62024CJ0048_RES
Cauza C‑48/24
VšĮ „Vilniaus tarptautinė mokykla”
împotriva
Valstybinė kalbos inspekcija
(cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Hotărârea Curții (Camera întâi) din 12 februarie 2026
„Trimitere preliminară – Articolul 49 TFUE – Libertatea de stabilire – Domeniu de aplicare – Activitate economică – Recunoașterea calificărilor profesionale – Directiva 2005/36/CE – Articolul 53 – Cunoștințe lingvistice – Reglementare națională care prevede o cerință de cunoaștere a limbii oficiale de către cadrele didactice și membrii personalului administrativ care comunică în mod regulat cu publicul și cu autoritățile administrative, angajați ai unei instituții de învățământ privat – Articolul 4 alineatul (2) TUE – Identitatea națională a unui stat membru – Apărarea și promovarea limbii oficiale a unui stat membru – Instituție de învățământ privat care oferă programe internaționale de educație – Condiție de necesitate – Principiul proporționalității – Cerință de cunoaștere a limbii oficiale neînsoțită de posibilitatea de exceptare sau de flexibilitate”
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Dispoziții ale tratatului – Domeniu de aplicare – Instituție de învățământ privat stabilită într‑un stat membru – Resortisant al unui alt stat membru ce deține o participație la capitalul său care îi permite să exercite o influență asupra deciziilor sale și să stabilească activitățile acesteia – Includere – Condiții – Programe de educație oferite în mod stabil și continuu în schimbul unei remunerații
(art. 49 TFUE)
(a se vedea punctele 30-35 și 42-44 și dispozitiv 1)
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Lucrători – Dispoziții ale tratatului – Examinarea unei măsuri naționale care are legătură cu aceste două libertăți fundamentale – Criterii de determinare a normelor aplicabile – Măsură care afectează în mod preponderent libertatea de stabilire – Excludere din domeniul de aplicare al liberei circulații
(art. 45 și 49 TFUE)
(a se vedea punctele 37-41)
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Restricții – Cerința de cunoaștere a limbii oficiale a unui stat membru – Personal al unei instituții de învățământ privat care comunică în mod regulat cu publicul și cu autoritățile administrative – Obligație ce revine instituției de a asigura respectarea acestei cerințe – Admisibilitate – Justificare prin obiectivul legitim de apărare și de promovare a limbii oficiale a statului membru – Proporționalitate – Verificare de către instanța de trimitere
(art. 49 TFUE)
(a se vedea punctele 45-71 și dispozitiv 2)
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera prestare a serviciilor – Lucrători – Recunoașterea calificărilor profesionale – Directiva 2005/36 – Cunoștințe lingvistice – Instituție de învățământ privat care oferă programe internaționale de educație – Reglementare națională care impune o cunoaștere a limbii oficiale de către cadrele didactice și de către personalul care comunică în mod regulat cu publicul și cu autoritățile administrative – Obligație ce revine instituției de a asigura respectarea acestei cerințe – Admisibilitate – Justificare printr‑un obiectiv legitim de apărare și de promovare a limbii oficiale a statului membru – Proporționalitate – Verificare de către instanța de trimitere
(art. 49 TFUE; Directiva 2005/36 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 53 alin. (1)]
(a se vedea punctele 73-80 și dispozitiv 3)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), Curtea se pronunță printre altele cu privire la conformitatea cu articolul 49 TFUE a unei legislații naționale care impune unei școli internaționale private obligația de a verifica dacă personalul său îndeplinește o cerință de cunoaștere a limbii lituaniene.
Vilniaus tarptautinė mokykla (Școala Internațională din Vilnius, Lituania) (denumită în continuare „VTM”), o instituție de învățământ privat al cărei capital este deținut în majoritate de o resortisantă finlandeză și de o resortisantă daneză, oferă, în limba engleză, programele de educație primară și intermediară ale bacalaureatului internațional, precum și un program internațional de educație secundară.
În luna mai 2022, Valstybinė kalbos inspekcija (Inspecția Națională de Limbă, Lituania) (denumită în continuare „VKI”) a efectuat o inspecție la VTM pentru a verifica respectarea de către aceasta a cerințelor prevăzute de reglementarea lituaniană în ceea ce privește limba oficială. Aceasta a concluzionat că 18 angajați ai școlii, dintre care cinci resortisanți ai Uniunii Europene, nu promovaseră un examen care să ateste un nivel intermediar de cunoaștere a limbii lituaniene sau nu transmiseseră documentele necesare.
Ulterior, VKI a adoptat un act de somație prin care solicita VTM să se asigure că cei 18 angajați în cauză, care includeau atât cadre didactice, cât și membri ai personalului administrativ, promovează examenul de stat privind cunoașterea limbii oficiale înainte de o anumită dată, în caz contrar putând face obiectul unor sancțiuni.
Întrucât acțiunea în anulare introdusă de VTM împotriva acestui act de somație a fost respinsă, aceasta a declarat apel la instanța de trimitere, care a hotărât să suspende judecarea cauzei și să solicite Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea reglementării naționale cu dreptul Uniunii.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, Curtea amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, o restricție privind libertatea de stabilire nu poate fi admisă decât cu condiția, în primul rând, să fie justificată de un motiv imperativ de interes general și, în al doilea rând, să respecte principiul proporționalității.
În ceea ce privește existența unui motiv imperativ de interes general, reglementarea națională în cauză pare destinată să apere și să promoveze utilizarea limbii oficiale a Republicii Lituania, ceea ce constituie un obiectiv legitim de natură să justifice în principiu o restricție privind libertățile fundamentale prevăzute de dreptul Uniunii.
În ceea ce privește aspectul dacă reglementarea națională în cauză este de natură să asigure realizarea acestui obiectiv, dacă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia și dacă nu este disproporționată în raport cu acest obiectiv, revine în final instanței de trimitere, care este singura competentă să aprecieze situația de fapt din litigiul principal și să interpreteze reglementarea națională, sarcina de a stabili dacă și în ce măsură o astfel de reglementare îndeplinește aceste condiții.
Cu toate acestea, Curtea arată, în primul rând, că această reglementare este de natură să garanteze realizarea obiectivului de apărare și de promovare a limbii oficiale a statului membru în cauză, întrucât favorizează utilizarea limbii respective de către persoanele supuse acestei cerințe lingvistice în relațiile lor cu elevii, cu părinții elevilor și cu publicul în general, precum și, în ceea ce privește în special personalul administrativ, cu autoritățile administrative naționale. În plus, reglementarea menționată se aplică nu numai tuturor instituțiilor de învățământ situate în Lituania, ci și tuturor angajaților lor a căror activitate implică printre altele o comunicare regulată cu alte persoane și necesitatea de a completa formulare tip oficiale.
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul necesar al reglementării naționale în cauză, Curtea amintește că măsurile care restrâng o libertate fundamentală nu pot fi justificate atunci când obiectivul urmărit poate fi atins prin măsuri mai puțin restrictive. Astfel, deși statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în alegerea măsurilor susceptibile să realizeze obiectivele politicii lor prin care se urmărește protejarea limbii oficiale, din moment ce o asemenea politică constituie expresia identității naționale, în sensul articolului 4 alineatul (2) TUE, această marjă de apreciere nu poate justifica o atingere gravă adusă drepturilor pe care particularii le au în temeiul dispozițiilor tratatelor care consacră libertățile lor fundamentale.
În speță, Curtea consideră că cerința lingvistică în cauză pare să îndeplinească condiția necesității, dat fiind că nu s‑a stabilit că măsuri mai puțin constrângătoare ar putea garanta un nivel de eficacitate echivalent în realizarea obiectivului de apărare și de promovare a limbii oficiale.
Cu toate acestea, modalitățile de probă impuse de reglementarea națională pentru a demonstra că cerința lingvistică este îndeplinită par să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului legitim urmărit. Astfel, obligația impusă persoanelor în cauză de a prezenta un certificat eliberat de un organism lituanian pe baza unor teste de limbă organizate pe teritoriul lituanian exclude orice luare în considerare a nivelului de cunoștințe pe care un certificat sau o diplomă obținută într‑un alt stat membru, având în vedere natura și durata studiilor a căror îndeplinire o atestă, le‑ar permite să îl prezume.
În al treilea rând, în ceea ce privește proporționalitatea în sens strict, Curtea apreciază că, atunci când un stat membru intenționează să impună, în vederea obiectivului de apărare și de promovare a limbii sale oficiale, o cerință lingvistică cadrelor didactice și anumitor membri ai personalului administrativ al instituțiilor de învățământ privat, îi revine sarcina de a efectua o ponderare echilibrată între acest obiectiv de interes general și drepturile întemeiate pe articolul 49 TFUE. Cu titlu de exemplu, o asemenea ponderare echilibrată ar putea fi realizată printr‑o reglementare națională care prevede posibilitatea unei alinieri progresive a nivelului de cunoaștere a limbii oficiale ulterior recrutării, a unei flexibilități a nivelului de cunoaștere necesar în funcție de durata postului sau chiar a introducerii unei derogări de la această cerință lingvistică, justificată de împrejurări adecvate, în special atunci când niciun candidat pe deplin calificat nu se prezintă pentru postul care urmează să fie ocupat.
Or, în speță, Curtea observă că cerința lingvistică în cauză este impusă, de la intrarea lor în funcție și independent de durata contractului lor de muncă, tuturor cadrelor didactice și membrilor personalului administrativ care comunică în mod regulat cu publicul și cu autoritățile administrative, angajați ai unei instituții de învățământ privat, fără să se prevadă o excepție sau o flexibilitate în această privință.
Prin urmare, reglementarea națională în cauză nu pare să respecte principiul proporționalității, în sens strict, în sensul că pare disproporționată în raport cu obiectivul urmărit, aspect a cărui apreciere este de competența instanței de trimitere.