62018CJ0236_RES
Lieta C‑236/18
GRDF SA
pret
Eni Gas &Power France SA u.c.
(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 19. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum – Direktīva 2009/73/EK – 41. panta 11. punkts – Ar sistēmas operatoram uzliktajiem pienākumiem saistīto strīdu izšķiršana – Strīdu izšķiršanas iestādes pieņemto lēmumu iedarbība laikā – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība
Tiesību aktu tuvināšana – Tuvināšanas pasākumi – Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum – Direktīva 2009/73 – Piemērošanas joma – Nosacījumi piekļuvei sadales sistēmai, kurus sadales sistēmas operators ir izvirzījis dabasgāzes piegādātājiem – Līguma noteikums, ar kuru piegādātājiem ir jāuzņemas risks par galalietotāju nesamaksātajām summām saskaņā ar elektroenerģijas sadales tarifu – Iekļaušana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73 32. panta 1. punkts, 41. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts un 10. un 11. punkts)
(skat. 23.–26. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Tuvināšanas pasākumi – Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum – Direktīva 2009/73 – Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras – Starp sadales sistēmas operatoru un piegādātājiem noslēgti dabasgāzes pārvades līgumi – Līguma noteikums, ar kuru piegādātājiem ir jāuzņemas risks par galalietotāju nesamaksātajām summām saskaņā ar elektroenerģijas sadales tarifu – Sadales sistēmas operatora pienākumi – Noteikumi par trešo personu piekļuvi sistēmai, pamatojoties uz publicētiem tarifiem, kas tiek piemēroti objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas – Regulatīvā iestāde, kas rīkojas kā strīdu izšķiršanas iestāde – Regulatīvās iestādes lēmums, ar kuru tiek uzlikts pienākums nodrošināt, lai līgums atbilstu direktīvai visā līguma darbības periodā – Pieļaujamība – Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpums – Neesamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/55 33. panta 1. punkts un Direktīvas 2009/73 4., 6., 25. un 40. apsvērums, 1. pants, 32. panta 1. punkts, 41. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 10. un 11. punkts)
(skat. 29.–52. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Tiesa lemj par tādu lēmumu iedarbību laikā, kurus valsts regulatīvās iestādes ir pieņēmušas, pildīdamas strīdu izšķiršanas iestādes pienākumu dabasgāzes tirgū
2019. gada 19. decembrī pasludinātajā spriedumā GRDF (C‑236/18) Tiesa lēma, kāda ir lēmumu, kurus valsts regulatīvās iestādes ir pieņēmušas, pildīdamas strīdu izšķiršanas iestādes pienākumu dabasgāzes tirgū saskaņā ar Direktīvas 2009/73 41. panta 11. punktu attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu (
1
), iedarbība laikā.
Šīs lietas pamatā ir strīds starp diviem dabasgāzes piegādātājiem, no vienas puses, un GRDF, dabasgāzes sadales sistēmas operatoru Francijā, no otras puses, un tas attiecas uz kāda šo pušu 2005. un 2008. gadā noslēgtajos līgumos par dabasgāzes pārvadi sadales tīklā ietverta līguma noteikuma spēkā esamību. Saskaņā ar šo noteikumu piegādātājiem bija pienākums atbilstoši līgumiem, kas noslēgti ar galalietotājiem, iekasēt summas, kas galalietotājiem bija jāmaksā atbilstoši GRDF sadales tarifiem, un tās pārskaitīt GRDF, tostarp gadījumā, kad galalietotāji šīs summas nebija samaksājuši. 2014. gadā Commission de régulation de l’énergie (Elektroenerģijas regulators, Francija) [kā] strīdu izšķiršanas iestāde (turpmāk tekstā – “CRE”) pieņēma lēmumu, kurā tika konstatēts, ka līgumi, sākot no to noslēgšanas brīža, ir pretrunā direktīvai. Tā kā apelācijas tiesvedībā šis lēmums tika atstāts spēkā, GRDF vērsās Cour de cassation (Kasācijas tiesa), kura nolēma lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai būtībā noskaidrotu, vai atbilstoši Direktīvai 2009/73 netiek pieļauts, ka strīda izšķiršanas iestādes pieņemta lēmuma iedarbība attiecas uz laikposmu pirms pušu savstarpējā strīda rašanās.
Tiesa apstiprināja, ka tās kompetencē ir atbildēt uz uzdoto jautājumu, ciktāl šis lūgums ir balstīts uz apsvērumu, ka pienākums, ko sadales sistēmas operators ir uzlicis gāzes piegādātājiem kā nosacījumu piekļuvei sadales sistēmai valstī, ir uzskatāms par praksi, kas nav saderīga ar Direktīvas 2009/73 noteikumiem.
Attiecībā uz lietas būtību Tiesa nosprieda, ka saskaņā ar minēto direktīvu regulatīvajai iestādei, rīkojoties kā strīdu izšķiršanas iestādei, netiek liegts pieņemt lēmumu, ar ko sadales sistēmas operatoram tiek uzlikts pienākums nodrošināt, lai ar piegādātājiem noslēgtais dabasgāzes pārvades līgums atbilstu Savienības tiesībām attiecībā uz visu līguma darbības periodu, tostarp attiecībā uz laikposmu pirms pušu savstarpējā strīda rašanās. Šajā ziņā Tiesa vispirms norādīja, ka Direktīvas 2009/73 41. panta 11. punktā nav precizēts, kāda ir regulatīvās iestādes, kas rīkojas kā strīdu izšķiršanas iestāde, pieņemto lēmumu iedarbība laikā. Turpinājumā Tiesa, interpretēdama minēto tiesību normu Direktīvas 2009/73 mērķu un konteksta gaismā, norādīja, ka saskaņā ar Direktīvas 2009/73 41. panta 1. punkta b) apakšpunktu regulatīvās iestādes uzdevums ir nodrošināt to pienākumu ievērošanu, kas ir uzlikti tīkla operatoriem, tostarp pienākumu piemērot noteikumus par trešo personu piekļuvi sistēmai objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. Tas nozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai regulatīvajai iestādei saskaņā ar Direktīvas 2009/73 41. panta 10. punktu būtu pilnvaras pieņemt saistošus lēmumus attiecībā uz dabasgāzes uzņēmumiem, uzliekot tiem pienākumu atbilstoši apstākļiem grozīt nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un piekļuvi sistēmai, kā arī tarifus, lai nodrošinātu to samērīgumu un nediskriminējošu piemērošanu. Tādējādi, ja regulatīvās iestādes, – kas rīkojas kā strīdu izšķiršanas iestāde, – pieņemto lēmumu iedarbība laikā tiktu ierobežota, šo iedarbību attiecinot tikai uz laikposmu pēc pušu savstarpējā strīda rašanās, tas būtu pretrunā Direktīvas 2009/73 mērķiem un kaitētu tās lietderīgajai iedarbībai.
Turklāt Tiesa nosprieda, ka šādu Direktīvas 2009/73 41. panta 11. punkta interpretāciju nespēj apšaubīt nedz tiesiskās drošības princips, nedz tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Pirmkārt, pat ja valsts tiesai izņēmuma kārtā ir tiesības – atbilstoši Tiesas noteiktiem nosacījumiem – atstāt spēkā noteiktas atceltā valsts tiesību akta sekas, iesniedzējtiesa šajā konkrētajā lietā nav minējusi konkrētus apstākļus, kas varētu radīt īpašus tiesiskās nedrošības riskus. Otrkārt, lai gan GRDF ir apgalvojusi, ka attiecīgie pārvades līgumi tika apspriesti CRE vadībā un kontrolē, GRDF nav pierādījusi, ka šī iestāde būtu konkrēti garantējusi strīdīgās līguma klauzulas atbilstību; tomēr iesniedzējtiesai tas ir jāpārbauda.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 94. lpp.).