62006CC0003_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prezentul recurs este introdus de Groupe Danone (denumită în continuare „recurenta”) împotriva hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 25 octombrie 2005 în cauza T‑38/02, Groupe Danone/Comisia (denumită în continuare „hotărârea atacată”)(2) . Această cauză avea ca obiect anularea Deciziei 2003/569/CE a Comisiei din 5 decembrie 2001 (denumită în continuare „decizia atacată”)(3), prin care i s‑a aplicat recurentei o amendă pentru participarea la o înțelegere în industria belgiană a berii. Tribunalul de Primă Instanță a confirmat în cea mai mare parte decizia atacată, însă a redus amenda. În prezenta procedură, care privește numai stabilirea amenzii, recurenta argumentează că Tribunalul de Primă Instanță a comis o eroare de drept prin faptul că s‑a întemeiat pe o interpretare greșită a conceptului de încălcare repetată și că a modificat în mod ilegal metoda de calcul utilizată de Comisie.
I – Originea recursului
A – Cadrul juridic
2. În perioada în care au fost săvârșite faptele, punerea în aplicare a articolelor 81 CE și 82 CE, inclusiv problema amenzilor pe care Comisia le poate aplica în cazul unei încălcări, erau reglementate de Regulamentul (CEE) nr. 17 al Consiliului(4) .
3. Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 prevede:
„Comisia poate aplica, prin decizie, întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi amenzi cuprinse între o mie [de euro] și un milion [de euro], limita maximă a amenzii putând fi majorată cu până la zece la sută din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:
a) încalcă articolul [81] alineatul (1) sau articolul [82] din tratat sau
b) nu respectă obligațiile impuse în temeiul articolului 8 alineatul (1) [din regulament].
Pentru stabilirea cuantumului amenzii se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.” [traducere neoficială]
4. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69) (denumite în continuare „liniile directoare”) prevăd o metodă de determinare a cuantumului unor astfel de amenzi „care pornește de la un cuantum de bază care va fi majorat pentru a ține seama de circumstanțele agravante sau diminuat pentru a ține seama de circumstanțele atenuante” (al doilea paragraf din preambulul liniilor directoare).
5. Conform liniilor directoare, „cuantumul de bază se determină în funcție de gravitatea și durata încălcării, acestea fiind singurele criterii menționate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17” (punctul 1 din liniile directoare). Cuantumul de bază va crește în cazul în care există circumstanțe agravante, precum încălcări repetate de același tip din partea aceleiași întreprinderi (punctul 2 din liniile directoare). Cuantumul de bază va fi redus în cazul în care există circumstanțe atenuante (punctul 3 din liniile directoare).
6. În temeiul articolului 229 CE, „[r]egulamentele adoptate în comun de Parlamentul European și de Consiliu […] pot conferi Curții de Justiție competența de fond în privința sancțiunilor prevăzute de aceste regulamente”.
7. În lumina acestei dispoziții, articolul 17 din Regulamentul nr. 17 prevede:
„Curtea de Justiție are competență de fond în sensul articolului [229 CE] cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu; aceasta poate elimina, reduce sau majora amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată.” [traducere neoficială]
B – Situația de fapt
8. Decizia atacată(5) se adresează recurentei, precum și întreprinderilor Interbrew, Alken‑Maes, Haacht și Martens. Prin decizia respectivă sunt constatate două încălcări distincte ale normelor de concurență, și anume, în primul rând, un ansamblu complex de acorduri și/sau de practici concertate în industria belgiană a berii (denumit în continuare „înțelegerea Interbrew/Alken‑Maes”) și, în al doilea rând, practici concertate în sectorul berii vândute sub marcă de distribuitor.
9. În perioada în care au fost săvârșite faptele, recurenta era societatea‑mamă a Alken‑Maes. Ținând seama de rolul activ al acesteia în înțelegerea Interbrew/Alken‑Maes, Comisia a considerat recurenta răspunzătoare atât de propria sa participare la înțelegere, cât și de participarea societății Alken‑Maes(6) . În schimb, Comisia a considerat că nu era necesar să se atribuie recurentei răspunderea pentru participarea filialei sale la practica concertată în sectorul berii vândute sub marcă de distribuitor, întrucât nu fusese ea însăși implicată în această înțelegere(7) .
10. Pentru implicarea în înțelegerea Interbrew/Alken‑Maes în perioada cuprinsă între 28 ianuarie 1993 și 28 ianuarie 1998, prin decizia atacată se aplică recurentei o amendă de 44,043 milioane de euro(8) .
11. Amenda este calculată după cum urmează:
>lt>3
12. Decizia atacată menționează următoarele circumstanțe agravante: în primul rând, încălcarea articolului 81 CE a constituit o încălcare repetată, întrucât se constatase deja că recurenta săvârșise anterior de două ori încălcări similare(9) ; în al doilea rând, recurenta a obligat întreprinderea Interbrew să extindă colaborarea, amenințând‑o că va lua măsuri împotriva sa dacă nu cooperează(10) .
C – Hotărârea atacată
13. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului de Primă Instanță la 22 februarie 2002, recurenta a solicitat anularea deciziei atacate. În subsidiar, recurenta a solicitat reducerea cuantumului amenzii.
14. Tribunalul de Primă Instanță a respins toate motivele recurentei, cu excepția celui de al cincilea motiv, prin care se invoca lipsa de temei pentru a considera că presiunea exercitată de către recurentă asupra întreprinderii Interbrew constituia o circumstanță agravantă(11) . Tribunalul de Primă Instanță a apreciat că, deși întreprinderii Interbrew îi fuseseră adresate amenințări, nu s‑a stabilit că acordul dat de Interbrew cu privire la extinderea înțelegerii a fost rezultatul acestei amenințări(12) . Pentru acest motiv, Tribunalul de Primă Instanță a stabilit majorarea totală a cuantumului de bază al amenzii aplicate în temeiul circumstanțelor agravante la 40 %, în loc de 50 %(13) . Tribunalul de Primă Instanță, aplicând o metodă de calcul diferită de cea utilizată în decizie, a redus amenda la 42,4125 milioane de euro și a respins celelalte capete de cerere.
15. La 4 ianuarie 2006, recurenta a introdus prezentul recurs împotriva hotărârii Tribunalului de Primă Instanță.
II – Analiza recursului
16. Recurenta invocă cinci motive în susținerea acțiunii sale având ca obiect anularea în parte a hotărârii atacate. Aceste motive privesc, în primul rând, interpretarea dată de Tribunalul de Primă Instanță noțiunii de încălcare repetată și, în al doilea rând, modificarea metodei de calcul al amenzii.
A – Motivele privind considerarea încălcării repetate drept circumstanță agravantă
Primul motiv: încălcarea principiului nulla poena sine lege
17. Recurenta susține că, prin confirmarea majorării amenzii care i‑a fost aplicată în temeiul circumstanței agravante constând în încălcarea repetată, Tribunalul de Primă Instanță nu a ținut seama de principiul legalității incriminării și a pedepsei și de corolarul acestuia, principiul neretroactivității pedepselor mai grave. În opinia recurentei, în dreptul comunitar nu există niciun temei legal clar și suficient de previzibil pentru ca încălcarea repetată să poată fi considerată o circumstanță agravantă. Recurenta argumentează că, în orice caz, un astfel de temei legal lipsea la momentul încălcărilor anterioare.
18. La punctul 351 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a apreciat că principiul nulla poena sine lege
nu a fost încălcat de către Comisie atunci când aceasta a aplicat circumstanța agravantă constând în încălcarea repetată, „întrucât nu se contestă că, în temeiul punctului 2 prima liniuță din liniile directoare, Comisia este îndreptățită să procedeze astfel și că nu se poate considera că aceste linii directoare depășesc cadrul juridic al sancțiunilor, astfel cum a fost definit la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17”.
19. Această formulare poate sugera că Tribunalul de Primă Instanță a reținut punctul 2 din liniile directoare ca fiind temeiul legal al constatărilor Comisiei referitoare la încălcarea repetată săvârșită de recurentă. O astfel de calificare a liniilor directoare ar fi inexactă. Liniile directoare garantează securitatea juridică, întrucât determină metoda de calcul pe care Comisia și‑a impus‑o, însă nu constituie temeiul juridic al stabilirii cuantumului amenzii(14) . Cu toate acestea, considerăm că primul motiv al recurentei ar trebui să fie respins de Curte(15) .
20. Mai întâi, afirmația recurentei conform căreia Tribunalul de Primă Instanță ar fi încălcat principiul nulla poena sine lege
din cauza lipsei unui temei legal adecvat la data încălcărilor anterioare se întemeiază pe o premisă greșită. Data la care trebuie stabilită existența unui temei legal adecvat pentru a majora cuantumul amenzii în baza unei încălcări repetate este data ultimei încălcări, cu alte cuvinte încălcarea ce se află la originea deciziei care reține încălcarea repetată ca circumstanță agravantă. În această privință, se poate face o analogie cu hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului Achour împotriva Franței din 29 martie 2006, în care Curtea a considerat că „luarea în considerare retrospectiv a situației penale anterioare a reclamantului de către instanța de fond […] se distinge de noțiunea de retroactivitate stricto sensu ”(16) . Prin urmare, ceea ce prezintă importanță este faptul că, la data ultimei încălcări, recurenta putea să prevadă consecințele legale ale acțiunilor sale și să își adapteze comportamentul(17) .
21. Exista, la data ultimei încălcări, un temei legal adecvat pentru ca încălcarea repetată să fie considerată o circumstanță agravantă? Temeiul legal relevant este articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, care prevede, în mod clar și neechivoc(18), că unei întreprinderi care încalcă articolele 81 CE sau 82 CE îi poate fi aplicată o amendă de către Comisie. Acesta prevede, în plus, că amenda nu poate depăși 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent și că „[p]entru stabilirea amenzii se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării”(19) . Se admite că articolul 15 alineatul (2), deși stabilește un plafon clar, este formulat în termeni generali în ceea ce privește elementele pentru calculul cuantumului exact al amenzii. Cu toate acestea, în contextul dreptului concurenței, considerăm că, de regulă, este rezonabil și previzibil ca, în exercitarea competenței sale de apreciere, Comisia să aprecieze încălcarea repetată ca un element ce ține de gravitatea încălcării. Aceasta pare să fie și opinia Curții, astfel cum reiese din jurisprudență.
22. Curtea a hotărât în mod constant că „pentru a evalua gravitatea unei încălcări în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să ia în considerare nu numai împrejurările particulare ale cauzei, ci și contextul în care se situează încălcarea, și să se asigure că acțiunea sa are un caracter disuasiv, în special în privința acelor tipuri de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității”(20) . Recent, în cauza SGL Carbon/Comisia, Curtea și‑a reiterat jurisprudența după cum urmează: „[î]n timp ce cuantumul de bază al amenzii este stabilit în funcție de încălcare, gravitatea acesteia este determinată prin referire la numeroși alți factori, în privința cărora Comisia dispune de o marjă de apreciere. Luarea în considerare a circumstanțelor agravante la stabilirea amenzii este compatibilă cu misiunea Comisiei de a asigura respectarea normelor de concurență”(21) . În cauza Aalborg Portland și alții/Comisia, Curtea a confirmat că încălcarea repetată trebuie luată în considerare la evaluarea gravității încălcării(22) . În această privință, jurisprudența Curții corespunde cu cea a Tribunalului de Primă Instanță. Astfel cum Tribunalul de Primă Instanță a statuat în hotărârea din 17 decembrie 1991, Enichem Anic/Comisia, „faptul că, în trecut, Comisia a constatat deja că o întreprindere încălcase normele de concurență și, dacă a fost cazul, a sancționat‑o pentru această încălcare, poate fi reținut ca circumstanță agravantă împotriva acestei întreprinderi”(23) .
23. Motivul invocat de recurentă este, prin urmare, contrar acestor hotărâri, în care Curtea a statuat că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 constituie un temei legal adecvat pentru ca încălcarea repetată să fie considerată o circumstanță agravantă.
24. Argumentul recurentei conform căruia ar lipsi temeiul legal, întrucât la momentul ultimei încălcări Comisia nu adoptase încă liniile directoare, este la fel de neconvingător. Liniile directoare nu constituie temeiul legal pentru stabilirea amenzii. Acestea nu fac decât să clarifice aplicarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17(24) . Totuși, chiar și în lipsa liniilor directoare, recurenta tot era în măsură să prevadă consecințele legale ale acțiunilor sale.
25. Aceasta cu atât mai mult cu cât Comisia, chiar înainte de a adopta și publica liniile directoare, a ținut seama de încălcarea repetată în anumite decizii(25), inclusiv în decizia luată împotriva recurentei ca urmare a penultimei încălcări a articolului 81 CE(26) .
26. Prin urmare, în special în lumina jurisprudenței citate la punctul 22 de mai sus, recurenta nu poate pretinde în mod serios că nu putea să prevadă că, la momentul în care a săvârșit încălcarea în cauză, încălcarea repetată avea să fie considerată o circumstanță agravantă(27) .
Al doilea motiv: încălcarea principiului securității juridice
27. Prin cel de al doilea motiv, recurenta susține că Tribunalul de Primă Instanță a aplicat în mod greșit principiul securității juridice prin faptul că a refuzat să limiteze perioada în care încălcarea repetată poate fi luată în considerare. Aceasta subliniază că primele două decizii ale Comisiei prin care s‑a constatat o încălcare datează din 1974 și, respectiv, din 1984 și că prima decizie a intervenit în împrejurări foarte speciale. Potrivit recurentei, Tribunalul de Primă Instanță a permis de fapt un sistem de „încălcare repetată perpetuă”, contrar principiilor generale comune statelor membre.
28. În opinia noastră, acest motiv se întemeiază pe o înțelegere greșită a hotărârii atacate. În esență, Tribunalul de Primă Instanță a decis că principiul securității juridice nu a fost încălcat deoarece nici Regulamentul nr. 17, nici liniile directoare nu prevăd un termen maxim pentru constatarea unei încălcări repetate(28) . Cu alte cuvinte, Tribunalul de Primă Instanță a afirmat că, în lipsa unui termen de prescripție, este previzibil că orice încălcare de aceeași natură, săvârșită de aceeași întreprindere și constatată formal în trecut de către Comisie, poate conduce la constatarea unei încălcări repetate(29) .
29. Ca punct de plecare, acest lucru este corect. Principiul securității juridice nu impune un termen de prescripție pentru încălcarea repetată. În consecință, Comisia beneficiază de o anumită marjă de apreciere pentru a determina perioadele pentru care va ține seama de încălcările constatate. Cu toate acestea, în special în ceea ce privește speranța de viață a întreprinderilor, care poate fi deosebit de lungă, Comisia trebuie să își exercite competența de apreciere astfel încât să respecte așteptările legitime privind încălcările care sunt încă de actualitate și încălcările care sunt prescrise din toate punctele de vedere.
30. Motivul pentru care se ia în considerare încălcarea repetată este incitarea întreprinderilor care au manifestat o tendință de a încălca normele de concurență să își modifice comportamentul. Astfel, dată fiind lipsa unui termen de prescripție, Comisia și instanțele comunitare pot, în fiecare caz în parte, să ia în considerare acei factori care confirmă o astfel de tendință, inclusiv, de exemplu, timpul care s‑a scurs între încălcări.
31. Exact acesta este modul în care Tribunalul de Primă Instanță a abordat problema securității juridice în hotărârea atacată. La punctele 354 și 355 din această hotărâre, Tribunalul de Primă Instanță a examinat cu atenție istoricul încălcărilor normelor de concurență săvârșite de recurentă și a observat că, de fiecare dată, încălcările erau separate de perioade relativ scurte. Prin urmare, Tribunalul de Primă Instanță a conchis că „repetarea de către [recurentă] a unui comportament ilicit arată tendința acesteia de a nu trage consecințele corespunzătoare din faptul că s‑a constatat că a încălcat normele comunitare de concurență”.
32. Pentru a‑și susține argumentul conform căruia Tribunalul de Primă Instanță ar fi trebuit să aplice un termen de prescripție, recurenta se întemeiază pe jurisprudența izvorâtă din cauza Geigy/Comisia(30) . Totuși, în realitate, această jurisprudență furnizează un argument a maiore ad minus
în favoarea tezei potrivit căreia nu este de competența instanțelor comunitare să prevadă un termen de prescripție pentru luarea în considerare a încălcării repetate. În această hotărâre, se solicitase Curții să se pronunțe asupra problemei dacă vreun termen de prescripție fusese depășit de către Comisie prin faptul că a așteptat mai mulți ani înainte de a iniția o procedură privind încălcarea articolului 81 CE. În astfel de situații, securitatea juridică este cu atât mai importantă. În definitiv, lipsa unui termen de prescripție are ca efect menținerea unei amenințări permanente cu sancționarea, în orice moment viitor, a unui comportament din trecut. În plus, până la acel moment nu se stabilise în mod formal că acel comportament constituia, în realitate, o încălcare. Curtea a decis că „cerința fundamentală a securității juridice se opune posibilității Comisiei de a amâna la nesfârșit exercitarea competenței sale de a aplica amenzi”(31) . Cu toate acestea, Curtea nu a stabilit un termen de prescripție. În schimb, aceasta a preferat să evalueze acțiunea Comisiei în lumina circumstanțelor specifice cauzei(32), exact ceea ce a făcut Tribunalul de Primă Instanță în prezenta cauză.
33. Recurenta pretinde că Tribunalul de Primă Instanță nu a ținut suficient seama de împrejurarea că prin decizia din 1974 nu i s‑a aplicat o amendă, ci doar s‑a dispus să pună capăt de îndată încălcărilor constatate(33) .
34. Această afirmație nu este întemeiată. Astfel cum Tribunalul de Primă Instanță a hotărât în mod corect, „noțiunea de încălcare repetată nu implică în mod necesar existența unei sancțiuni pecuniare prealabile, ci numai constatarea unei încălcări prealabile”(34) . Într‑adevăr, simplul fapt că o amendă nu a fost aplicată de Comisie în cazul în care aceasta a constatat o încălcare nu creează o așteptare legitimă că nu se va mai ține seama de respectiva încălcare.
35. Pentru aceste motive, sugerăm Curții să respingă al doilea motiv al recurentei.
Al treilea motiv: viciu de motivare
36. Prin al treilea motiv, recurenta afirmă că hotărârea atacată este viciată de o motivare contradictorie a aprecierii privind legătura dintre încălcarea repetată și necesitatea de a asigura amenzilor un efect suficient de descurajator. În opinia recurentei, Tribunalul de Primă Instanță afirmă în cadrul unui punct din hotărârea atacată că, pentru a aprecia gravitatea încălcării, trebuie să se facă o distincție între descurajare și încălcare repetată, iar ulterior, în aceeași hotărâre, acesta afirmă că încălcarea repetată justifică o majorare a cuantumului amenzii în vederea descurajării.
37. Nu vedem o astfel de contradicție în hotărârea atacată. Tribunalul de Primă Instanță a hotărât într‑adevăr că, în mod legal, Comisia a luat în considerare diverse elemente, inclusiv încălcarea repetată, drept circumstanțe care reflectă gravitatea încălcării, în vederea stabilirii cuantumului amenzii la un nivel suficient de descurajator. În consecință, propunem Curții să respingă al treilea motiv al recurentei.
B – Motive privind metoda de calcul al amenzii
38. Al patrulea și al cincilea motiv privesc faptul că Tribunalul de Primă Instanță a aplicat o metodă de calcul mai puțin favorabilă decât metoda utilizată în decizia atacată. Comisia aplicase o amendă de 44,043 milioane de euro. Constatând că amenințarea exercitată împotriva societății Interbrew fusese luată în considerare în mod greșit de către Comisie ca o circumstanță agravantă, Tribunalul de Primă Instanță a stabilit majorarea cuantumului de bază stabilit în temeiul circumstanțelor agravante la 40 % în loc de 50 %. Tribunalul de Primă Instanță a stabilit ulterior cuantumul total al amenzii la 42,4125 milioane de euro, utilizând o altă formulă decât cea aplicată de Comisie.
39. Prin urmare, hotărârea atacată a redus cuantumul total al amenzii cu 1,6305 milioane de euro. Cu toate acestea, reducerea ar fi fost de 2,9355 milioane de euro dacă Tribunalul de Primă Instanță ar fi folosit aceeași metodă de calcul ca și Comisia.
40. Prin al patrulea motiv, recurenta afirmă că Tribunalul de Primă Instanță a depășit limitele competenței sale, încălcând articolul 229 CE și articolul 17 din Regulamentul nr. 17, prin faptul că a modificat metoda de calcul al cuantumului amenzii. În subsidiar, recurenta invocă un al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a principiului neretroactivității. Aceste două motive sunt strâns legate, dar le vom examina separat.
Al patrulea motiv: Tribunalul de Primă Instanță nu a respectat limitele competenței sale
41. Recurenta susține că nici articolul 230 CE, nici articolul 229 CE coroborat cu articolul 17 din Regulamentul nr. 17 nu permit Tribunalului de Primă Instanță să modifice metoda de calcul a Comisiei. În esență, recurenta afirmă că Tribunalul s‑a pronunțat fie ultra vires,
în temeiul competenței sale întemeiate pe articolul 230 CE, fie ultra petita,
în exercitarea competenței sale potrivit articolului 229 CE.
42. Comisia afirmă că acest motiv nu este admisibil. În opinia acesteia, recurenta solicită Curții să substituie propria sa apreciere a amenzii celei a Tribunalului de Primă Instanță. Comisia subliniază că, dacă Tribunalul de Primă Instanță, în exercitarea competenței sale de fond, în sensul articolului 229 CE, s‑a pronunțat cu privire la cuantumul unei amenzi, „nu este de competența Curții, în cazul în care se pronunță asupra unor probleme de drept în cadrul unui recurs, să substituie, pentru motive de echitate, propria apreciere celei a Tribunalului”(35) .
43. Nu suntem de acord cu calificarea acestui motiv de către Comisie. În opinia noastră, recurenta ridică o problemă de drept referitoare la limitele competenței Tribunalului de Primă Instanță în materie de amenzi. Prin urmare, motivul este admisibil.
44. Cu toate acestea, afirmația recurentei potrivit căreia Tribunalul de Primă Instanță, în temeiul articolului 230 CE, nu avea competența necesară pentru a modifica metoda de calcul este lipsită de substanță. Atunci când a stabilit amenda, Tribunalul de Primă Instanță nu a acționat în cadrul articolului 230 CE, ci în exercitarea competenței deținute în temeiul articolului 229 CE și al articolului 17 din Regulamentul nr. 17. În consecință, vom examina afirmația recurentei potrivit căreia Tribunalul de Primă Instanță s‑a pronunțat ultra petita
atunci când a înlocuit metoda de calcul a Comisiei cu propria metodă.
45. În temeiul articolul 17 din Regulamentul nr. 17, instanța comunitară „are competență de fond în sensul articolului [229 CE] cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu; aceasta poate elimina, reduce sau majora amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată”. Caracteristica prin care se distinge competența deținută de instanțele comunitare în temeiul acestei dispoziții o constituie faptul că le permite acestora nu numai să controleze legalitatea sancțiunii, ci și să o modifice, chiar dacă nu există o eroare de fapt sau de drept din partea Comisiei(36) .
46. Regula non ultra petita
are ca efect faptul că instanțele nu se pot pronunța decât asupra problemelor cu care au fost sesizate formal de către părți. Întrebarea care se ivește în prezent este care sunt implicațiile regulii non ultra petita
asupra noțiunii „competență de fond” în sensul articolului 229 CE.
47. În dreptul privat, în care își are originea regula non ultra petita, aceasta îngrădește limitele competențelor instanței astfel încât să garanteze suveranitatea și securitatea juridică a părților din proces(37) . Acest aspect este valabil, în esență, și în dreptul administrativ. Totuși, în acest cadru, regula non ultra petita
are un efect direct asupra relațiilor dintre autoritățile judiciare și cele administrative, întrucât acestea din urmă sunt, prin definiție, parte în proces.
48. Noțiunea „competență de fond” se referă exact la acest aspect, și anume la delimitarea competențelor autorității judecătorești de cele ale autorității administrative. Articolul 229 CE și articolul 17 din Regulamentul nr. 17 conferă instanțelor comunitare competența de a înlocui aprecierea autorității administrative și de a decide astfel în locul Comisiei. Aceasta creează în mod clar o excepție semnificativă de la poziția normală a instanței comunitare, deși într‑un domeniu limitat(38) .
49. În consecință, în cadrul acestui domeniu, regula non ultra petita, înțeleasă în mod corect ca o limitare a exercitării competențelor puterii judecătorești, nu are decât un rol limitat. În opinia noastră, aceasta implică doar faptul că instanța comunitară nu trebuie să își exercite competența de fond fără să fi fost sesizată cu privire la problema amenzii. Din momentul în care i s‑a solicitat o nouă apreciere a cuantumului amenzii, competența pe care o deține în temeiul articolului 229 CE este, într‑adevăr, de „fond”, în sensul că poate fi exercitată atât pentru a reduce cuantumul amenzii, cât și pentru a‑l majora(39) . În consecință, Tribunalul de Primă Instanță poate aplica o metodă de calcul diferită atunci când face o nouă apreciere a amenzii, chiar dacă această metodă este mai puțin favorabilă pentru întreprinderea respectivă.
50. Rezultă că al patrulea motiv invocat de recurentă trebuie să fie respins de Curte.
51. Cu toate acestea, trebuie să subliniem chiar din acest moment că nu sugerăm că Tribunalul de Primă Instanță are o competență nelimitată în temeiul articolului 229 CE și al articolului 17 din Regulamentul nr. 17. Ceea ce ne aduce la al cincilea motiv al recurentei.
Al cincilea motiv: încălcarea dreptului la apărare și a principiului neretroactivității
52. Primul aspect al celui de al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare. Recurenta afirmă că Tribunalul de Primă Instanță ar fi trebuit să supună unei dezbateri contradictorii intenția sa de a modifica metoda de calcul al amenzii. Prin faptul că nu i‑a acordat recurentei posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere asupra acestui aspect, Tribunalul de Primă Instanță a încălcat un principiu general al dreptului comunitar.
53. În opinia noastră, atunci când își exercită competența de fond, instanțele comunitare trebuie să respecte aceleași cerințe legale precum Comisia atunci când aceasta impune o sancțiune. Aceste cerințe includ obligația de a motiva, principiul egalității de tratament(40), principiul securității juridice(41) și dreptul de a fi audiat(42) .
54. În această privință, trebuie avut în vedere că, în ceea ce privește competența Comisiei de a adopta decizii prin care aplică o amendă, Tribunalul de Primă Instanță a stabilit în mod corect în jurisprudența sa că dreptul de a fi audiat constituie „un principiu fundamental al dreptului comunitar și trebuie respectat în toate împrejurările, în special în orice procedură care poate duce la aplicarea unor sancțiuni, chiar dacă este vorba despre proceduri administrative”(43) .
55. În aceeași ordine de idei, instanțele comunitare trebuie să respecte acest drept atunci când își exercită competența de fond. Acest punct de vedere este susținut de concluziile prezentate de avocatul general VerLoren van Themaat în cauza Stichting Sigarettenindustrie/Comisia(44) . În această cauză, avocatul general a considerat că gradul de vinovăție al reclamantelor nu a fost luat în considerare și nici apreciat de către Comisie. Prin urmare, în opinia sa, Comisia a aplicat amenzi prea mici. În continuare, acesta observă că:
„În temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 17, acesta ar putea fi un motiv în sine pentru ca amenzile aplicate anumitor întreprinderi să fie majorate din oficiu de către Curte. Totuși, nu vom propune Curții să utilizeze această competență în prezenta cauză. […] [Î]n cazul în care, eventual, se face uz de această competență, ar fi probabil de dorit, în opinia noastră, să se atragă atenția părților, în scris și cu suficient timp înainte de procedura orală, asupra acestei competențe și, dacă este necesar, să se solicite în același timp Comisiei informațiile necesare pentru exercitarea acesteia și să se permită reclamantelor să își exprime poziția în scris înainte de procedura orală”(45) .
56. Abordarea propusă de avocatul general decurge din preocuparea legitimă că exercitarea competenței de fond nu trebuie să conducă la examinarea unor fapte sau criterii pe care părțile nu au avut cu adevărat posibilitatea de a le contesta. În opinia noastră, această preocupare se justifică în egală măsură în contextul unei modificări a metodei de calcul, atunci când modificarea este, precum în speță, în dauna întreprinderii în cauză. Având în vedere competențele largi deținute de instanțele comunitare în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 17 și consecințele financiare importante pe care le poate determina o astfel de modificare, este esențial ca instanța comunitară să își exercite competența de fond respectând în cel mai înalt grad dreptul reclamantei de a fi audiată.
57. O decizie exemplară în această privință este hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 9 iulie 2003, Cheil Jedang/Comisia(46) . Comisia, într‑un mod comparabil celui din prezenta cauză, a aplicat o metodă de calcul diferită de cea prevăzută în liniile directoare. Tribunalul de Primă Instanță a considerat că metoda descrisă în liniile directoare era mai potrivită(47) . Prin urmare, a aplicat acea metodă în exercitarea competenței sale de fond(48) . Totuși, după cum se arată în mod clar în hotărârea Cheil Jedang, Tribunalul a procedat astfel numai după ce a dat reclamantei posibilitatea de a‑și face cunoscut punctul de vedere asupra acestui aspect:
„225. Printr‑o întrebare scrisă comunicată Comisiei la 7 februarie 2002, Tribunalul i‑a solicitat, printre altele, să precizeze și să justifice metoda de calcul al cuantumului amenzilor pe care a utilizat‑o.
226. În răspunsul din 27 februarie 2002, Comisia a indicat că metoda corectă de calcul al majorărilor și al reducerilor destinate să țină cont de circumstanțele agravante și atenuante consta în aplicarea unui procent la cuantumul de bază al amenzii. De asemenea, Comisia a recunoscut că nu a aplicat în mod sistematic această metodă de calcul în cadrul deciziei sale […].
227. În ședință, reclamanta a indicat că nu are de formulat nicio obiecție cu privire la metoda de calcul al cuantumului amenzilor descrisă de Comisie în scrisoarea sa din 27 februarie 2002.”
58. În mod contrar, hotărârea atacată nu menționează nicio întrebare scrisă privind metoda de calcul. De asemenea, nici nu menționează vreun schimb de opinii cu recurenta referitor la acest subiect în cadrul ședinței. În asemenea împrejurări, Curtea de Justiție, pronunțându‑se în recurs, nu poate considera că dreptul recurentei de a fi audiată a fost respectat în cadrul procedurii în fața Tribunalului de Primă Instanță.
59. În consecință, concluzionăm că primul aspect al celui de al cincilea motiv este întemeiat și că, prin urmare, Curtea trebuie să anuleze hotărârea atacată în măsura în care stabilește cuantumul amenzii la 42,4125 milioane de euro.
C – Consecințele anulării hotărârii atacate în măsura în care stabilește cuantumul amenzii
60. Conform articolului 61 din Statutul Curții, Curtea de Justiție „poate […] să pronunțe hotărârea definitivă privind litigiul, în cazul în care acesta se află în stare de a fi judecat […]”. Acum, după ce Curtea a ascultat argumentele recurentei cu privire la nivelul amenzii, îi sugerăm să utilizeze această posibilitate și să își exercite propria competență în temeiul articolului 229 CE și al articolului 17 din Regulamentul nr. 17.
61. Recurenta solicită reducerea cuantumului amenzii la 41,11 milioane de euro, cuantum pe care Tribunalul de Primă Instanță l‑ar fi stabilit dacă ar fi aplicat aceeași metodă de calcul ca și Comisia.
62. În legătură cu această solicitare, ar trebui notat că, în hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a aplicat metoda de calcul prevăzută în liniile directoare. Recurenta nu contestă temeinicia acestei metode de calcul ca atare. Totuși, aceasta afirmă că aplicarea respectivei metode în prezenta cauză conduce la o încălcare a principiului neretroactivității.
63. Nu suntem de acord cu recurenta. În hotărârile Dansk Rørindustri și alții/Comisia(49) și Archer Daniels Midland/Comisia(50), Curtea a examinat cu atenție problema aplicării retroactive a liniilor directoare. Aceasta a ajuns la concluzia că „liniile directoare, și în special noua metodă de calcul al amenzilor pe care o prevăd, presupunând că această nouă metodă ar fi avut un efect agravant asupra nivelului amenzilor aplicate, erau suficient de previzibile pentru întreprinderi precum recurentele la momentul în care încălcările în cauză au fost săvârșite”(51) . Prin urmare, aplicând liniile directoare la încălcări care, în cauza Dansk Rørindustri și alții/Comisia, datau din 1990, Comisia nu a încălcat principiul neretroactivității(52) . În mod similar, în prezenta cauză, aplicarea metodei de calcul prevăzute în liniile directoare nu ar fi contrară acestui principiu.
64. În consecință, propunem Curții să aplice metoda de calcul prevăzută în liniile directoare și, ținând seama de toate împrejurările prezentei cauze, să stabilească cuantumul amenzii la 42,4125 milioane de euro.
III – Cu privire la cheltuielile de judecată
65. Potrivit articolului 69 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil în temeiul articolului 118 din același regulament procedurii în fața Curții având ca obiect un recurs împotriva unei decizii a Tribunalului, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere. În cazul în care unul dintre motivele invocate de Comisie și toate mai puțin unul dintre motivele invocate de recurentă sunt respinse, propunem Curții obligarea recurentei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată și la plata a trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.
IV – Concluzie
66. Având în vedere considerentele de mai sus, propunem Curții:
1) anularea primului punct din dispozitivul hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 25 octombrie 2005 în cauza T‑38/02, Groupe Danone/Comisia;
2) stabilirea cuantumului amenzii aplicate recurentei la 42,4125 milioane de euro;
3) respingerea recursului în ceea ce privește celelalte motive;
4) obligarea recurentei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată și la plata a trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.
(1) .
(2)  –	Rec., p. II‑4407.
(3)  –	Privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE (Cauza IV/37.614/F3 PO/Interbrew și Alken‑Maes) (JO 2003, L 200, p. 1).
(4)  –	Din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3). Decizia atacată este anterioară datei la care a intrat în vigoare Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurenţă prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și celei la care au fost adoptate noile Orientări privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264).
(5)  –	Citată la nota de subsol 3.
(6)  –	Considerentul (295) al deciziei atacate.
(7)  –	Considerentul (331) al deciziei atacate.
(8)  –	Articolele 1 și 2 din decizia atacată.
(9)  –	Considerentul (314) al deciziei atacate.
(10)  –	Considerentul (315) al deciziei atacate.
(11)  –	Cauza Groupe Danone/Comisia, citată la nota de subsol 2.
(12)  –	Punctele 309 și 310 din hotărârea atacată.
(13)  –	Punctele 311-313 din hotărârea atacată.
(14)  –	Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alţii/Comisia (cauzele conexate C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 213). A se vedea de asemenea hotărârea din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia, (C‑167/04 P, nepublicată încă în Recueil, punctele 207-209).
(15)  –	A se vedea hotărârea din 9 iunie 1992, Lestelle/Comisia (C‑30/91 P, Rec., p. I‑3755, punctul 28), hotărârea din 30 septembrie 2003, Biret International/Consiliul (C‑93/02 P, Rec., p. I‑10497, punctul 60), și hotărârea din 2 decembrie 2004, José Martí Peix/Comisia (C‑226/03 P, Rec., p. I‑11421, punctul 29).
(16)  –	CEDO (Marea Cameră), hotărârea Achour împotriva Franţei din 29 martie 2006, § 59.
(17)  –	A se vedea în acest sens hotărârea Achour împotriva Franţei, § 53.
(18)  –	Hotărârea din 25 septembrie 1984, Könecke (117/83, Rec., p. 3291, punctul 11).
(19)  –	A se vedea de asemenea concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza SGL Carbon/Comisia (hotărârea din 29 iunie 2006, C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977, punctul 78).
(20)  –	Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alţii/Comisia (cauzele conexate 100/80‑103/80, Rec., p. 1825, punctul 106). A se vedea de asemenea, cel mai recent, hotărârea Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctele 240-242.
(21)  –	Cauza C‑308/04 P, citată la nota de subsol 19, punctul 71.
(22)  –	Cauzele conexate C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 91.
(23)  –	Hotărârea Enichem Anic/Comisia (T‑6/89, Rec., p. II‑1623, punctul 295). A se vedea de asemenea hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia (T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 293).
(24)  –	A se vedea în acest sens hotărârea Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctele 211, 213 și 214.
(25)  –	Decizia 86/398/CEE a Comisiei din 23 aprilie 1986 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.149 – Polipropilenă) (JO L 230, p. 1), considerentul (107), și Decizia 91/297/CEE a Comisiei din 19 decembrie 1990 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/33.133‑A: Carbonat de sodiu – Solvay/ICI), (JO L 152, p. 1), considerentul (65).
(26)  –	Decizia 84/388/CEE a Comisiei din 23 iulie 1984 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/30.988 – Acorduri și practici concertate în sectorul sticlei plane în ţările Benelux) (JO L 212, p. 13), considerentul (53).
(27)  –	În același sens: hotărârea Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctul 231. A se vedea de asemenea hotărârea din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia (C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 25).
(28)  –	Punctele 352 și 353 din hotărârea atacată. Tribunalul de Primă Instanţă a făcut trimitere, în această privinţă, la hotărârea din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia (41/69, Rec., p. 661, punctul 19).
(29)  –	Cu privire la noţiunea de încălcare repetată, a se vedea hotărârile Tribunalului de Primă Instanţă din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia (T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 617), și Michelin/Comisia, citată la nota de subsol 23, punctul 284.
(30)  –	Cauza 52/69, Rec., p. 787.
(31)  –	Hotărârea Geigy/Comisia, citată la nota de subsol 30, punctul 21.
(32)  –	Ibidem. A se vedea de asemenea hotărârile din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia (C‑298/00 P, Rec., p. I‑4087, punctele 89-92), și Comisia/Italia (C‑372/97, Rec., p. I‑3679, punctele 116-119) (cu privire la controlul ajutoarelor acordate în temeiul Tratatului CE), hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia (cauzele conexate C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 140) (cu privire la controlul ajutoarelor acordate în temeiul Tratatului CECO). Exemple din jurisprudenţa Tribunalului de Primă Instanţă: hotărârea din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia (T‑109/01, Rec., p. II‑127, punctul 145) (cu privire la controlul ajutoarelor acordate în temeiul Tratatului CE), hotărârea din 10 iunie 2004, François/Comisia (T‑307/01, Rec., p. II‑1669, punctul 46) (cu privire la inițierea unei proceduri disciplinare în temeiul statutului funcţionarilor), hotărârea din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia (cauzele conexate T‑22/02 și T‑23/02, Rec., p. II‑4065, punctul 87) (cu privire la competenţa Comisiei de a aplica amenzi pentru încălcarea normelor de concurenţă).
(33)  –	Articolul 3 din Decizia 74/292/CEE a Comisiei din 15 mai 1974 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/400 – Acorduri între fabricanţii de sticlă pentru ambalaje) (JO L 160, p. 1).
(34)  –	Punctul 363 din hotărârea atacată.
(35)  –	Hotărârea Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctele 245 și 246. A se vedea de asemenea, de exemplu, hotărârea din 15 decembrie 1994, Finsider/Comisia (C‑320/92 P, Rec., p. I‑5697, punctul 46).
(36)  –	A se vedea în acest sens hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alţii/Comisia (cauzele conexate C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 692). A se vedea de asemenea Commentaire Mégret, 1993, vol. 10, p. 94, și, în sens contrar, pentru o opinie mai restrictivă, concluziile avocatului general Warner prezentate în cauza BMW/Comisia (hotărârea din 12 iulie 1979, 32/78 și 36/78-82/78, Rec., p. 2435).
(37)  –	Astfel cum Curtea a afirmat în hotărârea din 14 decembrie 1995, van Schijndel și van Veen: (cauzele conexate C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705, punctul 21): „Această limitare este justificată de principiul conform căruia iniţiativa unui proces aparţine părţilor, iar instanţa nu poate acţiona din oficiu decât în cazuri excepţionale în care interesul public impune intervenţia sa. Acest principiu reflectă concepţii care se regăsesc în majoritatea statelor membre în ceea ce privește relaţiile dintre stat și individ, protejează dreptul la apărare și asigură buna desfășurare a procedurii, în special protejând‑o de întârzieri inerente examinării unor motive noi”. Astfel cum arată această hotărâre, regula non ultra petita
are ca efect faptul că instanţa nu poate, în principiu, să invoce din oficiu motive și că, începând cu un anumit stadiu al procedurii, o parte nu poate invoca alte motive sau fapte decât cele pe care și‑a întemeiat acţiunea. A se vedea de asemenea concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Salzgitter/Comisia (hotărârea din 13 iulie 2000, C‑210/98 P, Rec., p. I‑5843, punctele 129-143), cu privire la principiul conform căruia Curtea nu poate reține motivele care nu au fost prezentate de părţi în recurs și cu privire la excepţia referitoare la motivele care implică probleme de ordine publică.
(38)  –	A se vedea, în afară de articolul 17 din Regulamentul nr. 17, articolul 25 din Regulamentul nr. 11 al Consiliului din 27 iunie 1960 privind eliminarea discriminării în materie de tarife şi condiţii de transport, adoptat în temeiul articolului 79 alineatul (3) din Tratatul de instituire a Comunităţii Economice Europene (JO 1960, 52, p. 1121, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 3), articolul 24 din Regulamentul (CEE) nr. 1017/68 al Consiliului din 19 iulie 1968 privind aplicarea regulilor de concurenţă transporturilor feroviare, rutiere şi pe căile navigabile interioare (JO L 175, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 12), articolul 21 din Regulamentul (CEE) nr. 4056/86 al Consiliului din 22 decembrie 1986 de stabilire a regulilor detaliate de aplicare a dispoziţiilor articolelor [81] şi [82] din tratat transportului maritim (JO L 378, p. 4, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 3), articolul 14 din Regulamentul (CEE) nr. 3975/87 al Consiliului din 14 decembrie 1987 de stabilire a procedurii de aplicare a normelor de concurenţă întreprinderilor din sectorul transportului aerian (JO L 374, p. 1), articolul 17 din Regulamentul (CEE) nr. 2299/89 al Consiliului din 24 iulie 1989 de stabilire a unui cod de conduită pentru sistemele informatizate de rezervare (JO L 220, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 30), articolul 16 din Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO L 395, p. 1).
(39)  –	Pentru aceeași opinie: concluziile avocatului general VerLoren van Themaat prezentate în cauza Stichting Sigarettenindustrie/Comisia (hotărârea din 10 decembrie 1985, cauzele conexate 240/82-242/82, 261/82, 262/82, 268/82 și 269/82, Rec., p. 3831). S‑ar putea observa totuși că în hotărârea din 10 decembrie 1957, ALMA/Înalta Autoritate (8/56, Rec., p. 179, p. 192), Curtea a hotărât: „Chiar și în lipsa unor concluzii formale, Curtea ar fi autorizată să reducă cuantumul unei amenzi excesive, întrucât un astfel de rezultat nu ar avea un efect ultra petita, ci, dimpotrivă, ar conduce la o admitere parţială a cererii”. O interpretare a contrario
ar putea duce la concluzia că Tribunalul nu poate majora
o amendă în lipsa unor concluzii formale
prin care să se solicite o nouă apreciere a acesteia (și anume fie o reducere, fie o majorare). Cu toate acestea, argumentele a contrario trebuie tratate cu mare precauţie, astfel cum a arătat Curtea în hotărârea din 29 noiembrie 1956, Fédération Charbonnière de Belgique/Înalta Autoritate (8/55, Rec., p. 291, 305).
(40)  –	Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 36, punctul 617.
(41)  –	A se vedea, de exemplu, hotărârea din 15 decembrie 1987, Ţările de Jos/Comisia (326/85, Rec., p. 5091, punctul 24).
(42)  –	Hotărârea din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, Rec., p. 461, punctul 11), și hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 20, punctul 10. A se vedea de asemenea articolul 19 din Regulamentul nr. 17 și articolul 27 din Regulamentul nr. 1/2003.
(43)  –	Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (cauzele conexate T‑5/00 și T‑6/00, Rec., p. II‑5761, punctul 32). A se vedea de asemenea, de exemplu, hotărârea din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia (T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 53), hotărârea din 10 martie 1992, Shell International Chemical Company/Comisia (T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 39), și hotărârea din 6 decembrie 1994, Lisrestal și alţii/Comisia (T‑450/93, Rec., p. II‑1177, punctul 42). A se vedea, în plus, jurisprudenţa Curţii de Justiţie citată la nota de subsol 42.
(44)  –	Citată la nota de subsol 39.
(45)  – Ibidem, p. 3851.
(46)  –	Cauza T‑220/00, Rec., p. II‑2473.
(47)  –	Ibidem, punctul 229.
(48)  –	Ibidem, punctul 230.
(49)  –	Citată la nota de subsol 14. A se vedea în special punctele 173 și 219-232.
(50)  –	Citată la nota de subsol 27. A se vedea punctele 20-26.
(51)  –	Hotărârea Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctul 231. A se vedea și hotărârea Archer Daniels Midland, citată la nota de subsol 27, punctul 25.
(52)  –	Hotărârile Dansk Rørindustri și alţii/Comisia, citată la nota de subsol 14, punctul 232, și Archer Daniels Midland, citată la nota de subsol 27, punctul 25.