62024CJ0115_RES
Cauza C‑115/24
UJ
împotriva
Österreichische Zahnärztekammer
(cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 11 septembrie 2025
„Trimitere preliminară – Sănătate publică – Asistență medicală transfrontalieră – Directiva 2011/24/UE – Articolul 3 literele (d) și (e) – Prestare de servicii de asistență medicală prin telemedicină – Noțiunea de «telemedicină» – Asistență medicală transfrontalieră furnizată prin telemedicină – Tratament medical complex care cuprinde asistență medicală furnizată prin telemedicină și cu prezență fizică – Statul membru în care se efectuează tratamentul – Directiva 2000/31/CE – Serviciu al societății informaționale – Directiva 2005/36/CE – Calificări profesionale – Libertatea de a presta servicii – Domeniu de aplicare – Articolul 56 TFUE”
Întrebări preliminare – Admisibilitate – Limite – Întrebări fără legătură cu obiectul litigiului principal – Întrebări privind aplicabilitatea unui act de drept al Uniunii – Întrebări care țin de fondul cauzei
(art. 267 TFUE)
(a se vedea punctul 57)
Sănătate publică – Asistență medicală transfrontalieră – Directiva 2011/24 – Noțiunea de asistență medicală transfrontalieră furnizată prin telemedicină – Cazul tratamentului medical complex care cuprinde asistență medicală furnizată prin telemedicină – Criterii – Furnizare de asistență medicală de către un furnizor stabilit în alt stat membru decât statul membru de afiliere al unui pacient – Furnizarea unei asemenea asistențe la distanță și exclusiv prin intermediul tehnologiilor informației și comunicațiilor
[Directiva 2011/24 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (10) și art. 1 alin. (1), art. 3 lit. (a), (d) și (e) și art. 7 alin. (7), Directiva 2000/31 și Directiva 2015/1535 ale Parlamentului European și ale Consiliului]
(a se vedea punctele 63-70, 73, 74, 82-84 și 90-93 și dispozitiv 1)
Sănătate publică – Asistență medicală transfrontalieră – Directiva 2011/24 – Domeniu de aplicare – Limitarea rambursării costurilor asistenței medicale transfrontaliere – Inexistență – Furnizare de asistență medicală prin telemedicină – Aplicabilitatea legislației Uniunii și a legislației statului membru în care este stabilit furnizorul unei asemenea asistențe
[Directiva 2000/31 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 lit. (e) și art. 3 alin. (1), și Directiva 2011/24 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (10) și art. 1 alin. (1), art. 2 lit. (e), art. 3 lit. (d) și art. 7]
(a se vedea punctele 95, 96, 99, 102, 103, 106 și 107 și dispozitive 2 și 3)
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera prestare a serviciilor – Lucrători – Recunoașterea calificărilor profesionale – Directiva 2005/36 – Domeniu de aplicare – Furnizor de servicii medicale transfrontaliere prestate prin telemedicină – Excludere – Furnizor stabilit într‑un stat membru care solicită unui furnizor stabilit în alt stat membru să presteze servicii de asistență medicală unui pacient cu reședința în acest din urmă stat – Excludere
(Directiva 2005/36 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5, și Directiva 2011/24 a Parlamentului European și a Consiliului)
(a se vedea punctele 109-118 și dispozitiv 4)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria), Curtea se pronunță cu privire la interpretarea mai multor acte de drept derivat al Uniunii Europene într‑un domeniu în expansiune – telemedicina – încă puțin abordat în jurisprudența sa.
UJ, medic stomatolog stabilit în Austria și autorizat să efectueze tratamente stomatologice în acest stat membru, participă, în calitate de partener, la activități de medicină stomatologică desfășurate în acest stat de două societăți germane care fac parte dintr‑un grup de întreprinderi care își desfășoară activitatea la nivel mondial în domeniul medicinei stomatologice. Una dintre aceste societăți, Urban Technology GmbH, promovează, prin intermediul site‑ului său internet, aparate de aliniere a dinților constituite din gutiere bucale, comercializate sub marca DrSmile. Clienții potențiali pot, de pe acest site, să solicite o programare la un „medic stomatolog partener” în Austria, precum UJ. În cadrul unei asemenea programări, acest medic stomatolog realizează în cabinetul său o anamneză, o întrevedere de informare și o scanare 3D a maxilarului, precum și tratamente prealabile eventual necesare pentru montarea ulterioară a gutierelor dentare. El transmite apoi celeilalte societăți, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH, materialele de imagistică și o recomandare privind procedura de aliniere a dinților.
DZK Deutsche Zahnklinik dispune, în conformitate cu dreptul german, de acreditare și de celelalte autorizații necesare pentru a exploata în Germania o clinică dentară. Numai această societate încheie cu pacienții un contract de tratament. Ea își procură gutierele dentare de la Urban Technology, care, la rândul său, le comandă de la terți, și asigură, după montarea aparatului de aliniere dentară, monitorizarea ulterioară a pacienților prin intermediul unei aplicații. Ea se află în raport contractual cu medicul stomatolog partener și îl remunerează pe acesta pentru serviciile furnizate.
În acest cadru, Österreichische Zahnärztekammer (Colegiul austriac al Medicilor Stomatologi) a introdus la Landesgericht Klagenfurt (Tribunalul Regional din Klagenfurt, Austria) o acțiune în încetare îndreptată împotriva lui UJ, însoțită de o cerere de măsuri provizorii prin care solicită să i se interzică lui UJ orice participare directă sau indirectă la activități de medicină stomatologică desfășurate în Austria de societăți străine care nu dispun de autorizațiile prevăzute de dreptul austriac. După respingerea acestei cereri, ea a sesizat în apel Oberlandesgericht Graz (Tribunalul Regional Superior din Graz, Austria), care a admis cererea de măsuri provizorii, iar ulterior UJ a formulat recurs la Curtea Supremă, care a sesizat Curtea cu titlu preliminar.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea se pronunță cu privire la noțiunea de asistență medicală transfrontalieră furnizată prin telemedicină în sensul Directivei 2011/24 (
1
).
După ce arată că termenul de „telemedicină” constituie o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, primo, Curtea subliniază că, potrivit interpretării literale, sensul obișnuit al acestui termen, prin însăși etimologia lui, se referă la prestații medicale ce sunt furnizate la distanță, prefixul „tele” făcând trimitere tocmai la ideea de distanță. De asemenea, pentru ca asistența medicală furnizată în cazul telemedicinei să intre în sfera noțiunii de asistență medicală transfrontalieră, este necesar ca aceasta să fie furnizată sau prescrisă într‑un alt stat membru decât statul membru de afiliere.
Secundo, în ceea ce privește interpretarea contextuală, Curtea arată că Directiva 2011/24 prevede regula generală care se aplică în principiu tuturor îngrijirilor medicale și în virtutea căreia statul membru în care se efectuează tratamentul este cel pe teritoriul căruia i se acordă pacientului asistența medicală. Or, în cazul telemedicinei, această directivă admite o excepție, potrivit căreia asistența medicală este considerată a fi furnizată în statul membru în care este stabilit furnizorul de servicii medicale. Această excepție, de strictă interpretare, implică faptul că statul membru în care se efectuează tratamentul pentru altă asistență medicală decât cea care ține de telemedicină trebuie stabilit pe baza teritoriului pe care această asistență este efectiv furnizată.
Ea arată de asemenea că, în măsura în care noțiunea de asistența medicală poate acoperi o gamă largă de servicii de sănătate, un serviciu furnizat în cadrul telemedicinei este, în consecință, susceptibil să facă parte din asistența medicală transfrontalieră. În plus, dispozițiile Directivei 2011/24 prevăd în mod clar că asistența medicală furnizată sau prescrisă prin intermediul telemedicinei poate intra în sfera „asistenței medicale transfrontaliere”, definită în aceasta (
2
).
În plus, întemeindu‑se pe noțiunea de serviciu al societății informaționale (
3
), Curtea precizează că serviciile de sănătate transfrontaliere prestate de un furnizor unui pacient, prezenți simultan în același loc, chiar dacă implică utilizarea de tehnologii ale informației și comunicațiilor, nu pot fi considerate servicii ale societății informaționale și comunicațiilor și, prin urmare, nu pot intra sub incidența noțiunii de telemedicină în sensul Directivei 2011/24. În schimb, serviciile de sănătate care sunt efectiv prestate la distanță, cu alte cuvinte fără prezența fizică simultană a furnizorului și a pacientului în același loc, prin intermediul acestor tehnologii pot intra sub incidența noțiunii de serviciu al societății informaționale și, așadar, a noțiunii de „telemedicină”, chiar și atunci când ele sunt prestate în cadrul unui tratament medical complex care include și asistență medicală acordată de un furnizor care se află fizic în același loc cu pacientul.
Tertio, în ceea ce privește interpretarea teleologică, Curtea subliniază că telemedicina este o practică medicală, în speță transfrontalieră, care permite realizarea unuia dintre obiectivele Directivei 2011/24, și anume facilitarea accesului la asistență medicală acordată într‑un stat membru în care este stabilit furnizorul acestei asistențe medicale, altul decât statul membru de afiliere în care locuiesc pacienții care sunt destinatarii acesteia. În acest cadru, ea arată că, din cauza naturii și a particularităților acestei practici medicale, legate în special de prestarea de servicii de asistență medicală la distanță, cu alte cuvinte, fără prezența simultană a cadrului medical și a pacientului în același loc, precum și de recurgerea la tehnologiile informației și comunicațiilor, legiuitorul Uniunii a prevăzut o reglementare derogatorie în ceea ce privește stabilirea statului membru în care se efectuează tratamentul și dreptul aplicabil unei astfel de practici.
Quarto, Curtea arată că geneza dispozițiilor vizate din Directiva 2011/24, mai precis definiția noțiunii de „telemedicină” în lucrările pregătitoare, susțin de asemenea concluzia potrivit căreia elementul determinant al acestei noțiuni constă în faptul că serviciul de sănătate este prestat unui pacient de un furnizor de servicii medicale stabilit în alt stat membru decât statul membru de afiliere, la distanță și, așadar, fără prezența fizică simultană în același loc a acestui pacient și a acestui furnizor, prin intermediul tehnologiilor informației și comunicațiilor.
Prin urmare, Curtea conchide că, în virtutea Directivei 2011/24, noțiunea de asistență medicală transfrontalieră furnizată în cazul telemedicinei corespunde numai asistenței medicale acordate unui pacient de un furnizor de servicii medicale stabilit în alt stat membru decât statul membru de afiliere al acestui pacient, la distanță și, așadar, fără prezența fizică simultană în același loc a pacientului respectiv și a acestui furnizor, exclusiv prin intermediul tehnologiilor informației și comunicațiilor.
În al doilea rând, Curtea aduce precizări cu privire la domeniul de aplicare al Directivei 2011/24.
În această privință, pe de o parte, ea arată că rezultă atât din obiectivul, cât și din însăși structura acestei directive că domeniul său de aplicare și, prin urmare, întinderea dispoziției acesteia care definește „statul membru în care se efectuează tratamentul” (
4
) nu se limitează la rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere. Pe de altă parte, ea conchide că asistența medicală transfrontalieră care ține de telemedicină, dat fiind că se consideră că este furnizată în statul membru în care este stabilit furnizorul acestei asistențe, trebuie să fie conformă atât cu legislația și cu standardele și orientările privind calitatea și siguranța ale acestui stat membru, cât și cu legislația Uniunii în materie de standarde de siguranță. În plus, Curtea observă că, atât în temeiul Directivei 2011/24, cât și al Directivei 2000/31, furnizarea de asistență medicală în cazul telemedicinei este reglementată de legislația statului membru în care este stabilit furnizorul, în măsura în care ea poate corespunde noțiunii de „serviciu al societății informaționale”.
În al treilea și ultimul rând, Curtea se pronunță cu privire la domeniul de aplicare, în cadrul recunoașterii calificărilor profesionale, al principiului liberei prestări a serviciilor, prevăzut de Directiva 2005/36 (
5
).
În această privință, ea constată că această directivă nu se aplică nici unui furnizor de asistență medicală transfrontalieră în cazul telemedicinei, nici unui furnizor stabilit într‑un stat membru care, fără a se deplasa el însuși, asigură prestarea, de către un furnizor stabilit în alt stat membru, a unor servicii de asistență medicală cu prezență fizică în beneficiul unui pacient care are reședința în acest din urmă stat membru.
Astfel, pe de o parte, Directiva 2005/36 prevede în mod explicit că dispozițiile sale referitoare la libera prestare a serviciilor se aplică exclusiv în cazul în care prestatorul se deplasează spre teritoriul statului membru gazdă. Or, telemedicina implică în mod necesar ca serviciul de sănătate să fie prestat în lipsa oricărei deplasări. Pe de altă parte, Curtea concluzionează că, în speță, niciun element nu permite să se considere că un furnizor de servicii medicale se deplasează spre teritoriul unui stat membru gazdă atunci când acesta furnizează pe acest teritoriu asemenea servicii prin intermediul unui alt furnizor stabilit în acest stat.
(
1
)	Articolul 3 literele (d) și (e) din Directiva 2011/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2011 privind aplicarea drepturilor pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere (JO 2011, L 88, p. 45).
(
2
)	A se vedea articolul 7 alineatul (7) din Directiva 2011/24, care prevede că statul membru de afiliere poate impune unei persoane asigurate care solicită rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere, „inclusiv asistența medicală primită prin intermediul telemedicinei”, aceleași condiții ca cele stabilite pentru asistența medicală în acest stat. Astfel, expresia „inclusiv asistența medicală primită prin intermediul telemedicinei” confirmă această constatare.
(
3
)	În temeiul articolului 2 din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257) coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (b) și cu anexa I la Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO 2015, L 241, p. 1).
(
4
)	Articolul 3 litera (d) din Directiva 2011/24.
(
5
)	Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).