62024CC0197
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
DEAN SPIELMANN
30 päivänä huhtikuuta 2025 (
1
) (
i
)
Asia C‑197/24 [Šiľarský] (
ii
)
AK
vastaan
RU
(Ennakkoratkaisupyyntö – Mestský súd Bratislava IV (Bratislavan IV kaupunginosan alioikeus, Slovakia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2011/7/UE – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Yrityksen käsite – Kaupallisen toimen käsite – Direktiivi 93/13/ETY – Oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskeva sopimus kaupallisen yhtiön perustamista varten – SEUT 267 artikla – Unionin tuomioistuimen toimivalta –Tutkittavaksi ottaminen – Kuluttajan käsite – Luonnollinen henkilö, joka on käyttänyt asianajajan palveluja kaupallisen yhtiön perustamista varten
Johdanto
1.
Kun päämies on tehnyt asianajajansa kanssa oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskevan sopimuksen sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen päämiehen on määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, onko tätä päämiestä, joka on luonnollinen henkilö, pidettävä jo yrityksenä vai edelleen kuluttajana? Tämä on kysymys, jota käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä varsinaisesti pohditaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin tiedustelee, mitä siviili- tai kauppaoikeudellisia sääntöjä on sovellettava pääasiassa, joka koskee asianajajan palkkioiden maksamista.
2.
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on näin ollen tilaisuus selventää tällaisessa asiayhteydessä kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annetussa direktiivissä 2011/7/EU (
2
) tarkoitettua yrityksen käsitettä (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys) ja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä 93/13/ETY (
3
) tarkoitettua kuluttajan käsitettä (toinen ennakkoratkaisukysymys). Tässä yhteydessä voidaan myös pohtia, onko unionin tuomioistuin toimivaltainen vastaamaan tähän toiseen ennakkoratkaisukysymykseen, kun pääasiassa ei sinänsä ole kyse sopimusehdosta, ja voidaanko mainittu kysymys ottaa tutkittavaksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3.
Direktiivin 2011/7 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan muun muassa, että tämän direktiivin soveltamisala olisi rajattava maksuihin, jotka suoritetaan korvauksena kaupallisista toimista, ja että tämän direktiivin ei pitäisi säännellä kuluttajien kanssa suoritettavia toimia eikä muihin maksuihin liittyviä korkoja.
4.
Direktiivin 2011/7 1 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kohde ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tavoitteena on kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen, jotta voidaan varmistaa sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja edistää näin yritysten ja erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten) kilpailukykyä.
2.   Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin.
– –”
5.
Tämän direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
’kaupallisilla toimilla’ yritysten tai yritysten ja viranomaisten välisiä toimia, jotka johtavat tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan;
– –
3)
’yrityksellä’ muuta organisaatiota kuin viranomaista sen harjoittaessa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa, vaikka tätä toimintaa harjoittaisi vain yksi henkilö;
– –”
6.
Mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että viivästyskoron tullessa kaupallisissa toimissa maksettavaksi tämän direktiivin 3 tai 4 artiklan mukaisesti velkojalla on oikeus saada velalliselta vähintään kiinteä 40 euron summa.
7.
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 12. perustelukappaleessa todetaan, että ”kansallisten lainsäädäntöjen nykytilassa voidaan suunnitella kuitenkin ainoastaan osittaista yhdenmukaistamista; tämä direktiivi kattaa erityisesti ainoastaan ne sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen;” ja että ”on tarpeen jättää jäsenvaltioille mahdollisuus perustamissopimusta asianmukaisesti noudattaen varmistaa kuluttajalle suojelun korkeampi taso tämän direktiivin säännöksiä tiukemmilla kansallisilla säännöksillä”.
8.
Tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
9.
Mainitun direktiivin 2 artiklan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa;
– –”
10.
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
11.
Tämän direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.   Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin, jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
12.
Mainitun direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
Slovakian oikeus
Kauppalaki
13.
Kauppalain nro 513/1991 (zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník), joka on annettu 5.11.1991 (nro 98/199 Zb.; jäljempänä kauppalaki), 2 §:n 2 momentin a kohdan mukaan elinkeinonharjoittajalla tarkoitetaan henkilöä, joka on merkitty kaupparekisteriin.
14.
Kauppalain 57 §:n 1 momentissa säädetään, että jollei tämän lain säännöksistä muuta johdu, yhtiö perustetaan kaikkien perustajien allekirjoittamalla perustamissopimuksella. Perustajien allekirjoitukset on todistettava oikeiksi.
15.
Kauppalain 62 §:n 1 momentissa todetaan, että yhtiön perustamispäivänä pidetään sitä päivää, jona se merkittiin kaupparekisteriin.
16.
Tämän lain 369 c §:n 1 momentissa, jolla direktiivin 2011/7 6 artiklan 1 kohta saatettiin osaksi Slovakian oikeutta, säädetään, että ”velallisen viivästyessä velkojalla on 369 §:n, 369 a §:n ja 369 b §:n mukaisten oikeuksien lisäksi oikeus kiinteämääräiseen korvaukseen saatavaan liittyvistä perintäkuluista ilman erillistä ilmoitusta. – –”.
Siviililaki
17.
Siviililain nro 40/1964 (zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník, jäljempänä siviililaki), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 52 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1) Kuluttajasopimuksella tarkoitetaan kaikkia elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiä sopimuksia niiden oikeudellisesta muodosta riippumatta.
2) Kuluttajasopimuksia koskevia säännöksiä ja kaikkia sitä oikeussuhdetta, jossa osapuolena kuluttaja, koskevia muita säännöksiä on sovellettava, jos tämä on sopimuspuolena olevan kuluttajan etujen mukaista. Tästä poikkeavat sopimukset, joissa kierretään tai joiden tarkoituksena on kiertää tätä säännöstä, ovat pätemättömiä. Kaikkiin oikeussuhteisiin, joissa osapuolena on kuluttaja, sovelletaan aina ensisijaisesti siviililain säännöksiä, vaikka yleensä olisi sovellettava kauppaoikeuden sääntöjä.
3) Elinkeinonharjoittajalla tarkoitetaan henkilöä, joka kuluttajasopimusta tehdessään ja täyttäessään harjoittaa elinkeinotoimintaansa tai muuta ammattitoimintaansa.
4) Kuluttajalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä, joka ei kuluttajasopimusta tehdessään ja täyttäessään harjoita elinkeinotoimintaansa tai muuta ammattitoimintaansa ”
Asianajajan ammatista annettu laki
18.
Asianajajan ammatista sekä itsenäisestä ammatinharjoittamisesta annetun lain nro 455/1991 (itsenäisestä ammatinharjoittamisesta annettu laki) muuttamisesta ja täydentämisestä 4.12.2003 annetun lain nro 586/2003 (zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov, nro 239/2003 Z. z.), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä asianajan ammatista annettu laki), 18 §:n 4 momentissa säädetään, että ”asianajaja on oikeudellisia palveluja suorittaessaan velvollinen ilmoittamaan päämiehelleen, joka on oikeudellisia palveluja vastaanottava kuluttaja, kyseisestä palvelusta perittävän palkkion määrän ennen palvelun suorittamisen aloittamista; muutoin kyseisellä asianajajalla ei ole oikeutta vaatia palkkiota – –”.
Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
19.
Pääasian taustalla on kanne, jonka pääasian kantajana oleva asianajotoimisto AK (
4
) nosti pääasian vastaajana olevaa luonnollista henkilöä RU:ta vastaan. Riita koskee 3250 euron suuruisen palkkion maksamista asianajotoimistolle sen suorittamista oikeudellisista palveluista viivästyskorkoineen 18.1.2023 lukien ja asianajotoimiston saatavaan liittyvien perintäkulujen korvaamista.
20.
AK väittää, että RU, joka halusi perustaa Slovakian oikeuden mukaisen rajavastuuyhtiön, otti siihen yhteyttä ”maaliskuun lopussa tai huhtikuun alussa vuonna 2022”. RU:n oli määrä toimia tämän yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen kahdesta perustajasta ja yhtiömiehestä. AK ja RU tekivät näin ollen suullisen toimeksiantosopimuksen, jossa AK sitoutui suorittamaan oikeudellisia palveluja sovittua kertaluonteista korvausta vastaan.
21.
AK lähetti RU:lle perustamissopimuksen luonnoksen ja muita asiakirjoja sekä palveluistaan laskun, jota ei maksettu sen eräpäivään eli 17.1.2023 mennessä. AK katsoo, että kyse on riidasta, joka kuuluu kauppaoikeuden sääntöjen soveltamisalaan, ja vaatii näin ollen 40 euron kiinteämääräistä korvausta saatavansa perintäkuluista kauppalain 369 c §:n 1 momentin nojalla, jolla direktiivin 2011/7 6 artiklan 1 kohta saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä.
22.
RU puolestaan kiistää tehneensä oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskevaa sopimusta AK:n kanssa. RU:n mukaan palkkiosta ei päästy sopimukseen ja AK lähetti hänelle perustamissopimuksen ja muita asiakirjoja pyytämättä. RU katsoo olevansa kuluttaja ja väittää, ettei riita kuulu kauppaoikeuden sääntöjen soveltamisalaan.
23.
Koska Mestský súd Bratislava IV (Bratislavan IV kaupunginosan alioikeus, Slovakia) oli epävarma siitä, oliko pääasian vastaajaa pidettävä direktiivissä 2011/7 tarkoitettuna yrityksenä vai direktiivissä 93/13 tarkoitettuna kuluttajana, se päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2011/7] 1 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä [tämän direktiivin] 2 artiklan 1 ja 3 alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että i) ’yrityksellä’ tarkoitetaan myös luonnollista henkilöä, joka käyttää pääasian kaltaisessa tilanteessa asianajajan tarjoamia oikeudellisia palveluja sellaisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön on määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, ja ii) ’kaupallisella toimella’ tarkoitetaan toimea, jolla pääasian kaltaisessa tilanteessa tarjotaan asianajajan palveluja tällaiselle luonnolliselle henkilölle yhtiön perustamista varten?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [direktiivin 93/13] 2 artiklan b alakohdassa olevaa käsitettä ’kuluttaja’, luettuna yhdessä [tämän] direktiivin 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se käsittää pääasian kaltaisessa tilanteessa myös luonnollisen henkilön, jolta vaaditaan saatavaa sellaisen oikeudellisia palveluja koskevan sopimuksen perusteella, joka koskee yhtiön perustamiseen liittyvien palvelujen tarjoamista tilanteessa, jossa [tämän luonnollisen henkilön] on ollut määrä toimia yhtiön toimitusjohtaja ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä?”
24.
Komissio ja Slovakian hallitus esittivät kirjallisia huomautuksia.
Arviointi
Ensimmäinen kysymys
25.
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2011/7 1 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 1 ja 3 alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, jota ei Slovakian oikeuden mukaan pidetä elinkeinonharjoittajana, koska yhtiötä ei ole vielä perustettu, ja joka käyttää asianajajan palveluja sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön on määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, on pidettävä tässä direktiivissä tarkoitettuna yrityksenä. On näin ollen pohdittava, onko tällaisten palvelujen tarjoamista pidettävä kaupallisena toimena, koska kyseinen henkilö on pyytänyt oikeudellisia palveluja tulevan ammatti- tai liiketoimintansa harjoittamista varten. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tähän kysymykseen on tarpeen vastata sen selvittämiseksi, onko kantajalla oikeus direktiivin 2011/7 6 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä Slovakian kauppalain 369 c §:n 1 momentissa, tarkoitettuun kiinteämääräiseen korvaukseen.
26.
Tältä osin on aluksi muistutettava, että direktiivin 2011/7 1 artiklan 2 kohdan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin. Kaupallisen toimen käsite määritellään tämän direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa siten, että siinä asetetaan kaksi kumulatiivista edellytystä. Kyseinen toimi on ensinnäkin toteutettava joko yritysten välillä tai yritysten ja viranomaisten välillä ja toiseksi sen on johdettava tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan. (
5
)
27.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset liittyvät ainoastaan ensimmäiseen edellytykseen siltä osin kuin kyse siitä, voidaanko RU:ta pitää yrityksenä.
28.
On muistettava, että sekä unionin oikeuden yhtenäistä soveltamista että yhdenvertaisuusperiaatetta koskevista vaatimuksista johtuu, että koska direktiivin 2000/35 (
6
) 2 artiklan 1 ja 3 alakohdassa ei viitata kansalliseen oikeuteen, yrityksen ja kaupallisen toimen käsitteitä on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti. (
7
) Direktiivin 2011/7 2 artiklan 3 alakohdan mukaan ”yrityksellä” tarkoitetaan muuta organisaatiota kuin viranomaista sen harjoittaessa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa, vaikka tätä toimintaa harjoittaisi vain yksi henkilö.
29.
Tältä osin direktiiviä 2011/7, jonka tarkoituksena on torjua kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi ja siten parantaa yritysten ja erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten kilpailukykyä, ei ole tarkoitettu sovellettavaksi mihin tahansa toimiin, jotka johtavat tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan, kuten yksityishenkilöiden päivittäin suorittamiin yksittäisiin toimiin. (
8
) Näin ollen se, että henkilö suorittaa taloudelliseen toimintaan liittyvän toimen, ei riitä siihen, että tämä toimi kuuluisi yrityksen käsitteen alaan ja että sitä pidettäisiin tämän direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetuin tavoin kaupallisena. Lisäksi vaaditaan, että kyseinen henkilö toimii organisaationa tällaista itsenäistä toimintaa tai ammattitoimintaa harjoittaessaan. (
9
)
30.
Tämä vaatimus edellyttää yhtäältä sitä, että kyseinen henkilö, kansallisen oikeuden mukaisesta muodosta ja oikeudellisesta asemasta riippumatta, harjoittaa kyseistä toimintaa jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla, joten kyseinen toiminta ei siis voi rajoittua yksittäiseen ja erilliseen suoritukseen, ja toisaalta sitä, että asianomainen toimi liittyy mainittuun toimintaan. Kyseisen toiminnan ei sitä vastoin ole välttämättä oltava asianomaisen henkilön pääasiallista taloudellista toimintaa tai ammattitoimintaa taikka liityttävä kyseiseen toimintaan. (
10
)
31.
Täsmennän kuitenkin organisaation käsitteen osalta, että kyseinen vaatimus, joka edellyttää toiminnan harjoittamista jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla, ei edellytä välttämättä tähän toimintaan liittyvien omien tilojen, henkilöstön ja työkalujen tai varusteiden kaltaista organisoitua toimintavälinerakennetta. (
11
)
32.
Näin ollen on otettava huomioon kaikki käsiteltävän asian olosuhteet määritettäessä sitä, toimiiko henkilö yrityksenä direktiivin 2011/7 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetulla tavalla ja ovatko hänen toteuttamansa toimet siten luonteeltaan kaupallisia tämän direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
33.
Pääasiassa vastaajana oleva RU on luonnollinen henkilö, eikä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole maininnut mitään hänen asemaansa tai toimintaansa liittyvää muuta seikkaa, jonka perusteella häntä voitaisiin luonnehtia ”organisaatio[ksi, joka harjoittaa] itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa”. Mistään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ei nimittäin ilmene, että RU harjoittaisi itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla, eikä mikään viittaa siihen, että kyseessä oleva toimi liittyisi tällaiseen toimintaan. Kumpikaan yrityksen olemassaolon toteamista koskevasta kahdesta edellytyksestä, jotka esitetään tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa, ei siten täyty käsiteltävässä asiassa.
34.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee tässä yhteydessä mahdollisuuden ottaa huomioon, että sopimuksen kohteena oleva ammatti- tai liiketoiminta toteutetaan tulevaisuudessa. Slovakian hallitus puolestaan väittää, että kyseessä olevan toimen luonne, kohde ja tarkoitus on otettava huomioon. Se katsoo, että luonnollisia henkilöitä, jotka osallistuvat kaupallisen yhtiön perustamisprosessiin ja yhtiön suunniteltuun taloudelliseen toimintaan, voidaan pitää yrityksenä ja että vaatimuksia on tältä osin tarkasteltava perustettavan kaupallisen yhtiön kannalta direktiivin 2011/7 maksuviivästysten torjumista koskevan tavoitteen mukaisesti. Slovakian hallitus päättelee tästä, että RU:n tarkoituksena oli harjoittaa järjestelmällisesti taloudellista tai ammattitoimintaa ja että häntä on pidettävä yrityksenä, joka toteutti kaupallisen toimen.
35.
Mielestäni tämä väite ei ole vakuuttava.
36.
Vaikka onkin totta, että kyseisen toimen kohde voi tapauksen mukaan olla yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon arvioitaessa direktiivin 2011/7 sovellettavuutta, (
12
) sitä ei voida pitää – kuten ei myöskään asianomaisen henkilön tarkoitusta – itsessään riittävänä, jotta kyseistä henkilöä voidaan pitää yrityksenä tämän toimen toteuttamisen yhteydessä.
37.
Muistutan, että unionin oikeussäännön ulottuvuuden määrittämiseksi on otettava huomioon samanaikaisesti sen sanamuoto, asiayhteys ja tavoitteet. (
13
)
38.
Ensinnäkin direktiivin 2011/7 2 artiklan 3 alakohdan sanamuodosta ilmenee, että yrityksellä tarkoitetaan organisaatiota ”sen harjoittaessa – – taloudellista – – toimintaansa”, mikä viittaa siihen, että kyseinen yritys on olemassa, kun toimi toteutetaan. Jos lainsäätäjä olisi pitänyt tarkoitusta harjoittaa tällaista taloudellista toimintaa tulevaisuudessa yrityksen käsitteen määritelmän osatekijänä, tämä ilmenisi mielestäni nimenomaisesti sen sanamuodosta, (
14
) koska se merkitsee tämän direktiivin soveltamisalan merkittävää laajentamista.
39.
Toiseksi kontekstuaalinen tulkinta tukee mielestäni tätä sanamuodon mukaista tulkintaa. Direktiiviä 2011/7 nimittäin sovelletaan asiallisesti kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin siltä osin kuin ne johtavat tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan. Tämän kaupallisen toimen käsitteen laajuutta kuitenkin rajoittaa se, että sen henkilölliseen soveltamisalaan kuuluvat yritysten väliset toimet, mikä edellyttää sen tutkimista, onko toimi toteutettu yrityksenä vai ei. (
15
) Näin ollen toteamusta, jonka mukaan kyseistä henkilöä ei pidetä direktiivin 2011/7 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettuna yrityksenä toimea toteutettaessa, ei mielestäni muuta se, että tämä henkilö voi mahdollisesti myöhemmin saada yrityksen aseman. Se, että hänen asemansa voi tältä osin tulevaisuudessa muuttua, ei mielestäni ole merkityksellinen seikka arvioitaessa kyseisen toimen luonnetta, vaikka tämä muutos johtuisi tästä toimesta. (
16
) Lisään, että jotta kyseistä toimea pidetään ”kaupallisena”, sen täytyy ”liittyä” asianomaisen henkilön kyseiseen toimintaan. (
17
) Kun unionin tuomioistuin arvioi direktiivin 2011/7 sovellettavuutta osapuolten aseman perusteella, sen on näin ollen tarkasteltava kyseisen toimen toteuttamishetkeä. (
18
)
40.
Kolmanneksi on muistutettava direktiivin 2011/7 tavoitteesta, joka on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi ja näin yritysten ja erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten kilpailukyvyn edistämiseksi. Olen kuitenkin sitä mieltä, ettei tavoite, joka koskee velkojan tehokasta suojaamista maksuviivästyksiltä, voi johtaa siihen, että tämän direktiivin henkilöllistä soveltamisalaa muutettaisiin siten, että se kattaisi luonnollisen henkilön, joka ei toimea toteutettaessa ollut yrityksen asemassa.
41.
Käsiteltävässä asiassa mistään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ei ilmene, että RU olisi kyseisen toimen toteuttamishetkellä harjoittanut itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa tai että hän olisi antanut AK:lle sellaisen vaikutelman, että hän harjoittaa tällaista toimintaa. On myös kiistatonta, ettei RU vielä ollut toimitusjohtajana tai yhtiömiehenä yhtiössä, jota ei vielä ollut perustettu Slovakian oikeuden mukaisesti ja jota ei asiakirja-aineiston mukaan lopulta perustettukaan. Lisäksi pääasian asianosaisten välinen toimi koski oikeudellisten palvelujen tarjoamista, ja vaikka tämä oikeudellinen neuvonta liittyikin kaupallisen yhtiön perustamiseen (perustamissopimuksen luonnoksen laatiminen, muiden asiakirjojen valmistelu sekä yhtiön perustamista ja tulevien perustajien henkilökohtaista osallistumista koskevien kysymysten tutkiminen), mikään ei viittaa siihen, että kyseinen yhtiö oli todellisuudessa tarkoitus perustaa, varsinkin kun ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan RU kiisti antaneensa AK:lle toimeksiannon, joka koski tämän oikeudellisen neuvonnan antamista.
42.
Epäilyt, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt tuomion Benincasa (
19
) ja tuomion Česká spořitelna (
20
) perusteella, on mielestäni myös hylättävä. Näissä asioissa esitetyt ennakkoratkaisupyynnöt nimittäin koskivat erityisesti toimivaltaisten tuomioistuinten määrittämistä. Brysselin yleissopimuksen ja asetuksen N:o 44/2001 järjestelmässä kuluttajan käsite ohjaa tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen määrittämistä ja mahdollistaa erityisesti sen, että kuluttajan asemassa oleva kantaja voi haastaa vastaajan muun kuin sen valtion tuomioistuimeen, jossa vastaajan kotipaikka on. Kuten unionin tuomioistuin on korostanut, tässä erityisessä asiayhteydessä kyseistä kuluttajan käsitettä on kuitenkin tulkittava suppeasti, koska sen nojalla sallitaan poikkeaminen tuomioistuinten toimivaltaa koskevista yleisistä säännöistä. Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut tällaisten toimivaltaa koskevien säännösten yhteydessä, (
21
) että kyseisissä säännöksissä tarkoitettu kuluttajan aseman erityinen suojaaminen ei ole perusteltua sellaisten sopimusten osalta, joiden tarkoitus liittyy ammattiin tai elinkeinotoimintaan, vaikka se toteutettaisiinkin vasta tulevaisuudessa. (
22
) Näissä asioissa otettiin näin ollen huomioon ammatti- tai elinkeinotoiminta, jota ei toteuteta sillä hetkellä vaan vasta tulevaisuudessa, kun niissä todettiin, ettei kyseinen luonnollinen henkilö ollut Brysselin yleissopimuksen ja asetuksen N:o 44/2001 merkityksellisissä määräyksissä ja säännöksissä tarkoitettu kuluttaja. (
23
)
43.
Vaikka tällainen päättely on ymmärrettävissä, kun on kyse toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämisestä asian vireillepanohetkellä, mielestäni sitä ei kuitenkaan voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.
44.
Tällaista kuluttajan käsitteen suppeaa tulkintaa, jonka mukaan sopimuksen ammatti- tai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitusta, tällaisen toiminnan harjoittamista tulevaisuudessa tai sopimussuhteen kehittymistä pidetään merkityksellisinä seikkoina, joiden perusteella henkilön kuluttajan asema voidaan evätä, voidaan nimittäin pitää perusteltuna toimivaltasääntöjen erityisessä asiayhteydessä. Huomautan lisäksi, että sekä Brysselin yleissopimuksen 13 artiklassa että asetuksen N:o 44/2001 15 artiklassa kuluttaja määritellään viittaamalla henkilöön, joka tekee sopimuksen ”sellaista tarkoitusta varten”, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, kun taas direktiivin 2011/7 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetusta yrityksen määritelmästä puuttuu tällainen tarkoituksen käsite.
45.
Edellä esitettyjen huomautusten perusteella, jotka koskevat direktiivin 2011/7 sanamuotoa, asiayhteyttä ja tavoitetta, (
24
) ei sitä vastoin vaikuta perustellulta, että kaupallisen toimen käsitteen osalta omaksutaan erityisen laaja tulkinta, jossa toimen kohdetta ja tavoitetta pidetään jopa ratkaisevina kriteereinä tämän direktiivin henkilöllisen soveltamisen osalta. (
25
) Käsiteltävässä asiassa sitä, onko velallista eli RU:ta pidettävä yrityksenä, on näin ollen arvioitava oikeudellisten palvelujen suorittamista koskevan toimen toteuttamishetken perusteella, riippumatta siitä, perustettiinko oikeudellisen neuvonnan kohteena oleva yhtiö lopulta vai ei.
46.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että direktiivin 2011/7 1 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 1 ja 3 alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että jollei muiden olosuhteiden perusteella voida katsoa, että luonnollinen henkilö on harjoittanut itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, se, että tämä henkilö on käyttänyt asianajajan palveluja sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, ei itsessään ole riittävää, jotta tätä henkilöä voidaan pitää yrityksenä ja jotta asianajajan kanssa tehtyä toimea voidaan näin ollen pitää kaupallisena.
Toinen kysymys
47.
Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää toisen ennakkoratkaisukysymyksen lähinnä sen selvittämiseksi, onko direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, joka on käyttänyt asianajajan palveluja sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kuluttajana.
48.
Mielestäni on tarpeen tarkastella aluksi unionin tuomioistuimen toimivaltaa vastata tähän toiseen kysymykseen, seuraavaksi tutkia tämän kysymyksen tutkittavaksi ottamista ja lopuksi vastata tähän kysymykseen asiakysymyksen osalta.
Unionin tuomioistuimen toimivalta
49.
On muistettava, että direktiivi 93/13 koskee ainoastaan yhtäältä sopimusehtoja, joista ei ole erikseen neuvoteltu (tämän direktiivin 3 artikla), ja toisaalta muita ehtoja kuin niitä, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan ja suorituksen asianmukaisuutta (kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohta).
50.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut ja Slovakian hallitus korostanut, pääasiassa ei kuitenkaan ole kyse tämän (käsiteltävässä asiassa suullisen) sopimuksen ehdosta – tai sen kohtuuttomuudesta – vaan direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa käytetystä kuluttajan määritelmästä. Huomautan lisäksi, että kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, pääasian kantaja sitoutui suorittamaan oikeudellisia palveluja ”sovittua” kertaluonteista korvausta vastaan, mikä viittaa siihen, että palkkiosta oli neuvoteltu erikseen.
51.
Näin ollen direktiiviä 93/13, joka koskee ”kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja”, ei voida sellaisenaan soveltaa pääasian asiakysymyksessä.
52.
Esiin tulee näin ollen seuraava kysymys, joka koskee pääasian yhteyttä unionin oikeuteen ja siten unionin tuomioistuimen toimivaltaa vastata toiseen ennakkoratkaisukysymykseen: onko unionin tuomioistuin toimivaltainen tulkitsemaan (kuluttajan) käsitettä, jota käytetään johdetun oikeuden säädöksessä (direktiivissä 93/13), vaikka tämä säädös ei ole sovellettavissa pääasiassa?
53.
Unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön kehitystä on analysoitu, systematisoitu ja tiivistetty terävästi ja osuvasti useiden julkisasiamiesten (
26
) toimesta sekä oikeuskirjallisuudessa. (
27
) Unionin tuomioistuin on itse selventänyt arviointimenetelmäänsä etenkin tuomiossa Ullens de Schooten. (
28
) Tässä tuomiossa unionin tuomioistuin totesi olevansa toimivaltainen vastaamaan kysymykseen, joka koski sopimussuhteen ulkopuolista valtion vastuuta koskevan periaatteen tulkintaa, koska tämä periaate oli erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä, ja tutki sitten asiakysymyksen, joka koski sitä, oliko sopimussuhteen ulkopuolista jäsenvaltion vastuuta koskevaa järjestelmää tarkoitus soveltaa asiassa, jonka kaikki osatekijät rajoittuivat yhden jäsenvaltion sisälle, vaikka kyseisiä perusvapauksia (sijoittautumisvapaus, palvelujen tarjoamisen vapaus ja pääomien vapaa liikkuvuus) koskevia perussopimusten määräyksiä ei lähtökohtaisesti sovelletakaan tällaisessa ”täysin jäsenvaltion sisäisessä” tilanteessa. Unionin tuomioistuin mainitsi tämän tuomion 50–53 kohdassa neljä tapausta, joissa näitä määräyksiä on myös tällaisessa tilanteessa tulkittava, ja luokitteli näin ollen tapaukset, joissa unionin oikeuteen voidaan vedota (tai sitä voidaan tulkita) siinä mielessä, että kantaja voi perustellusti vedota näihin määräyksiin kansallisessa tuomioistuimessa ja kansallinen tuomioistuin voi esittää unionin tuomioistuimelle kysymyksiä niiden ulottuvuudesta, vaikka tilanne ei kuulukaan sen oikeussäännön soveltamisalaan, johon on vedottu.
54.
Tuomiossa Ullens de Schooten esitetty neljäs tapaus vaikuttaa käsiteltävän asian kannalta erityisen merkitykselliseltä, koska se koskee tilanteita, joissa – vaikka pääasian tosiseikat eivät suoraan kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan – unionin oikeuden määräykset ja säännökset on tehty sovellettaviksi kansallisella lainsäädännöllä, jossa noudatetaan unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja sellaisten tilanteiden ratkaisemiseksi, joiden kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle. (
29
)
55.
Näissä tapauksissa unionin tuomioistuin nimittäin pysyy toimivaltaisena asettamalla etusijalle unionin oikeussääntöjen yhtenäistä tulkintaa koskevan intressin, jotta voidaan taata, että näitä tilanteita ja unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita kohdellaan samalla tavoin. Näin ollen sitä, että unionin tuomioistuin tulkitsee unionin oikeussääntöjä täysin jäsenvaltion sisäisissä tilanteissa, voidaan perustella sillä, että näitä oikeussääntöjä sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla suoraan ja ehdottomasti, jotta voidaan taata, että jäsenvaltion sisäisiä tilanteita sekä tilanteita, joihin sovelletaan unionin oikeutta, kohdellaan samalla tavoin. (
30
)
56.
Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ilmoitettava, miltä osin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevalla oikeusriidalla on sellainen liittymä kyseisiin unionin oikeussääntöihin, joka tekee pyydetyn tulkinnan välttämättömäksi oikeusriidan ratkaisemiseksi, kuten unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa edellytetään. (
31
)
57.
Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuinta tulkitsemaan tiettyä käsitettä, tässä tapauksessa kuluttajan käsitettä, sellaisena kuin se on määritelty direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa. Unionin tuomioistuin on tältä osin tulkinnut laajasti SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetun ennakkoratkaisujen antamista koskevan toimivaltansa ulottuvuutta ja katsonut, että tämä toimivalta koskee myös ”unionin oikeudesta omaksuttuja käsitteitä”. On olemassa selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja käsitteitä tulkitaan yhtenäisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä käsitteitä sovelletaan. (
32
)
58.
Toiseksi pohdin, miten direktiivissä 93/13 tarkoitettua kuluttajan käsitettä sovelletaan mainittujen Slovakian säännösten nojalla ”suoraan ja ehdottomasti” käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa sisäisissä tilanteissa ja onko unionin tuomioistuin toimivaltainen antamaan kuluttajan käsitteestä pyydetyn tulkinnan, vaikka asiassa ei ole vedottu sopimusehtoon tai sen kohtuuttomuuteen.
59.
Muistutan, että viittaus on ”suora”, kun se on erityinen eikä yleinen, ja että se on ”ehdoton”, kun viitattuja unionin säännöksiä ”sovelletaan rajoituksetta pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen”, (
33
) mikä merkitsee sitä, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi poiketa unionin tuomioistuimen esittämästä tulkinnasta; (
34
) muuten ennakkoratkaisukysymykseen annettava vastaus voisi jäädä vaille yhteyttä pääasiaan ja siis puhtaasti hypoteettiseksi. (
35
)
60.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt, että Slovakian siviililain 52 §:n 4 momentissa tarkoitetulla kuluttajan käsitteellä saatetaan direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa määritelty käsite osaksi kansallista lainsäädäntöä ja että asianajajan ammatista annetun lain 18 §:n 4 momentissa Slovakian tasavalta ”soveltaa kuluttajan käsitettä oikeudellisista palveluista maksettaviin asianajajien palkkioihin”. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee tästä lähinnä, että jos sen toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi, se voi näin ollen ratkaista pääasian soveltamalla näitä säännöksiä yhdessä.
61.
Kyseisessä kansallisen oikeuden säännöksessä ei tosin nimenomaisesti viitata unionin oikeuteen, eikä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esitä tältä osin mitään konkreettisia seikkoja (kuten valmisteluasiakirjoja). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin yksin toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa tuomioistuinten välisen yhteistyön järjestelmässä. Slovakian hallitus ei myöskään kiistä sitä, että kuluttajan käsitettä, jonka tulkintaa pyydetään, voidaan soveltaa käsiteltävässä asiassa, vaikka se ehdottaakin, että kuluttajan käsitettä olisi pikemminkin tulkittava tietojen antamista koskevien vaatimusten valossa ja siten kuluttajan oikeuksista annetun direktiivin 2011/83 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 4 kohdan valossa.
62.
Myös siviililain 52 §:n, jonka kansallinen tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisupyynnössään, 2 momentti koskee kuluttajasopimuksia koskevia säännöksiä, ja siinä säädetään muun muassa, että näitä säännöksiä on sovellettava, jos tämä on sopimuspuolena olevan kuluttajan etujen mukaista, ja tästä poikkeavat sopimukset, joissa kierretään tai joiden tarkoituksena on kiertää tätä säännöstä, ovat pätemättömiä mikä viittaa kohtuuttomia sopimusehtoja koskevaan direktiiviin 93/13 ja tukee ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan direktiivissä 93/13 käytetty kuluttajan käsite on saatettu Slovakian siviililain 52 §:llä osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
63.
Lopuksi mielestäni ei ole syytä epäillä, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo unionin tuomioistuimen tulkinnan sitovan itseään, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa voivansa ratkaista pääasian unionin tuomioistuimen vastauksen perusteella.
64.
Näin ollen on katsottava, että Slovakian lainsäätäjän tarkoituksena on ollut viitata suoraan ja ehdottomasti direktiivissä 93/13 tarkoitettuun kuluttajan käsitteeseen, jotta samaa kuluttajan käsitettä sovellettaisiin Slovakian siviililain kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvissa sisäisissä tilanteissa ja direktiivillä 93/13 soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa.
65.
Tästä seuraa, että vaikka pääasiassa kyseessä oleva tilanne ei kuulukaan direktiivin 93/13 soveltamisalaan, tämä ei estä unionin tuomioistuimen toimivallan tunnustamista, koska Slovakian lainsäätäjän voidaan katsoa päättäneen käyttää tätä kuluttajan käsitettä. (
36
)
66.
Kolmanneksi totean, että on unionin edun mukaista säilyttää kuluttajan käsitteen käsitteellinen yhtenäisyys ”oikeudellisesti ja toiminnallisesti toisiinsa rinnastettavissa” kansallisissa ja eurooppalaisissa asiayhteyksissä, (
37
) ja näin on silloin, kun niillä on sama tavoite ja ne koskevat samaa aihetta, kuten käsiteltävässä asiassa.
67.
Kuluttajaa ei tosin määritellä yhdellä ja samalla tavalla koko unionin oikeudessa, (
38
) ja kuhunkin direktiiviin sisältyy sen oma kuluttajan määritelmä, joka on merkityksellinen kyseisen toimen kannalta. (
39
) Tämän kuluttajan käsitteen tulkinnan laajuus riippuu lisäksi kyseisestä johdetun oikeuden säädöksestä. (
40
)
68.
Tietyssä direktiivissä tarkoitettu kuluttajan käsite voidaan näin ollen ”irrottaa” vain varovaisesti sen unionin säädöksen soveltamisalasta, jota varten se on määritelty.
69.
Direktiivi 93/13 kuitenkin koskee asioita, joissa on kyse sellaisesta unionin lainsäädännöstä, jolla yhdenmukaistetaan jäsenvaltioiden säännöt tietyllä oikeuden alalla. Tästä seuraa, että tähän lainsäädäntöön kuuluvia sääntöjä sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan tilanteen pelkästään valtionsisäisestä luonteesta riippumatta. Sitä sovelletaan myös sellaisiin tilanteisiin, joihin ei liity rajat ylittäviä osatekijöitä. (
41
)
70.
Lisäksi direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu siihen, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli. Näin on myös useissa unionin kuluttajadirektiiveissä. (
42
) Kun on kyse sanamuodoista, jotka eivät olennaisesti eroa toisistaan, unionin tuomioistuin tulkitsee käsitteitä yhdenmukaisesti ja sillä on jo ollut tilaisuus korostaa, että unionin lainsäätäjä on päättänyt antaa kuluttajan määritelmälle horisontaalisen merkityksen. (
43
)
71.
Mielestäni käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa, joissa kansallisen ja eurooppalaisen asiayhteyden, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vetoaa, voidaan todeta olevan ”oikeudellisesti ja toiminnallisesti toisiinsa rinnastettavissa”, on näin ollen unionin edun mukaista, että unionin tuomioistuin tulkitsee yhtenäisesti direktiivissä 93/13 käytettyä kuluttajan käsitettä sitä koskevien tulkintaerojen välttämiseksi sovellettavien kansallisten säännösten yhteydessä.
72.
Katson näin ollen, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen lausumaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toisesta kysymyksestä.
Toisen ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottaminen
73.
Muistutan lyhyesti siltä osin kuin Slovakian hallitus mainitsee 28.4.2022 annetun määräyksen Rozhlas a televízia Slovenska, (
44
) mistä voidaan päätellä, että se vetoaa toisen ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta jättämiseen, että olettamana on, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, joka sittemmin kuvastuu unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklasta, seuraa myös, että jotta unionin oikeutta voitaisiin tulkita siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, sen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Ennakkoratkaisupyynnössä on lisäksi ilmoitettava täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin on epävarma unionin oikeuden tulkinnasta ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymyksen esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista. (
45
) Ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve. (
46
)
74.
Käsiteltävässä asiassa vaikuttaa kuitenkin mielestäni siltä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täyttänyt nämä vaatimukset riittävällä tavalla, kun otetaan huomioon erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 60 kohdassa tiivistetysti esitetyt seikat.
75.
Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin täsmentänyt tämän tulkinnan pyytämisen syyt ja sen merkityksen pääasian kannalta. (
47
) Vaikka pääasia ei vaikuta koskevan sopimusehtoa eikä sen asiakysymys siten kuulu direktiivin 93/13 soveltamisalaan – kuten edellä on todettu –, pyydetty unionin oikeuden tulkinta on näin ollen objektiivisesti tarpeen pääasian ratkaisemiseksi eikä se siis selvästikään ole vailla yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai sen kohteeseen.
76.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä täsmennyksistä ilmenee, ettei kysymys ole luonteeltaan hypoteettinen. Huomautan, että näiden täsmennysten perusteella Slovakian hallitus ja komissio pystyivät lisäksi käyttämään niille Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa annettua oikeutta esittää huomautuksia.
77.
Kolmanneksi unionin tuomioistuimella on mielestäni myös tiedossaan ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat tarpeen, jotta se voi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.
78.
Katson näin ollen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täyttänyt työjärjestyksen 94 artiklan mukaiset vaatimukset, joten ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdan tulkinta yhdessä sen 8 artiklan kanssa
79.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, joka on käyttänyt asianajajan palveluja sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kuluttajana.
80.
Muistutan, että se, onko asianomainen henkilö kuluttaja, on määritettävä toiminnallisen arviointiperusteen perusteella, eli on arvioitava, perustuuko kyseessä oleva sopimussuhde muuhun kuin ammatti‑ ja liiketoimintaan. (
48
) Lisäksi unionin tuomioistuin on jo katsonut, että kuluttajan käsitteen laajalla tulkinnalla voidaan turvata kyseisellä direktiivillä kaikille luonnollisille henkilöille, jotka ovat elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa, annettava suoja. (
49
)
81.
Katson, että käsiteltävässä asiassa sekä kuluttajan määritelmän sanamuoto, sellaisena kuin se on tässä esitetty, (
50
) että direktiivin 93/13 asiayhteys ja kuluttajansuojaa koskeva tavoite puoltavat sitä, että pääasian vastaajaa – eli luonnollista henkilöä, joka ei ollut vielä aloittanut toimintaa, jonka harjoittamista varten hän oli ilmoittanut asianajajalle olevansa kiinnostunut tämän tarjoamista oikeudellisista palveluista – on pidettävä kuluttajana. Mikään ei nimittäin viittaa siihen, että pääasian vastaaja jo harjoitti ammatti- tai liiketoimintaa, johon tämä oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskeva sopimus olisi liittynyt. (
51
) Lisäksi tämä arviointi, joka kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, on tehtävä direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan ja kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen mukaan oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskevan sopimuksen tekohetkellä, kun kuluttaja tekee sopimuksen elinkeinonharjoittajan kanssa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen otettava arvioinnissaan huomioon kaikki käsiteltävän asian olosuhteet vahvistaakseen, onko kyseinen luonnollinen henkilö toiminut ammatti- tai liiketoimintansa yhteydessä vai tarkoituksessa, joka ei liity tällaiseen toimintaan. (
52
)
82.
Näin ollen sitä, onko asianomainen henkilö kuluttaja, ei arvioida sen perusteella, onko hänen tarkoituksenaan mahdollisesti ryhtyä talouden toimijaksi, vaan sen perusteella, toimiiko hän kyseisen sopimuksen tekohetkellä ammatti- tai liiketoimintansa yhteydessä vai ei.
83.
Ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen seikkojen perusteella ja jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tältä osin tekemistä selvityksistä muuta johdu, on mielestäni todettava, että käsiteltävässä asiassa on kyse kuluttajasta. Sama toteamus olisi mielestäni tehtävä myös direktiivissä 2011/83 tarkoitetun kuluttajan käsitteen osalta.
84.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tuomion Gruber (
53
) perusteella esittämät epäilykset on mielestäni hylättävä soveltuvin osin samoista syistä, jotka on esitetty tämän ratkaisuehdotuksen 42–45 kohdassa 3.7.1997 annetun tuomion Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) ja 14.3.2013 annetun tuomion Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165) osalta. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, kyseisessä tuomiossa Gruber omaksuttua kuluttajan käsitteen suppeaa tulkintaa Brysselin yleissopimuksen 13–15 artiklassa määrättyjen poikkeavien toimivaltasäännösten ulottuvuuden määrittämiseksi kahta päämäärää palvelevien sopimusten tapauksissa ei nimittäin voida analogisesti ulottaa direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuun kuluttajan käsitteeseen. (
54
)
85.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 8 artiklan kanssa, tarkoitettua kuluttajan käsitettä on tulkittava siten, että kuluttajana on pidettävä luonnollista henkilöä, joka on tehnyt oikeudellisia palveluja koskevan sopimuksen sellaisen yhtiön perustamista varten, jossa tämän henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, jollei muuta johdu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kuuluvista selvityksistä, jotka koskevat käsiteltävän asian olosuhteita ja muun muassa sen arvioimista, onko kyseinen luonnollinen henkilö toiminut ammatti- tai liiketoimintansa yhteydessä vai ei.
Ratkaisuehdotus
86.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Mestský súd Bratislava IV:n esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 16.2.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/7/EU 1 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 1 ja 3 alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
jollei muiden olosuhteiden perusteella voida katsoa, että luonnollinen henkilö on harjoittanut itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, se, että tämä henkilö on käyttänyt asianajajan palveluja sellaisen kaupallisen yhtiön perustamista varten, jossa kyseisen henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, ei itsessään ole riittävää, jotta tätä henkilöä voidaan pitää yrityksenä ja jotta asianajajan kanssa tehtyä toimea voidaan näin ollen pitää kaupallisena.
2)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU, 2 artiklan b alakohdassa, luettuna yhdessä sen 8 artiklan kanssa, tarkoitettua kuluttajan käsitettä
on tulkittava siten, että
tämä käsite koskee luonnollista henkilöä, joka on tehnyt oikeudellisia palveluja koskevan sopimuksen sellaisen yhtiön perustamista varten, jossa tämän luonnollisen henkilön oli määrä toimia yhtiön toimitusjohtajana ja olla toinen sen perustajista ja yhtiömiehistä, jollei muuta johdu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kuuluvista selvityksistä, jotka koskevat käsiteltävän asian olosuhteita ja muun muassa sen arvioimista, onko kyseinen luonnollinen henkilö toiminut ammatti- tai liiketoimintansa yhteydessä vai ei.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteeseen 16 on tehty kielellisiä muutoksia sen ensimmäisen julkaisemisen jälkeen.
(
ii
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	16.2.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 48, s. 1 ja oikaisu EUVL 2012, L 233, s. 3). Tällä direktiivillä kumottiin 16.3.2013 lähtien ja korvattiin kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/35/EY (EYVL 2000, L 200, s. 35).
(
3
)	5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna kuluttajan oikeuksista 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64) (jäljempänä direktiivi 93/13).
(
4
)	Alkuperäinen velkoja on asianajaja, josta tuli pääasian kantajana olevan yhtiön, jolle hän oli siirtänyt saatavansa, toimitusjohtaja.
(
5
)	Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, kaupallisen toimen käsite on laaja eikä se välttämättä vastaa sopimuksen käsitettä (ks. toistuvista tavaroiden toimittamisista tai palvelujen suorittamisista saman sopimuksen yhteydessä tuomio 1.12.2022, X (Lääkinnällisten tuotteiden toimittaminen), C‑419/21, EU:C:2022:948, 22 ja 25 kohta). Direktiivin 2011/7 1 artiklan 2 kohdassa nimittäin säädetään, että sitä ”sovelletaan kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin” riippumatta siitä, perustuvatko nämä toimet yksittäiseen sopimukseen. On myös riittävää, että toimi ”johtaa” tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen (ks. analogisesti tuomio 18.11.2020, Techbau, C‑299/19, EU:C:2020:937, 44 kohta). Kysymyksen, joka koskee itse toimen (käsiteltävässä asiassa AK:n ja RU:n välisen suullisen sopimuksen) olemassaoloa, arvioiminen kuuluu puolestaan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
(
6
)	Tämä direktiivi kumottiin direktiivillä 2011/7.
(
7
)	Ks. analogisesti direktiivin 2000/35 osalta, joka kumottiin käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalla direktiivillä 2011/7, tuomio 15.12.2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954; jäljempänä tuomio Nemec, 38 kohta).
(
8
)	Ks. tuomio Nemec, 32 kohta.
(
9
)	Ks. tuomio Nemec, 33 kohta.
(
10
)	Ks. tuomio Nemec, 34 ja 35 kohta. Tässä tuomiossa oli kyse siitä, että Nemec oli tehnyt Murska Sobotan (Slovenia) vapaapalokunnan kanssa vuokrasopimuksen, jonka mukaan hän antoi vuokralle säiliöauton veden kuljettamiseksi kuivuuskausina. Siinä katsottiin, että pääasiassa kyseessä ollut sopimus liittyi taloudelliseen toimintaan ja siitä laadittiin lasku ja että – vaikkei tämä sopimus liittynytkään Nemecin toimintaan (hän oli itsenäisen elinkeinotoiminnan harjoittaja, joka sorvasi mekaanisia osia ja teki hitsaustöitä) – hänen voitiin katsoa toimineen ”yrityksenä”, joka teki ”kaupallisen toimen”, jos kyseinen toimi – vaikkei se liittynytkään hänelle myönnetyssä luvassa tarkoitettuun toimintaan – liittyi jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla harjoitettuun itsenäiseen taloudelliseen toimintaan tai ammattitoimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oli kaikki kyseistä yksittäistapausta koskevat seikat huomioon ottaen tarkistettava.
(
11
)	Ks. tuomio 14.11.2024, Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, 33 kohta).
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio 9.7.2020, RL (Maksuviivästysten torjuminen) (C‑199/19, EU:C:2020:548, 26 kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi, ettei ennakkoratkaisupyynnöstä ilmennyt selvästi, toimiko J. M. tehdessään RL:n kanssa liiketilan vuokrasopimuksen organisaationa, joka harjoittaa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaa, ja oliko se näin ollen myös yritys. Unionin tuomioistuin täsmensi, että tähän suuntaan viittasi se, että vuokrasopimuksen kohteena oleva tila oli ammattikäytössä, mutta tältä osin tarpeellisten selvitysten toteuttaminen kuului kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
(
13
)	Ks. esim. tuomio 12.12.2024, Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, 20 kohta).
(
14
)	Huomautan esimerkiksi, että direktiivissä 93/13 kuluttaja määritellään siten, että kuluttajalla tarkoitetaan jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia ”tehdessään” ei ”harjoita” ammatti- tai liiketoimintaa. Sama koskee sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, 2. 22), jossa kuluttaja ja elinkeinonharjoittaja määritellään siten, että heidän toimiensa tarkoitus otetaan nimenomaisesti huomioon. Näin ei ole direktiivisissä 2011/7 tarkoitetun yrityksen käsitteen osalta, josta on kyse käsiteltävässä asiassa.
(
15
)	Ks. vastaavasti tuomio Nemec, 43 kohta: ”– – ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on edellä esitettyjen seikkojen valossa määritettävä, tekikö Nemec tässä tapauksessa pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna ’yrityksenä’”. Kursivointi tässä.
(
16
)	Ks. analogisesti direktiiviin 93/13 liittyvässä erilaisessa asiayhteydessä tuomio 20.3.2025, Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, 47–51 kohta), jossa unionin tuomioistuin noudatti tältä osin julkisasiamies Rantosin samassa asiassa antamaa ratkaisuehdotusta Arce (C‑365/23, EU:C:2024:865, 55–57 kohta) katsoessaan, että henkilön asemaa kuluttajana on arvioitava kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä. Alaikäinen, joka ei urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskevan sopimuksen tekoajankohtana harjoittanut kyseessä olevaa urheilulajia ammattimaisesti, ei siten menetä direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettua kuluttajan asemaa sillä perusteella, että hänestä tulee ammattilaisurheilija sopimuksen täyttämisen aikana.
(
17
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 ja 30 kohta.
(
18
)	Ks. esim. tuomio 14.11.2024, Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, 35 kohta): ”– – se, että näyttelijän ammattia harjoittava henkilö tekee edustussopimuksen, kuuluu kyseisen henkilön ammattitoimintaan ja liittyy läheisesti tähän toimintaan, koska siinä tapauksessa, että kyseinen henkilö ei harjoittaisi tätä ammattia, tällaisen nimenomaan kyseisen toiminnan edistämisestä ja hallinnoinnista muodostuvan edustussopimuksen tekeminen olisi väistämättä vailla kohdetta”. Kursivointi tässä.
(
19
)	Pääasiassa, joka oli 3.7.1997 annetun tuomion Benincasa v. Dentalkit (C‑269/95, EU:C:1997:337) taustalla, oli kyse oikeuspaikkalausekkeen sisältävästä franchising-sopimuksesta, jonka pätevyys riippui siitä, oliko Benincasa, joka oli nostanut kanteen sopimuspuolena olevaa yhtiötä vastaan sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa sopimusvelvoite oli täytettävä, tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 Brysselissä allekirjoitetun yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32–42), sellaisena kuin se on muutettuna uusien jäsenvaltioiden liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen tehdyillä yleissopimuksilla (jäljempänä Brysselin yleissopimus), 13 artiklan ensimmäisessä kappaleessa ja 14 artiklan ensimmäisessä kappaleessa tarkoitettu kuluttaja vai ei.
(
20
)	Pääasia, joka oli 14.3.2013 annetun tuomion Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165) taustalla, koski yhtiön sellaisen toimitusjohtajan vekselivelkaa, joka oli taannut blankovekselin, jonka tämä yhtiö oli allekirjoittanut pankin hyväksi luottosopimuksen vakuudeksi, ja tuomioistuimen toimivaltaa ratkaista tämä riita tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL L 12, s. 1), jolla Brysselin yleissopimus korvattiin jäsenvaltioiden välisissä suhteissa, 15 artiklan nojalla.
(
21
)	Ks. myös tuomio 25.1.2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 29–32 kohta) ja tuomio 10.12.2020, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, 29 ja 31 kohta).
(
22
)	Myös 10.12.2020 annetun tuomion Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015) 41 ja 42 kohdasta ilmenee, että pitkäaikaisten palvelujen tarjoamisen yhteydessä on mahdollista ottaa huomioon sopimussuhteen kehitys määritettäessä sitä, onko henkilöä pidettävä kuluttajana vai elinkeinonharjoittajana. Tämän tuomion 46 kohdassa mainitaan myös toiminnan säännöllisyys yhtenä seikkana muiden huomioon otettavien seikkojen joukossa.
(
23
)	Lisään, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa – asiassa Česká spořitelna (C‑419/11) vekselitakauksen antanut henkilö oli riidanalaisen vekselin allekirjoittaessaan taannut sellaisen jo perustetun yhtiön velvoitteet, jonka toimitusjohtaja hän oli ja jossa hän oli enemmistöosakkaana.
(
24
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37-40 kohta.
(
25
)	Ks. analogisesti tuomio 8.6.2023, YYY. (Kuluttajan käsite) (C‑570/21, EU:C:2023:456, jäljempänä tuomio YYY., 49–51 kohta).
(
26
)	Julkisasiamiesten johtavasta roolista ks. Domenicucci, D. P., ”Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des situation cadres mouvants des situations purement intérieur”, teoksessa Ferraro, F. ja Lannone, C. (toim.), Le renvoi préjudiciel, Bruylant, Bryssel, 2023, erityisesti s. 127 ja sitä seuraavat sivut.
(
27
)	Ks. oikeuskirjallisuudesta mm. Dubout, E., ”Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations ’purement’ internes?”, R.A.E., 2016, nro 4, s. 679; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2019, s. 352-357; Berlin, D., ”Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?”, R.A.E., 2019, nro 4, s. 801 ja Varga, Z., ”Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels”, teoksessa Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bryssel, 2021.
(
28
)	Tuomio 15.11.2016 (C‑268/15, EU:C:2016:874; jäljempänä tuomio Ullens de Schooten).
(
29
)	Ks. tuomio Ullens de Schooten, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen (eli tuomio 18.10.1990, Dzodzi, C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, 36, 37 ja 41 kohta; tuomio 17.7.1997, Leur-Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, 27 ja 32 kohta ja tuomio 14.3.2013, Allianz Hungária Biztosító ym., C‑32/11, EU:C:2013:160, 20 kohta).
(
30
)	Ks. mm. tuomio 17.5.2017, ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, 29–31 kohta); tuomio 21.12.2023, BMW Bank ym. (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, 206 kohta) ja tuomio 29.7.2024, LivaNova (C‑713/22, EU:C:2024:642; jäljempänä tuomio LivaNova, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
31
)	Ks. tuomio 21.12.2023, BMW Bank ym. (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, 207 kohta) ja tuomio LivaNova, 46 kohta.
(
32
)	Unionin tuomioistuin vastasi 13.10.2022 antamassaan tuomiossa Baltijas Starptautiskā Akadēmija ja Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ja C‑318/21, EU:C:2022:785, 36 ja 41 kohta) ennakkoratkaisua pyytäneille tuomioistuimille, miten oli tulkittava käsitettä ”tutkimus- ja tiedonlevittämisorganisaatio”, sellaisena kuin se oli määritelty tiettyjen tukimuotojen toteamisesta sisämarkkinoille soveltuviksi perussopimuksen 107 ja 108 artiklan mukaisesti 17.6.2014 annetun komission asetuksen (EU) N:o 651/2014 (EUVL 2014, L 187, s. 1) 2 artiklan 83 alakohdassa, jota sovellettiin kansallisen oikeuden nojalla mutta ei unionin oikeuden nojalla (ks. tältä osin julkisasiamies Ćapetan päinvastainen ratkaisuehdotus Baltijas Starptautiskā Akadēmija ja Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ja C‑318/21, EU:C:2022:333, erityisesti 66 kohta). Ks. myös tuomio 13.10.2022, Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, 25 kohta), jossa vastataan ennakkoratkaisukysymykseen, vaikka kyseinen sopimus ei kuulunut jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY (EYVL 1986, L 382, s. 17), jonka tulkintaa oli pyydetty, soveltamisalaan. Ks. myös tuomio LivaNova, 43 kohta, jossa kyseessä oleva jakautuminen ei kuulunut suoraan perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohtaan perustuvan, osakeyhtiöiden jakautumisesta 17.12.1982 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 82/891/ETY (EYVL 1982, L 378, s. 47) soveltamisalaan mutta jossa unionin tuomioistuin katsoi olevansa toimivaltainen tulkitsemaan kuudennen direktiivin 82/891 3 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettua käsitettä ”velvoite[, jota] ei ole jaettu jakautumissuunnitelmassa”, varsinkin koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli täsmentänyt, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisen siviililain säännöksellä oli saatettu tämän direktiivin 3 artiklan 3 kohdan b alakohta osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja että Italian lainsäätäjä oli siis päättänyt soveltaa sitä kyseisessä asiassa käsiteltävänä oleviin toimiin.
(
33
)	Näitä käsitteitä koskevien selvennysten osalta ks. mm. julkisasiamies Cruz Villalónin ratkaisuehdotus Allianz Hungária Biztosító ym. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29 kohta); julkisasiamies Pikamäen ratkaisuehdotus Deutsche Post ym. (C‑203/18 ja C‑374/18, EU:C:2019:502, 46 ja 49 kohta) ja julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 55 ja 56 kohta).
(
34
)	Ks. tältä osin määräys 9.9.2014, Parva Investitsionna Banka ym. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29 kohta).
(
35
)	Ks. julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Venturini ym. (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529, 50 kohta), jonka mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta ainoastaan silloin, ”kun on selvää, että sen esittämä tulkinta sitoo kansallista tuomioistuinta. Muussa tapauksessa asia on hypoteettinen – – ja tuloksena on SEUT 267 artiklan mukaisen menettelyn väärinkäyttö”.
(
36
)	Ks. vastaavasti tuomio 16.3.2006, Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, 17 kohta). Ks. myös tuomio 19.10.2017, Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, 30–33 kohta), jossa unionin tuomioistuin totesi olevansa toimivaltainen, koska sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 2005/29 säännöksiä sovellettiin kansallisen lainsäädännön perusteella pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa tilanteissa, vaikka nämä tilanteet eivät kuuluneet tämän direktiivin soveltamisalaan. Ks. myös tuomio 11.7.2024, Skarb Państwa (Merkityksetön tai määrältään vähäinen maksuviivästys) (C‑279/23, EU:C:2024:605, 19 ja 20 kohta). Ks. lopuksi edellä tämän ratkaisuehdotuksen 57 kohdassa olevassa alaviitteessä 32 viitatut tuomiot.
(
37
)	Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 43–45 kohta, 54–61 kohta ja 71–73 kohta).
(
38
)	Ks. muun muassa julkisasiamies Medinan ratkaisuehdotus Banco de Santander (Yksittäisten kuluttajien edustaminen) (C‑346/23, EU:C:2024:690, 63 kohta), kun on kyse kuluttajan käsitteestä rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 2004/39/EY (EUVL 2004, L 145, s. 1), jota kutsutaan MIFID I ‑direktiiviksi. Ks. myös Stuyck, J., ”La notion de consommateur en droit de l’Union européenne”, teoksessa Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXI e siècle. État des lieux et perspectives, Bruylant, Bryssel, 2022, s. 25.
(
39
)	Näin ollen direktiivissä 93/13 täsmennetään, että siinä määritellään kuluttajan käsite ”tämän direktiivin kattami[en] sopimu[sten osalta]”.
(
40
)	Tätä käsitettä tulkitaan laajasti direktiivin 93/13 kaltaisten kuluttajansuojaa koskevien säädösten yhteydessä mutta suppeasti tuomioistuinten toimivaltaa koskevien säädösten yhteydessä (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 42–45 kohta).
(
41
)	Ks. tuomio 31.5.2018, Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, 58 ja 59 kohta).
(
42
)	Sama määritelmä on omaksuttu esimerkiksi (kuluttajan oikeuksista annetussa) direktiivissä 2011/83, (sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetussa) direktiivissä 2005/29, kuluttajariitojen vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta sekä asetuksen (EY) N:o 2006/2004 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta 21.5.2013 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2013/11/EU (vaihtoehtoista kuluttajariitojen ratkaisua koskeva direktiivi) (EUVL 2013, L 165, s. 63) ja tietyistä tavarakauppaa koskeviin sopimuksiin liittyvistä seikoista, asetuksen (EU) 2017/2394 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta sekä direktiivin 1999/44/EY kumoamisesta 20.5.2019 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (EU) 2019/771 (EUVL 2019, L 136, s. 28) eli kuluttajalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä, joka ”toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa”, mikä ei olennaisesti eroa direktiivissä 93/13 käytetystä kuluttajan määritelmästä (”joka ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa”).
(
43
)	Ks. esim. tuomio YYY., 40 ja 45 kohta.
(
44
)	Tämä määräys (C‑638/21, EU:C:2022:339), jossa todettiin tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen, liittyi Slovakian kansallisen julkisoikeudellisen elimen RTVS:n ja pakollisen yleisradiolupamaksun maksamisesta vastuussa olevan henkilön väliseen riitaan, eikä se näin ollen koskenut sopimusta vaan lakisääteistä oikeussuhdetta. Tässä määräyksessä mainitaan myös, että ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella ei ollut epäilystä siitä, että pääasian kantaja ei ollut elinkeinonharjoittaja ja että vastaaja ei ollut kuluttaja (22 kohta).
Myös 6.6.2023 annettu määräys Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473), jossa todettiin tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen, liittyi RTVS:n ja yleisradiolupamaksun maksamisesta vastuussa olevan henkilön väliseen riitaan, ja siinä katsottiin, ettei kansallisten säännösten ja direktiivin 93/13 välillä olevaa yhteyttä ollut osoitettu riittävän selvästi ja täsmällisesti (29 kohta).
(
45
)	Ks. mm. tuomio LivaNova, 53 ja 54 kohta.
(
46
)	Ks. tuomio 26.3.2020, Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (Tuomareita koskeva kurinpitojärjestelmä) (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, 44 kohta).
(
47
)	Käsiteltävä asia eroaa tältä osin tilanteesta, josta oli kyse 28.4.2022 annetussa määräyksessä Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, 23–25 kohta).
(
48
)	Ks. mm. tuomio YYY., 30 kohta.
(
49
)	Ks. tuomio YYY., 35–38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös tarkemmin kuluttajien ja asianajajien välisten sopimusten osalta tuomio 15.1.2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14) ja tuomio 12.1.2023, D.V. (Asianajajan palkkio – Tuntihinnan periaate) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Kuluttajalla tarkoitetaan näin ollen jokaista luonnollista henkilöä, joka ”toimii” tarkoituksessa, joka ei kuulu ”hänen” ammatti- tai liiketoimintaansa, mikä viittaa siihen, että sitä, harjoitetaanko tätä ammatti- tai liiketoimintaa vai ei, arvioidaan sopimuksen tekohetkellä. Hänen suojan tarpeensa koskee tätä hetkeä.
(
51
)	Direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan mukaan ”sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen”.
(
52
)	Ks. tuomio 24.10.2024, Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, 31 kohta).
(
53
)	Tuomio 20.1.2005 (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	Tuomio YYY., 51 kohta.