62008CC0012
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 21 ianuarie 2009 (
1
)
Cauza C-12/08
Mono Car Styling SA, în lichidare
împotriva
Dervis Odemis și alții
„Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare — Directiva 98/59/CE — Articolele 2 și 6 — Procedura de informare și de consultare a personalului în cazul concedierilor colective — Obligații ale angajatorului — Dreptul la acțiune al lucrătorilor — Cerință de interpretare conformă”
I — Introducere
1.
Prezenta procedură oferă Curții posibilitatea de a clarifica anumite aspecte ale legislației comunitare în domeniul concedierilor colective. În special, problema principală care trebuie soluționată necesită să se stabilească dacă Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (
2
) (denumită în continuare „Directiva 98/59”) conferă în mod direct drepturi lucrătorilor și, în caz afirmativ, dacă aceste drepturi sunt individuale sau colective. Va trebui, în plus, să se verifice dacă directiva menționată permite unei dispoziții naționale să limiteze cazurile de acțiuni împotriva unei concedieri colective în eventualitatea încălcării unei norme a directivei înseși. Va fi de asemenea necesar să se ia în considerare eventualele limite care, în domeniul în cauză, pot decurge în mod direct din principiile generale ale dreptului comunitar și în special din dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă.
2.
Ocazia de a aduce aceste clarificări este oferită de Cour du travail de Liège (Belgia), care, în urma unei solicitări de a se pronunța cu privire la o serie de acțiuni ale unor lucrători afectați de o concediere colectivă, a adresat Curții mai multe întrebări preliminare.
II — Cadrul juridic
A — Dreptul comunitar
3.
Dispozițiile comunitare care fac obiectul prezentei proceduri sunt cuprinse în Directiva 98/59.
4.
Considerentele (1) și (2) ale directivei sunt formulate după cum urmează:
„(1)
întrucât, din motive de claritate și raționalitate, este necesară codificarea Directivei 75/129/CEE a Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective [(JO L 48, p. 29)];
(2)
întrucât este important să se acorde o protecție sporită lucrătorilor în cazul concedierilor colective, luându-se în considerare necesitatea dezvoltării economice și sociale echilibrate în cadrul Comunității”.
5.
Articolul 2 din directivă prevede:
„(1)   În cazul în care un angajator are în vedere concedieri colective, acesta inițiază în timp util consultări cu reprezentanții lucrătorilor pentru a ajunge la un acord.
(2)   Aceste consultări se referă cel puțin la posibilitățile de a evita concedierile colective sau de a reduce numărul de lucrători afectați, precum și la posibilitățile de a atenua consecințele prin recurgerea la măsuri sociale însoțitoare vizând, între altele, sprijin pentru redistribuirea sau recalificarea lucrătorilor concediați.
Statele membre pot să prevadă că reprezentanții pot apela la serviciile unor experți în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.
(3)   Pentru a permite reprezentanților lucrătorilor să formuleze propuneri constructive, în timp util, în cursul acestor consultări, angajatorul are obligația:
(a)
să le furnizeze toate informațiile utile și
(b)
în orice caz, să le comunice în scris:
(i)
motivele concedierilor preconizate;
(ii)
numărul și categoriile de lucrători care vor fi concediați;
(iii)
numărul și categoriile de lucrători încadrați în mod normal;
(iv)
perioada în cursul căreia vor avea loc concedierile preconizate;
(v)
criteriile propuse pentru selectarea lucrătorilor care urmează a fi concediați în măsura în care legislațiile și/sau practicile naționale atribuie această competență angajatorului;
(vi)
metoda de calcul al oricăror eventuale indemnizații de șomaj [a se citi «de concediere»], în afara celor decurgând din legislațiile și/sau practicile naționale.
Angajatorul înaintează autorității publice competente cel puțin un exemplar al elementelor notificării scrise prevăzute la primul paragraf litera (b) punctele (i)-(v).
[…]”
6.
Articolele 3-6 din directivă prevăd:
„Articolul 3
(1)   Angajatorii notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată.
[…]
(2)   Angajatorii trebuie să transmită reprezentanților lucrătorilor o copie a notificării prevăzute la alineatul (1).
Reprezentanții lucrătorilor își pot transmite eventualele observații autorității publice competente.
Articolul 4
(1)   Concedierile colective preconizate, notificate autorității publice competente, produc efecte în cel puțin 30 de zile de la notificarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor care reglementează drepturile individuale cu privire la perioada de preaviz.
Statele membre pot acorda autorității publice competente posibilitatea de a reduce termenul prevăzut la paragraful anterior.
[…]
Articolul 5
Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor ori de a promova sau permite aplicarea unor convenții colective mai favorabile lucrătorilor.
Articolul 6
Statele membre asigură punerea la dispoziția reprezentanților lucrătorilor și/sau a lucrătorilor de proceduri administrative și/sau judiciare care să permită respectarea obligațiilor prevăzute de prezenta directivă.”
B — Dreptul național
7.
Dispozițiile Directivei 75/129 (și, în consecință, ale Directivei 98/59) au fost transpuse în Belgia prin Convenția colectivă de muncă nr. 24 din octombrie 1975, devenită obligatorie prin Decretul regal din 21 ianuarie 1976 (denumită în continuare „Convenția colectivă nr. 24”). Articolul 6 din Convenția colectivă nr. 24 prevede:
„În cazul în care un angajator are în vedere concedieri colective, acesta îi informează în prealabil pe reprezentanții lucrătorilor și organizează cu ei consultări; aceste informări se desfășoară în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa acestuia, cu delegația sindicală […].
În lipsa unui consiliu al întreprinderii sau a unei delegații sindicale, consultările trebuie să se desfășoare cu personalul sau cu reprezentanții acestuia.
Aceste consultări se referă la posibilitățile de a evita concedierile colective sau de a reduce numărul de lucrători afectați, precum și la posibilitățile de a atenua consecințele prin recurgerea la măsuri sociale însoțitoare vizând, între altele, sprijin pentru redistribuirea sau recalificarea lucrătorilor concediați.
În acest scop, pentru a permite reprezentanților lucrătorilor să își formuleze observațiile și sugestiile astfel încât să poată fi luate în considerare, angajatorul are obligația să furnizeze reprezentanților lucrătorilor toate informațiile utile și, în orice caz, să le comunice în scris motivele concedierilor preconizate, criteriile propuse pentru selectarea lucrătorilor care urmează a fi concediați, numărul și categoria de lucrători care vor fi concediați, numărul și categoriile de lucrători încadrați în mod normal, precum și metoda de calcul al oricăror eventuale indemnizații de concediere, în afara celor decurgând din lege sau dintr-o convenție colectivă de muncă, și perioada în cursul căreia trebuie efectuate concedierile.”
8.
Alte dispoziții pentru protecția lucrătorilor în cazul concedierilor colective sunt prevăzute, în Belgia, prin Legea din 13 februarie 1998 privind unele dispoziții în favoarea încadrării în muncă, ale cărei articole 66-69 prevăd următoarele:
„Articolul 66
1.   Angajatorul care intenționează să inițieze o concediere colectivă are obligația de a respecta procedura de informare și de consultare prevăzută în domeniul concedierii colective, astfel cum prevede o convenție colectivă de muncă în cadrul Consiliului Național al Muncii.
În această privință, angajatorul trebuie să îndeplinească următoarele condiții:
1o
trebuie să prezinte consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorilor un raport scris în care previne cu privire la intenția sa de a iniția o concediere colectivă;
2o
trebuie să poată aduce dovada că, referitor la intenția de a iniția o concediere colectivă, a convocat consiliul întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, s-a întâlnit cu delegația sindicală sau, în lipsa unei astfel de delegații, cu lucrătorii;
3o
trebuie să permită membrilor care reprezintă personalul în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, membrilor delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorilor să adreseze întrebări privind concedierea colectivă preconizată și să formuleze argumente sau să prezinte contrapropuneri în acest sens;
4o
trebuie să fi examinat întrebările, argumentele și contrapropunerile menționate la punctul 3 și să fi răspuns la acestea.
Angajatorul trebuie să aducă dovada că a respectat condițiile prevăzute la paragraful precedent.
2.   Angajatorul trebuie să notifice intenția de a iniția concedierea colectivă funcționarului public desemnat de Rege. Această notificare trebuie să confirme că au fost îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul 1 al doilea paragraf.
O copie a notificării este comunicată, în ziua în care este transmisă funcționarului public prevăzut la primul paragraf, către consiliul întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, către delegația sindicală și este afișată în întreprindere. În plus, în ziua afișării, o copie este transmisă, prin scrisoare recomandată, lucrătorilor care fac obiectul concedierii colective și al căror contract de muncă a încetat deja în ziua în care a fost efectuată afișarea.
Articolul 67
Lucrătorul concediat nu poate contesta respectarea procedurii de informare și de consultare decât pentru motivul că angajatorul nu a respectat condițiile menționate la articolul 66 alineatul 1 al doilea paragraf.
Lucrătorul concediat nu poate contesta respectarea procedurii de informare și de consultare decât cu condiția ca reprezentanții personalului în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, membrii delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorii care trebuiau informați și consultați să fi notificat angajatorului obiecțiile cu privire la respectarea uneia sau mai multor condiții prevăzute la articolul 66 alineatul 1 al doilea paragraf, în termen de 30 de zile începând cu data afișării menționate la articolul 66 alineatul 2 al doilea paragraf.
În termen de 30 de zile de la data concedierii sale sau de la data la care concedierile au dobândit caracterul de concediere colectivă, lucrătorul concediat trebuie să informeze angajatorul printr-o scrisoare recomandată de faptul că a contestat respectarea procedurii de informare și de consultare.
Articolul 68
1.   Dacă, pentru lucrătorul concediat care contestă respectarea procedurii de informare și de consultare, o perioadă de preaviz este în curs sau urmează să înceapă, această perioadă de preaviz este suspendată, în măsura în care contestația este întemeiată, începând cu a treia zi lucrătoare de la transmiterea scrisorii recomandate prevăzute la articolul 67 al treilea paragraf.
[…]
Articolul 69
1.   În cazul în care contractul de muncă al lucrătorului concediat care contestă respectarea procedurii de informare și de consultare a încetat, acest lucrător trebuie să solicite, în plus, în scrisoarea recomandată prevăzută la articolul 67 al treilea paragraf, reintegrarea în muncă.
[…]”
III — Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
9.
Situația de fapt aflată la originea prezentului litigiu este prezentată în mod extrem de detaliat în lunga decizie de trimitere. Fără a ne opri la descrierea detaliilor, cauza poate fi rezumată după cum urmează:
10.
În cursul anului 2004, societatea Mono Car Styling (denumită în continuare „Mono Car”), activă în sectorul fabricării de piese pentru automobile, a traversat o perioadă deosebit de dificilă din cauza scăderii accentuate a comenzilor primite. În acest context, societatea a decis să reducă efectivul personalului prin inițierea unei concedieri colective.
11.
Societatea a ajuns în această privință la un acord cu reprezentanții lucrătorilor: în acest acord, numărul salariaților care urmau să fie concediați a fost stabilit la 30 și au fost prevăzute măsuri specifice de compensare și de susținere pentru personalul care urma să fie concediat. Atât reprezentanții lucrătorilor, cât și autoritățile de muncă competente au recunoscut că întreprinderea a respectat procedurile de informare și de consultare prevăzute de legislația privind concedierile colective.
12.
Acțiunea principală își are originea în acțiunea introdusă cu titlu individual de 21 de lucrători afectați de procedura de concediere colectivă. La baza acțiunii se află presupusa încălcare de către Mono Car a anumitor obligații procedurale prevăzute de legislația privind concedierile colective. Considerăm că detaliile contestațiilor introduse în fața instanței naționale pot fi omise din acest cadru, întrucât nu prezintă un interes direct pentru întrebările cu privire la care s-a solicitat Curții să se pronunțe.
13.
În orice caz, instanța de trimitere este chemată să se pronunțe cu privire la o acțiune formulată de societatea Mono Car după ce, în gradul precedent de jurisdicție, lucrătorii au primit indemnizații (pecuniare) pentru prejudiciul suferit ca urmare a neregularităților din cadrul procedurii de concediere.
14.
Considerând că soluționarea litigiului național necesită un răspuns prealabil la anumite întrebări referitoare la interpretarea dreptului comunitar care trebuie furnizată, instanța de trimitere a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 6 din Directiva 98/59 […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale precum articolul 67 din Legea din 13 februarie 1998 […],
—
în măsura în care prevede că un lucrător nu mai poate contesta respectarea procedurii de informare și de consultare decât pentru motivul că angajatorul nu a respectat condițiile menționate la articolul 66 [alineatul] 1 al doilea paragraf din aceeași lege
—
și cu condiția ca reprezentanții personalului în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, membrii delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorii care ar trebui informați și consultați să fi notificat angajatorului obiecțiile cu privire la respectarea uneia sau mai multor condiții prevăzute la articolul 66 [alineatul] 1 al doilea paragraf, în termen de 30 de zile începând cu data afișării menționate la articolul 66 [alineatul] 2 al doilea paragraf,
—
și ca lucrătorul concediat să fi informat angajatorul, printr-o scrisoare recomandată, că a contestat respectarea procedurii de informare și de consultare și că a solicitat reintegrarea pe postul său [și aceasta într-un termen de 30 de zile de la data concedierii] sau de la data la care concedierile au dobândit caracterul de concediere colectivă?
2)
Presupunând că articolul 6 din Directiva 98/59 […] poate fi interpretat în sensul că permite unui stat membru să adopte o dispoziție națională precum articolul 67 din Legea din 13 februarie 1998 […], în măsura în care prevede că un lucrător concediat nu mai poate contesta respectarea procedurii de informare și de consultare decât pentru motivul că angajatorul nu a respectat condițiile menționate la articolul 66 [alineatul] 1 al doilea paragraf din aceeași lege și cu condiția ca reprezentanții personalului în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, membrii delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorii care ar trebui informați și consultați să fi notificat angajatorului obiecțiile cu privire la respectarea uneia sau mai multor condiții prevăzute la articolul 66 [alineatul] 1 al doilea paragraf, în termen de 30 de zile începând cu data afișării menționate la articolul 66 [alineatul] 2 al doilea paragraf, și ca lucrătorul concediat să fi informat angajatorul, printr-o scrisoare recomandată, că a contestat respectarea procedurii de informare și de consultare și că a solicitat reintegrarea pe postul său, și aceasta într-un termen de 30 de zile de la data concedierii sau de la data la care concedierile au dobândit caracterul de concediere colectivă,
un astfel de sistem este compatibil cu drepturile fundamentale ale persoanelor care fac parte integrantă din principiile generale de drept a căror respectare este asigurată de instanța comunitară și în special cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale?
3)
O instanță națională sesizată cu soluționarea unui litigiu între doi particulari, în speță un lucrător și fostul său angajator, poate să înlăture o dispoziție de drept intern contrară dispozițiilor unei directive comunitare, precum articolul 67 din Legea din 13 februarie 1998 […], pentru a pune în aplicare alte dispoziții de drept intern care, prin ipoteză, transpun în mod corect o directivă comunitară, precum dispozițiile cuprinse în Convenția colectivă de muncă nr. 24 […], dar a căror aplicare efectivă este împiedicată de dispoziția de drept intern contrară dispozițiilor unei directive comunitare, în speță articolul 67 din Legea din ?
4)
1.
Articolul 2 din Directiva nr. 98/59 […], mai exact alineatele (1), (2) și (3), trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale precum articolul 66 [alineatul] 1 din Legea din 13 februarie 1998 […], în măsura în care prevede că angajatorul care intenționează să își respecte obligațiile care îi incumbă în cadrul unei concedieri colective nu este obligat decât să aducă dovada că a respectat următoarele condiții, și anume:
1°
a prezentat consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorilor un raport scris în care previne cu privire la intenția sa de a iniția o concediere colectivă;
2°
[…] a adus dovada că, referitor la intenția de a iniția o concediere colectivă, a convocat consiliul întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, s-a întâlnit cu delegația sindicală sau, în lipsa unei astfel de delegații, cu lucrătorii;
3°
[…] a permis membrilor care reprezintă personalul în cadrul consiliului întreprinderii sau, în lipsa unui astfel de consiliu, membrilor delegației sindicale sau, în lipsa unei astfel de delegații, lucrătorilor să adreseze întrebări privind concedierea colectivă preconizată și să formuleze argumente sau să prezinte contrapropuneri în acest sens;
4°
[…] a examinat întrebările, argumentele și contrapropunerile menționate la punctul 3 și a răspuns la acestea?
2.
Aceeași dispoziție trebuie interpretată în sensul că se opune unei dispoziții naționale precum articolul 67 al doilea paragraf din Legea din 13 februarie 1998 […], în măsura în care prevede că lucrătorul concediat nu poate contesta respectarea procedurii de informare și de consultare decât pentru motivul că angajatorul nu a respectat condițiile menționate la articolul 66 [alineatul] 1 al doilea paragraf, la care se referă punctul 1?”
IV — Interpretările dreptului național și admisibilitatea întrebărilor preliminare
15.
Considerăm că, înainte de a aborda examinarea întrebărilor preliminare, este necesar să ne oprim asupra interpretării dreptului național și asupra problemelor legate de admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
16.
Într-adevăr, pornind de la ceea ce reiese din decizia de trimitere și din observațiile părților, articolul 67 din Legea din 1998, care prevede o serie de limitări ale dreptului lucrătorului considerat individual de a ataca o concediere colectivă, poate fi interpretat în două moduri radical diferite.
17.
Potrivit unei prime interpretări, limitările stabilite de articolul 67, citat anterior, în ceea ce privește posibilitățile de a introduce o acțiune individuală ar fi aplicabile numai acțiunilor formulate pentru a obține remediile specifice oferite, în cazul concedierii colective nelegale, prin Legea din 1998: cu alte cuvinte, aceste limitări ar fi aplicabile acțiunilor care vizează obținerea reintegrării lucrătorului concediat sau suspendarea perioadei de preaviz. Aceasta se datorează faptului că remediile respective sunt specifice Legii din 1998 (
3
).
18.
O a doua interpretare, în schimb, susține că limitările prevăzute la articolul 67 din Legea din 1998 în ceea ce privește posibilitățile de a introduce o acțiune individuală nu se aplică doar remediilor specifice prevăzute de această lege, ci, într-un mod mai general, tuturor acțiunilor individuale introduse de lucrători împotriva unei concedieri colective pentru a contesta nerespectarea procedurii de informare și de consultare. În special, potrivit acestei interpretări, limitările prevăzute la articolul 67, citat anterior, s-ar aplica de asemenea acțiunilor introduse individual de lucrători pentru a obține, de exemplu, o reparare a prejudiciului. Instanța de trimitere, deși fără a adopta o poziție clară, pare a înclina în favoarea celei de a doua interpretări.
19.
Este clar că, dacă ar fi urmată prima interpretare, prezenta procedură preliminară și-ar pierde orice relevanță. Într-adevăr, urmând această interpretare, limitările prevăzute la articolul 67 din Legea din 1998 ar putea cel mult să împiedice un lucrător să obțină anumite remedii specifice, dar nu i-ar interzice niciodată, în orice caz, să introducă o acțiune în justiție pentru a contesta o concediere colectivă în temeiul unei legislații diferite de Legea din 1998 și să obțină eventual câștig de cauză în mod corespunzător, de exemplu prin repararea prejudiciului. În consecință, este evident că nu ar mai fi posibilă identificarea unor contradicții nici cu articolul 6 din Directiva 98/59, nici cu principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă și nici cu Convenția europeană a drepturilor omului. Într-adevăr, ceea ce impun aceste dispoziții este garantarea unor instrumente adecvate de protecție, iar nu a unui remediu specific.
20.
Cel puțin o parte a jurisprudenței belgiene urmează prima interpretare, ca, de exemplu, instanța de prim grad sesizată cu acțiunea principală, a cărei decizie a fost ulterior atacată în fața instanței de trimitere. Însăși Cour du travail de Liège, într-un alt complet, a pronunțat la 30 aprilie 2007 o hotărâre în acest sens, constatând în special că interpretarea potrivit căreia condițiile prevăzute la articolul 67 din Legea din 1998 ar fi aplicabile tuturor acțiunilor, și nu doar celor care vizează să obțină remediile specifice suplimentare introduse prin această lege, „ar constitui […] un regres vertiginos al drepturilor și acțiunilor care decurg pentru lucrători din CCM nr. 24” (
4
).
21.
Rezultă, în plus, din înscrisurile aflate la dosar și a fost confirmat în ședință că, în fața instanței de trimitere, problema posibilei reintegrări a lucrătorilor în cadrul societății Mono Car nici măcar nu s-a pus, ceea ce ar face ca toate problemele ridicate de instanța de trimitere, dacă ar fi urmată prima interpretare, să fie de două ori lipsite de relevanță.
22.
Dat fiind că nu este de competența Curții să interpreteze dreptul național, trebuie să recunoaștem că avem dificultăți în a înțelege motivul pentru care instanța națională ar putea prefera interpretarea mai rigidă a articolului 67, și aceasta în special ținând seama de faptul, amintit de asemenea în ședință, că Legea din 1998 în care a fost introdus acest articol a fost promulgată ca urmare a unei concedieri colective traumatizante produse într-o uzină Renault, pentru a acorda o protecție sporită lucrătorilor în cazul concedierilor colective. Chiar și numai pentru acest motiv, pare dificil să se admită că o lege apărută într-un astfel de context ar sfârși în realitate prin a reduce, în practică, drepturile recunoscute lucrătorilor concediați.
23.
Observăm, în plus, că articolele 68 și 69 din Legea din 1998 se limitează la a reglementa suspendarea perioadei de preaviz (articolul 68) și, respectiv, cererea de reintegrare a lucrătorului (articolul 69). În economia Legii din 1998, aceste două ipoteze par să epuizeze gama remediilor la care face referire legea menționată, ceea ce confirmă faptul că domeniul de aplicare al Legii din 1998 este limitat la aceste remedii specifice și excepționale (suspendarea perioadei de preaviz și reintegrarea). Trebuie astfel observat că, în conformitate cu articolul 68, suspendarea perioadei de preaviz operează în mod automat și, în cazul în care condițiile pentru aceasta nu sunt îndeplinite, trebuie aplicat articolul 69, obligând lucrătorul să solicite reintegrarea: „acest lucrător trebuie să solicite, în plus, […] reintegrarea în muncă”.
24.
În special guvernul belgian este cel care, în observațiile sale scrise, susține inadmisibilitatea întrebărilor preliminare, întrucât articolul 67 din Legea din 1998 nu ar fi aplicabil prezentei cauze.
25.
Astfel, trebuie să se admită că demersul logic urmat de instanța de trimitere pentru a se adresa Curții nu este lipsit de imperfecțiuni. În special, această instanță, după ce a luat în considerare două posibile interpretări ale dreptului național și fără a fi adoptat o poziție clară în favoarea uneia dintre ele, a adresat Curții o serie de întrebări care au sens numai în cazul în care este aleasă în prealabil una dintre cele două interpretări. În consecință, în prezenta cauză, Curtea este chemată să se pronunțe cu privire la o problemă care ar putea deveni irelevantă în cazul în care instanța națională ar decide, în cele din urmă, să opteze pentru o interpretare diferită a propriului drept intern.
26.
În aceste condiții, considerăm totuși că prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu îndeplinește condițiile, în realitate destul de stricte, pe care jurisprudența Curții le-a definit ca necesare pentru a refuza să răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere.
27.
Astfel, pe de o parte, Curtea a susținut în mod constant că revine instanțelor naționale sarcina de a aprecia contextul dreptului intern și utilitatea unei hotărâri a Curții în vederea soluționării acțiunii principale (
5
).
28.
Pe de altă parte, apreciem că întrebările adresate de cour du travail de Liège pot fi, în orice caz, interpretate ca o cerere generală prezentată Curții de a clarifica anumite aspecte ale directivei, pentru a permite instanței naționale să interpreteze propriul drept intern într-un mod care să nu intre în conflict cu dispozițiile dreptului comunitar.
29.
Considerăm, așadar, că excepțiile de inadmisibilitate invocate de Regatul Belgiei nu pot fi admise.
V — Cu privire la directivă
30.
Considerăm util, înainte de a aborda examinarea diferitelor întrebări preliminare, să formulăm câteva considerații generale cu privire la directivă. În special, odată clarificate anumite aspecte caracteristice acesteia, va fi mai ușor să se furnizeze un răspuns la întrebări.
A — Origini, obiective și caracteristici ale directivei
31.
Prima normă comunitară care tratează concedierile colective a fost Directiva 75/129/CEE (
6
). Motivația determinantă pentru adoptarea directivei menționate a fost, în special, observația că marile grupuri industriale, la momentul efectuării concedierilor colective, alegeau să concedieze lucrătorii recrutați din statele membre ale Comunității în care protecția împotriva concedierii era deosebit de scăzută.
32.
De altfel, încă de la început legislația comunitară în materie de concedieri s-a caracterizat printr-o natură duală. Astfel, pe de o parte, legiuitorul a amintit imediat existența unor finalități sociale aflate la baza sistemului comunitar, indicând necesitatea de a „acorda o protecție sporită lucrătorilor” drept motivație determinantă aflată la originea Directivei 75/129 (
7
). Totuși, pe de altă parte, directiva în sine a fost adoptată utilizând drept temei juridic actualul articol 94 CE (fostul articol 100 din Tratatul CE), care prevede adoptarea de directive pentru apropierea dispozițiilor naționale „care au incidență directă asupra instituirii sau funcționării pieței comune”.
33.
Această natură duală poate fi constatată cu ușurință în considerentele Directivei 75/129. Primul dintre ele, astfel cum s-a putut observa, afirmă necesitatea de a acorda o protecție sporită lucrătorilor; al doilea ia act de diferențele care există încă între dispozițiile în vigoare în diferitele state membre în materie de concedieri colective; în sfârșit, cel de al treilea subliniază că „aceste diferențe pot avea un efect direct asupra funcționării pieței comune”.
34.
Directiva 75/129 a fost modificată pentru prima dată prin Directiva 92/56 (
8
). În urma acestei modificări, reglementarea, deși nu a fost modificată în profunzime, a dobândit (cel puțin teoretic) un caracter mai „social”, după cum evidențiază, printre altele, considerentul (1) al Directivei din 1992, care face trimitere la Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată în 1989.
35.
Directiva 98/59 constituie, după cum precizează considerentul (1), codificarea Directivei 75/129 și reprezintă, așadar, în esență, textul consolidat al acesteia, astfel cum a fost modificat prin Directiva 92/56.
36.
Prin urmare, este posibil ca Directiva 98/59 să fie considerată, din toate punctele de vedere, versiunea Directivei 75/129 aflată în vigoare în prezent. Acest fapt permite în special să se facă de asemenea trimitere la jurisprudența referitoare la această ultimă directivă, pe care o vom cita, așadar, dacă este cazul, fără a repeta că, în mod formal, aceasta face trimitere la Directiva 75/129.
37.
Directiva 98/59 are drept obiectiv principal să stabilească, în cazul concedierilor colective, o serie de obligații procedurale. Cu alte cuvinte, directiva nu are drept scop să limiteze, pe fond, alegerile pe care angajatorul le poate efectua în administrarea întreprinderii. În special, astfel cum a subliniat jurisprudența Curții, directiva lasă intactă libertatea angajatorului de a efectua concedieri (
9
) și, în general, pe cea de a-și organiza activitatea economică în modul pe care îl consideră cel mai adecvat nevoilor sale (
10
).
38.
În plus, este clar, astfel cum reiese în special din articolul 5 din directivă, că aceasta se prezintă ca o normă de armonizare care servește la stabilirea unui standard minim, lăsând statelor membre posibilitatea de a introduce dispoziții mai favorabile lucrătorilor (
11
). Din această cauză, armonizarea normelor în cazul concedierilor colective realizată prin directivă are un caracter parțial și limitat (
12
).
39.
De altfel, este semnificativ faptul că jurisprudența Curții referitoare la această dispoziție s-a concentrat în principal asupra domeniului de aplicare al acesteia. În special, au făcut obiectul examinării noțiunea de unitate (
13
) și cea de concediere (
14
), aplicabilitatea directivei în cazul încetării totale a activității întreprinderii (
15
) și în raport cu angajatorii care nu urmăresc scopuri lucrative (
16
). În aceeași ordine de idei, Curtea s-a ocupat de modul de interpretare a excepțiilor de la domeniul de aplicare al directivei (
17
), de calculul pragului de aplicare a acesteia (
18
) și de data la care se consideră că a avut loc concedierea (
19
).
B — Directiva conferă drepturi?
40.
O problemă specifică care trebuie tratată în prealabil constă în a stabili dacă directiva conferă drepturi și, în caz afirmativ, dacă aceste drepturi sunt de natură individuală (și anume sunt recunoscute lucrătorilor în calitate de indivizi) sau colectivă (și anume sunt recunoscute reprezentanților lucrătorilor).
41.
În special, lucrătorii afectați de concediere susțin, pentru motive ușor de înțeles, că directiva ar recunoaște drepturi fiecărui lucrător afectat de o concediere colectivă. Dimpotrivă, Comisia consideră că directiva recunoaște drepturi colective.
42.
Considerăm că întrebarea, astfel cum a fost prezentată în cadrul observațiilor părților care au fost citate, nu este pusă corect.
43.
Directiva, în special, nu creează în sine și nu recunoaște drepturi, nici de natură individuală, nici colectivă. Aceasta prevede că statele membre trebuie să recunoască, în cazul concedierilor colective, anumite garanții procedurale. În plus, aceasta prevede, în special prin intermediul articolului 6, că statele membre trebuie să creeze instrumente adecvate „care să permită respectarea obligațiilor prevăzute de prezenta directivă” (sublinierea noastră).
44.
Astfel cum se poate observa, în singurul articol consacrat modalităților care permit asigurarea eficienței concrete a dispozițiilor directivei, legiuitorul comunitar a evitat să utilizeze termenul „drepturi”, preferând, dimpotrivă, să vorbească de „obligații”. Prin urmare, abordarea constă mai degrabă în a impune o serie de obligații angajatorilor care decid această concediere decât în a recunoaște o serie de drepturi persoanelor afectate de o concediere colectivă.
45.
Deși observația precedentă poate indica cu siguranță atitudinea legiuitorului, care, de altfel, într-un domeniu cum este cel al concedierilor colective, prin definiție foarte delicat și caracterizat prin tradiții naționale mult diferite unele de altele, a căutat o conciliere a unor poziții foarte divergente, este totuși adevărat că, în mod logic, unei obligații îi corespunde un drept. În consecință, cine este subiectul beneficiar, mai precis titularul unui drept, în sensul articolului 6 din directivă?
46.
În opinia noastră, această persoană nu este indicată în directivă, care lasă stabilirea acesteia la libera alegere a statelor membre. În special, trebuie amintită în acest context formularea articolului 6, citat anterior. În temeiul acestuia, statele membre asigură „punerea la dispoziția reprezentanților lucrătorilor și/sau a lucrătorilor de proceduri administrative și/sau judiciare care să permită respectarea obligațiilor prevăzute de prezenta directivă” (sublinierea noastră).
47.
Modul de redactare a articolului 6 este clar. În special, statele membre pot să prevadă, cu respectarea deplină a articolului 6, un drept de a acționa în cazul unor concedieri colective care să aparțină a) exclusiv reprezentanților lucrătorilor; b) exclusiv lucrătorilor considerați individual; c) atât reprezentanților lucrătorilor, cât și lucrătorilor înșiși (
20
).
48.
Considerăm că observațiile formulate cu privire la originile și la caracteristicile directivei justifică pe deplin o interpretare literală a articolului 6 din directivă. În special, ni se pare total nejustificat, pe lângă faptul că nu este necesar, să se utilizeze criterii de interpretare suplimentare pentru a forța dispoziția să prevadă mai mult decât ceea ce a dorit legiuitorul. Este clar că legiuitorul comunitar a intenționat să lase statelor membre o marjă de apreciere largă în acest domeniu: pentru legiuitor era important să asigure că, în cazul unor concedieri colective, sunt garantate remedii eficiente, indiferent dacă acestea constituie, în ultimă instanță, rezultatul atribuirii de către statele membre a unui drept la acțiune individual, colectiv sau mixt.
49.
De altfel, însăși Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000 (
21
), prevede, la articolul 27, că „lucrătorilor sau reprezentanților acestora li se garantează, la nivelurile corespunzătoare, informarea și consultarea în timp util, în cazurile și în condițiile prevăzute de dreptul comunitar și de legislațiile și practicile naționale” (sublinierea noastră). Prin urmare, chiar și în acest caz, legiuitorul a confirmat, prin utilizarea conjuncției „sau”, posibilitatea ca dreptul la informare și la consultare să fie recunoscut mai degrabă la nivel colectiv decât individual.
50.
În aceeași ordine de idei, însăși Directiva 2002/14 (
22
), care a prevăzut un cadru general în ceea ce privește informarea și consultarea lucrătorilor, lăsând de altfel intacte, în conformitate cu articolul 9, prevederile Directivei 98/59, consideră reprezentanții lucrătorilor ca fiind singurele subiecte efectiv implicate în procedura de informare și de consultare, iar la considerentul (15) precizează că „prezenta directivă nu aduce atingere sistemelor naționale în cadrul cărora exercitarea concretă a acestui drept implică manifestarea colectivă a voinței celor îndreptățiți”.
51.
Pe de altă parte, trebuie precizat, în sfârșit, că întreg discursul expus în prezentele concluzii privește exclusiv eventualele încălcări ale unicului drept material despre care se poate considera că decurge din directivă, și anume dreptul la informare și la consultare. Orice alt drept eventual recunoscut de ordinile juridice naționale lucrătorilor și/sau reprezentanților acestora nu privește prezenta cauză.
52.
Odată precizate aceste aspecte preliminare, vom trece la examinarea întrebărilor adresate de instanța de trimitere.
VI — Cu privire la întrebările preliminare
A — Cu privire la prima și la a patra întrebare
1. Cu privire la natura individuală sau colectivă a dreptului (prima întrebare, prima parte)
53.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe, în esență, cu privire la compatibilitatea cu articolul 6 din directivă a unei dispoziții naționale care condiționează dreptul unui lucrător de a ataca o concediere colectivă:
a)
de invocarea unor încălcări specifice (nerespectarea condițiilor prevăzute la articolul 66 din Legea belgiană din 1998);
b)
în special, de faptul că reprezentanții lucrătorilor au reproșat în mod oficial angajatorului respectivele încălcări invocate.
54.
În cadrul discuției cu privire la prima întrebare, părțile s-au concentrat în principal asupra problemei menționate la litera b) a punctului precedent, și anume natura individuală sau colectivă a dreptului de a contesta o concediere colectivă. În consecință, vom examina mai întâi acest prim aspect. Discuția cu privire la limitările aduse posibilității de a introduce o acțiune, limitări legate de necesitatea de a contesta doar anumite încălcări specifice [litera a) a punctului precedent], va fi, în schimb, coroborată cu cea privind a patra întrebare preliminară.
a) Pozițiile părților
55.
Domnul Odemis și alții, cu alte cuvinte lucrătorii afectați de concedierea colectivă, subliniază în primul rând că interpretarea legislației belgiene în domeniul concedierilor colective utilizată de instanța de trimitere pentru a formula prima întrebare preliminară este foarte îndepărtată de cea urmată în mod unanim. În special, astfel cum, de altfel, am arătat deja mai sus, există o altă interpretare, aparent mai fidelă spiritului Legii din 1998, potrivit căreia nerespectarea condițiilor prevăzute la articolul 67 din lege i-ar împiedica pe lucrători numai să solicite reintegrarea la locul de muncă sau suspendarea perioadei de preaviz, însă nu ar constitui în niciun fel un obstacol în calea posibilității acestora de a acționa, de exemplu, pentru a obține repararea prejudiciului care decurge din nerespectarea procedurii de informare și de consultare (
23
).
56.
În consecință, soluția pe care aceste părți o propun pentru prima întrebare preliminară se prezintă, într-un anumit sens, aproape ca și cum ar fi formulată cu titlu subsidiar, având în vedere că prima modalitate de apărare a lucrătorilor, chiar dacă nu este utilizabilă în mod direct în fața Curții, pare a fi aceea de a susține interpretarea legislației belgiene amintită mai sus. În orice caz, aceste părți susțin că directiva prevede un drept la informare și la consultare care îi privește de asemenea pe lucrători în mod individual și nu doar pe reprezentanții acestora: în consecință, articolul 6 din directivă ar impune recunoașterea dreptului la acțiune în egală măsură lucrătorilor considerați individual.
57.
Regatul Belgiei, care tratează fondul întrebărilor preliminare numai cu titlu subsidiar, după ce a invocat inadmisibilitatea acestora (
24
), consideră că alegerea mijloacelor de garantare a drepturilor care decurg din ordinea juridică comunitară ține, în lipsa unor indicații mai precise în directivă, de puterea discreționară recunoscută fiecărui stat membru. În consecință, cu condiția ca remediile prevăzute să permită garantarea eficientă a drepturilor, alegerea remediilor în sine efectuată de un stat nu poate face obiectul criticilor. Prin urmare, întrucât dreptul belgian prevede un set de remedii care pot să asigure respectarea adecvată a dispozițiilor directivei, nu ar exista nicio contradicție între directiva în sine și normele de drept belgian.
58.
Comisia consideră că directiva recunoaște drepturi colective, iar nu individuale: în consecință, în opinia Comisiei, nu ar exista o problemă de compatibilitate cu directiva în cauză.
59.
În sfârșit, la rândul său, guvernul Regatului Unit confirmă că natura disjunctivă a formulei „și/sau” de la articolul 6 din directivă nu poate fi eludată pe cale interpretativă, inclusiv deoarece, în caz contrar, funcționarea însăși a sistemului prevăzut de directivă ar întâmpina un obstacol serios.
b) Apreciere
60.
Consecința logică a observațiilor prezentate mai sus cu privire la caracterul general al Directivei 98/59 (
25
) este constatarea că, în sine, directiva nu impune să se atribuie lucrătorilor, considerați individual, un drept autonom de a ataca o concediere colectivă în cazul încălcării dreptului la informare și la consultare.
61.
În special, aceasta rezultă cu claritate din modul de redactare a articolului 6 din directivă, care impune statelor membre să recunoască „reprezentanților lucrătorilor și/sau […] lucrătorilor” proceduri administrative și/sau judiciare adecvate care să permită respectarea obligațiilor prevăzute de directivă.
62.
La rândul său, Legea belgiană din 1998 prevede, în cazul în care este interpretată astfel cum pare să intenționeze instanța de trimitere, un model special, în care dreptul individual la acțiune al lucrătorului este menținut, dar este condiționat de formularea de către reprezentanții lucrătorilor a unei „contestații” prealabile împotriva concedierii colective. În practică, legiuitorul belgian pare să prevadă în această situație un drept colectiv, iar nu unul individual. Într-adevăr, împrejurarea că acțiunea este în orice caz introdusă individual nu poate conduce la ignorarea faptului că, în orice ipoteză, reprezentanții lucrătorilor sunt cei care au puterea de a lua decizia fundamentală de a contesta sau de a nu contesta concedierea. Acest fapt nu se opune directivei, care îi indică, într-adevăr, tocmai pe reprezentanții lucrătorilor, mai degrabă decât pe lucrători, drept interlocutori ai angajatorului care intenționează să procedeze la o concediere colectivă (a se vedea de exemplu articolul 2 din directivă).
63.
Prin urmare, această lege nu pare a fi în contradicție cu articolul 6 din directivă, care admite posibilitatea ca un stat membru să prevadă că dreptul la informare și la participare, în cazul concedierilor colective, este un drept colectiv.
64.
Anterior, cu un alt prilej, Curtea, cu toate că se referea la o problemă specifică diferită, a refuzat o interpretare teleologică a directivei privind concedierile colective și a urmat întocmai o interpretare literală a normelor acesteia (
26
).
65.
Considerăm că interpretarea literală a articolului 6 din directivă este în perfectă concordanță cu caracteristicile pe care le prezintă această directivă, și anume faptul că dă naștere unei reglementări de compromis, destinată să găsească un punct de echilibru atât între interesele divergente ale angajatorilor și ale lucrătorilor, cât și între diferitele tradiții existente, în materie de raporturi sindicale, în diferitele state membre ale Comunității.
2. Cu privire la compatibilitatea cu directiva a unei limitări a posibilităților de acțiune la cazurile încălcărilor specifice (prima întrebare partea a doua și a patra întrebare)
66.
În ceea ce privește al doilea aspect invocat prin prima întrebare preliminară, și anume cel referitor la compatibilitatea cu articolul 6 din Directiva 98/59 a unei legislații naționale care limitează la anumite încălcări specifice cazurile în care se poate contesta o concediere colectivă, problema are legătură cu cea ridicată prin cea de a patra întrebare preliminară, referitoare la compatibilitatea articolului 2 din Directiva 98/59 cu articolele 66 și 67 din Legea belgiană din 1998.
67.
Mai precis, trebuie să se verifice dacă un sistem care, în cazul unor concedieri colective, limitează de facto obligațiile angajatorului la respectarea anumitor condiții specifice, care nu acoperă totuși ansamblul obligațiilor prevăzute de directivă, poate fi compatibil cu directiva menționată. În mod similar, trebuie să se stabilească dacă faptul că o acțiune formulată împotriva unei concedieri colective este posibilă numai în cazul nerespectării condițiilor de mai sus creează probleme de compatibilitate cu directiva citată anterior.
68.
În practică, problema apare deoarece, astfel cum s-a observat mai sus, articolele 66 și 67 din Legea belgiană din 1998 conturează un sistem în care angajatorul nu este obligat decât să facă dovada respectării celor patru condiții enumerate la articolul 66 alineatul (1) al doilea paragraf: să fi prezentat un raport scris reprezentanților lucrătorilor, să îi fi convocat pe reprezentanți, să le fi permis să adreseze întrebări și să formuleze propuneri și să fi oferit un răspuns la eventualele întrebări și propuneri. În plus, în temeiul articolului 67 din legea citată anterior, numai invocarea unei încălcări a acestor patru condiții permite contestarea concedierii colective.
69.
Și în această situație, la fel ca în cazul primei întrebări, reamintim că interpretarea dreptului național pe care instanța de trimitere pare să o aleagă este categoric discutabilă. Într-adevăr, în cazul în care, astfel cum amintește în mod întemeiat guvernul belgian în egală măsură în observațiile sale cu privire la cea de a patra întrebare preliminară, ar fi urmată interpretarea jurisprudențială potrivit căreia normele care limitează posibilitățile de acțiune împotriva concedierilor colective prevăzute de Legea din 1998 se referă exclusiv la remediile privind reintegrarea în muncă și suspendarea perioadei de preaviz, problemele de compatibilitate ale dreptului belgian cu Directiva 98/59 ar dispărea, întrucât ar rămâne intactă posibilitatea de a utiliza toate celelalte remedii prevăzute în dreptul belgian al muncii, în special repararea prejudiciului (
27
).
70.
Este cert că, în dreptul belgian, toate obligațiile prevăzute în directivă în sarcina angajatorului au fost transpuse în mod corect prin Convenția colectivă nr. 24. Așadar, dacă Legea din 1998 ar fi interpretată drept un simplu instrument care are drept scop să consolideze situația lucrătorilor, este evident că normele Convenției colective nr. 24, care rămâne în vigoare, ar reprezenta o transpunere corectă a directivei înseși.
71.
Lăsând totuși și în această situație instanței naționale sarcina de a interpreta dreptul intern al statului membru, ne vom plasa în perspectiva unei poziții interpretative, aparent preferată de instanța de trimitere, potrivit căreia limitările prevăzute de Legea din 1998 în ceea ce privește posibilitățile de a introduce o acțiune ar fi aplicabile tuturor acțiunilor formulate de lucrătorii afectați de o concediere colectivă care invocă încălcarea procedurii de informare și de consultare.
72.
Or, dacă s-ar reține că Legea din 1998 a redus substanțial obligațiile angajatorului și, prin urmare, posibilitățile lucrătorilor de a introduce o acțiune exclusiv la obligațiile prevăzute de articolul 66 alineatul (1) al doilea paragraf din lege, ni se pare evident că am fi în prezența unei incompatibilități cu dreptul comunitar.
73.
Nu există, într-adevăr, nicio îndoială că obligațiile menționate la articolul 66 alineatul (1) al doilea paragraf din Legea din 1998 nu reprezintă totalitatea celor impuse prin directivă. De exemplu, după cum au observat în mod corect lucrătorii, nu există o indicație explicită a necesității ca, între angajator și reprezentanții lucrătorilor, contactele să aibă, în general, cel puțin obiectivul de a se ajunge la un acord. Tocmai lipsa unei indicații explicite a unui astfel de obiectiv a fost cea care, în 1994, a stat la baza unei condamnări a Regatului Unit pentru neîndeplinirea obligațiilor (
28
). În plus, de exemplu, articolul 66 din Legea din 1998 nu prevede că notificarea în scris a angajatorului trebuie să conțină detaliile concedierii preconizate, menționate la articolul 2 alineatul (3) primul paragraf litera (b) din directivă.
74.
De altfel, chiar guvernul belgian recunoaște implicit că aceste condiții impuse angajatorului prin articolul 66 din Legea din 1998 nu formează totalitatea celor impuse prin directivă. Acest guvern confirmă totuși că Legea din 1998 s-a limitat la a prevedea un nivel suplimentar de protecție a lucrătorilor afectați de concedierile colective, fără a aduce vreo atingere sistemului instituit prin Convenția colectivă nr. 24. Comisia s-a pronunțat în același sens.
3. Concluzii privind prima și a patra întrebare
75.
Considerăm, prin urmare, că prima și a patra întrebare preliminară trebuie să fie soluționate declarând că directiva nu se opune unei dispoziții naționale care, în cazul unei încălcări a procedurii de informare și de consultare, limitează dreptul de a contesta o concediere colectivă la reprezentanții lucrătorilor sau care condiționează dreptul individual de a contesta o concediere colectivă de o contestație a reprezentanților lucrătorilor. Dimpotrivă, directiva se opune unei dispoziții naționale care permite contestarea unei concedieri colective exclusiv pentru anumite încălcări specifice ale obligațiilor prevăzute de directivă, iar nu pentru toate încălcările acestor obligații.
B — Cu privire la a doua întrebare
1. Introducere
76.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, formulată cu titlu subsidiar, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, în cazul în care dispozițiile naționale menționate în prima întrebare nu s-ar opune directivei, dacă acestea nu sunt incompatibile cu drepturile fundamentale și, mai precis, cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (CEDO).
77.
Întrucât, astfel cum am arătat, propunem Curții să constate o incompatibilitate cu Directiva 98/59 în privința unuia dintre cele două aspecte scoase în evidență de instanța națională, și anume cel al limitării motivelor posibile de introducere a unei acțiuni, problema compatibilității cu drepturile fundamentale se ridică, în opinia noastră, în special cu privire la necesitatea contestării prealabile de către reprezentanții lucrătorilor drept condiție de admisibilitate a unei acțiuni individuale.
78.
Observăm, pe de altă parte, că o eventuală nelegalitate a protecției drepturilor colective ar putea să se repercuteze chiar asupra legalității Directivei 98/59, întrucât, astfel cum s-a putut observa, articolul 6 admite, în general, posibilitatea ca dreptul la acțiune să fie recunoscut, în cazul unor încălcări ale procedurii de informare și de consultare, chiar și numai sub o formă colectivă.
2. Argumentele părților
79.
Domnul Odemis și alții susțin, în această privință, că o reglementare națională care limitează dreptul de a contesta o concediere colectivă exclusiv la reprezentanții lucrătorilor, excluzând, prin urmare, posibilitatea lucrătorilor de a introduce o acțiune individuală, presupunând că aceasta este compatibilă cu directiva, ar încălca în orice caz principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă.
80.
Comisia, insistând asupra interpretării sale potrivit căreia Directiva 98/59 recunoaște un drept colectiv, iar nu unul individual, neagă că ar putea exista vreo contradicție cu dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă și cu CEDO. Poziția Regatului Unit este în esență similară.
81.
La rândul său, Regatul Belgiei pornește încă o dată de la premisa potrivit căreia Legea belgiană din 1998 nu a limitat deloc drepturile lucrătorilor deja recunoscute prin Convenția colectivă nr. 24. Prin urmare, guvernul belgian se limitează la a remarca, în observațiile sale, că faptul de a interzice lucrătorilor considerați individual posibilitatea de a solicita remediul specific al reintegrării lor la locul de muncă fără o contestație prealabilă a reprezentanților lucrătorilor înșiși nu constituie o încălcare a dreptului fundamental la o protecție jurisdicțională efectivă, întrucât lucrătorii păstrează, în orice caz, posibilitatea de a utiliza numeroase alte remedii.
3. Apreciere
82.
Chiar și în acest caz, în mod firesc, problema nu are sens decât din perspectiva unei interpretări a Legii belgiene din 1998 potrivit căreia dispozițiile acesteia ar constitui, în ultimă instanță, o restrângere a drepturilor recunoscute lucrătorilor prin legislația anterioară și în special prin Convenția colectivă nr. 24.
83.
După cum se știe, Curtea a afirmat că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar (
29
) care decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre și care a fost consacrat atât de CEDO, la articolele 6 și 13, cât și de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
84.
Acest drept implică, în primul rând, posibilitatea părților interesate de a invoca în fața unei instanțe naționale, potrivit modalităților procedurale eventual stabilite de statele membre, drepturile pe care le au în temeiul dreptului comunitar (
30
).
85.
Totuși, dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă, înțeles în accepțiunea sa cea mai largă, nu se aplică numai cu privire la drepturile recunoscute de ordinea juridică comunitară, ci poate fi de asemenea integrat într-o perspectivă mai largă, care vizează toate drepturile garantate de ordinile juridice interne ale fiecărui stat membru. Această accepțiune specifică a principiului poate fi examinată în special cu referire la CEDO.
86.
În ceea ce privește dispozițiile specifice ale CEDO care trebuie examinate în prezenta cauză, instanța de trimitere amintește, în mod întemeiat considerăm noi, numai articolul 6 din acest text, care consacră dreptul la un proces echitabil și, prin urmare, și dreptul de acces la o instanță, atât în cadrul dreptului civil, cât și al dreptului penal.
87.
Articolul 13, consacrat în mod explicit dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă, nu pare să poată fi invocat în prezenta cauză, întrucât acesta presupune invocarea unei încălcări a unui drept material garantat chiar de CEDO. Totuși, în prezenta speță, niciuna dintre părți nu susține că am fi în prezența unei atingeri aduse unui drept fundamental consacrat de CEDO.
88.
Articolul 6 din CEDO, după cum se știe, stabilește că „[o]rice persoană are dreptul la judecarea în mod echitabil, în mod public și într-un termen rezonabil a cauzei sale, de către o instanță independentă și imparțială, instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și obligațiilor sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa”.
89.
Jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului a interpretat articolul 6 din CEDO afirmând că acesta garantează, înainte de toate, „dreptul de acces la o instanță”: mai exact, dreptul de a supune unei instanțe propriile pretenții (
31
). Totuși, jurisprudența de la Strasbourg afirmă că, pentru a putea aplica dispoziția în cauză, este necesar să existe o contestație referitoare la un „drept” cu privire la care se poate susține în mod rezonabil că ar fi recunoscut de dreptul intern al statului respectiv (
32
).
90.
Or, astfel cum s-a putut observa, dreptul belgian pare să recunoască dreptul la informare și la consultare nu atât ca un drept individual, ci ca un drept colectiv (
33
). În același timp, acest drept este însoțit, în Legea din 1998, de instrumente specifice de protecție care, în esență, sunt recunoscute reprezentanților lucrătorilor.
91.
Faptul că dreptul belgian recunoaște acest drept ca fiind un drept colectiv nu creează, în sine, o problemă de contradicție cu CEDO, din moment ce dreptul în cauză nu este prevăzut de CEDO însăși.
92.
Or, deși acest drept poate fi în mod legitim, în lumina CEDO și a drepturilor fundamentale în general, un drept colectiv, pare pe deplin admisibil ca protecția acestuia să prezinte de asemenea o natură colectivă, prin intermediul unei eventuale acțiuni a reprezentanților lucrătorilor. Într-adevăr, se pare că poate fi considerat esențial, în această privință, un principiu al simetriei între faptul de a fi titularul dreptului material și posibilitatea de a acționa pentru a obține protecția acestuia. În temeiul acestui principiu, în cazul în care un drept prezintă o natură colectivă, protecția acestuia poate avea de asemenea o natură colectivă.
93.
Referirea făcută de domnul Odemis și alții la hotărârea pronunțată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în cauza Philis împotriva Greciei, în care aceasta a declarat contrară articolului 6 din CEDO o normă elenă care rezerva unei asociații profesionale dreptul de a acționa în justiție pentru a obține plata onorariilor datorate unui membru al unei profesii liberale (
34
), nu este relevantă în ceea ce privește un drept colectiv. Astfel, în acest caz, nu a existat nicio îndoială cu privire la faptul că liber-profesionistul avea un drept individual de a obține de plata, astfel încât exista o asimetrie nejustificată între faptul de a fi titularul dreptului și posibilitatea de a-l invoca în fața unei instanțe. În prezentul caz, dimpotrivă, naturii colective a dreptului i-ar corespunde natura colectivă a remediului.
94.
Dacă totuși, contrar a ceea ce pare să rezulte din decizia de trimitere, ar trebui să se rețină că dreptul belgian recunoaște un drept individual la informare și la consultare, de exemplu în temeiul articolului 23 din Constituția belgiană (
35
), perspectiva s-ar schimba în mod radical și ne-am regăsi într-o situație similară celei din cauza Philis împotriva Greciei a Curții Europene a Drepturilor Omului, citată mai sus. În această ipoteză, contradicția cu articolul 6 din CEDO ar fi, în opinia noastră, certă, recunoașterea unei protecții numai la nivel colectiv în privința unui drept individual fiind vădit contrară articolului 6 din CEDO. Revine în orice caz instanței naționale, care rămâne singura competentă să interpreteze dreptul intern, obligația de a verifica dacă dreptul belgian recunoaște sau nu recunoaște un drept individual la informare și la consultare.
95.
Un ultim aspect specific care trebuie luat în considerare privește eventuala importanță, în speță, a articolului 30 din Carta drepturilor fundamentale, potrivit căruia „orice lucrător are dreptul la protecție împotriva oricărei concedieri nejustificate, în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”.
96.
Ne-am putea întreba dacă această dispoziție poate juca un rol în prezenta cauză, impunând în special recunoașterea, în orice caz, a unui drept la o acțiune individuală în cazul unor încălcări ale procedurii de informare și de consultare de către angajator. Considerăm totuși că răspunsul ar trebui să fie negativ.
97.
În această privință, nu poate fi omisă alegerea care a fost efectuată prin afirmația, în acest articol, că protecția este garantată tuturor lucrătorilor împotriva oricărei concedieri „nejustificate”. Această precizare scoate în evidență faptul că protecția nu este recunoscută, ca drept fundamental individual, pentru orice tip de neregularitate care poate caracteriza o concediere (
36
). Aceasta arată cu claritate că trebuie să existe o neregularitate gravă, care poate apărea, de exemplu, în ceea ce privește temeinicia alegerii de a efectua o concediere. Încălcările Directivei 98/59, dimpotrivă, nu par de natură să autorizeze referirea la articolul 30 din Cartă, dat fiind că acestea, ținând seama de conținutul directivei, reprezintă o nelegalitate de tip formal/procedural.
98.
În concluzie, nu există suficiente elemente pentru a considera că Directiva 98/59 ar fi fost într-o oarecare măsură depășită de evoluția ulterioară a dreptului comunitar, nici că ar fi nelegală, în lumina principiilor generale, prin faptul că admite posibilitatea ca dreptul la informare și la consultare să fie prezentat ca un drept colectiv. În transpunerea obligațiilor de protecție prevăzute de directivă, statele membre sunt obligate totuși, în temeiul principiului protecției jurisdicționale efective, să prevadă o protecție corespunzătoare tipului de drept material pe care îl recunosc, individual sau colectiv.
99.
În consecință, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară declarând că principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă nu se opune unei dispoziții care, în cazul unor concedieri colective, recunoaște dreptul la informare și la consultare ca fiind un drept colectiv și, prin urmare, permite numai reprezentanților lucrătorilor, iar nu lucrătorilor considerați individual să acționeze în cazul încălcării acestuia. Totuși, în cazul în care dreptul la informare și la consultare ar fi prevăzut în dreptul național ca fiind un drept individual, principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă se opune unei reglementări care permite invocarea acestui drept numai de reprezentanții lucrătorilor sau care condiționează o acțiune individuală de formularea unei contestații prealabile a reprezentanților lucrătorilor.
C — Cu privire la a treia întrebare
100.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cadrul unui litigiu între persoane private, o instanță națională poate înlătura o dispoziție internă (în situația de față, articolul 67 din Legea din 1998) contrară unei directive comunitare. În acest caz specific, pentru a putea aplica o altă normă națională compatibilă cu directiva citată anterior (în situația de față, Convenția colectivă nr. 24 din 1975).
101.
Întrebarea, desigur, nu poate fi relevantă decât în cazul în care Curtea constată o eventuală problemă de compatibilitate între reglementarea belgiană și Directiva 98/59.
102.
Considerăm totuși că a formula întrebarea în termenii unei eventuale neaplicări și, prin urmare, ai unui eventual efect direct orizontal al unei directive reprezintă o complicare inutilă a unei probleme care poate fi soluționată într-un mod mult mai simplu.
103.
Astfel cum am arătat anterior pe larg, nu există nicio îndoială că dreptul național poate, în speță, să fie interpretat în două moduri diferite. Potrivit unei prime interpretări, singura care poate prezenta probleme de compatibilitate cu dreptul comunitar, Legea din 1998 ar fi redus în mod considerabil protecția recunoscută lucrătorilor în cazul concedierilor colective. Dimpotrivă, a doua interpretare reține faptul că Legea din 1998 nu ar fi limitat deloc drepturile deja recunoscute lucrătorilor în temeiul dispozițiilor precedente și în special în temeiul Convenției colective nr. 24. Această a doua interpretare nu ridică nicio posibilă problemă de compatibilitate cu dreptul comunitar.
104.
În consecință, întrucât eventualele aspecte de incompatibilitate cu dreptul comunitar a legislației belgiene sunt legate doar de una dintre cele două posibile interpretări ale dreptului național, este evident că eventuala afirmare a acestei incompatibilități de către Curte ar putea, cel mult, să oblige instanța națională să urmeze a doua interpretare. Cu alte cuvinte, nu ar fi vorba despre a înlătura o dispoziție națională, ci pur și simplu de a da dreptului național o interpretare conformă cu dreptul comunitar, urmând jurisprudența constantă a Curții în acest sens (
37
).
105.
Într-adevăr, observăm că părțile din prezenta procedură, inclusiv lucrătorii interesați, au sugerat în fapt Curții o soluție conformă celei propuse aici (
38
).
106.
Prin urmare, având în vedere că, astfel cum am arătat mai sus, considerăm că interpretarea Legii din 1998 potrivit căreia aceasta ar institui limitări și condiții pentru toate acțiunile individuale împotriva concedierilor colective (și nu numai pentru cele care vizează obținerea reintegrării sau a suspendării perioadei de preaviz) se opune dreptului comunitar, apreciem că instanța de trimitere ar trebui să urmeze în această situație cealaltă interpretare, în temeiul căreia condițiile menționate la articolul 67 din Legea din 1998 se aplică numai cererilor care vizează obținerea remediilor specifice introduse de această lege.
107.
Astfel cum este concepută, în termenii unei eventuale neaplicări a unei dispoziții interne, întrebarea adresată de instanța de trimitere nu ar trebui, așadar, nici măcar să primească un răspuns. Cu toate acestea, reformulând-o pentru a oferi totuși o indicație utilă instanței naționale, propunem Curții să declare că, între cele două interpretări posibile ale unei dispoziții interne, în speță Legea din 13 februarie 1998 privind unele dispoziții în favoarea încadrării în muncă, dintre care una se opune dreptului comunitar, instanța națională este obligată să o urmeze pe aceea care nu prezintă aspecte de incompatibilitate cu dreptul comunitar în sine.
VII — Concluzie
108.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de cour du travail de Liège după cum urmează.
„Directiva 98/59 nu se opune unei dispoziții naționale care, în cazul unei încălcări a procedurii de informare și de consultare, limitează dreptul de a contesta o concediere colectivă exclusiv la reprezentanții lucrătorilor sau care condiționează dreptul individual de a contesta concedierea colectivă de formularea unei contestații de către reprezentanții lucrătorilor. În schimb, aceeași directivă se opune unei dispoziții naționale care permite contestarea unei concedieri colective numai pentru anumite încălcări specifice ale obligațiilor prevăzute de directivă, iar nu pentru toate încălcările acestor obligații.
Principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă nu se opune unei dispoziții care, în cazul unor concedieri colective, recunoaște dreptul la informare și la consultare ca fiind un drept colectiv și, prin urmare, permite numai reprezentanților lucrătorilor, iar nu lucrătorilor considerați individual, să acționeze în cazul încălcării acestuia. Totuși, în cazul în care dreptul la informare și la consultare ar fi prevăzut în dreptul național ca fiind un drept individual, principiul dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă se opune unei reglementări care permite invocarea acestui drept numai de reprezentanții lucrătorilor sau care condiționează o acțiune individuală de formularea unei contestații prealabile de către reprezentanții lucrătorilor.
Între cele două interpretări posibile ale unei dispoziții interne, în speță Legea din 13 februarie 1998 privind unele dispoziții în favoarea încadrării în muncă, dintre care una se opune dreptului comunitar, instanța națională este obligată să o urmeze pe cea care nu prezintă aspecte de incompatibilitate cu dreptul comunitar.”
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	JO L 225, p. 16. Ediţie specială, 05/vol. 5, p. 95.
(
3
)	Evidenţiem, pe de altă parte, că însăşi suspendarea preavizului şi reintegrarea, care constituie aparent măsuri foarte drastice, nu au în realitate drept scop decât să prelungească (sau să restabilească) raportul de muncă, atât timp cât nu au fost urmate toate procedurile corecte de concedie colectivă. A se vedea decizia de trimitere, p. 22.
(
4
)	Cour du travail de Liège, hotărârea din 30 aprilie 2007, R. G. 32.872/04, p. 34.
(
5
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 17 iulie 2008, Corporación Dermoestética (C-500/06, Rep., p. I-5785, punctul 23 şi jurisprudenţa citată).
(
6
)	Directiva 75/129/CEE a Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislaţiei statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 48, p. 29).
(
7
)	Primul considerent al Directivei 75/129.
(
8
)	Directiva Consiliului din 24 iunie 1992 (JO L 245, p. 3), de modificare a Directivei 75/129/CEE a Consiliului din privind apropierea legislaţiei statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 245, p. 3).
(
9
)	Hotărârea din 12 februarie 1985, Nielsen & Søn (284/83, Rec., p. 553, punctul 10), şi Hotărârea din, Agorastoudis şi alţii (C-187/05-C-190/05, Rec., p. I-7775, punctul 35).
(
10
)	Hotărârea din 7 decembrie 1995, Rockfon (C-449/93, Rec., p. I-4291, punctul 21).
(
11
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 8 iunie 1982, Comisia/Italia (91/81, Rec., p. 2133, punctul 11).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 8 iunie 1994, Comisia/Regatul Unit (C-383/92, Rec., p. I-2479, punctul 25).
(
13
)	Hotărârea Rockfon, citată la nota de subsol 10, şi Hotărârea din 15 februarie 2007, Athinaïki Chartopoïïa (C-270/05, Rep., p. I-1499).
(
14
)	Hotărârea Nielsen & Søn, citată la nota de subsol 9, şi Hotărârea din 12 octombrie 2004, Comisia/Portugalia (C-55/02, Rec., p. I-9387).
(
15
)	Hotărârea din 28 martie 1985, Comisia/Belgia (215/83, Rec., p. 1039), şi Hotărârea Agorastoudis şi alţii, citată la nota de subsol 9.
(
16
)	Hotărârea din 16 octombrie 2003, Comisia/Italia (C-32/02, Rec., p. I-12063).
(
17
)	Hotărârea din 17 decembrie 1998, Lauge şi alţii (C-250/97, Rec., p. I-8737), şi Hotărârea Agorastoudis şi alţii, citată la nota de subsol 9 (punctul 29).
(
18
)	Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Confédération générale du travail şi alţii (C-385/05, Rep., p. I-611).
(
19
)	Hotărârea din 27 ianuarie 2005, Junk (C-188/03, Rec., p. I-885).
(
20
)	În această privinţă, o comparaţie între diferitele versiuni lingvistice nu lasă să se întrezărească o diferenţă între acestea. În special, în ceea ce priveşte prima parte a tezei, cea mai importantă în contextul prezent, a se vedea, de exemplu, versiunile italiană „i rappresentanti dei lavoratori e/o i lavoratori”, engleză „the workers’ representatives and/or workers”, germană „Arbeitnehmervertreter und/oder […] Arbeitnehmer” şi olandeză „de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers”. Singura excepţie este versiunea spaniolă, care utilizează numai conjuncţia „sau” şi prevede recunoaşterea dreptului pe care îl au „los representantes de los trabajadores o los trabajadores”. Prin urmare, considerăm că, chiar şi numai în temeiul versiunii în limba spaniolă, recunoaşterea dreptului la acţiune atât lucrătorilor consideraţi individual, cât şi reprezentanţilor acestora nu ar trebui să pună nicio problemă: a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franţa (C-304/02, Rec., p. I-6263, punctul 83).
(
21
)	JO C 364, p. 1.
(
22
)	Directiva Parlamentului European şi a Consiliului din 11 martie 2002 de stabilire a unui cadru general de informare şi consultare a lucrătorilor din Comunitatea Europeană (JO L 80, p. 29, Ediţie specială, 05/vol. 6, p. 120).
(
23
)	A se vedea mai sus, punctul 17.
(
24
)	A se vedea mai sus, punctul 24.
(
25
)	A se vedea mai sus, punctul 30 şi următoarele.
(
26
)	Hotărârea Nielsen & Søn, citată la nota de subsol 9, punctele 8-10.
(
27
)	A se vedea mai sus, punctul 19 şi următoarele.
(
28
)	Hotărârea Comisia/Regatul Unit, citată la nota de subsol 12, punctul 34 şi următoarele.
(
29
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 15 mai 1986, Johnston (222/84, Rec., p. 1651, punctul 18), Hotărârea din, Unibet (C-432/05, Rep., p. I-2271, punctul 37), şi Hotărârea din, Impact (C-268/06, Rep., p. I-2483, punctul 43).
(
30
)	Hotărârea Unibet, citată la nota de subsol 29, punctele 38-40.
(
31
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Golder împotriva Regatului Unit din 21 februarie 1975, seria A nr. 18 (§ 35).
(
32
)	A se vedea, de exemplu, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Zander împotriva Suediei din 25 noiembrie 1993, seria A nr. 279 B (§ 22 şi jurisprudenţa citată).
(
33
)	A se vedea mai sus, punctul 62.
(
34
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 27 august 1991, seria A, nr. 209.
(
35
)	Amintit în acest sens în hotărârea instanţei de trimitere, citată la nota de subsol 4, p. 19. Articolul 23 în cauză menţionează, printre drepturile fundamentale recunoscute fiecăruia, „dreptul de informare, de consultare şi de negociere colectivă”.
(
36
)	Diferitele versiuni lingvistice ale Cartei confirmă această interpretare. A se vedea, de exemplu, versiunile italiană, „licenziamento ingiustificato”, engleză, „unjustified dismissal”, germană, „ungerechtfertigte Entlassung”, spaniolă, „despido injustificado”, olandeză, „kennelijk onredelijk ontslag”, şi portugheză, „despedimentos sem justa causa”.
(
37
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 11 ianuarie 2007, ITC (C-208/05, Rep., p. I-181, punctul 68 şi jurisprudenţa citată).
(
38
)	La rândul său, Regatul Belgiei, în conformitate cu poziţia sa potrivit căreia interpretarea dreptului belgian în sensul cel mai favorabil lucrătorilor este singura posibilă, consideră inutil răspunsul la această întrebare, în lipsa oricărui aspect contradictoriu între dreptul naţional şi dreptul comunitar.