62002CC0414_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Uznesením zo 6. novembra 2002 podal Verwaltungsgerichtshof (Rakúsko) na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúceho sa výkladu článku 202 ods. 3 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva(2) (ďalej len „colný kódex“). Vnútroštátny súd by v zásade chcel vedieť, či nie je v rozpore s týmto ustanovením taká úprava členského štátu, ktorá stanovuje, že zamestnávateľ (alebo podnikateľ, pre ktorého poverená osoba pracuje) je spoludlžníkom colného dlhu zamestnancov (alebo poverených osôb), ktorí porušili colné povinnosti pri výkone úloh, ktoré im zamestnávateľ zveril.
I – Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
2. Článok 202 colného kódexu stanovuje:
„1. Colný dlh pri dovoze vzniká:
a) nezákonným dovozom tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu na colné územie spoločenstva, alebo …
…
3. Dlžníkmi sú:
– osoba, ktorá takýto tovar nezákonne doviezla,
– akékoľvek osoby, ktoré sa zúčastnili na nezákonnom dovoze tovaru a ktoré si boli vedomé alebo si mali byť vedomé, že takýto dovoz je nezákonný, a
– akékoľvek osoby, ktoré nezákonne dovezený tovar získali alebo prechovávali a ktoré si boli alebo si mali byť v čase získania alebo prijatia takéhoto tovaru vedomé, že tento bol dovezený nezákonne.“
3. Článok 213 stanovuje:
„Ak je za zaplatenie jedného colného dlhu zodpovedných niekoľko osôb, považujú sa za spoločných a nerozdielnych dlžníkov tohto dlhu.“
Vnútroštátna právna úprava
4. § 79 ods. 2 Zollrechts‑Durchführungsgesetz(3) (vykonávací zákon z oblasti colného práva, ďalej len „ZollR‑DG“) stanovuje:
„Za úhradu colného dlhu zamestnanca alebo inej poverenej osoby podnikateľa, ktorý vznikol z toho dôvodu, že táto osoba porušila povinnosti stanovené colnými predpismi pri plnení úloh, ktorými ju poveril jej zamestnávateľ alebo podnikateľ, pre ktorého pracuje, je zároveň zodpovedný aj zamestnávateľ alebo takýto podnikateľ, pokiaľ sa tento zamestnávateľ alebo podnikateľ nestal dlžníkom v tej istej veci na základe iného ustanovenia.“
II – Skutkový stav a konanie
5. Zo spisu vyplýva, že pán Hassan Bas je zamestnancom spoločnosti Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Istanbul (ďalej len „Ulustrans“).
6. Hassan Bas prekročil 5. decembra 1996, ako vodič kamióna registrovaného na meno Ulustrans, colnú hranicu na hraničnom prechode Höchst medzi Švajčiarskom a Rakúskom bez toho, že by predložil na preclenie štyri prístroje na navíjanie tkanín, ktoré prepravoval.
7. Rozhodnutím z 11. decembra 1996 Hauptzollamt Feldkirch (colný úrad vo Feldkirchu) oznámil pánovi Hassan Bas, že je na základe článku 202 ods. 1 a 3 colného kódexu dlžníkom colného dlhu vo výške 770 684 ATS (z toho 83 770 ATS pripadá na dovozné clo a 686 914 ATS na dovoznú daň z obratu).
8. Okrem toho 27. februára 1997 ten istý úrad informoval Ulustrans, že podľa ustanovení článku 202 ods. 1 colného kódexu v spojení s článkom 79 ods. 2 ZollR‑DG je spoludlžníkom colného dlhu jej zamestnanca.
9. Ulustrans podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu, ktoré však bolo zamietnuté. Spoločnosť teda podala ďalší opravný prostriedok na štvrtý odvolací senát pre región Linz orgánu Finanzlandesdirektion für Oberösterreich, ktorý bol tiež zamietnutý rozhodnutím z 21. novembra 2000.
10. Ulustrans sa teda obrátila na Verwaltungsgerichtshof, pričom sa domáhala zrušenia rozhodnutia Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (ďalej len „žalovaný orgán“), uvádzajúc najmä, že § 79 ods. 2 ZollR‑DG je v rozpore s právom Spoločenstva, pretože protiprávne rozširuje taxatívny výpočet dlžníkov uvedený v článku 202 ods. 3 colného kódexu.
11. Keďže táto záležitosť bola predložená Verwaltungsgerichtshof, tento usúdil, že je potrebné obrátiť sa na Súdny dvor podľa článku 234 ES s touto otázkou:
„Je rozšírenie definície pojmu dlžník v § 79 ods. 2 ZollR-DG (podľa ktorého za úhradu colného dlhu zamestnanca alebo ktorejkoľvek inej poverenej osoby podnikateľa, ktorý vznikol z toho dôvodu, že táto osoba porušila povinnosti stanovené colnými predpismi pri plnení úloh, ktorými ju poveril jej zamestnávateľ alebo podnikateľ, pre ktorého pracuje, zodpovedá zároveň zamestnávateľ alebo tento podnikateľ) protiprávne vo vzťahu k článku 202 ods. 3 colného kódexu, a teda v rozpore s právom Spoločenstva?“
12. V rámci tohto konania predložili písomné pripomienky žalovaný orgán, rakúska vláda a Komisia.
III – Právna analýza
13. Vnútroštátny súd požaduje, aby Súdny dvor preveril, či je § 79 ods. 2 ZollR‑DG zlučiteľný s článkom 202 ods. 3 colného kódexu.
14. Ako je však známe, takéto hodnotenie zlučiteľnosti vnútroštátnych ustanovení s právom Spoločenstva v rámci prejudiciálneho konania nepatrí do právomoci Súdneho dvora. Súdny dvor môže iba „poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prostriedky vyplývajúceho z práva Spoločenstva“, tak, aby vnútroštátny súd mohol potom „zužitkovať túto zlučiteľnosť na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva“(4) .
15. V súlade s praxou Súdneho dvora v takýchto prípadoch prejudiciálna otázka, ktorú predložil Verwaltungsgerichtshof, sa teda musí preformulovať a je potrebné jej rozumieť tak, že sa pýta, či je v rozpore s vyššie uvedeným ustanovením colného kódexu taká vnútroštátna úprava, akou je predmetná rakúska právna úprava, ktorá stanovuje, že za colný dlh, ktorý vznikol z toho dôvodu, že zamestnanec alebo iná poverená osoba podnikateľa porušila povinnosti stanovené colnými predpismi pri plnení úloh, ktorými bola poverená, je zodpovedný zamestnávateľ (alebo podnikateľ, pre ktorého pracuje).
16. V tomto smere najprv pripomínam, že v prípade nezákonného dovozu tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu, na colné územie Spoločenstva článok 202 ods. 3 colného kódexu stanovuje, že za colný dlh sú zodpovedné tri kategórie osôb: i) osoba, ktorá vykonala nezákonný dovoz; ii) osoby, ktoré sa zúčastnili na takomto dovoze a ktoré si boli vedomé alebo ktoré si mali byť vedomé, že takýto dovoz je nezákonný; iii) a napokon osoby, ktoré nezákonne dovezený tovar získali alebo prechovávali a ktoré si boli alebo si mali byť v čase získania alebo prijatia takéhoto tovaru vedomé, že tento bol dovezený nezákonne.
17. Na účely odpovedania na otázku položenú v tomto spore je teda potrebné najprv preveriť, či vyššie uvedené vymenovanie dlžníkov je taxatívne alebo či ho naopak členské štáty môžu rozšíriť tak, že pridajú k týmto osobám ďalšie kategórie dlžníkov.
18. Žalovaný orgán a rakúska vláda sa prikláňajú k posledne uvedenej možnosti. Tvrdia totiž, že článok 202 ods. 3 colného kódexu predstavuje iba „základné“ pravidlo, ktoré sa obmedzuje na minimálny stupeň harmonizácie pojmu dlžníka. Toto pravidlo však nemôže brániť tomu, aby členské štáty prijali ďalšie ustanovenia, akými je aj § 79 ods. 2 ZollR‑DG, ktorým sa rozširuje tento pojem s cieľom zabezpečiť zaplatenie colného dlhu.
19. Podľa žalovaného orgánu a vyššie uvedenej vlády je tento výklad v súlade s článkom 232 ods. 1 písm. a) colného kódexu a článkom 8 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev(5), ktoré zverujú vnútroštátnym colným orgánom a členským štátom úlohu využívať všetky možnosti povolené vnútroštátnymi predpismi na zabezpečenie výberu cla.
20. Nedomnievam sa však, že by sa mohol prijať tento výklad. Podľa môjho názoru totiž článok 202 ods. 3 colného kódexu určuje vyčerpávajúcim spôsobom dlžníkov colných dlhov, ktoré vznikli nezákonným dovozom tovaru na colné územie Spoločenstva.
21. Zdá sa, že jednoduchým čítaním predmetného ustanovenia sa tento záver dostatočne potvrdzuje.
22. Toto posledne uvedené ustanovenie určuje presne dlžníkov colného dlhu, ale neobsahuje žiadny argument, ktorý by podporil teóriu, že členské štáty sa môžu správať rovnako k iným osobám ako k tým, ktoré sú tam výslovne vymenované.
23. Okrem toho vyššie uvedený záver sa zdá byť potvrdený takisto historickou analýzou ustanovení, ktoré týmto ustanoveniam z hľadiska času predchádzali.
24. Pred prijatím colného kódexu bola právna úprava v danej oblasti rozptýlená v rôznych odvodených právnych aktoch. Konkrétne sa na osoby zodpovedné za zaplatenie colného dlhu vzťahovalo nariadenie Rady (EHS) č. 1031/88 z 18. apríla 1988 o určovaní osôb povinných uhradiť colný dlh(6) .
25. Podľa článku 3 prvého odseku uvedeného nariadenia, keď colný dlh vznikne z dôvodu nezákonného dovozu tovaru na colné územie Spoločenstva, „osoba zodpovedná za zaplatenie tohto dlhu je tá, ktorá nezákonne doviezla tovar na colné územie Spoločenstva“. [ neoficiálny preklad ] Druhý odsek však dodáva, že „ v súlade s predpismi platnými v členských štátoch, sú takisto zodpovedné za zaplatenie tohto dlhu solidárne: … osoby, ktoré sa zúčastnili na nezákonnom dovoze tovaru“, „tie, ktoré získali alebo prechovávali predmetný tovar“, ako aj „... všetky iné osoby, ktorých zodpovednosť vyplýva zo skutočnosti, že tento dovoz je nezákonný “(7) .[ neoficiálny preklad ]
26. Ako Komisia správne usúdila, nariadenie č. 1031/88 umožňovalo teda členským štátom určiť ďalšie kategórie osôb, ktoré sa podieľali takým či onakým spôsobom na nezákonnom dovoze tovaru, od ktorých je možné požadovať zaplatenie colného dlhu.
27. Ako je známe, s cieľom uľahčiť činnosť „podnikateľským subjektom Spoločenstva, aj colným orgánom“, do colného kódexu boli zhrnuté „ustanovenia colnej legislatívy, ktoré [boli dovtedy] obsiahnuté vo veľkom množstve nariadení a smerníc Spoločenstva“, medzi ktoré patrilo aj nariadenie č. 1031/88 (prvé odôvodnenie nariadenia č. 2913/92)(8) . Navyše boli tieto ustanovenia colným kódexom zmenené v prípade, že bolo potrebné colnú legislatívu Spoločenstva „zosúladiť“, „zjednodušiť“ a „doplniť“ (druhé odôvodnenie).
28. Článok 202, ktorý nahradil článok 3 nariadenia č. 1031/88, je teda potrebné hodnotiť v tomto svetle pri presnom určovaní dlžníkov colného dlhu bez toho, že by sa, ako bolo zvykom v minulosti, odkazovalo na vnútroštátne ustanovenia.
29. Podľa môjho názoru sa však z práve popísaného legislatívneho vývoja zdá, že výpočet dlžníkov v článku 202 je výsledkom starostlivého výberu zákonodarcu, ktorý s cieľom dospieť k „jednoduchej“ a „úplnej“ právnej úprave vymenoval výslovne a taxatívne osoby, od ktorých je možné požadovať zaplatenie colných dlhov vzniknutých nezákonným dovozom tovaru.
30. Vyvodzujem teda z toho, že po prijatí colného kódexu už členské štáty nie sú oprávnené prijímať alebo ponechať v platnosti ustanovenia, ktoré považujú za zodpovedné za zaplatenie takýchto dlhov iné osoby, vrátane solidárnych dlžníkov.
31. Na základe toho je teraz potrebné určiť, či ustanovenie, akým je uvedené ustanovenie rakúskej právnej úpravy, ktoré stanovuje zodpovednosť zamestnávateľa za zaplatenie colných dlhov vzniknutých nezákonným správaním zamestnanca, rozširuje taxatívne vymenovanie dlžníkov uvedené v článku 202 ods. 3 colného kódexu, alebo naopak, či je možné ho zaradiť do jednej z troch kategórií osôb uvedených v tomto článku.
32. V tomto smere je potrebné hneď povedať, že v danom prípade tretia kategória dlžníkov stanovená predmetným predpisom, teda osoby, ktoré nezákonne dovezený tovar získali alebo prechovávali, nie je relevantná. V tejto veci totiž nejde o zodpovednosť osoby, ktorá získala alebo prechovávala tovar po jeho dovoze, ale ide o zodpovednosť osoby spojenej pracovným pomerom s osobou, ktorá sa dopustila nezákonného dovozu tovaru.
33. Je však potrebné zvážiť prípady zodpovednosti stanovené v prvej a druhej zarážke článku 202 ods. 3 colného kódexu.
34. Ako je vidieť, prvá zarážka stanovuje, že dlžníkom je „osoba, ktorá tovar nezákonne doviezla“.
35. Odkazujúc na toto ustanovenie, vnútroštátny súd vo svojom uznesení podčiarkol, že podľa časti doktríny je to vždy zamestnávateľ, kto je dlžníkom pri uplatnení vyššie uvedeného pravidla v prípade nezákonného dovozu tovaru zamestnancom. Podľa tejto teórie v takýchto prípadoch je to vždy podnikateľ, ktorý doviezol tovar do Spoločenstva, hoci to bolo iba nepriamo prostredníctvom jeho zamestnanca.
36. Podľa môjho názoru toto stanovisko nemožno prijať.
37. Súdny dvor už jasne rozhodol, že dlžníkom je v zmysle článku 202 ods. 3 prvej zarážky colného kódexu „osoba, ktorá doviezla tovar fyzicky“ (9), teda výlučne osoba, ktorou je vodič dopravného prostriedku, ktorý fyzicky ovláda tovar pri jeho dovoze na colné územie. V dôsledku toho analogické pravidlo voči rakúskemu pravidlu, ktoré považuje za zodpovedného za nezákonné konanie zamestnanca jeho zamestnávateľa, nemožno zaradiť pod vyššie uvedené ustanovenie.
38. Zostáva však ešte preskúmať teóriu podľa článku 202 ods. 3 druhej zarážky colného kódexu, podľa ktorého sú tiež dlžníkmi „osoby, ktoré sa zúčastnili na nezákonnom dovoze a ktoré si boli vedomé alebo si mali byť vedomé, že takýto dovoz je nezákonný“.
39. Ako už Komisia správne usúdila, zodpovednosť zamestnávateľa za nezákonné konanie jeho zamestnanca možno zaradiť pod citované ustanovenie, ak budú samozrejme splnené podmienky uvedené v tomto ustanovení.
40. Na tento účel, ako vyplýva zo znenia článku 202 ods. 3, je na prvom mieste potrebné, aby existovala objektívna podmienka, teda „účasť na dovoze“ tovaru na colné územie. Je zrejmé, že táto podmienka bude splnená zakaždým, keď osoba fyzicky alebo slovne podporí dovoz tovaru do Spoločenstva: napríklad keď, ako v tomto prípade, zamestnávateľ poverí zamestnanca dopraviť určitý tovar do Spoločenstva a dá mu k dispozícii navyše vozidlo, ktoré vlastní.
41. Okrem toho je potrebné, aby osoba, ktorá sa zúčastnila na dovoze tovaru vedela alebo mala „si byť vedomá, že [dovoz tovaru] je nezákonný“. Inak povedané, bude sa musieť dokázať, že pozitívne vedela o nezákonnej činnosti toho, kto fyzicky ovládal tovar, alebo že sa v každom prípade nachádzala v situácii, keď možno dôvodne usúdiť, že mohla
alebo mala
vedieť.
42. Zdá sa však, že také ustanovenie, akým je aj predmetné rakúske ustanovenie, ktoré považuje za zodpovedného za colný dlh vzniknutý porušením colných povinností zamestnancom (alebo poverenou osobou) „pri plnení úloh, ktorými ju poveril jej zamestnávateľ alebo podnikateľ, pre ktorého pracuje“, zamestnávateľa (alebo podnikateľa, pre ktorého poverená osoba pracuje), rešpektuje vyššie uvedené podmienky. Obmedzujúc zodpovednosť zamestnávateľa na prípady porušenia colných povinností zamestnancom pri plnení úloh,
ktorými bol poverený, takéto ustanovenie má taký účinok, že zamestnávateľ je zodpovedný za colný dlh iba v prípadoch stanovených vo vyššie uvedenom ustanovení colného kódexu.
43. Zamestnávateľ bude predovšetkým zodpovedný za to, že dal príkaz dopraviť tovar do Spoločenstva, zúčastniac sa tak dovozu tovaru na colné územie.
44. Okrem toho bude zodpovedný preto, že z dôvodu situácie, v akej sa nachádza, je dôvodné domnievať sa, že vedel (alebo mal vedieť) o spôsobe, akým jeho zamestnanec vykonáva úlohu, ktorou ho poveril; a každopádne, má dbať na dodržiavanie príslušnej právnych predpisov zamestnancom pri výkone danej úlohy.
45. V dôsledku toho, z dôvodov uvedených vyššie, usudzujem, že s článkom 202 ods. 3 colného kódexu nie je v rozpore taká právna úprava, akou je ustanovenie § 79 ods. 2 ZollR‑DG, ktoré stanovuje, že zamestnávateľ (alebo podnikateľ, pre ktorého poverená osoba pracuje) je spoludlžníkom colného dlhu vzniknutého porušením colných povinností jedným z jeho zamestnancov (alebo jednou z poverených osôb) pri plnení úloh, ktorými boli poverení.
IV – Návrh
46. Vo svetle vyššie uvedených úvah navrhujem Súdnemu dvoru odpovedať na prejudiciálnu otázku položenú Verwaltungsgerichtshof takto:
S článkom 202 ods. 3 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, nie je v rozpore taká právna úprava, akou je ustanovenie § 79 ods. 2 Zollrechts‑Durchführungsgesetz, ktoré stanovuje, že zamestnávateľ (alebo podnikateľ, pre ktorého poverená osoba pracuje) je spoludlžníkom colného dlhu vzniknutého porušením colných povinností jedným z jeho zamestnancov (alebo jednou z poverených osôb) pri plnení úloh, ktorými boli poverení.
(1) .
(2)  –		Ú. v. ES L 302, s. 1.
(3)  –		BGBl. 1994/659.
(4)  –	Pozri najmä rozsudky z 30. apríla 1998, Sodiprem a i., C‑37/96 a C‑38/96, Zb. s. I‑2039, bod 22, a z 29. novembra 2001, De Coster, C‑17/00, Zb. s. I‑9445, bod 23.
(5)  –		Ú. v. ES L 253, s. 42.
(6)  –		Ú. v. ES L 102, s. 5.
(7)  –		Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(8)
Pozri článok 251 colného kódexu.
(9)  –	Rozsudok zo 4. marca 2004, Viluckas a Jonusas, spojené veci C‑238/02 a C‑246/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 29. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.