61993CJ0482_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 15. oktober 1992, indgaaet til Domstolen den 28. december 1993, har Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 stillet en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 25, stk. 2, artikel 35, stk. 3, og artikel 71, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter "forordning nr. 1408/71").
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en tvist mellem S.E. Klaus og Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (den nye almene erhvervssammenslutning) vedroerende udbetaling af kontantydelser ved sygdom.
3 Fra december 1985 til juli 1987 arbejdede S.E. Klaus, der er nederlandsk statsborger, som sygeplejerske i Nederlandene og var i kraft heraf forsikret i henhold til Ziektewet (den nederlandske lov om sygeforsikring for arbejdstagere, herefter "ZW"). Hun ophoerte med dette arbejde i juli 1987 paa grund af rygsmerter, hvorefter hendes forsikring i henhold til ZW ophoerte.
4 Efter i otte maaneder at have fulgt en uddannelse i "management" inden for turistbranchen flyttede hun i juni 1988 til Spanien for dér at arbejde som guide og public relations-medarbejder.
5 I december 1988 vendte hun tilbage til Nederlandene og havde forskellig beskaeftigelse i en kort periode.
6 Fra maj 1989 til oktober 1989 arbejdede S.E. Klaus paa ny som guide og public relations-medarbejder i Spanien. Hun vendte dernaest tilbage til Nederlandene og var fra den 20. oktober 1989 beskaeftiget som udsendt arbejdskraft hos Randstad Industrie BV. Det fremgaar af de nationale sagsakter, som er stillet til raadighed for Domstolen, at S.E. Klaus mellem det tidspunkt, da hendes virksomhed i Spanien ophoerte, og det tidspunkt, da hun begyndte sin beskaeftigelse som udsendt arbejdskraft, dvs. i nogle faa dage, ikke havde beskaeftigelse, men heller ikke ansoegte om ydelser ved arbejdsloeshed, hverken fra den kompetente spanske institution eller fra den kompetente nederlandske institution.
7 Det naevnte vikarbureau skaffede S.E. Klaus beskaeftigelse inden for catering i en virksomheds kantine i Nederlandene. Hun maatte imidlertid ophoere med dette arbejde den 7. november 1989 paa grund af rygsmerter.
8 Det fremgaar af en sagkyndig udtalelse af 16. september 1991, som er fremlagt under forberedelsen af hovedsagen, at S.E. Klaus paa grund af en skaevhed i rygsoejlen allerede var ude af stand til at udfoere sit arbejde den 20. oktober 1989, den dato da hendes forsikring i henhold til ZW igen traadte i kraft. Det er ligeledes oplyst, at S.E. Klaus' rygsmerter optraadte foerste gang i december 1986 og blev forvaerret under hendes arbejde i Spanien i 1989.
9 Ved skrivelse af 24. april 1990 meddelte Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging, som har til opgave at administrere sygesikringsordningen, S.E. Klaus, at den havde besluttet ikke at tildele hende ydelser ved sygdom i henhold til ZW fra den 7. november 1989, fordi hun paa det tidspunkt, da sygesikringen traadte i kraft, hvilket skete den 20. oktober 1989, allerede var uarbejdsdygtig.
10 ZW er grundlaget for den almindelige nederlandske sygesikringsordning. For at have ret til kontantydelser ved sygdom i henhold til denne lovgivning skal den paagaeldende vaere ude af stand til at udfoere sit arbejde (i almindelighed det arbejde, som den paagaeldende senest har udfoert) paa grund af sygdom (artikel 19). Under visse betingelser kan sygesikringens daekning fortsaettes efter forsikringsperiodens ophoer, som om den paagaeldende fortsat var forsikret, naar uarbejdsdygtigheden opstaar kort tid (en maaned eller, efter omstaendighederne, otte dage) efter forsikringens ophoer (artikel 46).
11 Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging kan helt eller delvis afslaa tildeling af en ydelse ved sygdom, naar uarbejdsdygtigheden allerede bestod paa det tidspunkt, da forsikringen traadte i kraft [ZW artikel 44, stk. 1, indledningen, og litra a), nr. 1]. Denne bestemmelse har til formaal at forhindre misbrug, da den nederlandske lovgivning om uarbejdsdygtighed ikke kraever en undersoegelse, som giver mulighed for at udelukke visse risici fra forsikringen, naar denne traeder i kraft.
12 Det er de sidstnaevnte bestemmelser, som Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging har henvist til som begrundelse for sit afslag af 24. april 1990 paa at tildele S.E. Klaus ydelser ved sygdom i henhold til ZW.
13 S.E. Klaus indbragte denne afgoerelse for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, som fandt, at der i forbindelse med sagens afgoerelse opstod spoergsmaal om fortolkningen af artikel 25, stk. 2, artikel 35, stk. 3, og artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
14 Artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 bestemmer: "En helt arbejdsloes arbejdstager, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), eller litra b) nr. ii), foerste punktum, har ret til natural- og kontantydelser [ved sygdom] efter lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat [og for dennes regning], som om han under sin seneste beskaeftigelse havde vaeret omfattet af denne lovgivning ...". Bestemmelsen omhandler helt arbejdsloese arbejdstagere, som under deres seneste beskaeftigelse boede i en anden medlemsstat end den kompetente stat.
15 Den forelaeggende ret udelukker herved ikke, at S.E. Klaus, kort foer hun paabegyndte sin seneste beskaeftigelse i Nederlandene, hvilket skete den 20. oktober 1989, i et vist antal dage befandt sig i den situation at vaere arbejdsloes arbejdstager (ikke graensearbejder) i Spanien, som har bevaret sin bopael i Nederlandene, og foelgelig var omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), foerste punktum, i forordning nr. 1408/71.
16 Desuden bestemmer artikel 35, stk. 3, i forordning nr. 1408/71: "Saafremt opnaaelse af ydelser [ved sygdom] efter en medlemsstats lovgivning er knyttet til betingelser vedroerende sygdommens aarsag, gaelder saadanne betingelser hverken for arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende eller familiemedlemmer, der er omfattet af denne forordning, uanset i hvilken medlemsstat de er bosat."
17 Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, har herefter besluttet at stille Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal artikel 35, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at denne bestemmelse under hensyn til EOEF-traktatens artikel 48 er til hinder for, at man i henhold til en national bestemmelse om risikobegraensning som ZW' s artikel 44, stk. 1, litra a), nr. 1, naegter at udbetale ydelser paa grund af sygdom til en arbejdstager, der (naesten) i forlaengelse af en periode, hvor han var omfattet af lovgivningen om ydelser ved sygdom, bliver forsikret i den EF-medlemsstat, hvis nationale lovgivning indeholder en ordning med risikobegraensning som den naevnte?
2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, gaelder denne fortolkning da ogsaa, naar den nedsaettelse af arbejdsevnen, der har foert til anvendelse af en national bestemmelse om risikobegraensning, er opstaaet under en forsikring mod de oekonomiske foelger af sygdom i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som denne bestemmelse om risikobegraensning ogsaa er en del af?
3) Goer det, naar henses til artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, nogen forskel for besvarelsen af det foerste spoergsmaal, om en arbejdstager, foer han arbejdede i den kompetente EF-medlemsstat, befandt sig i den situation, der omhandles i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), eller litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71?
4) Saafremt spoergsmaal 3) besvares bekraeftende, skal artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 da fortolkes saaledes, at der ved en arbejdstager som omhandlet i denne bestemmelse (ogsaa) skal forstaas en arbejdstager, der har opfyldt alle betingelser for anvendelse af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), eller litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71, skoent den kompetente institution i hans bopaelsland aldrig har udbetalt ham ydelser ved arbejdsloeshed i henhold til disse bestemmelser, fordi der aldrig er ansoegt om saadanne ydelser?"
18 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om artikel 35, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 gaelder for en lovgivning i en medlemsstat, som helt eller delvis udelukker udbetaling af ydelser ved sygdom, naar arbejdstageren allerede var uarbejdsdygtig paa det tidspunkt, da han blev tilsluttet ordningen i henhold til denne lovgivning.
19 Det er herved tilstraekkeligt at fastslaa, at forordningens artikel 35, stk. 3, omhandler det forhold, at en betingelse vedroerende lidelsens oprindelse i henhold til den kompetente stats lovgivning goeres gaeldende over for arbejdstageren eller et af hans familiemedlemmer. Derimod angaar den ikke det forhold, at den lovgivning, der finder anvendelse, som det er tilfaeldet i naervaerende sag, stiller som betingelse for ret til ydelser ved sygdom, at uarbejdsdygtigheden som saadan ikke allerede bestod paa det tidspunkt, da den paagaeldende blev tilsluttet ordningen.
20 Det foerste spoergsmaal skal foelgelig besvares benaegtende. Under disse omstaendigheder er det ikke noedvendigt at besvare det andet spoergsmaal. Da det imidlertid er noedvendigt at foretage en fortolkning af faellesskabsretten, som kan vaere til nytte for den nationale ret, skal yderligere anfoeres foelgende.
21 Ifoelge traktatens artikel 51 har Raadet til opgave at vedtage de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed. Bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 skal derfor fortolkes i lyset af dette formaal (se bl.a. dom af 9.8.1994, sag C-406/93, Reichling, Sml. I, s. 4061, praemis 21).
22 Blandt disse bestemmelser maa naevnes forordningens artikel 18, stk. 1, som lyder: "Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioder, skal i fornoedent omfang medregne forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, der gaelder for denne institution."
23 Som Kommissionen har anfoert, er denne bestemmelse til hinder for, at den kompetente institution i det foreliggende tilfaelde betragter det tidspunkt, hvor sikringen begyndte i henhold til den lovgivning, der gaelder for institutionen, som begyndelsestidspunkt for de forsikringsperioder, der skal tages i betragtning med henblik paa erhvervelse af ret til ydelser ved sygdom.
24 Heraf foelger, at naar den kompetente medlemsstats lovgivning stiller som betingelse for udbetaling af kontantydelser ved sygdom, at uarbejdsdygtigheden ikke allerede bestod paa det tidspunkt, da den paagaeldende blev tilsluttet ordningen, skal den kompetente institution i henhold til forordningens artikel 18, stk. 1, ogsaa tage hensyn til forsikringsperioder, som den sikrede har tilbagelagt i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, der gaelder for denne institution.
25 Ifoelge forelaeggelseskendelsen stilles det tredje og det fjerde spoergsmaal for det tilfaelde, at det maa antages, at sagsoegeren i nogle dage foer den 20. oktober 1989 har befundet sig i den situation, der omhandles i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), foerste punktum, i forordning nr. 1408/71.
26 Det er herved tilstraekkeligt at fastslaa, at bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 om arbejdsloese arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, navnlig bestemmelserne i artikel 71, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde, da S.E. Klaus ikke havde tilmeldt sig noget sted som arbejdssoegende.
27 Det tredje og det fjerde spoergsmaal kan dog forstaas saaledes, at de drejer sig om, hvorvidt en periode paa nogle dage mellem S.E. Klaus' tilbagevenden til sit hjemland og hendes genoptagelse i denne stat af loennet beskaeftigelse bevirker en afbrydelse af sammenhaengen i de forsikringsperioder, som kan tages i betragtning i henhold til faellesskabsreglerne om sammenlaegning.
28 I denne forbindelse bemaerkes, som generaladvokaten har anfoert i punkt 13 i sit forslag til afgoerelse, at den omstaendighed, at en vandrende arbejdstager ikke arbejder i en kort periode, i hvilken han er optaget af sin faktiske flytning fra en medlemsstat til en anden, hoerer til den normale udoevelse af retten til fri bevaegelighed.
29 Ydermere har repraesentanten for Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging under retsmoedet forklaret over for Domstolen, at saafremt hele S.E. Klaus' beskaeftigelsesperiode havde vaeret tilbagelagt i Nederlandene, ville denne afbrydelse ikke vaere blevet taget i betragtning som en begrundelse for at naegte den ansoegte ydelse.
30 Paa baggrund af samtlige de foregaaende betragtninger maa den forelaeggende rets spoergsmaal besvares med, at forordningens artikel 18, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at naar den anvendelige lovgivning i en medlemsstat stiller som betingelse for udbetaling af kontantydelser ved sygdom, at den sikredes uarbejdsdygtighed ikke allerede bestod paa det tidspunkt, da denne blev tilsluttet den ved lovgivningen oprettede ordning, skal den kompetente institution ogsaa tage hensyn til forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, der gaelder for denne institution. Den omstaendighed, at arbejdstageren, efter at vaere flyttet fra en medlemsstat til en anden, i en kort periode hverken har haft beskaeftigelse eller har vaeret registreret som arbejdssoegende paa den sidstnaevnte stats omraade, bevirker ikke en afbrydelse af sammenhaengen i de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt, og er ikke til hinder for at anvende af reglen om sammenlaegning i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, ved kendelse af 15. oktober 1992, for ret:
1) Artikel 35, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, gaelder ikke for en medlemsstats lovgivning, som helt eller delvis udelukker udbetaling af ydelser ved sygdom, naar arbejdstageren allerede var uarbejdsdygtig paa det tidspunkt, da han blev tilsluttet ordningen i henhold til denne lovgivning.
2) Artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at naar den anvendelige lovgivning i en medlemsstat stiller som betingelse for udbetaling af kontantydelser ved sygdom, at den sikredes uarbejdsdygtighed ikke allerede bestod paa det tidspunkt, da han blev tilsluttet ordningen i henhold til denne lovgivning, skal den kompetente institution ogsaa tage hensyn til forsikringsperioder, som den sikrede har tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, der gaelder for denne institution.
3) Den omstaendighed, at arbejdstageren, efter at vaere flyttet fra en medlemsstat til en anden, i en kort periode hverken har haft beskaeftigelse eller har vaeret registreret som arbejdssoegende paa den sidstnaevnte stats omraade, bevirker ikke en afbrydelse af sammenhaengen i de forsikringsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt, og er ikke til hinder for at anvende reglen om sammenlaegning i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.