62021TJ0415_RES
Lieta T‑415/21
Banca Popolare di Bari SpA
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2023. gada 20. decembra spriedums
Ārpuslīgumiskā atbildība – Valsts atbalsts – Atbalsts, kuru Itālijas iestādes piešķīrušas Banca Tercas – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Noilgums – Ilgstošs kaitējums – Daļēja nepieņemamība – Tādas tiesību normas pietiekami būtisks pārkāpums, kuras mērķis ir piešķir tiesības privātpersonām – Cēloņsakarība
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Noilguma termiņš – Termiņa sākums – Kaitējums, kas ilgstoši turpinās – Noilguma pārtraukšana – Noilgums, kas piemērojams laikposmam, kurš noilgumu pārtraucošās darbības datumā ir ilgāks par pieciem gadiem
(LESD 340. panta otrā daļa; Tiesas statūtu 46. pants un 53. panta pirmā daļa)
(skat. 28.–54. un 67. punktu)
Prasība par zaudējumu atlīdzību – Noilguma termiņš – Termiņa sākums – Kaitējums, kas nav ilgstošs – Vērā ņemamais datums – Datums, kad attiecīgajai personai iestājās ar aktu radītais kaitējums
(LESD 340. panta otrā daļa; Tiesas statūtu 46. pants un 53. panta pirmā daļa)
(skat. 57.–66. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Kaitējums – Cēloņsakarība – Kumulatīvi nosacījumi – Viena no nosacījumiem neesamība – Prasības par zaudējumu atlīdzību noraidīšana pilnā apmērā
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 70.–72. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums – Tiesību norma, kas piešķir tiesības privātpersonām – Jēdziens – LESD 107. panta 1. punkts – Iekļaušana – Labas pārvaldības princips – Iekļaušana
(LESD 107. panta 1. punkts, 108. panta 3. punkts un 340. panta otrā daļa, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pants)
(skat. 75. un 80.–100. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums – Nosacījums, ka iestādēm jābūt acīmredzami un nopietni pārkāpušām savu diskrecionāro pilnvaru robežas – Komisijas lēmums, ar kuru kļūdaini konstatēts ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts un uzdota tā atgūšana – Īpaši sarežģīts tiesiskais un faktiskais konteksts – Pietiekami būtiska pārkāpuma neesamība
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 103.–125. punktu)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Cēloņsakarība – Pierādīšanas pienākums – Komisijas lēmums, ar kuru kļūdaini konstatēts ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts un uzdota tā atgūšana – Kaitējums, kas radies saistībā ar to, ka uzņēmuma klienti ir zaudējuši uzticēšanos atbalstu saņēmušajam uzņēmumam – Uzticēšanās zudums, ko radījuši vairāki faktori – Tiešas cēloņsakarības starp kaitējumu un Komisijas rīcību neesamība
(LESD 340. panta otrā daļa)
(skat. 132.–153. un 155.–161. punktu)
Rezumējums
2013. gadā Itālijas banka Banca Popolare di Bari SpA (BPB) izteica interesi parakstīties uz citas Itālijas bankas – proti, Banca Tercas (turpmāk tekstā – “Tercas”), kurai kopš 2012. gada tiek piemērota īpašā administrēšanas procedūra – kapitāla palielinājumu. Šī interese tomēr tika izteikta ar nosacījumu, ka Tercas pašu kapitāla iztrūkumu pilnībā nosegs Starpbanku noguldījumu aizsardzības fonds (turpmāk tekstā – “FITD”).
2014. gadā ar Itālijas Republikas atbalstu FITD veica iejaukšanos par labu Tercas un sedza tās negatīvo pašu kapitālu un sniedza tai divas garantijas. Pēc tam BPB parakstījās uz diviem Tercas pašu kapitāla palielinājumiem.
Ar 2015. gada 23. decembra lēmumu (
1
) (turpmāk tekstā – “Tercas lēmums”) Eiropas Komisija atzina, ka iepriekš minētā FITD iejaukšanās par labu Tercas, kura kopš 2014. gada 1. oktobra pilnībā pieder BPB, ir uzskatāms par valsts atbalstu, kas ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē un kas Itālijas Republikai ir jāatgūst no saņēmēja.
Tomēr ar Vispārējās tiesas 2019. gada 19. marta spriedumu (
2
), kas ir apstiprināts apelācijas tiesvedībā (
3
), Tercas lēmums tika atcelts LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma dēļ.
Ar 2021. gada 28. aprīļa vēstuli BPB lūdza Komisijai atlīdzinājumu par zaudējumiem, kas esot nodarīti ar Tercas lēmumu, un aplēsa to 228 miljonu EUR apmērā. Tā kā Komisija šo lūgumu noraidīja, BPB cēla prasību par Savienības ārpuslīgumisko zaudējumu atlīdzību uz LESD 340. panta otrās daļas pamata.
Šīs prasības pamatošanai BPB apgalvo, ka Tercas lēmuma rezultātā esot mazinājusies tās klientu uzticēšanās, kā rezultātā esot zaudēti noguldījumi un klienti (atrautā peļņa), nodarīts kaitējums tās reputācijai (morālais kaitējums), kā arī radušās izmaksas saistībā ar pasākumiem Tercas lēmuma negatīvās ietekmes mazināšanai (faktiskie zaudējumi).
Noraidot šo prasību, Vispārējā tiesa precizē nosacījumus, kuros iestājas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība saistībā ar to, ka Komisija ir nepareizi piemērojusi tiesību normas valsts atbalsta jomā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Tā kā Komisija apgalvo, ka ir beidzies Eiropas Savienības Tiesas statūtu (turpmāk tekstā – “Tiesas statūti”) 46. pantā paredzētais piecu gadu noilguma termiņš, kurā ir iespējams celt prasības pret Savienību saistībā ar ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos (
4
), Vispārējā tiesa atgādina, ka šis termiņš sākas tikai no brīža, kurā atlīdzināmais kaitējums ir faktiski radies.
Norādot, ka Komisijai ar 2021. gada 28. aprīļa vēstuli adresētais atlīdzinājuma pieprasījums ir uzskatāms par noilgumu pārtraucošu aktu, Vispārējā tiesa turklāt uzsver, ka gadījumā, kad runa ir par ilgstošu kaitējumu, noilgums attiecas uz laikposmu, kas ir agrāks par pieciem gadiem pirms noilgumu pārtraucošā akta datuma, taču neietekmē tiesības, kas ir radušās vēlākos laikposmos.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka apgalvotais mantiskais kaitējums, kurš izriet gan no BPB tiešo noguldījumu zuduma, gan no klientu zuduma, ir uzskatāms par ilgstošu, jo tas ir summējies un atkārtoti radies kopš Tercas lēmuma pieņemšanas. Apgalvotais morālais kaitējums, kas izriet no BPB reputācijas aizskāruma arī ir ilgstošs, jo tā avots ir Tercas lēmums, kas vispirms tika pieņemts un publiskots ar paziņojumu presei un pēc tam publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
No tā izriet, ka BPB prasība par zaudējumu atlīdzību nav noilgusi, ciktāl tās mērķis ir saņemt atlīdzinājumu par kaitējumu, kas izriet no tiešo noguldījumu un klientu zuduma un no reputācijas aizskāruma, kas nodarīts pēc 2016. gada 28. aprīļa, proti, laikposmā, kas mazāk nekā piecus gadus pirms 2021. gada 28. aprīļa lūguma atlīdzināt kaitējumu.
Runājot par apgalvotajiem faktiskajiem zaudējumiem, kuri sastāv no BPB radītajām papildu izmaksām saistībā ar Tercas lēmuma negatīvo seku mazināšanas pasākumiem, Vispārējā tiesa atzīst, ka vairāki uz šā pamata apgalvotie zaudējumi nav ilgstoši, jo tie nav faktiski radušies noteiktā datumā un to summa nav palielinājusies proporcionāli pagājušajam laikam.
Attiecībā uz lietu pēc būtības, Vispārējā tiesa iesākumā atgādina – lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, jābūt izpildītiem trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, jāpastāv pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, jābūt radītam kaitējumam un jābūt tiešai cēloņsakarībai starp pārkāpumu un nodarīto kaitējumu.
Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem Vispārējā tiesa norāda, ka, pirmkārt, kļūda LESD 107. panta 1. punkta piemērošanā, kuru Komisija pieļāvusi Tercas lēmumā, ir uzskatāma par tādas normas pārkāpumu, kuras mērķis piešķirt tiesības tādām privātpersonām kā BPB. Proti, tā kā LESD 107. panta 1. punktā ir definēts ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts, lai nodrošinātu godīgu konkurenci starp dalībvalstu uzņēmumiem, tā mērķis ir aizsargāt privātpersonu, it īpaši uzņēmumu, intereses. Turklāt LESD 107. panta 1. punktā minētais valsts atbalsta jēdziens ir cieši saistīts ar LESD 108. panta 3. punkta piemērošanu, kurā ir paredzēts pienākums paziņot par atbalsta pasākumiem un noteikts aizliegums tos īstenot pirms ir beigusies Komisijas veiktā iepriekšējās pārbaudes procedūra. Tā kā pēdējai minētajai normai ir tieša iedarbība, privātpersonas var uz to atsaukties, lai īstenotu tiesības, kuras izriet no tās piemērošanas. Proti, tieši LESD 107. panta 1. punktā paredzētā valsts atbalsta jēdziena piemērošanas nolūkos LESD 108. pantā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras lemt par valsts atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu. Turklāt Komisijas veikto LESD 107. panta 1. punkta piemērošanu Savienības tiesās var apstrīdēt atbalsta saņēmēji, to konkurenti, kā arī dalībvalstis.
Ciktāl runa ir par pietiekami būtiska pārkāpuma esamību, Vispārējā tiesa norāda, ka judikatūrā īpaši tiek ņemta vērā risināmo situāciju sarežģītība, grūtības tekstu piemērošanā vai interpretācijā un it īpaši diskrecionāras pilnvaras, kādas ir apstrīdētā akta autoram. Ja attiecīgajai iestādei ir plašas diskrecionāras pilnvaras, izšķirošais kritērijs, lai konstatētu šādu pārkāpumu ir apstāklis, ka šī iestāde ir acīmredzami un nopietni pārkāpusi savu diskrecionāro pilnvaru robežas.
Ņemot vērā šos kritērijus, Vispārējā tiesa norāda – nav tā, ka LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums, ko Komisija ir pieļāvusi Tercas lēmumā, lai gan tas ir konstatēts Vispārējās tiesas un Tiesas spriedumos, šā iemesla dēļ automātiski ir pietiekami būtisks. Atgādinot, ka Komisijas pieļautā kļūda attiecās uz elementiem, kuri izmantoti, lai konstatētu Itālijas valsts iestāžu iesaisti FITD iejaukšanās pasākumā, Vispārējā tiesa citastarp uzsver, ka Komisijai LESD 107. panta 1. punktā minētais valsts atbalsta jēdziens bija jāpiemēro īpaši sarežģītā juridiskajā un faktiskajā kontekstā. Fakts, ka šādos apstākļos Komisija nebija juridiski pietiekami pierādījusi FITD iejaukšanās attiecināmību uz valsti, nav pietiekams, lai šo kļūdu kvalificētu kā acīmredzamu un būtisku Komisijas diskrecionāro pilnvaru robežu neievērošanu. Tāpēc Komisijas pieļautais LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums nav pietiekami būtisks.
Vispārējā tiesa pēc tam pārbauda nosacījumu, kas attiecas uz cēloņsakarību starp Komisijas pieļauto LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un BPB apgalvoto kaitējumu. Šajā ziņā tā norāda – pat ja Tercas lēmumam varēja būt zināma nozīme BPB klientu uzticības zuduma procesā, šo zudumu izraisīja arī citi faktori, tāpēc minēto lēmumu nevar uzskatīt par minētā kaitējuma noteicošo un tiešo cēloni. Tātad BPB nav pierādījusi, ka pastāv cēloņsakarība starp iespējami prettiesisko Komisijas rīcību un apgalvoto kaitējumu.
Tāpēc Vispārējā tiesa secina, ka, ciktāl runa ir par nenoilgušajiem prasījumiem saistībā ar kaitējumu, kuru BPB prasa atlīdzināt, Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi, kas attiecas, pirmkārt, uz pietiekami būtiska pārkāpuma esamību un, otrkārt, uz cēloņsakarību starp pārmesto rīcību un norādīto kaitējumu, nav izpildīti.
Tādējādi BPB prasība ir jānoraida un nav vajadzības pārbaudīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas attiecas uz kaitējuma rašanos.
(
1
)	Komisijas Lēmums (ES) 2016/1208 (2015. gada 23. decembris) par valsts atbalstu, ko Itālija piešķīrusi bankai Tercas (lieta SA.39451 (2015/C) (ex 2015/NN)) (OV 2016, L 203, 1. lpp.).
(
2
)	Spriedums, 2019. gada 19. marts, Itālija u.c./Komisija (T‑98/16, T‑196/16 un T‑198/16, EU:T:2019:167).
(
3
)	Spriedums, 2021. gada 2. marts, Komisija/Itālija u.c. (C‑425/19 P, EU:C:2021:154).
(
4
)	Saskaņā ar Tiesas statūtu 53. panta pirmo daļu, šo statūtu 46. pants ir piemērojams tiesvedībai Vispārējā tiesā.