62022CJ0646
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
14 noiembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2005/29/CE – Articolul 2 litera (j), articolele 5, 8 și 9 – Noțiunea de «consumator mediu» – Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori – Noțiunea de «practică comercială agresivă» – Vânzare combinată a unui împrumut pentru nevoi personale și a unui produs de asigurare nelegat de acest împrumut – Orientarea informațiilor furnizate consumatorului – Noțiunea de «framing» (cadrare) – Practică comercială care constă în a propune simultan unui consumator o ofertă de împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare nelegat de acest împrumut – Lipsa unui termen de reflecție între semnarea contractului de împrumut și cea a contractului de asigurare – Directiva (UE) 2016/97 – Articolul 24”
În cauza C‑646/22,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), prin decizia din 10 octombrie 2022, primită de Curte la 13 octombrie 2022, în procedura
Compass Banca SpA
împotriva
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
cu participarea:
Metlife Europe Dac,
Metlife Europe Insurance Dac,
Europ Assistance Italia SpA,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din domnul E. Jarukaitis, președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, și domnii E. Regan și Z. Csehi (raportor), judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Compass Banca SpA, de F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo și A. Zoppini, avvocati;
–
pentru Europ Assistance Italia SpA, de P. Fattori, A. Lirosi și A. Pera, avvocati;
–
pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de A. Collabolletta și P. Gentili, avvocati dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de D. Recchia, N. Ruiz García și H. Tserepa‑Lacombe, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 aprilie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 litera (j) și a articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260), precum și a articolului 24 alineatul (3) din Directiva (UE) 2016/97 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 ianuarie 2016 privind distribuția de asigurări (JO 2016, L 26, p. 19).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Compass Banca SpA, pe de o parte, și Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Autoritatea de Supraveghere a Concurenței și a Pieței, Italia) (denumită în continuare „AGCM”), pe de altă parte, în legătură cu deciziile AGCM privind o practică comercială a acestei societăți.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2005/29
3
Considerentele (7), (11), (13), (14), (17), (18) și (21) ale Directivei 2005/29 au următorul cuprins:
„(7)
Prezenta directivă reglementează practicile comerciale cu scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor în legătură cu produsele. […]
[…]
(11)
Nivelul crescut al convergenței realizate prin apropierea dispozițiilor de drept intern în baza prezentei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Prezenta directivă stabilește o interdicție generală unică a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor. De asemenea, directiva stabilește norme privind practicile comerciale agresive, care nu sunt reglementate în prezent la nivel comunitar.
[…]
(13)
Pentru a realiza obiectivele Comunității prin eliminarea barierelor de pe piața internă, este necesar să se înlocuiască clauzele generale și principiile juridice divergente existente ale statelor membre. Astfel, interdicția generală comună și unică instituită de prezenta directivă reglementează practicile comerciale neloiale ce denaturează comportamentul economic al consumatorilor. Pentru a consolida încrederea consumatorilor, interdicția generală ar trebui să se aplice și în cazul practicilor comerciale neloiale utilizate în afara oricăror relații contractuale între comerciant și consumator sau după încheierea unui contract și pe perioada de valabilitate a acestuia. Interdicția generală este elaborată pe baza normelor privind două tipuri de practici comerciale care sunt de departe cele mai comune, anume practicile comerciale înșelătoare și practicile comerciale agresive.
(14)
Este de dorit ca definiția practicilor comerciale înșelătoare să includă practicile, inclusiv publicitatea înșelătoare, care induc în eroare consumatorii și îi împiedică să facă o alegere în cunoștință de cauză, deci eficientă. […] Abordarea adoptată în prezenta directivă pentru o armonizare completă nu exclude posibilitatea ca statele membre să specifice în legislația lor internă principalele caracteristici ale produselor specifice, de exemplu obiectele de colecție sau aparatura electrocasnică, a căror omisiune ar fi semnificativă atunci când se face o invitație de a cumpăra. […]
[…]
(17)
Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.
(18)
Este oportună protejarea tuturor consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale. Cu toate acestea, Curtea de Justiție a estimat, atunci când a hotărât cu privire la aspectele legate de publicitate după transpunerea Directivei 84/450/CEE [a Consiliului din 10 septembrie 1984 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative din statele membre cu privire la publicitatea înșelătoare (JO 1984, L 250, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 153)], că este necesar să se examineze efectele lor asupra unui consumator tipic fictiv. În conformitate cu principiul proporționalității și pentru a permite aplicarea efectivă a măsurilor de protecție care decurg din acesta, directiva ia ca criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent [a se citi «consumator mediu care este normal informat și suficient de atent și de avizat»], ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici, conform interpretării Curții de Justiție, dar conține și dispoziții care au ca scop prevenirea exploatării consumatorilor ale căror caracteristici le conferă o vulnerabilitate sporită la practicile comerciale neloiale. […] Noțiunea de consumator mediu nu este o noțiune statistică. Instanțele judecătorești și autoritățile naționale vor trebui să își exercite propria capacitate de a judeca, având în vedere jurisprudența Curții de Justiție, pentru a stabili reacția tipică a consumatorului mediu într‑o situație dată.
[…]
(21)
Persoanele sau organizațiile despre care se consideră, în baza legislației interne, că ar avea un interes legitim cu privire la acest subiect trebuie să aibă la dispoziție căi de atac pentru a întreprinde o acțiune împotriva practicilor comerciale neloiale, fie în fața unei instanțe judecătorești, fie a unei autorități administrative care are competența de a decide în cazul reclamațiilor sau de a iniția procedurile judiciare corespunzătoare. Cu toate că determinarea sarcinii probei relevă de domeniul legislației naționale, este oportun ca instanțele și autoritățile administrative să aibă autoritatea de a solicita comercianților prezentarea de probe cu privire la acuratețea afirmațiilor de fapt.”
4
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectiv”, prevede:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
5
Potrivit articolului 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(b)
«comerciant» înseamnă orice persoană fizică sau juridică ce acționează, în legătură cu practicile comerciale reglementate de prezenta directivă, în scopuri care se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, artizanală sau liberală și orice persoană care acționează în numele sau în beneficiul unui comerciant;
[…]
(d)
«practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;
(e)
«a denatura în mod semnificativ comportamentul economic al consumatorilor» înseamnă a folosi o practică comercială pentru a afecta apreciabil abilitatea consumatorului de a lua o decizie în cunoștință de cauză, determinându‑l astfel să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o altfel;
[…]
(j)
«influență nejustificată» înseamnă exploatarea unei poziții de putere în raport cu consumatorul pentru a aplica o presiune asupra acestuia, chiar și fără a recurge la forța fizică sau a amenința cu aceasta, într‑o manieră care reduce semnificativ abilitatea consumatorului de a lua o decizie în cunoștință de cauză;
(k)
«decizie comercială» înseamnă orice decizie luată de un consumator cu privire la oportunitatea, modalitățile și condițiile cu privire la cumpărarea unui produs, efectuarea unei plăți integrale sau parțiale pentru un produs, păstrarea sau renunțarea la un produs sau exercitarea unui drept contractual în raport cu produsul; o astfel de decizie determină consumatorul să acționeze sau nu;
[…]”
6
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatele (4) și (9):
„(4)   În cazul în care dispozițiile prezentei directive și alte norme comunitare care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale sunt în conflict, normele comunitare prevalează și se aplică respectivelor aspecte specifice.
[…]
(9)   În legătură cu «serviciile financiare» în sensul Directivei 2002/65/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum și de modificare a Directivei 90/619/CEE a Consiliului și a Directivelor 97/7/CE și 98/27/CE (JO 2002, L 271, p. 16), Ediție specială, 06/vol. 4, p. 183], și bunurile imobile, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de prezenta directivă în domeniul în care aceasta din urmă are ca obiect apropierea dispozițiilor în vigoare.”
7
Articolul 4 din Directiva 2005/29, intitulat „Piața internă”, prevede:
„Statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.”
8
Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, care figurează în capitolul 2 din aceasta, intitulat „Practici comerciale neloiale”, prevede:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2)   O practică comerciale este neloială în cazul în care:
(a)
este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b)
denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori.
[…]
(4)   Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)
sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
sau
(b)
sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9.
(5)   Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Această listă unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
9
Secțiunea 1, intitulată „Practici comerciale înșelătoare”, din acest capitol 2, include articolele 6 și 7 din directiva menționată. Acest articol 6, intitulat „Acțiuni înșelătoare”, prevede la alineatul (1) litera (e):
„O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
[…]
(e)
necesitatea unui serviciu […].”
10
Articolul 7 din aceeași directivă, intitulat „Omisiuni înșelătoare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, precum și de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, omite o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie în contextul respectiv pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză și care, în consecință, determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.
(2)   De asemenea, o practică comercială se consideră omisiune înșelătoare în cazul în care, ținând seama de toate aspectele descrise la alineatul (1), un comerciant disimulează o informație semnificativă prevăzută la alineatul respectiv sau o furnizează într‑o manieră neclară, neinteligibilă, ambiguă sau nepotrivită sau dacă nu își declară intenția comercială adevărată în cazul în care aceasta nu reiese deja din context sau în cazul în care, în orice situație, aceasta determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.”
11
Secțiunea 2, intitulată „Practici comerciale agresive”, din capitolul 2 din Directiva 2005/29 conține articolele 8 și 9.
12
Potrivit articolului 8 din această directivă, intitulat „Practici comerciale agresive”:
„O practică comercială se consideră agresivă în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, modifică sau poate modifica în mod semnificativ, prin hărțuire, constrângere, inclusiv prin forță fizică sau printr‑o influență nejustificată, libertatea de alegere sau conduită a consumatorului mediu și, prin aceasta, îl determină sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.”
13
Articolul 9 din Directiva menționată, intitulat „Folosirea hărțuirii, constrângerii sau a influenței nejustificate”, prevede:
„Atunci când se determină dacă o practică comercială folosește hărțuirea, constrângerea, inclusiv forța fizică sau influența nejustificată, se ține seama de:
(a)
momentul, locul, natura și persistența ei;
(b)
folosirea de limbaj și comportament amenințător sau nejustificat;
(c)
exploatarea de către comerciant, în cunoștință de cauză, a oricărui eveniment nefast sau a oricărei situații deosebit de grave care afectează modul de a judeca al consumatorilor, pentru a influența decizia consumatorului cu privire la produs;
(d)
orice bariere necontractuale, oneroase sau disproporționate, impuse de comerciant în cazul în care un consumator dorește să‑și exercite drepturile contractuale, inclusiv dreptul de a rezilia un contract sau de a se îndrepta spre un alt produs sau comerciant;
(e)
orice amenințare de intentare a unei acțiuni care nu este posibilă din punct de vedere legal.”
14
Articolul 11 din aceeași directivă, intitulat „Punerea în aplicare”, prevede la alineatul (1) primul paragraf:
„Statele membre asigură existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor.”
15
Punctele 24-31 din anexa I la Directiva 2005/29, intitulată „Practici comerciale considerate neloiale în orice situație”, enumeră și definesc „[p]ractici[le] comerciale agresive” după cum urmează:
„24.
A‑i da impresia consumatorului că nu poate părăsi sediul fără a încheia un contract.
25.
A efectua vizite personale la domiciliul consumatorului, ignorând solicitarea acestuia de a pleca sau de a nu reveni, cu excepția cazului în care legislația internă permite acest lucru în vederea îndeplinirii unei obligații contractuale și în măsura în care o permite.
26.
A efectua solicitări repetate și nedorite prin telefon, fax sau e‑mail sau alt mijloc de comunicare la distanță, cu excepția cazului în care legislația internă permite acest lucru în vederea îndeplinirii unei obligații contractuale și în măsura în care o permite. Dispoziția nu aduce atingere articolului 10 din Directiva 97/7/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO 1997, L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160)] și [Directivei 95/46/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO 1995, L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10), precum și Directivei 2002/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice (Directiva asupra confidențialității și comunicațiilor electronice) (JO 2002, L 201, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 63)].
27.
A obliga un consumator care intenționează să solicite plata daunelor pe baza unei polițe de asigurare să prezinte documente care nu pot fi considerate, în mod rezonabil, relevante pentru valabilitatea cererii de plată a daunelor sau ignorarea sistematică a corespondenței pertinente pentru a‑l descuraja pe consumatorul care dorește să își exercite drepturile contractuale.
28.
A include în reclamă îndemnul direct adresat copiilor de a cumpăra produsele promovate sau de a convinge părinții sau alți adulți să le cumpere produsele promovate. Dispoziția nu aduce atingere articolului 16 din Directiva 89/552/CEE [a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO 1989, L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215)].
29.
Comerciantul solicită plata pe loc sau plata ulterioară pentru produsele pe care le furnizează dar pe care consumatorul nu le‑a solicitat sau solicită rambursarea sau păstrarea lor, cu excepția produselor de substituție furnizate în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Directiva 97/7/CE (vânzare nesolicitată).
30.
A afirma explicit că, în cazul în care consumatorul nu cumpără produsul sau serviciul respectiv, comerciantul își poate pierde locul de muncă sau mijloacele de subzistență.
31.
A le crea consumatorilor falsa impresie că au câștigat sau vor câștiga ori că vor câștiga dacă întreprind o anumită acțiune, un premiu sau un alt avantaj similar, în condițiile în care:
–
fie nu există nici un premiu ori avantaj similar,
–
fie acțiunea pe care ar trebui să o întreprindă pentru a câștiga premiul sau alt avantaj similar este condiționată de plata unei sume de bani sau de suportarea unui cost.”
Directiva 2016/97
16
Articolul 24 din Directiva 2016/97, intitulat „Vânzarea combinată”, prevede la alineatele (3) și (7):
„(3)   Atunci când un produs de asigurare este auxiliar unui bun sau serviciu care nu este o asigurare, în cadrul unui pachet sau al aceluiași contract, distribuitorul de asigurări îi oferă consumatorului posibilitatea de a cumpăra bunul sau serviciul separat. Acest alineat nu se aplică atunci când un produs de asigurare este auxiliar unui serviciu sau unei activități de investiții în sensul definiției de la articolul 4 alineatul (1) punctul 2 din Directiva 2014/65/UE [a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 privind piețele instrumentelor financiare și de modificare a Directivei 2002/92/CE și a Directivei 2011/61/UE (JO 2014, L 173, p. 349)], unui contract de credit în sensul definiției de la articolul 4 punctul 3 din Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului [din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34)] sau unui cont de plăți în sensul definiției de la articolul 2 punctul 3 din Directiva 2014/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului [din 23 iulie 2014 privind comparabilitatea comisioanelor aferente conturilor de plăți, schimbarea conturilor de plăți și accesul la conturile de plăți cu servicii de bază (JO 2014, L 257, p. 214)].
[…]
(7)   Statele membre pot menține sau adopta măsuri suplimentare mai stricte sau pot interveni de la caz la caz pentru a interzice vânzarea unei asigurări împreună cu un serviciu sau produs auxiliar care nu este o asigurare, ca parte a unui pachet sau a aceluiași contract, atunci când pot demonstra că astfel de practici sunt în detrimentul consumatorilor.”
Dreptul italian
Codul consumului
17
Articolul 20 din decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229 (Decretul legislativ nr. 206 privind Codul consumului în sensul articolului 7 din Legea nr. 229 din 29 iulie 2003) din 6 septembrie 2005 (supliment ordinar la GURI nr. 235 din 8 octombrie 2005, denumit în continuare „Codul consumului”), care a transpus Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273), prevede:
„O practică comercială este neloială în cazul în care este contrară cerințelor diligenței profesionale și denaturează sau poate denatura în mod semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu pe care îl afectează sau căruia îi este adresată ori al unui membru mediu al unui grup în cazul în care practica comercială vizează un grup determinat de consumatori.”
18
Articolul 24 din acest cod, intitulat „Practici comerciale agresive”, care transpune cerințele prevăzute la articolul 8 din Directiva 2005/29, prevede:
„1.   O practică comercială se consideră agresivă în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, modifică sau poate modifica în mod semnificativ, prin hărțuire, constrângere, inclusiv prin forță fizică sau printr‑o influență nejustificată, libertatea de alegere sau conduită a consumatorului mediu și, prin aceasta, îl determină sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.
[…]”
Decretul legislativ nr. 209 din 7 septembrie 2005
19
Articolul 120-quinquies din decreto legislativo n 209 – codice delle assicurazioni private (Decretul legislativ nr. 209 privind Codul asigurărilor private) din 7 septembrie 2005 (supliment ordinar la GURI nr. 239 din 13 octombrie 2005), intitulat „Vânzare combinată”, are următorul cuprins:
„1.   Distribuitorul care oferă un produs de asigurare împreună cu un produs sau cu un serviciu auxiliar care nu este o asigurare, în cadrul unui pachet sau al aceluiași contract, informează contractantul dacă este posibil să cumpere cele două componente separat și îi furnizează o descriere adecvată a diverselor componente ale contractului sau ale pachetului, precum și o evidență separată a costurilor și a cheltuielilor pentru fiecare componentă.
2.   În circumstanțele menționate la alineatul 1 și atunci când riscurile sau acoperirea de asigurare care rezultă din contractul sau din pachetul oferit unui contractant sunt diferite de cele asociate componentelor luate separat, distribuitorul de asigurări furnizează o descriere adecvată a diferitelor componente ale contractului sau ale pachetului, precum și a modului în care interacțiunea dintre ele modifică riscul sau acoperirea de asigurare.
3.   Atunci când un produs de asigurare este auxiliar unui bun sau serviciu care nu este o asigurare, în cadrul unui pachet sau al aceluiași contract, distribuitorul de asigurări îi oferă contractantului posibilitatea de a cumpăra bunul sau serviciul separat. Prezentul alineat nu se aplică atunci când un produs de asigurare este auxiliar unui serviciu sau unei activități de investiții în sensul definiției de la articolul 1 alineatul 5 din Textul unic al dispozițiilor privind intermedierea financiară, unui contract de credit în sensul definiției de la articolul 120 quinquies alineatul 1 litera c) din Textul unic în materie bancară sau unui cont de plăți în sensul definiției de la articolul 126 decies din Textul unic în materie bancară.
4.   În cazurile menționate la alineatele 1 și 3, distribuitorul de asigurări specifică contractantului motivele pentru care se consideră că produsul de asigurare care face parte din pachetul global sau din același contract este indicat pentru a satisface cerințele și nevoile contractantului respectiv.
5.   În cazurile menționate la alineatele 1 și 3, având în vedere obiectivul de protecție a asiguraților, [Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS) (Autoritatea de Supraveghere a Sectorului Asigurărilor, Italia)] poate aplica, în ceea ce privește activitatea de distribuție de asigurări, măsurile preventive și interdicțiile prevăzute de prezentul cod, având inclusiv puterea de a interzice vânzarea, ca parte a unui pachet sau a aceluiași contract, a unei asigurări împreună cu un serviciu sau cu un produs care nu este o asigurare, indiferent care dintre acestea are caracter accesoriu, în cazul în care o astfel de practică este în detrimentul consumatorilor. În ceea ce privește produsele de investiții bazate pe asigurări, puterile menționate anterior sunt exercitate de IVASS și de [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Comisia Națională pentru Societăți și Bursă, Italia)], în conformitate cu competențele lor respective.
6.   Dispozițiile prezentului articol nu se aplică distribuției de produse de asigurare care oferă acoperiri pentru diverse tipuri de riscuri.
7.   Nu se aduce atingere dispozițiilor Codului consumului […], în măsura în care sunt aplicabile.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
20
Compass Banca, cu sediul în Italia, a propus clienților săi, între luna ianuarie 2015 și luna iulie 2018, să subscrie diferite împrumuturi personale, precum și produse de asigurare care prevedeau acoperirea anumitor riscuri fără legătură necesară cu aceste împrumuturi. Reiese din decizia de trimitere că, deși subscrierea unei asigurări nu era o condiție prealabilă pentru acordarea unui împrumut personal, ea era propusă totuși în combinație cu acest împrumut.
21
La 13 septembrie 2018, AGCM a deschis o anchetă pentru a stabili dacă această practică comercială era „neloială”, în sensul Directivei 2005/29.
22
În cursul acestei anchete, Compass Banca a prezentat o propunere de angajamente privind o serie de măsuri specifice destinate să facă mai clar pentru consumator caracterul neobligatoriu al subscrierii unei asigurări nelegate de un împrumut personal. Printre aceste măsuri figura extinderea la toți clienții a unui drept necondiționat de a rezilia contractul lor de asigurare fără incidență asupra contractului lor de împrumut. În schimb, Compass Banca a respins cererea AGCM prin care se urmărea să se prevadă în favoarea clienților un termen de reflecție de șapte zile între data de semnare a contractului de împrumut și cea a contractului de asigurare. Aceasta a considerat respectiva măsură ca fiind disproporționată și asimetrică, întrucât nu se aplica tuturor concurenților.
23
La 11 martie 2019, Compass Banca a depus o nouă propunere de angajamente, care conținea alte măsuri destinate, în opinia sa, să producă un efect analog instituirii unui termen de reflecție de șapte zile solicitat de AGCM, precum obligația de a‑și contacta clienții la șapte zile de la semnarea contractului lor de asigurare pentru a le solicita să confirme dacă doreau să păstreze polița de asigurare subscrisă în cadrul acestui contract, adăugând totodată că aceasta urma să acopere costul primei de asigurare în perioada corespunzătoare acestor șapte zile.
24
Prin decizia din 2 aprilie 2019, confirmată la 3 iulie 2019, AGCM a respins această propunere de angajamente.
25
Prin decizia din 27 noiembrie 2019, comunicată Compass Banca la 23 decembrie 2019, AGCM a constatat că această societate pusese în aplicare o practică comercială „agresivă” și, prin urmare, „neloială”, în sensul Directivei 2005/29, care consta într‑o „combinare silită, la momentul încheierii de contracte de împrumut pentru nevoi personale, a unor produse de asigurare care nu sunt legate de împrumut”. Aceasta a interzis continuarea acestei practici și a aplicat în sarcina Compass Banca o amendă în cuantum de 4700000 de euro.
26
Împotriva deciziilor AGCM menționate la punctele 24 și 25 din prezenta hotărâre, Compass Banca a sesizat cu o acțiune Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), care, prin hotărârea nr. 9516 din 2021, a respins acțiunea respectivă.
27
Compass Banca a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), care este instanța de trimitere.
28
Compass Banca susține că AGCM a considerat practica sa comercială ca fiind „agresivă” și, prin urmare, ca fiind „neloială”, în sensul Directivei 2005/29, pentru simplul fapt că aceasta consta în vânzarea combinată de împrumuturi pentru nevoi personale și de produse de asigurare, fără a furniza vreo dovadă concretă a acestui caracter „agresiv”, având în vedere caracteristicile acestei practici sau circumstanțele speței. Compass Banca deduce de aici că AGCM a răsturnat sarcina probei, în mod nejustificat și inacceptabil, obligând‑o să demonstreze că practica sa comercială nu este în realitate „agresivă” în sensul acestei directive.
29
AGCM arată că, prin vânzarea combinată de împrumuturi pentru nevoi personale și de produse de asigurare, Compass Banca a condiționat și a restrâns considerabil libertatea de alegere a clienților săi. Aceasta constată că, în special, Compass Banca nu a furnizat informații clienților săi cu privire la caracterul facultativ al produsului de asigurare și adaugă că o asemenea practică nu ar fi fost considerată drept „agresivă” dacă ar fi fost acordat clienților în cauză un termen de reflecție de șapte zile între data de semnare contractului referitor la împrumutul personal și cea a contractului aferent produsului de asigurare.
30
Instanța de trimitere ridică mai întâi problema dacă noțiunea de „consumator mediu”, în sensul Directivei 2005/29, acordă suficientă importanță teoriei „raționalității limitate”, care impune necesitatea unei protecții mai mari a consumatorilor. Potrivit acestei teorii, persoanele acționează adesea fără a dispune de toate informațiile necesare. Astfel, în măsura în care ar face obiectul, printre altele, al unor biasuri denumite, în științele cognitive, de „efect de încadrare” (framing), consumatorii ar putea să își modifice preferințele în funcție de modalitățile de prezentare a ofertelor contractuale care le sunt propuse și, prin urmare, să ia decizii iraționale în raport cu cele care ar fi luate de o persoană normal informată, precum și suficient de atentă și de avizată.
31
În continuare, aceasta ridică problema dacă trebuie să se considere practica în discuție în litigiul principal drept o practică comercială „agresivă” și, prin urmare, „neloială”, în sensul Directivei 2005/29, în măsura în care ofertele comerciale prezentate consumatorilor pentru un contract de împrumut și un produs de asigurare ar fi prezentate printr‑un bias „de încadrare” (framing), astfel încât să îi determine să creadă că acordarea unui împrumut personal este condiționată de subscrierea unei asigurări.
32
În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 24 alineatul (3) din Directiva 2016/97, referitor la norme privind vânzarea combinată de produse de asigurare cu alte produse, se opune ca AGCM să interzică o practică comercială precum cea urmată de Compass Banca.
33
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Având în vedere caracterul său flexibil și imprecis, noțiunea de consumator mediu, în sensul [Directivei 2005/29], înțeles ca un consumator normal informat și suficient de atent și de avizat, nu ar trebui formulată conform celui mai avansat nivel de cunoaștere și de experiență și, prin urmare, să facă trimitere nu numai la noțiunea clasică de homo economicus, ci și la argumentele susținute de [teoria] privind raționalitatea limitată, care a demonstrat că persoanele acționează deseori reducând informațiile necesare prin decizii «nerezonabile» în raport cu cele pe care le‑ar lua în mod ipotetic o persoană atentă și avizată, argumente care impun necesitatea unui nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor, în cazul – tot mai des întâlnit în contextul dinamicilor moderne ale pieței – unui risc de influență cognitivă?
2)
Poate fi considerată agresivă în sine o practică comercială în care, din cauza încadrării informațiilor [framing (încadrare)], o alegere poate apărea ca fiind obligatorie și fără alternative, ținând seama de articolul 6 alineatul (1) din [Directiva 2005/29], potrivit căruia se consideră că este «înșelătoare» o practică comercială care, în orice fel, «inclusiv prin prezentarea generală», induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu?
3)
Potrivit Directivei 2005/29, este justificată competența autorității naționale de concurență și de piață [odată constatat riscul unei influențe psihologice legate: 1) de starea de necesitate în care se află în mod normal solicitantul unei finanțări, 2) de complexitatea contractelor prezentate spre semnare consumatorului, 3) de concomitența ofertei combinate și 4) de termenele scurte acordate pentru subscrierea ofertei] de a prevedea o derogare de la principiul posibilității de a combina vânzarea de produse de asigurare și vânzarea de produse financiare care nu au legătură între ele prin impunerea unui interval de șapte zile între semnarea celor două contracte?
4)
În ceea ce privește această competență de sancționare a practicilor comerciale agresive, Directiva [2016/97], în special articolul 24 alineatul (3) din aceasta, se opune adoptării de către [AGCM] a unei măsuri în temeiul articolului 2 literele (d) și (j), al articolelor 4, 8 și 9 din Directiva 2005/29 și al reglementării naționale de transpunere, după respingerea unei cereri de acceptare a angajamentelor în urma refuzului unei societăți de servicii de investiții, în cazul vânzării unui produs financiar în combinație cu un produs de asigurare care nu are legătură cu cel dintâi – și în prezența unui risc de influențare a consumatorului asociat împrejurărilor speței, care pot fi deduse și din complexitatea documentației care trebuie examinată –, de a acorda consumatorului un termen de reflecție de șapte zile între formularea ofertei combinate și semnarea contractului de asigurare?
5)
Faptul de a considera drept practică agresivă simpla combinare a unui produs financiar cu unul de asigurare ar putea constitui un act de reglementare nepermis și nu ar conduce la impunerea în sarcina comerciantului (iar nu în sarcina AGCM, cum ar trebui să fie) a obligației (dificil de îndeplinit) de a demonstra că nu este vorba despre o practică agresivă contrară Directivei [2005/29] (cu atât mai mult cu cât directiva menționată nu permite statelor membre să adopte măsuri mai restrictive decât cele pe care aceasta le definește, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor) sau, dimpotrivă, o asemenea răsturnare a sarcinii probei nu există întrucât, pe baza unor elemente obiective, s‑a stabilit că nu există un risc concret de influențare a consumatorului care are nevoie să obțină o finanțare în condițiile unei oferte combinate complexe?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Cu privire la admisibilitate
34
Compass Banca exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea primei întrebări, în măsura în care, în cuprinsul acestei întrebări, noțiunea de „consumator mediu” este definită în mod diferit de definiția reținută în mod obișnuit, din moment ce aceasta ia în considerare riscul de influență cognitivă asupra consumatorilor, ceea ce ar face întrebarea ipotetică. Astfel, dat fiind că deciziile contestate în cauza principală au fost adoptate în temeiul dispozițiilor naționale de transpunere a articolului 8 din Directiva 2005/29, iar nu al articolului 6 din aceasta, luarea în considerare a unui asemenea risc nu ar fi pertinentă.
35
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, revine doar instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe [Hotărârea din 7 februarie 2023, Confédération paysanne și alții (Mutageneză aleatorie in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, punctul 32].
36
Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [Hotărârea din 7 februarie 2023, Confédération paysanne și alții (Mutageneză aleatorie in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, punctul 33].
37
În speță, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită Curții interpretarea noțiunii de „consumator mediu” pentru a stabili dacă o practică comercială denumită de „încadrare” (framing), constând în a prezenta simultan o ofertă pentru un împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare care nu este legat de acest împrumut, fără a acorda consumatorului un termen de reflecție între datele de semnare a contractelor legate de aceste oferte, ceea ce, din cauza unui bias de încadrare, ar putea să dea impresia unui consumator mediu că trebuie să subscrie la aceste două oferte (denumită în continuare „practica comercială de «încadrare»”), trebuie considerată ca reprezentând o practică comercială agresivă în sensul, în special, al articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29 și, prin urmare, neloială în sensul articolului 5 din această directivă.
38
Or, pentru a stabili dacă o practică comercială este „agresivă” în sensul directivei menționate, articolul 8 din aceasta face referire în mod expres la noțiunea de „consumator mediu”.
39
Așadar, nu rezultă în mod evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu prezintă nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori că problema ridicată de instanța de trimitere este de natură ipotetică. În plus Curtea dispune de toate elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la prima întrebare.
40
Rezultă că prima întrebare este admisibilă.
Cu privire la fond
41
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare dintre instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebarea care îi este adresată (Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, punctul 22).
42
În speță, din decizia de trimitere reiese că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă, în vederea interpretării noțiunii „consumator mediu”, în sensul Directivei 2005/29, în special al articolului 8 din aceasta, este necesar să se facă referire nu numai la „homo economicus”, și anume, în esență, la un actor economic perfect rațional în luarea deciziilor, ci și la cele mai recente studii privind teoria „raționalității limitate”, potrivit căreia capacitatea de decizie a unui consumator „se lovește de limitele impuse capacității cognitive de numărul de stimuli primiți, de capacitatea de a menține atenția în timp și de capacitatea de a păstra în memorie toate informațiile primite”.
43
În aceste condiții, trebuie să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că noțiunea de „consumator mediu”, în înțelesul acestei directive, trebuie definită nu numai prin referire la un consumator normal informat, precum și suficient de atent și de avizat, ci și ținând seama de faptul că capacitatea de decizie a unei persoane este afectată de constrângeri precum biasuri cognitive.
44
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că la articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29 face referire la noțiunea de „consumator mediu” pentru a stabili dacă o practică comercială care este contrară cerințelor diligenței profesionale este de natură să producă un efect suficient pentru a justifica interzicerea sa ca practică comercială neloială sau dacă este necesar să se considere că, întrucât nu poate induce în eroare decât un consumator foarte credul sau naiv, aceasta nu intră sub incidența unei astfel de interdicții.
45
Aceeași noțiune este reluată în continuare la articolele 6-8 din această directivă, care, astfel cum rezultă din articolul 5 alineatul (4) din directiva menționată, precizează modul în care se aplică cele două criterii prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din directiva respectivă pentru a califica o practică drept neloială, în privința anumitor forme speciale de practici comerciale neloiale.
46
Or, în ceea ce privește interpretarea care trebuie dată acestei noțiuni, din considerentul (18) al aceleiași directive reiese că, deși este necesar să se protejeze toți consumatorii de practicile comerciale neloiale, Curtea s‑a pronunțat în cauzele referitoare la publicitate, de la transpunerea Directivei 84/450, că trebuia să se examineze efectele practicilor comerciale „asupra unui consumator tipic fictiv”.
47
Rezultă de asemenea din considerentul menționat că, în conformitate cu principiul proporționalității și pentru a permite aplicarea efectivă a măsurilor de protecție care decurg din acesta, Directiva 2005/29 ia drept criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este normal informat, precum și suficient de atent și de avizat, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici.
48
Rezultă că, astfel cum a statuat Curtea în contextul Directivei 93/13, această referire la consumatorul mediu constituie un criteriu obiectiv și că noțiunea de „consumator mediu” este independentă de cunoștințele concrete pe care persoana în cauză le poate avea sau de informațiile de care dispune în mod real. Pe de altă parte, nu corespund acestui criteriu nici consumatorul mai puțin avizat decât consumatorul mediu, nici consumatorul mai avizat decât acesta din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 septembrie 2023, mBank (Registrul polonez al clauzelor ilicite), C‑139/22, EU:C:2023:692, punctele 60, 61 și 66).
49
Cu toate acestea, trebuie amintit că Directiva 2005/29 urmărește să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea dispozițiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor (Hotărârea din 19 decembrie 2013, Trento Sviluppo și Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punctul 31). Acest obiectiv este confirmat de considerentele (7), (11), (13) și (14) ale acestei directive, potrivit cărora sunt interzise practicile comerciale care au scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor, modifică comportamentele lor economice sau îi împiedică să facă o alegere în cunoștință de cauză și, prin urmare, în mod eficient.
50
În plus, deși considerentul (18) al acestei directive precizează noțiunea de „consumator mediu”, rezultă tot din acest considerent că noțiunea menționată nu este statică și că instanțele și autoritățile naționale trebuie să își exercite propria posibilitate de a judeca, ținând seama de jurisprudența Curții, pentru a determina reacția tipică a consumatorului mediu într‑un anumit caz.
51
În consecință, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 40 din concluzii, stabilirea reacției consumatorului mediu în raport cu o practică comercială specifică „nu trebuie să fie, așadar, un exercițiu pur teoretic”. De asemenea, trebuie să se țină seama de considerații mai realiste, în măsura în care sunt compatibile cu precizările aduse în legătură cu această noțiune de considerentul (18) al Directivei 2005/29.
52
Desigur, potrivit considerentului menționat, consumatorul mediu este o persoană, pe de o parte, normal informată și, pe de altă parte, suficient de atentă și de avizată. Cu toate acestea, dat fiind că, în conformitate cu articolul 7 din Directiva 2005/29, comerciantul are obligația de a furniza consumatorilor informațiile semnificative de care aceștia au nevoie, ținând seama de context, pentru a lua decizia, acest caracter „normal informat” al consumatorului mediu trebuie înțeles ca referindu‑se la informațiile despre care se poate prezuma în mod rezonabil că sunt cunoscute de orice consumator, ținând seama de factorii sociali, culturali și lingvistici relevanți, iar nu la informațiile care sunt specifice operațiunii în cauză. În consecință, caracterul menționat nu exclude ca o practică comercială să poată denatura semnificativ comportamentul economic al acestui consumator fictiv din cauza lipsei de informații a acestuia din urmă.
53
De asemenea, faptul că noțiunea de „consumator mediu” trebuie înțeleasă prin referire la un consumator „suficient de atent și de avizat” nu exclude luarea în considerare a unor biasuri cognitive asupra acestui consumator mediu, în măsura în care se stabilește că asemenea biasuri sunt susceptibile să afecteze o persoană normal informată, precum și suficient de atentă și de avizată, iar aceasta în asemenea proporții încât comportamentul său să fie alterat în mod semnificativ.
54
De altfel, Curtea a arătat deja că un consumator mediu poate fi indus în eroare și că, în consecință, acesta nu își poate efectua alegerile comerciale nici în cunoștință de cauză, nici în mod eficient (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2013, Trento Sviluppo și Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punctele 34 și 38).
55
În plus, Curtea a statuat, în domeniul mărcilor Uniunii Europene, că este necesar să se ia în considerare faptul că nivelul atenției consumatorului mediu poate varia în funcție de categoria de produse sau servicii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, punctele 25 și 26).
56
Pe de altă parte, Curtea a avut deja ocazia să constate că este posibil ca o percepție eronată asupra unei informații să fi fost sugerată consumatorului mediu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, punctele 40 și 41) și că este improbabil ca, în anumite domenii, consumatorul mediu să dispună de cunoștințele tehnice necesare pentru a înțelege toate elementele unei eventuale oferte pentru a efectua o alegere într‑un mod pe deplin rațional (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia, C‑54/17 și C‑55/17, EU:C:2018:710, punctele 50-52).
57
Cu toate acestea, deși capacitatea de decizie a unui consumator poate fi denaturată printr‑un ansamblu de constrângeri, cum ar fi biasuri cognitive, aceasta nu implică totuși că trebuie să se considere în mod necesar că orice risc de apariție a unor biasuri cognitive în cadrul unei practici comerciale ar avea în mod necesar drept efect să denatureze în mod semnificativ comportamentul acestui consumator fictiv. Mai trebuie să se stabilească în mod corespunzător că, în circumstanțele particulare ale unei situații concrete, o asemenea practică este de natură să afecteze consimțământul unei persoane normal informate, precum și suficient de atentă și de avizată, iar aceasta în asemenea proporții încât comportamentul său să fie denaturat în mod substanțial.
58
Astfel, revine, în orice caz, instanțelor naționale sarcina de a stabili reacția tipică a consumatorului mediu într‑o situație dată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, punctul 39).
59
Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că noțiunea de „consumator mediu”, în înțelesul acestei directive, trebuie definită prin referire la un consumator normal informat, precum și suficient de atent și de avizat. O astfel de definiție nu exclude însă posibilitatea modificării capacității de decizie a unui individ prin constrângeri, cum ar fi biasurile cognitive.
Cu privire la a doua întrebare
60
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere urmărește să afle, prin intermediul celei de a doua întrebări, dacă o practică comercială de „încadrare” poate fi considerată ca fiind „agresivă” în orice situație, în sensul Directivei 2005/29, și, prin urmare, să fie contrară acesteia numai pentru acest motiv. Totuși, în cadrul acestei a doua întrebări, instanța de trimitere face deopotrivă trimitere la noțiunea de practică comercială „înșelătoare”. Or, așa cum rezultă din articolul 5 alineatul (2) din această directivă, practicile comerciale agresive și înșelătoare constituie două categorii de practici comerciale neloiale. În plus, noțiunea de practică comercială considerată neloială în orice situație este introdusă la articolul 5 alineatul (5) din directiva menționată.
61
Prin urmare, potrivit jurisprudenței Curții citate la punctul 41 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 litera (j), articolul 5 alineatele (2) și (5), precum și articolele 8 și 9 din Directiva 2005/29 trebuie interpretate în sensul că o practică comercială constând în a propune simultan consumatorului o ofertă pentru un împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare care nu este legat de acest împrumut constituie o practică comercială agresivă în orice situație sau cel puțin o practică comercială considerată neloială în orice situație.
62
În primul rând, trebuie amintit că în capitolul 2 din Directiva 2005/29, intitulat „Practici comerciale neloiale”, există două secțiuni, și anume secțiunea 1, privind practicile comerciale înșelătoare, și secțiunea 2, privind practicile comerciale agresive.
63
Articolul 5 din această directivă, care figurează în capitolul 2 din aceasta, interzice la alineatul (1) practicile comerciale neloiale și stabilește, la alineatul (2), criteriile care permit să se stabilească dacă o practică comercială are caracter neloial.
64
Acest articol 5 precizează, la alineatul (4), că sunt neloiale în special practicile comerciale care sunt „înșelătoare”, în sensul articolelor 6 și 7 din Directiva 2005/29, și cele care sunt „agresive”, în sensul articolelor 8 și 9 din această directivă.
65
Alineatul (5) al articolului 5 menționat prevede totodată că anexa I la Directiva 2005/29 conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație și că, prin urmare, potrivit jurisprudenței Curții, această listă, care se aplică în toate statele membre, poate fi modificată numai prin intermediul unei revizuiri a acestei directive.
66
În această privință, considerentul (17) al Directivei 2005/29 precizează că, pentru a asigura o securitate juridică mai mare, numai practicile enumerate în această anexă I sunt considerate neloiale în orice situație, fără a fi necesar să se efectueze o evaluare de la caz la caz în temeiul dispozițiilor articolelor 5-9 din această directivă.
67
Întrucât anexa I la Directiva 2005/29 constituie o listă completă și exhaustivă a practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație, o practică comercială precum practica comercială de „încadrare” nu poate fi calificată drept practică comercială agresivă în orice situație sau chiar, mai general, drept practică comercială considerată neloială în orice situație, în sensul acestei directive, decât cu condiția să corespundă uneia dintre situațiile enumerate în această anexă.
68
Or, o interpretare a anexei menționate permite să se constate lipsa unei asemenea corespondențe, care, în plus, nu a fost invocată în cauza principală.
69
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că o practică comercială precum practica comercială de „încadrare” în discuție în litigiul principal, constând în a propune simultan consumatorului o ofertă de împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare care nu este legat de acest împrumut, nu constituie o practică susceptibilă să fie calificată drept practică comercială agresivă în orice situație sau chiar drept practică comercială considerată neloială în orice situație, în sensul directivei menționate.
70
Cu toate acestea, întrucât, având în vedere elementele din dosarul comunicat Curții, nu se poate exclude că AGCM a calificat practica în discuție în litigiul principal drept „agresivă” ca urmare a unei analize aprofundate a practicii comerciale în cauză, desfășurată ținând seama de împrejurările speței, trebuie, în al doilea rând și pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, să se examineze dacă o practică comercială de „încadrare” poate constitui o practică comercială agresivă, în sensul Directivei 2005/29, pentru simplul motiv că constă în a prezenta simultan unui consumator o ofertă de împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare care nu este legat de acest împrumut, fără să se acorde consumatorului un termen de reflecție între semnarea celor două contracte referitoare la aceste oferte, cu toate că această practică ar putea genera un bias de încadrare, lăsând astfel acestui consumator impresia că trebuie să subscrie în mod obligatoriu o asigurare pentru a obține un împrumut personal.
71
Reiese din articolul 8 din Directiva 2005/29 că o practică comercială se consideră agresivă în cazul în care modifică sau poate modifica în mod semnificativ, prin hărțuire, constrângere, inclusiv prin forță fizică sau printr‑o influență nejustificată, libertatea de alegere sau conduită a consumatorului mediu și, în consecință, îl determină sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.
72
Or, în lipsa unei definiții a noțiunilor de „hărțuire” și de „constrângere”, în sensul articolului 8 menționat, pentru definirea acestora din urmă trebuie să se facă referire la sensul obișnuit pe care termenii respectivi îl au în limbajul curent, care exclude ca o practică comercială să poată induce o formă de hărțuire sau de constrângere pentru simplul motiv că ar prezenta caracteristicile unei practici comerciale de încadrare.
73
În ceea ce privește posibilitatea ca o astfel de practică comercială să poată induce o „influență nejustificată” în sensul articolului 8 menționat, trebuie amintit că această din urmă noțiune, care este definită la articolul 2 litera (j) din Directiva 2005/29, acoperă utilizarea unei poziții de forță față de consumator astfel încât să se facă presiune asupra acestuia, chiar și fără utilizarea forței fizice sau a amenințării cu aceasta, așa încât capacitatea sa de a lua o decizie în cunoștință de cauză este limitată în mod semnificativ. După cum reiese din jurisprudența Curții, o influență nejustificată nu este neapărat o influență ilicită, ci o influență care, independent de caracterul său legal, implică în mod activ, printr‑o anumită presiune, condiționarea forțată a voinței consumatorului (Hotărârea din 12 iunie 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punctul 33).
74
Prin urmare, aplicarea de către un comerciant a unui mod de încheiere sau de modificare a contractelor poate fi calificată drept „practică comercială agresivă” ca urmare a exercitării unei influențe nejustificate prin adoptarea unor comportamente neloiale care au ca efect să facă presiuni asupra consumatorului, astfel încât libertatea sa de alegere este modificată în mod semnificativ, precum comportamente susceptibile să incomodeze un consumator mediu sau să perturbe reflecția acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punctul 47).
75
Or, o practică ce constă în a prezenta simultan unui consumator o ofertă pentru un împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare care nu este legat de acest împrumut, fără să îi lase un termen de reflecție între semnarea contractelor referitoare la aceste oferte, nu implică, prin ea însăși, existența unor acte de presiune, chiar dacă această practică ar putea genera un bias de încadrare. În consecință, o astfel de practică nu poate în sine caracteriza o „influență nejustificată”, în sensul articolului 8 din Directiva 2005/29.
76
Cu toate acestea, trebuie amintit că Directiva 2005/29 menționează, printre practicile comerciale neloiale, nu numai practicile comerciale agresive, ci și practicile comerciale înșelătoare, care sunt definite la articolul 6 alineatul (1) litera (e) din această directivă ca incluzând practicile comerciale care, în orice mod, induc sau pot induce în eroare consumatorul mediu în ceea ce privește, printre altele, necesitatea unui serviciu și care îl determină sau îl pot determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.
77
În cauza principală, doar în situația în care, în cadrul practicii în cauză, comerciantul nu numai că nu a acordat consumatorului un termen de reflecție între semnarea contractului de împrumut și a cea a contractului de asigurare, ci, în plus, a recurs la hărțuire, la constrângere sau la o influență nejustificată, o astfel de practică ar putea fi calificată drept agresivă în sensul articolului 8 din Directiva 2005/29. În schimb, chiar și în lipsa hărțuirii, a constrângerii sau a unei influențe nejustificate, practica menționată va putea fi calificată drept „practică comercială înșelătoare” și, prin urmare, drept „practică comercială neloială” dacă îndeplinește condițiile definite la articolele 6 și 7 din această directivă.
78
În această privință, trebuie amintit că reiese din jurisprudență că este esențial să se furnizeze consumatorului, chiar înainte de încheierea contractului, informații clare și adecvate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punctul 34, precum și jurisprudența citată).
79
Or, prezentarea simultană a două oferte de servicii distincte, chiar dacă aceste oferte nu ar fi legate din punct de vedere juridic, poate necesita furnizarea de informații suplimentare consumatorului, tocmai pentru ca acesta din urmă să nu fie indus în eroare în privința lipsei unei legături între ofertele menționate.
80
În speță, din decizia de trimitere reiese că prezentarea celor două oferte în discuție în litigiul principal ar fi putut să determine un consumator să creadă că nu era posibil să obțină împrumutul fără a subscrie un produs de asigurare în discuție în litigiul principal, cu atât mai mult cu cât anumite riscuri aferente împrumutului erau acoperite de această poliță de asigurare, cum ar fi, printre altele, deteriorarea stării de sănătate, care poate împiedica respectarea obligațiilor contractuale referitoare la împrumut.
81
Pe de altă parte, instanța de trimitere se referă, în a treia întrebare, la situația de nevoie în care se găsește în mod normal persoana care solicită o finanțare, la complexitatea contractelor supuse semnării de către consumator, la prezentarea simultană a ofertelor combinate și la durata scurtă a termenului acordat pentru subscrierea ofertei în cauză.
82
Cu toate acestea, din decizia de trimitere reiese de asemenea că Compass Banca susține că a informat în mod corespunzător consumatorii vizați cu privire la faptul că produsul de asigurare în discuție în litigiul principal nu era legat de împrumutul personal și că a fumizat acestor consumatori documentele relevante, inclusiv în cadrul fazei precontractuale.
83
În definitiv, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă practica comercială în discuție în litigiul principal poate constitui o „practică comercială neloială”, în special întrucât poate fi calificată drept „practică comercială înșelătoare”, în sensul articolelor 6 și 7 din Directiva 2005/29, sau drept „practică comercială agresivă”, în sensul articolelor 8 și 9 din această directivă.
84
Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2 litera (j), articolul 5 alineatele (2) și (5), precum și articolele 8 și 9 din Directiva 2005/29 trebuie interpretate în sensul că practica comercială care constă în a propune simultan consumatorului o ofertă de împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare nelegat de acest împrumut nu constituie nici „o practică comercială agresivă în orice situație” și nici măcar „o practică neloială considerată în orice situație”, în sensul acestei directive.
Cu privire la a treia întrebare
85
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că se opune unei măsuri naționale care permite unei autorități naționale, odată ce a constatat caracterul „agresiv”, sau, mai general, caracterul „neloial” al unei practici comerciale adoptate de un anumit comerciant, să acorde consumatorului menționat un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare a contractului de asigurare și a contractului de împrumut.
86
În această privință, trebuie arătat că, în temeiul articolului 1 din Directiva 2005/29, obiectivul acesteia din urmă este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.
87
Astfel cum reiese din considerentul (14) al Directivei 2005/29, această apropiere luând forma unei armonizări complete a acestor dispoziții ale statelor membre, trebuie să se constate că directiva menționată interzice acelorași state membre să mențină sau să adopte măsuri care fac parte din acest domeniu armonizat pe care Directiva 2005/29 nu le‑ar enunța sau nu le‑ar autoriza, chiar și atunci când astfel de măsuri urmăresc să asigure un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, punctul 38).
88
Or, astfel cum reiese din răspunsul la a doua întrebare, o practică comercială precum practica comercială de „încadrare” nu constituie o practică comercială agresivă în orice situație și nici măcar o practică neloială în orice situație, în sensul Directivei 2005/29.
89
Desigur, în temeiul articolului 3 alineatul (9) din această directivă, în ceea ce privește serviciile financiare, în sensul Directivei 2002/65, care cuprind orice serviciu privind creditul sau asigurările, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de Directiva 2005/29 în domeniul în care aceasta din urmă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.
90
Cu toate acestea, pe de o parte, o asemenea posibilitate trebuie exercitată cu respectarea dispozițiilor imperative ale dreptului Uniunii, dacă este cazul, în orice alt instrument relevant. Pe de altă parte, pentru ca o autoritate să poată impune, în temeiul acestei posibilități, cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de Directiva 2005/29, posibilitatea menționată trebuie să fi fost pusă în aplicare de statul membru în cauză cu specificitatea, cu precizia și cu claritatea impuse de cerința securității juridice [a se vedea prin analogie Hotărârea din 3 septembrie 2020, Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Rezidenți pe termen lung), C‑503/19 și C‑592/19, EU:C:2020:629, punctul 35, precum și jurisprudența citată].
91
În consecință, Directiva 2005/29 se opune ca o autoritate națională să poată prevedea, în scopul protecției consumatorilor, o obligație generală sau preventivă de a respecta un anumit termen de reflecție în cazul unei practici comerciale care constă în prezentarea simultană a unei oferte pentru un produs de asigurare și o ofertă pentru un contract de împrumut, atunci când nici o astfel de obligație, nici competența unei asemenea autorități de a prevedea o astfel de obligație nu au fost prevăzute în mod expres de legislația națională.
92
În schimb, Directiva 2005/29 nu se opune ca statele membre să prevadă în legislația lor națională ca o autoritate națională să poată exercita, odată ce a constatat, în urma unei examinări detaliate a practicii comerciale a unui anumit comerciant, că această practică este „agresivă” și, prin urmare, mai general, „neloială” în sensul acestei directive, o competență de a adresa acestui comerciant somații.
93
Astfel, potrivit articolului 11 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2005/29, statele membre trebuie să asigure existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor acestei directive.
94
Totuși, trebuie să se arate în special că, pe de o parte, articolul 4 din Directiva 2005/29 prevede în mod expres că statele membre nu pot limita libertatea de a presta servicii din motive care se încadrează în domeniul în care această directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare. Pe de altă parte, conform articolului 51 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, atunci când statele membre pun în aplicare dreptul Uniunii, ele trebuie să respecte drepturile garantate de aceasta.
95
Or, o măsură adoptată de o autoritate națională care, pentru a determina încetarea unei practici comerciale agresive, ar impune respectarea unui termen rezonabil de reflecție între data de semnare a unui contract de împrumut personal și cea a unui contract de asigurare ar putea aduce atingere liberei prestări a serviciilor și ar putea restrânge libertatea de a desfășura o activitate comercială a comerciantului în cauză.
96
Prin urmare, în conformitate cu principiul proporționalității, o autoritate națională nu trebuie să recurgă la o astfel de măsură decât dacă se stabilește că, având în vedere motivele care au determinat această autoritate să califice drept „agresivă” sau cel puțin drept „neloială” practica comercială în cauză, nu există alte mijloace la fel de eficiente pentru a pune capăt acestei practici care să afecteze mai puțin libera prestare a serviciilor și libertatea de a desfășura o activitate comercială a comerciantului în cauză.
97
Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei măsuri naționale care permite unei autorități naționale, odată constatat caracterul „agresiv” sau, mai general, „neloial” al unei practici comerciale adoptate de un anumit comerciant, să impună acestui comerciant să acorde consumatorului respectiv un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare a contractului de asigurare și a contractului de împrumut, cu excepția cazului în care există alte mijloace care să afecteze mai puțin libertatea de a desfășura o activitate comercială și care să fie la fel de eficiente pentru a pune capăt caracterului „agresiv” sau, mai general, „neloial” al practicii menționate.
Cu privire la a patra întrebare
98
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 24 alineatul (3) din Directiva 2016/97 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o autoritate națională să impună unui comerciant, a cărui practică comercială de încadrare este considerată drept „agresivă” în sensul articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29 sau, mai general, drept „neloială” în sensul articolului 5 alineatul (2) din această directivă, ca, pentru a pune capăt acestei practici, să acorde consumatorului un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare a contractelor în cauză.
99
Este necesar să se constate de la bun început că a patra întrebare vizează vânzarea combinată a unui împrumut personal și a unui produs de asigurare și că distribuția de produse de asigurare este reglementată de Directiva 2016/97.
100
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29, în cazul unui conflict între dispozițiile acestei directive și alte norme ale Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale, aceste alte norme prevalează și se aplică respectivelor aspecte specifice.
101
Articolul 24 din Directiva 2016/97 supune distribuitorii de asigurări care sunt vândute în mod combinat cu alte produse unor obligații specifice.
102
Potrivit articolului 24 alineatul (3) din Directiva 2016/97, care este singura dispoziție vizată de instanța de trimitere în cadrul celei de a patra întrebări, în ipoteza în care un produs de asigurare este auxiliar unui bun sau unui serviciu care nu este o asigurare în cadrul unui pachet sau al aceluiași contract, distribuitorul de asigurări trebuie să îi ofere consumatorului posibilitatea de a cumpăra bunul sau serviciul separat.
103
Or, conform articolului 24 alineatul (7) din Directiva 2016/97, statele membre pot menține sau adopta măsuri suplimentare mai stricte sau pot interveni de la caz la caz pentru a interzice vânzarea unei asigurări împreună cu un serviciu sau un produs auxiliar care nu este o asigurare, ca parte a unui pachet sau a aceluiași contract, atunci când pot demonstra că astfel de practici sunt în detrimentul consumatorilor Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 92 din concluzii, această dispoziție nu se aplică decât dacă, pe de o parte, produsul de asigurare poate fi calificat drept produs „esențial” sau „principal” și celălalt produs sau serviciu drept „auxiliar” sau „secundar” și, pe de altă parte, cele două produse sunt „oferite în cadrul unui pachet sau al aceluiași contract”.
104
Cu toate acestea, trebuie arătat că norma care figurează la articolul 24 alineatul (3) din Directiva 2016/97 nu reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale, ci se limitează să impună, independent de orice considerații referitoare la loialitatea practicii comerciale în cauză, ca, în cazul în care astfel de produse și/sau servicii fac obiectul unei „vânzări combinate” către consumatori, aceștia trebuie să aibă posibilitatea de a le cumpăra separat.
105
Prin urmare, acest articol 24 alineatul (3) nu impune autorităților naționale competente să depășească ceea ce impune Directiva 2005/29. Astfel, această dispoziție se limitează să impună ca, în cazul în care asemenea produse și/sau servicii fac obiectul „vânzării combinate”, consumatorii să aibă deopotrivă posibilitatea de a le cumpăra separat.
106
În plus, după cum a observat domnul avocat general la punctul 95 din concluzii, dispoziția menționată nici nu impune autorităților respective să facă mai puțin decât ceea ce li se permite să facă în temeiul Directivei 2005/29.
107
Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 24 alineatul (3) din Directiva 2016/97 trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca o autoritate națională să impună unui comerciant, a cărui practică comercială de încadrare este considerată drept „agresivă” în sensul articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29 sau, mai general, drept „neloială” în sensul articolului 5 alineatul (2) din această directivă, ca, pentru a pune capăt acestei practici, să acorde consumatorului un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare a contractelor în cauză.
Cu privire la a cincea întrebare
108
Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că o calificare a unui tip de practică comercială ca fiind „agresivă” în orice situație, în sensul articolelor 8 și 9 din această directivă, sau, mai general, „neloială” în orice situație, în sensul articolului 5 alineatul (2) din această directivă, conduce la o răsturnare a sarcinii probei asupra comerciantului, contrară dreptului Uniunii.
109
După cum reiese din răspunsul la a doua întrebare, astfel cum este formulat la punctul 84 din prezenta hotărâre, o practică comercială precum cea în discuție în litigiul principal nu poate fi calificată drept practică comercială agresivă în orice situație sau, mai general, drept practică neloială în orice situație, în sensul Directivei 2005/29.
110
Ținând seama de acest răspuns, nu este necesar să se răspundă la a cincea întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
111
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)
Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”)
trebuie interpretată în sensul că
noțiunea de „consumator mediu”, în înțelesul acestei directive, trebuie definită prin referire la un consumator normal informat, precum și suficient de atent și de avizat. O astfel de definiție nu exclude însă posibilitatea modificării capacității de decizie a unui individ prin constrângeri, cum ar fi biasurile cognitive.
2)
Articolul 2 litera (j), articolul 5 alineatele (2) și (5), precum și articolele 8 și 9 din Directiva 2005/29
trebuie interpretate în sensul că
practica comercială care constă în a propune simultan consumatorului o ofertă de împrumut personal și o ofertă pentru un produs de asigurare nelegat de acest împrumut nu constituie nici „o practică comercială agresivă în orice situație” și nici măcar „o practică neloială considerată în orice situație”, în sensul acestei directive.
3)
Directiva 2005/29/CE
trebuie interpretată în sensul că
nu se opune unei măsuri naționale care permite unei autorități naționale, odată constatat caracterul „agresiv” sau, mai general, „neloial” al unei practici comerciale adoptate de un anumit comerciant, să impună acestui comerciant să acorde consumatorului respectiv un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare contractului de asigurare și a contractului de împrumut, cu excepția cazului în care există alte mijloace care să afecteze mai puțin libertatea de a desfășura o activitate comercială și care să fie la fel de eficiente pentru a pune capăt caracterului „agresiv” sau, mai general, „neloial” al practicii menționate.
4)
Articolul 24 alineatul (3) din Directiva (UE) 2016/97 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 ianuarie 2016 privind distribuția de asigurări
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune ca o autoritate națională să impună unui comerciant, a cărui practică comercială de încadrare este considerată drept „agresivă” în sensul articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29 sau, mai general, drept „neloială” în sensul articolului 5 alineatul (2) din această directivă, ca, pentru a pune capăt acestei practici, să acorde consumatorului un termen de reflecție rezonabil între datele de semnare a contractelor în cauză.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.