserstatning og udspringer af ansættelsesforholdet, alene kan anlægge sag i henhold til traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91, så kan han indgive søgsmål på grundlag af traktatens artikler 178 og 215, såfremt han påstår erstatning for et tab, som institutionen har forvoldt, men uden for ansættelsesforholdet og uden nogen forbindelse hermed.
Udvalget har anført, at et søgsmål, der anlægges efter traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91, afgøres efter reglerne om erstatning i kontraktsforhold, hvorimod institutionen, når traktatens artikler 178 og 215 bringes i anvendelse, drages til ansvar over for sagsøgeren for et delikt eller et deliktslignende forhold.
Efter Udvalgets opfattelse følger det af det anførte, at søgsmålet bør afvises, for så vidt som det støttets på traktatens artikler 178 og 215.
b)
Med hensyn til det forhold, der påtales som ansvarspådragende, har Det økonomiske og sociale Udvalg på ny anført, at ifølge Domstolens praksis ifalder en institution kun ansvar som følge af en generel retsakt, der indebærer beslutninger vedrørende økonomisk politik, såfremt der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
Udvalget har ligeledes på ny anført, at selv om Rådet lagde en urigtig fortolkning af vedtægtens artikel 65, stk. 1 til grund, da det vedtog forordningerne (EØF) nr. 187/81 og nr. 397/81, kan dette ikke tilregnes Rådet som et groft og åbenbart retsbrud, og for Udvalgets vedkommende var forholdet det, at det i forbindelse med udstedelsen af lønsedlerne vedrørende lønefterbetaling alene anvendte en generel retsakt fra Rådet.
c)
For så vidt angår spørgsmålet, om fordringen er bestemt, fastholder Det økonomiske og sociale Udvalg, at lønefterbetalingerne først blev beløbsmæssigt fikseret på tidspunktet for ikrafttrædelsen af forordning (EØF) nr. 3139/82.
Udvalget har anført, at sagsøgerne efter reglerne om ansvar i kontraktsforhold ikke kan kræve erstatning, men udelukkende morarenter, samt at morarenter først kan kræves efter et formeligt påkrav, bortset fra visse undtagelsestilfælde, hvor de påløber automatisk; artikel 65 omhandler klart ikke et sådant tilfælde.
Udvalget har herved anført, at i de tilfælde, hvor der efter reglerne om ansvar i kontrakt undtagelsvis er hjemmel til at tilkende erstatning, kan sådan erstatning kun kræves på betingelse af, at sagsøgeren beviser at have lidt et yderligere tab, der ikke dækkes ved betalingen af morarenter, samt godtgør, at skyldneren klart var i ond tro.
Udvalget har anført, at dersom sagsøgerne påstår erstatning under en retstvist om pengekrav med støtte i vedtægten, må de kunne bevise, at Udvalget var i ond tro, da det udarbejdede lønsedlerne, men sagsøgerne har hverken ført eller tilbudt at føre bevis herfor.
Med hensyn til den rentesats, som sagsøgerne kræver anvendt, har Det økonomiske og sociale Udvalg, allermest subsidiært og alene for det tilfælde, at Domstolen måtte give sagsøgernes påstand medhold, anmodet om, at man benytter den rentesats, der for tiden anvendes af Domstolen, dvs. 6%.
C. Kakouris
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.