62019CC0938
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prezentate la 3 iunie 2021 (
1
)
Cauza C‑938/19
Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf GmbH & Co. KG
împotriva
Bundesrepublik Deutschland
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Berlin (Tribunalul Administrativ din Berlin, Germania)]
„Trimitere preliminară – Mediu – Directiva 2003/87/CE – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră – Articolul 2 alineatul (1) – Domeniu de aplicare – Articolul 3 litera (e) – Noțiunea de «instalație» – Unități auxiliare care nu emit gaze cu efect de seră – Articolul 10a – Regim tranzitoriu de alocare a cotelor cu titlu gratuit – Cotă de eligibilitate corectată – Metodă de calcul – Decizia 2011/278/UE – Articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf – Export de apă rece către o entitate care face parte dintr‑un sector expus unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Berlin (Tribunalul Administrativ din Berlin, Germania) privește interpretarea articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87/CE (
2
), care stabilește un sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în Uniunea Europeană, precum și a articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278/UE (
3
), de stabilire a normelor tranzitorii privind alocarea armonizată și cu titlu gratuit a cotelor.
2.
Această cerere se înscrie în cadrul unui litigiu între Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf GmbH & Co.KG (denumită în continuare „EDW” sau „reclamanta din litigiul principal”), pe de o parte, și Republica Federală Germania, reprezentată de Umweltbundesamt (Oficiul Federal pentru Mediu, Germania, denumit în continuare „Oficiul”), în legătură cu refuzul de a aloca o parte din cotele gratuite solicitate de EDW pentru o instalație de cogenerare cu randament ridicat, pentru a treia perioadă de comercializare (2013-2020). În fața instanței de trimitere, părțile din litigiu se contrazic în legătură cu limitele instalației EDW, în special cu privire la aspectul dacă trebuie incluse, în această instalație, unități auxiliare (mai precis, instalații frigorifice cu absorbție (
4
)) care nu emit gaze cu efect de seră, precum și la consecințele care decurg de aici pentru alocarea cu titlu gratuit a cotelor de emisie.
3.
Dincolo de aceste detalii tehnice, prezenta cauză oferă Curții în special ocazia de a preciza domeniul de aplicare al Directivei 2003/87, definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta, precum și interpretarea noțiunii de „instalație”, prevăzută la articolul 3 litera (e) din directiva menționată, mai precis în ceea ce privește criteriul referitor la „efecte[le] asupra emisiilor și a poluării”.
4.
În această privință, vom propune Curții să statueze că dispozițiile respective nu se opun ca, în scopuri de coordonare administrativă, un stat membru să prevadă în dreptul său național că o instalație este delimitată în același mod în fiecare dintre autorizațiile de care poate beneficia operatorul său pentru emisiile de gaze cu efect de seră, pe de o parte, și pentru poluare (
5
), pe de altă parte. Din aceleași dispoziții coroborate cu articolul 3 litera (b) din directiva menționată rezultă însă că unitățile auxiliare pot fi luate în considerare în special în scopul alocării provizorii de cote de emisie cu titlu gratuit numai cu condiția ca, raportându‑se direct la activitatea instalației principale și având o legătură de natură tehnică cu aceasta, activitatea lor să poată avea efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2003/87
5.
Articolul 2 din Directiva 2003/87, intitulat „Sfera de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică emisiilor care provin din activitățile enumerate în anexa I și gazelor cu efect de seră din anexa II.”
6.
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
(b)
«emisii» înseamnă eliberarea în atmosferă de gaze cu efect de seră din surse aparținând unei instalații sau eliberarea de către o aeronavă, care efectuează o activitate de aviație menționată în anexa I, a gazelor specificate în cadrul respectivei activități;
[…]
(e)
«instalație» înseamnă o unitate tehnică staționară în care sunt realizate una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I și orice alte activități direct asociate care au o legătură de natură tehnică cu activitățile realizate în locul respectiv și care ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării;
[…]”
7.
Articolul 8 din directiva menționată, intitulat „Coordonarea cu [Directiva 96/61]”, prevede:
„În cazul în care instalațiile desfășoară activitățile incluse în anexa I la [Directiva 96/61], statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura coordonarea condițiilor și a procedurii de emitere a permiselor de emisie de gaze cu efect de seră cu cele pentru permisele prevăzute de directiva respectivă. Cerințele din articolele 5, 6 și 7 din prezenta directivă pot fi integrate în procedurile prevăzute de Directiva [96/61].”
8.
Articolul 10a din aceeași directivă, intitulat „Norme comunitare tranzitorii privind alocarea de cote cu titlu gratuit”, prevede la alineatul (12):
„Sub rezerva articolului 10b, în 2013 și în fiecare an ulterior până în 2020, instalațiilor din sectoarele sau subsectoarele expuse la un risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon li se atribuie, în conformitate cu alineatul (1), cote cu titlu gratuit la un nivel de 100 % din cantitatea stabilită în conformitate cu măsurile prevăzute la alineatul (1).”
2. Decizia 2011/278
9.
Articolul 6 alineatul (1) din Decizia 2011/278, intitulat „Divizarea în subinstalații”, are următorul cuprins:
„În sensul prezentei decizii, statele membre divizează fiecare instalație eligibilă pentru alocarea cu titlu gratuit a cotelor de emisii în temeiul articolului 10a din Directiva [2003/87] în una sau mai multe dintre următoarele subinstalații, după caz:
(a)
o subinstalație a unui produs de referință;
(b)
o subinstalație a căldurii de referință;
(c)
o subinstalație a combustibilului de referință;
(d)
o subinstalație a emisiilor de proces.
Subinstalațiile trebuie să corespundă, în măsura în care este posibil, părților fizice ale instalației.
Pentru instalațiile căldurii de referință, ale combustibilului de referință și ale emisiilor de proces, statele membre trebuie să facă în mod clar distincție, pe baza codurilor NACE (
6
) și Prodcom, între cazurile în care procesul respectiv deservește sau nu un sector sau un subsector considerat a fi expus unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon, stabilit de Decizia 2010/2/UE (
7
).
În cazul în care o instalație inclusă în sistemul Uniunii a produs și a exportat căldură măsurabilă către o instalație sau către o altă entitate neinclusă în sistemul Uniunii, statele membre trebuie să considere că procesul respectiv din subinstalația căldurii de referință pentru această căldură nu deservește un sector sau un subsector considerat a fi expus unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon, stabilit de Decizia [2010/2], cu excepția cazului în care autoritatea competentă are dovezi satisfăcătoare că respectivul consumator al căldurii măsurabile aparține unui sector sau unui subsector considerat a fi expus unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon, stabilit de Decizia [2010/2].”
3. Decizia 2010/2 și Decizia 2014/746/UE
10.
Punctul 1.4 din anexa la Decizia 2010/2 menționează, printre sectoarele expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon, fabricarea componentelor electronice, care corespunde codului 3210 din Nomenclatorul general al activităților economice din Comunitățile Europene (NACE).
11.
Punctul 1.4 din anexa la Decizia 2014/746/UE (
8
), care a abrogat 1Decizia 2010/2, menționează de asemenea, printre sectoarele expuse unui astfel de risc, fabricarea componentelor electronice, care corespunde în prezent codului 2611 NACE.
4. Directiva 96/61
12.
Articolul 2 din Directiva 96/61, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
2.
«poluare» înseamnă introducerea directă sau indirectă, ca rezultat al activității umane, de substanțe, vibrații, căldură sau zgomot în aer, apă sau sol, care poate avea efect nociv asupra sănătății umane sau asupra calității mediului, care poate duce la efecte dăunătoare asupra proprietății materiale sau poate altera sau afecta mediul sau alte utilizări legitime ale mediului;
3.
«instalație» înseamnă o unitate tehnică fixă în care se desfășoară una sau mai multe dintre activitățile enumerate la anexa I, precum și alte activități direct asociate care au o conexiune tehnică cu activitățile desfășurate în amplasamentul respectiv și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării;
[…]
5.
«emisie» înseamnă eliberarea directă sau indirectă de substanțe, vibrații, căldură sau zgomot din surse individuale sau difuze din instalație în aer, apă sau sol;
[…]”
5. Directiva 2010/75
13.
Articolul 3 din Directiva 2010/75, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
2.
«poluare» înseamnă introducerea directă sau indirectă, ca rezultat al activității umane, de substanțe, vibrații, căldură sau zgomot în aer, apă sau sol, care poate avea efect nociv asupra sănătății umane sau asupra calității mediului, care poate conduce la efecte dăunătoare asupra proprietății materiale sau poate altera sau afecta mediul ambiant și alte utilizări legitime ale mediului;
3.
«instalație» înseamnă o unitate tehnică staționară în cadrul căreia se desfășoară una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I sau în anexa VII partea 1, precum și alte activități direct asociate, desfășurate pe același amplasament, care au o conexiune tehnică cu activitățile enumerate în anexele respective și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării;
4.
«emisie» înseamnă evacuarea directă sau indirectă de substanțe, vibrații, căldură sau zgomot din surse punctiforme sau difuze dintr‑o instalație în aer, apă sau sol;
[…]”
B.
Dreptul german
14.
Articolul 4 alineatul (1) din Bundes‑Immissionsschutzgesetz (Legea federală privind protecția împotriva imisiunii) din 15 martie 1974 (BGBl. 1974 I p. 721, denumită în continuare „BImSchG”), în versiunea din 17 mai 2013 (BGBl. 2013 I p. 1274), are următorul cuprins:
„Construirea și exploatarea instalațiilor care, datorită caracteristicilor proprii sau exploatării lor, sunt de natură să provoace efecte deosebit de nocive asupra mediului, să pună în pericol, să lezeze în mod considerabil sau să împiedice în special colectivitatea sau vecinătatea […] fac obiectul autorizării […]”.
15.
Articolul 2 din Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetz (Legea privind comercializarea cotelor de emisie de gaze cu efect de seră) din 21 iulie 2011 (BGBl. 2011 I, p. 1475, denumită în continuare „TEHG”), intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta lege se aplică emisiilor de gaze cu efect de seră menționate în anexa 1 partea 2, care rezultă din activitățile menționate în aceasta. Prezenta lege se aplică instalațiilor menționate în anexa 1 partea 2, inclusiv în cazul în care acestea constituie subinstalații sau instalații auxiliare ale unei instalații care nu figurează în anexa 1 partea 2.
(2)   Pentru instalațiile menționate în anexa 1 partea 2 punctele 2-31, domeniul de aplicare al prezentei legi se extinde la toate
1. subinstalațiile și etapele de proces care sunt necesare exploatării și
2. instalațiile auxiliare, care sunt legate, din punct de vedere geografic și funcțional, de aceste subinstalații și etape de proces menționate la punctul 1 și care pot avea un impact în ceea ce privește apariția gazelor cu efect de seră menționate în anexa 1 partea 2.
Prima teză se aplică mutatis mutandis unităților de ardere menționate în anexa 1 partea 2 punctul 1.
[…]
(4)   În cazul în care instalațiile menționate în anexa 1 partea 2 punctele 2-30 necesită autorizarea în temeiul articolului 4 alineatul (1) a treia teză din BImSchG, sunt determinante în ceea ce privește delimitarea instalațiilor menționate la alineatul (2) și (3) specificațiile stabilite în cadrul autorizației acordate cu privire la instalație în conformitate cu BImSchG. Prima teză se aplică mutatis mutandis unităților de ardere menționate în partea 2 punctul 1 din anexa 1. În situațiile menționate la alineatul (1) a doua teză, prima teză se aplică mutatis mutandis cu privire la specificațiile stabilite în cadrul autorizației acordate în conformitate cu BImSchG referitoare la subinstalații sau la instalații auxiliare.”
16.
Articolul 4 din TEHG, intitulat „Autorizarea emisiilor”, prevede:
„(1)   Operatorul instalației are nevoie de o autorizație pentru emisiile de gaze cu efect de seră generate de o activitate menționată în anexa 1 partea 2 punctele 1-32. Autorizația trebuie acordată de autoritatea competentă la cererea operatorului instalației, atunci când această autoritate este în măsură să constate indicațiile menționate la alineatul (3) pe baza documentelor furnizate împreună cu cererea.
[…]
(4)   Pentru instalațiile autorizate înainte de 1 ianuarie 2013 în conformitate cu dispozițiile BImSchG, autorizația acordată în conformitate cu dreptul referitor la protecția împotriva emisiilor este cea acordată în conformitate cu alineatul (1). Totuși, în situația menționată la prima teză, operatorul instalației poate solicita și o autorizație distinctă în conformitate cu alineatul (1). În această situație, prima teză se aplică numai până la acordarea autorizației distincte.”
17.
Articolul 9 alineatul (2) din TEHG menționat, intitulat „Alocarea de drepturi de emisie gratuite operatorilor instalațiilor”, prevede:
„Alocarea de drepturi de emisie gratuite este condiționată de depunerea unei cereri la autoritate competentă. […]”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
18.
Reclamanta din litigiul principal, EDW, exploatează la Dresda (Germania) o centrală industrială de cogenerare pe motoare cu gaz (denumită în continuare „centrala de cogenerare a EDW” sau „instalația principală”). Autorizația de emisie de gaze cu efect de seră pe care o deține EDW pentru această instalație privește de asemenea, ca unități auxiliare, instalații frigorifice, în special instalații frigorifice cu absorbție, care transformă căldura în frig fără a emite gaze cu efect de seră (
9
).
19.
Centrala de cogenerare a EDW furnizează exclusiv unei uzine de producție de semiconductori care aparține unui terț, și anume Global Foundries, și care nu este inclusă în ETS (denumită în continuare „instalația Global Foundries”). Părțile nu contestă că activitatea uzinei Global Foundries aparține unui sector expus unui risc ridicat de relocare a emisiilor de dioxid de carbon (
10
), în temeiul Deciziilor 2010/2 și 2014/746.
20.
Concret, activitatea instalației EDW (inclusiv instalații frigorifice cu absorbție) este organizată în trei etape, al căror scop este să permită exportul de apă fierbinte, rece și caldă către uzina Global Foundries:
–
Etapa 1: centrala de cogenerare a EDW produce, printre altele, apă fierbinte de 80 °C. Această apă fierbinte este, pe de o parte, livrată direct uzinei Global Foundries și, pe de altă parte, furnizată instalațiilor frigorifice cu absorbție;
–
Etapa 2: din apă caldă și din vaporii de apă care provin de la această centrală, instalațiile frigorifice cu absorbție furnizează, grație unui proces de răcire, apă rece (la o temperatură de 5 °C sau de 11 °C) uzinei Global Foundries;
–
Etapa 3: instalațiile frigorifice cu absorbție produc de asemenea apă caldă de 32 °C din apa care provine (la o temperatură de 11 °C sau de 17 °C) de la uzina Global Foundries către aceste echipamente, pe de o parte, și căldura pe care acestea o degajă în cadrul procesului de răcire, pe de altă parte. Această apă caldă este de asemenea furnizată uzinei Global Foundries (
11
).
21.
La 19 ianuarie 2012, reclamanta din litigiul principal a introdus o cerere de alocare cu titlu gratuit a cotelor de emisie (
12
) la Deutsche Emissionshandelsstelle (Autoritatea Germană pentru Comercializarea Emisiilor, denumită în continuare „DEHSt”). Prin decizia din 17 februarie 2014, DEHSt a refuzat să îi acorde toate cotele solicitate. În urma acestui refuz, EDW a solicitat alocarea de cote suplimentare. DEHSt a admis în parte această contestație la 28 aprilie 2017.
22.
În această privință, DEHSt a considerat că instalațiile frigorifice cu absorbție și instalația principală a EDW formau una și aceeași instalație, inclusă în ETS, și căreia trebuia să i se aplice o căldură de referință (
13
). Ținând seama de această apreciere, ea a dedus din cantitățile de căldură măsurabilă invocate de reclamanta din litigiul principal în scopul calculării numărului provizoriu de cote alocate cu titlu gratuit (
14
) căldura importată de la uzina Global Foundries care nu este inclusă în ETS (și anume cantitățile de căldură care corespund fluxurilor de 11 °C sau de 17 °C provenite de la această instalație și redirecționate către instalațiile frigorifice cu absorbție pentru producerea apei calde în cadrul etapei 3). Pe de altă parte, ea a refuzat să acorde EDW beneficiul regimului aplicabil sectoarelor sau subsectoarelor considerate a fi expuse unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru cantitățile de căldură furnizate de centrala sa de cogenerare instalațiilor frigorifice cu absorbție în cadrul etapei 1. Cu privire la acest aspect, ea a considerat că apa rece produsă de instalațiile respective (în cadrul etapei 2) nu ținea de un sector sau subsector considerat a fi expus unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, în conformitate cu Decizia 2010/2.
23.
La 1 iunie 2017, EDW a introdus o acțiune împotriva deciziei de respingere în parte a contestației sale la instanța de trimitere.
24.
Această instanță apreciază că soluționarea litigiului cu care este sesizată depinde, mai întâi, de aspectul dacă este compatibilă cu Directiva 2003/87 și în special cu articolul 2 alineatul (1) și cu articolul 3 litera (e) din aceasta o dispoziție națională care ar determina includerea, în limitele instalațiilor supuse ETS, a unor unități auxiliare care, la fel ca instalațiile frigorifice în discuție în litigiul principal, nu emit gaze cu efect de seră. Astfel, instanța menționată arată că problema dacă aceste instalații frigorifice se află în cadrul sau în afara limitelor instalației EDW are un impact asupra cotelor de emisie de care aceasta din urmă poate beneficia în mod provizoriu cu titlu gratuit (
15
).
25.
În continuare, instanța menționată ridică, după caz, problema dacă „corrected eligibility ratio” (cota de eligibilitate corectată) care este vizată în Data Collection Template (formularul de colectare a datelor) (
16
) și care ar permite, în împrejurările cauzei principale, să se țină seama de faptul că căldura importată de la uzina Global Foundries este „neeligibilă” în scopul alocării cu titlu gratuit, trebuie aplicată căldurii totale produse în această instalație sau, dimpotrivă, dacă este posibil să se aplice doar fluxului de căldură căruia i se poate atribui această căldură importată (
17
).
26.
În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema condițiilor de punere în aplicare a regimului aplicabil sectoarelor sau subsectoarelor considerate a fi expuse unui „risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, în temeiul articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278. Aceasta urmărește să afle în special dacă, în cazul în care ar trebui să se considere că instalațiile frigorifice cu absorbție fac parte din instalația EDW, furnizarea de frig către Global Foundries (în cadrul etapei 2) ar putea beneficia de statutul de „relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, chiar dacă beneficiul acestui statut presupune, în principiu, un export de căldură.
27.
În aceste condiții, Verwaltungsgericht Berlin (Tribunalul Administrativ din Berlin), prin decizia din 16 decembrie 2019, primită de Curte la 24 decembrie 2019, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva [2003/87] trebuie interpretat în sensul că este compatibilă cu acesta o reglementare precum cea prevăzută în prima teză a alineatului (4) al articolului 2 din [TEHG], potrivit căreia o instalație autorizată potrivit [BImSchg] este inclusă în ETS, chiar dacă autorizația include de asemenea instalații auxiliare, care nu generează emisii de gaze cu efect de seră?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
Din criteriile prevăzute în [formularul de colectare a datelor] elaborat de Comisia Europeană și indicate statelor membre pentru calcularea cotei corectate («corrected eligibility ratio») în ceea ce privește căldura importată de la instalațiile care nu sunt incluse în ETS, reiese că această cotă se aplică căldurii produse în instalația inclusă în ETS chiar și atunci când căldura importată poate fi atribuită în mod clar unuia dintre fluxurile de căldură identificabile și măsurate separat și/sau consumului intern de căldură al instalației?
3)
Articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia [2011/278] trebuie interpretat în sensul că procesul relevant de producere a căldurii de către subinstalația căldurii de referință privește un sector sau subsector considerat a fi expus unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon, stabilit de Decizia [2010/2], în cazul în care această căldură este utilizată pentru producția de elemente de răcire, iar elementele de răcire sunt consumate de o instalație care nu este inclusă în ETS într‑un sector sau într‑un subsector care este expus unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon?
În ceea ce privește aplicabilitatea articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia [2011/278], este relevant aspectul dacă producția de elemente de răcire se realizează în cadrul limitelor instalației incluse în [ETS]?”
28.
EDW, Oficiul, guvernul german și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții.
IV. Analiză
29.
Directiva 2003/87 a instituit un sistem de comercializare a cotelor de emisie care urmărește reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră în atmosferă la un nivel care să împiedice orice interferențe antropice periculoase în climat și al cărui obiectiv final este protecția mediului (
18
). Pentru o perioadă de tranziție, Directiva 2003/87 prevede, la articolul 10a, alocarea de cote cu titlu gratuit (
19
).
30.
Tocmai alocarea preliminară de cote cu titlu gratuit este în discuție în litigiul principal. Astfel, prin acțiunea introdusă la instanța de trimitere, reclamanta din litigiul principal solicită un număr de cote gratuite mai ridicat decât cel care i‑a fost alocat provizoriu de DEHSt. Ea contestă, pe de o parte, deducerea care a fost efectuată pentru a ține seama de caracterul „neeligibil” al căldurii importate de la uzina Global Foundries (în cadrul etapei 3 descrise la punctul 20 din prezentele concluzii) și, pe de altă parte, faptul că căldura care nu este furnizată uzinei Global Foundries, dar care este exportată de la centrala de cogenerare a EDW către instalațiile frigorifice cu absorbție (în cadrul etapei 1) pentru a produce elemente de răcire (în cadrul etapei 2) nu poate beneficia de tratamentul privilegiat care este prevăzut pentru sectoarele sau subsectoarele expuse unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”.
31.
În acest context, prima întrebare adresată de instanța de trimitere privește aspectul dacă domeniul de aplicare al Directivei 2003/87, definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta, se opune unei dispoziții naționale care prevede că o instalație este delimitată în mod identic în fiecare dintre diferitele autorizații de care poate beneficia operatorul său pentru emisiile de gaze cu efect de seră și, respectiv, pentru poluare.
32.
Prin intermediul acestei întrebări, instanța menționată urmărește în esență să stabilească dacă, într‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal, trebuie să se considere, în temeiul articolului 3 litera (e) din directiva 2003/87, că instalațiile frigorifice cu absorbție fac parte din instalația EDW (
20
).
33.
A doua și a treia întrebare vizează, la rândul lor, două elemente aferente calculării numărului de cote de emisii la care EDW are dreptul să i se aloce în mod provizoriu cu titlu gratuit, și anume, pe de o parte, distincția dintre cantitățile de căldură „neeligibile ca urmare a originii lor” și cele „eligibile ca urmare a originii lor”, care este pertinentă pentru stabilirea cotei de eligibilitate corectate (
21
), și, pe de altă parte, factorul „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”.
34.
În ceea ce privește conceptul de „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, amintim că acesta face trimitere la riscul de relocalizare de activități în urma cărora se eliberează cantități mari de gaze cu efect de seră, ca urmare a costurilor legate de aplicarea sistemului de comercializare a cotelor, către țări terțe în care nu sunt impuse asemenea constrângeri, ceea ce ar crește emisiile la nivel mondial și ar contraveni obiectivelor de protecție a climatului urmărite de ETS (
22
). În conformitate cu articolul 10a alineatul (12) din Directiva 2003/87, apartenența unei instalații la un sector sau la un subsector expus unui „risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” are drept consecință, din punctul de vedere al alocării în temeiul acestui articol, aplicarea, în cazul datelor sale de activitate istorice care trebuie să fie luate în considerare în vederea calculării alocării provizorii de cote cu titlu gratuit, a factorului de „risc de relocare”, care permite o alocare provizorie mai generoasă (
23
).
35.
Astfel, atunci când o instalație beneficiază de factorul „risc de relocare”, cotele care îi sunt alocate provizoriu cu titlu gratuit nu sunt supuse reducerii anuale prevăzute la articolul 10a alineatul (11) din această directivă. Rezultatul final este, așadar, că numărul de cote alocate provizoriu cu titlu gratuit este mai ridicat.
36.
De asemenea, problema dacă, într‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal, trebuie să se deducă din cantitățile de căldură invocate de reclamanta din litigiul principal căldura importată de la o uzină precum cea a Global Foundries (
24
), pentru motivul că această căldură este „neeligibilă” întrucât provine de la o instalație care nu este inclusă în ETS, are efecte directe asupra numărului de cote gratuite care pot fi alocate provizoriu pentru o asemenea instalație.
37.
Astfel, cota de eligibilitate corectată vizată de a doua întrebare a instanței de trimitere, care corespunde raportului dintre „cantitățile de căldură eligibile datorită originii lor” și „căldură măsurabilă totală” (
25
), va fi cu atât mai favorabilă operatorului cu cât cantitățile de căldură eligibile (care nu le includ pe cele importate de la instalații care nu sunt incluse în ETS) vor fi mai semnificative în raport cu căldura măsurabilă totală („total measurable heat”) a instalației.
38.
În speță, Oficiul arată că, pentru perioada de referință 2005-2008, căldura măsurabilă totală a instalației EDW (inclusiv instalații frigorifice cu absorbție) corespundea, în proporție de jumătate, căldurii importate de la uzina Global Foundries. Presupunând că aceste instalații fac parte efectiv din instalația EDW, această căldură ar trebui măsurată în „căldura măsurabilă totală” a instalației, iar nu în „cantitățile de căldură eligibile”. Cota de eligibilitate corectată aplicabilă ar fi astfel mult mai puțin ridicată decât în ipoteza în care această căldură nu ar trebui luată în considerare deloc (cu alte cuvinte, în cazul în care instalațiile frigorifice cu absorbție nu ar face parte din instalația EDW). În total, EDW ar primi, așadar, mai puține cote gratuite cu titlu provizoriu.
39.
În continuarea prezentelor concluzii, vom analiza succesiv fiecare dintre întrebările formulate de instanța de trimitere. Mai întâi, în ceea ce privește prima întrebare, vom arăta că domeniul de aplicare al Directivei 2003/87, definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta, nu se opune, în opinia noastră, unei dispoziții naționale în temeiul căreia limitele instalației sunt aceleași pentru fiecare dintre diferitele autorizații de care poate beneficia un operator în materie de emisii de gaze cu efect de seră și de poluare. Vom explica faptul că această posibilitate este însă supusă condiției ca numai unitățile auxiliare ale căror activități pot avea efecte asupra unor asemenea emisii să fie luate în considerare (în plus față de instalația principală), în vederea stabilirii drepturilor și obligațiilor prevăzute de ETS. Vom preciza de asemenea diferitele criterii prevăzute de definiția noțiunii de „instalație” la articolul 3 litera (e) din această directivă, subliniind totodată că va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, în împrejurările cauzei principale, instalațiile frigorifice cu absorbție fac sau nu parte din instalația EDW.
40.
În continuare, în ceea ce privește a doua întrebare, referitoare la modalitățile de aplicare a cotei corectate, vom arăta că, în opinia noastră, această cotă trebuie aplicată întregii călduri măsurabile consumate în instalație și eligibilă pentru alocarea cu titlu gratuit și căldurii măsurabile exportate către instalații sau entități care nu sunt incluse în ETS și, prin urmare, nu este posibil ca aceasta să fie atribuită numai unuia dintre diferitele fluxuri de căldură ale instalației în cauză.
41.
În sfârșit, vom răspunde la a treia întrebare în sensul că o instalație precum cea a EDW nu poate beneficia, în opinia noastră, de factorul „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru cantitățile de căldură care sunt utilizate în scopul producerii apei reci destinate unei instalații care nu este inclusă în ETS și care aparține unui sector considerat a fi expus unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” (în speță, uzina Global Foundries).
A.
Cu privire la posibilitatea de a include într‑o instalație supusă ETS unități auxiliare care nu generează gaze cu efect de seră (prima întrebare)
42.
Astfel cum am arătat la punctul 31 din prezentele concluzii, prima întrebare preliminară urmărește, în esență, să clarifice aspectul dacă articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87 se opune ca, în temeiul dreptului național, o autorizație de emisie de gaze cu efect de seră să acopere și unități auxiliare care, la fel ca instalațiile frigorifice cu absorbție ale EDW, nu generează astfel de gaze.
43.
Potrivit indicațiilor furnizate de instanța de trimitere, centrala de cogenerare și instalațiile frigorifice cu absorbție ale EDW au fost considerate de DEHSt, ca urmare a emisiilor sonore cauzate de acestea din urmă, ca formând una și aceeași instalație în autorizația de emisie de gaze cu efect de seră pe care o deține operatorul respectiv. Aceasta ar rezulta din abordarea integrată prevăzută de dreptul german (
26
) în vederea punerii în aplicare a Directivelor 96/61 și 2010/75 privind prevenirea și reducerea poluării (care au fost transpuse de BImSchG în dreptul german), pe de o parte, și a Directivei 2003/87, pe de altă parte, care cuprind o definiție identică a noțiunii de „instalație” (
27
).
44.
Guvernul german, căruia i se alătură Oficiul, deduce din această definiție unică faptul că, pentru ca o unitate auxiliară să fie cuprinsă în limitele unei instalații incluse în ETS, este suficient ca aceasta să producă emisii sau poluare de orice tip. Faptul că limitele unei instalații precum cea exploatată, în împrejurările cauzei principale, de EDW sunt stabilite astfel încât să includă și activități care sunt susceptibile numai să aibă efecte asupra altor tipuri de emisii sau de poluare sau chiar care au doar un impact asupra mediului în sens larg, nu ar aduce nicidecum atingere obiectivelor articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87.
45.
Această interpretare nu poate fi însă, în opinia noastră, reținută.
46.
În această privință, în primul rând, constatăm că, deși Directiva 2010/75 optează, la articolul 3 punctul 4, pentru o interpretare relativ largă a noțiunii de „emisie” (
28
), aceeași noțiune este, în contextul ETS, strict limitată la emisiile de gaze cu efect de seră (
29
). În plus, deși Directiva 2003/87 face referire, la articolul 3 litera (e) din aceasta, la „poluare”, ea nu conține nicio definiție autonomă a acestui termen (
30
).
47.
Rezultă că, deși definiția noțiunii de „instalație” este identică în aceste trei directive (și anume în Directiva 2003/87, pe de o parte, și în Directivele 96/61 și 2010/75, pe de altă parte), nu rezultă că termenii „emisii” și „poluare” vizați de această definiție ar trebui să aibă același înțeles pentru fiecare dintre aceste instrumente.
48.
În al doilea rând, observăm în această privință că domeniul de aplicare al Directivei 2003/87, definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta, se referă numai la „emisiile” și la „gazele cu efect de seră” menționate în anexele I și II la această directivă. În opinia noastră, este clar că domeniul de aplicare respectiv trebuie apreciat în raport cu noțiunea de „emisii”, astfel cum este definită la articolul 3 litera (b) din aceeași directivă, și că, prin urmare, nu este posibil să se includă în acesta alte emisii decât cele de gaze cu efect de seră (cum ar fi, de exemplu, emisiile sonore).
49.
În al treilea rând, considerăm că este util să subliniem că, deși definiția „instalației” are aceeași formulare în Directiva 2003/87 și în Directivele 96/61 și 2010/75, aceste trei directive urmăresc obiective foarte diferite. Directiva 2003/87 urmărește în special reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră (
31
), în timp ce, în continuitatea obiectivelor Directivei 96/61, Directiva 2010/75 urmărește reducerea emisiilor în aer, apă sau sol (
32
). Acest obiectiv mai restrâns și specific al Directivei 2003/87 justifică, în vederea stabilirii drepturilor și obligațiilor prevăzute de ETS, și în special în vederea alocării cotelor de emisie cu titlu gratuit, luarea în considerare numai a emisiilor de gaze cu efect de seră.
50.
În această privință, amintim că ETS are ca logică economică stimularea oricărui participant la acesta să emită o cantitate de gaze cu efect de seră inferioară cotelor ce i‑au fost acordate inițial, pentru a putea ceda surplusul unor alți participanți (
33
). Acest principiu al licitării cotelor, care depinde de capacitatea participanților săi de a‑și controla emisiile de gaze cu efect de seră, nu necesită în niciun fel să se țină seama de alte emisii sau tipuri de poluare (
34
).
51.
În al patrulea rând, subliniem că, în cazul în care ar trebui reținută o definiție unică a noțiunii de „instalație” în vederea aplicării Directivelor 96/61 și 2010/75, pe de o parte, și a Directivei 2003/87, pe de altă parte, aceasta ar putea conduce la situația în care instalațiile sunt incluse în ETS chiar dacă nu generează niciun fel de emisii de gaze cu efect de seră.
52.
Or, un asemenea rezultat este, în opinia noastră, de neconceput în lumina Hotărârii Curții în cauza Trinseo Deutschland (
35
), în care Curtea a indicat că, potrivit însuși modului de redactare a articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87, activitățile prevăzute în anexa I la această directivă nu intră în domeniul său de aplicare și, prin urmare, al ETS decât dacă generează „emisii” de gaze cu efect de seră enumerate în anexa II la directiva menționată.
53.
Amintim că, în această hotărâre, Curtea a considerat că, în lipsa emisiilor de CO2
, o activitate, chiar dacă este menționată în anexa I la Directiva 2003/87, nu poate intra în domeniul de aplicare al directivei menționate și, prin urmare, al ETS instituit prin aceasta (
36
). Astfel, operatorul unei instalații care nu generează în sine nicio emisie directă de CO2 nu poate fi stimulat să își reducă emisiile de gaze cu efect de seră prin alocarea unor cote de emisie. Includerea unei asemenea instalații în ETS ar aduce atingere obiectivului urmărit de directiva menționată al cărei conținut l‑am amintit la punctul 50 din prezentele concluzii (
37
).
54.
Având în vedere toate aceste considerații, apreciem că, astfel cum a arătat în esență Comisia, articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87 trebuie interpretat în sensul că întinderea drepturilor și obligațiilor prevăzute de ETS poate fi determinată numai prin referire la „emisiile de gaze cu efect de seră” vizate la articolul 3 litera (b) din această directivă.
55.
În opinia noastră, din aceste dispoziții trebuie să se deducă faptul că termenii „efecte asupra emisiilor și a poluării”, care figurează la articolul 3 litera (e) din directiva menționată (privind definiția noțiunii de „instalație”), trebuie interpretați în sensul că se referă numai la efectele asupra emisiilor de gaze cu efect de seră. Rezultă că, în vederea aplicării ETS, unitățile auxiliare nu pot fi luate în considerare decât cu condiția ca, deși îndeplinește celelalte criterii prevăzute de dispoziția menționată, activitatea lor să poată avea efecte asupra acestor emisii.
56.
Acestea fiind precizate, este adevărat, pe de o parte, că, astfel cum arată Comisia în mod întemeiat, dispoziția germană în cauză [și anume articolul 2 alineatul (4) prima teză din TEHG] nu are, în orice caz, ca efect excluderea din ETS a subinstalațiilor care, în conformitate cu dispozițiile menționate mai sus, sunt incluse în sistemul respectiv. Ea urmărește, dimpotrivă, să includă în permisul de emisie de gaze cu efect de seră alte unități auxiliare pe lângă cele care pot avea efecte asupra unor astfel de emisii. În concluzie, aceasta urmărește o delimitare mai largă, iar nu mai restrictivă, a instalației decât cea impusă de ETS.
57.
Pe de altă parte, această dispoziție are, după cum înțelegem de aici, drept consecință doar ca, în această autorizație, instalația să fie delimitată fizic în același mod ca în autorizația referitoare la poluare. Prin urmare, aceasta nu impune ca atare ca toate subinstalațiile astfel identificate să fie ulterior luate în considerare pentru a stabili drepturile și obligațiile de care poate beneficia operatorul în temeiul ETS (
38
). În această privință, articolul 2 alineatul (2) din TEHG (legea care urmărește să transpună Directiva 2003/87 în dreptul german) (
39
) prevede de altfel că doar unitățile auxiliare care sunt legate, din punct de vedere geografic și funcțional, de celelalte subinstalații și care pot avea un impact în ceea ce privește apariția gazelor cu efect de seră intră în domeniul de aplicare al acesteia (
40
).
58.
Interpretate în ansamblu, aceste dispoziții nu se opun, așadar, în niciun fel, în opinia noastră, ca drepturile și obligațiile prevăzute de ETS să fie stabilite ținând seama (în plus față de instalația principală) numai de unitățile auxiliare ale căror activități pot, în conformitate cu criteriul stabilit la punctul 55 din prezentele concluzii, să aibă efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră.
59.
În aceste condiții, considerăm că articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87 coroborat cu articolul 3 literele (b) și (e) din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei norme de drept național care, precum articolul 2 alineatul (4) prima teză din TEHG, are drept consecință includerea, în autorizația privind o instalație inclusă în ETS, a unităților auxiliare care nu emit, prin ele însele, gaze cu efect de seră. Asemenea unități auxiliare pot fi însă luate în considerare în vederea stabilirii drepturilor și obligațiilor prevăzute de ETS, în special în ceea ce privește alocarea provizorie de cote cu titlu gratuit, numai cu condiția ca, prin îndeplinirea celorlalte criterii prevăzute la articolul 3 litera (e) din această directivă, activitatea lor să poată avea efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră.
60.
În secțiunea următoare din prezentele concluzii, vom furniza câteva indicații cu privire la aspectul dacă, în împrejurările cauzei principale, această ultimă condiție este îndeplinită. Vom preciza de asemenea celelalte criterii prevăzute de dispoziția menționată pentru a permite instanței respective să stabilească dacă se poate considera că instalațiile frigorifice cu absorbție și centrala de cogenerare a EDW formează una și aceeași instalație.
B.
Cu privire la criteriile prevăzute la articolul 3 litera (e) din Directiva 2003/87 în vederea delimitării instalației
61.
Amintim că, în împrejurările cauzei principale, chiar dacă instalațiile frigorifice cu absorbție în cauză nu emit ele însele gaze cu efect de seră, ci au numai efecte asupra emisiilor de CO2 ale centralei de cogenerare a EDW, faptul că aceste echipamente fac parte din instalația principală va avea drept consecință faptul că numărul de cote gratuite de care va putea beneficia EDW cu titlu provizoriu va fi inferior celui obținut prin excluderea echipamentelor menționate (
41
).
62.
În ceea ce privește includerea unităților auxiliare, articolul 3 litera (e) din Directiva 2003/87 prevede, în esență, trei criterii:
–
activitatea unității auxiliare este direct asociată cu activitatea instalației principale care face parte din anexa I la această directivă (
42
) (primul criteriu);
–
are o legătură de natură tehnică cu activitățile realizate în locul respectiv (al doilea criteriu) și
–
ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării (al treilea criteriu).
63.
În ceea ce privește al treilea criteriu, precizăm că, în conformitate cu punctul 59 din prezentele concluzii, acesta trebuie interpretat în sensul că activitatea unității auxiliare trebuie să poată avea efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră.
64.
Reclamanta din litigiul principală susține că, în împrejurările cauzei principale, activitatea instalațiilor frigorifice cu absorbție nu are efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră ale centralei sale de cogenerare. Guvernul german, Oficiul și Comisia arată, dimpotrivă, că exploatarea acestor instalații ar putea avea efecte asupra emisiilor centralei respective. Aceasta ar respinge cu atât mai multe gaze cu efect cu cât ar fi necesară o cantitate mai mare de căldură pentru funcționarea instalațiilor respective și pentru producerea de apă rece pentru nevoile uzinei Global Foundries (în cadrul etapei 2).
65.
În speță, va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, în împrejurările cauzei principale, această situație se regăsește efectiv. Considerăm că, pentru a răspunde afirmativ la această întrebare, ar putea fi suficient, printre altele, ca această instanță să dovedească faptul că o creștere sau o diminuare a nevoilor de căldură ale instalațiilor frigorifice cu absorbție determină o creștere sau o diminuare a activității de „ardere a combustibililor” efectuate în centrala EDW și, prin urmare, o respingere mai mult sau mai puțin semnificativă a emisiilor de CO2. Cu cât instalațiile frigorifice cu absorbție ar produce mai multă apă rece, cu atât ar avea nevoie de mai multă căldură și ar trebui să utilizeze o cantitate mai mare de combustibili în centrala de cogenerare pentru a produce această căldură.
66.
În ceea ce privește criteriul referitor la „legătura directă” (primul criteriu) și cel referitor la „legătura de natură tehnică” (al doilea criteriu), constatăm că, în Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ (
43
), Curtea a considerat printre altele că legătura directă dintre activitatea de ardere și activitatea de stocare de cărbune în cauză era materializată prin existența unei legături tehnice între cele două activități. Deducem de aici că, potrivit Curții, aceste două criterii se suprapun într‑o anumită măsură.
67.
În această privință, precizăm că, în opinia noastră, al doilea criteriul vizează numai legăturile tehnice care pot exista între instalația principală și unitatea auxiliară, cu alte cuvinte aspectul dacă una dintre activitățile care sunt realizate în această unitate se integrează în procesul tehnic global al celeilalte (
44
), având în vedere în special modul în care instalația principală și unitatea auxiliară sunt conectate și organizate din punct de vedere tehnic pe plan material (
45
), precum și funcționarea lor tehnică. Primul criteriu (referitor la „legătura directă”) permite, în opinia noastră, să se țină seama de un raport mai larg între instalația principală și unitatea auxiliară. Astfel cum o înțelegem, problema dacă acest prim criteriu este îndeplinit nu se limitează la o apreciere pe plan tehnic (
46
), ci poate de asemenea să reflecte în special faptul că activitățile în discuție au o finalitate comună, la care participă fiecare, și care presupune ca ele să aparțină aceleiași instalații (
47
).
68.
Reclamanta din litigiul principal consideră că, în Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ (
48
), Curtea ar fi concluzionat în sensul existenței unei legături directe din moment ce subinstalația care trebuia inclusă (un parc de cărbune) era indispensabilă pentru funcționarea instalației principale (o centrală pe cărbune). În ceea ce privește instalațiile frigorifice cu absorbție în discuție în cauza principală, ar trebui, în opinia acesteia, să se constate că nu există o legătură directă între activitatea acestor instalații și cea a centralei de cogenerare a EDW, întrucât producerea de apă rece de către echipamentele menționate nu este nici necesară, nici utilă pentru realizarea activității de „ardere a combustibililor” a acestei centrale.
69.
În această privință, subliniem că din Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ nu reiese că existența unei legături directe ar putea fi constatată numai atunci când activitatea unității auxiliare este indispensabilă pentru activitatea instalației principale, iar nu într‑o situație inversă (cu alte cuvinte, atunci când această din urmă activitate este indispensabilă pentru cea a unității auxiliare). În plus, Curtea nu ne pare să fi considerat, în această hotărâre, că doar o activitate care ar fi „indispensabilă” unei alte activități ar putea fi considerată că îndeplinește criteriul „legăturii directe” (
49
).
70.
În speță, apreciem că instanța de trimitere ar putea, așadar, să întemeieze pe deplin „legătura directă” dintre activitățile centralei de cogenerare a EDW și cele ale instalațiilor sale frigorifice pe un ansamblu de elemente, printre care faptul că energia termică produsă de această centrală contribuie (chiar este necesară) la funcționarea instalațiilor respective. Aceasta ar putea de asemenea să considere, după cum susține Comisia, că instalațiile respective „fac parte din procesul de producție” al EDW sau să țină seama și de împrejurarea, subliniată de Oficiu, potrivit căreia finalitatea instalației EDW este de a furniza uzinei Global Foundries apa fierbinte, rece și caldă necesară pentru nevoile sale și de a constata că numai atunci când toate componentele acestei instalații, inclusiv echipamentele respective, funcționează, poate fi asigurată această finalitate.
71.
Având în vedere toate aceste considerații, considerăm că, sub rezerva aprecierii care va reveni instanței de trimitere, că activitatea instalațiilor frigorifice cu absorbție în cauză se raportează direct la activitatea centralei de cogenerare a EDW. Cu condiția să existe de asemenea o legătură tehnică între aceste activități (
50
) și echipamentele respective să poată avea efecte asupra emisiilor de CO2, acestea ar putea, în opinia noastră, să fie considerate de instanța menționată ca formând, împreună cu această centrală, o singură instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87.
72.
Eventual, aceste instalații ar trebui să fie luate în considerare în special în scopul alocării provizorii a cotelor de emisii cu titlu gratuit. Această abordare ar avea drept consecință faptul că, după cum am indicat la punctul 61 din prezentele concluzii, numărul de cote gratuite alocate provizoriu către EDW ar fi, așadar, inferior celui pe care îl solicită, ceea ce este conform cu obiectivul general al ETS de a urmări o reducere globală a emisiilor de gaze cu efect de seră (
51
).
73.
În secțiunea următoare, care urmărește să răspundă la a doua întrebare preliminară, vom porni de la ipoteza potrivit căreia EDW exploatează una și aceeași instalație, care include centrala sa de cogenerare și instalațiile frigorifice cu absorbție în discuție în litigiul principal. Din cererea instanței de trimitere reiese că, în ipoteza contrară, cu alte cuvinte cea potrivit căreia aceste echipamente nu ar aparține instalației EDW, nu ar fi necesar să se răspundă la întrebarea menționată.
C.
Cu privire la cota de eligibilitate corectată din formularul de colectare a datelor (a doua întrebare)
74.
A doua întrebare preliminară privește, în esență, aspectul dacă o cotă de eligibilitate corectată, care ar permite, în împrejurările cauzei principale, să se reflecte faptul că cantitățile de căldură care sunt importate de la uzina Global Foundries prin echipamente frigorifice cu absorbție ale EDW pentru a produce apă caldă în cadrul etapei 3 (descrisă la punctul 20 de mai sus) sunt „importate de la o instalație care nu este inclusă în ETS” și, prin urmare, neeligibile (
52
), poate, astfel cum arată reclamanta din litigiul principal, să fie aplicat numai fluxului de apă caldă de 32 °C.
75.
În această privință, în primul rând, constatăm că, în ipoteza în care echipamentele frigorifice cu absorbție fac parte din instalația EDW, nu există nicio îndoială că această instalație importă căldură de la o instalație care nu este inclusă în ETS, întrucât instalațiile respective utilizează căldură care provine de la uzina Global Foundries în scopul producerii de apă caldă. Părțile nu contestă această apreciere (
53
).
76.
În al doilea rând, amintim că nici formularul Comisiei de colectare a datelor, nici documentul de orientare al Comisiei adoptat de aceasta în legătură cu acest formular (
54
), care fac amândouă referire la cota de eligibilitate corectată, nu au forță juridică obligatorie (
55
).
77.
Cu toate acestea, statele membre au pe deplin dreptul să utilizeze formularul menționat în scopul alocării provizorii de cote de emisie de gaze cu efect de seră cu titlu gratuit. În această privință, precizăm că, în conformitate cu articolul 7 alineatul (5) al doilea paragraf din Decizia 2011/278, dacă un stat membru solicită unui operator să utilizeze un alt model electronic sau specifică un format de fișier pentru transmiterea datelor, el este, în general (
56
), obligat să accepte utilizarea de către operator și a acestui model. Prin urmare, formularul de colectare a datelor elaborat de Comisie este în mod clar susceptibil să producă efecte juridice.
78.
În al treilea rând, observăm că, pentru a stabili numărul anual preliminar de cote de emisii care pot fi alocate cu titlu gratuit pentru instalația căldurii de referință, aceasta trebuie înmulțită cu „nivelul activității istorice legat de căldură” (
57
). Acesta se referă la importul anual median istoric dintr‑o instalație inclusă în ETS și/sau la producția anuală mediană istorică, din cursul perioadei de referință, de căldură măsurabilă (
58
). Prin urmare, acesta se determină luând ca punct de plecare cantitățile de căldură importate de la alte instalații incluse în ETS și/sau cele produse de instalația în cauză în perioada de referință (
59
).
79.
Deducem de aici că, pentru a stabili numărul anual preliminar de cote de emisie care pot fi acordate cu titlu gratuit pentru instalația căldurii de referință, cantitățile de căldură importate de la instalații care nu sunt incluse în ETS nu sunt, pur și simplu, pertinente.
80.
Prin urmare, în cauza principală, DEHSt urmărește în mod întemeiat excluderea cantităților de căldură importate de la uzina Global Foundries din cantitățile de căldură „eligibile” ale instalației EDW. Orice altă interpretare ar putea conduce, astfel cum subliniază Oficiul, la o supraevaluare a căldurii care dă dreptul la alocarea provizorie și cu titlu gratuit a cotelor de emisie.
81.
Adăugăm în această privință că cota de eligibilitate corectată avută în vedere de formularul de colectare a datelor are ca obiect tocmai evitarea unei asemenea probleme: astfel cum am explicat la punctul 37 din prezentele concluzii, aceasta corespunde raportului dintre „cantitățile de căldură eligibile ca urmare a originii lor” și „căldura măsurabilă totală”. Cantitățile de căldură neeligibile ca urmare a originii lor sunt cele care, asemenea celor provenite de la uzina Global Foundries, sunt importate de la instalații care nu sunt incluse în ETS.
82.
În ceea ce privește aspectul dacă această cotă poate fi aplicată unui singur flux de căldură în cadrul instalației în cauză, constatăm că reiese în mod explicit din formularul de colectare a datelor că acea cotă trebuie aplicată „total amount of heat potentially part of the heat benchmark sub‑installations”, care corespunde sumei dintre căldura măsurabilă consumată în instalație și eligibilă pentru alocarea cu titlu gratuit, pe de o parte, și căldura măsurabilă exportată către instalații sau entități care nu sunt incluse în ETS, pe de altă parte (
60
). Contrar celor propuse de reclamanta din litigiul principal, nu se pune, așadar, problema aplicării aceleiași cote doar unuia dintre fluxurile de căldură (în speță, un singur flux de apă caldă de 32 °C).
83.
Precizăm că reiese de asemenea din formularul de colectare a datelor că calculul cotei de eligibilitate corectate presupune deja, prin el însuși, o abordare integrată care implică luarea în considerare a tuturor fluxurilor de căldură (
61
).
84.
În sfârșit, ne pare util să subliniem că, astfel cum arată în mod întemeiat Oficiul, aplicarea cotei de eligibilitate corectate tuturor fluxurilor de căldură are ca avantaj să se garanteze ca, în toate statele membre, să fie luată în considerare, la nivelul instalației (și nu numai al anumitor părți ale acesteia), măsura în care căldura este produsă în cadrul acesteia (și, în consecință, dă dreptul la alocarea de cote de emisie cu titlu gratuit) și cea în care a fost importată de la o instalație care nu este inclusă în ETS (și, în consecință, nu dă dreptul la alocarea unor astfel de cote).
85.
Propunem, așadar, Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară în sensul că cota de eligibilitate corectată trebuie să fie aplicată sumei dintre căldura măsurabilă consumată în instalația în cauză care este eligibilă pentru alocarea cu titlu gratuit și căldura măsurabilă exportată către instalații sau entități care nu sunt incluse în SEQE, fără a fi posibil să se facă distincție între diferitele fluxuri de căldură.
D.
Cu privire la aplicarea factorului de „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” (a treia întrebare)
86.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe, în esență, cu privire la aspectul dacă unei instalații precum cea a EDW i se poate conferi beneficiul statutului de „relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru partea de căldură pe care nu o exportă direct către o instalație dintr‑un sector considerat a fi expus unui „risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, dar care este transformată în frig (mai precis în apă rece) de către echipamente frigorifice cu absorbție înainte de a fi transportată către această instalație.
87.
Amintim că, astfel cum am indicat deja la punctul 34 din prezente concluzii, legiuitorul a prevăzut, la articolul 10a alineatul (12) din Directiva 2003/87, o normă specială pentru alocarea de cote gratuite instalațiilor din sectoarele sau subsectoarele expuse unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” (
62
). Această normă a fost introdusă pentru a se evita dezavantaje economice pentru sectoarele și subsectoarele Uniunii mari consumatoare de energie și supuse concurenței internaționale, care nu face obiectul unor restricții comparabile în materie de emisie de carbon.
88.
Articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278 prevede că beneficiul statutului de „relocare a emisiilor de dioxid de carbon” include și instalațiile care, deși nu aparțin ele însele unui sector considerat a fi expus unui „risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, exportă căldura măsurabilă către o instalație dintr‑un astfel de sector care nu participă la ETS.
89.
În speță, părțile nu contestă că instalația EDW nu aparține ea însăși unui sector considerat a fi expus unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”. Totuși, în cadrul etapei 2 descrise la punctul 20 din prezentele concluzii, EDW exportă apă rece, produsă din apă caldă și din abur furnizate de centrala sa de cogenerare uzinei Global Foundries. Această instalație, care nu participă la ETS, face parte dintr‑un astfel de sector.
90.
Comisia și Oficiul susțin în esență că, în conformitate cu modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278, beneficiul statutului de „relocare a emisiilor de dioxid de carbon” nu poate, în orice caz, să fie acordat pentru cantitățile de căldură produse de o instalație precum cea a EDW în scopul realizării etapei 2 (care are loc în instalații frigorifice cu absorbție). Astfel, această căldură nu ar fi consumată într‑o instalație care nu este inclusă în ETS și care aparține unui sector considerat a fi expus unui „risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” (de exemplu, uzina Global Foundries), ci de aceste mașini.
91.
Reclamanta din litigiul principal apreciază, la rândul său, că echipamentele frigorifice cu absorbție nu determină ruperea legăturii dintre centrala de cogenerare a EDW (care ar produce căldură) și instalația Global Foundries (care ar consuma această căldură sub formă de elemente de răcire). Elementele de răcire livrate acestei instalații ar fi, în orice caz, echivalente cu căldura utilizată pentru a le produce.
92.
Considerăm că această din urmă interpretare nu poate fi reținută.
93.
În această privință, constatăm că articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278 identifică în mod clar „consumatorul căldurii măsurabile” ca fiind instalația care, pe de o parte, face parte dintr‑un sector sau subsector considerat a fi expus unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon și, pe de altă parte, nu participă la ETS.
94.
Rezultă că, astfel cum susțin în mod întemeiat Comisia și Oficiul, pentru ca o instalație precum cea a EDW să poată beneficia de statutul de „relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, este necesar, în primul rând. să exporte căldură și, în al doilea rând, ca această căldură să fie consumată într‑o instalație care îndeplinește dublul criteriu enunțat la punctul anterior. Beneficiul amintit nu poate fi extins la apa rece livrată unei asemenea instalații, întrucât aceasta ar implica faptul că acea căldură a fost deja consumată.
95.
Fragmentul din documentul Comisiei intitulat „Frequently Asked Questions on Free Allocation Rules for the EU ETS post 2020” (Întrebări adresate frecvent cu privire la normele de alocare cu titlu gratuit în Uniunea Europeană după anul 2020) (
63
), care este invocat de reclamanta din litigiul principal în observațiile sale, nu poate conduce la o interpretare diferită.
96.
Astfel, pe de o parte, acest document, care nu are nicio valoare obligatorie, a fost adoptat de Comisie în contextul celei de a patra perioade de comercializare (și anume perioada care începe să curgă din anul 2021), în timp ce cauza principală privește alocarea cu titlu gratuit pentru cea de a treia perioadă de comercializare (2013-2020).
97.
Pe de altă parte, fragmentul din documentul menționat invocat de reclamanta din litigiul principal face referire la secțiunea 7.1 din anexa VII la Regulamentul delegat (UE) 2019/331 al Comisiei (
64
), referitoare la „norme de determinare a căldurii măsurabile nete”. Or, din ultima teză a acestei secțiuni reiese că, în cazul în care căldura este utilizată pentru răcire printr‑un proces de răcire prin absorbție (precum cel care se desfășoară în instalațiile frigorifice cu absorbție ale instalației EDW), procesul de răcire respectiv se consideră proces consumator de căldură. Deducem de aici că, potrivit aceluiași document, în orice caz, trebuie să se considere că acea căldură a fost consumată chiar în instalația sau în subinstalația în care are loc procesul de răcire (în speță, echipamentele frigorifice cu absorbție ale EDW), mai degrabă decât în instalația către care este transportat frigul astfel produs (în speță, uzina Global Foundries).
98.
Având în vedere aceste considerații, apreciem că, în împrejurările cauzei principale, uzina Global Foundries nu poate fi considerată a fi instalația în care este consumată căldura provenită de la centrala de cogenerare a EDW și care este utilizată de echipamentele frigorifice cu absorbție pentru producerea apei reci (în cadrul etapei 2). Întrucât această condiție lipsește [chiar dacă reiese cu claritate din modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278], EDW nu poate beneficia de statutul de „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru această căldură.
99.
Adăugăm, în încheiere, că articolul 10a alineatul (12) din Directiva 2003/87 constituie o derogare de la norma generală prevăzută la articolul 10a alineatul (11) din această directivă, potrivit căreia cantitatea de cote de emisie alocate cu titlu gratuit este destinată să fie redusă progresiv în perioada cuprinsă între anul 2013 și anul 2020, în vederea ajungerii la eliminarea totală a acestor cote gratuite în anul 2027. În acest context, ne pare evident că condițiile de aplicare a factorului de „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” trebuie interpretate în sens restrictiv, pentru a nu compromite obiectivul ETS de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră (
65
).
100.
Propunem, așadar, Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară în sensul că o instalație precum cea a EDW nu poate beneficia de factorul „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru cantitățile de căldură pe care le produce pentru a exporta apă rece către o instalație care nu participă la ETS, ci face parte dintr‑un sector considerat a fi expus unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon. Pentru a fi pe deplin clar, precizăm că, în opinia noastră, răspunsul la această întrebare nu se poate schimba după cum echipamentele frigorifice cu absorbție în discuție în litigiul principal fac sau nu parte dintr‑o asemenea instalație. Astfel, atât într‑un caz, cât și în celălalt, uzina Global Foundries nu este locul în care este consumată această căldură.
V. Concluzie
101.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem să se răspundă la întrebările preliminare adresate de Verwaltungsgericht Berlin (Tribunalul Administrativ din Berlin, Germania) după cum urmează:
1)
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții naționale în temeiul căreia limitele unei instalații sunt aceleași pentru fiecare dintre diferitele autorizații de care poate beneficia operatorul în materie de emisii de gaze cu efect de seră și de poluare. Din această dispoziție, coroborată cu articolul 3 literele (b) și (e) din directiva menționată, cu modificările ulterioare, rezultă însă că unitățile auxiliare pot fi luate în considerare în special în scopul alocării provizorii și cu titlu gratuit a cotelor de emisie numai cu condiția ca, deși sunt direct asociate cu activitatea instalației principale și au o legătură de natură tehnică cu aceasta, activitatea lor să aibă efecte asupra emisiilor de gaze cu efect de seră.
2)
Cota de eligibilitate corectată („corrected eligibility ratio”) vizată de Data Collection Template al Comisiei Europene trebuie aplicată sumei dintre căldura măsurabilă consumată în instalația în cauză care este eligibilă pentru alocarea cu titlu gratuit și căldura măsurabilă care este exportată de această instalație către instalații sau entități care nu sunt incluse în sistemul de comercializare a cotelor de emisie. Chiar dacă pot fi identificate diferite fluxuri de căldură în cadrul instalației, nu este posibil să se limiteze aplicarea acestei cote doar la unul dintre fluxurile respective.
3)
Articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf din Decizia 2011/278/UE a Comisiei din 27 aprilie 2011 de stabilire, pentru întreaga Uniune, a normelor tranzitorii privind alocarea armonizată și cu titlu gratuit a cotelor de emisii în temeiul articolului 10a din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului trebuie interpretat în sensul că o instalație care nu aparține unui sector considerat a fi expus unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon nu poate beneficia de factorul „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon” pentru cantitățile de căldură pe care le produce pentru a exporta apă rece către o instalație care nu participă la sistemul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră, ci face parte dintr‑un asemenea sector.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO 2003, L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 (JO 2009, L 140, p. 63) (denumită în continuare „Directiva 2003/87). În continuarea prezentelor concluzii, vom utiliza abrevierea „ETS” pentru a desemna „sistemul de comercializare a emisiilor” instituit prin această directivă.
(
3
)	Decizia Comisiei din 27 aprilie 2011 de stabilire, pentru întreaga Uniune, a normelor tranzitorii privind alocarea armonizată și cu titlu gratuit a cotelor de emisii în temeiul articolului 10a din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2011, L 130, p. 1).
(
4
)	Instalațiile frigorifice cu absorbție permit, prin utilizarea a diferite niveluri de temperatură, producerea de frig numai din căldură. Ele funcționează datorită capacității anumitor lichide de a absorbi și de a desorbi un vapor, cu alte cuvinte utilizează un amestec binar, pentru care una dintre componente (agentul frigorific, de exemplu al apei reci) este mai volatilă decât cealaltă („componenta absorbantă”).
(
5
)	A se vedea Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării) (JO 2010, L 334, p. 17). Aceasta a abrogat și a înlocuit Directiva 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (JO 1996, L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183).
(
6
)	Nomenclatorul general al activităților economice din Comunitățile Europene (NACE).
(
7
)	Decizia Comisiei din 24 decembrie 2009 de stabilire, în conformitate cu Directiva [2003/87], a unei liste a sectoarelor și subsectoarelor considerate a fi expuse unui risc important de relocare a emisiilor de dioxid de carbon (JO 2010, L 1, p. 10)]).
(
8
)	Decizia Comisiei din 27 octombrie 2014 de stabilire pentru perioada 2015-2019, în temeiul Directivei [2003/87/CE], a listei sectoarelor și subsectoarelor considerate a fi expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon (JO 2014, L 308, p. 114).
(
9
)	Din cererea de decizie preliminară reiese că activitatea acoperită de anexa I la Directiva 2003/87 care se desfășoară în instalația principală a EDW și care conduce la includerea acesteia în ETS [în temeiul articolului 2 alineatul (1) și al articolului 3 litera (e) din această directivă] este „arderea combustibililor”, în special pentru producerea de căldură. Această activitate determină producerea de CO2.
(
10
)	În ceea ce privește conceptul de „risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon”, facem trimitere la punctul 34 din prezentele concluzii.
(
11
)	Precizăm că, potrivit înțelegerii noastre privind funcționarea instalațiilor frigorifice cu absorbție și a centralei de cogenerare a EDW, cantitățile de apă rece, de apă fierbinte și de apă caldă necesare pentru funcționarea uzinei Global Foundries sunt produse sub formă de fluxuri continue, cu alte cuvinte că etapele 1, 2 și 3 se derulează, în realitate, simultan.
(
12
)	Conform articolului 10a alineatul (4) din Directiva 2003/87, „[î]n ceea ce privește producerea de căldură sau răcirea, alocarea cu titlu gratuit se acordă pentru sistemele de încălzire centralizată, precum și pentru instalațiile de cogenerare cu randament ridicat, […] pentru o cerere justificată din punct de vedere economic”.
(
13
)	Amintim că, în vederea calculării numărului anual provizoriu de cote care trebuie alocate cu titlu gratuit, statele membre au obligația să distingă, în conformitate cu articolul 6 din Decizia 2011/278, instalațiile sau subinstalațiile în funcție de activitatea lor, pentru a putea determina dacă trebuie să se aplice un „produs de referință”, o „căldură de referință” sau un „combustibil de referință” ori un factor specific pentru instalațiile sau subinstalațiile „emisiilor de proces” [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2016, Borealis și alții (C‑180/15, EU:C:2016:647, punctul 61), precum și Hotărârea din 18 ianuarie 2018, INEOS (C‑58/17, EU:C:2018:19, punctul 28)].
(
14
)	Din articolul 10 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din Decizia 2011/278 reiese că, pentru instalațiile sau subinstalațiile căldurii de referință, numărul anual preliminar de cote de emisii alocate cu titlu gratuit pentru un an dat corespunde valorii căldurii de referință, înmulțită cu nivelul activității istorice legat de căldură al consumului de căldură măsurabilă. În conformitate cu articolul 7 alineatul (1) din decizia menționată, coroborat cu anexa IV la aceasta, revine operatorului, în această privință, obligația de a furniza, printre altele, toate informațiile și datele relevante privind căldura măsurabilă consumată, importată și exportată de la instalația sa (sau subinstalația).
(
15
)	Pentru a prezenta mai clar implicațiile concrete ale cauzei principale, precizăm că, în urma contestației sale, EDW a obținut din partea DEHSt un total de 78267 de cote de emisii cu titlu gratuit, în timp ce, plecând de la principiul că instalațiile frigorifice cu absorbție nu fac parte din instalația sa principală, ea solicită 199280 de astfel de cote (adică cu 121013 mai mult decât cantitatea alocată). Rezultă că numărul de cote de care poate beneficia EDW poate varia considerabil, după cum se consideră că instalațiile frigorifice cu absorbție fac sau nu parte din instalația sa.
(
16
)	Acest formular de colectare a datelor, actualizat ultima dată la 25 mai 2011, este disponibil pe pagina de internet a Comisiei la următoarea adresă: https://ec.europa.eu/clima/policies/ets/allowances_en#tab-0-1 (exclusiv în limba engleză).
(
17
)	Părțile din litigiul principal și‑au exprimat opinii divergente cu privire la acest aspect în fața instanței principale. Potrivit reclamantei din litigiul principal, ar trebui nu numai să nu se deducă cantitatea de căldură importată de la instalația Global Foundries (întrucât instalațiile frigorifice nu ar face parte din instalația EDW), ci și, în ipoteza în care această căldură ar trebui totuși dedusă, să o atribuie numai fluxului de apă caldă de 32 °C. DEHSt consideră, dimpotrivă, că formularul de colectare a datelor nu permite să se facă distincție între diferite fluxuri de căldură.
(
18
)	A se vedea articolul 1 din Directiva 2003/87 și Hotărârea din 22 februarie 2018, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, punctul 26).
(
19
)	Această alocare se efectuează în două etape: mai întâi, statele membre calculează cantitatea anuală de cote gratuite alocate provizoriu fiecărei instalații stabilite pe teritoriul lor, apoi, într‑o etapă ulterioară, Comisia stabilește alocarea definitivă.
(
20
)	Constatăm că, în cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere nu întreabă Curtea în mod expres cu privire la articolul 3 litera (e) din Directiva 2003/87. Cu toate acestea, instanța menționată arată că a doua întrebare preliminară se ridică numai în cazul în care, ca urmare a răspunsului la prima întrebare preliminară, instalațiile frigorifice fac parte din instalația EDW. Prin urmare, considerăm că, înainte de a răspunde la a doua întrebare, trebuie să se clarifice criteriile prevăzute de respectiva dispoziție. În această privință, reamintim că, chiar dacă, pe plan formal, instanța menționată și‑a limitat prima întrebare la interpretarea articolului 2 alineatul (1) din această directivă, o asemenea împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la ele în enunțul întrebărilor sale (a se vedea Hotărârea din 9 iulie 2020, Santen, C‑673/18, EU:C:2020:531, punctul 35 și jurisprudența citată).
(
21
)	Vom furniza mai multe precizări cu privire la relevanța cotei de eligibilitate corectate pentru acest calcul în secțiunea C din prezentele concluzii.
(
22
)	A se vedea în această privință considerentele (24) și (25) ale Directivei 2009/29. Facem de asemenea trimitere la nota de subsol 49 din Concluziile noastre prezentate în cauza ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:167), precum și la punctul 60 din Concluziile noastre prezentate în cauza INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2017:896).
(
23
)	Aplicarea concretă a factorului de „risc de relocare” în cadrul acestui calcul este descrisă în special la nota de subsol 53 din Concluziile noastre prezentate în cauza ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:167).
(
24
)	Amintim că această căldură este utilizată pentru producerea apei calde în cadrul etapei 3 descrise la punctul 20 din prezentele concluzii.
(
25
)	A se vedea literele i) și j) din secțiunea II. 2. din foaia E intitulată „«EnergyFlows» – Data on energy input, measurable heat and electricity” a formularului de colectare a datelor. „Căldura măsurabilă” este definită, la articolul 3 litera (e) din Decizia 2011/278, ca fiind „un flux net de căldură, transportat prin țevi sau conducte identificabile cu ajutorul […] [unui] abur, aer cald, apă, […] pentru care s‑a instalat sau poate fi instalat un contor de energie termică.
(
26
)	În dreptul german, această abordare integrală se exprimă prin faptul că, în conformitate cu articolul 4 alineatul (4) din TEHG, în ceea ce privește instalațiile autorizate înainte de 2013, autorizația acordată în conformitate cu BImSchG este valabilă și pentru emisiile de gaze cu efect de seră avute în vedere de Directiva 2003/87 (a se vedea punctul 16 din prezentele concluzii).
(
27
)	A se vedea articolul 3 litera (e) din Directiva 2003/87, precum și articolul 2 punctul 1 din Directiva 96/61, precum și articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2010/75. În plus, în conformitate cu articolul 8 din Directiva 2003/87, statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura coordonarea condițiilor și a procedurii de emitere a permiselor de emisie de gaze cu efect de seră cu cele pentru emiterea unui permis în cadrul Directivei 96/61.
(
28
)	În temeiul acestei dispoziții, prin „emisie” trebuie să se înțeleagă evacuarea directă sau indirectă de substanțe, vibrații, căldură sau zgomot din surse punctiforme sau difuze dintr‑o instalație în aer, apă sau sol.
(
29
)	A se vedea articolul 3 litera (b) din Directiva 2003/87. A se vedea de asemenea Hotărârea din 19 ianuarie 2017, Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, punctul 32), și Hotărârea din 28 februarie 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, punctul 45), în care Curtea a subliniat că rezultă din însăși redactarea dispoziției menționate că „emisia” în sensul acesteia presupune eliberarea unor gaze cu efect de seră în atmosferă de către o instalație.
(
30
)	Situația este diferită în ceea ce privește articolul 2 punctul 2 din Directiva 96/61 și articolul 3 punctul 2 din Directiva 2010/75 întrucât acestea definesc noțiunea de „poluare” în sensul că include, printre altele, vibrațiile și zgomotul.
(
31
)	A se vedea articolul 1 din Directiva 2003/87 și Hotărârea din 22 februarie 2018, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, punctul 26).
(
32
)	A se vedea articolul 1 din Directiva 96/61.
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 iunie 2019, ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:518, punctele 62 și 63, precum și jurisprudența citată).
(
34
)	După cum subliniază de altfel în mod întemeiat reclamanta din litigiul principal, în contextul Directivei 2003/87, o „poluare” ar corespunde, în orice caz, exclusiv eliberării de gaze cu efect de seră în atmosferă și schimbării climatice care decurge de aici.
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 28 februarie 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, punctul 45). Facem de asemenea trimitere la Concluziile noastre prezentate în această cauză (EU:C:2017:975).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 28 februarie 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, punctul 51).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, punctul 52).
(
38
)	Mai precis, și sub rezerva aprecierii a cărei efectuare va reveni instanței naționale, acesta este sensul în care înțelegem prima teză a articolului 2 alineatul (4) din TEHG, care prevede că „sunt determinante în ceea ce privește delimitarea instalațiilor menționate la alineatul (2) și (3) [ale aceluiași articol] specificațiile stabilite în cadrul autorizației acordate cu privire la instalație în conformitate cu BImSchG”. Precizăm că considerăm această dispoziție conformă cu spiritul Directivei 2003/87. În această privință, amintim că, în „Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei [96/61]” [COM(2001) 581 final], Comisia a subliniat (la punctul 9 din explicațiile sale) că această propunere trebuia să permită statelor membre „să plece de la procedurile de autorizare prevăzute în Directiva [96/61]”, în vederea „acordării unui tip diferit de autorizație – autorizația de emisie de gaze cu efect de seră – pe baza prezentării unor informații suplimentare față de cele impuse în prezent în conformitate cu [această din urmă] directivă” (sublinierea noastră).
(
39
)	A se vedea punctul 15 din prezentele concluzii.
(
40
)	Observăm că, ca răspuns la o întrebare a Curții, Oficiul a indicat că limitele instalației stabilite în autorizația de emisie de gaze cu efect de seră (care sunt identice cu cele stabilite în autorizația referitoare la poluare) sunt obligatorii pentru alocarea de cote de emisie de gaze cu efect de seră cu titlu gratuit. Dacă aceasta este abordarea prevăzută la articolul 2 alineatul (4) prima teză din TEHG, ne întrebăm cum poate fi conciliată aceasta cu domeniul de aplicare definit la alineatul (2) al aceluiași articol. Va reveni instanței naționale sarcina de a se pronunța asupra acestei chestiuni.
(
41
)	A se vedea punctele 36 și 37 din prezentele concluzii.
(
42
)	Observăm că versiunile în limbile germană engleză, franceză, și italiană ale Directivei 2003/87 nu indică cu exactitate modul în care trebuie dovedită această „legătură directă”. De exemplu, versiunea în limba franceză menționează „toute autre activité s’y rapportant directement” (sublinierea noastră), în timp ce versiunile în limbile germană, engleză și italiană utilizează termenii „andere unmittelbar damit verbundene Tätigkeiten”, „directly associated activities”, „andere unmittelbar damit verbundene Tätigkeiten” și „attività direttamente associate” fără nicio altă precizare. Reiese însă din versiunea în limba spaniolă că această legătură directă trebuie stabilită între activitatea instalației auxiliare și activitatea sau activitățile enumerate în anexa I la directiva menționată și care sunt realizate în instalația principală [în această din urmă versiune lingvistică, noțiunea de „instalație” este definită ca „una unidad técnica fija donde se lleven a cabo una o varias actividades de las enumeradas en el anexo I, así como cualesquiera otras actividades directamente relacionadas con aquéllas” (sublinierea noastră)]. Această interpretare pare de asemenea să fi fost reținută de Curte în Hotărârea din 9 iunie 2016, Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ (C‑158/15, denumită în continuare „Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ”, EU:C:2016:422, punctul 29), precum și în Hotărârea din 29 aprilie 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, punctul 39).
(
43
)	A se vedea punctul 30 din această hotărâre.
(
44
)	În această privință, amintim că, în Concluziile noastre prezentate în cauza Granarolo (C‑617/19, EU:C:2020:1016, punctul 63), am arătat că, în conformitate cu criteriul reținut de Curte în Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ (punctul 29), pentru a concluziona în sensul existenței unor activități „care au o legătură de natură tehnică”, nu este suficient ca acestea să fie conectate indiferent în ce mod, ci trebuie să se stabilească dacă una dintre activități este integrată în procesul tehnic global al celeilalte. În Hotărârea din 29 aprilie 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, punctul 46) Curtea a precizat că acest criteriu impune o formă de integrare „specifică și distinctivă” în cadrul procesului tehnic propriu celeilalte activități.
(
45
)	Astfel, toate aceste elemente ne par să fi fost pertinente în Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ. În hotărârea menționată, Curtea a constatat (la punctul 31) că organizarea materială a acestui sit și prezența unei benzi transportoare situate între parcul de cărbune și centrală puteau fi suficiente pentru a stabili o legătură tehnică între activitatea de stocare de cărbune și activitatea de ardere a combustibililor în discuție.
(
46
)	Aprecierea pe plan tehnic este, bineînțeles, pertinentă pentru a stabili această legătură directă și poate, în anumite cazuri, să fie determinantă. Astfel, în Hotărârea Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ (punctul 30), Curtea a constatat că simpla împrejurare că, pentru funcționarea centralei pe cărbune în cauză, cărbunele stocat (în parcul de cărbune) era indispensabil era suficientă pentru a se considera că stocarea avea legătură directă cu activitatea acesteia.
(
47
)	În Hotărârea din 29 aprilie 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, punctul 43), Curtea a statuat pe de altă parte, în substanță, că existența unui raport direct trebuie de asemenea constatată în cazul în care una dintre activități se efectuează în scopul realizării celei de a doua.
(
48
)	A se vedea punctul 30 din această hotărâre.
(
49
)	În Concluziile noastre prezentate în cauza Granarolo (C‑617/19, EU:C:2020:1016, punctul 57), am dedus din aceasta că Curtea nu a lăsat să se înțeleagă, în hotărârea menționată, nici că criteriul referitor la „legătura tehnică” ar putea fi îndeplinit numai de o activitate care ar fi „indispensabilă” unei alte activități.
(
50
)	În această privință, în Hotărârea în cauza Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, punctul 47), Curtea a considerat că activitățile unei instalații de cogenerare și ale unei unități de producție de produse lactate nu aveau o legătură de natură tehnică, în pofida racordării lor printr‑o rețea de distribuție. Chiar dacă clauzele contractuale dintre operatori garantau un acces privilegiat la energia furnizată de instalația de cogenerare către unitatea de producție, acesta putea funcționa perfect fără un asemenea aport de energie. Litigiul principal ne pare diferit de această din urmă cauză întrucât, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 20 din prezentele concluzii, din apa caldă și din vaporii de apă care provin de la centrala de cogenerare a EDW, instalațiile frigorifice cu absorbție furnizează, grație unui proces de răcire, apă rece către instalația Global Foundries. Presupunând că această situație s‑ar regăsi efectiv, instanța de trimitere ar putea considera, în opinia noastră, că activitatea de producere a apei calde a centralei de cogenerare se integrează în procesul tehnic global al activității de producere a apei reci a acestor instalații și, prin urmare, aceste activități au o legătură de natură tehnică.
(
51
)	Precizăm că, chiar în ipoteza în care instalațiile frigorifice cu absorbție nu ar face parte din instalația EDW, ar trebui să fie luată în considerare în „căldura măsurabilă totală” a acestei instalații căldura produsă de centrala de cogenerare care este utilizată de aceste instalații (întrucât aceasta corespunde, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din Decizia 2011/278, corespunde „[căldurii] exportat[e] către instalații sau către altă entitate neinclusă în [ETS]”). În opinia noastră, în aceste condiții, includerea instalațiilor menționate în limitele instalației nu poate, în orice caz, să conducă la luarea în calcul a unei cantități mai mari de căldură care să genereze mai multe cote, ci doar, așa cum am explicat la punctele 36 și 37 din prezentele Concluzii, la o eventuală reducere a numărului de cote gratuite alocate provizoriu ca urmare a caracterului neeligibil al căldurii importate de la uzina Global Foundries.
(
52
)	A se vedea explicațiile noastre la punctele 36 și 37 din prezentele Concluzii.
(
53
)	Reclamanta din litigiul principal contestă faptul că instalațiile frigorifice cu absorbție în cauză fac parte din aceeași instalație ca și centrala sa de cogenerare. În schimb, ea nu repune nicidecum în discuție faptul că aceste instalații importă căldură de la instalația Global Foundries.
(
54
)	Guidance Document no 3 on the harmonised free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance) [Documentul de orientare nr. 3 privind metoda armonizată de alocare cu titlu gratuit în Uniunea Europeană după anul 2012 (Ghid de colectare a datelor)], din 14 aprilie și 29 iunie 2011, disponibil pe pagina de internet a Comisiei la următoarea adresă: https://ec.europa.eu/clima/sites/default/files/ets/allowances/docs/gd3_data_collection_en.pdf (p. 46).
(
55
)	Potrivit mențiunii exprese cuprinse în documentul de orientare al Comisiei (p. 4), acesta nu are forță juridică obligatorie și nu reflectă poziția oficială a Comisiei: „[t]his guidance document […] does not represent an official position of the Commission and is not legally binding”. Subliniem totuși că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, faptul că un act de drept comunitar este lipsit de efecte obligatorii (cu alte cuvinte se aseamănă cu soft law) nu constituie un obstacol în calea pronunțării de către Curte, în cadrul unei proceduri preliminare, în temeiul articolului 267 TFUE privind interpretarea acestui act [a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, punctul 9), și Hotărârea din 21 ianuarie 1993, Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, punctul 18 și jurisprudența citată)].
(
56
)	Prin „în general” înțelegem, în conformitate cu modul de redactare a acestei dispoziții, „cu excepția cazului în care modelul sau specificația de format de fișier a statului membru solicită cel puțin furnizarea acelorași date”.
(
57
)	A se vedea articolul 10 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din Decizia 2011/278.
(
58
)	A se vedea articolul 9 alineatul (3) din Decizia 2011/278.
(
59
)	A se vedea de asemenea, în această privință, definiția „subinstalației căldurii de referință”, la articolul 3 litera (c) din Decizia 2011/278.
(
60
)	Astfel, potrivit formularului de colectare a datelor, cota de eligibilitate corectată trebuie aplicată „total amount of heat potentially part of the heat benchmark sub‑installations”, cu alte cuvinte trebuie înmulțită cu suma dintre „net amount measurable heat consumed in the installation and eligible under the heat benchmark” și „heat exported to installations or entities not covered by the EU ETS” [a se vedea literele o), n), l) și k) din secțiunea II. 2. din foaia E intitulată „«EnergyFlows» – Data on energy input, measurable heat and electricity” a acestui formular].
(
61
)	Astfel, pentru a calcula căldura măsurabilă totală a unei instalații, trebuie să se determine căldura măsurabilă totală disponibilă în instalație, apoi să se deducă cea consumată în limitele instalației în scopul producerii de energie electrică sau al fabricării de produse de către subinstalații ale produsului de referință, precum și cea exportată către instalații incluse în ETS [a se vedea literele i), d), f), g) și h) din secțiunea II. 2. din foaia E intitulată „«EnergyFlows» – Data on energy input, measurable heat and electricity” din formularul de colectare a datelor]. De altfel, din moment ce secțiunea E.II.2 din formularul de colectare a datelor (care detaliază în special calculul acestei cote) se intitulează „Complete balance of measurable heat at the installation” („Bilanțul complet al căldurii măsurabile în instalație”), ne pare clar că aceasta implică luarea în considerare a tuturor fluxurilor de căldură.
(
62
)	În mod concret, potrivit acestei norme, instalațiile care beneficiază de factorul „risc de relocare” trebuiau să primească, în anul 2013 și în fiecare an ulterior până în 2020, cote cu titlu gratuit la un nivel de 100 % din cantitatea stabilită în conformitate cu măsurile prevăzute la articolul 10a alineatul (1) din această directivă.
(
63
)	Acest document este disponibil la următoarea adresă de internet: https://ec.europa.eu/clima/sites/clima/files/events/docs/0134/far_faq_2_en.pdf. Punctul citat de reclamanta din litigiul principal este punctul 2.4, intitulat „How should the production of cooling be treated?” (p. 5 din documentul menționat).
(
64
)	Regulamentul delegat al Comisiei din 19 decembrie 2018 de stabilire a normelor tranzitorii pentru întreaga Uniune privind alocarea armonizată și cu titlu gratuit a certificatelor de emisii în temeiul articolului 10a din Directiva 2003/87 (JO 2019, L 59, p. 8). Precizăm că acest regulament delegat este aplicabil numai celei de a patra perioade de comercializare (2021-2030) și, prin urmare, nu este aplicabil în cadrul prezentei cauze.
(
65
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza din 3 decembrie 2020, Ingredion Germany (C‑320/19, EU:C:2020:983, punctul 73).