62007CC0446
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
E. SHARPSTON
fremsat den 7. maj 2009 (
1
)
Sag C-446/07
Alberto Severi
mod
Regione Emilia-Romagna
»Direktiv 2000/13/EF — mærkning af levnedsmidler bestemt til levering til den endelige forbruger i uforandret stand — mærkning, der kan vildlede køberen hvad angår levnedsmidlets oprindelsessted eller det sted, hvor det kommer fra — artsbetegnelser i henhold til artikel 3 i forordning (EØF) nr. 2081/92 — betydning«
1.
I et tilfælde, hvor betegnelsen på et levnedsmiddel, der endnu ikke er blevet registreret (efter fællesskabsbestemmelserne herom) som beskyttet oprindelsesbetegnelse (herefter »BOB«) eller beskyttet geografisk betegnelse (herefter »BGB«), er blevet registreret af en gruppe af lokale producenter som et (nationalt) fællesmærke, og der også er indgivet ansøgning om registrering om (fællesskabsretlig) beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser, i hvilken udstrækning kan en anden producent, der anvender en lignende betegnelse for et lignende levnedsmiddel, som forsvar mod en beskyldning om, at mærkningen af hans levnedsmiddel kan vildlede forbrugerne, henholde sig til i) det faktum, at undersøgelsen vedrørende ansøgningen om BOB og BGB endnu ikke har fastslået, at betegnelsen ikke er blevet en artsbetegnelse, og/eller ii) det faktum, at han har anvendt betegnelsen i god tro gennem en lang periode?
2.
Dette er i det væsentlige det spørgsmål, som Tribunale Civile di Modena, Italien, har forelagt Domstolen.
Fællesskabsbestemmelser
3.
Denne præjudicielle anmodning vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14. juli 1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (
2
), af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (
3
) og af Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (
4
).
Forordning nr. 2081/92
4.
Forordning nr. 2081/92 fastsætter rammerne for beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser (
5
). I henhold til forordningen kan betegnelserne for visse landbrugsprodukter og levnedsmidler være beskyttet i hele Fællesskabet som BOB’er eller BGB’er, såfremt det omhandlede produktets kendetegn er sammenhængende med produktets geografiske oprindelse (
6
).
5.
Femte betragtning til forordningen fastslår, at mærkningen af landbrugsprodukter og levnedsmidler er underlagt de generelle regler, der er fastsat ved direktiv 79/112/EØF (
7
), og at der af hensyn til deres specifikke karakter bør fastsættes særlige supplerende bestemmelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler fra et specifikt afgrænset geografisk område. I forbindelse med fastlæggelsen af anvendelsesområdet for forordningen fastslår artikel 1, stk. 2, udtrykkeligt, at forordningen ikke berører andre EF-særbestemmelser.
6.
Ifølge artikel 2 kan fællesskabsbeskyttelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler opnås i henhold til forordningen. Artikel 2 definerer de betingelser, der skal opfyldes, for at en betegnelse kan blive kategoriseret som »oprindelsesbetegnelse« eller »geografisk betegnelse«.
7.
I den forbindelse fastslår artikel 2, stk. 2, litra a), følgende definition på begrebet »oprindelsesbetegnelse«: navnet på et område, et bestemt sted eller i undtagelsestilfælde et land, der betegner et fra dette område/sted/land oprindende landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, hvis egenskaber eller andre kendetegn hovedsageligt eller fuldstændigt kan tilskrives det geografiske miljø med dets naturbetingede og menneskelige faktorer, og som er fremstillet, forarbejdet og tilvirket i det afgrænsede geografiske område. Artikel 2, stk. 2, litra b), fastslår følgende definition på begrebet »geografisk betegnelse«: navnet på et område, et bestemt sted eller i undtagelsestilfælde et land, der betegner et fra dette område/sted/land oprindende landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, hvis bestemte egenskaber, omdømme eller andre kendetegn kan tilskrives den geografiske oprindelse, og som er fremstillet og/eller forarbejdet og/eller tilvirket i det afgrænsede geografiske område.
8.
I artikel 3 nævnes derefter to tilfælde, hvor specielle betegnelser ikke kan registreres.
9.
Artikel 3, stk. 1, fastslår navnlig:
»Betegnelser, der er blevet artsbetegnelser, kan ikke registreres.
I denne forordning forstås ved »en betegnelse, der er blevet en artsbetegnelse«, navnet på et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, der, selv om det henviser til det sted eller område, hvor landbrugsproduktet eller levnedsmidlet først blev fremstillet eller markedsført, er blevet fællesbetegnelsen for et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel.
For at fastslå, hvorvidt en betegnelse er blevet en artsbetegnelse, tages der hensyn til alle faktorer, især:
—
de faktiske forhold i den medlemsstat, hvor navnet har sin oprindelse, og i det traditionelle forbrugsområde
—
de faktiske forhold i andre medlemsstater
—
de relevante nationale retsforskrifter eller EF-retsforskrifter.
Når en ansøgning om registrering afvises efter fremgangsmåden i artikel 6 og 7, fordi en betegnelse er blevet en artsbetegnelse, offentliggør Kommissionen den pågældende afgørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende.«
10.
I artikel 5 fastsættes den procedure, som en medlemsstat skal følge, når der indgives en ansøgning om registrering af en betegnelse. I den for denne sag relevante bestemmelse, artikel 5, stk. 5 (
8
), bestemmes følgende:
»Medlemsstaten kontrollerer, om ansøgningen er berettiget, og fremsender, hvis den finder, at forordningens krav er opfyldt, ansøgningen […] til Kommissionen.
Efter den dato, hvor en medlemsstat således har fremsendt en ansøgning vedrørende en betegnelse, kan den kun midlertidigt indføre en national beskyttelse samt om nødvendigt en tilpasningsperiode for denne betegnelse […]
Den midlertidige nationale beskyttelse ophører fra den dato, hvor der er truffet afgørelse om registrering i henhold til denne forordning. I forbindelse med afgørelsen kan der fastsættes en begrænset tilpasningsperiode på højst fem år, forudsat at de berørte virksomheder lovligt har markedsført de pågældende produkter og herunder vedvarende har anvendt de pågældende betegnelser i mindst fem år inden den i artikel 6, stk. 2, omhandlede offentliggørelse.«
11.
I artikel 13 specificeres den beskyttelse, der gives til registrerede betegnelser. Den for denne sag relevante del af artiklen har følgende indhold:
»1.   Registrerede betegnelser er beskyttet mod:
a)
enhver direkte eller indirekte kommerciel brug af en registreret betegnelse for produkter, der ikke er omfattet af registreringen, for så vidt disse produkter kan sammenlignes med de produkter, der er registreret under denne betegnelse, eller for så vidt anvendelse af betegnelsen indebærer udnyttelse af den beskyttede betegnelses omdømme
b)
enhver uretmæssig brug, efterligning eller antydning, selv hvis produktets virkelige oprindelse er angivet, eller hvis den beskyttede betegnelse er anvendt i oversættelse eller ledsaget af udtryk såsom […] »type« […]
c)
enhver anden form for falsk eller vildledende angivelse af produkternes herkomst […], der kan give et fejlagtigt indtryk af oprindelsen
d)
enhver anden form for praksis, som kan vildlede offentligheden med hensyn til produktets virkelige oprindelse.
[…]
3.   Beskyttede betegnelser kan ikke blive til artsbetegnelser.
[…]«
Direktiv 2000/13
12.
Direktiv 2000/13 foretager en harmonisering af medlemsstaternes lovgivning bl.a. vedrørende mærkning af levnedsmidler. Sjette betragtning fastslår, at »alle regler vedrørende mærkning af levnedsmidler […] først og fremmest [bør] opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne«.
13.
I de for denne sag relevante bestemmelser i artikel 2 står der:
»1.   Mærkningen og dennes nærmere udformning må ikke:
a)
være af en sådan art, at den vildleder køberen, især:
(i)
med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, og især dets […] oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet kommer fra […]
[…]
3.   Forbuddene eller restriktionerne i stk. 1 […] gælder ligeledes:
a)
levnedsmidlers præsentationsmåde og især levnedsmidlernes eller emballagens form eller udseende, det materiale, der anvendes til emballage, den måde, hvorpå levnedsmidlerne er arrangeret, samt de forhold, hvorunder de udstilles
b)
reklame.«
14.
De for denne sag relevante bestemmelser i artikel 5 har følgende indhold:
»1.   Et levnedsmiddels varebetegnelse er den betegnelse, der er anvendt i de for dette levnedsmiddel gældende fællesskabsbestemmelser.
a)
I mangel af fællesskabsbestemmelser er et levnedsmiddels varebetegnelse den betegnelse, der er anvendt i de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gælder i den medlemsstat, hvor salget til den endelige forbruger eller til etablissementer finder sted.
I mangel heraf udgøres varebetegnelsen af det navn, der har vundet hævd i den medlemsstat, hvor salget til den endelige forbruger eller til etablissementer finder sted, eller af en beskrivelse af levnedsmidlet og om nødvendigt af dets brug, der skal være så nøjagtig, at køberen oplyses om dets egentlige art og kan skelne det fra andre levnedsmidler, som det kunne forveksles med.«
Direktiv 89/104
15.
Direktiv 89/104 er den første retsakt om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker.
16.
De for denne sag relevante bestemmelser i artikel 3, stk. 1, lyder:
»Følgende tegn og varemærker udelukkes fra registrering eller kan erklæres ugyldige, hvis de allerede er blevet registreret:
[…]
c)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved disse
d)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, som i daglig sprogbrug eller i redelig og almindelig markedsføringsskik udgør en sædvanlig betegnelse for varen eller tjenesteydelsen
[…]«
17.
Artikel 15, stk. 2, bestemmer følgende:
»Uanset artikel 3, stk. 1, litra c), kan medlemsstaterne træffe bestemmelse om, at tegn eller angivelser, der i omsætningen anvendes til at angive varers eller tjenesteydelsers geografiske oprindelse, kan udgøre fællesmærker eller garantimærker. Et sådant mærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde en tredjemand at bruge sådanne tegn eller angivelser i omsætningen, når de bruges i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik. Navnlig kan et sådant mærke ikke påberåbes over for tredjemand, der har ret til at bruge en given geografisk betegnelse.«
Sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål
18.
Felino kommune er beliggende i Regione Emilia Romanga i Italien. Cavazzuti SpA, nu Grandi Salumifici Italiani SpA (herefter »GSI«), fremstiller en salamipølse, som markedsføres som »Salame Felino« og/eller »Salame tipo Felino« (
9
). Producenten fremstiller denne salami i Modena (ligeledes beliggende i Regione Emilia Romanga ca. 50 km fra Felino) og har gjort det siden omkring 1970.
19.
Den 16. maj 2006 pålagde Regione Emilia Romanga GSI en administrativ bøde for anvendelse af betegnelsen »Salame tipo Felino« på dens mærkning på en måde, der kunne vildlede forbrugerne. Regione Emilia Romanga mente, at GSI havde tilsidesat artikel 2 i lovdekret nr. 109/92, som gennemførte artikel 2 i direktiv 2000/13 i Italiens lovgivning.
20.
På det tidspunkt, da bøden blev pålagt, var betegnelsen »Salame Felino« ikke registreret hverken som BOB eller som BGB. Ifølge forelæggelsesafgørelsen var der, på opfordring af Associazione per la Tutela del Salame Felino (foreningen til beskyttelse af Felino-salami, »APTSF«) og Associazione delle Industrie delle Carni (kødindustriens sammenslutning, »ASSICA«), indgivet ansøgning om anerkendelse af »Salame Felino« som BGB i henhold til forordning nr. 2081/92. Imidlertid havde denne dog, på tidspunktet for forelæggelsen, ikke ført til en registrering af betegnelsen.
21.
GSI henvendte sig til Tribunale Civile di Modena og anmodede om en afgørelse, der omstødte den administrative bøde på det grundlag, at betegnelsen »Salame Felino« var en artsbetegnelse og havde været anvendt i et antal år og i god tro uden for Felino kommune, og uden at den krænkede et fællesmærke. Tribunale Civile besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»1)
Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning (EF) nr. 510/06), læst i sammenhæng med artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EF) fortolkes således, at betegnelsen af et levnedsmiddel indeholdende geografiske henvisninger, for hvilken der på nationalt plan foreligger en »afvisning« eller i hvert fald en blokering af en ansøgning til Kommissionen om at foretage registrering som BOB eller BGB i de nævnte forordningers betydning, anses for en artsbetegnelse i det mindste for hele den periode, i hvilken virkningerne af den omtalte »afvisning« eller blokering består?
2)
Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning (EF) nr. 510/06), læst i sammenhæng med artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EF), fortolkes således, at betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, men som ikke er registreret som BOB elle BGB i de nævnte forordningers betydning, retsmæssigt kan anvendes på det europæiske marked af producenter, der i god tro og konsekvent i længere tid har anvendt betegnelsen inden ikrafttrædelsen af forordning (EF) nr. 2081/92 (nu forordning (EF) nr. 510/06) og i perioden efter ikrafttrædelsen?
3)
Skal artikel 15, stk. 2, i direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker fortolkes således, at et retssubjekt, der er indehaver af et fællesmærke for et levnedsmiddel, indeholdende en geografisk henvisning, ikke lovligt kan hindre producenterne af et produkt med de samme egenskaber i at betegne dette med en betegnelse svarende til den, der er indeholdt i fællesmærket, når de nævnte producenter har anvendt betegnelsen i god tro og konsekvent i et tidsrum, der ligger meget langt forud for tidspunktet for registrering af det nævnte fællesmærke?«
22.
GSI, Regione Emilia Romanga, APTSF, den græske og den italienske regering samt Kommissionen indgav skriftlige indlæg og afgav derefter mundtlige indlæg.
Indledende bemærkninger
23.
Den bøde, der er pålagt GSI, vedrører tilsidesættelse af artikel 2 i lovdekret nr. 109/92. Den vurdering, den nationale domstol skal foretage, er således ligetil: hvorvidt GSI har vildledt forbrugerne ved at anvende betegnelsen »Salame tipo Felino« i virksomhedens mærkning. Tribunale di Modena har anmodet Domstolen om at fastslå, hvilken virkning flere faktorer vil have på denne vurdering.
24.
En af disse faktorer er selve betegnelsens værdi. Med det første præjudicielle spørgsmål ønskes der en afklaring af, hvornår og af hvilke grunde en betegnelse kan anses for at være en artsbetegnelse. Svaret på dette spørgsmål nødvendiggør alene en undersøgelse af registreringsordningen foreskrevet i forordning nr. 2081/92. Når der imidlertid henses til omstændighederne i tvisten ved den forelæggende ret, er det også nødvendigt for Domstolen at undersøge den virkning, som en afgørelse om, at betegnelsen er en artsbetegnelse, vil få på den nationale domstols bedømmelse vedrørende anvendelse af denne betegnelse på en mærkning.
25.
Dette kræver, at Domstolen klart anfører, på hvilken måde forordning nr. 2081/92 indgår i et samspil med direktiv 2000/13. Jeg vil komme tilbage til dette i mit svar på det andet spørgsmål, inden det overvejes, hvilken virkning en virksomheds gode tro samt længden af den periode, hvor betegnelsen er blevet anvendt, kan have på rettens vurdering af en angiveligt vildledende mærkning.
Det første spørgsmål
26.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret afklaret, hvorvidt en geografisk betegnelse, for hvilken der foreligger en afvisning eller i hvert fald en blokering af en ansøgning om at foretage registrering som BOB eller BGB, anses for en artsbetegnelse i det mindste for hele den periode, i hvilken virkningerne af den omtalte afvisning eller blokering består.
Formaliteten
27.
Der er to forskellige formalitetsindsigelser.
28.
For det første har APTSF og den italiensk regering bestridt de fakta, på hvilke spørgsmålet er baseret. Den italienske regering har gjort gældende, at der ikke har været en afvisning eller en blokering i registreringsprocessen. APTSF har gjort gældende, at ansøgningen om registrering af betegnelsen nu alene mangler at gennemgå formaliteten med offentliggørelse.
29.
Ingen af disse anbringender kan accepteres som grundlag for at afvise det første spørgsmål.
30.
Artikel 234 EF er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder henhører under de nationale retters kompetence, mens Domstolens opgave er at vejlede om fortolkningen af fællesskabsretten. Domstolen skal derfor som grundlag for sin afgørelse i en præjudiciel sag henholde sig til de faktiske omstændigheder, sådan som de er beskrevet af den nationale ret i forelæggelseskendelsen (
10
).
31.
Forelæggelseskendelsen gør det klart, at på det sagsrelevante tidspunkt verserede ansøgningen efter forordning nr. 2081/92, og betegnelsen »Salame Felino« var ikke registreret. Hvad årsagerne til dette var, eller kan have været, har slet ingen betydning for analysen af de præjudicielle spørgsmål.
32.
For det andet har den italienske regering og Kommissionen gjort gældende, at det første spørgsmål ikke kan realitetsbehandles, idet det hviler på den fejlagtige antagelse, at anvendelsesområdet for artikel 2 i direktiv 2000/13 kan begrænses af forordningen. I øvrigt er det efter Kommissionens opfattelse unødvendigt for sagens udfald ved den nationale ret først at komme ind på, hvorvidt en betegnelse er en artsbetegnelse, mens registreringsprocessen i henhold til forordning nr. 2081/92 foregår. Kommissionen er af den opfattelse, at den nationale ret skal træffe afgørelse i den verserende sag alene ved anvendelse af de nationale bestemmelser, hvorved direktiv 2000/13 gennemføres.
33.
Selv om Kommissionens argumenter er relevante, er det meget sandsynligt, at registreringen af en betegnelse (eller dens klassificering som en artsbetegnelse) i henhold til forordning nr. 2081/92, uden at begrænse anvendelsesområdet for artikel 2 i direktiv 2000/13, vil påvirke en domstols afgørelse af, hvorvidt en mærkning, hvori betegnelsen anvendes, er vildledende i direktiv 2000/13’s forstand. Svaret på det første spørgsmål er således et indledende skridt, der kan blive nødvendigt for det korrekte svar på det andet spørgsmål.
34.
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det første spørgsmål.
Realiteten
35.
Forordning nr. 2081/92 indfører en ordning for, hvorledes en betegnelse, der angiver oprindelsen af et produkt, kan blive registreret på en liste over beskyttede betegnelser på fællesskabsniveau. Kommissionen vurderer, hvorvidt betegnelsen kan tildeles denne beskyttelse. I henhold til artikel 3, stk. 1, kan Kommissionen afslå at registrere en betegnelse med henvisning til bl.a., at den finder, at betegnelsen er en artsbetegnelse.
36.
Medmindre og indtil Kommissionen afslår en ansøgning specifikt på det grundlag, kan det således ikke antages, at betegnelsen er blevet anset for at være en artsbetegnelse i henhold til forordningen.
37.
Ej heller er der grundlag for at antage, at en geografisk betegnelse er en artsbetegnelse, indtil den er blevet fastslået ikke at være det. I mange tilfælde vil en sådan betegnelse være rent oplysende. I visse tilfælde vil den have ret til beskyttelse i henhold til forordningen. Der er imidlertid intet i det for Domstolen fremlagte materiale, der viser, at det er den sædvanlige udvikling for en geografisk betegnelse at blive en artsbetegnelse for et levnedsmiddel.
38.
Følgelig, og i modsætning til GSI’s indlæg, kan en national domstol ikke antage, at så længe en betegnelse er ved at gennemgå registreringsprocessen, er den en artsbetegnelse, medmindre og indtil Kommissionen beslutter det således.
39.
Ligeledes kan det heller ikke antages, at betegnelsen ikke er en artsbetegnelse i henhold til forordningen, før Kommissionen har udtalt sig (
11
).
40.
Den forlæggende ret må her afgøre, hvorvidt GSI’s anvendelse af den anfægtede betegnelse virkelig vildleder køberne i henhold til artikel 2, stk. 1, i direktiv 2000/13. Det kan i afgørelsen af dette spørgsmål, i fravær af en endelig vurdering fra Kommissionen i henhold til forordning nr. 2081/92, være nødvendigt for den forelæggende ret at tage betegnelsens karakteristika, som også vil indgå i Kommissionens overvejelser i fastlæggelsen af, om betegnelsen fortjener beskyttelse eller er en artsbetegnelse i henhold til forordningen, i betragtning. I det øjemed kan den tage hensyn til Domstolens retspraksis vedrørende forordningen.
41.
Domstolen har taget udgangspunkt i definitionen i artikel 3, stk. 1, om, at et levnedsmiddels betegnelse er en artsbetegnelse, når denne betegnelse (selv om den henviser til det sted eller område, hvor levnedsmidlet først blev fremstillet eller markedsført) er blevet fællesbetegnelsen for det levnedsmiddel (
12
). Domstolen har fastslået, at beslutningen om, hvorvidt en betegnelse er en artsbetegnelse, skal træffes ved at undersøge bl.a. de faktiske forhold i den medlemsstat, hvor navnet har sin oprindelse, og i forbrugsområderne, situationen i andre medlemsstater, såvel som de relevante nationale retsforskrifter eller EF-retsforskrifter (
13
).
42.
I lyset af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen for så vidt angår besvarelsen af det første spørgsmål fra den forelæggende ret fastslår, at en betegnelse ikke kan antages at være en artsbetegnelse i henhold til forordningen, indtil en ansøgning om beskyttelse af betegnelsen er blevet afvist af Kommissionen med den begrundelse, at betegnelsen er blevet en artsbetegnelse.
Det andet spørgsmål
43.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret afklaret, hvorvidt betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, men som ikke er registreret som BOB elle BGB, retmæssigt kan anvendes af producenter, der i god tro og vedvarende i længere tid har anvendt betegnelsen inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2081/92.
Sagens formalitet
44.
APTSF gør gældende, at det andet spørgsmål ikke kan realitetsbehandles, fordi det hviler på en faktisk urigtig antagelse. Af de i punkt 30 anførte grunde bør dette argument afvises.
45.
Den italienske regering gør gældende, at det andet spørgsmål ikke kan realitetsbehandles, fordi hverken fællesskabsbestemmelser eller nationale bestemmelser tager hensyn til god tro i vurdering af mærkning. Dette er et realitetsanbringende. Jeg vil derfor undersøge det, når jeg behandler realiteten af det andet spørgsmål.
Realiteten
Forbindelsen mellem direktiv 2000/13 og forordning nr. 2081/92
46.
Direktiv 2000/13 og forordning nr. 2081/92 opererer på forskellige niveauer og er fra fællesskabslovgivers side bestemt til at opnå forskellige mål.
47.
Direktiv 2000/13 foretager harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af levnedsmidler og bidrager dermed til et velfungerende indre marked. Som bemærket i forordningens sjette betragtning, bør alle regler vedrørende mærkning af levnedsmidler først og fremmest opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne. Som den italienske regering med rette bemærker, forpligter direktiv 2000/13 for at opfylde dette krav producenterne til at sørge for tilstrækkelige oplysninger på mærkningen, for at gøre det det muligt for forbrugerne at foretage deres valg med fuldt kendskab til produktet. Dette omfatter at sørge for oplysninger om produktets eksakte art og beskaffenhed, inklusive oprindelse eller herkomst.
48.
I modsætning hertil er forordningens formål mere mangesidigt. Det hviler på den antagelse, at fremme af salget af produkter med visse kendetegn kan være af væsentlig betydning for landdistrikterne i og med, at landbrugernes indkomst forøges (
14
), og at forbrugernes ønske om specifikke kvalitetsprodukter bl.a. giver sig udslag i større og større efterspørgsel efter landbrugsprodukter og levnedsmidler af en bestemt geografisk oprindelse (
15
). Forordningen fremmer tilvejebringelsen af en klar og kortfattet vareinformation med præcise oplysninger om produkternes oprindelse, for at gøre det muligt for forbrugerne bedre at kunne foretage deres valg (
16
), ved hjælp af særlige supplerende bestemmelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler fra et afgrænset område (
17
). For at gøre dette, fastlægger forordningen en ramme af fællesskabsretlige bestemmelser, der fastlægger en mere ensartet beskyttelse af oprindelsesbetegnelse og geografiske betegnelser, og som dermed vil sikre lige konkurrencevilkår for producenterne og styrke produkternes værdi for forbrugerne (
18
). Selv om beskyttelsen af geografiske betegnelser uden tvivl påvirker forbrugernes valg, er forordningens formål således bredere end blot at sikre forbrugerbeskyttelse.
49.
På trods af disse forskellige formål og anvendelsesområder kan anvendelsen af geografiske betegnelser på mærkningen af levnedsmidler falde inden for anvendelsesområdet for både forordningen og direktiv 2000/13. Der er tre særskilte situationer, hvor dette kan være tilfældet: for det første situationer, hvor betegnelsen anvendt på et levnedsmiddels mærkning er blevet vurderet af Kommissionen og registreret i henhold til forordningen; for det andet situationer, hvor betegnelsen er blevet vurderet som værende en artsbetegnelse; og for det tredje situationer, hvor der endnu ikke foreligger en vurdering i henhold til forordningen. Denne anmodning vedrører kun den tredje situation. Imidlertid vil jeg, for fuldstændighedens skyld, først komme kort ind på de to andre situationer.
— En registreret betegnelse
50.
Når en betegnelse er blevet vurderet af Kommissionen og placeret i det register, der er oprettet ved forordningen, kan anvendelsen af denne betegnelse begrænses.
51.
Såfremt en sådan betegnelse bliver anvendt, når betingelserne for dens anvendelse ikke er opfyldt, eller på en måde, der er i strid med forordningens artikel 13, stk. 1, vil en sådan anvendelse ligeledes kunne »være af en sådan art, at den vildleder køberen især med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, og især dets […] oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet kommer fra«, i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 2000/13.
— En artsbetegnelse
52.
Som Kommissionen korrekt gør gældende i dens bemærkninger vedrørende sagens formalitet, er en national ret ikke, når en betegnelse er blevet vurderet som værende en artsbetegnelse i henhold til forordningen, dermed tvunget til at se bort fra, hvorvidt anvendelsen af betegnelsen på et levnedsmiddels mærkning er vildledende i henhold til de regler, der er fastsat i direktiv 2000/13.
53.
GSI gør gældende, at når en betegnelse er fundet at være en artsbetegnelse, er den ikke berettiget til beskyttelse i henhold til ordningen i forordningen. Dette er ganske vist rigtigt, men jeg kan ikke være enig med den udlægning, som GSI prøver at foretage, nemlig at anvendelsen af en sådan betegnelse på en mærkning ikke vil kunne anses for vildledende i henhold til direktiv 2000/13.
54.
Tværtimod synes det klart, at der er tilfælde, hvor en forbruger virkelig kan blive vildledt ved anvendelsen af en artsbetegnelse på mærkningen af et produkt (f.eks. kan man forestille sig et levnedsmiddel, der var mærket med en artsbetegnelse, men som ikke indeholdt nogen som helst af de karakteristika, der efter forbrugerens opfattelse er forbundet med den pågældende betegnelse).
55.
Det følger således, at såfremt en betegnelse er fundet at være en artsbetegnelse, kan en national ret alligevel vurdere, hvorvidt mærkningen på det særlige levnedsmiddel er vildledende i henhold til artikel 2 i direktiv 2000/13.
56.
I den forbindelse skal den nationale ret være opmærksom på det faktum, at Kommissionens beslutning om, at betegnelsen er en artsbetegnelse, er baseret på en vurdering af betegnelsens karakteristika. Det følger således, at disse karakteristika og Kommissionens efterfølgende beslutning om, at betegnelsen er en artsbetegnelse, vil være væsentlige faktorer, som en national ret skal tage i betragtning, når det vurderes, om forbrugeren er vildledt eller ej af anvendelsen af betegnelsen på mærkningen af et levnedsmiddel (
19
).
— En ikke vurderet betegnelse
57.
Som jeg har tilkendegivet i mit svar på det første spørgsmål, kan betegnelsen, når den ikke er blevet vurderet af Kommissionen, ikke antages at være generisk i henhold til forordning nr. 2081/92.
58.
På den anden side er en betegnelse, der er blevet forelagt Kommissionen til vurdering, indtil Kommissionen træffer sin afgørelse, ikke beskyttet i henhold til forordningen, medmindre medlemsstaten vælger at anvende den mulighed, der gives i artikel 5, stk. 5, for midlertidigt at indrømme betegnelsen beskyttelse.
59.
I fraværet af en midlertidig indrømmelse af beskyttelse af betegnelsen er det tilstrækkeligt, at den nationale ret vurderer, hvorvidt anvendelsen af betegnelsen på mærkningen er vildledende, i henhold til de nationale gennemførelsesbestemmelser til artikel 2 i direktiv 2000/13.
60.
Disse bestemmelser skal imidlertid ikke anvendes som grundlag for etablering af et parallelt system til beskyttelse af en uregistreret geografisk betegnelse. Selv om nationale domstole i den foreliggende sag finder, at betegnelsen »Salame Felino« opfylder betingelserne for registrering fastsat i forordningen (
20
), må disse domstole vurdere dens anvendelse alene på grundlag af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 2 i direktiv 2000/13.
61.
Således skal den nationale ret ganske enkelt afgøre spørgsmålet om, hvorvidt den mærkning, der er anvendt på den af GSI producerede salamipølse, kan vildlede den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede italienske forbruger (
21
).
62.
Ved afgørelsen af dette spørgsmål bør den nationale ret spørge sig selv, hvorvidt forbrugeren kan blive vildledt for så vidt angår produktets oprindelse. Den skal gøre dette ved at overveje sammenhængen mellem selve produktet og det geografiske område, der er antydet ved betegnelsen. I henhold til artikel 2 i direktiv 2000/13 kan en mærkning, der anvender en betegnelse, der henleder tankerne på eller antyder oprindelse, måske anses for vildledende, såfremt produktet udelukkende er produceret et andet sted og ikke har nogen forbindelse til det antydede geografiske område på noget tidspunkt i fremstillingsprocessen.
63.
Den nationale ret skal også tage hensyn til, hvorvidt forbrugeren kan blive vildledt for så vidt angår en anden egenskab ved produktet. Herved skal retten vurdere, hvorvidt betegnelsen, som den fremgår på mærkningen, er særegen for en region, eller om den er blevet en general betegnelse, der benyttes til at angive et produkt med særlige karakteristika (
22
). I forbindelse med denne vurdering vil det være korrekt af den nationale ret at tage hensyn til bemærkninger og betragtninger af samme art som dem, der vil blive fremlagt for Kommissionen i en ansøgning om beskyttelse i henhold til forordningen eller i en indsigelse mod en sådan ansøgning.
64.
Hvad angår mærkningens ordlyd kan anvendelsen af ordet »type« udgøre et indicium for, at betegnelsen anvendes til at udtrykke et produkts karakteristika snarere end dets oprindelse. Som Kommissionen imidlertid med rette gør gældende, sikrer anvendelsen af dette ord ikke, at mærkningen ikke vil kunne vildlede køberen.
65.
Den nationale ret skal også tage hensyn til udformningen af emballagen, især placeringen og størrelsen af en geografisk betegnelse og af beskrivelsen af fremstillingsstedet (
23
). Artikel 3, stk. 1, nr. 8, i direktiv 2000/13 fastsætter, at det, med forbehold af de undtagelser, der er fastsat i samme direktiv, er obligatorisk, at der på mærkning af levnedsmidler findes en angivelse af, hvor levnedsmidlet har oprindelse eller kommer fra, i de tilfælde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugeren med hensyn til levnedsmidlets virkelige oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet egentlig kommer fra. I praksis må dette betyde, at mærkningen — selv hvis den geografiske betegnelse har til formål at promovere et levnedsmiddels karakteristika — skal »fortælle hele sandheden« for ikke at vildlede den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede forbruger.
Relevansen af god tro og varigheden af anvendelsen
66.
Direktiv 2000/13 nævner hverken god tro eller varighed af anvendelse. Især fremgår det ikke, at anvendelse af en betegnelse i god tro eller i en længere og ubrudt periode kan udgøre et forsvar mod en beskyldning om vildledende mærkning.
67.
De nationale domstole er forpligtet til at vurdere påståede tilsidesættelser af den nationale lovgivning til gennemførelse af artikel 2 i direktiv 2000/13 ud fra det indtryk, som anvendelsen af en betegnelse på mærkningen af et levnedsmiddel giver til den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede forbruger.
68.
Det forekommer mig logisk, at hvis en særlig faktor kan ændre forventningerne fra den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede forbruger (som Italien fremhæver), vil det være fuldt ud rimeligt for en national ret at tage den faktor i betragtning i dens vurdering af, hvorvidt et levnedsmiddels mærkning kan vildlede en forbruger.
69.
Varigheden af den periode, hvor en betegnelse har været anvendt, er en objektiv faktor, som kan have indvirkning på forventningerne hos en fornuftig forbruger. Derimod kan jeg ikke se, hvordan den (subjektive) gode tro hos en producent eller forhandler kan påvirke det (objektive) indtryk formidlet til forbrugeren ved anvendelse af en geografisk betegnelse på en mærkning.
70.
Derfor foreslår jeg, at Domstolen for så vidt angår besvarelsen af det andet spørgsmål fra den forelæggende ret fastslår, at betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, men som ikke er registreret som BOB elle BGB, retmæssigt kan anvendes, forudsat at betegnelsen ikke anvendes på en måde, der sandsynligvis vil vildlede den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede gennemsnitsforbruger. Ved vurderingen af, hvorvidt dette er tilfældet, kan de nationale retsinstanser tage hensyn til varigheden af den periode, gennem hvilken betegnelsen har været anvendt. Den gode tro (eller mangel herpå) hos en producent er imidlertid irrelevant.
Det tredje spørgsmål
Formaliteten
71.
Den italienske regering gør gældende, at det tredje spørgsmål ikke kan realitetsbehandles, idet sagen ved den nationale ret ikke omhandler fællesmærker. Regione Emilia Romanga hverken ejer mærket eller påstår, at GSI har krænket det. Endvidere angav den italienske regering under retsmødet, at den forelæggende ret alene har rejst det spørgsmål, om GSI’s mærkning sandsynligvis ville vildlede forbrugeren, og uanset APTSF’s intervention var en påstand om, at et fællesmærke var blevet krænket, ikke en del af sagen ved den nationale ret.
72.
Domstolen kan afslå at besvare et præjudicielt spørgsmål, såfremt det savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (
24
). Det tredje spørgsmål er, hvorvidt direktiv 89/104 på anden måde kan hindre GSI i at anvende betegnelsen »Salame Felino«. Imidlertid var den administrative bøde, der er anfægtet i hovedsagen, baseret udelukkende på en påstået tilsidesættelse af den nationale bestemmelse til gennemførelse af artikel 2 i direktiv 2000/13.
73.
Selv om det ved pålæggelsen af den administrative bøde blev anført, at »Salame Felino« er et registreret mærke, skete dette som et led i at påvise, at GSI’s anvendelse af »Salame tipo Felino« kunne vildlede forbrugerne. Ligeledes henviste GSI til anvendelsen i god tro af betegnelsen »Salame Felino« af handlende uden for Felino kommune i forbindelse med et fællesmærke som en del af argumentet om, at anvendelsen af betegnelsen på mærkningen ikke vildledte forbrugere.
74.
Det forhold, at det ikke er gjort gældende, at der har været en krænkelse af et fællesmærke (
25
), tyder på, at spørgsmålet om, hvorvidt en ejer af et fællesmærke kan modsætte sig anvendelsen i god tro af en betegnelse svarende til den, som findes i fællesmærket, er irrelevant for det centrale spørgsmål ved den nationale ret, nemlig hvornår en virksomheds anvendelse af en geografisk betegnelse på mærkningen af dets produkter kan føre til, at der opstår vildledning af forbrugerne.
75.
Det tredje spørgsmål kan derfor ikke realitetsbehandles.
Forslag til afgørelse
76.
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare de to første præjudicielle spørgsmål fra Tribunale Civile di Modena på følgende måde:
»1)
Artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14. juli 1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 510/06) skal fortolkes således, at betegnelsen for et levnedsmiddel, der indeholder en geografisk henvisning, for hvilken en ansøgning er indgivet om registrering som en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse i de nævnte forordningers forstand, ikke kan antages at være en artsbetegnelse, medmindre og indtil ansøgningen er blevet afvist af Kommissionen med den begrundelse, at betegnelsen er blevet en artsbetegnelse.
2)
De samme bestemmelser læst i sammenhæng med artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler skal fortolkes således, at betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, men som ikke er registreret som en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse i de nævnte forordningers forstand, retsmæssigt kan anvendes, forudsat at betegnelsen ikke anvendes på en måde, der sandsynligvis vil vildlede den almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede gennemsnitsforbruger. Ved vurderingen af, hvorvidt dette er tilfældet, kan de nationale retsinstanser tage hensyn til varigheden af den periode, gennem hvilken betegnelsen har været anvendt. Den gode tro (eller mangel herpå) hos en producent er imidlertid irrelevant.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – EFT L 208, s. 1 (herefter »forordning nr. 2081/92« eller »forordningen«).
(
3
) – EFT 2000 L 109, s. 29 (herefter »direktiv 2000/13«). Dette direktiv erstatter Rådets direktiv 79/112/EØF af 18.12.1978 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 33, s. 1) (herefter »direktiv 79/112«).
(
4
) – EFT 1989 L 40, s. 1 (herefter »direktiv 89/104«). Dette direktiv blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22.10.2008 om indbyrdes harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT L 299, s. 25), men var gældende, da de faktiske omstændigheder i sagen ved den nationale ret opstod.
(
5
) – Denne forordning blev med virkning fra den 31.3.2006 erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 510/2006 af 20.3.2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 93, s. 12). Den tidligere forordnings artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, er nu gengivet i den sidstnævnte forordning som henholdsvis artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2. Hverken disse bestemmelser eller de andre erstattede bestemmelser, som jeg citerer, er ændret på en måde, der kan påvirke løsningen af det præjudicielle spørgsmål. Selv om den omstridte bøde (se nedenfor, punkt 21) blev idømt, efter at sidstnævnte forordning trådte i kraft, fandt den påståede tilsidesættelse sted i 2002. Derfor henviser jeg til bestemmelserne i den tidligere forordning, og mine kommentarer gælder tilsvarende den sidstnævnte.
(
6
) – Som fremhævet i niende betragtning i forordningens præambel.
(
7
) – Første betragtning til direktiv 2000/13 fastslår, at dette direktiv blev affattet med det formål at kodificere ændringerne til direktiv 79/112. Direktiv 2000/13 er efterfølgende blevet fortolket på dette grundlag (jf. f.eks. punkt 53 i forslag til afgørelse fra generaladvokat Stix-Hackl fremsat den 12.9.2006 i sag C-315/05, dom af 23.11.2006, Lidl Italia, Sml. I, s. 11181).
(
8
) – De første tre afsnit. Det andet og tredje afsnit er ændret ved forordning nr. 535/97 af 17.3.1997 (EFT L 83, s. 3).
(
9
) – Sidstnævnte kan oversættes til »salami af Felino-typen«.
(
10
) – Se senest dom af 8.5.2008, sag C-491/06, Danske Svineproducenter, Sml. I, s. 3339, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis.
(
11
) – Det faktum, at en medlemsstat, i henhold til forordningens artikel 5, stk. 5, når en ansøgning om beskyttelse af en betegnelse er blevet indgivet til Kommissionen af de relevante myndigheder i medlemsstaten, kan give midlertidig beskyttelse af betegnelsen inden for dens egne grænser, mens ansøgningen er under behandling, kan efter min mening ikke påvirke vurderingen hverken i den ene eller anden retning.
(
12
) – I punkt 133 i sit forslag til afgørelse af 10.5.2005 i de i forenede sager C-465/02 og C-466/02, dom af 25.10.2005, Tyskland og Danmark mod Kommissionen, Sml. I, s. 9115, udtaler generaladvokat Ruíz-Jarabo Colomer i forbindelse med en nyttig belysning af, hvad der forstås ved en artsbetegnelse, at artsbetegnelser er udtryk, der efterhånden er blevet almindelige betegnelser. Efter min mening sammenfatter denne definition præcist dette begreb.
(
13
) – Dommen i sagen Tyskland og Danmark mod Kommissionen, præmis 75-100, og dom af 26.2.2008, sag C-132/05, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 957, især præmis 53.
(
14
) – Anden betragtning til forordningen.
(
15
) – Tredje betragtning til forordningen.
(
16
) – Fjerde betragtning til forordningen.
(
17
) – Femte betragtning til forordningen.
(
18
) – Syvende betragtning til forordningen.
(
19
) – Se mere herom i punkt 60 ff.
(
20
) – APTSF henviste i dette henseende til et antal nationale afgørelser. En sådan afgørelse i henhold til forordningen skal imidlertid foretages af Kommissionen og Kommissionen alene.
(
21
) – Jf. dom af 6.7.1995, sag C-470/93, Mars, Sml. I, s. 1923, præmis 24, af 16.7.1998, sag C-210/96, Gut Springenheide og Tusky, Sml. I, s. 4657, præmis 31, og af 13.1.2000, sag C-220/98, Estée Lauder, Sml. I, s. 117, præmis 30. I punkt 54 i sit forslag til afgørelse fremsat den 11.12.2003 i sag C-239/02, Douwe Egberts, Sml. I, s. 7007, tilføjede generaladvokat Geelhoed, at dette forudsætter, at en forbruger, inden han (første gang) anskaffer sig et bestemt produkt, gør sig bekendt med de oplysninger, der fremgår af etiketten, og derudover er i stand til at vurdere disse informationer korrekt.
(
22
) – Medmindre den pågældende betegnelse er en rent geografisk oprindelsesbetegnelse og ikke har til hensigt at give oplysninger til forbrugeren for så vidt angår produktets karakteristika, jf. dom af 7.11.2000, sag C-312/98, Warsteiner Brauerei, Sml. I, s. 9187, præmis 44.
(
23
) – I den forbindelse forekommer det mig, at oplysninger, der angiver hvor en virksomheds hovedkvarter er beliggende, ikke nødvendigvis informerer forbrugerne om, hvor et produkt faktisk er blevet fremstillet.
(
24
) – Jf. dom af 19.4.2007, sag C-295/05, Asemfo, Sml. I, s. 2999, præmis 31.
(
25
) – Selv APTSF, som er ejer af to fællesmærker, gør gældende, at det end ikke er muligt, at man ved anvendelsen af en geografisk betegnelse kan krænke disse varemærker.