Predbežné znenie
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 21. mája
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Rámcové
rozhodnutie
2002/584/SVV – Európsky
zatykač – Postup
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi – Nepovinné
dôvody
pre nevykonanie – Článok 4 bod 6 – Záväzok
vykonávajúceho
členského
štátu,
že
vykoná
trest v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom – Rámcové
rozhodnutie
2008/909/SVV – Vzájomné
uznávanie
rozsudkov v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody – Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu – Článok 9 ods. 1 písm. i) – Dotknutá
osoba,
ktorá
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
ktoré
viedlo k jej
odsúdeniu – Informácia o dátume
pojednávania a mieste
tohto
konania – Dobrovoľné a jednoznačné
vzdanie
sa
práva
dotknutej
osoby
osobne
sa
zúčastniť
na
uvedenom
konaní – Posúdenie
príslušným
orgánom
členského
štátu
výkonu – Povinnosť
konformného
výkladu “
Vo
veci C‑95/24
[Khuzdar](i),
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Corte d’appello di
Napoli (Odvolací
súd
Neapol,
Taliansko)
zo
6. februára
2024 a doručený
Súdnemu
dvoru
6. februára
2024,
ktorý
súvisí s konaním o výkone
európskeho
zatykača
vydaného
na:
ATAU,
za
účasti:
Procura generale presso
Corte d’appello di
Napoli,
SÚDNY
DVOR
(piata
komora),
v zložení:
predsedníčka
piatej
komory M. L. Arastey Sahún,
sudcovia E. Regan (spravodajca), D. Gratsias, B. Smulders a N. Fenger,
generálny
advokát: J. Richard
de
la
Tour,
tajomník: C. Di Bella,
referent,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní z 15. mája
2025,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        ATAU, v zastúpení: L. Migliaccio, A. Scardamaglio a C. Sgariglia,
avvocati,
–        talianska
vláda, v zastúpení: S. Fiorentino a G. Palmieri,
splnomocnení
zástupcovia,
za
právnej
pomoci S. Faraci a A. Trimboli,
avvocati dello Stato,
–        rumunská
vláda, v zastúpení:
E. Gane, L. Ghiță a A. Wellman,
splnomocnené
zástupkyne,
–        Európska
komisia, v zastúpení: H. Leupold, F. Tomat a J. Vondung,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
18. septembra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu článku 4 bodu 6 rámcového
rozhodnutia
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi
(Ú. v. ES L 190,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
19/006,
s. 34),
zmeneného
rámcovým
rozhodnutím
Rady
2009/299/SVV z 26. februára
2009
(Ú. v. EÚ L 81,
2009,
s. 24)
(ďalej
len
„rámcové
rozhodnutie
2002/584“),
ako
aj článku 9 ods. 1 písm. i) a článku 25
rámcového
rozhodnutia
Rady
2008/909/SVV z 27. novembra
2008 o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii
(Ú. v. EÚ L 327,
2008,
s. 27),
zmeneného
rámcovým
rozhodnutím
2009/299
(ďalej
len
„rámcové
rozhodnutie
2008/909“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
konania
týkajúceho
sa
výkonu
európskeho
zatykača
vydaného
slovenským
súdom
na
osobu s bydliskom v Taliansku
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
uloženého v konaní,
na
ktorom
sa
táto
osoba
osobne
nezúčastnila.
Právny rámec
Právo Únie
Rámcové rozhodnutie 2002/584
3        Článok 4 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
nazvaný
„Dôvody
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača“,
stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač:
…
6.      ak
európsky
zatykač
bol
vydaný
pre
účely
výkonu
trestu
alebo
ochranného
opatrenia
[trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s pozbavením
osobnej
slobody – neoficiálny
preklad],
ak
sa
požadovaná
osoba
zdržiava
alebo
je
štátnym
občanom
alebo
má
trvalý
pobyt
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte a tento
štát
sa
zaviaže,
že
vykoná
rozsudok
[tento
trest – neoficiálny
preklad]
alebo
ochranné
opatrenie v súlade
so
svojimi
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi;
…“
4        V článku 4a
tohto
rámcového
rozhodnutia,
nazvanom
„Rozhodnutia
vydané v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila“,
sa v odseku
1
stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
tiež
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
[ochranného
opatrenia
spojeného s pozbavením
osobnej
slobody – neoficiálny
preklad],
ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v európskom
zatykači
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
členského
štátu
pôvodu
[členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač – neoficiálny
preklad]:
a)      bola
včas:
i)      buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
táto
osoba
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
ii)      informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
alebo
b)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
alebo
c)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
i)      výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
ii)      nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty;
alebo
d)      rozhodnutie
jej
nebolo
osobne
doručené,
ale:
i)      rozhodnutie
sa
jej
osobne
doručí
bezodkladne
po
odovzdaní a bude
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového,
a
ii)      bude
poučená o lehote, v ktorej
musí
podať
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
ako
sa
uvádza v príslušnom
európskom
zatykači.“
Rámcové rozhodnutie 2008/909
5        Článok 9 rámcového
rozhodnutia
2008/909,
nazvaný
„Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu“, v odseku
1
stanovuje:
„Príslušný
orgán
vykonávajúceho
štátu
môže
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak:
…
i)      podľa
osvedčenia
uvedeného v článku 4 sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v osvedčení
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
[štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač]:
i)      bola
včas:
–        buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
–        informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
alebo
ii)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
alebo
iii)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
–        výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
–        nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty;
…“
6        V článku 25
tohto
rámcového
rozhodnutia
sa
uvádza:
„Bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
[rámcové
rozhodnutie
2002/584],
ustanovenia
tohto
rámcového
rozhodnutia
sa
primerane
uplatňujú,
pokiaľ
sú
zlučiteľné s ustanoveniami
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
na
výkon
trestov, v prípadoch,
keď
sa
členský
štát
rozhodne
vykonať
trest v prípadoch
podľa článku 4 ods. 6
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
alebo
keď
na
základe článku 5 ods. 3
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
uložil
podmienku,
že
odsúdená
osoba
sa
musí
vrátiť
na
výkon
trestu
do
dotknutého
členského
štátu,
aby
sa
zabránilo
beztrestnosti
dotknutej
osoby.“
Rámcové rozhodnutie 2009/299
7        Podľa
odôvodnení
1,
4,
6,
8 a 15
rámcového
rozhodnutia
2009/299:
„(1)      Právo
obvinenej
osoby
byť
prítomná
na
konaní
je
súčasťou
práva
na
spravodlivé
súdne
konanie
ustanoveného v článku 6 Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
[podpísaného
4. novembra
1950 v Ríme],
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
Tento
súd
tiež
vyhlásil,
že
právo
obvinenej
osoby
byť
prítomná
na
konaní
nie
je
absolútne a obvinená
osoba
sa
môže
za
určitých
okolností z vlastnej
slobodnej
vôle
výslovne
alebo
konkludentne,
avšak
jednoznačne,
vzdať
uvedeného
práva.
…
(4)      Je
preto
potrebné
ustanoviť
jasné a spoločné
dôvody
odmietnutia
uznania
rozhodnutí
vydaných v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila.
Toto
rámcové
rozhodnutie
má
za
cieľ
upresniť
vymedzenie
takýchto
spoločných
dôvodov,
ktoré
vykonávajúcemu
orgánu
umožnia
vykonať
rozhodnutie
napriek
neprítomnosti
dotknutej
osoby
na
konaní
pri
úplnom
rešpektovaní
práva
tejto
osoby
na
obhajobu.
Účelom
tohto
rámcového
rozhodnutia
nie
je
upraviť
formy a metódy
vrátane
procesných
požiadaviek,
ktoré
sa
využívajú
na
dosiahnutie
výsledkov
vymedzených v tomto
rámcovom
rozhodnutí a ktoré
sa
spravujú
vnútroštátnym
právom
členských
štátov.
…
(6)      Ustanovenia
tohto
rámcového
rozhodnutia,
ktorými
sa
menia a dopĺňajú
iné
rámcové
rozhodnutia,
stanovujú
podmienky,
za
ktorých
by
sa
uznanie a výkon
rozhodnutia
vydaného v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemali
odmietnuť.
Toto
sú
alternatívne
podmienky;
ak
je
jedna z podmienok
splnená,
vydávajúci
orgán
vyplnením
zodpovedajúcej
časti
európskeho
zatykača
alebo
príslušného
osvedčenia
iného
rámcového
rozhodnutia
dáva
záruku,
že
požiadavky
boli
alebo
budú
splnené,
čo
by
malo
na
účely
výkonu
rozhodnutia
na
základe
zásady
vzájomného
uznávania
stačiť.
…
(8)      Právo
na
spravodlivé
súdne
konanie
obvinenej
osoby
je
zaručené
[Európskym
dohovorom] o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd,
ako
ho
vykladá
Európsky
súd
pre
ľudské
práva.
Toto
právo
zahŕňa
právo
dotknutej
osoby
byť
osobne
prítomná
na
konaní.
Aby
mohla
toto
právo
uplatniť,
musí
dotknutá
osoba o stanovenom
termíne
konania
vedieť.
Podľa
tohto
rámcového
rozhodnutia
by
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní
mal
každý
členský
štát
zabezpečiť v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom,
pričom
sa
predpokladá,
že
to
musí
byť v súlade s požiadavkami
tohto
dohovoru. V súlade s judikatúrou
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
by
sa
pri
zvažovaní,
či
je
spôsob
poskytnutia
informácie
postačujúci
na
to,
aby
sa
zabezpečila
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní,
mohla
prípadne
venovať
osobitná
pozornosť
aj
snahe
dotknutej
osoby
získať
informáciu,
ktorá
jej
bola
určená.
…
(15)      Dôvody
odmietnutia
uznania
sú
nepovinné.
Miera
uváženia
členských
štátov
pri
transpozícii
týchto
dôvodov
do
vnútroštátneho
práva
sa
však
riadi
najmä
právom
na
spravodlivé
súdne
konanie
pri
zohľadnení
celkového
cieľa
tohto
rámcového
rozhodnutia
posilniť
procesné
práva
osôb a uľahčiť
justičnú
spoluprácu v trestných
veciach[.]“
8        Článok 1 tejto
smernice,
nazvaný
„Ciele a rozsah
pôsobnosti“,
stanovuje:
„1.      Cieľom
tohto
rámcového
rozhodnutia
je
posilniť
procesné
práva
osôb,
voči
ktorým
prebieha
trestné
konanie, a zároveň
uľahčiť
justičnú
spoluprácu v trestných
veciach, a najmä
zlepšiť
vzájomné
uznávanie
justičných
rozhodnutí
medzi
členskými
štátmi.
2.      Týmto
rámcovým
rozhodnutím
sa
nemení
povinnosť
rešpektovať
základné
práva a všeobecné
právne
zásady
zakotvené v článku 6 [Zmluvy o EÚ],
vrátane
práva
osôb,
voči
ktorým
prebieha
trestné
konanie,
na
obhajobu, a všetky
povinnosti
justičných
orgánov v tomto
ohľade
zostávajú
nedotknuté.
3.      Rámcové
rozhodnutie
ustanovuje
spoločné
pravidlá
uznávania
a/alebo
výkonu
justičných
rozhodnutí,
ktoré
boli
vydané v jednom
členskom
štáte
(členský
štát
[,
ktorý
vydal
európsky
zatykač])
po
konaní,
na
ktorom
dotknutá
osoba
nebola
prítomná, v druhom
členskom
štáte
(vykonávajúci
členský
štát) v súlade s ustanoveniami článku 5 ods. 1
[rámcového
rozhodnutia
2002/584]…, článku 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]…“
9        Článkom 2 rámcového
rozhodnutia
2009/299,
nazvaným
„Zmeny a doplnenia
[rámcového
rozhodnutia
2002/584]“,
bol v súlade s jeho bodom 1 vložený článok 4a
do
rámcového
rozhodnutia
2002/584. Článkom 5 rámcového
rozhodnutia
2009/299,
nazvaným
„Zmeny a doplnenia
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]“,
bol v súlade s jeho bodom 1 vložený článok 9 ods. 1 písm. i)
do
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
Smernica (EÚ) 2016/343
10      Odôvodnenie
36
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016, s. 1)
znie:
„Za
určitých
okolností
by
malo
byť
možné
rozhodnutie o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby
vyniesť
aj
za
jej
neúčasti
na
súdnom
konaní.
Takýto
prípad
by
mohol
nastať,
ak
bola
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti, a napriek
tomu
sa
nedostaví.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o súdnom
konaní
by
sa
malo
rozumieť,
že
táto
osoba
bola
predvolaná
osobne
alebo
iným
spôsobom,
pričom
jej
bola
doručená
úradná
informácia o čase a mieste
konania
tak,
že
sa
mohla o súdnom
konaní
dozvedieť.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o dôsledkoch
neúčasti
by
sa
malo
rozumieť
najmä
to,
že
táto
osoba
bola
informovaná o tom,
že
za
jej
neúčasti
na
súdnom
konaní
možno
vyniesť
rozhodnutie.“
11      Článok 8 tejto
smernice s názvom
„Právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“ v odseku
2
stanovuje:
Členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti,
ak:
a)      podozrivá
alebo
obvinená
osoba
bola
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti
alebo
b)      podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
podozrivá,
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.“
Talianske právo
Zákon č. 69 o ustanoveniach na zosúladenie vnútroštátneho práva s rámcovým rozhodnutím 2002/584
12      Legge n. 69 – Disposizioni per
conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI
del
Consiglio,
del
13
giugno 2002,
relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di
consegna tra Stati
membri (zákon č. 69
na
zosúladenie
vnútroštátneho
práva s rámcovým
rozhodnutím
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi) z 22. apríla
2005
(GURI č. 98 z 29. apríla
2005), v znení
uplatniteľnom
na
skutkové
okolnosti
vo
veci
samej, v článku 6 ods. 1 bis písm. b)
stanovuje,
že
„ak
bol
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
spojeného s pozbavením
osobnej
slobody v rámci
konania v neprítomnosti,
musí
tiež
obsahovať
informáciu o minimálne
jednej z týchto
podmienok:…
b)      dotknutá osoba, ktorá bola informovaná o tom, že sa voči nej vedie trestné stíhanie, bola v konaní, v ktorom došlo k vydaniu vyššie uvedeného rozhodnutia zastúpená právnym zástupcom, ktorého si buď zvolila dotknutá osoba alebo bol ustanovený štátom.“
13      Podľa článku 18a ods. 2
uvedeného
zákona č. 69 v znení
uplatniteľnom
na
skutkový
stav
vo
veci
samej,
„ak
bol
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s pozbavením
osobnej
slobody
osoby,
Corte d’appello (odvolací
súd)
môže
odmietnuť
odovzdanie
štátneho
príslušníka
Talianskej
republiky
alebo
osoby,
ktorá
nepretržite
po
dobu
minimálne
piatich
rokov
má
legálny a skutočný
pobyt
alebo
sa
legálne a skutočne
zdržiava
na
území
Talianska_… a to
za
predpokladu,
že
nariadi,
aby
sa
tento
trest
alebo
toto
ochranné
opatrenie
vykonali v Taliansku v súlade s talianskymi
vnútroštátnymi
predpismi“.
Legislatívny dekrét č. 161 o ustanoveniach na zosúladenie vnútroštátneho práva s rámcovým rozhodnutím 2008/909
14      Decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per
conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI
relativa all’applicazione del
principio del
reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene
detentive o misure privative della libertà personale,
ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (legislatívny
dekrét č. 161 o ustanoveniach
na
zosúladenie
vnútroštátneho
práva s rámcovým
rozhodnutím
2008/909/SVV o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii),
zo
7. septembra
2010
(GURI č. 230, z 1. októbra
2010), v znení
uplatniteľnom
na
skutkové
okolnosti
vo
veci
samej, v článku 13
stanovuje:
„Corte d’appello (odvolací
súd)
odmietne
uznať
rozsudok v trestnej
veci v týchto
prípadoch:
i)      ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
v ktorom
bolo
vydané
rozhodnutie,
ktoré
sa
má
vykonať,
ibaže
sa v osvedčení
uvádza,
že:
(1)      táto
osoba
bola
osobne a včas
predvolaná a informovaná o stanovenom
termíne a mieste
súdneho
konania
alebo
že
sa
jej
skutočne
doručili
úradné
informácie
inými
prostriedkami,
ktorými
možno
jednoznačne
preukázať,
že
sa o tejto
skutočnosti
dozvedela a že
bola
informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
na
konaní,
alebo
(2)      po
tom,
čo
sa
dotknutá
osoba
dozvedela o plánovanom
termíne
súdneho
konania,
splnomocnila
obhajcu,
ktorého
si
buď
zvolila
dotknutá
osoba
alebo
bol
ustanovený
štátom a prostredníctvom
ktorého
bola
tejto
osobe
skutočne
poskytnutá
pomoc v súdnom
konaní,
alebo
(3)      po
tom,
čo
bolo
dotknutej
osobe
doručené
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
táto
osoba
právo
sa
zúčastniť s cieľom
dosiahnuť
opätovné
preskúmanie
podstaty
obvinenia, a to s prihliadnutím
na
nové
dôkazy,
táto
osoba
výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodá
opravný
prostriedok,
alebo
nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v lehote
stanovenej
na
tento
účel.
…“
15      V článku 24
uvedeného
legislatívneho
dekrétu č. 161, v znení
uplatniteľnom
na
skutkové
okolnosti
vo
veci
samej,
sa
uvádza,
že
ak
Corte d’appello (odvolací
súd)
odmietne
odovzdanie, o ktoré
sa
žiada
na
základe
európskeho
zatykača
založeného
na
odsúdení v trestnom
konaní, a nariadi,
aby
bol
uložený
trest
vykonaný
na
talianskom
území,
musí
zároveň
na
účely
jeho
výkonu v Taliansku
uznať
cudzie
odsúdenie v trestnom
konaní,
na
základe
ktorého
bol
európsky
zatykač
vydaný,
pokiaľ
sú
splnené
podmienky v tejto
súvislosti.
Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
16      Dňa
5. októbra
2015
Okresný
súd
Dunajská
Streda
vydal
európsky
zatykač
na
účely
výkonu
rozsudku z 23. augusta
2010,
ktorým
bol
ATAU
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov,
ktorý
sa
mal
vykonať v celom
rozsahu.
17      Dňa
19. júna
2023
bol
ATAU
zatknutý v Taliansku a z tohto
dôvodu
Corte d’appello di
Napoli (Odvolací
súd
Neapol,
Taliansko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
koná
vo
veci
prejednania žiadosti o odovzdanie
dotknutej
osoby,
podanej
príslušnými
slovenskými
orgánmi
prostredníctvom
tohto
európskeho
zatykača.
18      V priebehu
konania
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
ATAU,
ktorý
preukázal,
že
mal v Taliansku
skutočný a legálny
pobyt
po
dobu
viac
ako
päť
rokov,
požiadal
tento
súd o to,
aby
jeho
odovzdanie
odmietol a aby
na
základe
uznania
na
Slovensku
vydaného
rozsudku,
ktorým
bol
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov,
nariadil
výkon
trestu,
na
ktorý
bol
odsúdený, v Taliansku.
19      Na
účely
posúdenia
tejto
žiadosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
požiadal
príslušné
slovenské
orgány o doplnenie
predtým
zaslaného
osvedčenia
tak,
že
uvedú
procesné
záruky,
ktoré
boli
ATAU
poskytnuté.
20      Listom z 2. novembra
2023
Okresný
súd
Dunajská
Streda
odpovedal,
že
ATAU
sa
osobne
nezúčastnil
na
konaní, v ktorom
bol
voči
ATAU
vydaný
odsudzujúci
rozsudok.
Počas
tohto
konania
mu
však
bola
poskytnutá
pomoc
obhajcu,
ktorým
bol
zastúpený.
Okrem
toho
ATAU
nikdy
nebol
informovaný o dátume a termíne
súdneho
konania,
aj
keď o tomto
konaní,
ktoré
proti
nemu
prebieha,
vedomosť
mal.
Dňa
28. septembra
2009
bol
totiž
zadržaný a vzatý
do
vyšetrovacej
väzby
na
Slovensku
za
trestný
čin,
za
ktorý
bol
neskôr
odsúdený, a následne
15. decembra
2009
bol
prepustený a umiestnený
do
centra
pre
utečencov
na
území
Slovenska.
Následne
ušiel,
nevrátil
sa a nezvolil
si
adresu
na
doručovanie
písomností,
ktoré
mu
budú
adresované, a teda
ho
Okresný
súd
Dunajská
Streda
nemohol
nájsť a doručiť
mu
predvolanie
na
predmetné
pojednávanie.
21      V dôsledku
toho
sa
ATAU
na
tomto
pojednávaní
osobne
nezúčastnil.
Súdne
konanie v jeho
veci
sa
však
konalo
za
prítomnosti
jeho
obhajcu,
ktorý
ho
zastupoval a obhajoval,
pričom v tomto
konaní
došlo k vydaniu
odsudzujúceho
rozsudku
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov.
22      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
preto
uvádza,
že
je
jeho
úlohou
overiť,
či
sú
splnené
podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
ATAU, a nariadenie
výkonu
trestu,
ktorý
mu
bol
uložený, v Taliansku, v súlade s jeho
žiadosťou.
23      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
podľa
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
ak
vykonávajúci
súdny
orgán
odmietne
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu a nariadi,
aby
bol
tento
trest
vykonaný
na
území
Talianska,
musí
na
účely
takéhoto
výkonu
uznať
rozsudok,
ktorým
došlo k odsúdeniu
na
uvedený
trest.
24      V tejto
súvislosti
podľa
ustanovení
talianskeho
práva,
ktorými
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
treba
odmietnuť
uznať
rozsudok
vyhlásený v konaní,
na
ktorom
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila, a to s výnimkou
troch
prípadov, v ktorých
boli
tejto
dotknutej
osobe
poskytnuté
procesné
záruky.
Pokiaľ
pritom
ide o tieto
tri
prípady,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
podmienky
ich
uplatnenia
obsiahnuté v tomto
ustanovení,
ako
sú
stanovené
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v prejednávanej veci
nie
sú
splnené.
Ak
totiž
dotknutá
osoba
mala
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
po
prvé,
že
táto
dotknutá
osoba
nebola
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
súdneho
konania
ani o tom,
že v prípade,
že
sa
na
tomto
konaní
nezúčastní,
bude
vydané
rozhodnutie v jej
neprítomnosti;
po
druhé,
že
hoci
uvedená
dotknutá
osoba
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
ju
skutočne
obhajoval
počas
tohto
súdneho
konania,
nevedela o termíne
stanovenom
pre
uvedené
konanie, a po
tretie,
že
tejto
dotknutej
osobe
neboli
doručené
informácie,
na
základe
ktorých
by
bolo
možné
dospieť k záveru,
že
pri
plnej
znalosti
veci
akceptovala
odsúdenie
vyhlásené v tomto
súdnom
konaní,
na
ktorom
sa
osobne
nezúčastnila.
25      V dôsledku
uvedeného
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
ak
by
rozhodol
tak,
že
odmietne
odovzdanie
ATAU,
nemohol
by
nariadiť
výkon
trestu,
ktorý
mu
bol
uložený,
na
území
Talianska, a to
vzhľadom
na
to,
že
nie
sú
splnené
podmienky
stanovené
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
na
uznanie
predmetného
rozsudku.
26      Pokiaľ
ide o procesné
záruky
spojené s výkonom
európskeho
zatykača, v súlade s ustanoveniami
talianskeho
práva,
ktorými
sa
preberá článok 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
tento
súd
uvádza,
že v zmysle
podmienok
stanovených
vnútroštátnou
právnou
úpravou
týkajúcou
sa
odovzdania
dotknutej
osoby
platí,
že v prípade,
že
sa
táto
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
toto
odovzdanie
je
prípustné,
ak
bola
uvedená
osoba
informovaná o tom,
že
proti
nej
prebieha
súdne
konanie a že
jej
bola
poskytnutá
pomoc
právneho
zástupcu.
27      Pokiaľ
teda
bola
dotknutej
osobe
poskytnutá
pomoc
zo
strany
právneho
zástupcu,
jej
odovzdanie
na
základe
európskeho
zatykača,
ktorý
bol
na
ňu
vydaný,
je
možné
povoliť
už
len
pod
podmienkou,
že
táto
dotknutá
osoba
bola
informovaná o tom,
že
proti
nej
prebieha
súdne
konanie,
pričom
takéto
odovzdanie
nepodlieha
prísnejšej
podmienke
vzťahujúcej
sa
na
uznanie
rozsudku
vyhláseného
na
účely
výkonu
trestu
na
území
Talianska, a to,
že
uvedená
dotknutá
osoba
bola
informovaná o termíne
stanovenom
pre
toto
konanie.
28      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
tak
zdôrazňuje,
že
keďže
vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
stanovuje
prísnejšiu
procesnú
záruku,
pokiaľ
ide o uznanie
odsudzujúceho
rozsudku, v porovnaní s procesnou
zárukou,
ktorú
táto
právna
úprava
stanovuje
pre
výkon
európskeho
zatykača,
ktorý
sa
týka
požadovanej
osoby,
takýto
rozdiel
by
mohol
mať
pre
túto
osobu
nepriaznivý
dôsledok,
pretože
táto
osoba
by
mohla
byť
odovzdaná
do
členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
na
účely
výkonu
tohto
trestu,
pričom
by
bola
zbavená
možnosti
vykonať
svoj
trest v členskom
štáte, v ktorom
má
bydlisko.
29      V dôsledku
uvedeného
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta
na
súlad
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej, s právom
Únie,
konkrétne s článkom 4 bodom 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj s článkom 9 ods. 1 písm. i) a článkom 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
30      Okrem
toho
tento
súd
zdôrazňuje,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
síce
stanovuje
možnosť
odmietnuť
uznanie
vyhláseného
rozsudku v prípade,
že
dotknutá
osoba,
ktorá
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
nebola
informovaná
konkrétne o termíne
určenom
pre
toto
konanie,
ustanovenia
talianskeho
práva,
ktorými
sa
toto
ustanovenie
preberá,
naopak
za
takýchto
okolností
stanovujú
povinnosť
odmietnuť
uznanie
tohto
rozsudku.
31      Tento
rozdiel
je
podľa
jeho
názoru v prejednávanej veci
podstatný.
Vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
totiž
uvedenému
súdu
zakazuje
uznať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený
proti
ATAU,
pričom
však
platí,
že
ak
by
daný
súd v tejto
súvislosti
disponoval
možnosťou, v rámci
uplatnenia
tejto
možnosti
by
bol
oprávnený
tento
rozsudok
uznať a na
základe
tohto
uznania
odmietnuť
odovzdanie
dotknutej
osoby a nariadiť
výkon
trestu,
ktorý
jej
bol
uložený, v Taliansku.
32      Za
týchto
okolností
Corte d’appello di
Napoli (Odvolací
súd
Neapol)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
[článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909]
vykladať v tom
zmysle,
že
súd
vykonávajúceho
štátu,
ktorý
má
uznať
vykonateľný
cudzí
odsudzujúci
trestný
rozsudok,
má
možnosť, a nie
povinnosť,
odmietnuť
uznanie
tohto
rozsudku,
ak
sa
ukáže,
že v konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
sa
obvinenej
osobe
neposkytla
žiadna z procesných
záruk
stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]?
2.      Má
sa
[článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909]
vykladať v tom
zmysle,
že
súd
vykonávajúceho
štátu,
ktorý
bol
požiadaný o nariadenie
odovzdania
na
základe
európskeho
zatykača
vydaného
na
účely
výkonu
rozsudku,
ak
sú
súčasne
splnené
podmienky
na
nariadenie
odovzdania
odsúdenej
osoby
do
odsudzujúceho
štátu a podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
pri
súčasnom
nariadení
výkonu
trestu
na
území
vykonávajúceho
štátu,
má
právomoc
odmietnuť
odovzdanie,
uznať
rozsudok a nariadiť
jeho
výkon
na
svojom
území,
aj
keď v konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
uznaného
rozsudku,
sa
obvinenej
osobe
neposkytla
žiadna z procesných
záruk
stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i)
[rámcového
rozhodnutia
2008/909]?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
33      Talianska
vláda
tvrdí,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
neprípustný z dôvodu,
že
je
čisto
hypotetický.
ATAU
totiž
na
základe
toho,
že
požiadal o uznanie
rozsudku,
ktorým
bol
na
Slovensku
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov, v Taliansku,
jasne
akceptoval
odsúdenie v trestnom
konaní,
na
ktorom
sa
osobne
nezúčastnil, a teda
vnútroštátny
súd
by v súlade s ustanovením
talianskeho
práva,
ktorým
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
mal
uznať
rozsudok,
ktorým
bol
tento
trest
uložený,
na
účely
jeho
výkonu
na
území
Talianska.
34      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry v rámci
spolupráce
medzi
Súdnym
dvorom a vnútroštátnymi
súdmi
zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží
iba
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
prejednáva spor a ktorý
nesie
zodpovednosť
za
súdne
rozhodnutie,
aby
so
zreteľom
na
osobitosti
prípadu
posúdil
tak
nevyhnutnosť
podania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
účely
prijatia
svojho
rozsudku,
ako
aj
dôležitosť
otázok,
ktoré
kladie
Súdnemu
dvoru.
Preto v prípade,
že
sa
položené
otázky
týkajú
výkladu
práva
Únie,
Súdny
dvor
je v zásade
povinný
rozhodnúť
(rozsudok z 12. októbra
2023,
INTER
CONSULTING, C‑726/21,
EU:C:2023:764, bod 32 a citovaná
judikatúra).
35      Z toho
vyplýva,
že
pri
otázkach
týkajúcich
sa
výkladu
práva
Únie
položených
vnútroštátnym
súdom v rámci
právnej
úpravy a skutkových
okolností,
ktoré
tento
súd
vymedzí v rámci
svojej
vlastnej
právomoci a ktorých
správnosť
Súdnemu
dvoru
neprináleží
preverovať,
platí
prezumpcia
relevantnosti.
Súdny
dvor
môže
odmietnuť
rozhodnúť o prejudiciálnej
otázke
položenej
vnútroštátnym
súdom
len
vtedy,
ak
je
zjavné,
že
požadovaný
výklad
práva
Únie
nemá
nijakú
súvislosť s existenciou
alebo
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
pokiaľ
ide o hypotetický
problém
alebo
ak
Súdny
dvor
nedisponuje
skutkovými
ani
právnymi
podkladmi
potrebnými
na
užitočnú
odpoveď
na
otázky,
ktoré
sú
mu
položené
(rozsudok z 12. októbra
2023,
INTER
CONSULTING, C‑726/21,
EU:C:2023:764, bod 33 a citovaná
judikatúra).
36      V rámci
rozdelenia
právomocí
medzi
súdy
Európskej
únie a vnútroštátne
súdy
teda
prináleží
Súdnemu
dvoru,
aby
pri
posudzovaní
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
zohľadnil
skutkový a právny
rámec,
do
ktorého
patria
prejudiciálne
otázky,
tak
ako
bol
vymedzený v rozhodnutí
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 12. októbra
2023,
INTER
CONSULTING, C‑726/21,
EU:C:2023:764, bod 34 a citovanú
judikatúru).
37      V prejednávanej veci
predkladajúci
vnútroštátny
súd v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
jasne
uviedol,
že
podľa
jeho
názoru
podmienky
uplatnenia
ustanovenia
talianskeho
práva,
ktorým
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
nie
sú v prípade
ATAU
splnené. V súlade s judikatúrou
citovanou v predchádzajúcom
bode
tohto
rozsudku
sa
preto
bez
ohľadu
na
výhrady
talianskej
vlády
voči
tomuto
skutkovému
posúdeniu
zo
strany
tohto
súdu
musí
preskúmanie
prejudiciálnych
otázok
vykonať
na
základe
tohto
posúdenia.
38      Okrem
toho
predkladajúci
vnútroštátny
súd
poskytol
Súdnemu
dvoru
skutkové a právne
okolnosti
potrebné
na
to,
aby
užitočne
odpovedal
na
položené
otázky a uviedol
dôvody,
pre
ktoré
sa
domnieva,
že
výklad
ustanovení
uvedených v položených
otázkach
je
potrebný
na
rozhodnutie
sporu,
ktorý
prejednáva.
Nezdá
sa
teda,
že
by
uvedené
otázky
nijako
nesúviseli s existenciou
alebo
predmetom
konania
vo
veci
samej
alebo
že
by
sa
týkali
hypotetického
problému.
39      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
preto
prípustný.
O prejudiciálnych otázkach
O druhej otázke
40      Svojou
druhou
otázkou,
ktorú
treba
preskúmať
ako
prvú v poradí,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej v prípade
trestu,
ktorý
bol
uložený
napriek
tomu,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu – v situácii,
že
jednak
podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
tejto
dotknutej
osoby a jednak
podmienky
na
nariadenie
výkonu
tohto
trestu
na
území
vykonávajúceho
štátu
sú
splnené, v súlade s ustanoveniami
tejto
právnej
úpravy,
ktorými
sa
preberá
rámcové
rozhodnutie
2002/584
–,
súd
vykonávajúceho
členského
štátu
nemôže
nariadiť
výkon
uvedeného
trestu z dôvodu,
že
nie
sú
splnené
podmienky
týkajúce
sa
uznania
odsudzujúceho
rozsudku,
na
základe
ustanovení
uvedenej
právnej
úpravy,
ktorou
sa
preberá
rámcové
rozhodnutie
2008/909.
41      V prvom
rade
treba
poznamenať,
že
podľa článku 4 bodu 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584
súdny
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody,
ak
tak
ako v prejednávanej veci
má
vyžiadaná
osoba
trvalý
pobyt
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte a tento
štát
sa
zaviaže
vykonať
tento
trest v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom.
42      Pokiaľ
ide o rámcové
rozhodnutie
2008/909, v jeho článku 25
sa
uvádza,
že
bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
rámcové
rozhodnutie
2002/584,
ustanovenia
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
primerane
uplatňujú,
za
predpokladu,
že
sú
zlučiteľné s ustanoveniami
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
okrem
iného
na
výkon
trestov v prípadoch,
keď
sa
členský
štát
rozhodne
vykonať
trest v súlade s článkom 4 bodom 6 druhého
uvedeného
rámcového
rozhodnutia.
43      V tejto
súvislosti článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
stanovuje
dôvod
neuznania a nevykonania
odsudzujúceho
rozsudku v prípade,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu, s výhradou
troch
prípadov
uvedených v jeho
bodoch
i),
ii) a iii), v ktorých
uznanie a výkon
takéhoto
odsudzujúceho
rozsudku
nemožno
odmietnuť.
44      V prejednávanej veci
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta
na
to,
ako
vyriešiť
situáciu,
keď v prípade,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
sú ustanovenia
talianskeho
práva,
ktorými
sa
preberá článok 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
týkajúce
sa
podmienok,
za
ktorých
táto
okolnosť
predstavuje
dôvod
na
nevykonanie
európskeho
zatykača,
ktorý
bol
na
túto
dotknutú
osobu
vydaný,
odlišné
od
ustanovení,
ktorými
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktoré
sa
týkajú
podmienok,
za
ktorých
uvedená
okolnosť
predstavuje
dôvod
neuznania a nevykonania
rozsudku,
ktorým
bola
táto
osoba
odsúdená.
45      V tejto
súvislosti
však
treba
poznamenať,
že článok 4a ods. 1 písm. a)
až
c)
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ktoré
boli
do
týchto
dvoch
dotknutých
rámcových
rozhodnutí
vložené
tým
istým
aktom
Únie, a to
rámcovým
rozhodnutím
2009/299,
konkrétne článkom 2 ods. 1, a článkom 5 ods. 1
tejto
smernice,
majú
podobné,
ba
dokonca
totožné
znenie a sledujú
analogické
ciele
týkajúce
sa
predovšetkým
práva
dotknutej
osoby
osobne
sa
zúčastniť
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci a rešpektovania
práva
tejto
dotknutej
osoby
na
obhajobu v prípade,
že
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
ako
to
vyplýva
najmä z odôvodnení
1,
4,
6 a 8
rámcového
rozhodnutia
2009/299. Z uvedeného
vyplýva,
že
judikatúru
týkajúcu
sa
uvedeného článku 4a ods. 1
možno
uplatniť
aj
na
uvedený článok 9 ods. 1 písm. i),
pokiaľ
ide o pojmy
spoločné
pre
obidve
tieto
ustanovenia
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z dnešného
dňa,
Hölderman, C‑447/24, body 50 a 51).
46      Podmienky
uplatnenia
prípadov, v ktorých
skutočnosť,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
nemôže
predstavovať
dôvod
na
nevykonanie
európskeho
zatykača
vydaného
na
účely
výkonu
trestu, a to
podľa článku 4a ods. 1 písm. a)
až
c)
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
sa
teda
neodlišujú
od
podmienok
prípadov, v ktorých
takáto
okolnosť
nemôže
predstavovať
dôvod
neuznania a nevykonania
rozsudku,
ktorým
bol
uložený
trest, v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
47      Vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
pre
takéto
prípady
stanovuje
odlišné
podmienky v závislosti
od
toho,
či
sa
tieto
prípady
posudzujú
na
základe
vnútroštátnych
ustanovení,
ktorými
sa
preberá článok 4a ods. 1 písm. a)
až
c)
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
alebo
na
základe
ustanovení,
ktorými
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
preto
nemôže
byť
zlučiteľná s týmito
ustanoveniami
práva
Únie.
48      Ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
uvedené
platí v prípade
ustanovení
talianskeho
práva, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
treba
pripomenúť,
že
zásada
prednosti
práva
Únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
neukladá
povinnosť
ponechať
neuplatnené
ustanovenie
vnútroštátneho
práva,
ktoré
je
nezlučiteľné s ustanoveniami
tohto
rámcového
rozhodnutia,
keďže
tieto
ustanovenia
nemajú
priamy
účinok.
Orgány
členských
štátov
vrátane
súdov
sú
však
povinné v čo
najväčšej
možnej
miere
poskytnúť
konformný
výklad
svojho
vnútroštátneho
práva,
ktorý
im
umožní
dosiahnuť
výsledok
zlučiteľný s účelom
daného
rámcového
rozhodnutia
[pozri
analogicky
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 47 a citovanú
judikatúru].
49      Platí
totiž,
že
rámcové
rozhodnutia
síce
nemôžu
mať
priamy
účinok,
no
ich
záväzný
charakter
ukladá
vnútroštátnym
orgánom
povinnosť
konformného
výkladu
svojho
vnútroštátneho
práva
odo
dňa
uplynutia
lehoty
na
prebratie
týchto
rámcových
rozhodnutí.
Tieto
orgány
súdy
sú
tak
pri
uplatňovaní
vnútroštátneho
práva
povinné
vykladať
toto
právo v čo
najväčšej
možnej
miere s ohľadom na znenie a účel
rámcového
rozhodnutia,
aby
sa
dosiahol
ním
sledovaný
výsledok,
pričom
je
však
vylúčený
výklad
vnútroštátneho
práva
contra legem.
Zásada
konformného
výkladu
vyžaduje,
aby
sa
vnútroštátne
právo
zohľadnilo
ako
celok a aby
sa
uplatnili
výkladové
metódy,
ktoré
toto
právo
uznáva,
aby
sa
zabezpečila
plná
účinnosť
tohto
rámcového
rozhodnutia a dospelo
sa k riešeniu,
ktoré
je v súlade s cieľom,
ktorý
sleduje
rámcové
rozhodnutie
[rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑398/22,
EU:C:2023:1031, bod 48 a citovaná
judikatúra].
50      Je
teda
úlohou
vnútroštátneho
súdu,
aby
pri
zohľadnení
svojho
vnútroštátneho
práva
ako
celku a uplatnení
výkladových
metód,
ktoré
toto
právo
uznáva,
poskytol
taký
výklad
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v čo
najväčšej
možnej
miere s prihliadnutím
na
znenie a účel
rámcových
rozhodnutí
2002/584 a 2008/909, a to v tom
zmysle,
že
ustanovenia
talianskeho
práva,
ktorými
sa
preberá článok 4a ods. 1 písm. a)
až
c)
rámcového
rozhodnutia
2002/584, a ustanovenia,
ktorými
sa
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
body
i)
až
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
stanovujú
rovnaké
podmienky
uplatňovania.
51      V druhom
rade
treba
poznamenať,
že
ako
vyplýva z informácií
uvedených v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
na
účely
uznania a výkonu
rozsudku,
ktorým
bol
ATAU
uložený
trest,
sa
otázky
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
týkajú
konkrétne
prípadu
uvedeného v článku 4a ods. 1 písm. b)
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
52      V súlade s vnútroštátnou
právnou
úpravou,
ktorou
sa
preberá
prvé z uvedených
ustanovení,
pokiaľ
dotknutá
osoba
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
ju
skutočne
obhajoval
počas
súdneho
konania v jej
veci,
platí,
že
keďže
táto
dotknutá
osoba
bola
informovaná o súdnom
konaní,
ktoré
proti
nej
prebieha,
nie
je
opodstatnené
odmietnuť
výkon
európskeho
zatykača,
ktorý
bol
na
ňu
vydaný, z dôvodu,
že
sa
osobne
nezúčastnila
na
konaní.
53      Za
analogických
okolností,
no
konkrétne v prípade,
keď
dotknutá
osoba
nemala
vedomosť o termíne
stanovenom
pre
súdne
konanie v jej
veci,
však
vnútroštátna
právna
úprava,
ktorou
sa
preberá
druhé z týchto
ustanovení,
bráni
tomu,
aby
bolo
možné
uznať
rozsudok,
ktorým
bol
tejto
dotknutej
osobe
uložený
trest, a teda
odmietnutie
vykonať
zatykač a výkon
uloženého
trestu
na
území
Talianska,
ako
to
stanovuje článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
nie
sú
možné.
54      Preto
vzhľadom
na
nejasnosti,
ktoré
vníma
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
pokiaľ
ide o spôsob
posúdenia
podmienok
uplatnenia
prípadu
uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
treba
spresniť
okolnosti,
ktoré – napriek
tomu,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
súdnom
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu –,
môžu
spadať
pod
bod
ii)
tohto
ustanovenia, a ktoré,
ako
je
uvedené v bode
45 tohto
rozsudku,
môžu
spadať
aj
pod článok 4a ods. 1 písm. b)
rámcového
rozhodnutia
2002/584.
55      Podľa článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
môže
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak
sa
podľa
osvedčenia
uvedeného v článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
čo
platí
okrem
prípadov,
keď
sa v tomto
osvedčení
uvádza,
že
dotknutá
osoba
sa v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
členského
štátu,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
nachádza v niektorej
zo
situácií
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i).
56      Z uvedeného
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je v zásade
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
neúčasť
dotknutej
osoby
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
ak
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
niektorého z prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
(pozri
analogicky
rozsudok z 24. mája
2016,
Dworzecki, C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346, bod 35).
57      V žiadnom z prípadov
uvedených v týchto
bodoch
totiž
uznanie a výkon
odsudzujúceho
rozsudku
nepredstavuje
zásah
do
práva
dotknutej
osoby
na
obhajobu
ani
do
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces,
ako
sú
zakotvené v článku 47 a článku 48 ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“)
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 73,
ako
aj
citovanú
judikatúru],
pričom v týchto
prípadoch
sa
predpokladá,
že
dotknutá
osoba
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
zúčastniť
sa
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci
(pozri
analogicky
rozsudok z 26. februára
2013,
Melloni, C‑399/11,
EU:C:2013:107, bod 52).
58      Pokiaľ
ide
konkrétne o článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
povinnosť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
pokiaľ
táto
dotknutá
osoba – v zmysle
požiadavky
tohto
ustanovenia
–,
ktorá
pritom
mala
vedomosť o plánovanom
súdnom
konaní,
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorého
si
buď
zvolila
dotknutá
osoba,
alebo
bol
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v tomto
súdnom
konaní, a tento
právny
zástupca
ju v uvedenom
súdnom
konaní
skutočne
obhajoval.
59      V tomto
kontexte
treba v prvom
rade
určiť
rozsah
požiadavky
uvedenej v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
pokiaľ
ide o vedomosť
dotknutej
osoby o plánovanom
konaní,
ktorá
vzhľadom
na
to,
že
nie
je
upravená
odkazom
na
vnútroštátne
právo,
predstavuje
autonómny
pojem
práva
Únie,
ktorý
sa
má
na
území
Únie
vykladať
jednotne
(pozri
analogicky
rozsudok z 24. mája
2016,
Dworzecki, C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346, body 28
až
31), a následne
treba
spresniť
spôsob
posúdenia
tejto
požiadavky.
60      Pokiaľ
ide
po
prvé o rozsah
tejto
požiadavky,
treba
pripomenúť,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
treba
na
účely
výkladu
ustanovenia
práva
Únie
zohľadniť
nielen
jeho
znenie,
ale
aj
jeho
kontext a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
toto
ustanovenie
súčasťou
(rozsudky
zo 17. novembra
1983,
Merck,
292/82,
EU:C:1983:335,
bod 12,
ako
aj
zo
4. septembra
2025,
Casa Judeţeană de
Asigurări de
Sănătate Mureș a i., C‑489/23,
EU:C:2025:651, bod 31).
61      Pokiaľ
ide o znenie článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
treba
uviesť,
že
na
základe
znenia
tohto
ustanovenia v jeho
jednotlivých
jazykových
verziách
sa
nedá
jednoznačne
určiť,
či
uvedené
ustanovenie
na
účely
svojho
uplatnenia
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
mala
vedomosť o termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
62      Konkrétne,
hoci
talianska
jazyková
verzia článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
tohto
rámcového
rozhodnutia
výslovne
obsahuje
takúto
požiadavku,
niektoré
verzie,
ako
napríklad
anglická a francúzska
jazyková
verzia,
sa
obmedzujú
na
požiadavku
„vedomosti o plánovanom
súdnom
konaní“,
zatiaľ
čo
iné,
ako
napríklad
nemecká a maďarská
jazyková
verzia,
vyžadujú,
„vedomosť o stanovenom
pojednávaní“
alebo,
ako
napríklad
česká,
poľská a švédska
jazyková
verzia,
„vedomosť o plánovanom
pojednávaní“.
63      Je
síce
pravda,
že
tieto
rôzne
výrazy
by
mohli
naznačovať,
že
dotknutá
osoba,
ako
výslovne
stanovuje
talianska
jazyková
verzia
tohto
ustanovenia, musí
mať
vedomosť o termíne
pojednávania
stanovenom
pre
súdne
konanie, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
nič
to
nemení
na
skutočnosti,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
sa
formulácia
použitá v jednej z jazykových
verzií
ustanovenia
práva
Únie
nemôže
chápať
ako
jediný
základ
na
jeho
výklad,
prípadne
sa
nemôže
považovať
za
ustanovenie,
ktoré
má
prednosť
pred
inými
jazykovými
verziami.
Ustanovenia
práva
Únie
sa
totiž
majú
vykladať a uplatňovať
jednotným
spôsobom
pri
zohľadnení
existujúcich
verzií
vo
všetkých
jazykoch
Únie. V prípade
rozporu
medzi
jednotlivými
jazykovými
verziami
textu
práva
Únie
sa
má
predmetné
ustanovenie
vykladať
podľa
kontextu a účelu
právneho
predpisu,
ktorého
je
toto
ustanovenie
súčasťou
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 23. októbra
2025,
Naturvårdsverket (Spracovanie
odpadu
po
spätnom
prevzatí),
C‑221/24 a C‑222/24,
EU:C:2025:818, bod 45,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
64      V tejto
súvislosti,
pokiaľ
ide o kontext,
do
ktorého článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
patrí,
treba
konštatovať,
že
bod
i)
tohto
ustanovenia
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o „stanovenom
termíne a mieste
konania“,
ktoré
viedlo k vydaniu
tohto
rozhodnutia,
alebo
aby
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o „stanovenom
termíne a mieste
konania“
takým
spôsobom,
aby
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
„táto
osoba
si
bola
vedomá
plánovaného
konania“
(pozri
rozsudok z dnešného
dňa,
Hölderman, C‑447/24, bod 72).
65      Treba
teda
konštatovať,
že
zo
samotného
znenia článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
i)
tohto
rámcového
rozhodnutia
vyplýva,
že
výraz
„ved[omosť o]
plánovan[om]
konan[í]“,
ktorý
je v ňom
uvedený,
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu
(pozri
rozsudok z dnešného
dňa,
Hölderman, C‑447/24, bod 73).
66      V rámci
kontextuálneho výkladu
zrejme z uvedeného
možno
vyvodiť
záver,
že
zodpovedajúcej
požiadavke,
uvedenej v tomto článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii),
možno z dôvodov
koherentnosti
priznať
rovnaký
rozsah, a teda
že
sa
toto
ustanovenie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu
(pozri
rozsudok z dnešného
dňa,
Hölderman, C‑447/24, bod 74).
67      Tento
výklad
potvrdzujú
ustanovenia
smernice
2016/343,
predovšetkým
jej článok 8 ods. 2,
ktorý
predstavuje
relevantný
kontextuálny prvok
na
účely
výkladu článku 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia z dôvodu
funkčného
vzťahu
existujúceho
medzi
týmito
dvoma
ustanoveniami
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
16. januára
2025,
VB
II
(Informovanie o práve
na
nové
súdne
konanie), C‑400/23,
EU:C:2025:14, bod 48].
68      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa článku 8 ods. 2
smernice
2016/343,
ktorý
stanovuje
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
určitých
aspektov
trestných
konaní,
medzi
ktoré
patrí
„právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní“
vo
vlastnej
veci,
členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
môže
prebiehať v jeho
neprítomnosti,
ak
buď
podľa
bodu
a)
tohto
ustanovenia
bola
táto
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti,
alebo
podľa
bodu
b)
uvedeného
rozhodnutia
uvedenú
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
táto
podozrivá
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.
69      Súdny
dvor
pritom
rozhodol,
že článok 8 ods. 2
smernice
2016/343
priznáva
osobitný
význam
informovaniu
dotknutej
osoby,
keďže
akúkoľvek
možnosť
viesť
súdne
konanie v neprítomnosti
výslovne
podmieňuje
tým,
že
táto
osoba
bola o tomto
súdnom
konaní
informovaná.
Súdny
dvor,
opierajúc
sa
predovšetkým o odôvodnenie
36
tejto
smernice,
spresnil,
že
podmienka
uvedená
tak v písmene
a),
ako
aj v písmene
b)
tohto článku 8 ods. 2,
podľa
ktorej
musí
byť
dotknutá
osoba
informovaná o súdnom
konaní v jej
veci,
vyžaduje,
aby
bola
táto
osoba
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
tohto
súdneho
konania, a to
takým
spôsobom,
aby
sa
mohla o uvedenom
konaní
dozvedieť
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
proti
obvinenému,
ktorý
bol
vyhostený z krajiny), C‑420/20,
EU:C:2022:679, body 51 a 52].
70      Teleologický
výklad článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
tiež
podporuje
výklad,
podľa
ktorého
požiadavka
uvedená v tomto
bode
ii)
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
71      Ako
totiž
výslovne
vyplýva z článku 1 rámcového
rozhodnutia
2009/299 v spojení s jeho
odôvodneniami
1 a 15,
cieľom
tohto článku 9 ods. 1 písm. i)
je
prostredníctvom
toho,
že
spresňuje
vymedzenie
spoločných
dôvodov
na
výkon
odsudzujúceho
rozsudku
napriek
neúčasti
dotknutej
osoby
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
chrániť
jej
právo
osobne
sa
zúčastniť
na
trestnom
konaní
vedenom
proti
nej,
ktoré
je
základným
prvkom
práva
na
obhajobu a vo
všeobecnosti
má
zásadný
význam
pri
rešpektovaní
práva
na
spravodlivé
trestné
konanie
zakotveného v článku 47
druhom a treťom
odseku,
ako
aj v článku 48
Charty, a zároveň
zlepšiť
vzájomné
uznávanie
justičných
rozhodnutí
medzi
členskými
štátmi
[pozri v tomto
zmysle
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, body 50 a 60,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
72      Výklad článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
podľa
ktorého
musí
byť
dotknutá
osoba
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania v jej
veci,
podporuje
dosahovanie
týchto
cieľov,
keďže
umožňuje
dotknutej
osobe
osobne
sa
zúčastniť
na
tomto
konaní,
ak
si
to
táto
osoba
praje, a to
až
do
okamihu,
keď
sa
súdne
konanie
reálne
uskutoční,
alebo
prípadne
sa
ubezpečiť o tom,
že
táto
dotknutá
osoba
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
účasti
na
tomto
konaní.
73      Pokiaľ
ide
po
druhé o spôsob
posúdenia
podmienok
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia, v ktorých,
ako
je
pripomenuté v bode
57 tohto
rozsudku,
sa
vo
vzťahu k dotknutej
osobe
usudzuje,
že
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
na
účasť
na
súdnom
konaní v jej
veci,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
musí
pri
overovaní
toho,
či
sú
tieto
podmienky
splnené,
posúdiť
dodržanie
práva
tejto
dotknutej
osoby
na
obhajobu,
pričom
musí
náležite
zohľadniť
všetky
okolnosti,
ktorými
sa
daná
vec, v ktorej
koná,
vyznačuje a medzi
ktoré
patrí
predovšetkým
preukázané
správanie
uvedenej
dotknutej
osoby.
74      Pokiaľ
ide
konkrétne o článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
uvedeného
rámcového
rozhodnutia a v prvom
rade o požiadavku
uvedenú v tomto
ustanovení,
týkajúcu
sa
informovania o plánovanom
súdnom
konaní,
to,
že
dotknutá
osoba
nebola
priamo
informovaná,
čo
je
prípad
konania
vo
veci
samej,
nemôže
mať
nevyhnutne
za
následok
nesplnenie
tejto
podmienky.
75      Ako
totiž
uviedol
generálny
advokát v bode 47
svojich
návrhov,
na
účely
určenia,
či
je
uvedená
podmienka
splnená,
treba
venovať
osobitnú
pozornosť
jednak
snahe
orgánov
verejnej
moci
informovať
osobu,
ktorá
bola
odsúdená v neprítomnosti, o súdnom
konaní v jej
veci a jednak
snahe
tejto
osoby
získať
informácie,
ktoré s tým
súvisia
(pozri
analogicky
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, bod 35 a citovanú
judikatúru).
76      Z judikatúry
Súdneho
dvora
tak
vyplýva,
že
ak z presných a objektívnych
skutočností
vyplýva,
že
dotknutá
osoba,
ktorej
pritom
boli
poskytnuté
úradné
informácie o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vie,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhýba
tomu,
aby
jej
boli
doručené
úradné
informácie
týkajúce
sa
termínu a miesta
tohto
súdneho
konania,
vo
vzťahu k tejto
osobe
možno
usudzovať,
že
uvedenú
podmienku
spĺňa
[pozri
analogicky
rozsudky z 19. mája
2022,
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému), C‑569/20,
EU:C:2022:401, bod 48, a z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, bod 35].
77      V prejednávanej veci
predovšetkým z informácií
poskytnutých
zo
strany
vnútroštátneho
súdu
vyplýva,
že
ATAU
vedel o prebiehajúcom
súdnom
konaní
proti
nemu,
ale
že
utiekol,
pričom
sa
nevrátil
na
územie
Slovenska a nezvolil
si
adresu
na
doručovanie
písomností,
ktoré
mu
budú
adresované.
Je
úlohou
vnútroštátneho
súdu
overiť,
či
takéto
okolnosti
predstavujú
presné a objektívne
skutočnosti
umožňujúce
dospieť k záveru,
že
dotknutú
osobu
treba
považovať
za
osobu,
ktorá
spĺňa
túto
podmienku.
78      V tejto
súvislosti
treba
poukázať
na
to,
že
Súdny
dvor
uviedol,
že
existenciu
takýchto
skutočností
možno
konštatovať
napríklad
vtedy,
ak
dotknutá
osoba
úmyselne
oznámila
príslušným
vnútroštátnym
orgánom
nesprávnu
adresu
alebo
ak
sa
už
nenachádza
na
adrese,
ktorú
im
oznámila
[pozri
analogicky
rozsudok z 19. mája
2022,
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému), C‑569/20,
EU:C:2022:401, bod 49].
Nemožno
vylúčiť,
že
vzhľadom
na
všetky
okolnosti,
ktorými
sa
vyznačuje
vec, v ktorej
koná
príslušný
orgán
členského
štátu
výkonu,
môže
takéto
konštatovanie
vyplývať
aj
zo
skutočnosti,
že
dotknutá
osoba
takúto
adresu
úmyselne
neoznámila.
79      Okrem
toho
nemožno
vylúčiť
ani
to,
že
vo
vzťahu k dotknutej
osobe
sa
dá
usudzovať,
že
spĺňa
podmienku
týkajúcu
sa
vedomosti o súdnom
konaní,
uvedenú v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909, v prípade,
že
táto
dotknutá
osoba
síce
uviedla
adresu
kancelárie
svojho
právneho
zástupcu
ako
adresu
na
doručovanie
písomností,
ktoré
jej
budú
adresované,
no
úmyselne
sa
vyhla
akémukoľvek
kontaktu s týmto
právnym
zástupcom.
80      Vnútroštátny
súd
však
bude
musieť
vziať
do
úvahy
to,
že
to
tak
môže
byť
len
pod
podmienkou,
že
príslušné
vnútroštátne
orgány
vynaložili
primerané
úsilie s cieľom
nájsť
dotknutú
osobu a informovať
ju o stanovenom
termíne a mieste
súdneho
konania v jej
veci
(pozri
analogicky
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, bod 37 a citovanú
judikatúru).
81      Pokiaľ
ide o podmienku
týkajúcu
sa
splnomocnenia
právneho
zástupcu,
ktorého
si
buď
zvolila
dotknutá
osoba,
alebo
bol
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval
na
súdnom
konaní v jej
veci, a skutočnosť,
že
táto
dotknutá
osoba
bola
skutočne
obhajovaná
týmto
právnym
zástupcom
počas
súdneho
konania v jej
veci,
treba
uviesť,
že
existencia
„splnomocnenia“ v zmysle článku 9 ods. 1 písm. i)
bodu
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vyžaduje,
aby
samotná
dotknutá
osoba
poverila
obhajcu – ktorým
môže
byť
prípadne
obhajca,
ktorý
jej
bol
ustanovený
ex
offo –,
úlohou
ju
zastupovať v tomto
súdnom
konaní v jej
neprítomnosti
(pozri
analogicky
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, bod 41 a citovanú
judikatúru).
82      Súdny
dvor
rozhodol,
že
samotná
okolnosť,
že
osobu
odsúdenú v neprítomnosti
obhajoval
počas
celého
súdneho
konania
vedeného v jej
neprítomnosti
advokát
ustanovený
ex
offo,
nepostačuje
na
splnenie
druhej
podmienky
uvedenej v tomto
ustanovení.
Zastupovanie
obhajcom
umožňuje
preukázať
to,
že
sa
osoba
súdená v neprítomnosti
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
svojho
práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
vo
svojej
veci,
len
vtedy,
ak
táto
osoba
úmyselne
prenechala
tomuto
obhajcovi
úlohu
zabezpečiť
jej
obhajobu
pred
súdom
rozhodujúcim
vo
veci,
čo
predpokladá,
že
osobitne
určila
tohto
obhajcu,
aby
ju
zastupoval v jej
neprítomnosti
na
súdnom
konaní
(pozri
analogicky
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev, C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366, body 59 a 61).
83      Keďže
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
ATAU
bola v priebehu
konania
poskytnutá
pomoc
obhajcu,
ktorým
bol
zastúpený, a že
súdne
konanie, v ktorom
došlo k jeho
odsúdeniu,
sa
uskutočnilo
za
prítomnosti
jej
obhajcu,
ktorý
ho
zastupoval a obhajoval,
prináleží
tomuto
súdu,
aby
vzhľadom
na
úvahy
uvedené v bodoch
81 a 82 tohto
rozsudku
overil,
či z týchto
okolností
vyplýva,
že
podmienka
stanovená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
týkajúca
sa
toho,
že
dotknutá
osoba
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorého
si
buď
zvolila
dotknutá
osoba
alebo
bol
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v súdnom
konaní, a tento
právny
zástupca
ju
počas
súdneho
konania
skutočne
obhajoval,
je
splnená.
84      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
treba
na
druhú
otázku
odpovedať
tak,
že článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej v prípade
trestu,
ktorý
bol
uložený
napriek
tomu,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu – v situácii,
že
jednak
podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
tejto
dotknutej
osoby a jednak
podmienky
na
nariadenie
výkonu
tohto
trestu
na
území
vykonávajúceho
štátu
sú
splnené, v súlade s ustanoveniami
tejto
právnej
úpravy,
ktorými
sa
preberá
rámcové
rozhodnutie
2002/584
–,
súd
vykonávajúceho
členského
štátu
nemôže
nariadiť
výkon
uvedeného
trestu z dôvodu,
že
nie
sú
splnené
podmienky
týkajúce
sa
uznania
odsudzujúceho
rozsudku,
na
základe
ustanovení
uvedenej
právnej
úpravy,
ktorou
sa
preberá
rámcové
rozhodnutie
2008/909,
–        požiadavka
týkajúca
sa
vedomosti o súdnom
konaní,
stanovená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
je
splnená v prípade,
že
so
zreteľom
na
všetky
náležite
zohľadnené
relevantné
okolnosti –predovšetkým
správanie
uvedenej
dotknutej
osoby – možno
vo
vzťahu k tejto
osobe
usudzovať,
že
bola
informovaná o stanovenom
termíne
pojednávania a mieste
súdneho
konania, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu.
O prvej otázke
85      Svojou
prvou
otázkou,
ktorú
treba
preskúmať
ako
druhú v poradí,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej v prípade
odsudzujúceho
rozsudku,
ktorý
bol
vydaný
napriek
tomu,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
pričom
neboli
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v tomto článku 9 ods. 1 písm. i),
konkrétne
prípadu
upraveného v bode
ii)
tohto
ustanovenia,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
nemá
možnosť
tento
odsudzujúci
rozsudok
uznať.
86      V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
táto
otázka
má v rámci
konania
vo
veci
samej
význam
len
vtedy,
ak
by
mal
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vzhľadom
na
odpoveď
na
druhú
otázku
konštatovať,
že
podmienky
uplatnenia
prípadu
uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
tohto
rámcového
rozhodnutia
nie
sú
za
okolností
veci
samej
splnené.
87      Zo
samotného
znenia
tohto článku 9 ods. 1 písm. i),
konkrétne z časti
vety,
podľa
ktorej
vykonávajúci
súdny
orgán
„môže“
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
predmetného
trestu,
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
možnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok v prípade,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
bol
tento
rozsudok
vydaný,
ibaže
je v osvedčení
podľa článku 4 tohto
rámcového
rozhodnutia
uvedené,
že
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
stanovených v bodoch
i),
ii) a iii) článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
[pozri
analogicky
rozsudok z 21. decembra
2023,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), C‑396/22,
EU:C:2023:1029, body 38 a 39,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
88      Tento článok 9 ods. 1 písm. i)
tak
obmedzuje
možnosť
odmietnuť
uznanie a výkon
odsudzujúceho
rozsudku,
keď
sa v ňom
presne a jednotne
vymenúvajú
podmienky,
za
ktorých
uznanie a výkon
takéhoto
rozsudku
vydaného v súdnom
konaní,
na
ktorom
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemožno
odmietnuť
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 49,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
89      Z uvedeného
vyplýva,
že
tak
ako
je
zrejmé z bodu
56 tohto
rozsudku,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
je
povinný
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
bez
ohľadu
na
neúčasť
dotknutej
osoby
na
súdnom
konaní, v ktorom
bolo
predmetné
rozhodnutie
vydané,
pokiaľ
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
niektorého z prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i).
90      Platí
pritom,
že
vzhľadom
na
to,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
stanovuje
nepovinný
dôvod
neuznania a nevykonania
odsudzujúceho
rozsudku,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže v každom
prípade – po
tom,
čo
konštatuje,
že
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i),
ii)
alebo
iii)
tohto
ustanovenia
nie
sú
splnené,
pokiaľ
ide o situáciu
osoby,
voči
ktorej
bol
takýto
rozsudok
vydaný –,
zohľadniť
všetky
okolnosti
každej
jednotlivej
veci,
na
základe
ktorých
sa
bude
môcť
uistiť o tom,
že
uznaním a výkonom
tohto
rozsudku
nedôjde k porušeniu
práva
tejto
osoby
na
obhajobu
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 76,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
91      Ako
uviedol
generálny
advokát v bode 68
svojich
návrhov,
medzi
takéto
okolnosti,
ktoré
možno
zohľadniť,
patrí
predovšetkým
správanie
dotknutej
osoby,
osobitne
to,
že
sa
táto
osoba
sa
snažila
zabrániť
tomu,
aby
jej
bola
doručená
informácia,
ktorá
jej
bola
určená,
alebo
sa
vyhnúť
akémukoľvek
kontaktu
so
svojimi
obhajcami
[pozri
analogicky
rozsudok z 23. marca 2023,
Minister
for Justice and
Equality (Zrušenie
podmienečného
odkladu
výkonu
trestu
odňatia
slobody), C‑514/21 a C‑515/21,
EU:C:2023:235, bod 78,
ako
aj
citovanú
judikatúru], a to
bez
ohľadu
na
relevantnosť
takéhoto
správania
na
účely
posúdenia,
ako
vyplýva z bodov
74 až
80 tohto
rozsudku,
či
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
uvedeného článku 9 ods. 1 písm. i).
92      Rovnako
platí,
že
hoci
aj
skutočnosť,
že
dotknutá
osoba,
tak
ako v prejednávanej veci,
požiadala o to,
aby
bol
trest
vykonaný v členskom
štáte, v ktorom
má
trvalé
bydlisko a v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov,
sama
osebe
nespĺňa
podmienky
uvedené v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže
zohľadniť
takú
žiadosť, a prípadne
vôľu
neuplatniť
si
prípadné
právo
na
nové
súdne
konanie,
na
účely
rozhodnutia v tom
zmysle,
že
týmto
výkonom
nedochádza k porušeniu
jej
práva
na
obhajobu, a teda
nie
je
opodstatnené
uplatniť
dôvod
neuznania a nevykonania
stanovený v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v bodoch
i)
až
iii)
tohto článku 9 ods. 1 písm. i)
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z dnešného
dňa,
Hölderman, C‑447/24, body 101
až
103).
93      Napriek
tomu,
že článok 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia
stanovuje
možnosť, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátna
právna
úprava,
ktorou
sa
uvedené
rámcové
rozhodnutie
preberá,
ukladá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
povinnosť
odmietnuť
uznať a vykonať
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v členskom
štáte,
ktorý
vydal
európsky
zatykač,
pokiaľ
nie
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v článku 9 ods. 1 písm. i)
až
iii)
tohto
rámcového
rozhodnutia.
Táto
právna
úprava
tak
tento
orgán
zbavuje
miery
voľnej
úvahy
na
účely
toho,
aby
na
základe
okolností
konkrétnej
veci
overil,
či
aj
napriek
tomu
možno
dospieť k záveru,
že
bolo
dodržané
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu, a teda
na
účely
rozhodnutia o tom,
či
dotknutý
odsudzujúci
rozsudok
uzná a vykoná.
94      Za
týchto
okolností
sa
javí,
že
takáto
vnútroštátna
právna
úprava
je v rozpore s článkom 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
95      Z uvedeného
vyplýva,
že
vzhľadom
na
úvahy
uvedené v bodoch
48 a 49 tohto
rozsudku,
ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
konkrétne v bode
ii)
tohto
ustanovenia,
nie
sú
splnené,
bolo
by
jeho
úlohou,
aby
pri
súčasnom
zohľadnení
svojho
vnútroštátneho
práva
ako
celku a uplatnení
výkladových
metód,
ktoré
toto
právo
uznáva,
poskytol
výklad
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej – berúc v čo
najväčšej
možnej
miere
do
úvahy
znenie a účel
tohto
rámcového
rozhodnutia
– v tom
zmysle,
že
môže
na
základe
všetkých
okolností
prejednávanej veci
posúdiť,
či
napriek
tomu
možno
dospieť k záveru,
že
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu
bolo
dodržané, a teda
že
je
opodstatnené
dotknutý
odsudzujúci
rozsudok
uznať a vykonať.
96      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
treba
na
prvú
otázku
odpovedať
tak,
že článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej v prípade
odsudzujúceho
rozsudku,
ktorý
bol
vydaný
napriek
tomu,
že
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní, v ktorom
došlo k jej
odsúdeniu,
pričom
neboli
splnené
podmienky
uplatnenia
prípadov
uvedených v tomto článku 9 ods. 1 písm. i),
konkrétne
prípadu
upraveného v bode
ii)
tohto
ustanovenia,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
nemá
možnosť
tento
odsudzujúci
rozsudok
uznať.
O trovách
97      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(piata
komora)
rozhodol
takto:
1.      Článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, ako aj článok 9 písm. i), článok 25 rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299,
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–        bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej v prípade trestu, ktorý bol uložený napriek tomu, že sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila na konaní, v ktorom došlo k jej odsúdeniu – v situácii, že jednak podmienky na odmietnutie odovzdania tejto dotknutej osoby a jednak podmienky na nariadenie výkonu tohto trestu na území vykonávajúceho štátu sú splnené, v súlade s ustanoveniami tejto právnej úpravy, ktorými sa preberá rámcové rozhodnutie 2002/584, v znení zmien –, súd vykonávajúceho členského štátu nemôže nariadiť výkon uvedeného trestu z dôvodu, že nie sú splnené podmienky týkajúce sa uznania odsudzujúceho rozsudku, na základe ustanovení uvedenej právnej úpravy, ktorou sa preberá rámcové rozhodnutie 2008/909, v znení zmien,
–        požiadavka týkajúca sa vedomosti o súdnom konaní, stanovená v článku 9 ods. 1 písm. i) bode ii) rámcového rozhodnutia 2008/299, v znení zmien, je splnená v prípade, že so zreteľom na všetky náležite zohľadnené relevantné okolnosti – predovšetkým správanie uvedenej dotknutej osoby – možno vo vzťahu k tejto osobe usudzovať, že bola informovaná o stanovenom termíne pojednávania a mieste súdneho konania, v ktorom došlo k jej odsúdeniu.
2.      Článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia 2002/584, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299, ako aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25 rámcového rozhodnutia 2008/909, zmenený rámcovým rozhodnutím 2009/299,
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej v prípade odsudzujúceho rozsudku, ktorý bol vydaný napriek tomu, že sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila na konaní, v ktorom došlo k jej odsúdeniu, pričom neboli splnené podmienky uplatnenia prípadov uvedených v tomto článku 9 ods. 1 písm. i), konkrétne prípadu upraveného v bode ii) tohto ustanovenia, príslušný orgán vykonávajúceho členského štátu nemá možnosť tento odsudzujúci rozsudok uznať.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
taliančina.
ii      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.