62021CC0608
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 12. januára 2023 (
1
)
Vec C‑608/21
Trestné konanie
proti
XN,
za účasti:
Policejski organ pri 02 RU SDVR
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Právo na informácie v trestnom konaní – Smernica 2012/13/EÚ – Právo byť informovaný o obvinení vznesenom voči svojej osobe – Článok 6 odsek 2 – Oznámenie dôvodov rozhodnutia o zadržaní podozrivej alebo obvinenej osoby – Lehota – Obsah“
1.
„Ako by som mohol byť zatknutý? A dokonca takto?“„Tak vy už zase začínate,“ povedal strážnik a ponoril chlieb s maslom do nádobky s medom. „Na také otázky neodpovedáme.“ (
2
) Tieto úryvky z prvej scény „Procesu“, slávneho románu pražského spisovateľa Franza Kafku, nám ukazujú spoločnosť, ktorá sa riadi fiktívnym právnym poriadkom a v ktorej môžu úrady zbaviť jednotlivca jeho vlastnej slobody bez toho, aby ho informovali o dôvodoch takéhoto rozhodnutia. V priebehu celého tohto príbehu sa pán K. neúspešne snaží zistiť dôvody svojho zatknutia (a následného odsúdenia).
2.
Na rozdiel od inkvizičných excesov, ktoré si predstavoval Kafka, normotvorca Európskej únie kodifikoval v článku 6 ods. 2 smernice 2012/13/EÚ (
3
) právo podozrivých osôb alebo osôb, ktoré sú obvinené, zatknuté alebo zadržané, byť informovaný o dôvodoch, pre ktoré boli pozbavené osobnej slobody. Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko) žiada Súdny dvor o výklad tohto ustanovenia a o poskytnutie objasnenia, pokiaľ ide o okamih, v ktorom majú byť tieto dôvody oznámené, a obsah takéhoto oznámenia.
Právny rámec
Právo Únie
3.
V prejednávanej veci sú relevantné odôvodnenia 10, 14 a 28 smernice 2012/13, články 1, 2, 3, 4 a 6 tejto smernice, ako aj článok 6 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Vnútroštátne právo
4.
Článok 72 Zakon za ministerstvoto na vătrešnite raboti (zákon o ministerstve vnútra) (DV č. 53 z 27. júna 2014) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„1.   Policajné orgány môžu zadržať osobu:
(1)
pre ktorú existujú indície, že spáchala delikt.
…
4.   Zadržaná osoba má právo napadnúť zákonnosť zadržania na Rajonen săd [(okresný súd)] v sídle orgánu. Súd bezodkladne rozhodne o tom, či bolo zadržanie zákonné a proti jeho rozhodnutiu môže byť na príslušnom Administrativen săd [(správny súd, Bulharsko)] podaný kasačný opravný prostriedok podľa Administrativno‑procesualen kodeks [(Správny poriadok) (DV č. 30 z 11. apríla 2006)].
5.   Od okamihu zadržania má zadržaná osoba právo na obhajcu, pričom je poučená aj o tom, že sa obhajcu môže vzdať, ako aj o následkoch, ktoré sú s tým spojené, a rovnako o práve nevypovedať, ak je zadržanie založené na odseku 1 bode 1.
…“
5.
Podľa článku 73 tohto zákona osobe, ktorá je zadržaná za podmienok uvedených v článku 72 ods. 1 bodoch 1 až 4 uvedeného zákona, nemožno obmedziť iné práva než právo voľne sa pohybovať. Dĺžka trvania zadržania nesmie v takomto prípade presiahnuť 24 hodín.
6.
Článok 74 zákona o ministerstve vnútra stanovuje:
„1.   Vo vzťahu k osobám uvedeným v článku 72 ods. 1 sa vydáva písomné rozhodnutie o zadržaní [(zapoved)].
2.   V rozhodnutí podľa odseku 1 sa uvádza:
(1)
meno, funkcia a služobné miesto policajného orgánu, ktorý rozhodnutie vydal;
(2)
skutkové a právne dôvody zadržania;
(3)
identifikačné údaje zadržanej osoby;
(4)
dátum a čas zadržania;
(5)
obmedzenie práv osoby podľa článku 73;
(6)
právo tejto osoby:
a)
napadnúť zákonnosť zadržania na súde;
b)
na obhajcu od okamihu zadržania;
…
3.   Zadržaná osoba vyplní vyhlásenie, že bola poučená o svojich právach a že svoje práva podľa odseku 2 bodu 6 písm. b) až f) zamýšľa vykonávať alebo nevykonávať. Rozhodnutie podpíše policajný orgán a zadržaná osoba.
4.   Odmietnutie alebo nemožnosť zadržanej osoby podpísať rozhodnutie sa potvrdí podpisom svedka.
…
6.   Zadržanej osobe sa proti jej podpisu vydá kópia rozhodnutia.“
7.
Podľa článku 22 Zakon za administrativnite narušenija i nakazanija (zákon o správnych deliktoch a sankciách) (DV č. 92 z 28. novembra 1968) možno uplatniť správne donucovacie opatrenia s cieľom predchádzať správnym deliktom a ukončiť ich, ako aj zabraňovať ich škodlivým dôsledkom a odstraňovať ich.
8.
Článok 21 ods. 1 Správneho poriadku v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej znie:
„Individuálny správny akt je prejav vôle, vyjadrený výslovne alebo na základe konania alebo upustenia od konania, správneho orgánu alebo iného orgánu alebo útvaru oprávneného na to zákonom, osôb vykonávajúcich verejné funkcie a útvarov verejnej služby, na základe ktorého vznikajú práva alebo povinnosti alebo ktorými sa priamo zasahuje do práv, slobôd alebo oprávnených záujmov určitých občanov alebo organizácií, ako aj odmietnutie vydať takýto akt.“
9.
Článok 145 tohto poriadku stanovuje:
„1.   Zákonnosť správnych aktov môže byť napadnutá na súde.
2.   Je možné napadnúť:
(1)
pôvodný individuálny správny akt vrátane odmietnutia ho vydať;
…“
10.
Článok 1 Ukaz no 904 za borba s drebnoto chuliganstvo (nariadenie č. 904, ktorým sa potláča ľahká forma výtržníctva) z 28. decembra 1963 v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„1.   Ak páchateľ dosiahol 16 rokov života, za ľahkú formu výtržníctva sa uložia tieto správne sankcie:
(1)
zadržanie v trvaní do 15 dní, v zariadení patriacom ministerstvu vnútra;
(2)
peňažný trest vo výške od 100 do 500 bulharského leva (BGN) [(približne 51 až 256 eur)].
2.   ‚Ľahká forma výtržníctva‘ v zmysle tohto nariadenia je nevhodné správanie, ktoré sa prejavuje v použití vulgarizmov alebo iných nevhodných výrazov na verejnom mieste pred väčším počtom osôb, v urážlivom postoji a správaní voči občanom, orgánom alebo verejnosti alebo v spore, bitke alebo inom podobnom správaní, ktoré ruší verejný poriadok a mier, ale z dôvodu nízkeho stupňa nebezpečenstva pre verejnosť nepredstavuje trestný čin podľa článku 325 Trestného zákona.“
Skutkové okolnosti, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
11.
RK, ktorý je policajným príslušníkom z 2. policajného obvodu v meste Sofia (Bulharsko), vydal 2. septembra 2020 príkaz na uplatnenie donucovacieho správneho opatrenia spočívajúceho v zadržaní XN na obdobie do 24 hodín od 2. septembra 2020 o 11.20 hod. na základe podozrenia zo spáchania trestného činu.
12.
Predmetný príkaz, ktorý je podpísaný policajným príslušníkom RK, uvádza dôvody zadržania XN takto: „článok 72 ods. 1 bod 1 [zákona o ministerstve vnútra]“ a „narušenie verejného poriadku“. Na zadnej strane príkazu bolo vyznačené, že XN bol prepustený 3. septembra 2020 o 11.10 hod., čo bolo potvrdené jeho podpisom. Bezprostredne po zadržaní XN sa vykonala osobná prehliadka, z ktorej bola vyhotovená zápisnica, a bolo mu predložené vyhlásenie, ktoré mal vyplniť a v ktorom sa uvádzajú práva podľa článkov 72, 73 a 74 zákona o ministerstve vnútra.
13.
Dňa 3. septembra 2020 podal XN na Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, žalobu, ktorou napadol zákonnosť príkazu na zadržanie.
14.
V rámci zisťovania s cieľom zostaviť spis týkajúci sa tejto žaloby, boli doplnené písomné správy policajných orgánov z 2., 3. a 4. septembra 2020, v ktorých sa uvádza, že XN 2. septembra 2020 okolo 11.20 hod. sa ako účastník protestu na území mesta Sofia pred budovou Národného zhromaždenia pokúsil preraziť policajný kordón, pričom rukami a nohami udieral do štítov policajných príslušníkov a mal na ich adresu cynické poznámky, pre ktoré ho museli zadržať. Neexistuje žiadny dôkaz o tom, že by písomné správy príslušníkov polície z 2. a 3. septembra boli predložené XN pre informáciu v čase jeho zadržania.
15.
XN vo svojich písomných pripomienkach z 2. septembra 2020 vyhlásil, že bol prítomný na protestných akciách a že keď sa vystupňovalo napätie, dav ho dotlačil smerom k policajnému kordónu a následne ho zatkli orgány ministerstva vnútra, ktoré voči nemu použili nezákonné fyzické násilie. Poprel, že by narušil verejný poriadok.
16.
Do spisu boli pripojené lekárske dokumenty z 2. septembra 2020, z ktorých vyplýva, že po vyšetrení špecializovaným lekárom sa zistilo, že XN mal otvorenú ranu na viečku a okolo oka.
17.
Dňa 8. septembra 2020 na základe príkazu prokurátora z Okresnej prokuratúry v Sofii policajt z 2. policajného obvodu v Sofii vypracoval v prípade XN správu, v ktorej konštatoval konanie vo forme drobného výtržníctva, a predložil ju na preskúmanie na Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), pričom sa v nej uvádza, že XN sa dopustil správneho deliktu podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 904, ktorým sa potláča ľahká forma výtržníctva. Rozhodnutím z 8. septembra, ktoré vydal Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), bol XN uznaný za nevinného a bol zbavený obvinení z dôvodu nepreukázania údajného správneho deliktu. Tento súdny akt je právoplatný.
18.
Vnútroštátny súd uvádza, že v rámci konania vo veci samej má preskúmať zákonnosť príkazu na zatknutie vydaného policajným orgánom, ktorým bolo nariadené skutočné zadržanie XN na dobu až do 24 hodín na základe podozrenia zo spáchania trestného činu.
19.
Spresňuje, že takéto zadržanie občanov, u ktorých existujú skutočnosti nasvedčujúce tomu, že spáchali trestný čin, predstavuje správne donucovacie opatrenie v zmysle článku 22 zákona o správnych deliktoch a sankciách, ktoré má povahu individuálneho správneho aktu a ktorého cieľom je zabrániť tomu, aby dotknutá osoba ušla alebo spáchala trestný čin.
20.
Vnútroštátny súd uvádza, že podľa článku 74 ods. 2 zákona o ministerstve vnútra uvedenie skutkových a právnych dôvodov na zadržanie predstavuje základnú požiadavku príkazu na zatknutie vydaného policajným orgánom. V tejto súvislosti Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd, Bulharsko) vykladá toto ustanovenie s korekčným účinkom, pričom sa domnieva, že je prípustné, aby tieto informácie neboli obsiahnuté v písomnom akte nariaďujúcom zadržanie, ale boli uvedené v iných dokumentoch, ktoré ho sprevádzajú (jemu predchádzajúce a po ňom nasledujúce), hoci tieto informácie nie sú dotknutej osobe poskytnuté v čase obmedzenia jej slobody pohybu. Vnútroštátny súd sa však domnieva, že táto judikatúra, ktorú uplatnili vnútroštátne súdy nižšieho stupňa, nie je v súlade ani s článkom 5 ods. 1 písm. c) Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“), ani s článkom 6 ods. 2 smernice 2012/13, ani s jej článkom 8 ods. 1.
21.
Podľa vnútroštátneho súdu treba zohľadniť skutočnosť, že právo na prístup k spisu osôb, ktoré sú „podozrivé“, uvedené v článku 7 smernice 2012/13, nebolo prebraté do bulharského práva, a teda nie je zaručené týmto osobám. Takýto prístup je podľa Trestného poriadku zaručený len „obvineným“ osobám. V prípade neexistencie konkrétnych informácií o skutkových a právnych okolnostiach zadržania a vzhľadom na skutočnosť, že právo na prístup k spisu, kde sa tieto dôvody nachádzajú, nie je zaručené osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, je tak táto osoba zbavená možnosti primeraným a účinným spôsobom uplatniť svoje právo na obhajobu a napadnúť na súde zákonnosť aktu, ktorým bolo nariadené jej zadržanie.
22.
Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta, aké skutočnosti musia obsahovať informácie týkajúce sa protiprávneho konania v zmysle článku 6 smernice 2012/13, z ktorého spáchania je zatknutá osoba podozrivá.
23.
Za týchto podmienok Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa ustanovenia článku 8 ods. 1 smernice [2012/13] v spojení s článkom 6 ods. 2 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá sa na základe ustálenej judikatúry v dotknutom členskom štáte uplatňuje s korekčným účinkom a podľa ktorej je dovolené, aby informácie o dôvodoch pre zatknutie alebo zadržanie podozrivých osôb, vrátane z dôvodu deliktu, z ktorého spáchania sú podozrivé, neboli obsiahnuté v písomnom rozhodnutí, ktorým sa nariaďuje zadržanie, ale v iných sprievodných dokumentoch (jemu predchádzajúcich alebo po ňom nasledujúcich), ktoré nie sú poskytnuté bezodkladne a o ktorých sa osoba môže dozvedieť dodatočne pri prípadnom napadnutí zákonnosti zadržania na súde?
2.
Má sa článok 6 ods. 2 smernice [2012/13] vykladať v tom zmysle, že informácie o delikte, z ktorého je zadržaná osoba podozrivá, musia obsahovať údaje o čase, mieste, spôsobe spáchania, konkrétnej účasti uvedenej osoby a z toho vyplývajúcej kvalifikácii ako trestný čin, aby bolo zaručené účinné uplatnenie práva na obhajobu?“
Analýza
O uplatniteľnosti smernice 2012/13
24.
Na úvod treba zaujať stanovisko k otázke týkajúcej sa uplatniteľnosti smernice 2012/13 na prejednávanú vec.
25.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v bulharskom práve je zadržanie na základe článku 72 ods. 1 bodu 1 zákona o ministerstve vnútra správnym donucovacím opatrením, ktoré má povahu individuálneho správneho aktu, čo by mohlo viesť k domnienke, že konanie vo veci samej treba považovať za správne konanie, a teda nepatrí do pôsobnosti smernice 2012/13.
26.
Podľa článku 1 tejto smernice táto smernica stanovuje pravidlá týkajúce sa práva podozrivých alebo obvinených osôb na informácie o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom proti nim. Keďže nie sú pochybnosti o tom, že keď XN bol zatknutý a zadržaný, nevyhnutne vedel, že policajné orgány ho považujú za podozrivého, (
4
) v krátkosti sa zameriam na otázku, či konanie, ktoré viedlo k prejednávanému návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je „trestným konaním“ v zmysle uvedeného článku, takže smernica 2012/13 by sa mala uplatniť v prejednávanej veci.
27.
V tejto súvislosti poznamenávam, že zadržanie vykonané v súlade s bulharskou právnou úpravou sa podľa vnútroštátneho súdu týka občanov, u ktorých existujú skutočnosti nasvedčujúce tomu, že spáchali trestný čin. Zatiaľ čo zodpovednosť dotknutej osoby je preskúmaná samostatne v rámci trestného konania, zadržanie môže byť nariadené iba v prípade existencie informácií, ktoré svedčia o tom, že došlo k spáchaniu trestného činu a odôvodňujú podozrenie, že sa na ňom táto osoba pravdepodobne zúčastnila.
28.
Okrem toho treba konštatovať, že v súlade s odôvodnením 14 smernice 2012/13 sa táto smernica opiera o práva uvedené v Charte, najmä v jej článkoch 6, 47 a 48, pričom rozvíja články 5 a 6 EDĽP tak, ako ich vykladá ESĽP, a že pojem „obvinenie“ v tejto smernici sa používa na opis toho istého pojmu ako pojem „obvinenie“ použitý v článku 6 ods. 1 EDĽP (
5
).
29.
Ako pripomína Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, Súdny dvor už v rozsudku IS (Nezákonnosť uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (
6
) potvrdil, že práva priznané smernicou 2012/13 sa vzťahujú na zatknutú alebo zadržanú osobu, pričom pripomenul judikatúru ESĽP týkajúcu sa uplatniteľnosti záruk vyplývajúcich z časti článku 6 EDĽP s trestnoprávnym významom, podľa ktorej ide o „obvinenie z trestného činu“, ak je osoba úradne obvinená príslušnými orgánmi alebo ak úkony uskutočnené týmito orgánmi z dôvodu podozrení, ktoré sa jej týkajú, majú vážny dosah na jej situáciu. Osobu, akou je XN v prejednávanej veci, ktorá bola zatknutá (alebo zadržaná) z dôvodu podozrenia zo spáchania trestného činu, tak možno považovať za osobu „obvinen[ú] z trestného činu“, ktorá sa môže dovolávať ochrany podľa článku 6 EDĽP. (
7
)
30.
Z toho vyplýva, že smernica 2012/13 je uplatniteľná na spor vo veci samej.
O veci samej
O prvej prejudiciálnej otázke
31.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 ods. 1 smernice 2012/13 v spojení s jej článkom 6 ods. 2 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave uplatňovanej v súlade so súdnou praxou vypracovanou v dotknutom členskom štáte, podľa ktorej dôvody zadržania podozrivej alebo obvinenej osoby nemusia byť nevyhnutne uvedené v písomnom akte, ktorým sa nariaďuje zadržanie, ale môžu byť uvedené aj v iných dokumentoch, o ktorých sa dotknutá osoba dozvie len vtedy, ak napadne zákonnosť tohto aktu na súde.
32.
Pred začatím analýzy treba pripomenúť, že článok 8 ods. 1 tejto smernice vyžaduje, aby informácie poskytnuté podozrivým alebo obvineným osobám v súlade s článkami 3 a 6 uvedenej smernice boli zaznamenané v súlade s postupom zaznamenávania stanoveným v právnych predpisoch dotknutého členského štátu. Zo spisu však podľa môjho názoru nevyplýva, že by výklad tohto ustanovenia mal nejaký význam na účely odpovede na túto otázku. Súdny dvor by teda mal podľa mňa vo svojom budúcom rozsudku preformulovať tento výklad tak, že bude odkazovať na článok 6 ods. 2 smernice 2012/13.
33.
Cieľom smernice 2012/13 je tým, že stanovuje minimálne spoločné normy, ktoré sa majú vzťahovať na právo na poskytovanie informácií v trestných konaniach, posilniť vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi v ich jednotlivých systémoch trestného súdnictva. (
8
) Článok 1 tejto smernice stanovuje, ako bolo poznamenané vyššie, že smernica vymedzuje pravidlá týkajúce sa práva podozrivých alebo obvinených osôb byť informovaný o ich právach v trestnom konaní a o obvineniach, ktoré sú voči nim vznesené.
34.
Ako už Súdny dvor konštatoval, (
9
) zo znenia článku 3 v spojení s článkom 6 smernice 2012/13 vyplýva, že právo uvedené v článku 1 tejto smernice zahŕňa prinajmenšom dve rôzne práva. Na jednej strane podozrivé a obvinené osoby musia byť v súlade s článkom 3 uvedenej smernice informované minimálne o určitých procesných právach, a to o práve na pomoc advokáta, o práve na bezplatné právne poradenstvo a o podmienkach získania takéhoto poradenstva, o práve na informácie o vznesenom obvinení, o práve na tlmočenie a preklad, ako aj o práve odoprieť výpoveď. Ak sú podozrivé alebo obvinené osoby zatknuté alebo zadržané, článok 4 smernice 2012/13 ukladá členským štátom povinnosť predložiť písomné vyhlásenie s uvedením aj niektorých ďalších procesných práv. Na druhej strane článok 6 tejto smernice stanovuje pravidlá týkajúce sa práva byť informovaný o obvinení vznesenom proti danej osobe.
35.
Článok 6 ods. 2 smernice 2012/13, ktorý je predmetom tejto prejudiciálnej otázky, sa týka pravidla, podľa ktorého podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, majú byť informované o dôvodoch ich zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené.
36.
Osobitným účelom tohto ustanovenia je umožniť dotknutým osobám napadnúť zákonnosť ich pozbavenia osobnej slobody, a teda chrániť sa proti svojvoľnému zatknutiu alebo zadržaniu. Vyplýva to z judikatúry ESĽP.
37.
V tejto súvislosti pripomínam, že keďže článok 6 ods. 2 smernice 2012/13 upravuje podmienku zákonnosti pozbavenia slobody, jeho výklad musí byť nevyhnutne založený na článku 6 Charty, ktorý sa týka práva na slobodu a bezpečnosť. Práva, ktoré sú tam zakotvené, musia mať v súlade s doložkou homogénnosti zakotvenou v článku 52 ods. 3 Charty rovnaký zmysel a rozsah ako práva priznané článkom 5 EDĽP. ESĽP však konštantne potvrdzuje, že cieľom informačnej povinnosti, ktorú majú príslušné orgány na základe článku 5 ods. 2 EDĽP (
10
), je poskytnúť zatknutým alebo zadržaným osobám právo napadnúť zákonnosť ich pozbavenia osobnej slobody na súde podľa odseku 4 tohto ustanovenia. (
11
)
38.
Pokiaľ ide o okamih, ku ktorému musí dôjsť k oznámeniu informácií týkajúcich sa dôvodov zatknutia alebo zadržania, znenie článku 6 ods. 2 smernice 2012/13 zjavne neobsahuje nijaký údaj. Treba teda overiť, či takýto údaj možno vyvodiť zo systematického výkladu tohto ustanovenia tak, že sa zohľadní spôsob, akým je tento odsek prepojený s ostatnými zložkami právneho režimu zavedeného týmto článkom 6.
39.
Článok 6 ods. 1 smernice 2012/13 stanovuje pravidlo, podľa ktorého podozrivým alebo obvineným osobám sú poskytnuté informácie o trestnom čine, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené, bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu. Odôvodnenie 28 tejto smernice spresňuje, že tieto informácie poskytne policajný orgán najneskôr pred prvým úradným výsluchom. Odsek 3 toho istého článku stanovuje, že podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie trestného činu, ako aj povahy účasti obvinenej osoby sa oznámia najneskôr v čase, keď má súd rozhodnúť o dôvodnosti obvinenia, zatiaľ čo odsek 4 stanovuje, že podozrivé alebo obvinené osoby sú bezodkladne informované o akýchkoľvek zmenách v poskytnutých informáciách, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania.
40.
Vzhľadom na predmet otázky vnútroštátneho súdu preskúmam vzťah medzi prvými dvoma odsekmi článku 6 smernice 2012/13.
41.
Odsek 1 tohto ustanovenia stanovuje všeobecnú informačnú povinnosť, ktorej predmetom je trestný čin a ktorá sa musí splniť bezodkladne a okrem toho dostatočne podrobným spôsobom, aby sa zaručil spravodlivý proces a umožnil účinný výkon práva na obhajobu. Jeho odsek 2 stanovuje ďalšiu povinnosť príslušných orgánov v prípade zatknutia alebo zadržania, ktorá nie je obmedzená na oznámenie informácií o trestnom čine, ale všeobecnejšie sa vzťahuje na dôvody odôvodňujúce zatknutie alebo zadržanie. (
12
) Nie je teda prekvapujúce, že tento posledný uvedený odsek neuvádza okamih, v ktorom majú byť informácie, ktoré sú v ňom uvedené, oznámené podozrivej alebo obvinenej osobe, keďže časové kritérium stanovené v odseku 1 sa uplatňuje aj v prípade zatknutia alebo zadržania.
42.
Systematický výklad teda podľa všetkého naznačuje iba to, že príslušné orgány sú povinné oznámiť dotknutej osobe dôvody jej zatknutia alebo zadržania tak rýchlo, ako je nevyhnutné na to, aby sa jej umožnilo, ak to považuje za potrebné, napadnúť zákonnosť jej pozbavenia slobody tak, aby bol zaručený účinný výkon jej práva na obhajobu a bol zabezpečený spravodlivý proces.
43.
Rovnaký exegetikálny výsledok vyplýva zo zohľadnenia ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorá vyjadruje potrebu priznať článku 6 smernice 2012/13 potrebný účinok, pričom spresňuje, že hoci podmienky, podľa ktorých sa informácie o obvinení musia poskytnúť podozrivej alebo obvinenej osobe, nie sú upravené smernicou 2012/13, tieto pravidlá nemôžu ohroziť cieľ stanovený najmä v tomto článku 6, ktorý spočíva v tom, že osobám podozrivým alebo obvineným zo spáchania trestného činu sa umožní pripraviť si obhajobu a zabezpečiť spravodlivý priebeh konania. (
13
)
44.
Možno totiž tvrdiť, že len bezodkladné oznámenie týchto informácií, ku ktorému dôjde v čase pozbavenia slobody alebo krátko po jeho začatí, môže umožniť zatknutej alebo zadržanej osobe posúdiť jej šance účinne napadnúť zákonnosť zadržania a prípadne podať opravný prostriedok spochybňujúci túto zákonnosť.
45.
Tento cieľ by naopak nebolo možné dosiahnuť, ak by sa informácie týkajúce sa dôvodov zatknutia alebo zadržania poskytli až po podaní takéhoto opravného prostriedku. Treba totiž konštatovať, že ak by bola zatknutá alebo zadržaná osoba povinná napadnúť zákonnosť aktu, aby sa mohla oboznámiť s jeho dôvodmi, nemala by čas zhodnotiť šancu na úspech svojho opravného prostriedku, ani si ho prípadne účinne pripraviť. Nestačí teda, aby predmetné dôvody mohli byť vyvodené zo spisového materiálu v súdnom konaní. (
14
)
46.
Výklad podaný doteraz sa mi zdá byť podporený ustálenou judikatúrou ESĽP, ktorú predstavuje rozsudok van der Leer v. Holandsko (
15
), podľa ktorej ktokoľvek, kto má právo podať opravný prostriedok na účely bezodkladného rozhodnutia o zákonnosti jeho zadržania, sa ho nemôže účinne dovolávať, ak sa mu v čo najkratšom čase a v dostatočnej miere neoznámia dôvody, pre ktoré bol pozbavený slobody. (
16
)
47.
Európsky súd pre ľudské práva, ktorý si bol vedomý toho, že presný okamih, v ktorom sa má splniť takáto „požiadavka rýchlosti“, nemôže byť abstraktne identifikovaný, uviedol, že otázka, či uvedené dôvody boli oznámené zatknutej alebo zadržanej osobe dostatočne rýchlo, závisí od osobitostí prípadu.
48.
Z tej istej judikatúry však vyplýva, že policajný orgán, ktorý vykoná zatknutie (alebo zadržanie), nie je povinný uviesť dôvody v plnom rozsahu už v okamihu zatknutia. (
17
) Časové obmedzenia stanovené požiadavkou rýchlosti boli považované za splnené, keď zatknutá (alebo zadržaná) osoba bola informovaná o dôvodoch pozbavenia slobody v lehote niekoľkých hodín, (
18
) zatiaľ čo porušenie tejto požiadavky bolo doteraz nemenne konštatované, keď táto osoba dostala takúto informáciu v lehote dlhšej ako jeden deň. (
19
)
49.
Vzhľadom na tieto úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 6 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s jej článkom 6 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave uplatnenej v súlade so súdnou praxou vypracovanou v dotknutom členskom štáte, podľa ktorej dôvody zadržania podozrivej alebo obvinenej osoby nemusia byť nevyhnutne uvedené v písomnom akte, ktorým sa nariaďuje zadržanie, ale môžu byť uvedené aj v iných dokumentoch, o ktorých sa dotknutá osoba dozvie len vtedy, ak napadne zákonnosť tohto aktu na súde. Tieto dôvody jej totiž musia byť oznámené tak rýchlo, ako je potrebné na to, aby mohla podať takýto opravný prostriedok, ak to považuje za potrebné, a v každom prípade pred prvým úradným výsluchom zo strany policajného orgánu.
O druhej prejudiciálnej otázke
50.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 6 ods. 2 smernice 2012/13 vykladať v tom zmysle, že informácie, ktoré sa majú oznámiť zatknutej alebo zadržanej osobe, musia obsahovať skutočnosti týkajúce sa času, miesta a spôsobu spáchania trestného činu, konkrétnej účasti tejto osoby na tomto čine a trestnoprávnej kvalifikácie, ktorá z toho vyplýva, na to, aby bola zaručená možnosť uvedenej osoby účinne napadnúť to, že bola pozbavená osobnej slobody, a teda zaručený aj účinný výkon jej práv na obhajobu.
51.
Inými slovami, Súdnemu dvoru bola položená otázka týkajúca sa obsahu a rozsahu podrobností dôvodov, ktoré sa majú oznámiť osobe zatknutej alebo zadržanej na základe článku 6 ods. 2 smernice 2012/13.
52.
Ako som vysvetlil vyššie, toto ustanovenie stanovuje dodatočnú informačnú povinnosť k všeobecnej povinnosti uvedenej v článku 6 ods. 1 smernice 2012/13, a preto sa musí vykladať v spojení s týmto posledným uvedeným ustanovením. Znenie týchto ustanovení však neumožňuje odpovedať na túto prejudiciálnu otázku. Z jeho znenia totiž možno vyvodiť len to, že po prvé uvedené dôvody musia byť oznámené dostatočne podrobným spôsobom, a po druhé, že musia obsahovať prinajmenšom uvedenie trestného činu, z ktorého spáchania je dotknutá osoba podozrivá.
53.
Je teda potrebné zohľadniť odôvodnenie 28 smernice 2012/13, ktoré podľa môjho názoru osobitne objasňuje rozsah povinnosti informovať podozrivé a obvinené osoby o obvinení vznesenom proti nim, ktoré je uvedené v prvých troch odsekoch článku 6 tejto smernice.
54.
Vzhľadom na to, že o toto odôvodnenie sa vo veľkej miere opieram v nasledujúcich bodoch, musím najprv pripomenúť, že hoci odôvodnenia vo všeobecnosti nemajú právnu záväznosť, (
20
) Súdny dvor sa nimi často inšpiroval pri výklade ustanovení právneho aktu Únie.
55.
Uvedené odôvodnenie najmä potvrdzuje nevyhnutnosť, aby opis skutkového stavu vrátane času a miesta skutku, ak sú známe, týkajúcich sa trestného činu, z ktorého spáchania je osoba podozrivá alebo obvinená, ako aj prípadná právna kvalifikácia údajného trestného činu, boli poskytnuté dostatočne podrobným spôsobom, pričom sa zohľadní štádium trestného konania, v ktorom k takémuto opisu dôjde, s cieľom zabezpečiť spravodlivé súdne konanie a umožniť účinný výkon práva na obhajobu.
56.
Podľa môjho názoru sa tak ponúka určitý počet prvkov, pokiaľ ide o rozsah informačnej povinnosti, ktorú majú príslušné orgány podľa článku 6 smernice 2012/13.
57.
Po prvé informácie, ktoré musia byť oznámené, zahŕňajú opis skutkových okolností týkajúcich sa údajného trestného činu a prípadnú právnu kvalifikáciu takéhoto trestného činu, nezávisle od štádia konania, v ktorom k tomuto oznámeniu dôjde.
58.
Pokiaľ ide o prípady zatknutia alebo zadržania, treba konštatovať, že z dôvodu veľkého počtu situácií, ktoré môžu odôvodniť takéto opatrenia spočívajúce v pozbavení osobnej slobody, by bolo každé úsilie, ktorého cieľom by bolo vyčerpávajúcim spôsobom vymenovať skutočnosti patriace pod „opis skutkových okolností“, zjavne odsúdené na neúspech. Zdá sa mi však rozumné domnievať sa, že takýto opis by nemal opomenúť okrem známeho času a miesta spáchania trestného činu aj povahu účasti dotknutej osoby na uvedenom trestnom čine. (
21
) Okrem toho odkaz predmetného odôvodnenia na prípadnú právnu kvalifikáciu (
22
) treba vykladať v tom zmysle, že je tiež nevyhnutné, aby zatknutá alebo zadržaná osoba bola informovaná o predbežne stanovenej právnej kvalifikácii trestného činu, z ktorého spáchania je podozrivá.
59.
V prípade neexistencie oznámenia s takým obsahom by nemohol byť nakoniec zabezpečený potrebný účinok článku 6 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s odsekom 1 tohto článku. Len oznámenie takto identifikovaných skutkových a právnych dôvodov zatknutia alebo zadržania môže podľa mňa dotknutej osobe a/alebo jej advokátovi umožniť pochopiť, prečo je zbavená slobody, a tak prípadne uplatniť svoje právo namietať proti zákonnosti zatknutia alebo zadržania, a tým aj vykonať svoje právo na obhajobu.
60.
Po druhé stupeň podrobnosti dotknutých informácií sa líši v závislosti od štádia konania. V tejto súvislosti totiž odôvodnenie 28 smernice 2012/13 vyjadruje požiadavku vyváženia predmetných požiadaviek, a to na jednej strane spravodlivého konania a rešpektovania práva na obhajobu a na druhej strane požiadaviek súvisiacich s konaním. Článok 6 smernice 2012/13 treba teda chápať tak, že stanovuje odstupňovanie informačnej povinnosti, pričom stupeň podrobnosti, ktorý je príslušný orgán povinný uviesť, je taký, že sa postupne zvyšuje, ako sa približuje štádium rozhodovania vo veci samej. Odsek 1 tohto článku stanovuje poskytnutie informácie týkajúcej sa trestného činu, ktorá v prípade zatknutia alebo zadržania zahŕňa aj všetky dôvody tohto zatknutia alebo zadržania v zmysle jeho odseku 2, zatiaľ čo odsek 3 uvedeného článku vyžaduje podrobné informácie v štádiu rozhodovania vo veci samej.
61.
Z tohto odôvodnenia 28 tiež vyplýva, že oznámenie vyššie uvedených informácií nesmie narušiť riadny priebeh prebiehajúcich vyšetrovaní, čo si vyžaduje predchádzajúce posúdenie primeranosti miery podrobnosti uvedených informácií. Nie je totiž vylúčené, že príslušný orgán má informácie, ktoré nemožno oznámiť zatknutej alebo zadržanej osobe bez toho, aby tým bol dotknutý takýto postup vyšetrovania. Tento orgán má teda nájsť spravodlivú rovnováhu, aby sa zabránilo vzniku takejto ujmy, pričom dotknutej osobe zaručí poskytnutie informácií, ktoré sú dostatočné na to, aby jej umožnili pochopiť dôvody jej pozbavenia osobnej slobody a účinne napadnúť jej zákonnosť. (
23
)
62.
Z toho vyplýva, že jednak sa zdá, že informácia stanovená v článku 6 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s odsekom 1 tohto článku nemá presnosť a úplnosť, ktoré sú typické pre informáciu vyžadovanú v odseku 3 tohto článku, a jednak sa týka tých istých prvkov, aké sú tie, ktoré sú vymenované v tomto poslednom uvedenom odseku.
63.
Výklad, ktorý som práve rozvinul, sa mi zdá plne podporený judikatúrou týkajúcou sa článku 5 ods. 2 EDĽP.
64.
Hoci z tejto judikatúry vyplýva, že otázka, či zatknutá alebo zadržaná osoba získala dostatočné informácie na to, aby mohla uplatniť právo napadnúť zákonnosť toho, že bola pozbavená slobody, musí byť posúdená v závislosti od osobitostí prípadu, Súdny dvor však uviedol určité zásady, ktoré majú viesť takéto posúdenie. (
24
)
65.
Po prvé uvedenie právneho základu pozbavenia slobody samo osebe nepredstavuje dostatočnú informáciu na účely práva byť informovaný o dôvodoch zatknutia alebo zadržania. Napríklad v rozsudku Murray v. Spojené kráľovstvo ESĽP dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 2 EDĽP z dôvodu, že príslušník polície, ktorý vykonal zatknutie pani Murrayovej, jej len oznámil ustanovenie trestného zákona, na základe ktorého došlo k zatknutiu. (
25
) Rovnako v rozsudku Fox, Campbell a Hartley v. Spojené kráľovstvo, ESĽP dospel k záveru, že informácia poskytnutá najprv týmto žalobcom políciou, podľa ktorej boli zatknutí podľa osobitného ustanovenia Trestného zákona z dôvodu podozrení z terorizmu, (
26
) nie je v súlade s uvedeným článkom.
66.
Po druhé je potrebné upozorniť zatknutú alebo zadržanú osobu v jednoduchom a pre ňu prístupnom jazyku o právnych a skutkových dôvodoch jej pozbavenia slobody, aby mohla napadnúť zákonnosť tohto pozbavenia slobody na súde. (
27
) Tieto dôvody by okrem predbežne stanovenej právnej kvalifikácie údajného trestného činu mali zahŕňať aj povahu účasti zatknutej alebo zadržanej osoby. Treba totiž pripomenúť, stále pokiaľ ide o rozsudok Fox, Campbell a Hartley v. Spojené kráľovstvo, že títo žalobcovia boli následne informovaní o ich predpokladanej úlohe v konkrétnych trestných činoch a o ich predpokladanej príslušnosti k zakázaným organizáciám, čo podľa ESĽP v spojení s predtým poskytnutými informáciami spĺňa požiadavky vyplývajúce z článku 5 ods. 2 EDĽP. (
28
) Tento súd tiež konštatoval, že nedošlo k porušeniu tohto ustanovenia v rozsudku Gasiņš v. Lotyšsko, keďže polícia žalobcovi vysvetlila, že bol podozrivý zo spáchania vraždy J. O., že táto vražda bola spáchaná 20. mája 2000 a že tento trestný čin je sankcionovaný na základe § 116 lotyšského Trestného zákonníka. (
29
)
67.
Po tretie príslušné orgány nie sú povinné oznámiť dotknutej osobe pri jej zatknutí (alebo zadržaní) úplný výpočet všetkých obvinení, ktoré boli voči nej vznesené, (
30
) keďže tento stupeň podrobnosti informovania sa vyžaduje až v okamihu, keď boli obvinenému oznámené obvinenia vznesené voči nemu. (
31
)
68.
Práve vzhľadom na vyššie uvedené úvahy by mal vnútroštátny súd vykladať článok 74 ods. 2 zákona o ministerstve vnútra, podľa ktorého príkaz na zadržanie vydaný na základe článku 72 ods. 1 bodu 1 tohto zákona musí obsahovať niekoľko informácií, medzi ktoré patria „skutkové a právne dôvody zadržania“.
69.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú prejudiciálnu otázku tak, že článok 6 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s článkom 6 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že zatknutá alebo zadržaná osoba musí dostať všetky informácie, ktoré sú bez toho, aby bolo dotknuté prebiehajúce vyšetrovanie, potrebné na to, aby mohla účinne napadnúť to, že bola pozbavená slobody, a tak účinne vykonať svoje právo na obhajobu. Tieto informácie by mali ako dôvod zatknutia alebo zadržania obsahovať opis skutkov vrátane času a miesta skutku, ak sú tieto skutočnosti známe, ako aj povahu účasti tejto osoby na trestnom čine, z ktorého spáchania je podozrivá, a právnu kvalifikáciu predbežne stanovenú príslušným orgánom.
Návrh
70.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Sofijski Rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), takto:
1.
Článok 6 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní v spojení s článkom 6 ods. 1 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave uplatnenej v súlade so súdnou praxou vypracovanou v dotknutom členskom štáte, podľa ktorej dôvody zadržania podozrivej alebo obvinenej osoby nemusia byť nevyhnutne uvedené v písomnom akte, ktorým sa nariaďuje zadržanie, ale môžu byť uvedené aj v iných dokumentoch, o ktorých sa dotknutá osoba dozvie len vtedy, ak napadne zákonnosť tohto aktu na súde. Tieto dôvody jej totiž musia byť oznámené tak rýchlo, ako je potrebné na to, aby mohla podať takýto opravný prostriedok, ak to považuje za potrebné, a v každom prípade pred prvým úradným výsluchom zo strany policajného orgánu.
2.
Článok 6 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s článkom 6 ods. 1 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
zatknutá alebo zadržaná osoba musí dostať všetky informácie, ktoré sú bez toho, aby bolo dotknuté prebiehajúce vyšetrovanie, potrebné na to, aby mohla účinne napadnúť to, že bola pozbavená slobody, a tak účinne vykonať svoje právo na obhajobu. Tieto informácie by mali ako dôvod zatknutia alebo zadržania obsahovať opis skutkov vrátane času a miesta skutku, ak sú tieto skutočnosti známe, ako aj povahu účasti tejto osoby na trestnom čine, z ktorého spáchania je podozrivá, a právnu kvalifikáciu predbežne stanovenú príslušným orgánom.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	KAFKA, F.: Proces. Paríž: Gallimard, 1962.
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1).
(
4
)	Treba poznamenať, že okolnosť uvedená vnútroštátnym súdom, že pojem „podozrivý“ nie je v bulharskom práve známy, nemôže v tejto súvislosti vyvolať pochybnosti, keďže nepochybne ide o autonómny pojem práva Únie, ktorý zo svojej podstaty nezávisí od vnútroštátnych kvalifikácií.
(
5
)	Podľa článku 6 ods. 1 prvej vety EDĽP „každý má právo na to, aby jeho vec bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, ktorý rozhodne o jeho občianskych právach alebo záväzkoch alebo o akomkoľvek trestnom čine, z ktorého je obvinený“.
(
6
)	Rozsudok z 23. novembra 2021 (C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 121).
(
7
)	Rozsudok ESĽP z 12. mája 2017, Simeonovi v. Bulharsko (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, body 110 – 111).
(
8
)	Pozri odôvodnenia 10 a 14 tejto smernice.
(
9
)	Pozri najmä rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 42 a 43).
(
10
)	Článok 5 ods. 2 EDĽP znie: „Každý, kto je zatknutý, musí byť bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, oboznámený s dôvodmi svojho zatknutia a s každým obvinením proti nemu.“
(
11
)	Ide o judikatúru, ktorá vychádza z rozsudku ESĽP z 21. februára 1990, van der Leer v. Holandsko (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985, bod 28).
(
12
)	Tento výklad navyše podľa môjho názoru potvrdzujú prípravné práce na smernici 2012/13, keďže takáto informačná povinnosť vo vzťahu k osobám, ktoré sú zatknuté alebo držané, nebola uvedená v znení článku 6 návrhu Komisie, na základe ktorého bola prijatá táto smernica, a do textu tohto ustanovenia ju doplnil až následne Parlament. Pozri návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady…/…/EÚ o práve na informácie v trestnom konaní, ako aj správu k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve na informácie v trestnom konaní [KOM(2010)392 v konečnom znení – C7‑0189/2010 – 2010/0215(COD)].
(
13
)	Pozri najmä rozsudok z 23. novembra 2021, IS (Nezákonnosť uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 128 a citovaná judikatúra).
(
14
)	Vnútroštátny súd navyše spresňuje, že z dôvodu neexistencie pojmu „podozrivý“ v bulharskom práve nemajú zatknuté alebo zadržané osoby prístup k spisovému materiálu, ako to vyžaduje článok 7 ods. 1 smernice 2012/13.
(
15
)	Rozsudok ESĽP z 21. februára 1990 (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985).
(
16
)	Rozsudok ESĽP z 12. apríla 2005, Chamaïev a i. v. Gruzínsko a Rusko (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, bod 413), a zo 17. septembra 2020, Grubnyk v. Ukrajina (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, body 97 a 99).
(
17
)	Rozsudky ESĽP z 30. augusta 1990, Fox, Campbell a Hartley v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, bod 40); z 28. októbra 1994, Murray v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1994:1020JUD001431088, bod 72), ako aj z 15. decembra 2016, Khlaifia a i. v. Taliansko (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, bod 115).
(
18
)	Rozsudky ESĽP z 30. augusta 1990, Fox, Campbell a Hartley v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, bod 42) (Lehota 7 hodín), a z 28. októbra 1994, Murray v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, bod 78) (Lehota 1 hodina a dvadsať minút).
(
19
)	Pozri najmä rozsudky ESĽP z 12. apríla 2005, Chamaïev a i. v. Gruzínsko a Rusko (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, bod 416) (Lehota 4 dni); z 29. januára 2008, Saadi v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, bod 84 (Lehota 76 hodín); z 2. októbra 2008, Rusu v. Rakúsko (CE:ECHR:2008:1002JUD003408202, bod 43) (Lehota 10 dní); z 15. decembra 2009, Leva v. Moldavsko (CE:ECHR:2009:1215JUD001244405, bod 62) (Lehota viac ako 3 dni), ako aj z 12. júna 2012, Kortesis v. Grécko (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, bod 62) (Lehota 29 hodín).
(
20
)	Pozri rozsudok z 25. novembra 2020, Istituto nazionale della previdenza sociale (Rodinné dávky pre osoby s dlhodobým pobytom) (C‑303/19, EU:C:2020:958, bod 26 a citovaná judikatúra).
(
21
)	S výnimkou prípadu, keď nie je možné vyvodiť takúto informáciu zo skutkového kontextu. Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP zo 17. septembra 2020, Grubnyk v. Ukrajina (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, bod 98).
(
22
)	Pozri v tejto súvislosti španielsku („posible“), anglickú („possible“) a taliansku („possibile“), ako aj estónsku jazykovú verziu („võimalik“, čo zodpovedá francúzskemu výrazu „éventuelle“).
(
23
)	Chcel by som pripomenúť, že pokiaľ viem, ESĽP sa doposiaľ vyjadril len k vyváženiu medzi právom zadržiavanej osoby na prístup k jej vyšetrovaciemu spisu a ochranou dôležitého cieľa verejného poriadku, akým je národná bezpečnosť, potreba zachovania utajenia určitých policajných metód alebo ochrana základných práv tretích osôb. Pozri najmä rozsudok ESĽP z 19. februára 2009, A. a i. v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505).
(
24
)	Treba poznamenať, že judikatúra týkajúca sa článku 5 ods. 1 písm. c) EDĽP, citovaná vnútroštátnym súdom a Komisiou, má prinajmenšom obmedzenú relevantnosť, pokiaľ ide o určenie, ktoré informácie sa majú poskytnúť zatknutej alebo zadržanej osobe. V rozsudku z 24. júna 2014, Petkov a Profirov v. Bulharsko (CE:ECHR:2014:0624JUD005002708, body 46 a 47), ESĽP uviedol, že tento článok „vyžaduje, aby zadržanie osoby bolo založené na ‚hodnoverných dôvodoch‘ podozrenia, že daná osoba spáchala trestný čin. Takéto podozrenia nesmú byť všeobecné a abstraktné…, čo znamená, že musia existovať skutočnosti alebo informácie, ktoré môžu presvedčiť objektívneho pozorovateľa o tom, že je možné, že dotknutá osoba sa dopustila určitého trestného činu“. Zdá sa zrejmé, že ESĽP sa v tomto rozsudku vyjadril len k informáciám, ktoré musí mať k dispozícii príslušný orgán, aby mohol zákonne zadržať určitú osobu. Hoci by sa z toho dalo vyvodiť, že je potrebné, aby skutočnosti oznámené zatknutej alebo zadržanej osobe boli konkrétne, a nie všeobecné alebo abstraktné, domnievam sa, že toto konštatovanie nepridáva nič k úvahám uvedeným v nasledujúcich bodoch týchto návrhov.
(
25
)	Rozsudok ESĽP z 28. októbra 1994 (CE:ECHR:1996:0208JUD001873191, bod 76).
(
26
)	Rozsudok ESĽP z 30. augusta 1990 (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, bod 41). Pozri tiež rozsudok ESĽP z 12. júna 2012, Kortesis v. Grécko (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, body 61 a 62).
(
27
)	Rozsudky ESĽP z 30. augusta 1990, Fox, Campbell a Hartley v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, bod 40); z 28. októbra 1994, Murray v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, bod 72); z 15. decembra 2016, Khlaifia a i. v. Taliansko (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, bod 115), ako aj z 25. januára 2018, J.R. a i. v. Grécko (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, body 123 a 124).
(
28
)	Rozsudok ESĽP z 30. augusta 1990 (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, bod 41).
(
29
)	Rozsudok ESĽP z 19. apríla 2011 (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, bod 54).
(
30
)	Rozsudok ESĽP z 19. apríla 2011, Gasiņš v. Lotyšsko (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, bod 53).
(
31
)	Vyplýva to z článku 6 ods. 3 písm. a) EDĽP, ako ho vykladá ESĽP. Pozri najmä rozsudok ESĽP z 19. decembra 1989, Brozicek v. Taliansko (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, bod 42).