62019CC0795
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prezentate la 25 noiembrie 2020 (
1
)
Cauza C‑795/19
XX
împotriva
Tartu Vangla,
cu participarea:
justiitsminister,
tervise- ja tööminister,
õiguskantsler
[cerere de decizie preliminară formulată de Riigikohus (Curtea Supremă, Estonia)]
„Trimitere preliminară – Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva 2000/78/CE – Interzicerea discriminărilor pe motive de handicap – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Reglementare națională care prevede un nivel de acuitate auditivă minim pentru exercitarea funcției de agent de penitenciar – Acuitate auditivă mai mică decât nivelul impus – Contraindicație absolută pentru menținerea în serviciu – Articolul 4 alineatul (1) – Cerință profesională esențială și determinantă – Justificare – Articolul 2 alineatul (5) – Articolul 5 – Obligația angajatorului de a face amenajări corespunzătoare – Proporționalitate”
I. Introducere
1.
Prezenta cauză se referă la interpretarea interdicției discriminărilor pe motive de handicap, prevăzută de Directiva 2000/78/CE (
2
).
2.
Ea privește o persoană angajată ca agent de penitenciar și concediată pentru motivul că, la momentul examinării acuității sale auditive, aceasta s‑a dovedit a fi mai mică decât limita minimă impusă de reglementarea națională.
3.
Cererea de decizie preliminară provine de la Riigikohus (Curtea Supremă, Estonia).
4.
Prin această cauză, se solicită Curții să examineze în special proporționalitatea unei reglementări naționale care, în domeniul penitenciarelor, interzice menținerea în funcție a unui salariat care prezintă un handicap auditiv.
5.
La capătul analizei noastre, vom propune Curții să statueze că articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78 coroborat cu articolul 4 alineatul (1) și cu articolul 5 din această directivă trebuie interpretat în sensul că interdicția absolută de a exercita funcția de agent de penitenciar consacrată supravegherii deținuților pentru simplul motiv că persoana în cauză prezintă un handicap care constă în o acuitate auditivă mai mică decât standardul stabilit de această reglementare trebuie considerată disproporționată și, prin urmare, contrară directivei menționate.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
6.
Considerentele (16), (17), (18), (20), (21) și (23) ale Directivei 2000/78 au următorul cuprins:
„(16)
Aplicarea unor măsuri care țin cont de nevoile persoanelor cu handicap la locul de muncă îndeplinește un rol major în combaterea discriminărilor pe motive de handicap.
(17)
Prezenta directivă nu impune ca o persoană care nu este nici competentă, nici capabilă și nici disponibilă să îndeplinească funcțiile esențiale corespunzătoare postului sau să urmeze anumite cursuri de formare să fie recrutată, promovată sau să rămână în funcție, sau să i se interzică o formare, fără a aduce atingere obligației de a prevedea adaptări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap.
(18)
Prezenta directivă nu poate avea ca efect constrângerea forțelor armate, a serviciilor de poliție, a penitenciarelor sau a forțelor de securitate să angajeze sau să mențină în funcție persoanele care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului operațional al acestor servicii.
[…]
(20)
Trebuie prevăzute măsuri corespunzătoare, adică măsuri eficiente și practice destinate amenajării locului de muncă în funcție de handicap, de exemplu prin amenajarea localurilor sau adaptarea echipamentelor, ritmului de lucru, repartizării sarcinilor sau a ofertei de mijloace de formare sau de încadrare.
(21)
Pentru a stabili dacă măsurile în cauză generează costuri disproporționate, trebuie să se țină seama, în special, de costurile financiare și de altă natură pe care le implică, de dimensiunea și de resursele financiare ale organizației sau întreprinderii și de posibilitatea de a obține fonduri publice sau orice alte ajutoare.
[…]
(23)
În împrejurări foarte limitate, un tratament diferențiat poate fi justificat atunci când o caracteristică legată de religie sau de convingeri, de un handicap, de vârstă sau de orientare sexuală constituie o cerință profesională esențială și determinantă, în măsura în care obiectivul este legitim, iar cerința proporționată. Aceste împrejurări trebuie să fie menționate în informațiile furnizate de statele membre Comisiei.”
7.
Potrivit articolului 1 din această directivă, intitulat „Obiectivul”:
„Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”
8.
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Conceptul de discriminare”, prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
[…]
(5)   Prezenta directivă nu aduce atingere măsurilor prevăzute de legislația națională care, într‑o societate democratică, sunt necesare pentru securitatea publică, apărarea ordinii și prevenirea infracțiunilor penale, protecția sănătății publice și protecția drepturilor și libertăților semenilor.”
9.
Articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, are următorul cuprins:
„În limitele competențelor conferite [Uniunii], prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
(a)
condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;
[…]
(c)
condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare;
[…]”
10.
Articolul 4 din Directiva 2000/78, intitulat „Cerințe profesionale”, prevede la alineatul (1):
„Fără a aduce atingere articolului 2 alineatele (1) și (2), statele membre pot să prevadă că un tratament diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 nu constituie o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât [a se citi «cu condiția ca»] obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.”
11.
Articolul 5 din această directivă, intitulat „Amenajări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap”, prevede:
„În scopul garantării respectării principiului egalității de tratament față de persoanele cu handicap, sunt prevăzute amenajări corespunzătoare. Aceasta înseamnă că angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze, sau să aibă acces la formare, cu condiția ca aceste măsuri să nu presupună o sarcină disproporționată pentru angajator. Această sarcină nu este disproporționată atunci când este compensată în mod suficient prin măsuri existente în cadrul politicii statului membru în cauză în favoarea persoanelor cu handicap.”
B.
Dreptul estonian
12.
Articolul 146 din Vangistusseadus (Legea privind executarea pedepselor) prevede:
„(1)   Obiectivul controlului medical al agentului de penitenciar este identificarea problemelor de sănătate cauzate de serviciu, reducerea și eliminarea riscurilor de sănătate și constatarea lipsei unor probleme de sănătate care ar împiedica agentul de penitenciar să își îndeplinească obligațiile profesionale.
[…]
(4)   Normele referitoare la cerințele și la controlul în materie de sănătate a agenților de penitenciar, precum și cerințele referitoare la conținutul și la forma certificatului medical sunt prevăzute prin regulament al guvernului Republicii Estonia.”
13.
Vabariigi Valitsuse Aasta määrus nr. 12 „Vanglateenistuse ametniku tervisenõuded ja tervisekontrolli kord ning tervisetõendi sisu ja vormi nõuded” (Regulamentul nr. 12 al Guvernului Republicii Estonia intitulat „Cerințe privind sănătatea agenților de penitenciar și procedura de examinare a stării de sănătate, precum și conținutul și forma certificatului de sănătate”) din 22 ianuarie 2013 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 12”), adoptat în temeiul articolului 146 alineatul 4 din Legea privind executarea pedepselor, a intrat în vigoare la 26 ianuarie 2013.
14.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 12 prevede:
„(1)   Acuitatea vizuală a agentului de penitenciar trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:
1)
acuitatea vizuală cu corecție nu trebuie să fie mai mică de 0,6 la un ochi și nici să fie mai mică de 0,4 la celălalt ochi;
2)
un câmp vizual normal, o percepție normală a culorilor și o vedere de noapte normală.
(2)   Agentul de penitenciar este autorizat să poarte lentile de contact și ochelari.”
15.
Potrivit articolului 4 din acest regulament:
„(1)   Nivelul acuității auditive a agentului de penitenciar trebuie să fie suficient pentru a comunica prin telefon și pentru a auzi sunetul unei alarme și mesajele radio.
(2)   La momentul controlului medical, scăderea auzului agentului de penitenciar nu trebuie să depășească, la urechea care aude cel mai bine, 30 [de decibeli (dB)] pentru frecvențele cuprinse între 500 și 2000 [Hertz (Hz)] și 40 dB pentru frecvențele cuprinse între 3000 și 4000 Hz și nici, la urechea care aude cel mai puțin, 40 dB pentru frecvențele cuprinse între 500 și 2000 Hz și 60 dB pentru frecvențele cuprinse între 3000 și 4000 Hz.”
16.
Articolul 5 din regulamentul menționat prevede:
„(1)   Lista problemelor de sănătate care împiedică agentul de penitenciar să își îndeplinească obligațiile profesionale, care trebuie examinată la momentul aprecierii stării de sănătate a agentului de penitenciar, este prevăzută în anexa 1.
(2)   Prezența unei contraindicații medicale absolute se opune ca o persoană să intre în activitate în calitate de agent de penitenciar sau să urmeze o formare de pregătire pentru funcția de agent de penitenciar. […]”
17.
Anexa 1 la același regulament prevede lista problemelor de sănătate care împiedică agentul de penitenciar să își îndeplinească obligațiile profesionale. Printre „contraindicațiile medicale”, „scăderea auzului sub standardul impus” este clasificată ca fiind o „contraindicație absolută”.
III. Litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
18.
Reclamantul din litigiul principal a fost angajat de închisoarea din Tartu (Estonia) în calitate de agent de penitenciar începând din luna decembrie a anului 2002, timp de aproape 15 ani, ca gardian, mai întâi în cadrul secției de detenție, și ulterior, începând din luna iunie a anului 2008, în cadrul secției de supraveghere. Obligațiile sale de serviciu la acest din urmă post includeau, printre altele, supravegherea persoanelor aflate sub supraveghere electronică cu ajutorul unui sistem de control, transmiterea de informații privind aceste persoane, monitorizarea dispozitivelor de control și de semnalizare, reacția și transmiterea de informații, în special în caz de alarmă, și constatarea încălcărilor regulamentului intern. Instanța de trimitere arată că, în cursul întregii sale activități, reclamantul din litigiul principal nu a făcut niciodată obiectul unor critici în ceea ce privește executarea obligațiilor sale profesionale.
19.
Un certificat medical din 4 aprilie 2017 a atestat faptul că acest reclamant prezenta o deficiență de acuitate auditivă a unei urechi, astfel încât nu atingea nivelul stabilit de Regulamentul nr. 12 și nu îndeplinea, așadar, cerințele în materie de sănătate a agenților de penitenciar stabilite de acest regulament (
3
). Potrivit reclamantului din litigiul principal, era vorba despre o deficiență din naștere.
20.
Prin decizia din 28 iunie 2017, reclamantul din litigiul principal a fost concediat de directorul închisorii din Tartu, în temeiul în special al articolului 5 din Regulamentul nr. 12, din cauza neconformității nivelului său de acuitate auditivă cu cerințele acestui regulament. Reclamantul din litigiul principal a introdus atunci o acțiune la Tartu Halduskohus (Tribunalul Administrativ din Tartu, Estonia) având ca obiect constatarea caracterului nelegal al deciziei de concediere și obținerea unei despăgubiri, susținând că regulamentul menționat cuprinde o discriminare pe motive de handicap contrară Constituției, precum și Legii privind egalitatea de tratament.
21.
Prin hotărârea din 14 decembrie 2017, acest tribunal a respins acțiunea, considerând în special că cerința în materie auditivă prevăzută de Regulamentul nr. 12 constituie o măsură necesară și justificată pentru a garanta că agenții de penitenciar aflați în serviciu sunt în măsură să își îndeplinească toate atribuțiile.
22.
Prin hotărârea din 11 aprilie 2019, Tartu Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu, Estonia) a admis apelul reclamantului din litigiul principal, a anulat această hotărâre, a constatat caracterul nelegal al deciziei de concediere și a obligat închisoarea din Tartu la plata unei despăgubiri corespunzătoare valorii a 60 de salarii lunare. Această instanță a considerat că Regulamentul nr. 12, mai precis anexa 1 la acesta, care prevede că scăderea auzului sub standardul impus constituie o contraindicație absolută pentru menținerea în serviciu în calitate de agent de penitenciar, este contrară principiului general al egalității și principiului protecției încrederii legitime consacrate de Constituție. Prin urmare, instanța menționată nu a aplicat Regulamentul nr. 12 în cauza principală și a inițiat procedura jurisdicțională de control al constituționalității acestei anexe în fața instanței de trimitere.
23.
În ceea ce privește principiul general al egalității, Tartu Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu) a comparat în special categoria agenților de penitenciar cu deficiențe auditive cu cea a agenților cu deficiențe vizuale și a constatat o diferență de tratament neîntemeiată pe un motiv rezonabil și pertinent. Potrivit acestei instanțe, normele prevăzute de Regulamentul nr. 12 în caz de deficiență vizuală sau de deficiență auditivă sunt comparabile, printre altele întrucât o scădere a acuității vizuale sub standardul impus constituie de asemenea o contraindicație absolută. Cu toate acestea, agentul cu deficiență vizuală ar avea dreptul să poarte lentile de contact și ochelari în temeiul articolului 3 alineatul (1) din acest regulament, în timp ce utilizarea unui aparat auditiv nu ar fi prevăzută la articolul 4 din regulamentul menționat, iar purtarea unui astfel de aparat nu ar fi autorizată la momentul examinării acuității auditive.
24.
Tartu Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu) a adăugat că nu înțelege motivul pentru care se impune agentului cu deficiență auditivă să aibă capacitatea de a auzi și în cazul pierderii sau al disfuncționalității unui dispozitiv de corecție, în timp ce nu există o cerință comparabilă pentru o persoană cu deficiență vizuală, deși ochelarii sparți pot constitui un pericol mai mare decât un aparat auditiv deteriorat. În special, un aparat auditiv ar putea fi miniaturizat, purtat în interiorul urechii și plasat sub cască. În plus, ar putea fi stabilită o listă a aparatelor autorizate în închisoare. Prin urmare, ar fi exagerat să se excludă toate aparatele auditive fără diferențiere și să se împiedice exercitarea activității de penitenciar de către persoanele cu deficiență auditivă.
25.
În decizia de trimitere, Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Curtea Supremă, Camera de control al constituționalității) menționează că autoritățile publice părți la procedură au exprimat opinii divergente. Astfel, potrivit justiitsminister (ministrul justiției, Estonia) și închisorii din Tartu, cerințele prevăzute de Regulamentul nr. 12 în materie de acuitate auditivă sunt justificate de necesitatea de a garanta securitatea și ordinea publică. Agentul de penitenciar ar trebui să fie în măsură să îndeplinească toate sarcinile pentru care a fost format și ar trebui, dacă este necesar, să acorde asistență poliției. Ministrul justiției precizează că purtarea unui aparat auditiv de către agenții de penitenciar nu este interzisă în sine în exercitarea funcțiilor lor, dar că examinarea acuității lor auditive trebuie efectuată fără ajutorul unui astfel de aparat, cu alte cuvinte fără corecție. Nivelul de acuitate auditivă naturală a unui agent de penitenciar ar trebui, în consecință, să fie suficient pentru a garanta, fără ajutorul unui dispozitiv medical, o comunicare deplină și fără riscuri cu colegii săi, în orice împrejurare.
26.
În schimb, potrivit tervise- ja tööminister (ministrul sănătății și muncii, Estonia), precum și în opinia õiguskantsler (cancelarul justiției, Estonia), aceste cerințe nu ar fi proporționale cu obiectivul urmărit, și anume protecția ordinii publice și a securității, precum și a drepturilor și libertăților persoanelor.
27.
Instanța de trimitere consideră, la rândul său, că există o îndoială cu privire la conformitatea reglementării naționale cu dreptul Uniunii, ținând seama de principiul egalității prevăzut la articolul 2 din Tratatul UE și de interzicerea discriminării pe motive de handicap consacrată de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și de Directiva 2000/78. Această instanță arată, făcând trimitere la Hotărârea Vital Pérez (
4
), că preocuparea de a asigura caracterul operațional și buna funcționare a serviciilor de poliție, a penitenciarelor sau a forțelor de securitate constituie un obiectiv legitim, dar că trebuie examinat dacă restricțiile privind activitatea de agent de penitenciar care prezintă un handicap auditiv, precum cele prevăzute de Regulamentul nr. 12, sunt proporționale cu acest obiectiv. Nici modul de redactare a directivei menționate, nici jurisprudența Curții nu ar permite să se tragă concluzii clare cu privire la problema ridicată în speță, astfel încât ar fi necesară interpretarea Curții.
28.
Instanța de trimitere mai precizează că, potrivit normelor de procedură națională, în cadrul unui control al constituționalității precum cel cu care a fost sesizată în cauza principală, ea nu are posibilitatea de a examina în mod direct conformitatea reglementării naționale cu dreptul Uniunii. Tartu Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu), în schimb, care era competentă în această privință, ar fi trebuit probabil să efectueze această examinare. Cu toate acestea, instanța de trimitere adaugă că ea poate adresa o întrebare preliminară Curții în această privință și că, dacă rezultă că dreptul Uniunii se opune unei reglementări precum cea din litigiul principal, această reglementare națională în discuție ar trebui înlăturată fără ca ea să trebuiască să examineze acțiunea în controlul constituționalității, care ar fi declarată inadmisibilă. În schimb, dacă ar rezulta că dreptul Uniunii nu se opune unei astfel de reglementări, instanța de trimitere ar putea continua controlul constituționalității reglementării în cauză.
29.
În aceste condiții, Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Curtea Supremă, Camera de control al constituționalității) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 2 alineatul (2) coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din Directiva [2000/78] trebuie interpretat în sensul că se opune unor reglementări naționale care prevăd că o deficiență de auz sub norma prevăzută constituie un impediment absolut pentru exercitarea activității de agent de penitenciar și nu permit utilizarea mijloacelor auxiliare de corectare pentru a evalua îndeplinirea cerințelor legate de auz?”
30.
Cererea de decizie preliminară din 24 octombrie 2019 a fost primită de Curte la 29 octombrie 2019. Reclamantul din litigiul principal, cancelarul justiției, guvernul elen, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Nu a avut loc o ședință de audiere a pledoariilor.
IV. Analiză
31.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită Curții în esență să se pronunțe cu privire la proporționalitatea în raport cu Directiva 2000/78 a unei reglementări naționale precum cea din litigiul principal, care interzice menținerea în funcție a unui agent de penitenciar care prezintă un nivel de acuitate auditivă mai mic decât standardul impus pentru exercitarea acestei funcții.
32.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se verifice în prealabil dacă și, eventual, în ce măsură Directiva 2000/78 se aplică unei astfel de reglementări, în special dacă interdicția pe care o prevede creează o diferență de tratament pe motive de handicap și dacă aceasta poate fi justificată de un obiectiv legitim.
A.
Cu privire la aplicarea Directivei 2000/78
1. Cu privire la domeniul de aplicare al Directivei 2000/78
33.
Din titlul și din preambulul Directivei 2000/78 rezultă că aceasta urmărește să stabilească un cadru general pentru a asigura oricărei persoane egalitatea de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă oferindu‑i o protecție eficientă împotriva discriminărilor bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1 din aceasta, printre care se numără handicapul (
5
).
34.
Noțiunea de „handicap”, care figurează la articolul 1 din Directiva 2000/78, vizează o limitare, care rezultă în special din afecțiuni fizice, mentale sau psihice, care, în interacțiune cu diferite bariere, poate împiedica participarea deplină și efectivă a persoanei în cauză la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători (
6
). O afecțiune a unei capacități senzoriale, în speță auzul, constituie o afecțiune fizică în sensul acestui articol.
35.
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2000/78 prevede, pe de altă parte, că aceasta se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește, potrivit literei (a) a acestuia, condițiile de acces la încadrare în muncă, printre altele condițiile de recrutare și, potrivit literei (c) a acestuia, condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere.
36.
În consecință, întrucât prevede că nivelul de acuitate auditivă a agentului de penitenciar trebuie să îndeplinească anumite cerințe și că un nivel de acuitate auditivă sub standardul impus constituie o contraindicație absolută pentru recrutarea unui astfel de agent, Regulamentul nr. 12 privește condițiile de acces la încadrare în muncă în sensul acestei litere (a) și, în măsura în care conduce la concedierea unei persoane deja recrutate, acesta privește de asemenea condițiile de încadrare în sensul acestei litere (c). Un astfel de regulament intră, așadar, în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78.
2. Cu privire la existența unei diferențe de tratament pe motive de handicap
37.
Din decizia de trimitere reiese că Regulamentul nr. 12 prevede un standard minim în materie de acuitate auditivă în temeiul căruia persoanele care îndeplinesc acest standard sunt tratate în mod diferit de cele care nu îl îndeplinesc. Numai primele pot face obiectul unei recrutări ca agent de penitenciar. Pe de altă parte, persoanele care nu îndeplinesc standardul menționat, dar care au fost angajate înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament, nu pot, asemenea reclamantului din litigiul principal, să fie menținute în funcție.
38.
Rezultă că un astfel de regulament creează o barieră în calea accesului la încadrare în muncă și a menținerii în funcție pentru persoanele care nu îndeplinesc standardul stabilit în materie de acuitate auditivă și, prin urmare, determină o diferență de tratament bazată în mod direct pe handicap, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78 (
7
).
39.
Observăm, de altfel, că instanța de trimitere utilizează termenul handicap pentru a califica nivelul de acuitate auditivă a reclamantului din litigiul principal și că folosirea acestui termen în privința acestuia din urmă nu este, se pare, contestată de părțile din cauza principală.
40.
Odată evidențiată o diferență de tratament, trebuie să se verifice dacă aceasta constituie o discriminare interzisă sau dacă poate fi justificată, întrucât ar răspunde unei cerințe esențiale și determinante, fără a depăși ceea ce este necesar în acest scop.
3. Cu privire la existența unei justificări
41.
Astfel cum ne invită instanța de trimitere, considerăm că este necesar să se examineze dacă o normă care stabilește un nivel de acuitate auditivă, precum Regulamentul nr. 12, constituie o „cerință profesională esențială și determinantă”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78, care corespunde unor obiective legitime, în sensul articolului 2 alineatul (5) din această directivă, și care nu depășește ceea ce este necesar în acest scop. În cazul unui răspuns afirmativ, din modul de redactare a acestui articol 4 alineatul (1) rezultă că tratamentul diferențiat bazat pe handicap, creat de o astfel de reglementare, nu constituie o discriminare în sensul articolului 2 din directiva menționată.
42.
Amintim că, în ceea ce privește o derogare de la interzicerea discriminărilor, articolul 4 din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în mod strict și că considerentul (23) al acestei directive precizează că o astfel de derogare nu poate fi aplicată decât în împrejurări foarte limitate (
8
).
43.
Subliniem de asemenea că ceea ce trebuie să constituie o cerință esențială nu este unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 din Directiva 2000/78 pe care se bazează tratamentul diferențiat, ci o caracteristică legată de acest motiv (
9
).
44.
În această privință, din constatările efectuate la punctele 37 și 38 din prezentele concluzii reiese că cerința privind un nivel de acuitate auditivă minim constituie o caracteristică legată de unul dintre aceste motive, și anume handicapul.
45.
În ceea ce privește necesitatea unei asemenea caracteristici, nu există nicio îndoială că obligația de a auzi în mod corespunzător și, prin urmare, de a îndeplini un anumit nivel de acuitate auditivă decurge din atribuțiile unui agent de penitenciar, după cum sunt descrise de instanța de trimitere. Astfel, aceasta a arătat că supravegherea deținuților implică printre altele capacitatea de a identifica probleme care se pot manifesta în mod sonor și de a auzi declanșarea unei alarme (
10
). Comunicarea agentului de penitenciar cu colegii săi necesită de asemenea capacitatea de a auzi cuvintele transmise de aceștia din urmă prin viu grai, uneori în situații de vacarm, sau prin intermediul aparatelor de comunicație.
46.
Ca și cerința de a poseda anumite capacități fizice, în special pentru a fi în măsură să stăpânească fizic persoanele deținute, acuitatea auditivă poate fi considerată o cerință profesională esențială și determinantă (
11
).
47.
În ceea ce privește obiectivele urmărite, toate autoritățile publice care participă la cauza principală, precum și instanța de trimitere au evocat asigurarea securității publice și menținerea ordinii. Astfel, este clar că serviciile de penitenciar urmăresc să garanteze aceste obiective. Or, în măsura în care aceste obiective fac parte dintre cele menționate în mod expres la articolul 2 alineatul (5) din Directiva 2000/78, ca permițând derogarea de la interzicerea discriminării, ele trebuie considerate legitime.
48.
Astfel, la prima vedere, se pare că o reglementare, precum cea din litigiul principal, care stabilește un nivel de acuitate auditivă minim aplicabil funcției de agent de penitenciar însărcinat cu supravegherea deținuților constituie o cerință profesională esențială și determinantă pentru atingerea unor obiective legitime. Această reglementare este, așadar, aptă să atingă obiectivele urmărite.
49.
Se ridică problema dacă o astfel de reglementare, care interzice în mod absolut exercitarea acestei funcții, atunci când cerința privind acuitatea auditivă stabilită nu este îndeplinită, este proporțională cu aceste obiective, în sensul că nu depășește ceea ce este necesar pentru a garanta buna funcționare și caracterul operațional al serviciilor de penitenciar în cauză și, prin urmare, pentru a asigura securitatea publică și menținerea ordinii.
B.
Cu privire la proporționalitatea unei măsuri precum cea în discuție în cauza principală
50.
Pentru a răspunde la chestiunea proporționalității unei reglementări precum cea din litigiul principal, trebuie subliniat că dreptul de a nu fi discriminat pe motive de handicap este un drept fundamental consacrat la articolul 21 din cartă și concretizat în Directiva 2000/78. Acest drept este consacrat de asemenea de Convenția Națiunilor Unite privind drepturile persoanelor cu handicap (
12
), la care Uniunea a aderat.
51.
Nu numai că Uniunea s‑a angajat să combată discriminarea pe motive de handicap încercând să elimine inegalitățile bazate pe acesta, ci a afirmat importanța favorizării integrării persoanelor cu handicap în viața profesională prin adoptarea unor măsuri corespunzătoare (
13
) pentru a contribui la deplina lor participare la viața economică, culturală și socială, precum și la dezvoltarea personală a acestora (
14
).
52.
Această integrare este asigurată prin adoptarea de către angajatori a unor măsuri de amenajare corespunzătoare în favoarea persoanelor cu handicap, precum un ritm de lucru special sau infrastructuri specifice (
15
), în conformitate cu articolul 5 din Directiva 2000/78, precum și prin acțiuni pozitive (
16
), în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din această directivă.
53.
Acesta este contextul în care trebuie să se aprecieze dacă o excludere totală de la activitatea de agent de penitenciar consacrată supravegherii deținuților, precum cea în discuție în litigiul principal, poate fi considerată conformă cu Directiva 2000/78.
54.
Subliniem că, deși încearcă să favorizeze integrarea persoanelor cu handicap în viața profesională, Directiva 2000/78 recunoaște importanța de a nu afecta buna funcționare a sectoarelor în cauză. Preambulul său ilustrează, în această privință, căutarea unui echilibru între aceste două imperative.
55.
Astfel, pe de o parte, considerentul (17) al Directivei 2000/78 pune accentul pe capacitatea de a îndeplini funcțiile esențiale corespunzătoare postului, precum și pe competență și disponibilitate. Aceste calități sunt subliniate și în considerentul (18) al acestei directive, potrivit căruia aceasta „nu poate avea ca efect constrângerea forțelor armate, a serviciilor de poliție, a penitenciarelor sau a forțelor de securitate să angajeze sau să mențină în funcție persoanele care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului operațional al acestor servicii” (
17
). Observăm că acest considerent (18) menționează în mod expres serviciile de penitenciar. În plus, subliniind capacitatea de a îndeplini „ansamblul de funcții” care pot fi atribuite personalului pentru a menține acest caracter operațional, considerentul menționat reflectă necesitatea, evidențiată în jurisprudența Curții, de a avea în anumite cazuri nu numai o capacitate fizică ridicată, ci și eventual de a îndeplini o cerință de „interoperabilitate”, cu alte cuvinte de a demonstra capacitatea de a îndeplini sarcini care le depășesc pe cele impuse în mod obișnuit (
18
).
56.
Pe de altă parte, considerentele (16), (17) și (20) ale Directivei 2000/78 subliniază importanța măsurilor care țin cont de nevoile persoanelor cu handicap în mediul lor de lucru în combaterea discriminărilor pe motive de handicap. Considerentul (17) în special, deși recunoaște importanța de a poseda capacitatea necesară corespunzătoare postului, menționează existența unei obligații de a prevedea adaptări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap. În ceea ce privește considerentul (20), acesta adaugă că trebuie prevăzute măsuri corespunzătoare, adică eficiente și practice, destinate amenajării locului de muncă în funcție de handicap, de exemplu prin adaptarea echipamentelor sau repartizarea sarcinilor.
57.
Prezenta cauză ridică problema punerii în aplicare a acestui echilibru între buna funcționare a serviciilor în cauză și luarea în considerare a handicapului. Pentru a verifica dacă o măsură precum cea în discuție în litigiul principal nu depășește ceea ce este necesar pentru a asigura buna funcționare a serviciilor în cauză, examinăm în continuare jurisprudența Curții privind cerințele de interoperabilitate (secțiunea 1) și de capacitate fizică ridicată (secțiunea 2). Deși această jurisprudență privește discriminări între bărbați și femei și discriminări pe motive de vârstă, considerăm că ea conține concluzii pertinente în ceea ce privește o discriminare pe motive de handicap. În continuare, analizăm dispozițiile articolului 5 din Directiva 2000/78, astfel cum au fost interpretate de Curte, subliniind că acestea impun obligații specifice în materie de handicap și consolidează, în plus, aceste concluzii (secțiunea 3). Încheiem analiza noastră deducând consecințele din ansamblul jurisprudenței examinate pentru o cauză precum cea principală (secțiunea 4).
1. Cu privire la cerința de interoperabilitate
58.
Astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, cerința de interoperabilitate se află în centrul argumentelor dezvoltate de ministrul justiției în susținerea cerinței privind un nivel de acuitate auditivă minim pentru a exercita funcția de agent de penitenciar. Astfel, instanța de trimitere arată că, potrivit acestui ministru, toți agenții de penitenciar trebuie să fie în măsură să îndeplinească sarcini diferite de sarcinile lor obișnuite și în special să acorde asistență poliției. Aceștia din urmă ar trebui să poată fi repartizați, în cadrul închisorii, pe orice post pentru care au fost pregătiți suficient și, în acest scop, ar trebui să îndeplinească cerințele de sănătate necesare pentru toate aceste posturi. În opinia acestui ministru, fără această cerință în materie de acuitate auditivă stabilită de Regulamentul nr. 12, nu ar fi întotdeauna posibil să se atingă obiectivele de a garanta, la maximum, securitatea persoanelor care se află într‑un penitenciar și de a evita punerea în pericol a ordinii publice.
59.
Se ridică problema dacă este suficient ca interoperabilitatea agenților să fie considerată necesară de persoanele responsabile de serviciile menționate în considerentul (18) al Directivei 2000/78, în speță serviciul de penitenciar, în vederea garantării caracterului operațional al acestor servicii, pentru ca o diferență de tratament în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/78 să fie justificată.
60.
Curtea a fost chemată să examineze o problematică similară în Hotărârea Sirdar (
19
), referitoare la recrutarea unui bucătar de sex feminin de către forțele armate britanice, în contextul unei diferențe de tratament între bărbați și femei. Instanța de trimitere ridica problema dacă condițiile de exercitare a activității în cadrul unei unități speciale a acestor forțe armate, în speță Royal Marines, care constituie un corp de elită, permiteau excluderea femeilor din rândul acestora.
61.
Curtea a arătat că corpul de armată în discuție se diferenția în mod fundamental de celelalte, întrucât intervenea în prima linie în operațiunile de comando (
20
) și aplica așa‑numita regulă a „interoperabilității” (
21
). În temeiul acesteia, tot personalul, fără excepție, inclusiv bucătarii, trebuia să fie capabil să lupte într‑o unitate de comando.
62.
Curtea a admis că, în acest cadru special, condițiile specifice de intervenție – și în special regula interoperabilității care se aplica unităților de asalt pe care le constituie Royal Marines – justificau ca alcătuirea acestora să rămână exclusiv masculină pentru a asigura eficacitatea luptei (
22
).
63.
Natura cu totul specială a funcției și condițiile de exercitare aferente acesteia puteau justifica o diferență de tratament între bărbați și femei și puteau permite să se considere că această diferență era proporțională cu obiectivul urmărit. Subliniem că considerațiile Curții din această hotărâre cu privire la proporționalitatea unei măsuri care conduce la o discriminare între bărbați și femei nu se aplicau pentru toate forțele armate, ci numai pentru o unitate specială din cadrul acestora.
64.
Această abordare a fost confirmată în Hotărârea Comisia/Franța (
23
). Această hotărâre privea recrutarea într‑o funcție publică, printre altele în cadrul poliției, din acest stat membru, care prevedea procente de recrutare distincte pentru bărbați și femei, în detrimentul acestora din urmă.
65.
În cadrul litigiului dintre aceasta, pe de o parte, și Comisie, pe de altă parte, pentru a justifica norme care prevăd recrutarea unui număr mai mic de femei în serviciile active ale poliției în raport cu numărul de bărbați, Franța a susținut că agenții poliției naționale trebuiau în orice moment să fie capabili să recurgă la forță pentru a descuraja eventualele persoane turbulente (
24
). Curtea a subliniat că derogările de la interzicerea discriminărilor dintre bărbați și femei nu pot viza decât activități specifice și a considerat că acest stat membru nu a respectat această cerință (
25
).
66.
Din această hotărâre rezultă că pretinsa necesitate de a putea recurge în orice moment la forță și cerința de interoperabilitate generală în cadrul poliției naționale (
26
) nu au fost considerate ca fiind demonstrate.
67.
După cum reiese din Hotărârile Sirdar (
27
) și Comisia/Franța (
28
), necesitatea unei reguli privind interoperabilitatea nu poate fi doar decretată pentru a fi generalizată la ansamblul unei profesii sau al unui sector de activitate și, astfel, pentru a justifica o atingere adusă dreptului la egalitatea de tratament.
68.
În afară de cazurile în care interoperabilitatea este justificată de funcția exercitată, precum în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sirdar (
29
), natura unei activități poate totuși să conducă la impunerea unor condiții deosebit de ridicate în materie de capacitate fizică și, prin urmare, de sănătate. Examinăm în continuare modul în care Curtea a apreciat caracterul proporțional sau neproporțional al unor astfel de cerințe în raport cu interzicerea discriminărilor pentru unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 din Directiva 2000/78, în speță discriminarea pe motive de vârstă.
2. Cu privire la cerința unei capacități fizice ridicate
69.
Curtea a examinat caracterul proporțional al unei cerințe de capacitate fizică ridicată în domeniile serviciilor de pompieri și de poliție, menționate în cuprinsul considerentului (18) al Directivei 2000/78, precum și în cel al aviației. Curtea a arătat că această cerință este legată de vârstă, subliniind că capacitatea fizică se diminuează odată cu îmbătrânirea (
30
).
70.
În ceea ce privește activitatea de pompier, care constituie un serviciu de prim ajutor în sensul acestui considerent, Curtea a arătat în Hotărârea Wolf (
31
) că combaterea incendiilor, inclusiv acordarea primului ajutor persoanelor, necesită capacități fizice extrem de ridicate și că sarcinile implicate nu pot fi exercitate decât de persoane tinere. Puține persoane în vârstă de peste 45 de ani ar avea capacități fizice adecvate (
32
). Pentru ca suficiente persoane care dispun de aceste capacități să poată fi afectate serviciului de pompieri consacrat combaterii incendiilor și pentru o perioadă suficient de îndelungată înainte de a fi afectate altor sarcini în cadrul corpului pompierilor, Curtea a considerat că stabilirea unei vârste maxime de 30 de ani pentru recrutarea lor era proporțională cu obiectivul de a asigura caracterul operațional și buna funcționare a acestui serviciu (
33
).
71.
Această hotărâre a servit drept etalon pentru hotărârile care au urmat, în special în domeniul poliției. S‑a ridicat astfel problema dacă, la fel ca în cazul pompierilor, o vârstă maximă de 30 de ani sau de 35 de ani pentru recrutarea polițiștilor era proporțională cu scopul urmărit, și anume garantarea caracterului operațional și buna funcționare a serviciului de poliție în cauză.
72.
Curtea a făcut distincție între activitățile poliției locale afectate unei municipalități în Spania (
34
) și cele ale poliției unei comunități autonome a aceluiași stat membru (
35
), recunoscând totodată că o capacitate fizică specială era necesară pentru toți polițiștii, având în vedere utilizarea forței fizice în cadrul activității lor de protecție a bunurilor și a persoanelor, precum și de supraveghere și de arestare a autorilor unor fapte infracționale. Curtea a admis că nivelul de capacitate fizică impus poliției care răspunde de o comunitate autonomă putea fi mai ridicat decât cel impus pentru poliția locală și, prin urmare, putea necesita o astfel de limită de vârstă pentru recrutare, în timp ce aceasta era disproporționată în cazul recrutării unor agenți care răspund de poliția locală.
73.
Curtea a subliniat că activitatea celor dintâi, a căror misiune esențială este de a garanta securitatea cetățenilor pe întreg teritoriul comunității, poate implica condiții de intervenție dificile sau chiar extreme (
36
), în timp ce activitatea celor din urmă, care include și dirijarea traficului rutier și sarcini de natură administrativă, nu necesită capacități fizice deosebit de ridicate, comparabile cu cele impuse în mod sistematic pompierilor afectați combaterii incendiilor (
37
).
74.
Examinarea proporționalității a urmat o abordare similară care implică o apreciere diferențiată în funcție de condițiile de exercitare a activității, în ceea ce privește meseria de pilot de avion.
75.
În ceea ce privește transportul comercial de pasageri sau de mărfuri, Curtea a statuat în Hotărârea Prigge și alții (
38
) că o obligație de încetare completă a activității piloților de linie la 60 de ani, impusă printr‑o convenție colectivă, nu era proporțională cu obiectivul de protecție a securității publice, ținând seama de sarcinile implicate.
76.
În schimb, atunci când activitatea unui pilot nu constă în asigurarea unor zboruri comerciale, ci în garantarea securității statului, obligația de a înceta orice activitate de pilot la 60 de ani a fost considerată, în Hotărârea Cafaro (
39
), proporțională cu obiectivul urmărit, ținând seama de natura activității și de condițiile de exercitare pe care aceasta le implică (
40
).
77.
Din jurisprudența examinată în prezenta secțiune reiese că cerința privind capacitatea fizică deosebit de ridicată, asemenea celei impuse pompierilor afectați combaterii incendiilor în Hotărârea Wolf, trebuie limitată la funcțiile cele mai exigente din cadrul unei anumite profesii. Fie că este vorba despre pompieri, despre polițiști sau despre piloți de avion, trebuie să se verifice dacă există posturi pentru care ar fi suficient un nivel de capacitate fizică mai scăzut, astfel încât persoanele care doresc să lucreze pe aceste posturi să nu fie automat excluse din cauza vârstei lor, în mod disproporționat.
78.
Această jurisprudență se aplică, în opinia noastră, și altor forme de discriminare, printre care cea pe motive de handicap. Însă, în ceea ce o privește pe aceasta din urmă, articolul 5 din Directiva 2000/78 prevede, în plus, realizarea unor „amenajări corespunzătoare” în favoarea persoanelor cu handicap. Le examinăm în următoarea secțiune.
3. Cu privire la luarea în considerare a handicapului
79.
În ceea ce privește persoanele care suferă de un handicap, trebuie să se verifice, așadar, în temeiul jurisprudenței examinate în secțiunea precedentă, dacă aceste persoane pot fi repartizate pe posturi specifice în cadrul profesiilor sau al meseriilor avute în vedere.
80.
Articolul 5 din Directiva 2000/78 subliniază, în plus, această cerință, impunând angajatorilor să prevadă „amenajări corespunzătoare” pentru aceste persoane, cu condiția ca acest lucru să nu constituie o sarcină disproporționată. Amenajările corespunzătoare sunt definite în această dispoziție ca fiind măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap, printre altele, să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze (
41
).
81.
Acest articol 5 din Directiva 2000/78 evidențiază faptul că revine angajatorilor atât publici, cât și privați (
42
) sarcina de a ține seama de nevoile persoanelor cu handicap și de a facilita integrarea lor la locul de muncă. Articolul 5 impune angajatorilor obligația (
43
) de a prevedea amenajări corespunzătoare în privința angajaților lor care suferă de un handicap, cu condiția ca acest lucru să nu constituie o sarcină disproporționată.
82.
Din cuprinsul acestei dispoziții reiese că situația persoanelor cu handicap trebuie să facă obiectul unei examinări speciale sau chiar individuale, care să țină seama de nevoile lor „într‑o situație concretă” (
44
).
83.
Toți angajatorii au obligația de a prevedea amenajări corespunzătoare (
45
). Curtea a precizat în Hotărârea HK Danmark că noțiunea de „amenajări corespunzătoare” trebuie interpretată în sens larg (
46
) ca referindu‑se la eliminarea diverselor bariere care împiedică participarea deplină și efectivă la viața profesională a persoanelor cu handicap în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători (
47
). Considerentul (20) al Directivei 2000/78 conține o listă de amenajări corespunzătoare de ordin material, organizațional sau educativ (
48
), despre care Curtea a precizat deja că nu este exhaustivă (
49
).
84.
Astfel, Curtea a statuat că această directivă se opune unei concedieri care, având în vedere obligația angajatorului de a realiza amenajări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap, nu este justificată de faptul că persoana nu este nici competentă, nici capabilă și nici disponibilă să îndeplinească funcțiile esențiale ale postului său (
50
).
85.
Hotărârea HK Danmark confirmă această interpretare prin ilustrarea ei. Hotărârea respectivă se referă la o lege națională care permite concedierea unui lucrător cu o perioadă de preaviz redusă în caz de absență de lungă durată din motiv de boală (
51
). În temeiul acestei legi au fost concediați lucrători cu handicap din cauza absențelor lor. Din cadrul factual al acestei hotărâri reiese că aceste persoane puteau lucra un număr de ore limitat pe săptămână. În plus, în urma concedierii unuia dintre lucrători, angajatorul a publicat un anunț de ofertă de muncă pentru un post cu fracțiune de normă (
52
). Curtea a considerat că trebuia să se examineze dacă amenajările corespunzătoare, în speță sub forma unei reduceri a timpului lor de lucru, nu le‑ar fi permis să își desfășoare activitatea, fără a reprezenta o sarcină nerezonabilă pentru angajatorii lor (
53
), și dacă absențele care au condus la concedierea lor nu erau cauzate de neadoptarea unor astfel de măsuri de amenajare (
54
).
86.
Curtea a concluzionat că Directiva 2000/78 se opune unei dispoziții naționale care permite concedierea lucrătorilor cu handicap din cauza absențelor lor din motive de boală, atunci când aceste absențe sunt consecința neadoptării de către angajator a unor măsuri de amenajare corespunzătoare în conformitate cu articolul 5 din această directivă (
55
).
87.
Cu alte cuvinte, în situația în care adoptarea unor măsuri de amenajare corespunzătoare ar fi permis unui lucrător cu handicap să îndeplinească cerințele care decurg din funcția sa, dar în care angajatorul a omis să adopte astfel de măsuri, concedierea acestui lucrător pentru motivul că nu îndeplinește aceste cerințe este contrară Directivei 2000/78 (
56
), iar o lege națională care permite o astfel de concediere este de asemenea contrară acestei directive.
4. Ce consecințe se pot deduce din această jurisprudență pentru prezenta cauză?
88.
Amintim că, în cauza principală, ministrul justiției susține că nivelul de acuitate auditivă impus de Regulamentul nr. 12, care corespunde celui impus agenților de poliție, este justificat de necesitatea ca orice agent de penitenciar să fie în măsură, în caz de nevoie, să acorde asistență poliției în interiorul închisorii și, prin urmare, să răspundă unei cerințe de interoperabilitate. Astfel cum am subliniat, o asemenea necesitate nu poate fi însă doar decretată, ci ar trebui demonstrată (
57
).
89.
Interoperabilitatea agenților s‑ar putea dovedi necesară în împrejurări speciale, de exemplu în cazul unor închisori consacrate în întregime regrupării deținuților periculoși sau al unor zone ale închisorilor consacrate acestora. Într‑o astfel de situație, a impune agenților de penitenciar să aibă toți un nivel de acuitate auditivă ridicat, la fel ca polițiștii, pare justificat de natura funcțiilor atribuite și de condițiile lor de exercitare (
58
).
90.
Cu toate acestea, niciun element în acest sens nu a fost prezentat în cadrul prezentei cauze, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale.
91.
În orice caz, chiar dacă aplicarea unui nivel de acuitate auditivă, precum cel impus de Regulamentul nr. 12, ar fi justificată nu atât ca urmare a asistenței ocazionale acordate poliției, ci în mod general prin natura funcțiilor asumate de agenții de penitenciar, amintim că articolul 5 din Directiva 2000/78 obligă, în principiu, angajatorul să adopte măsuri de amenajare corespunzătoare. Astfel, acesta din urmă este obligat să ia măsuri corespunzătoare în privința lucrătorului cu handicap în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, cu condiția ca aceste măsuri să nu constituie o sarcină disproporționată pentru angajator.
92.
Asemenea amenajări pot fi de ordin organizațional și pot consta în repartizarea agentului de penitenciar în cauză la un serviciu care nu impune în mod obișnuit același nivel de acuitate auditivă precum cel impus pentru polițiști. Într‑un caz precum cel din litigiul principal, ar trebui să se verifice dacă repartizarea pe un post precum cel încredințat ultima dată reclamantului din litigiul principal, și anume supravegherea electronică a deținuților, ar putea să îi permită să îndeplinească pe deplin cerințele funcției sale.
93.
Faptul că un agent de penitenciar precum reclamantul din litigiul principal a putut exercita sarcinile de supraveghere care îi erau încredințate, în conformitate cu cerințele șefilor săi (
59
), este de natură să demonstreze că este posibilă repartizarea pe un alt post.
94.
Subliniem că, dacă persoana cu handicap este capabilă să își îndeplinească funcțiile, eventual după adoptarea unor măsuri de amenajare corespunzătoare în sensul articolului 5 din Directiva 2000/78, concedierea acestei persoane pentru simplul motiv că nu îndeplinește un standard în materie de acuitate auditivă depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea obiectivului de a asigura caracterul operațional al serviciului și echivalează cu concedierea numai din cauza handicapului său, în mod contrar acestei directive (
60
).
95.
Pe lângă amenajările de ordin organizațional, într‑un caz precum cel din litigiul principal pot fi avute în vedere amenajări de ordin material.
96.
În această privință, în cursul procedurii în fața instanțelor naționale, s‑a sugerat că agentul de penitenciar care suferă de un handicap auditiv ar putea purta un aparat care să îi permită să atingă nivelul impus de Regulamentul nr. 12.
97.
Considerăm că autorizarea utilizării un astfel de aparat poată fi considerată o amenajare corespunzătoare în sensul articolului 5 din Directiva 2000/78.
98.
Reclamantul din litigiul principal, precum și ministrul muncii și sănătății și cancelarul justiției consideră că purtarea unui astfel de aparat ar trebui autorizată, așa cum sunt autorizați ochelarii sau lentilele de contact pentru a corecta o deficiență vizuală.
99.
Ministrul justiției consideră, la rândul său, că nu există probe că aparatele auditive oferă un ajutor și un confort în materie de acuitate auditivă comparabile cu cele pe care ochelarii sau lentilele de contact îl conferă în materie vizuală. Arătăm că, invers, nu există probe care să demonstreze că aparatele în cauză nu ar corecta într‑un mod la fel de eficient și cu același grad de confort deficiențele auditive precum corectează ochelarii și lentilele de contact în ceea ce privește deficiențele vizuale. Din moment ce un aparat este autorizat în mod expres pentru a corecta un handicap, precum deficiența vizuală, se poate ridica problema privind motivul pentru care utilizarea unui aparat nu poate fi autorizată în același mod pentru a corecta un alt handicap senzorial, precum deficiența auditivă.
100.
În ceea ce privește problema dacă utilizarea unui aparat constituie o sarcină disproporționată pentru angajator, nu a fost prezentat niciun element în acest sens. Comparația cu utilizarea unui aparat corector al vederii pare să indice că purtarea unui aparat auditiv nu ar crea o astfel de sarcină disproporționată.
101.
În orice caz, arătăm că, din moment ce utilizarea unui aparat auditiv este autorizată în cadrul exercitării funcției de agent de penitenciar în interiorul închisorii (
61
) și le permite celor care exercită această funcție să atingă nivelul de acuitate auditivă impus de Regulamentul nr. 12, nu pare coerent să se interzică agenților de penitenciar aflați deja în serviciu sau în etapa recrutării să exercite funcția de supraveghere a deținuților pentru simplul motiv că, la momentul examenului auditiv efectuat fără ajutorul unui astfel de aparat, ei nu ating acest nivel.
102.
Considerăm, așadar, că excluderea automată a oricărui agent de penitenciar însărcinat cu supravegherea deținuților sau a oricărui candidat la aceste funcții, fără a ține seama de capacitatea sa de a îndeplini funcțiile atribuite, pentru simplul motiv că nu îndeplinește standardul în materie de acuitate auditivă stabilit de un regulament precum Regulamentul nr. 12 nu este proporțională cu obiectivul de securitate publică și de menținere a ordinii. Rezultă că un asemenea regulament cuprinde o discriminare directă pe motive de handicap, contrară articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.
V. Concluzie
103.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Curtea Supremă, Camera de control al constituționalității, Estonia) după cum urmează:
Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă coroborat cu articolul 4 alineatul (1) și cu articolul 5 din această directivă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede o imposibilitate absolută de a menține în funcția sa un agent de penitenciar pentru simplul motiv că acuitatea sa auditivă este mai mică decât standardul stabilit, fără ca angajatorul să examineze dacă această persoană este capabilă să își asume atribuțiile care decurg din funcția sa, eventual după adoptarea unor măsuri de amenajare corespunzătoare în sensul acestui articol 5, precum repartizarea sa la un serviciu special sau autorizarea purtării unui aparat auditiv.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).
(
3
)	Decizia de trimitere precizează că nivelul de acuitate auditivă a celei mai puțin bune urechi a reclamantului din litigiul principal era de 55-75 dB pentru frecvențele cuprinse între 500 și 2000 Hz, în timp ce, potrivit articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 12, acuitatea auditivă a urechii care aude cel mai puțin nu trebuie să depășească 40 dB pentru aceste frecvențe.
(
4
)	Hotărârea din 13 noiembrie 2014 (C‑416/13, EU:C:2014:2371, punctele 43-45).
(
5
)	A se vedea în acest sens, în ceea ce privește discriminarea pe motive de vârstă, Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge și alții (C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 39).
(
6
)	A se vedea în special Hotărârea din 11 aprilie 2013, HK Danmark (C‑335/11 și C‑337/11, denumită în continuare „Hotărârea HK Danmark, EU:C:2013:222, punctul 38), precum și Hotărârea din 18 martie 2014, Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, punctul 77).
(
7
)	Vom arăta că nu împărtășim punctul de vedere al Tartu Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu), potrivit căruia comparația ar trebui să se facă între persoanele care suferă de un handicap vizual și cele care suferă de un handicap auditiv.
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 14 martie 2017, Bougnaoui și ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, punctul 38).
(
9
)	A se vedea, în acest sens, în special Hotărârea din 14 martie 2017, Bougnaoui și ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, punctul 37, precum și jurisprudența citată).
(
10
)	A se vedea articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 12, citat la punctul 15 din prezentele concluzii.
(
11
)	A se vedea prin analogie, în ceea ce privește cerința de a poseda capacități fizice suficiente pentru a exercita activitățile de polițist, Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, punctul 41), și pe cele de pilot de linie, Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge și alții (C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 67), precum și Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, punctul 62).
(
12
)	Această convenție a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2010/48/CE a Consiliului din 26 noiembrie 2009 (JO 2010, L 23, p. 35).
(
13
)	A se vedea în acest sens considerentul (6) al Directivei 2000/78, care face trimitere la Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, și considerentul (8) al acestei directive.
(
14
)	A se vedea considerentul (9) al Directivei 2000/78. În plus, subliniem că, potrivit articolului 26 din cartă, intitulat „Integrarea persoanelor cu handicap”, „Uniunea recunoaște și respectă dreptul persoanelor cu handicap de a beneficia de măsuri care să le asigure autonomia, integrarea socială și profesională, precum și participarea la viața comunității”. A se vedea de asemenea Hotărârea din 22 mai 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, punctul 77).
(
15
)	A se vedea considerentul (20) al Directivei 2000/78.
(
16
)	A se vedea considerentele (26) și (27) ale Directivei 2000/78.
(
17
)	Sublinierea noastră.
(
18
)	Examinăm această noțiune în detaliu în continuare. A se vedea punctele 58-68 din prezentele concluzii.
(
19
)	Hotărârea din 26 octombrie 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, punctul 30).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, punctul 7).
(
22
)	Hotărârea din 26 octombrie 1999, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, punctele 25 și 31). Observăm că Curtea a avut grijă să amintească necesitatea de a examina periodic dacă, ținând seama de evoluția societății, derogarea de la regimul general al directivei poate fi menținută. A se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea din 15 mai 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, punctul 37).
(
23
)	Hotărârea din 30 iunie 1988 (318/86, EU:C:1988:352).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Franța (318/86, EU:C:1988:352, punctul 21).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Franța (318/86, EU:C:1988:352, punctul 25).
(
26
)	În concluziile sale prezentate în cauza Comisia/Franța (318/86, EU:C:1988:254, pagina 3571), avocatul general Slynn a descris argumentul guvernului francez prin utilizarea termenului „interschimbabilitate”. A se vedea de asemenea, în legătură cu Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Franța (318/86, EU:C:1988:352), Concluziile avocatului general La Pergola prezentate în cauza Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:246, punctul 36).
(
27
)	Hotărârea din 26 octombrie 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
28
)	Hotărârea din 30 iunie 1988 (318/86, EU:C:1988:352).
(
29
)	Hotărârea din 26 octombrie 1999 (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2010, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, punctul 41), Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge și alții (C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 67), Hotărârea din 5 iulie 2017, Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513, punctul 46), precum și Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, punctul 60).
(
31
)	Hotărârea din 12 ianuarie 2010 (C‑229/08, EU:C:2010:3, denumită în continuare „Hotărârea Wolf”).
(
32
)	A se vedea Hotărârea Wolf, punctele 41 și 43.
(
33
)	A se vedea Hotărârea Wolf, punctele 43 și 44.
(
34
)	Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371).
(
35
)	Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873, punctul 41). Observăm de asemenea că, asemenea pompierilor din Hotărârea Wolf (punctul 43), necesitatea invocată de a restabili o piramidă a vârstelor satisfăcătoare făcea necesară recrutarea agenților cu vârsta sub 35 de ani.
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, punctele 53 și 54), și Hotărârea din 18 octombrie 2017, Kalliri (C‑409/16, EU:C:2017:767, punctul 38).
(
38
)	Hotărârea din 13 septembrie 2011 (C‑447/09, EU:C:2011:573).
(
39
)	Hotărârea din 7 noiembrie 2019 (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
40
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, punctele 53-57). Considerații similare au fost formulate de Curte în Hotărârea din 22 mai 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350), în ceea ce privește conducerea unui autovehicul și diferența în materie de acuitate vizuală impusă conducătorilor de vehicule grele în raport cu conducătorii de vehicule ușoare. Curtea a considerat că, având în vedere imperativele de siguranță rutieră și ținând seama de diferențele în ceea ce privește gabaritul vehiculelor, de numărul de pasageri transportați și de responsabilitățile care decurg din acesta, puteau fi impuse cerințe mai stricte în materie de acuitate vizuală pentru conducătorii de vehicule grele în raport cu conducătorii de vehicule ușoare (a se vedea în acest sens punctele 83-85 din această hotărâre).
(
41
)	Pe de altă parte, articolul 7 din Directiva 2000/78 prevede că statele membre pot menține sau adopta acțiuni pozitive și măsuri specifice pentru persoanele cu handicap.
(
42
)	Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2000/78 prevede că directiva se aplică tuturor persoanelor, atât publice, cât și private.
(
43
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 49, și Hotărârea din 4 iulie 2013, Comisia/Italia (C‑312/11, nepublicată, EU:C:2013:446, punctul 62).
(
44
)	A se vedea articolul 5 din Directiva 2000/78 (sublinierea noastră).
(
45
)	A se vedea Hotărârea din 4 iulie 2013, Comisia/Italia (C‑312/11, nepublicată, EU:C:2013:446, punctul 62). Italia a fost condamnată pentru că nu a menționat toți angajatorii în măsurile de transpunere a Directivei 2000/78 (punctul 67 din această hotărâre). În Hotărârea HK Danmark (punctul 49), Curtea a confirmat că angajatorul este obligat să ia măsuri corespunzătoare.
(
46
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 53.
(
47
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 54.
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HK Danmark, punctul 49.
(
49
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctele 49 și 56. Astfel, deși reducerea timpului de lucru nu este menționată în lista măsurilor corespunzătoare destinate amenajării locului de muncă în funcție de handicap cuprinsă în considerentul (20) al Directivei 2000/78, aceasta poate fi considerată una dintre măsurile de amenajare corespunzătoare prevăzută la articolul 5 din această directivă (a se vedea punctul 64 din această hotărâre).
(
50
)	A se vedea Hotărârea din 11 iulie 2006, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, punctul 51).
(
51
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 13.
(
52
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 62.
(
53
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctele 59 și 62.
(
54
)	A se vedea Hotărârea HK Danmark, punctul 67.
(
55
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HK Danmark, punctul 68.
(
56
)	A se vedea în același sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, Nobel Plastiques Ibérica (C‑397/18, EU:C:2019:703, punctele 71 și 75). Din această hotărâre reiese că, dacă un angajator a prevăzut criterii de concediere întemeiate pe praguri de productivitate, de absenteism și de polivalență, concedierea unui lucrător cu handicap pentru motivul că nu îndeplinește aceste criterii, fără să fi fost adoptate măsuri de amenajare corespunzătoare în sensul articolului 5 din Directiva 2000/78, constituie o discriminare pe motive de handicap interzisă de această directivă.
(
57
)	A se vedea punctul 67 din prezentele concluzii.
(
58
)	O astfel de cerință de interoperabilitate ar putea fi de asemenea impusă în cazul în care numărul agenților de penitenciar ar fi insuficient în toate închisorile statului membru în cauză sau dacă această problemă ar fi prezentă în închisoarea în cauză.
(
59
)	A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
(
60
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456), Hotărârea HK Danmark, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2019, Nobel Plastiques Ibérica (C‑397/18, EU:C:2019:703), examinate în secțiunea 3 din prezentele concluzii.
(
61
)	Ministrul justiției a subliniat el însuși acest fapt.