62023CJ0417
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
18 decembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Egalitate de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică – Directiva 2000/43/CE – Noțiunile de «origine etnică», de «discriminare directă» și de «discriminare indirectă» – Reglementare națională care impune adoptarea unor planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în anumite zone rezidențiale – Identificarea acestor zone în funcție de proporția de «imigranți din țări neoccidentale și de descendenți ai acestora» – Justificare – Coeziune socială și integrare – Politica locativă – Articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la respectarea domiciliului – Proporționalitate”
În cauza C‑417/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca), prin decizia din 30 iunie 2023, primită de Curte la 6 iulie 2023, în procedurile
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge
împotriva
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
cu participarea:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
și
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
împotriva
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
cu participarea:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Blakrishnan Rajagopa,
CURTEA (Marea Cameră),
compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul T. von Danwitz, vicepreședinte, doamna K. Jürimäe, domnii C. Lycourgos și I. Jarukaitis, doamna M. L. Arastey Sahún (raportoare), doamna I. Ziemele, domnul J. Passer și doamna O. Spineanu‑Matei, președinți de cameră, și domnii S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias și Z. Csehi, judecători,
avocat general: doamna T. Ćapeta,
grefier: doamna C. Strömholm, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 septembrie 2024,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, de H. Qwist, advokat;
–
pentru XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ și RK, de P. A. Fokdal și E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater;
–
pentru MV, EH, LI, AQ și LO, de N.‑E. Hansen și M. Tarp, advokater;
–
pentru BL – Danmarks Almene Boliger, de K. Paludan și L. V. Thomsen, advokater;
–
pentru Institut for Menneskerettigheder, de M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen și M. Ventegodt, în calitate de agenți;
–
pentru FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume și FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal, de P. A. Fokdal și E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater;
–
pentru guvernul danez, de C. A.‑S. Maertens, în calitate de agent, asistată de R. Holdgaard și J. Pinborg, advokater;
–
pentru guvernul spaniol, de A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Carlin, F. Clotuche‑Duvieusart și M. C. Vang, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 13 februarie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO 2000, L 180, p. 22, Ediție specială, 20/vol. 1, p. 19).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul a cinci litigii, în primele patru litigii, între locatorul public Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (denumit în continuare „SAB”), pe de o parte, și cinci locatari ai unor locuințe publice de tip familial, pe de altă parte, iar în al cincilea litigiu, între unsprezece locatari ai unor locuințe publice de tip familial, pe de o parte, și Social-, Bolig- og l’ldreministeriet (Ministerul pentru Afaceri Sociale, Locuințe și Persoane Vârstnice, Danemarca), pe de altă parte, în legătură cu o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zonele rezidențiale caracterizate, printre altele, de faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” a depășit 50 %.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2000/43
3
Potrivit considerentelor (2)-(4), (9), (12), (13), (15), (16) și (28) ale Directivei 2000/43:
„(2)
În conformitate cu articolul 6 [TUE], Uniunea Europeană se bazează pe principiile libertății, democrației, respectării drepturilor omului și a libertăților fundamentale, precum și ale statului de drept, principii care sunt comune tuturor statelor membre și trebuie să respecte drepturile fundamentale, garantate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale[, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)], rezultate din tradițiile constituționale comune tuturor statelor membre, ca principii generale ale dreptului comunitar.
(3)
Dreptul la egalitate în fața legii și la protecție împotriva discriminării pentru toate persoanele constituie un drept universal recunoscut de Declarația Universală a Drepturilor Omului, de Convenția Organizației Națiunilor Unite privind eliminarea tuturor formelor de discriminare a femeilor, de Convenția internațională privind eliminarea tuturor formelor de discriminare rasială și de Convențiile Organizației Națiunilor Unite privind drepturile civile și politice și drepturile economice, sociale și culturale, precum și de [CEDO], semnate de toate statele membre.
(4)
Este important ca asemenea drepturi și libertăți fundamentale să fie respectate, inclusiv dreptul la libera asociere. Este important, de asemenea, în contextul accesului la bunuri și servicii și al furnizării de bunuri și servicii, să fie respectată protecția vieții private și de familie și tranzacțiile desfășurate în acest context.
[…]
(9)
Discriminarea bazată pe rasă sau origine etnică poate submina realizarea obiectivelor Tratatului [FUE], în special atingerea unui înalt nivel de ocupare a forței de muncă și de protecție socială, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea și solidaritatea economică și socială. Ea poate submina, de asemenea, obiectivul dezvoltării Uniunii Europene ca un spațiu al libertății, securității și justiției.
[…]
(12)
În vederea dezvoltării unor societăți democratice și tolerante, care să permită participarea tuturor persoanelor, fără deosebire de rasă sau origine etnică, acțiunile specifice privind discriminarea bazată pe rasă sau origine etnică trebuie să depășească accesul la activități desfășurate ca angajat sau ca persoană independentă și să acopere domenii precum educația, protecția socială, inclusiv securitatea socială și sănătatea, avantajele sociale și accesul la bunuri și servicii, precum și furnizarea acestora.
(13)
În acest scop, orice discriminare directă sau indirectă, bazată pe rasă sau origine etnică, în domeniile care fac obiectul prezentei directive, trebuie interzisă în întreaga Comunitate. Această interdicție a discriminării trebuie să se aplice și resortisanților unor terțe țări, dar nu acoperă diferențele de tratament bazate pe cetățenie și nu aduce atingere dispozițiilor care reglementează intrarea și șederea resortisanților din terțe țări și accesul lor la forța de muncă și ocupație.
[…]
(15)
Aprecierea elementelor din care se poate deduce dacă a avut loc o discriminare directă sau indirectă este sarcina autorității judiciare naționale sau a unei alte autorități naționale competente, în concordanță cu legislația internă și cu practicile naționale. Asemenea reglementări pot prevedea, îndeosebi, ca discriminarea indirectă să fie stabilită prin orice mijloace, inclusiv pe baza datelor statistice.
(16)
Este important ca toate persoanele fizice să fie protejate împotriva discriminării pe baza rasei sau originii etnice. […]
[…]
(28)
[…] obiectivul prezentei directive, și anume acela de a asigura în toate statele membre un înalt nivel comun de protecție împotriva discriminării, nu poate fi îndeplinit corespunzător de către statele membre […]”
4
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Scopul”, prevede:
„Scopul prezentei directive este de a stabili un cadru pentru combaterea discriminării pe baza rasei sau originii etnice, în vederea punerii în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament.”
5
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Conceptul de discriminare”, prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, principiul egalității de tratament înseamnă că nu se face o discriminare directă sau indirectă pe baza rasei sau originii etnice.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
se consideră că are loc o discriminare directă atunci când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât [este], a fost sau ar fi o altă persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza rasei sau originii etnice;
(b)
se consideră că are loc o discriminare indirectă atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră pune o persoană, de o anumită rasă sau origine etnică, într‑o situație specială dezavantajoasă, în comparație cu alte persoane, în afară de cazul în care acea dispoziție, criteriu sau practică se justifică obiectiv, printr‑un scop legitim și dacă mijloacele de atingere a acelui scop sunt corespunzătoare și necesare.
[…]”
6
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
[…]
(h)
accesul la bunuri și servicii și furnizarea acestora, la dispoziția publicului, inclusiv în ceea ce privește locuința.
(2)   Prezenta directivă nu se referă la diferența de tratament bazată pe cetățenie și nu aduce atingere dispozițiilor și condițiilor legate de intrarea și rezidența cetățenilor din terțe țări și a persoanelor apatride, pe teritoriul statelor membre, precum și la orice tratament care izvorăște din statutul legal al cetățenilor din terțe țări și al persoanelor apatride.”
7
Articolul 8 din Directiva 2000/43, intitulat „Sarcina probei”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre iau măsurile care sunt necesare, în conformitate cu sistemele lor judiciare, pentru ca, atunci când o persoană care se consideră nedreptățită prin nerespectarea principiului egalității de tratament prezintă, în fața unei autorități sau a altei instanțe judecătorești competente, fapte pe baza cărora se poate prezuma că a avut loc o discriminare directă sau indirectă, pârâtul să fie obligat să dovedească faptul că nu a avut loc o încălcare a principiului egalității de tratament.”
Directiva 2006/123/CE
8
Considerentul (27) al Directivei 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50) enunță:
„Nu ar trebui să intre sub incidența prezentei directive acele servicii sociale în sectorul locuințelor, al îngrijirii copiilor și al ajutorului acordat familiilor și persoanelor aflate în stare de nevoie, care sunt prestate de către stat la nivel național, regional sau local prin prestatori mandatați de către stat sau prin asociații de caritate recunoscute de către stat ca având drept obiectiv acordarea de sprijin pentru persoanele care se află permanent sau temporar într‑o stare de nevoie din cauza venitului lor familial insuficient sau a lipsei totale sau parțiale de independență și care riscă să fie marginalizate. Aceste servicii sunt esențiale pentru a garanta dreptul fundamental la demnitate și integritate umană și sunt o manifestare a principiilor coeziunii sociale și solidarității și nu ar trebui să fie afectate de prezenta directivă.”
9
Potrivit articolului 2 alineatele (1) și (2) din această directivă:
„(1)   Prezenta directivă se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru.
[…]
(2)   Prezenta directivă nu se aplică pentru următoarele activități:
[…]
(j)
servicii sociale cu privire la locuințele sociale […]
[…]”
10
Articolul 4 punctul 1 din directiva menționată prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«serviciu» înseamnă orice activitate economică independentă, prestată în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, menționată la articolul [57 TFUE].”
Dreptul danez
11
Articolul 27 alineatul (4) din lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) [Decretul de codificare nr. 1877 privind printre altele locuințele publice (Legea privind locuințele publice)] din 27 septembrie 2021 (denumită în continuare „Legea privind locuințele publice”) prevede:
„Pentru locuințele situate într‑o zonă de transformare, în sensul articolului 61a alineatul (4), ministrul aprobă cesiunea, cu condiția să fie reziliate […] contractele de închiriere încheiate cu locatarii care nu îndeplinesc criteriile stabilite de consiliul municipal în temeiul articolului 27c alineatul (1).”
12
Articolul 27c din această lege prevede:
„1.   Consiliul municipal stabilește criterii pentru închirierea unor fonduri locative situate într‑o zonă rezidențială vulnerabilă, în sensul articolului 61a alineatul (1), cesionate unor cumpărători privați. Criteriile avute în vedere în prima teză sunt adoptate de consiliul municipal cel târziu la momentul aprobării cesiunii și sunt valabile timp de 10 ani de la data intrării în posesia fondului locativ vizat. Criteriile adoptate în conformitate cu prima teză se aplică de asemenea noilor locuințe de închiriat construite pe fondul locativ.
[…]
3.   În cazul în care un bun locativ este închiriat cu încălcarea criteriilor menționate, consiliul municipal impune locatorului obligația de a rezilia contractul de închiriere.”
13
Articolul 61a din legea menționată prevede:
„1.   O zonă rezidențială vulnerabilă este o zonă care îndeplinește cel puțin două dintre următoarele criterii:
1)
Proporția rezidenților cu vârsta cuprinsă între 18 și 64 de ani care nu au nicio legătură cu piața muncii sau nu urmează nicio formă de educație este mai mare de 40 %, calculată ca medie a ultimilor doi ani.
2)
Proporția rezidenților condamnați pentru infracțiuni prevăzute de Codul penal, de Legea privind armele sau de Legea privind drogurile este de cel puțin trei ori mai mare decât media națională, calculată ca medie a ultimilor doi ani.
3)
Proporția rezidenților cu vârsta cuprinsă între 30 și 59 de ani care nu au decât studii primare depășește 60 %.
4)
Venitul mediu brut al contribuabililor cu vârsta cuprinsă între 15 și 64 de ani din zona respectivă, cu excepția celor care doresc să urmeze o formă de educație, este mai mic de 55 % din venitul mediu brut al aceluiași grup de contribuabili din regiune.
2.   O societate paralelă este definită ca fiind o zonă rezidențială în care proporția de imigranți din țări neoccidentale și de descendenți ai acestora depășește 50 % și în care sunt îndeplinite cel puțin două dintre criteriile enumerate la alineatul (1).
[…]
4.   Prin zonă de transformare se înțelege o zonă rezidențială care a îndeplinit condițiile menționate la alineatul (2) în ultimii cinci ani.
5.   [Indenrigs- og boligministeren (ministrul afacerilor interne și locuințelor, Danemarca)] publică în fiecare an la 1 decembrie [lista] zonelor care îndeplinesc condițiile prevăzute la alineatele 1, 2 și 4, precum și la articolul 61b.”
14
Articolul 168a alineatele 1 și 2 din aceeași lege prevede:
„1.   Locatorul public și consiliul municipal pregătesc împreună un plan de dezvoltare pentru o zonă de transformare, în sensul articolului 61a alineatul (4). Planul comun de dezvoltare trebuie să urmărească reducerea, până la 1 ianuarie 2030, a procentului de locuințe publice de tip familial la maximum 40 % din totalul locuințelor din zona de transformare vizată, în sensul articolului 61a alineatul (4). Locuințele demolate după 2010 și care nu sunt înlocuite cu alte locuințe publice de tip familial pot fi incluse în calculul numărului total de locuințe din zona rezidențială vizată. Spațiile comerciale intră în calculul numărului de locuințe, astfel încât fiecare suprafață de 75 de metri pătrați [(m2)] de spațiu comercial este considerată locuință.
2.   Ministrul afacerilor interne și locuințelor aprobă planurile de dezvoltare prevăzute la alineatul 1.”
15
Articolul 168b alineatele 1 și 2 din Legea privind locuințele publice prevede:
„1.   În lipsa unui acord cu privire la un plan comun de dezvoltare, în sensul articolului 168a alineatul (1), consiliul municipal poate solicita ministrului afacerilor interne și locuințelor să aprobe un plan de dezvoltare la nivel municipal. Acest plan trebuie să urmărească reducerea, până la 1 ianuarie 2030, a procentului de locuințe publice de tip familial la maximum 40 % din totalul locuințelor din zona de transformare vizată, în sensul articolului 61a alineatul (4). Locuințele demolate după 2010 și care nu sunt înlocuite cu alte locuințe publice de tip familial pot fi incluse în calculul numărului total de locuințe din zona rezidențială vizată. Spațiile comerciale intră în calculul numărului de locuințe, astfel încât fiecare suprafață de 75 de metri pătrați de spațiu comercial este considerată locuință. Ministrul comunică planul de dezvoltare la nivel municipal locatorului public spre consultare înainte de a adopta o decizie în temeiul primei teze.
2.   Consiliul municipal poate obliga locatorii publici să implementeze un plan la nivel municipal aprobat în conformitate cu alineatul 1, inclusiv implementarea unor măsuri de importanță semnificativă pentru realizarea planului de dezvoltare la nivel municipal și pentru apărarea interesului public general, într‑un termen stabilit de consiliul municipal.”
16
Din cererea de decizie preliminară reiese că, în versiunea inițială, articolul 61a din Legea privind locuințele publice, care a fost introdus în această lege prin lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Legea nr. 1610 de modificare printre altele a Legii privind locuințele publice) din 22 decembrie 2010, utiliza la alineatul 2 termenul „ghetou” și la alineatul 4 expresia „zonă de tip ghetou extrem”, în locul expresiilor utilizate în prezent, și anume, „societate paralelă” și, respectiv, „zonă de transformare”.
17
În lucrările pregătitoare ale Legii nr. 1610 din 22 decembrie 2010, pentru a defini noțiunea de „ghetou” sau de „zonă de tip ghetou”, se „propunea să se pună accentul pe trei criterii […]: proporția de imigranți din țări neoccidentale și de descendenți ai acestora, proporția persoanelor care nu au nicio legătură cu piața muncii și proporția persoanelor condamnate pentru infracțiuni prevăzute de Codul penal, de Legea privind armele sau de Legea privind drogurile, fiecare dintre acești factori indicând că există o problemă socială și societală care se îndepărtează atât de mult de situația generală din Danemarca încât este necesar să se depună un efort deosebit”.
18
Definiția noțiunii de „zonă de ghetou” a fost modificată prin lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Legea nr. 1609 de modificare printre altele a Legii privind locuințele publice) din 26 decembrie 2013, care a adăugat două criterii referitoare la educație și la venit. Lucrările pregătitoare ale Legii nr. 1609 din 26 decembrie 2013 indică, printre altele, următoarele:
„Integrarea imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora în cartierele defavorizate este un punct central. Este important ca locuitorii zonelor rezidențiale să se întâlnească cu persoane dincolo de originea lor etnică. În caz contrar, înțelegerea culturală și lingvistică poate deveni mai dificilă, iar prejudecățile, atitudinile negative și o divizare periculoasă între «ei» și «noi» pot apărea mai ușor. Acest lucru amenință coeziunea societății. Prin urmare, o concentrare mare a cetățenilor de altă origine etnică indică faptul că ar trebui să se acorde atenție zonei în cauză.”
19
Obligația de a adopta planuri de dezvoltare precum cele în discuție în litigiile principale a fost instituită prin lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (Legea nr. 1322 de modificare printre altele a Legii privind locuințele publice, a Legii privind închirierea locuințelor publice și a Legii privind închirierea) din 27 noiembrie 2018. În temeiul Legii nr. 1322 din 27 noiembrie 2018, criteriul referitor la faptul că proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” depășește 50 % în zona rezidențială vizată a devenit o condiție necesară pentru ca o astfel de zonă rezidențială să poată fi calificată drept „zonă de tip ghetou”. Lucrările pregătitoare ale acestei legi arată că respectivul criteriu „subliniază faptul că provocarea principală în zonele de tip ghetou o reprezintă lipsa de integrare a imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora”.
20
Proiectul de lege care a condus la adoptarea legii menționate la punctul anterior se întemeia pe o propunere pregătită de guvernul danez în cursul lunii martie 2018, intitulată „O Danemarcă fără societăți paralele – Niciun ghetou în 2030”. Această propunere arăta printre altele următoarele:
„Guvernul dorește o Danemarcă în care să existe coeziune. […]
În ultimii aproape 40 de ani, componența etnică a Danemarcei s‑a schimbat în mod semnificativ. În 1980, Danemarca avea 5,1 milioane de locuitori. Astăzi suntem aproape 5,8 milioane. Creșterea demografică vine din exterior. Atât de la imigranți, cât și de la descendenții acestora. Majoritatea noilor danezi sunt de origine neoccidentală.
[…]
[S]unt prea mulți imigranți care nu participă activ [la societatea daneză]. Printre persoanele de origine neoccidentală a apărut o societate paralelă. Prea mulți imigranți și descendenți ai imigranților au ajuns să fie deconectați de societatea din jurul lor. Fără educație, fără un loc de muncă și fără cunoștințe suficiente de limba daneză.
[…]
Timp de decenii, prea mulți refugiați și membri ai unor familii reîntregite au fost admiși în Danemarca fără a fi integrați în societatea daneză. Au fost lăsați să se regrupeze în ghetouri fără niciun contact cu societatea din jurul lor, chiar și după mulți ani petrecuți în Danemarca, deoarece nu le‑am impus în mod clar să facă parte din societatea daneză.
[…]
Pe teritoriul danez s‑au format insule. Multe persoane trăiesc în enclave mai mult sau mai puțin izolate. Mult prea mulți cetățeni nu își asumă suficient responsabilitățile. Nu participă activ la societatea daneză și pe piața muncii. Am [primit] un grup de cetățeni care nu aderă pe deplin la normele și valorile daneze. [Un grup] în care femeile sunt considerate inferioare bărbaților, în care controlul social și lipsa egalității impun limite stricte libertății de exprimare a persoanei.
[…]”
Litigiile principale și întrebările preliminare
21
Astfel cum s‑a arătat la punctul 2 din prezenta hotărâre, cererea de decizie preliminară a fost formulată în cadrul a cinci litigii, dintre care patru privesc Schackenborgvænge, un complex rezidențial situat în zona rezidențială Ringparken din Slagelse (Danemarca), iar unul privește Mjølnerparken, un complex rezidențial situat în Copenhaga (Danemarca).
Litigiile referitoare la complexul rezidențial Schackenborgvænge
22
Zona rezidențială Ringparken este constituită din cinci complexuri rezidențiale, dintre care patru sunt administrate de locatorul public Fællesorganisationens Boligforening, iar al cincilea, și anume Schackenborgvænge, este administrat de SAB.
23
De la 1 decembrie 2018, zona rezidențială Ringparken a fost desemnată ca fiind o „zonă de tip ghetou extrem”, în sensul versiunii inițiale a articolului 61a alineatul 4 din Legea privind locuințele publice, această zonă fiind calificată în prezent drept „zonă de transformare”, în sensul versiunii acestei dispoziții aplicabile litigiilor principale. Această desemnare a intervenit pentru motivul că, pe de o parte, zona rezidențială menționată îndeplinea cele patru criterii prevăzute la articolul 61a alineatul 1, și anume legătura rezidenților cu piața muncii sau cu educația, nivelul infracționalității, nivelul de educație primară și venitul mediu (denumite în continuare „criteriile socioeconomice”), și, pe de altă parte, 55,6 % din locuitorii aceleiași zone rezidențiale aparțineau categoriei „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora”, în sensul acestui articol 61a alineatul 2.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB și Slagelse Kommune (municipalitatea Slagelse, Danemarca) au elaborat un plan de dezvoltare pentru zona rezidențială Ringparken, care a fost aprobat de consiliul municipal la 27 mai 2019, cu scopul de a reduce proporția locuințelor publice de tip familial la 40 % din totalul locuințelor din această zonă rezidențială, conform articolului 168a alineatul 1 din Legea privind locuințele publice.
25
În cursul lunii iunie 2019, SAB a decis să cesioneze unui cumpărător privat 136 de locuințe publice de tip familial situate în Schackenborgvænge. Întrucât această cesiune nu era prevăzută în planul de dezvoltare menționat la punctul anterior, acest plan a fost actualizat și aprobat de municipalitatea Slagelse la 26 august 2019 (denumit în continuare „planul de dezvoltare al Ringparken”).
26
La 26 august și la 17 septembrie 2019, această municipalitate a mai aprobat, în conformitate cu articolul 27c din Legea privind locuințele publice, criteriile pentru închirierea de locuințe cesionate unor cumpărători privați în zonele rezidențiale vulnerabile situate pe teritoriul comunei Slagelse. Aceste criterii stabilesc condițiile necesare pentru ca locatarii unor locuințe situate în Schackenborgvænge să poată rămâne în locuințele lor după o astfel de cesiune, și anume să dispună de un anumit nivel de venituri și să nu fi săvârșit nici ei, nici partenerii lor o infracțiune în cursul ultimelor șase luni.
27
La 14 ianuarie 2020, planul de dezvoltare al Ringparken și cesiunea complexului rezidențial Schackenborgvænge au fost aprobate de Trafik-, Bygge- og Boligstyrelsen (Autoritatea pentru Transporturi, Construcții și Locuințe, Danemarca).
28
La 17 februarie 2020, SAB a reziliat 17 contracte de închiriere în Schackenborgvænge. Din decizia de trimitere reiese că rezilierea acestor contracte de închiriere se întemeia pe criteriile menționate la punctul 26 din prezenta hotărâre.
29
Întrucât cinci dintre locatarii în cauză (denumiți în continuare „cinci locatari din Schackenborgvænge”) s‑au opus rezilierii contractului lor de închiriere în pofida ofertei de relocare care le‑a fost făcută, SAB a introdus, la 7 mai 2020, o acțiune împotriva fiecăruia dintre aceștia solicitând să se constate că rezilierea contractelor de închiriere menționate era legală și că erau îndeplinite condițiile prevăzute printre altele la articolul 61a alineatul (1) din Legea privind locuințele publice. Acești cinci locatari au solicitat respingerea acțiunilor și, în plus, au solicitat ca SAB să recunoască nulitatea articolului 61a din această lege.
30
Din decizia de trimitere reiese că trei dintre cei cinci locatari din Schackenborgvænge sunt danezi, dar s‑au născut în „țări neoccidentale”, în sensul articolului 61a alineatul (2) din legea menționată, că un alt locatar este resortisant al unei asemenea țări în care s‑a născut și că nu există informații cu privire la locul nașterii sau la cetățenia celui de al cincilea dintre acești locatari. Unul dintre aceștia locuiește în Schackenborgvænge din anul 2012, altul din anul 2013, iar ceilalți trei din anul 2017.
31
BL – Danmarks Almene Boliger (Asociația daneză pentru locuințe publice) a intervenit în susținerea concluziilor SAB, în timp ce Institut for Menneskerettigheder (Institutul pentru drepturile omului, Danemarca) a intervenit în susținerea concluziilor celor cinci locatari din Schackenborgvænge.
32
De la 1 decembrie 2021, zona rezidențială Ringparken nu mai constituie o zonă de transformare, întrucât nu mai îndeplinește trei dintre criteriile socioeconomice. Cu toate acestea, SAB este în continuare obligată să pună în aplicare planul de dezvoltare al Ringparken.
Litigiul referitor la complexul rezidențial Mjølnerparken
33
Al cincilea litigiu principal privește complexul rezidențial Mjølnerparken, administrat de locatorul public Bo‑Vita, format din 528 de locuințe publice de tip familial și 32 de locuințe pentru tineri, repartizate în patru blocuri.
34
De la 1 decembrie 2018, zona rezidențială Mjølnerparken a fost desemnată ca fiind o „zonă de tip ghetou extrem”, în sensul versiunii inițiale a articolului 61a alineatul (4) din Legea privind locuințele publice, această zonă fiind calificată în prezent drept „zonă de transformare”, în sensul versiunii acestei dispoziții aplicabile litigiilor principale. Această desemnare a intervenit pentru motivul că, pe de o parte, zonă rezidențială menționată îndeplinea trei dintre criteriile socioeconomice și, pe de altă parte, aproximativ 80 % dintre locuitorii aceleiași zone rezidențiale aparțineau categoriei „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora”, în sensul articolului 61a alineatul (2). La momentul introducerii prezentei cereri de decizie preliminară, Mjølnerparken continua să fie o zonă de transformare.
35
În conformitate cu articolul 168a alineatul (1) din Legea privind locuințele publice, Bo‑Vita a pregătit un plan de dezvoltare pentru Mjølnerparken, care a fost aprobat, la 20 iunie 2019, de Københavns Kommune (municipalitatea Copenhaga, Danemarca) și, la 10 septembrie 2019, de Transport- og Boligministeriet (Ministerul Transporturilor și Locuințelor, Danemarca), devenit Indenrigs- og Boligministeriet (Ministerul Afacerilor Interne și al Locuințelor, Danemarca) și ulterior Ministerul pentru Afaceri Sociale, Locuințe și Persoane Vârstnice. Acest plan de dezvoltare prevede printre altele ca reducerea proporției locuințelor publice de tip familial la 40 %, în conformitate cu articolul 168a alineatul (1), să fie realizată prin vânzarea blocurilor 2 și 3.
36
Bo‑Vita a încheiat un acord pentru vânzarea acestor blocuri, care a fost aprobată de municipalitatea Copenhaga la 2 iunie 2022, apoi de Social- og Boligstyrelsen (Autoritatea Socială și pentru Locuințe, Danemarca) la 4 ianuarie 2023.
37
Instanța de trimitere precizează că, potrivit legii, Bo‑Vita este obligată să rezilieze contractele de închiriere ale locatarilor din respectivele blocuri.
38
La 27 mai 2020, unsprezece locatari care locuiau sau care locuiseră în blocurile 2 și 3 din Mjølnerparken (denumiți în continuare cei „unsprezece locatari din Mjølnerparken”) au introdus o acțiune împotriva Ministerului pentru Afaceri Sociale, Locuințe și Persoane Vârstnice având ca obiect constatarea nevalidității aprobării de către acest minister a planului de dezvoltare menționat la punctul 35 din prezenta hotărâre, în special deoarece se întemeia pe articolul 61a alineatul 4 din Legea privind locuințele publice. Acest minister a solicitat respingerea acțiunii.
39
Din decizia de trimitere reiese că toți cei unsprezece locatari sunt danezi, dar că opt dintre ei s‑au născut în „țări neoccidentale”, în sensul articolului 61a alineatul (2) din această lege, și că părinții unui alt locatar dintre cei menționați s‑au născut în Liban. Nouă dintre acești locatari locuiesc în Mjølnerparken de mai bine de douăzeci de ani, ceilalți doi locuind acolo din anul 2012 și, respectiv, din anul 2014.
40
Institutul pentru drepturile omului a intervenit în sprijinul concluziilor celor unsprezece locatari din Mjølnerparken, la fel ca raportoarea specială a ONU privind formele contemporane de rasism, xenofobie și intoleranță asociată acestora și raportorul special al Națiunilor Unite privind locuințele adecvate ca o componentă a dreptului la un standard de viață adecvat și privind dreptul la nediscriminare în acest context.
Considerațiile instanței de trimitere cu privire la litigiile principale
41
Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca), care este instanța de trimitere, afirmă că problema centrală în cele cinci litigii principale este aceea dacă dispozițiile naționale referitoare la planurile de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zonele de transformare, prevăzute la articolul 168a alineatul 1 din Legea privind locuințele publice, determină o discriminare pe baza originii etnice care încalcă lov nr. 374 om etnisk ligebehandling (Legea nr. 374 privind egalitatea de tratament fără deosebire de originea etnică) din 28 mai 2003, în versiunea aplicabilă în cauza principală, și Directiva 2000/43 pe care această din urmă lege urmărește să o transpună în dreptul danez.
42
Această instanță arată că cei cinci locatari din Schackenborgvænge și cei unsprezece locatari din Mjølnerparken au susținut în special că rezilierea contractelor lor de închiriere sau adoptarea planului de dezvoltare care îi privește constituie o discriminare directă pe baza originii etnice interzisă de Directiva 2000/43, întrucât criteriul referitor la „imigranții din țări neoccidentale și la descendenții acestora”, prevăzut la articolul 61a alineatul 2 din Legea privind locuințele publice, ar intra în sfera noțiunii de „origine etnică”, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă.
43
Cu titlu subsidiar, acești locatari au susținut că fiecare reziliere a contractelor de închiriere pe care ei o contestă reprezintă o discriminare indirectă, întrucât practica rezilierii unor astfel de contracte de închiriere afectează în special persoane „de o anumită origine etnică”, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din directiva menționată.
44
Potrivit instanței de trimitere, SAB și Ministerul pentru Afaceri Sociale, Locuințe și Persoane Vârstnice au susținut printre altele că criteriul referitor la „imigranții din țări neoccidentale și la descendenții acestora”, prevăzut la articolul 61a alineatul 2 din Legea privind locuințele publice, nu intră în sfera noțiunii de „origine etnică” sau a celei de „o anumită origine etnică” care figurează la articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43.
45
Această instanță arată că noțiunea de „țări neoccidentale” dezvoltată de Danmarks Statistik (Oficiul danez de statistică) cuprinde toate țările, mai puțin statele membre ale Uniunii, Andorra, Islanda, Liechtenstein, Monaco, Norvegia, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, San Marino, Elveția, Cetatea Vaticanului, Canada, Statele Unite, Australia și Noua Zeelandă.
46
Acest oficiu ar defini un „imigrant” ca fiind o persoană născută în străinătate și ai cărei părinți nu s‑au născut în Danemarca și nici nu sunt cetățeni danezi. Oficiul menționat ar defini un „descendent” ca fiind o persoană născută în Danemarca și ai cărei părinți nu s‑au născut în Danemarca și nici nu sunt cetățeni danezi sau ai cărei părinți, chiar dacă s‑au născut în Danemarca și au dobândit cetățenia daneză, au și cetățenie străină.
47
Instanța de trimitere consideră că nu se poate deduce nici din textul articolului 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43, nici din jurisprudența Curții rezultată din Hotărârea din 16 iulie 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, denumită în continuare „Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, EU:C:2015:480), din Hotărârea din 6 aprilie 2017, Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278), și din Hotărârea din 10 iunie 2021, Land Oberösterreich (Ajutor pentru locuință) (C‑94/20, EU:C:2021:477), dacă noțiunea de „origine etnică” include un grup de persoane definite ca fiind „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora” și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă reglementarea națională vizată în cauza principală constituie o discriminare directă sau indirectă, în sensul acestei dispoziții.
48
În aceste condiții, Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noțiunea de «origine etnică» sau de „anumită origine etnică” prevăzută la articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43 trebuie interpretată în sensul că această noțiune, în împrejurări precum cele din prezenta cauză – în care, în conformitate cu Legea daneză privind locuințele publice, trebuie să se reducă proporția locuințelor publice de tip familial din «zonele de transformare» și în care calificarea drept zonă de transformare presupune ca peste 50 % dintre rezidenții dintr‑o zonă rezidențială să fie «imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora» – include un grup de persoane definite ca «imigranți și descendenți ai acestora din țări neoccidentale»?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ, în tot sau în parte, la prima întrebare, articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43 trebuie interpretat în sensul că regimul descris în prezenta cauză constituie o discriminare directă sau indirectă?”
Cu privire la întrebările preliminare
49
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zone rezidențiale caracterizate printre altele prin faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” care locuiesc în aceste zone a depășit 50 % constituie o discriminare directă sau indirectă pe baza originii etnice, în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la domeniul de aplicare material al Directivei 2000/43
50
Cu titlu introductiv, trebuie să se verifice dacă litigiile principale intră în domeniul de aplicare material al Directivei 2000/43, având în vedere că privesc sistemul danez de locuințe publice de tip familial reglementat de Legea privind locuințele publice.
51
În această privință, în primul rând, reiese din considerentul (12) al acestei directive că legiuitorul Uniunii a considerat că, în vederea dezvoltării unor societăți democratice și tolerante care să permită participarea tuturor persoanelor, fără deosebire de rasă sau origine etnică, acțiunile specifice privind discriminarea bazată pe rasă sau origine etnică trebuie în special să acopere domenii precum cele enumerate la articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată (Hotărârea din 12 mai 2011, Runevič‑Vardyn și Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, punctul 41, și Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punctul 35).
52
Prin urmare, astfel cum Curtea a statuat deja, având în vedere scopul Directivei 2000/43 și natura drepturilor pe care aceasta urmărește să le protejeze, precum și faptul că această directivă constituie expresia concretă, în domeniul de aplicare material al acesteia, a principiului nediscriminării bazate pe rasă și originea etnică, consacrat la articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), domeniul de aplicare al directivei menționate nu poate fi definit în mod restrictiv (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctele 42 și 72, precum și Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punctul 36).
53
În al doilea rând, articolul 3 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2000/43 prevede că, în limitele competențelor conferite Uniunii, această directivă se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește accesul la bunuri și servicii și furnizarea acestora, la dispoziția publicului, inclusiv în ceea ce privește locuința.
54
În această privință, articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2006/123 prevede că aceasta se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru, noțiunea de „serviciu” fiind definită la articolul 4 punctul 1 din această directivă ca fiind „orice activitate economică independentă, prestată în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, menționată la articolul [57 TFUE]”.
55
Potrivit articolului 57 TFUE, sunt considerate servicii în sensul tratatului prestațiile furnizate în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, acestea incluzând, printre altele, activitățile cu caracter comercial. În temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, caracteristica esențială a remunerației constă în faptul că aceasta reprezintă contravaloarea economică a prestației în cauză (Hotărârea din 23 februarie 2016, Comisia/Ungaria, C‑179/14, EU:C:2016:108, punctele 151 și 153, precum și jurisprudența citată).
56
În această privință, Curtea a statuat că o activitate de închiriere a unui bun imobil realizată de o persoană juridică intră în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2020, Cali Apartments, C‑724/18 și C‑727/18, EU:C:2020:743, punctul 34).
57
În speță, astfel cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 41 și 42 din concluzii, din explicațiile oferite în ședința de audiere a pledoariilor de către Asociația daneză pentru locuințe publice, de către cei cinci locatari din Schackenborgvænge, precum și de către cei unsprezece locatari din Mjølnerparken reiese că sistemul danez de locuințe publice de tip familial se caracterizează, printre altele, prin faptul că este administrat de locatori publici, mai precis de organizații fără scop lucrativ. Orice persoană în vârstă de cel puțin 15 ani ar putea să se înscrie pe o listă de așteptare pentru atribuirea acestor locuințe, fără nicio condiție referitoare la venit. Persoanele cărora li se atribuie o locuință publică de tip familial sunt obligate să plătească o chirie al cărei cuantum este mai mic decât prețul pieței, deoarece această chirie este menită să acopere doar costurile de funcționare și de întreținere ale locuințelor menționate.
58
Având în vedere aceste informații, a căror verificare este în sarcina instanței de trimitere, trebuie să se constate că punerea la dispoziție de locuințe în schimbul unei chirii în cadrul unui regim precum sistemul danez de locuințe publice de tip familial trebuie considerată ca reprezentând o prestare de „servicii”, în sensul articolului 57 TFUE, și, prin extensie, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123, din moment ce este vorba despre prestații furnizate în schimbul unei remunerații.
59
În această privință, este lipsită de relevanță împrejurarea că locatorii publici care administrează acest sistem sunt organizații fără scop lucrativ și că cuantumul chiriei plătite de locatari este mai mic decât prețul pieței.
60
Într‑adevăr, pentru ca o activitate să intre în domeniul de aplicare al dispozițiilor tratatului FUE privind libera prestare a serviciilor, factorul determinant este caracterul său economic, mai precis activitatea nu trebuie exercitată fără contraprestație. În schimb, nu este necesar, în această privință, ca prestatorul să urmărească realizarea unui câștig (Hotărârea din 18 decembrie 2007, Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, punctele 32 și 33, precum și Hotărârea din 23 februarie 2016, Comisia/Ungaria, C‑179/14, EU:C:2016:108, punctul 154).
61
Curtea a statuat de asemenea că pot fi calificate drept activități economice serviciile furnizate în schimbul unei remunerații, care, fără a fi legate de exercitarea unor prerogative de autoritate publică, sunt prestate în interes public și fără scop lucrativ și care se află în concurență cu cele propuse de operatori care urmăresc un scop lucrativ (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 septembrie 2011, Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, punctul 44 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punctele 45 și 46, precum și jurisprudența citată). Împrejurarea că astfel de servicii sunt mai puțin competitive decât servicii comparabile prestate de operatorii care urmăresc un scop lucrativ nu poate împiedica considerarea activităților în discuție drept activități economice (Hotărârea din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, punctul 21, și Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, punctul 39).
62
Pe de altă parte, faptul că o prestare de servicii este furnizată la un preț mai mic decât prețul normal al pieței nu este, ca atare, de natură să împiedice calificarea acestei prestații drept activitate economică, o asemenea împrejurare nefiind, în sine, de natură să afecteze existența unei legături directe între respectiva prestație și contraprestația economică a acesteia (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 15 aprilie 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, punctul 43, precum și jurisprudența citată).
63
În aceste condiții, având în vedere că din dosarul de care dispune Curtea rezultă că sistemul danez de locuințe publice de tip familial implică prestări de servicii, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123, trebuie să se constate că acesta privește accesul la servicii și furnizarea acestora în ceea ce privește locuința, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2000/43.
64
Această constatare nu pare să fie contrazisă de articolul 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva 2006/123, care prevede că aceasta nu se aplică serviciilor sociale cu privire la locuințele sociale. Astfel, interpretată în lumina considerentului (27) al acestei directive, această dispoziție înseamnă că directiva menționată nu se aplică activităților esențiale pentru a garanta dreptul fundamental la demnitate umană, care urmăresc evitarea riscului de marginalizare a persoanelor care beneficiază de acestea și care constituie în acest sens o manifestare a principiilor coeziunii sociale și solidarității (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, punctele 42 și 43), astfel de activități neputând fi calificate în realitate drept „economice”.
65
În speță, având în vedere caracteristicile sistemului danez de locuințe publice de tip familial prezentate la punctul 57 din prezenta hotărâre, punerea la dispoziție de locuințe în schimbul unei remunerații în temeiul acestui sistem indică natura unei activități economice și, prin urmare, nu intră în sfera „serviciilor sociale” cu privire la locuințele sociale, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva 2006/123.
66
Astfel, sub rezerva verificărilor menționate la punctul 58 din prezenta hotărâre pe care instanța de trimitere este nevoită să le efectueze, trebuie să se considere că sistemul danez de locuințe publice de tip familial privește o materie care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2006/123, ceea ce este suficient pentru a constata aplicabilitatea, în cadrul acestui sistem, a Directivei 2000/43, conform articolului 3 alineatul (1) din aceasta.
67
Rezultă că litigiile principale intră în domeniul de aplicare material al Directivei 2000/43.
Cu privire la existența unei discriminări directe pe baza originii etnice, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43
68
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/43 concretizează principiul egalității de tratament în sensul că această directivă urmărește eliminarea discriminării directe sau indirecte pe baza rasei sau a originii etnice.
69
Întrucât, prin întrebările formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală, care se întemeiază pe un criteriu referitor la „imigranții din țări neoccidentale și [la] descendenții acestora”, constituie o discriminare directă sau indirectă pe baza originii etnice, în sensul articolului 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din această directivă, trebuie început prin a examina dacă utilizarea acestui criteriu la articolul 61a alineatul (2) din Legea privind locuințele publice poate constitui o discriminare directă, în sensul articolului 2 din directiva menționată.
70
Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din aceeași directivă precizează că, în sensul alineatului (1) al acestui articol, se consideră că are loc o discriminare directă atunci când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât este, a fost sau ar fi o altă persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza rasei sau a originii etnice.
Cu privire la noțiunea de „origine etnică”, în sensul Directivei 2000/43
71
Noțiunea de „origine etnică” nu este definită în Directiva 2000/43.
72
Cu toate acestea, Curtea a statuat deja că noțiunea de „origine etnică”, în sensul acestei directive, pornește de la ideea că grupurile sociale se disting în special printr‑o comunitate de cetățenie, de credință religioasă, de limbă, de origine culturală și tradițională și de mediu de viață (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 46, și Hotărârea din 6 aprilie 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punctul 17).
73
Reiese de asemenea din jurisprudența Curții, pe de o parte, că, întrucât lista de criterii enumerate la punctul precedent din prezenta hotărâre este introdusă prin termenul „în special”, aceasta nu are caracter exhaustiv și, pe de altă parte, că o origine etnică nu poate fi determinată pe baza unui singur criteriu, ci trebuie, dimpotrivă, să se întemeieze pe un serie de elemente, dintre care unele sunt de natură obiectivă, iar altele sunt de natură subiectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punctele 18 și 19).
74
Rezultă că, în lipsa unei definiții a noțiunii de „origine etnică” în Directiva 2000/43, întinderea acestei noțiuni trebuie delimitată pe baza unei combinații de criterii precum cele menționate la punctul 72 din prezenta hotărâre.
75
În acest scop, trebuie să se țină seama de obiectivul urmărit de această directivă, precum și de contextul în care se înscrie noțiunea menționată.
76
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, atât din imperativul aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din imperativul principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama nu numai de termenii acestei dispoziții, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte [Hotărârea din 18 ianuarie 1984, Ekro_327/82, EU:C:1984:11, punctul 11, și Hotărârea din 8 aprilie 2025, Parchetul European (Controlul jurisdicțional al actelor de procedură), C‑292/23, EU:C:2025:255, punctul 51].
77
În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul urmărit de Directiva 2000/43, reiese din articolul 1 că scopul acesteia este de a stabili un cadru pentru combaterea discriminării pe baza rasei sau a originii etnice în vederea punerii în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament. În plus, potrivit considerentului (28) al directivei menționate, aceasta are ca obiectiv asigurarea în toate statele membre a unui înalt nivel comun de protecție împotriva discriminării bazate pe aceste motive.
78
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul în care se înscrie noțiunea de „origine etnică”, în sensul Directivei 2000/43 și în special al articolului 2 din aceasta, trebuie amintit, primo, că, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 52 din prezenta hotărâre, această directivă constituie expresia concretă, în domeniul de aplicare material al acesteia, a principiului nediscriminării bazate pe rasă și originea etnică, consacrat la articolul 21 din cartă. Potrivit Explicațiilor cu privire la Carta drepturilor fundamentale (JO 2007, C 303, p. 17), articolul 21 alineatul (1) din aceasta este inspirat printre altele de articolul 14 din CEDO și, în măsura în care coincide cu acesta din urmă, se aplică în conformitate cu acesta.
79
În această privință, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 14 din CEDO, care interzice discriminarea bazată, printre altele, pe rasă, rezultă că discriminarea pe baza originii etnice a unei persoane constituie o formă de discriminare rasială și că aceasta din urmă constituie o formă de discriminare deosebit de odioasă care, având în vedere consecințele sale periculoase, necesită o vigilență deosebită și o reacție fermă din partea autorităților. Acestea trebuie să folosească toate mijloacele de care dispun pentru a combate rasismul, consolidând astfel viziunea democratică asupra societății (Curtea EDO, 13 noiembrie 2007, D.H. și alții împotriva Republicii Cehe, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, § 176, precum și Curtea EDO, 20 februarie 2024, Wa Baile împotriva Elveției, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, § 90).
80
Secundo, considerentul (3) al Directivei 2000/43 amintește că dreptul oricărei persoane la egalitate în fața legii și la protecție împotriva discriminării constituie un drept universal recunoscut de diverse acorduri internaționale, printre care figurează Convenția internațională privind eliminarea tuturor formelor de discriminare rasială, adoptată la 21 decembrie 1965, care a fost semnată de toate statele membre și de care trebuie, așadar, să se țină seama în mod corespunzător. Potrivit articolului 1 din această convenție, „expresia «discriminare rasială» are în vedere orice deosebire, excludere, restricție sau preferință întemeiată pe rasă, culoare, ascendență sau origine națională sau etnică”, astfel încât discriminarea pe baza originii etnice a unei persoane constituie o formă de discriminare rasială în sensul convenției menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 73).
81
Tertio, astfel cum reiese atât din considerentul (13) al Directivei 2000/43, cât și din articolul 3 alineatul (2) din aceasta, directiva nu se referă la diferența de tratament bazată pe cetățenie, având în vedere că cetățenia unei persoane nu poate, prin ea însăși, să constituie temeiul unei prezumții de apartenență la un grup etnic determinat.
82
Această dispoziție nu împiedică însă luarea în considerare, printre alți factori, a cetățeniei sau a criteriilor care stau la baza acordării sale în vederea delimitării cadrului noțiunii de „origine etnică”. Astfel, din lista de criterii referitoare la această noțiune menționate la punctul 72 din prezenta hotărâre reiese că „comunitatea de cetățenie” este unul dintre elementele care, împreună cu altele, poate permite să se stabilească apartenența la un grup etnic.
83
De asemenea, criteriul țării unde s‑a născut persoana poate constitui unul dintre factorii specifici care permit să se stabilească apartenența acestei persoane la un grup etnic (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punctul 18).
84
Într‑adevăr, țara nașterii unei persoane poate avea o relație cu cetățenia, cu credința religioasă, cu limba, cu originea culturală și tradițională sau chiar cu mediul de viață al acestei persoane și poate constitui, așadar, unul dintre elementele care pot fi luate în considerare pentru a determina apartenența unei persoane la un grup etnic, cu condiția să facă parte dintr‑o serie de elemente care au legătură cu noțiunea de „origine etnică”.
85
Criteriul țării nașterii unei persoane nu poate, în schimb, prin el însuși, să constituie temeiul unei prezumții privind apartenența la un grup etnic determinat. Astfel, nu se poate prezuma că există o origine etnică, și numai una, pentru fiecare stat suveran (Hotărârea din 6 aprilie 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punctul 21).
86
În consecință, deși nici criteriul cetățeniei unei persoane, nici cel al țării nașterii acesteia nu sunt suficiente, în sine, pentru a întemeia o prezumție de apartenență la un grup etnic, ambele pot fi luate în considerare, în coroborare cu alte elemente, pentru a aprecia existența unei discriminări directe pe baza „originii etnice” în sensul Directivei 2000/43.
Cu privire la noțiunea de „discriminare directă”, în sensul Directivei 2000/43
87
După cum s‑a subliniat la punctul 70 din prezenta hotărâre, o diferență de tratament trebuie calificată drept „discriminare directă” pe baza originii etnice, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43, atunci când, pe baza originii etnice, o persoană este tratată mai puțin favorabil decât este, a fost sau ar fi o altă persoană, într‑o situație comparabilă. În speță, trebuie, prin urmare, să se stabilească, într‑o primă etapă, dacă reglementarea națională în discuție în cauza principală instituie o diferență de tratament pe baza originii etnice și, în cazul unui răspuns afirmativ, să se examineze, într‑o a doua etapă, dacă această diferență de tratament are ca rezultat defavorizarea anumitor persoane în raport cu alte persoane aflate într‑o situație comparabilă.
88
În ceea ce privește, într‑o primă etapă, condiția privind faptul că a fost instituită o diferență de tratament „pe baza originii etnice”, trebuie arătat că din Legea privind locuințele publice și în special din articolele 168a și 168b din aceasta reiese că obligația de a adopta un plan de dezvoltare menit să reducă procentul de locuințe publice de tip familial se aplică în ceea ce privește „zonele de transformare”, în sensul acestei legi. Acestea sunt definite la articolul 61a alineatul 4 din legea menționată ca fiind zone rezidențiale care, în ultimii cinci ani, au îndeplinit condițiile menționate la articolul 61a alineatul 2. Această ultimă dispoziție definește „societățile paralele” ca fiind acele zone rezidențiale care, pe de o parte, îndeplinesc cel puțin două dintre criteriile socioeconomice și, pe de altă parte, au în proporție de peste 50 % „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora”.
89
Legea privind locuințele publice instituie astfel o diferență de tratament între aceste zone rezidențiale și cele care de asemenea au îndeplinit, în ultimii cinci ani, cel puțin două dintre aceste criterii socioeconomice, dar în care proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” nu a depășit 50 %. Astfel, pentru acestea din urmă, denumite „zone rezidențiale vulnerabile”, această lege nu impune obligația de a adopta un plan de dezvoltare și, prin urmare, nici de a reduce procentul de locuințe publice de tip familial.
90
În speță, criteriile socioeconomice menționate nu par să aibă nicio legătură directă cu originea etnică a locuitorilor din zonele de transformare. Instanța de trimitere va trebui prin urmare să stabilească dacă luarea în considerare a unui al cincilea criteriu, legat de proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora”, permite sau nu să se considere că Legea privind locuințele publice instituie o diferență de tratament pe baza originii etnice.
91
În acest context, trebuie subliniat că acest ultim criteriu joacă un rol care pare primordial în vederea identificării zonelor de transformare. Astfel, chiar și atunci când, într‑o anumită zonă rezidențială, sunt îndeplinite toate criteriile socioeconomice pe parcursul unei perioade de cinci ani, împrejurare care tinde să demonstreze existența unei situații socioeconomice problematice, Legea privind locuințele publice nu impune adoptarea unui plan de dezvoltare dacă, în această zonă rezidențială, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” nu depășește 50 %. În schimb, în prezența unui procent de „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora” care depășește 50 %, este suficient ca două dintre cele patru criterii socioeconomice să fie îndeplinite pentru ca zona în cauză să fie calificată drept „zonă de transformare” și, prin urmare, să i se aplice obligația de a adopta un plan de dezvoltare.
92
În consecință, diferența de tratament în discuție în cauza principală pare să se bazeze în principal pe criteriul privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora”, în sensul Legii privind locuințele publice.
93
Conform celor menționate la punctul 87 din prezenta hotărâre, se impune deci să se examineze dacă acest criteriu privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora” instituie o diferență de tratament pe baza originii etnice, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43.
94
Întrucât criteriul menționat este prevăzut de dreptul danez, revine instanței de trimitere sarcina de a se pronunța în această privință.
95
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 267 TFUE, interpretarea prevederilor naționale este de competența instanțelor statelor membre, iar nu a Curții, și nu este de competența acesteia din urmă să se pronunțe asupra compatibilității normelor de drept intern cu prevederile dreptului Uniunii. Cu toate acestea, Curtea este competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care să îi permită acesteia să aprecieze compatibilitatea acestor norme cu reglementarea Uniunii (Hotărârea din 17 decembrie 1981, Frans‑Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, punctul 9, Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, punctul 19, precum și Hotărârea din 30 noiembrie 2023, Ministero dell’Istruzione și INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punctul 43).
96
În această privință, mai întâi, din decizia de trimitere reiese că noțiunea de „imigrant” în sensul Legii privind locuințele publice corespunde unei persoane născute în străinătate și ai cărei părinți nu s‑au născut în Danemarca și nici nu sunt cetățeni danezi.
97
În continuare, noțiunea de „descendent” corespunde, potrivit deciziei de trimitere, unei persoane născute în Danemarca și ai cărei părinți nu s‑au născut în Danemarca și nici nu sunt cetățeni danezi sau ai cărei părinți, chiar dacă s‑au născut în Danemarca și au dobândit cetățenia daneză, au și cetățenie străină.
98
În sfârșit, noțiunea de „țări occidentale” ar include statele membre ale Uniunii, Andorra, Islanda, Liechtenstein, Monaco, Norvegia, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, San Marino, Elveția, Cetatea Vaticanului, Canada, Statele Unite, Australia și Noua Zeelandă. Toate țările, cu excepția celor menționate mai sus, ar fi, prin urmare, considerate „țări neoccidentale”.
99
Or, astfel cum s‑a subliniat la punctele 81 și 85 din prezenta hotărâre, criteriul privind țara nașterii persoanei vizate, precum și criteriul privind țara nașterii și a cetățeniei părinților săi, luate în mod izolat, nu sunt suficiente pentru a stabili apartenența la un grup etnic. În consecință, fiecare dintre aceste criterii poate fi considerat neutru în această privință.
100
Cu toate acestea, astfel cum a recunoscut guvernul danez în observațiile scrise, criteriul general privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora” nu se întemeiază doar pe criteriul privind țara nașterii unei anumite persoane și a părinților săi și nici doar pe criteriul cetățeniei acestora din urmă, ci pe o combinație complexă a acestor criterii. Astfel, pe de o parte, s‑ar ține seama de țara nașterii persoanei vizate, precum și de țara nașterii și de cetățenia părinților săi. Pe de altă parte, ar trebui să se stabilească dacă țara sau țările în care toate aceste persoane s‑au născut și/sau a căror cetățenie o au sunt considerate „țări neoccidentale”.
101
Mai trebuie adăugat, în primul rând, că simplul fapt că se poate considera că un criteriu general precum cel privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora” vizează mai multe origini etnice nu este suficient în sine pentru a exclude posibilitatea ca un astfel de criteriu general să se bazeze pe originea etnică a persoanelor vizate.
102
Astfel, ar fi contrar efectului util al Directivei 2000/43 ca obiectivul combaterii discriminării pe baza rasei sau originii etnice, astfel cum este prevăzut la articolul 1 din aceasta, să nu se aplice atunci când mai multe grupuri etnice fac obiectul aceleiași discriminări.
103
În această privință, la punctul 28 din Hotărârea din 10 iulie 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), care privea o cauză în care directorul unei întreprinderi declarase public că aceasta refuza să angajeze „alohtoni”, un termen antonim celui de „autohtoni” și echivalent în esență cu „străini” sau cu „imigranți”, Curtea a statuat că faptul că un angajator declară public că nu va recruta salariați cu o anumită origine etnică sau rasială constituie o discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă. Prin urmare, Curtea nu a exclus posibilitatea ca o noțiune largă precum cea de „alohtoni”, care vizează în esență toți străinii, să se raporteze la rasă sau la originea etnică în sensul directivei amintite.
104
În aceste condiții, domeniul de aplicare al Directivei 2000/43 nu poate fi limitat la combaterea discriminărilor care vizează un singur grup etnic.
105
În al doilea rând, și contextul în care a fost adoptat un criteriu general precum cel privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora”, astfel cum a fost clarificat de lucrările pregătitoare ale legislației în care a fost introdus acest criteriu, poate conține elemente relevante pentru a stabili dacă această legislație operează o diferență de tratament pe baza originii etnice. Astfel, în speță, pot fi relevante în această privință lucrări pregătitoare precum cele menționate în decizia de trimitere și reproduse la punctele 18 și 20 din prezenta hotărâre.
106
În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat că este suficient, pentru a exista o discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43, ca o apreciere legată de originea etnică să fi determinat decizia de a institui tratamentul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 76).
107
În al treilea rând, simplul fapt că printre locuitorii zonelor de transformare se numără și persoane care nu sunt „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora” nu este de natură să excludă posibilitatea de a considera că o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală a fost adoptată pe baza originii etnice (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 75).
108
În sfârșit, în al patrulea rând, utilizarea noțiunii de „țări neoccidentale” nu pare să împiedice, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, posibilitatea ca criteriul general privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora” să vizeze persoane care au locul de naștere, ele și/sau părinții lor, într‑o „țară occidentală” sau persoane care au, ele și/sau părinții lor, cetățenia unei „țări occidentale”.
109
O asemenea împrejurare nu poate fi totuși suficientă prin ea însăși pentru a exclude posibilitatea ca combinația complexă de criterii menționată la punctul 100 din prezenta hotărâre să aibă ca rezultat o diferență de tratament pe baza originii etnice.
110
Astfel cum s‑a amintit la punctul 87 din prezenta hotărâre, dacă instanța de trimitere, la finalul tuturor verificărilor pe care trebuie să le efectueze, ajunge la concluzia că criteriul general privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora”, în sensul Legii privind locuințele publice, instituie o diferență de tratament pe baza originii etnice, ea va avea sarcina de a verifica, într‑o a doua etapă, dacă această lege are ca efect faptul că anumite persoane sunt tratate într‑un mod mai puțin favorabil decât alte persoane care se află într‑o situație comparabilă.
111
Astfel, articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43 prevede, pe lângă condiția privind faptul că a fost instituită o diferență de tratament „pe baza originii etnice”, alte două condiții, privind existența unui „tratament mai puțin favorabil” și, respectiv, caracterul „comparabil” al situațiilor examinate.
112
Trebuie amintit că cerința care ține de caracterul „comparabil” al situațiilor pentru a determina existența unei încălcări a principiului egalității de tratament trebuie apreciată din perspectiva tuturor elementelor care le caracterizează (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 89 și jurisprudența citată).
113
În speță, locatarii unor locuințe publice de tip familial care locuiesc în zone de transformare par să se afle, în ceea ce privește contractul lor de închiriere, într‑o situație comparabilă cu cea a locatarilor care beneficiază de un contract de închiriere similar în zone rezidențiale vulnerabile unde, în ultimii cinci ani, au fost îndeplinite cel puțin două dintre criteriile socioeconomice, dar unde proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” nu a depășit 50 %.
114
În ceea ce privește existența unui „tratament mai puțin favorabil”, instanța de trimitere va trebui să examineze consecințele care decurg, pentru toți locuitorii unei zone rezidențiale, din desemnarea ei drept „zonă de transformare”.
115
În această privință, trebuie amintit că articolele 168a și 168b din Legea privind locuințele publice impun obligația de a adopta un plan de dezvoltare care trebuie să urmărească reducerea, până la 1 ianuarie 2030, a procentului de locuințe publice de tip familial la maximum 40 % din totalul locuințelor din zona de transformare vizată.
116
Prin astfel de obligații, această lege pare să aibă ca efect expunerea tuturor locuitorilor din zonele de transformare unui risc sporit de reziliere anticipată a contractului lor de închiriere și, în consecință, de pierdere a locuinței lor.
117
De fapt se pare, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, că Legea privind locuințele publice prevede ea însăși că rezilierea anticipată a contractelor de închiriere este una dintre consecințele care pot decurge din aprobarea unui plan de dezvoltare pentru o zonă de transformare.
118
Astfel, din dosarul de care dispune Curtea reiese că, atunci când implementarea unui asemenea plan este realizată prin cesiunea de locuințe unui cumpărător privat, articolul 27 alineatul 4 din această lege prevede că aprobarea cesiunii de către ministrul competent este condiționată de rezilierea contractelor de închiriere ale locatarilor care nu îndeplinesc criteriile pe care consiliul municipal este obligat să le aprobe conform articolului 27c alineatul 1 din legea menționată.
119
În mod similar, articolul 27c alineatul 3 din aceeași lege prevede că, în cazul în care un bun locativ este închiriat cu încălcarea acestor criterii, consiliul municipal impune locatorului obligația de a rezilia contractul de închiriere.
120
În aceste condiții, rezidenții din zonele de transformare par să fie expuși unui risc sporit de reziliere anticipată a contractelor lor de închiriere, în timp ce rezidenții din zonele rezidențiale vulnerabile, caracterizate de existența unei situații socioeconomice problematice cel puțin similare celei care predomină în zonele de transformare, nu sunt expuși unui asemenea risc.
121
Or, trebuie subliniat că dreptul la respectarea domiciliului este un drept fundamental garantat la articolul 7 din cartă, care prevede drepturi ce corespund drepturilor garantate la articolul 8 alineatul (1) din CEDO și căruia trebuie, în consecință, potrivit articolului 52 alineatul (3) din cartă, să i se confere același înțeles și aceeași întindere precum acestora din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 63 și jurisprudența citată).
122
În această privință, reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că pierderea locuinței constituie una dintre cele mai grave atingeri aduse dreptului la respectarea domiciliului. Astfel, o asemenea pierdere pune persoana în cauză și familia sa într‑o situație deosebit de fragilă (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 13 mai 2008, McCann împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, § 50, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctele 63 și 64).
123
Rezultă că riscul sporit identificat la punctul 120 din prezenta hotărâre poate constitui un „tratament mai puțin favorabil”, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43.
124
Mai trebuie precizat că, pentru a se face o apreciere a existenței unui tratament mai puțin favorabil, este prea puțin relevant dacă criteriile conform cărora contractele de închiriere care trebuie reziliate sunt alese în mod individual includ sau nu criteriul privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora”. Astfel, o asemenea împrejurare nu ar fi de natură să pună sub semnul îndoielii existența unui risc sporit de reziliere anticipată a acestor contracte de închiriere.
125
În plus, ar fi de asemenea lipsit de relevanță în acest scop dacă chiriașii ale căror contracte de închiriere au fost reziliate sunt sau nu „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora”. În acest context, Curtea a considerat că principiul egalității de tratament nu se aplică unei anumite categorii de persoane, ci în funcție de motivele menționate la articolul 1 din această directivă, astfel încât acesta are vocație să profite de asemenea persoanelor care, deși nu aparțin ele înseși rasei sau etniei în cauză, suportă însă un tratament mai puțin favorabil sau o situație specială dezavantajoasă pentru unul dintre aceste motive (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 56 și jurisprudența citată).
126
În sfârșit, pentru a aprecia dacă există sau nu un „tratament mai puțin favorabil”, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43, care rezultă din calificarea unei zone rezidențiale drept „zonă de transformare”, instanța de trimitere ar putea examina de asemenea dacă, astfel cum au susținut unele dintre părțile și persoanele interesate care au prezentat observații scrise, însăși denumirea de „zonă de transformare”, din care rezultă, pentru rezidenții din astfel de zone, un risc sporit de reziliere anticipată a contractului lor de închiriere, care a înlocuit‑o pe cea de „zonă de tip ghetou extrem”, prezintă, la nivel național, un caracter jignitor și stigmatizant (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 87).
127
În acest cadru, instanța menționată ar putea de asemenea să aprecieze dacă anumite afirmații cuprinse în diferitele lucrări pregătitoare evocate în decizia de trimitere și citate la punctele 17-20 din prezenta hotărâre sunt de natură să sugereze că reglementarea națională în cauză se bazează pe stereotipuri sau pe prejudecăți privind „imigranții din țări neoccidentale și descendenții acestora” sau chiar, astfel cum a afirmat în esență doamna avocată generală la punctul 152 din concluzii, contribuie la perpetuarea unor astfel de stereotipuri și prejudecăți.
128
Mai trebuie arătat că, în cazul în care instanța de trimitere ar trebui să stabilească existența unei prezumții de discriminare directă pe baza originii etnice, punerea în aplicare efectivă a principiului egalității de tratament ar impune ca sarcina probei să revină în acest caz în special Ministerului pentru Afaceri Sociale, Locuințe și Persoane Vârstnice, care ar trebui, în conformitate cu norma prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, să dovedească că nu a avut loc o încălcare a acestui principiu și că adoptarea Legii privind locuințele publice, în măsura în care definește zonele de transformare și prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare pentru aceste zone, nu se întemeiază nicidecum pe originea etnică a majorității locuitorilor zonelor respective, ci se bazează exclusiv pe factori obiectivi și străini de orice discriminare pe baza originii etnice (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 85 și jurisprudența citată).
129
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se constate că articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zone rezidențiale caracterizate, printre altele, prin faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” care locuiesc în aceste zone a depășit 50 % constituie o discriminare directă în sensul acestei dispoziții, în cazul în care se dovedește că adoptarea acestei reglementări naționale se bazează pe originea etnică a majorității locuitorilor din zonele rezidențiale menționate și că reglementarea națională respectivă are drept consecință faptul că toți locuitorii din aceste zone sunt tratați mai puțin favorabil decât locuitorii unor zone rezidențiale comparabile, dar în care proporția acestor „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora” nu a depășit 50 %.
Cu privire la existența unei discriminări indirecte, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/43
130
În ipoteza în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că reglementarea națională în discuție în cauza principală nu constituie o discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43, ea va trebui să examineze de asemenea dacă această reglementare poate constitui o discriminare indirectă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b).
131
Potrivit articolului 2 alineatul (2) litera (b) sus‑menționat, se consideră că are loc o discriminare indirectă atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră pune o persoană, de o anumită rasă sau origine etnică, într‑o situație specială dezavantajoasă, în comparație cu alte persoane, în afară de cazul în care acea dispoziție, criteriu sau practică se justifică obiectiv, printr‑un scop legitim și dacă mijloacele de atingere a acelui scop sunt corespunzătoare și necesare.
132
În ceea ce privește, în primul rând, existența unei dispoziții, a unui criteriu sau a unei practici „aparent neutre”, Curtea a statuat că această condiție presupune ca dispoziția, criteriul sau practica în cauză să fie formulată sau aplicată aparent în mod neutru, adică în considerarea unor factori diferiți de caracteristica protejată, iar nu echipolenți cu aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctele 93 și 109).
133
În al doilea rând, trebuie amintit că, în cazul în care rezultă că o măsură, care dă naștere unei diferențe de tratament ce are ca rezultat un tratament mai puțin favorabil, a fost instituită din motive legate de rasă sau de originea etnică, o astfel de măsură trebuie calificată drept discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43. În schimb, o discriminare indirectă întemeiată pe rasă sau pe originea etnică nu impune ca o motivare de acest tip să figureze la baza măsurii în discuție. Astfel, pentru ca o măsură să poată intra în domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (2) litera (b) din această directivă, este suficient ca această măsură să poată dezavantaja în special persoanele care posedă această caracteristică, chiar dacă utilizează criterii neutre care nu se întemeiază pe caracteristica protejată (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctele 95 și 96 și jurisprudența citată).
134
În al treilea rând și în ceea ce privește condiția prevăzută la acest articol 2 alineatul (2) litera (b) ca măsura în cauză să pună persoane de o anumită rasă sau origine etnică într‑o „situație specială dezavantajoasă” în comparație cu alte persoane, Curtea a statuat că această condiție trebuie înțeleasă ca o dezavantajare în special a persoanelor de o anumită origine etnică ca urmare a dispoziției, a criteriului sau a practicii în cauză (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 100, și Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punctul 47).
135
Cu toate acestea, dispoziția, criteriul sau practica în cauză nu trebuie să aibă în mod necesar ca efect dezavantajarea unei singure origini etnice în particular.
136
În fapt, după cum au arătat Institutul pentru Drepturile Omului și Comisia Europeană în observațiile lor scrise, deși mai multe versiuni lingvistice ale articolului 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/43 cuprind un termen care corespunde termenului în limba daneză „bestemt” („dat” sau „determinat”), alte versiuni lingvistice ale acestei dispoziții nu conțin un asemenea termen, ci evocă pur și simplu o „origine etnică” sau o „etnie”, fără altă precizare.
137
Astfel, o interpretare a dispoziției menționate potrivit căreia o discriminare indirectă poate fi constatată doar în cazul în care o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră pune un singur grup etnic într‑o situație specială dezavantajoasă, cu excluderea dispozițiilor, a criteriilor sau a practicilor care pun mai multe grupuri etnice în situații dezavantajoase, nu este susținută de textul mai multor versiuni lingvistice ale aceleiași dispoziții.
138
În acest context, potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, necesitatea aplicării și, prin urmare, a interpretării uniforme a unui act al Uniunii exclude posibilitatea ca acesta să fie privit în mod izolat, prin raportare la una dintre versiunile sale, dar impune să fie interpretat în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea din 25 martie 2010, Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, punctul 38, și Hotărârea din 8 mai 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punctul 58).
139
Or, o interpretare precum cea avută în vedere la punctul 137 din prezenta hotărâre ar fi dificil de reconciliat cu obiectivele Directivei 2000/43 menționate la punctul 77 din prezenta hotărâre.
140
În această privință, trebuie amintit că, pentru motivele expuse la punctele 102 și 103 din prezenta hotărâre, domeniul de aplicare al acestei directive nu se poate limita la combaterea discriminărilor care vizează un singur grup etnic.
141
În sfârșit, este necesar să se arate că, astfel cum se menționează în considerentul (15) al directivei menționate, legislația sau practicile statelor membre pot prevedea ca existența unei discriminări indirecte să fie stabilită prin orice mijloace, inclusiv pe baza datelor statistice.
142
În această privință, este de competența instanței naționale să aprecieze în ce măsură datele statistice care i‑au fost prezentate sunt valabile și dacă acestea pot fi luate în considerare, cu alte cuvinte dacă mai ales acestea nu reprezintă expresia unor fenomene pur fortuite sau conjuncturale și dacă sunt suficient de semnificative [a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 septembrie 2020, YS (Pensii ocupaționale ale personalului cadru), C‑223/19, EU:C:2020:753, punctul 51 și jurisprudența citată].
143
În cazul în care, în urma examinării pe care trebuie să o efectueze, instanța de trimitere concluzionează că dispoziția și criteriul general în discuție în cauza principală pun persoanele care aparțin anumitor grupuri etnice într‑o situație specială dezavantajoasă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/43, ea va trebui să examineze dacă această dispoziție și acest criteriu general se justifică obiectiv printr‑un scop legitim și dacă mijloacele de atingere a acelui scop sunt corespunzătoare și necesare.
144
În această privință, conform jurisprudenței constante a Curții, principiul proporționalității impune să se verifice dacă măsurile naționale sunt, primo, apte să realizeze obiectivul de interes general urmărit, secundo, limitate la strictul necesar, în sensul că acest obiectiv nu ar putea fi atins în mod rezonabil la fel de eficient prin alte mijloace care afectează mai puțin drepturile și libertățile garantate persoanelor vizate, și, tertio, nu sunt disproporționate în raport cu obiectivul respectiv, ceea ce implică printre altele o ponderare a importanței acestuia și a gravității ingerinței în aceste drepturi și libertăți (Hotărârea din 5 decembrie 2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, punctul 77 și jurisprudența citată).
145
Pentru a stabili dacă o restricție respectă principiul proporționalității, statul membru care intenționează să se prevaleze de un obiectiv de natură să legitimeze o restricție privind libertatea fundamentală sau privind un drept fundamental are obligația de a furniza instanței naționale toate elementele de natură să îi permită acesteia să se asigure că măsura în cauză îndeplinește cu adevărat cerințele care decurg din acest principiu, justificările susceptibile să fie invocate de acest stat membru trebuind să fie însoțite de o analiză a oportunității și a necesității acestei măsuri pentru atingerea obiectivului respectiv, precum și de elemente precise care să permită susținerea argumentării sale (Hotărârea din 10 iulie 2025, INTERZERO ș.a., C‑254/23, EU:C:2025:569, punctul 101, precum și jurisprudența citată).
146
În plus, este necesar să se amintească faptul că noțiunea de justificare obiectivă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/43, trebuie interpretată în mod strict (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 112).
147
În speță, în ceea ce privește, într‑o primă etapă, obiectivele urmărite de Legea privind locuințele publice, trebuie arătat că, potrivit guvernului danez, articolele 61a și 168a din această lege urmăresc să rezolve problemele legate de formarea de „societăți paralele” care au apărut în sistemul danez de locuințe publice, precum și să asigure o integrare reușită.
148
Acest guvern invocă astfel motive legate de coeziunea socială și de integrarea resortisanților unor țări terțe în cadrul acestui sistem, precum și motive legate de politica în domeniul locuințelor sociale și de finanțarea acesteia.
149
În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul referitor la coeziunea socială și la integrare, Curtea a statuat deja că obiectivul care constă în garantarea unei integrări reușite a resortisanților țărilor terțe poate constitui, având în vedere importanța acordată în dreptul Uniunii măsurilor de integrare, astfel cum reiese din articolul 79 alineatul (4) TFUE, un motiv imperativ de interes general, dat fiind că integrarea acestor resortisanți este un element‑cheie pentru promovarea coeziunii economice și sociale, obiectiv fundamental al Uniunii prevăzut în Tratatul FUE [a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, punctele 55 și 56, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2022, Udlændingenævnet (Examinare lingvistică impusă străinilor), C‑279/21, EU:C:2022:1019, punctele 37 și 38].
150
Având în vedere importanța acestui obiectiv fundamental al Uniunii, statele membre dispun, în principiu, de o marjă largă de apreciere pentru adoptarea de măsuri menite să asigure coeziunea socială și integrarea, inclusiv măsuri de amenajare urbană.
151
Cu toate acestea, trebuie subliniat că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 108 din prezenta hotărâre, noțiunea de „imigranți din țări neoccidentale și descendenți ai acestora” include și persoane care au cetățenia unui stat membru, inclusiv Regatul Danemarcei. Astfel, în măsura în care se aplică unor resortisanți ai unor state membre, reglementarea națională în discuție în cauza principală nu poate fi justificată prin obiectivul menționat.
152
În al doilea rând, în ceea ce privește obiectivul referitor la urmărirea, în cadrul unui sistem de locuințe publice, a unor cerințe legate de politica de locuințe, Curtea a statuat de asemenea că cerințe legate de politica de locuințe sociale a unui stat membru și de finanțarea acesteia pot să constituie motive imperative de interes general (Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, punctul 30). Acesta este și cazul cerințelor care promovează accesul la locuințe al persoanelor vulnerabile sau cu venituri mici (Hotărârea din 27 februarie 2025, AEON NEPREMIČNINE ș.a., C‑674/23, EU:C:2025:113, punctul 55).
153
Desigur, în cadrul politicii lor cu privire la locuințe, statele membre dispun în principiu și de o marjă largă de apreciere.
154
În aceste condiții, în speță, reglementarea națională în discuție în cauza principală nu pare să urmărească, prin stabilirea obligației de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zonele de transformare, rezolvarea problemelor legate de finanțarea locuințelor publice, ci mai degrabă a problemelor de ordin socioeconomic, legate de coeziunea socială și integrare, existente în aceste zone. În consecință, în raport cu motivele imperative de interes general invocate de guvernul danez, menționate la punctul 147 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că obiectivul referitor la politica în domeniul locuințelor se înscrie în cadrul mai larg al obiectivului referitor la coeziune socială și integrare.
155
În speță, dat fiind că aceste planuri de dezvoltare pot conduce la pierderea unei locuințe, ele nu par să poată fi justificate de obiectivul de promovare a accesului la locuințe pentru anumite categorii de persoane.
156
În al treilea rând, chiar dacă în principiu se poate considera că reglementarea în discuție în cauza principală face parte dintr‑un domeniu în care statele membre dispun de o marjă largă de apreciere, totuși ele rămân obligate să respecte interdicția discriminării pe baza rasei sau originii etnice, consacrată la articolul 21 din cartă și concretizată prin Directiva 2000/43.
157
În această privință, din considerentele (9), (12) și (13) ale acestei directive reiese, pe de o parte, că discriminarea bazată pe rasă sau origine etnică poate submina realizarea obiectivelor Tratatului FUE, în special atingerea unui înalt nivel de ocupare a forței de muncă și de protecție socială, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea și solidaritatea economică și socială, precum și obiectivul dezvoltării Uniunii ca un spațiu al libertății, securității și justiției, și, pe de altă parte, că interzicerea oricărei discriminări de acest tip pe care o instituie această directivă în domeniile reglementate de aceasta urmărește în special să asigure dezvoltarea unor societăți democratice și tolerante care să permită participarea tuturor persoanelor, fără deosebire de rasă sau origine etnică (Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 74).
158
În ceea ce privește, într‑o a doua etapă, aspectul dacă reglementarea în discuție în cauza principală respectă principiul proporționalității, trebuie să se analizeze, în primul rând, dacă măsurile pe care le prevede sunt apte să realizeze obiectivul imperativ de interes general urmărit de această reglementare.
159
În această privință, adoptarea unor planuri de dezvoltare prin care se urmărește rezolvarea unor probleme de ordin socioeconomic care afectează în special anumite zone rezidențiale poate fi, în principiu, considerată o măsură aptă să atingă obiectivul de promovare a coeziunii sociale și a integrării.
160
În aceste condiții, astfel cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 167 și 168 din concluzii, instanța de trimitere va trebui să stabilească dacă guvernul danez i‑a furnizat elemente de natură să demonstreze că măsura concretă prin care se urmărește reducerea procentului de locuințe publice de tip familial în zonele de transformare poate să atingă într‑adevăr acest obiectiv.
161
În ceea ce privește aptitudinea unei măsuri de a garanta realizarea unui obiectiv imperativ de interes general, potrivit unei jurisprudențe constante, o legislație nu poate garanta realizarea obiectivului invocat decât dacă măsurile pe care le prevede răspund cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia și dacă sunt puse în aplicare în mod coerent și sistematic (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, punctul 37 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 21 martie 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, punctul 94 și jurisprudența citată).
162
În speță, trebuie să se constate că, în zonele rezidențiale vulnerabile, caracterizate prin existența unor probleme de ordin socioeconomic cel puțin similare celor existente în zonele de transformare, Legea privind locuințele publice nu impune adoptarea unor planuri de dezvoltare precum cele în discuție în cauza principală. Rezultă că, în zonele rezidențiale vulnerabile, astfel de probleme sunt eventual abordate prin alte mijloace care urmăresc să garanteze coeziunea socială.
163
Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă, prin prevederea obligației de a adopta asemenea planuri, legea respectivă urmărește obiectivul de a promova coeziunea socială în mod coerent și sistematic, deși această obligație se aplică numai pentru zonele de transformare în care proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” depășește 50 %, cu excluderea zonelor rezidențiale vulnerabile în care această proporție este mai mică de 50 %.
164
În ipoteza în care instanța de trimitere ar ajunge totuși la concluzia că reglementarea națională în discuție în cauza principală este aptă să garanteze realizarea obiectivului referitor la coeziune socială și la integrare, aceasta ar trebui în al doilea rând să verifice, pentru a stabili dacă o astfel de măsură este necesară pentru atingerea acestui obiectiv, dacă, astfel cum au susținut mai multe părți și persoane interesate care au prezentat observații scrise, obiectivul menționat poate fi atins într‑un mod la fel de eficient prin alte mijloace care să afecteze mai puțin drepturile și libertățile garantate persoanelor vizate.
165
Presupunând că nu poate fi identificată nicio altă măsură la fel de eficace, instanța de trimitere ar mai trebui, în al treilea rând, să examineze caracterul proporțional în sens strict al acestei reglementări. Această instanță ar trebui astfel să verifice dacă inconvenientele cauzate de reglementarea menționată nu sunt disproporționate în raport cu obiectivele invocate și dacă aceasta nu aduce atingere în mod excesiv intereselor legitime ale rezidenților din zonele de transformare (a se vedea în acest sens Hotărârea CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punctul 123 și jurisprudența citată).
166
În acest context, trebuie amintit, astfel cum s‑a arătat la punctul 121 din prezenta hotărâre, că dreptul la respectarea domiciliului este un drept fundamental garantat la articolul 7 din cartă.
167
Considerentul (4) al Directivei 2000/43 enunță de altfel că este important, în contextul accesului la bunuri și servicii și al furnizării de bunuri și servicii, și anume, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 63 și 66 din prezenta hotărâre, în domeniul vizat de prezenta cauză, să fie respectată protecția vieții private și de familie, cu alte cuvinte a dreptului fundamental în care se înscrie protecția domiciliului unei persoane și al familiei acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, punctul 93).
168
Or, trebuie să se precizeze că obiective de interes general, cum ar fi coeziunea socială și integrarea, nu pot fi urmărite de o măsură națională fără a ține seama de faptul că trebuie conciliate cu drepturile fundamentale și cu principiile vizate de această măsură, așa cum sunt enunțate de tratate și de cartă, prin crearea unui echilibru între, pe de o parte, aceste obiective de interes general și, pe de altă parte, drepturile și principiile în cauză, pentru a se asigura că inconvenientele cauzate de măsura respectivă nu sunt disproporționate în raport cu aceste obiective. Astfel, posibilitatea statelor membre de a justifica o restrângere a drepturilor garantate de articolul 7 din cartă trebuie să fie apreciată măsurând gravitatea ingerinței pe care o implică o asemenea restrângere și verificând dacă importanța obiectivelor de interes general urmărite prin restrângerea respectivă se raportează la această gravitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2025, INTERZERO e.a., C‑254/23, EU:C:2025:569, punctul 109, precum și jurisprudența citată).
169
În această privință, trebuie amintit că Legea privind locuințele publice, prin faptul că prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare pentru zonele de transformare, pare să determine, pentru locuitorii acestora, un risc sporit de reziliere anticipată a contractelor de închiriere și implicit de pierdere a locuinței lor.
170
Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 121 și 122 din prezenta hotărâre, pierderea unei locuințe este una din cele mai grave atingeri aduse dreptului la respectarea domiciliului, în sensul articolului 7 din cartă, și pune persoana în cauză și familia sa într‑o situație deosebit de fragilă.
171
Reiese de asemenea din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 8 din CEDO, al cărei alineat (1) prevede drepturi echivalente cu cele garantate de articolul 7 din cartă, mai întâi că, deși, atunci când sunt în joc politici sociale sau economice, inclusiv în domeniul locativ, autoritățile naționale dispun de o marjă largă de apreciere, marja de apreciere lăsată acestor autorități fiind cu atât mai restrânsă cu cât dreptul în cauză este mai important pentru a garanta individului în cauză beneficiul efectiv al drepturilor fundamentale sau de ordin „intim” care îi sunt recunoscute. Acest lucru este valabil îndeosebi în ceea ce privește drepturile garantate de acest articol 8, care sunt drepturi de o importanță crucială pentru identitatea persoanei, autodeterminarea acesteia, integritatea sa fizică și psihică, menținerea relațiilor sale sociale, precum și stabilitatea și securitatea poziției sale în cadrul societății (Curtea EDO, 17 octombrie 2013, Winterstein și alții împotriva Franței, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
172
În continuare, orice persoană care riscă să fie victima unei grave încălcări a dreptului la respectarea domiciliului, pe care o constituie pierderea unei locuințe, trebuie în principiu să poată solicita examinarea proporționalității unei astfel de măsuri de către o instanță independentă în lumina principiilor relevante care decurg din articolul 8 menționat. Pentru a aprecia proporționalitatea unei măsuri de evacuare, trebuie să se țină seama în special de următoarele aspecte, și anume dacă domiciliul a fost stabilit în mod legal, acest lucru reduce legitimitatea oricărei măsuri de evacuare și, invers, dacă acesta a fost stabilit în mod nelegal, persoana în cauză se află pe o poziție mai puțin puternică. Pe de altă parte, dacă nu este disponibilă nicio locuință alternativă, ingerința este mai gravă decât în cazul în care o astfel de locuință este disponibilă, caracterul adecvat sau inadecvat al acesteia fiind apreciat printre altele în raport cu nevoile speciale ale persoanei în cauză (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 17 octombrie 2013, Winterstein și alții împotriva Franței, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
173
În sfârșit, apartenența persoanelor în cauză la un grup defavorizat din punct de vedere social și nevoile lor speciale în acest temei trebuie luate în considerare la analiza proporționalității pe care autoritățile naționale sunt obligate să o efectueze (Curtea EDO, 17 octombrie 2013, Winterstein și alții împotriva Franței, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 160).
174
În speță, faptul că în sistemul danez de locuințe publice autoritățile naționale asigură relocarea persoanelor cărora li s‑a reziliat anticipat contractul de închiriere poate constitui unul dintre elementele pe care instanța de trimitere trebuie să le ia în considerare, printre altele, la examinarea proporționalității reglementării naționale în discuție în cauza principală. Acest element poate conduce, într‑adevăr, la atenuarea gravității încălcării dreptului la respectarea domiciliului care rezultă din această reziliere anticipată, cu condiția ca această măsură să fie efectivă și ca locuința de substituție să fie adaptată nevoilor speciale ale acestor persoane și ale familiilor lor. Cu toate acestea, trebuie să se țină seama de faptul că unele dintre aceste persoane și familii au locuit în mod legal și de mulți ani în locuința familială pe care o pierd.
175
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se constate că articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/43 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial din zone rezidențiale caracterizate, printre altele, prin faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” care locuiesc în aceste zone a depășit 50 % constituie o discriminare indirectă în sensul acestei dispoziții, în cazul în care se dovedește, pe de o parte, că această reglementare națională, deși este formulată sau aplicată aparent într‑un mod neutru, cu alte cuvinte cu luarea în considerare a altor factori decât originea etnică, are ca efect punerea persoanelor care aparțin anumitor grupuri etnice într‑o situație specială dezavantajoasă și, pe de altă parte, că reglementarea națională menționată nu respectă, în scopul realizării obiectivului imperativ de interes general pe care îl urmărește, principiul proporționalității.
176
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43 trebuie interpretată în sensul că o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zone rezidențiale caracterizate, printre altele, prin faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” care locuiesc în aceste zone a depășit 50 %
–
constituie o discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a), în cazul în care se dovedește că adoptarea acestei reglementări naționale se bazează pe originea etnică a majorității locuitorilor din zonele rezidențiale menționate și că reglementarea națională respectivă are drept consecință faptul că toți locuitorii acestor zone sunt tratați mai puțin favorabil decât locuitorii unor zone rezidențiale comparabile, dar în care proporția acestor „imigranți din țări neoccidentale și a descendenților acestora” nu a depășit 50 %;
–
constituie o discriminare indirectă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b), în cazul în care se dovedește, pe de o parte, că aceeași reglementare națională, deși este formulată sau aplicată aparent într‑un mod neutru, cu alte cuvinte cu luarea în considerare a altor factori decât originea etnică, are ca efect punerea persoanelor care aparțin anumitor grupuri etnice într‑o situație specială dezavantajoasă și, pe de altă parte, că reglementarea națională în cauză nu respectă, în scopul realizării obiectivului imperativ de interes general pe care îl urmărește, principiul proporționalității.
Cu privire la cheltuielile de judecată
177
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
Articolul 2 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică,
trebuie interpretat în sensul că
o reglementare națională care prevede obligația de a adopta planuri de dezvoltare menite să reducă procentul de locuințe publice de tip familial în zone rezidențiale caracterizate, printre altele, prin faptul că, în ultimii cinci ani, proporția „imigranților din țări neoccidentale și a descendenților acestora” care locuiesc în aceste zone a depășit 50 %
–
constituie o discriminare directă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a), în cazul în care se dovedește că adoptarea acestei reglementări naționale se bazează pe originea etnică a majorității locuitorilor din zonele rezidențiale menționate și că reglementarea națională respectivă are drept consecință faptul că toți locuitorii acestor zone sunt tratați mai puțin favorabil decât locuitorii unor zone rezidențiale comparabile, dar în care proporția acestor „imigranți din țări neoccidentale și a descendenților acestora” nu a depășit 50 %;
–
constituie o discriminare indirectă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b), în cazul în care se dovedește, pe de o parte, că aceeași reglementare națională, deși este formulată sau aplicată aparent într‑un mod neutru, cu alte cuvinte cu luarea în considerare a altor factori decât originea etnică, are ca efect punerea persoanelor care aparțin anumitor grupuri etnice într‑o situație specială dezavantajoasă și, pe de altă parte, că reglementarea națională în cauză nu respectă, în scopul realizării obiectivului imperativ de interes general pe care îl urmărește, principiul proporționalității.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: daneza.