62008CP0296
STANOVISKO GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 6. augusta 2008 (
1
)
Vec C-296/08 PPU
Konanie o vydanie
proti
Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea
„Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach — Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV — Články 31 a 32 — Európsky zatykač a postupy odovzdávania osôb medzi členskými štátmi — Možnosť členského štátu vykonávajúceho žiadosť o vydanie uplatniť dohovor prijatý pred 1. januárom 2004, ale uplatniteľný v tomto členskom štáte až po tomto dátume“
I — Úvod
1.
Na základe žiadosti o vydanie španielskych orgánov, podanej 2. júna 2008 podľa dohovoru z 27. septembra 2006 (
2
), bol pán Ignacio Santesteban Goicoechea (
3
) vzatý do vydávacej väzby vo Francúzsku (
4
).
2.
Podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom je pán Santesteban Goicoechea členom teroristickej organizácie Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Pays basque et liberté (ETA). Skutky, ktoré sú mu vytýkané, boli spáchané na španielskom území vo februári a v marci 1992. Boli kvalifikované ako nedovolené prechovávanie zbraní, nedovolené prechovávanie výbušnín, trestný čin neoprávneného používania cudzieho motorového vozidla, trestný čin pozmeňovania identifikačných údajov motorového vozidla a trestný čin členstva v teroristickej skupine (
5
).
3.
Chambre de l’instruction de la Cour d’appel de Montpellier (Francúzsko), vyzvaný, aby rozhodol o žiadosti o vydanie, má pochybnosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť dohovoru z roku 1996. Uvádza, že uplatnenie uvedeného dohovoru zo strany Francúzskej republiky by mohlo byť v rozpore s rámcovým rozhodnutím o európskom zatykači a vydávacích postupoch medzi členskými štátmi (
6
) (ďalej len „rámcové rozhodnutie“). Za týchto okolností Chambre de l’instruction de la Cour d’appel de Montpellier rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu rámcového rozhodnutia:
„1.
Vyplýva z neoznámenia členským štátom, v tomto prípade [Španielskym kráľovstvom], podľa článku 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia… jeho úmysel naďalej uplatňovať dvojstranné alebo mnohostranné dohody, že z dôvodu použitia výrazu ‚nahrádza‘ v článku 31 tohto rámcového rozhodnutia tento členský štát nemôže uplatňovať vo vzťahu k inému členskému štátu, v tomto prípade [Francúzskej republike], ktorý urobil vyhlásenie podľa článku 32 rámcového rozhodnutia, iné konania, ako je konanie o európskom zatykači?
2.
V prípade zápornej odpovede na predchádzajúcu otázku:
Umožňujú výhrady uskutočnené vykonávajúcim štátom, aby tento členský štát uplatnil [dohovor z roku 1996], teda predchádzajúci 1. januáru 2004, ktorý však nadobudol platnosť v tomto vykonávajúcom štáte až po tomto dátume, t. j. po 1. januári 2004 uvedenom v článku 32 rámcového rozhodnutia?“
4.
Keďže jediný dôvod súčasnej väzby pána Santesteban Goicoechea francúzskymi orgánmi je žiadosť o vydanie podaná španielskymi orgánmi, vnútroštátny súd žiadal a tretia komora Súdneho dvora rozhodla uplatniť v tejto veci naliehavé prejudiciálne konanie (článok 104b rokovacieho poriadku).
II — O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
5.
Prípustnosť tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa musí posúdiť vzhľadom na články 234 ES a 35 EÚ. V tejto súvislosti je potrebné rozlíšiť v zásade dva body, a teda na jednej strane otázku, či vnútroštátny súd je „vnútroštátnym súdom“ v zmysle ustálenej judikatúry Súdneho dvora v oblasti prejudiciálnych konaní (
7
), a na druhej strane otázku, či tento súd vykonáva v predmetnom prípade súdne, a nie administratívne funkcie (
8
).
6.
Pokiaľ ide o prvý bod, je nepochybné, že chambre de l’instruction francúzskeho odvolacieho súdu, ktorý sa zaoberá žiadosťou o vydanie, možno považovať za „vnútroštátny súd“ v zmysle ustanovení zmlúv, ktorými sa spravuje prejudiciálne konanie. Podľa vysvetlení, ktoré v tejto súvislosti poskytla francúzska vláda vo svojich písomných pripomienkach, je totiž uvedený chambre de l’instruction stály orgán zriadený zákonom, skladá sa zo sudcov, ktorých nezávislosť a neodvolateľnosť sú zaručené, vykonáva svoje funkcie v rámci konania, ktoré je záväzné a kontradiktórne, a uplatňuje právne pravidlá.
7.
Pokiaľ ide o druhý bod, iste si možno položiť otázku, či vydávacie konanie, v rámci ktorého koná chambre de l’instruction de la cour d’appel, má naozaj súdnu povahu. Francúzska Conseil d’État totiž v minulosti rozhodla, že v takom prípade ide o administratívnu funkciu, a nie súdnu funkciu v zmysle francúzskeho práva (
9
). Takéto posúdenie v rámci vnútroštátneho práva však nemôže vopred určovať odpoveď na otázku, či vnútroštátny súd vykonáva súdnu funkciu v zmysle práva Spoločenstva.
8.
Francúzska vláda správne zdôrazňuje, že ide o spor, o ktorom musí rozhodnúť v predmetnom prípade Chambre de l’instruction de la Cour d’appel de Montpellier. V tomto spore stoja proti sebe prokurátor a osoba, ktorej vydanie sa žiada. Sporový charakter konania je osobitne viditeľný v predmetnom prípade, keďže dotknutá osoba nevyjadrila súhlas s tým, aby bola vydaná, ale naopak, namietala proti zákonnosti tohto vydania.
9.
Iste, chambre de l’instruction de la cour d’appel nerozhoduje sám o vydaní, keďže bol následne vyzvaný správny orgán, aby o vydaní vydal nariadenie. Prináleží však chambre de l’instruction de la cour d’appel, aby posúdil nezávisle a v rámci sporového konania zákonnosť žiadaného vydania. Ak je názor tohto súdu v neprospech vydania, žiadaná osoba nemôže byť vydaná a bude prepustená na slobodu.
10.
Všeobecnejšie, je potrebné nezabudnúť, že rôzne vnútroštátne vydávacie konania, napokon aj vrátane tých, ktoré boli zavedené s cieľom vykonania rámcového rozhodnutia, stanovujú často tak alebo onak účasť správneho orgánu (
10
), podobne ako je to v konaní uplatniteľnom v predmetnom prípade vo Francúzsku. Príliš reštriktívny výklad kritérií spravujúcich prípustnosť návrhov na začatie prejudiciálneho konania by mohol v takýchto prípadoch spôsobiť zabránenie prístupu k Súdnemu dvoru a v dôsledku toho ohroziť jednotný výklad rámcového rozhodnutia.
11.
Napokon vzhľadom na povahu rámcového rozhodnutia by právomoc Súdneho dvora odpovedať na otázky mohla byť spochybnená. Podľa článku 34 ods. 2 písm. b) EÚ rámcové rozhodnutie nemôže mať priamy účinok. Z toho vyplýva, že použitiu vnútroštátnych pravidiel upravujúcich vydávanie nemožno brániť odkazom na rámcové rozhodnutie. V dôsledku toho je možné položiť si otázku užitočnosti odpovede Súdneho dvora v predmetnom prípade.
12.
Je však potrebné uviesť, že pokiaľ ide o prejudiciálne otázky položené vnútroštátnymi súdmi, platí predpoklad relevantnosti, ktorý môže byť vyvrátený len vo výnimočných prípadoch. O taký prípad ide, keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Únie uvedených v týchto otázkach nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou alebo predmetom konania vo veci samej, alebo ak je problém čisto hypotetickej povahy, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi prvkami, ktoré by mu umožnili užitočne odpovedať na položené otázky. S výnimkou týchto okolností Súdny dvor v zásade musí rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu aktov uvedených v článku 35 ods. 1 EÚ (
11
). Užitočnosť odpovede Súdneho dvora najmä vo vzťahu ku konformnému výkladu francúzskeho práva teda nie je a priori zjavne vylúčená.
13.
Z týchto dôvodov je potrebné vyhlásiť tento návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný.
III — Posúdenie prejudiciálnych otázok
A — Úvodné pripomienky
14.
Pochybnosti vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o uplatniteľnosť dohovoru z roku 1996, sú v podstate založené na nasledujúcich úvahách:
—
na jednej strane rámcové rozhodnutie stanovuje, že nahrádza dohovor z roku 1996 [pozri článok 31 ods. 1 písm. d) rámcového rozhodnutia], a Španielske kráľovstvo neoznámilo Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev, že si želá pokračovať v jeho uplatňovaní (článok 31 ods. 2 štvrtý pododsek rámcového rozhodnutia), a
—
na druhej strane Francúzska republika v súlade s článkom 32 rámcového rozhodnutia vyhlásila, že sa bude ďalej zaoberať žiadosťami týkajúcimi sa činov spáchaných pred 1. novembrom 1993 nie podľa európskeho zatykača, ale v súlade so systémom vydávania osôb uplatniteľným pred 1. januárom 2004. Dohovor z roku 1996 bol však uplatniteľný vo Francúzsku až od 1. júla 2005.
15.
Za týchto okolností sa môže zdať, že existuje „medzera“ v systéme vydávania na trestné stíhanie uplatniteľnom medzi Francúzskou republikou a Španielskym kráľovstvom, pokiaľ ide o skutkové okolnosti ako vo veci samej, ku ktorým došlo pred 1. novembrom 1993. Cieľom dvoch prejudiciálnych otázok je objasniť, či takáto medzera existuje alebo nie.
B — O prvej prejudiciálnej otázke
16.
V prvej otázke chce vnútroštátny súd v podstate vedieť, či článok 31 ods. 1 rámcového rozhodnutia zakazuje prejednanie žiadosti o vydanie podľa pravidiel stanovených medzinárodnou dohodou, keď žiadajúci členský štát neoznámil svoj zámer uplatňovať uvedený medzinárodný dohovor v zmysle článku 31 ods. 2 štvrtého pododseku rámcového rozhodnutia a vykonávajúci členský štát vylúčil na svojom území použitie konania o európskom zatykači vyhlásením v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia.
17.
Na úvod je potrebné zdôrazniť, že žiadosti o vydanie doručené od 1. januára 2004 sa v zásade spravujú konaním o európskom zatykači (
12
). Takéto všeobecné pravidlo stanovuje článok 32 druhá veta rámcového rozhodnutia. Z toho vyplýva, že taká žiadosť o vydanie, akú podalo Španielske kráľovstvo 2. júna 2008, by mala byť posudzovaná v zásade podľa konania o európskom zatykači (
13
).
18.
Uvedené všeobecné pravidlo však má výnimky, ktoré stanovuje článok 31 ods. 2 a 3 a článok 32 rámcového rozhodnutia. Konkrétne, členské štáty môžu vylúčiť uplatňovanie konania o európskom zatykači, pokiaľ ide o žiadosti o vydanie za skutky spáchané pred určitým dátumom (článok 32 tretia až šiesta veta rámcového rozhodnutia). Francúzska republika teda v tejto súvislosti vyhlásila, že bude pri riešení žiadostí týkajúcich sa činov spáchaných pred 1. novembrom 1993 uplatňovať vydávací systém spred 1. januára 2004. Skutky vytýkané pánovi Santesteban Goicoechea boli spáchané v roku 1992, a teda táto žiadosť o vydanie zo strany Španielskeho kráľovstva musí byť riešená vo Francúzskej republike podľa systému uplatniteľného pred 1. januárom 2004, a nie podľa konania o európskom zatykači.
19.
Zostáva však stále potrebné preskúmať, či si uplatnenie tohto predchádzajúceho systému vyžaduje okrem vyhlásenia vykonávajúceho členského štátu (Francúzska republika) v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia aj oznámenie zo strany žiadajúceho členského štátu (Španielske kráľovstvo) v zmysle článku 31 ods. 2 štvrtého pododseku rámcového rozhodnutia.
20.
Podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom neexistuje žiadne oznámenie Španielskeho kráľovstva o tom, že by si želalo pokračovať v uplatňovaní už existujúcich dohôd, ako je dohovor z roku 1996, čo je dohoda, ktorá mu slúžila ako základ pre túto žiadosť o vydanie, alebo aj dohovor z 13. decembra 1957 (
14
).
21.
Na prvý pohľad možno z tejto absencie oznámenia zo strany Španielskeho kráľovstva vyvodiť, že dohovor z roku 1996 — ako aj dohovor z roku 1957 — bol nahradený rámcovým rozhodnutím (pozri článok 31 ods. 1 rámcového rozhodnutia), a teda že ho nemožno uplatniť v predmetnom prípade. Takýto výsledok sa nezdá byť v súlade so všeobecným systémom rámcového rozhodnutia a jeho cieľmi.
22.
Najprv je potrebné uviesť, že systém oznamovania upravený v článku 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia nemá za cieľ uplatňovať sa na také právne nástroje, akými je aj dohovor z roku 1996. Ako totiž zdôraznila aj Komisia, viacstranné dohody výslovne uvedené v článku 31 ods. 1, medzi ktoré patrí dohovor z roku 1996, už sú súčasťou acquis Európskej únie (
15
) a ich existencia je v členských štátoch dobre známa. Francúzska republika správne dodáva, že v skutočnosti sa článok 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia týka len vydávacích konaní, ktoré sú účinnejšie ako konanie o európskom zatykači a ktoré ho môžu doplniť a vylepšiť, ako napríklad existujúci systém vydávania medzi severskými spolupracujúcimi krajinami (
16
).
23.
Aj keby dohovor z roku 1996 mohol byť predmetom oznámenia v zmysle článku 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia, absencia takéhoto oznámenia nemôže byť považovaná za prekážku účinného uplatňovania uvedeného dohovoru v predmetnom prípade. Na rozdiel od vyhlásení uvedených v článku 32 rámcového rozhodnutia totiž oznámenia uvedené v článku 31 ods. 2 štvrtom a piatom pododseku rámcového rozhodnutia nie sú predmetom uverejňovania v Úradnom vestníku Európskej únie a nie sú oznamované ostatným členským štátom. Je možné z toho vyvodiť, že tieto oznámenia sa musia chápať ako akty výlučne deklaratórne, ktoré nie sú predchádzajúcou podmienkou potrebnou na uplatňovanie už existujúcich alebo nových dohôd.
24.
Okrem toho článok 31 rámcového rozhodnutia musí byť vykladaný vzhľadom na hlavný cieľ rámcového rozhodnutia, ktorým je prispieť k vytvoreniu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, čo implikuje zlepšenie a zrýchlenie vydávacích konaní (
17
). Aj cieľom nahradenia niektorých už existujúcich dohôd stanoveného v článku 31 ods. 1 rámcového rozhodnutia je teda zlepšenie a zrýchlenie vydávacích konaní, a určite nie ich spomalenie alebo sťaženie (
18
). Zdá sa byť teda nemysliteľné, aby článok 31 ods. 1 rámcového rozhodnutia spôsoboval zhoršenie systému vydávania uplatniteľného medzi dvoma členskými štátmi v okamihu nadobudnutia platnosti rámcového rozhodnutia.
25.
Z toho vyplýva, že v dvojstranných vzťahoch medzi dvoma členskými štátmi už existujúce dohody, akými sú aj dohovor z roku 1996 a dohovor z roku 1957, môžu byť považované za nahradené rámcovým rozhodnutím, iba ak je rámcové rozhodnutie naozaj uplatňované medzi týmito členskými štátmi. Ak jeden z dvoch členských štátov, v tomto prípade Francúzska republika, neuplatňuje rámcové rozhodnutie na niektoré žiadosti o vydanie, tie isté žiadosti o vydanie môžu byť formulované a riešené na základe už existujúcich dohôd pod podmienkou článku 32 rámcového rozhodnutia.
26.
Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov je potrebné poskytnúť zápornú odpoveď na prvú otázku.
C — O druhej prejudiciálnej otázke
27.
V druhej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je možné, aby členský štát, ktorý podal vyhlásenie v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia, zaobchádzal so žiadosťami o vydanie podľa dohovoru, ktorý bol podpísaný pred 1. januárom 2004, ale nadobudol platnosť po tomto dátume v uvedenom členskom štáte. Z kontextu návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj z pripomienok účastníkov konania vyplýva, že táto otázka sa týka dohovoru z roku 1996, na ktorom Španielske kráľovstvo v predmetnom prípade založilo svoju žiadosť o vydanie z 2. júna 2008.
28.
Dohovor z roku 1996 bol zjavne podpísaný pred 1. januárom 2004, čo je dátum uvedený v článku 32 rámcového rozhodnutia, ale uplatniteľný vo Francúzskej republike sa stal až 1. júla 2005 (
19
), a to pre žiadosti o vydanie doručené po tomto dátume (
20
). Vzniká teda otázka, či dohovor z roku 1996 môže byť považovaný za súčasť „systému vydávania osôb používaného pred 1. januárom 2004“ vo vzťahoch medzi Španielskym kráľovstvom a Francúzskou republikou.
29.
Na prvý pohľad sa zdá, že by odpoveď na túto otázku mala byť záporná, pretože dohovor z roku 1996 nebol uplatniteľný vo Francúzsku k 1. januáru 2004, čo je dátum, na ktorý odkazuje článok 32 rámcového rozhodnutia. Mal by sa teda v predmetnom prípade uplatniť dohovor z roku 1957, a nie ten z roku 1996.
30.
Takáto odpoveď by však nebrala dostatočne do úvahy celkový systém a ciele rámcového rozhodnutia. Ako už bolo vysvetlené vyššie (
21
), hlavným cieľom rámcového rozhodnutia je prispieť k vytvoreniu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, čo implikuje zlepšenie a zrýchlenie vydávacích konaní (
22
).
31.
Článok 32 rámcového rozhodnutia tým, že stanovil možnosť výnimky z konania o európskom zatykači, nevylučuje, aby členské štáty ďalej rozvíjali vydávacie konania uplatniteľné medzi nimi tak, že ich postupne vylepšia a zrýchlia. To, že členský štát prostredníctvom vyhlásenia v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia vylúči niektoré žiadosti o vydanie z konania o európskom zatykači, nenúti tento členský štát, aby „zmrazil“ svoje vnútroštátne právo v stave, v akom sa na takéto žiadosti uplatňovalo pred 1. januárom 2004. Nemožno tvrdiť, že dotknutý členský štát má obmedzený výber medzi status quo z 1. januára 2004 na jednej strane a konaním o európskom zatykači na druhej strane. Vzhľadom na účel rámcového rozhodnutia nič nebráni tomu, aby členský štát postupne prispôsobil svoje vydávacie konanie uplatniteľné na staršie veci uvedené v jeho vyhlásení urobenom na základe uvedeného článku 32.
32.
Naopak, je dovolené, aby členský štát postupne zlepšoval svoje procesné právo uplatniteľné na žiadosti o vydanie, ktoré nechcel hneď podriadiť konaniu o európskom zatykači. Na tieto účely môže najmä zabezpečiť nadobudnutie platnosti medzinárodnej dohody, akou je dohovor z roku 1996, ktorú už uzavrel pred 1. januárom 2004, ale ktorá si ešte vyžadovala ratifikáciu a nadobudnutie platnosti (
23
). Takéto zlepšenie uplatniteľných postupov je úplne v súlade so všeobecným systémom a cieľom rámcového rozhodnutia (
24
).
33.
Prinajmenšom článok 32 rámcového rozhodnutia musí byť vykladaný v tom zmysle, že nebráni neskoršiemu zlepšeniu systému vydávania uplatniteľnému vo vykonávajúcom členskom štáte pred 1. januárom 2004.
34.
Práve takýto už existujúci systém vydávania bol vylepšený 1. júla 2005, keď vo Francúzskej republike nadobudol platnosť dohovor z roku 1996. Cieľom dohovoru z roku 1996 je totiž doplniť ustanovenia a uľahčiť uplatňovanie dohovoru z roku 1957 (pozri článok 1 ods. 1 prvú zarážku dohovoru z roku 1996 a predposledné odôvodnenie jeho preambuly) (
25
). V tom istom zmysle dohovor z roku 1957 už rovnako v článku 28 stanovil možnosť zmluvných strán uzavrieť medzi sebou bilaterálne alebo multilaterálne dohody na doplnenie ustanovení tohto dohovoru alebo na uľahčenie uplatňovania zásad obsiahnutých v ňom.
35.
Konštatovanie, že dohovor z roku 1996 dopĺňa a vylepšuje už existujúci systém vydávania v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia, je okrem toho v súlade so samotným rámcovým rozhodnutím, ktoré vymenúva uvedený dohovor medzi medzinárodnými nástrojmi, ktoré sú súčasťou acquis Európskej únie (
26
).
36.
Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov je potrebné dať kladnú odpoveď na druhú otázku.
D — Všeobecné zásady
37.
Pán Santesteban Goicoechea v pripomienkach predložených Súdnemu dvoru tvrdí, že uplatnenie dohovoru z roku 1996 by bolo v predmetnom prípade v rozpore so všeobecnými právnymi zásadami a základnými právami.
38.
Podľa článku 6 EÚ je Únia založená na zásade právneho štátu a rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje EDĽP (
27
) a ktoré vyplývajú zo spoločných ústavných tradícií členských štátov ako základných princípov práva Spoločenstva. Z toho vyplýva, že členské štáty podliehajú kontrole súladu ich aktov so Zmluvami a všeobecnými právnymi zásadami, keď vykonávajú právo Únie (
28
) [pozri tiež článok 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej v Nice 7. decembra 2000 (Ú. v. ES C 364, s. 1)].
39.
Preto je možné argumentovať, že členské štáty sa nemôžu odvolávať na článok 32 rámcového rozhodnutia na uplatnenie systému vydávania, ktorý nie je v súlade so základnými právami. (
29
) Nie je však nevyhnutné, aby sa Súdny dvor k tejto otázke vyjadril v rámci tohto naliehavého prejudiciálneho konania. V prvom rade otázka nie je súčasťou návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Navyše sa nezdá, že by boli porušené všeobecné zásady, ako je preukázané nižšie.
40.
Iste, EDĽP sám osebe nezakotvuje právo nebyť vydaný na trestné stíhanie (
30
) a neobsahuje ustanovenia ani pokiaľ ide o podmienky, za ktorých vydanie možno odsúhlasiť, ani pokiaľ ide o uplatniteľné konanie (
31
). Navyše vydávacie konanie sa netýka práv a povinností občianskoprávnej povahy dotknutej osoby alebo dôvodnosti obvinenia v trestnoprávnej oblasti smerujúceho proti nej v zmysle článku 6 EDĽP (
32
).
41.
Je však potrebné preskúmať, či všeobecné zásady práva Európskej únie bránia tomu, aby Francúzska republika zaobchádzala so žiadosťou o vydanie podanou Španielskym kráľovstvom podľa dohovoru z roku 1996. Pán Santesteban Goicoechea odkazuje najmä na zásadu zákonnosti a zákazu retroaktivity prísnejších trestnoprávnych ustanovení, ako aj na zásadu právnej istoty.
Zásada zákonnosti trestov
42.
Pokiaľ ide o zásadu zákonnosti trestných činov a trestov (nullum crimen, nulla poene sine lege), je potrebné pripomenúť, že táto zásada tvorí súčasť všeobecných zásad práva tvoriacich základ spoločných ústavných tradícií členských štátov. Je zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách a najmä v článku 7 ods. 1 EDĽP (
33
), ako aj nedávno v článku 49 Charty základných práv Európskej únie.
43.
Táto zásada by mohla byť spochybnená tým, že napriek zneniu článku 32 rámcového rozhodnutia, ktorý odkazuje na „systém vydávania osôb uplatniteľný pred 1. januárom 2004“, členský štát si želá uplatňovať pravidlá, ktoré sa stali uplatniteľnými po tomto dátume.
44.
Zásada nullum crimen, nulla poena sine lege implikuje, že zákon musí jasne vymedzovať porušenia a tresty za ne (
34
). Je úzko spojená so zásadou zákazu retroaktivity deliktov a trestov (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), podľa ktorej normotvorca retroaktívne nemôže zaviesť delikt alebo trest, ani zvýšiť trest.
45.
Zásada nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) sa uplatňuje len na hmotné právo, teda na otázku, či skutok možno potrestať alebo nie. Uvedená zásada však nie je určená na to, aby sa uplatňovala na procesné aspekty trestného práva (
35
). Na osobu je teda možné bez porušenia zásady nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) uplatniť procesné ustanovenia zavedené alebo zmenené po dátume, keď došlo ku skutkom, z ktorých je obvinená. O taký prípad ide najmä v súvislosti s ustanoveniami upravujúcimi vydanie osôb medzi štátmi (
36
), pretože tieto majú čisto procesnú povahu.
46.
Z toho vyplýva, že pán Santesteban Goicoechea sa nemôže oprávnene odvolávať na zásadu nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) s cieľom vyhnúť sa tomu, aby dohovor z roku 1996 bol uplatniteľný na túto žiadosť o vydanie podanú Španielskym kráľovstvom.
Zásada právnej istoty a zásada non bis in idem
47.
V predmetnom prípade sa týmito dvoma zásadami argumentuje v tom zmysle, že situácia pána Santesteban Goicoechea bola „s konečnou platnosťou vyriešená“ zamietnutím skoršej žiadosti o vydanie podanej Španielskym kráľovstvom 11. októbra 2000 (
37
). Je možné sa teda pýtať, či táto žiadosť o vydanie, podaná 2. júna 2008, je v rozpore s právnou istotou alebo pravidlom non bis in idem.
48.
Táto otázka sa však nachádza v kontexte posúdenia žiadosti o vydanie ako takej, a nie predbežného preskúmania týkajúceho sa pravidiel uplatniteľných na takéto posúdenie. Predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je len otázka, aký režim vydania je uplatniteľný v predmetnom prípade. Z toho teda vyplýva, že vnútroštátny súd je povinný pri posudzovaní žiadosti preveriť a zabezpečiť dodržiavanie základných práv, medzi ktoré patrí právna istota a pravidlo non bis in idem. Súdny dvor však môže poskytnúť niektoré indikácie v tejto súvislosti.
49.
Pokiaľ ide o zásadu právnej istoty, ktorej je právna sila rozhodnutej veci integrálnou súčasťou, z ustálenej judikatúry vyplýva, že táto zásada patrí medzi všeobecné právne zásady uplatňované Súdnym dvorom (
38
). Právna sila rozhodnutej veci sa však spája len so skutkovými a právnymi bodmi, ktoré boli účinne alebo potrebne prejednané rozhodnutím predmetného súdneho orgánu (
39
).
50.
V predmetnom prípade skoršie rozhodnutie riešilo žiadosť o vydanie týkajúcu sa tej istej osoby a tých istých skutkových okolností, ako sú tie, o ktoré ide v tejto súčasnej žiadosti. Príslušný súd však nerozhodoval o uvedenej žiadosti podľa dohovoru z roku 1996, keďže táto v danom čase ešte nenadobudla platnosť. Právna sila rozhodnutej veci záporného stanoviska vyjadreného v tom čase nemôže brániť tomu, aby táto žiadosť o vydanie, týkajúca sa tej istej osoby a tých istých skutkových okolností, bola riešená na novom právnom základe, teda podľa dohovoru z roku 1996 (
40
).
51.
Pripomeňme v tejto súvislosti, že odmietnutie žiadosti o vydanie z 11. októbra 2000 bolo založené na premlčaní skutkov, z ktorých bol obvinený pán Santesteban Goicoechea, podľa francúzskeho práva. Práve v tomto smere sa právna úprava zmenila, keďže dohovor z roku 1996 už neumožňuje vykonávajúcemu členskému štátu, aby sa odvolal na premlčanie skutkov podľa svojho vlastného vnútroštátneho práva (
41
).
52.
Pokiaľ ide o zásadu non bis in idem, zakotvenú v článku 4 protokolu č. 7 pripojeného k EDĽP a v článku 50 Charty základných práv Európskej únie, je základnou zásadou práva Spoločenstva, ktorej dodržiavanie zabezpečuje súd (
42
).
53.
Uplatňovanie zásady non bis in idem podlieha trojitej podmienke totožnosti skutku, porušovateľa a chráneného právneho záujmu. Táto zásada teda zakazuje sankcionovať [a stíhať (
43
)] tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté nezákonné správanie, aby sa chránila tá istá právna hodnota (
44
).
54.
Je potrebné konštatovať, že podľa informácií, ktoré má k dispozícii Súdny dvor, pán Santesteban Goicoechea nebol stíhaný viackrát za tie isté skutky a nie je v záujme príslušných orgánov sankcionovať ho viackrát za tie isté skutky (
45
). Španielske orgány jednoducho skúsili viackrát dosiahnuť jeho vydanie z Francúzskej republiky, a to vždy v rámci tých istých trestných stíhaní.
55.
Vydanie ako také nie je sankcia a samotné vydanie osoby neprejudikuje vôbec odpoveď na otázku, či z právneho hľadiska štát, ktorý o vydanie požiadal, môže uložiť sankciu tejto osobe a vykonať túto sankciu.
56.
V dôsledku toho sa zásada non bis in idem neuplatňuje na samotné vydávacie konania. Neprekáža teda tomu, aby žiadosť o vydanie voči pánovi Santesteban Goicoechea bola znova podaná Španielskym kráľovstvom a riešená Francúzskou republikou.
IV — Návrh
57.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy by sa malo odpovedať na prejudiciálne otázky položené Cour d’appel de Montpellier takto:
1.
Ak vykonávajúci členský štát vylúčil uplatnenie konania o európskom zatykači vyhlásením v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, článok 31 tohto rámcového rozhodnutia nebráni prejednaniu žiadosti o vydanie podľa pravidiel stanovených medzinárodnou dohodou, a to aj keď žiadajúci členský štát neoznámil svoj zámer uplatňovať uvedený medzinárodný dohovor v zmysle článku 31 ods. 2 štvrtého pododseku rámcového rozhodnutia.
2.
Členský štát, ktorý podal vyhlásenie v zmysle článku 32 rámcového rozhodnutia 2002/584 s cieľom v prípade niektorých žiadostí o vydanie vylúčiť uplatňovanie konania o európskom zatykači, môže prejednať uvedené žiadosti ako vykonávajúci členský štát podľa medzinárodnej dohody, ktorá bola podpísaná pred 1. januárom 2004 s cieľom doplniť už existujúci systém vydávania, hoci táto dohoda nadobudla platnosť v uvedenom členskom štáte po 1. januári 2004.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Dohovor z 27. septembra 1996, vypracovaný na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o extradícii medzi členskými štátmi Európskej únie (Ú. v. ES C 313, 1996, s. 12; Mim. vyd. 19/008, s. 96), niekedy nazývaný „Dublinský dohovor“, ďalej len „dohovor z roku 1996“.
(
3
)	Alebo, podľa vyjadrenia predloženého samotnou dotknutou osobou, pán Inaki Santesteban Goikoetxea.
(
4
)	Pred touto žiadosťou o vydanie sa španielske orgány už dvakrát pokúšali dosiahnuť vydanie pána Santesteban Goicoechea na trestné stíhanie, ale bez úspechu: žiadosť o vydanie podaná na francúzske orgány 11. októbra 2000 bola predmetom záporného stanoviska Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd vo Versailles, Francúzsko) (rozsudok z 19. júna 2001) z dôvodu premlčania skutkov, z ktorých bola obvinená dotknutá osoba, podľa francúzskeho práva a európsky zatykač vydaný 31. marca 2004 tiež neviedol k vydaniu pána Santesteban Goicoechea do Španielska.
(
5
)	Na tomto mieste je potrebné uviesť, že pán Santesteban Goicoechea vykonal trest odňatia slobody vo Francúzsku, ktorý mu bol uložený za iné delikty ako tie, pre ktoré sa teraz žiada jeho vydanie španielskymi orgánmi; toto vyplýva z písomných odpovedí francúzskej vlády na otázky položené Súdnym dvorom v rámci tohto prejudiciálneho konania.
(
6
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34).
(
7
)	Pozri ex multis rozsudok zo 17. septembra 1997, Dorsch Consult, C-54/96, Zb. s. I-4961, bod 23, a uznesenie zo 14. mája 2008, Pilato, C-109/07, Zb. s. I-3503, bod 22.
(
8
)	Pozri rozsudky z 30. júna 2005, Längst, C-165/03, Zb. s. I-5637, bod 25, a z 27. apríla 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C-96/04, Zb. s. I-3561, bod 13, ako aj uznesenie z 18. júna 1980, Borker, 138/80, Zb. s. 1975, bod 4.
(
9
)	Rozsudok francúzskej Conseil d’État zo 7. júla 1978, Croissant.
(
10
)	Pokiaľ ide o nemecké právo, pozri najmä opis uvedený v rozsudku zo 17. júla 2008, Kozłowski, C-66/08, Zb. s. I-6041, body 14 a 15. V tejto poslednej uvedenej veci Súdny dvor nespochybnil súdnu povahu konania pred nemeckým vnútroštátny súdom.
(
11
)	Rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino, C-105/03, Zb. s. I-5285, bod 30.
(
12
)	Účelom rámcového rozhodnutia je teda uplatniť ho na žiadosti o vydanie týkajúce sa skutkov spáchaných pred nadobudnutím jeho platnosti.
(
13
)	Je potrebné pripomenúť, že európsky zatykač bol v prípade pána Santesteban Goicoechea vydaný v roku 2004.
(
14
)	Európsky dohovor o extradícii, podpísaný v Paríži, uzatvorený v rámci Rady Európy (ďalej len „dohovor z roku 1957“).
(
15
)	Pozri štvrté odôvodnenie rámcového rozhodnutia.
(
16
)	Podľa informácií francúzskej vlády takto vykonali oznámenia podľa článku 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia iba Dánske kráľovstvo, Fínska republika a Švédske kráľovstvo.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle prvé a piate odôvodnenie rámcového rozhodnutia.
(
18
)	Z toho istého hľadiska by pokračujúce uplatňovanie už existujúcich dohôd, ako aj uzavretie nových dohôd medzi členskými štátmi malo ešte viac zjednodušiť alebo uľahčiť vydávacie konania týkajúce sa osôb, na ktoré sa vzťahuje európsky zatykač (pozri článok 31 ods. 2 prvý a druhý pododsek rámcového rozhodnutia).
(
19
)	Dohovor z roku 1996 ešte nebol ratifikovaný všetkými členskými štátmi, a teda formálne ešte nenadobudol platnosť (pozri jeho článok 18 ods. 2). Od 1. júla 2005 sa však dohovor z roku 1996 uplatňuje medzi Francúzskou republikou a Španielskym kráľovstvom, keďže tieto dva členské štáty ho už ratifikovali a vydali vyhlásenia na základe článku 18 ods. 4 uvedeného dohovoru.
(
20
)	Článok 18 ods. 5 dohovoru z roku 1996.
(
21
)	Pozri časť týkajúcu sa prvej prejudiciálnej otázky, najmä bod 24 tohto stanoviska.
(
22
)	Pozri v tomto zmysle prvé a piate odôvodnenie rámcového rozhodnutia.
(
23
)	Pozri článok 18 dohovoru z roku 1996.
(
24
)	Aj pokiaľ ide o žiadosti o vydanie patriace pod konanie o európskom zatykači, článok 31 ods. 2 rámcového rozhodnutia umožňuje členským štátom ísť ďalej a uplatňovať bilaterálne alebo multilaterálne dohody, už existujúce alebo nové, ktoré prispejú k zjednodušeniu alebo ďalšiemu uľahčeniu konaní vydania osôb, na ktoré bol vydaný európsky zatykač. O to viac musí byť možné takéto zlepšenie konania, pokiaľ ide o žiadosti o vydanie vylúčené z uplatňovania konania o európskom zatykači.
(
25
)	Zo zlepšení prinesených do systému z roku 1957 dohovorom z roku 1996 je potrebné zdôrazniť najmä tieto: v prvom rade vydanie do cudziny nemožno zamietnuť z dôvodu, že trestné stíhanie alebo potrestanie osoby bolo premlčané podľa práva dožiadaného členského štátu (článok 8 ods. 1 dohovoru z roku 1996) a v druhom rade žiadaný členský štát nemôže považovať žiadne porušenie za politický delikt (článok 5 dohovoru z roku 1996, „odpolitizovanie“ porušení). V dôsledku toho vydanie nemožno zamietnuť z dôvodu, že ide o „politický“ delikt.
(
26
)	Štvrté odôvodnenie rámcového rozhodnutia.
(
27
)	Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaný v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
(
28
)	Rozsudok z 3. mája 2007, Advocaten voor de Wereld, C-303/05, Zb. s. I-3633, bod 45.
(
29
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C-540/03, Zb. s. I-5769, body 70 a 71.
(
30
)	Rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) Soering v. Spojené kráľovstvo zo 7. júla 1989, séria A, 161, § 85.
(
31
)	Rozhodnutie ESĽP z 31. augusta 1999, Di Giovine/Portugalsko (sťažnosť č. 39912/98).
(
32
)	Pozri rozsudky ESĽP Mamatkoulov a Askarov/Turecko zo 4. februára 2005 (sťažnosti č. 46827/99 a 46951/99), Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2005-I, § 82; RAF v. Španielsko z 21. novembra 2000 (sťažnosť č. 53652/00), Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2000-XI; Sardinas Albo v. Taliansko z 8. januára 2004 (sťažnosť č. 56271/00), Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2004-I, a rozhodnutie ESĽP Zaratin v. Taliansko z 23. novembra 2006 (sťažnosť č. 33104/06).
(
33
)	Pozri rozsudok Advocaten voor de Wereld, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, bod 49 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok z 22. mája 2008, Evonik Degussa/Komisia a Rada, C-266/06 P, bod 38.
(
34
)	Pozri rozsudky Advocaten voor de Wereld, už citovaný v poznámke pod čiarou 28, bod 50, a Evonik Degussa/Komisia a Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 39.
(
35
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 46 v spojení s bodmi 44 a 45. Pozri okrem toho uznesenie Bundesverfassungsgericht (Nemecko) z 26. februára 1969, vec 2 BvL 15, 23/68 (uverejnená v Neue Juristische Wochenschrift, 1969, s. 1059, 1061, ako aj v Zbierke rozhodnutí nemeckého Ústavného súdu, BVerfGE, zv. 25, s. 269, 286 a nasl.).
(
36
)	Rozhodnutia Európskej komisie pre ľudské práva X v. Holandsko zo 6. júla 1976 (sťažnosť č. 7512/76, D. R. 6, s. 185); Polley/Belgicko zo 6. marca 1991 (sťažnosť č. 12192/86), a Bakhtiar v. Švajčiarsko z 18. januára 1996 (sťažnosť č. 27292/95).
(
37
)	Je potrebné pripomenúť, že uvedená žiadosť o vydanie bola predmetom záporného stanoviska Cour d’appel de Versailles (rozsudok z 19. júna 2001) z dôvodu premlčania skutkov, z ktorých bola obvinená dotknutá osoba, podľa francúzskeho práva.
(
38
)	Rozsudok z 12. februára 2008, Kempter, C-2/06, Zb. s. I-411, bod 37.
(
39
)	Rozsudok z 12. júna 2008, Komisia/Portugalsko, C-462/05, Zb. s. I-4183, bod 23.
(
40
)	Pozri rozsudky Cour de cassation (Francúzsko), chambre criminelle, z 15. februára 2006, č. 05-86.095 (vec Zurutuza Sarasola) z 12. mája 1987, Bull. Crim. 1987, č. 194 (vec Dario Fantig) z 9. júla 1987, Bull. Crim. 1987, č. 229 (vec Imaz-Martiarena).
(
41
)	Článok 8 ods. 1 dohovoru z roku 1996.
(
42
)	Rozsudok z 29. júna 2006, SGL Carbon/Komisia, C-308/04 P, Zb. s. I-5977, bod 26 a citovaná judikatúra.
(
43
)	Článok 50 Charty základných práv Európskej únie.
(
44
)	Rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Zb. s. I-123, bod 338.
(
45
)	Na rozdiel od rozsudku z 28. septembra 2006, Gasparini a i., C-467/04, Zb. s. I-9199.