Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 16 aprilie 2026(1)
Cauza C‑879/24
Comisia Europeană
împotriva
Regatului Danemarcei
„ Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Instituirea unui cadru comun pentru recunoașterea calificărilor profesionale minime pentru navigația interioară – Directiva (UE) 2017/2397 și Directiva (UE) 2021/1233 – Articolul 39 alineatele (3) și (4) – Obligația de asigurare a intrării în vigoare a măsurilor
necesare pentru a se conforma respectivelor directive – Lipsa transpunerii și/sau a comunicării măsurilor de transpunere – Articolul 260 alineatul (3) TFUE – Cerere de impunere a plății unei sume forfetare și a unei penalități cu titlu cominatoriu zilnice ”
I.      Introducere
1.        Prin cererea sa, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neadoptarea actelor cu putere de lege
și a actelor administrative necesare pentru a se conforma (i) articolului 39 alineatul (3) din Directiva (UE) 2017/2397 a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2017 privind recunoașterea calificărilor profesionale în domeniul navigației interioare și de abrogare a Directivelor 91/672/CEE și 96/50/CE ale Consiliului(2) și (ii) articolului 2 alineatul (1) din Directiva (UE) 2021/1233 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iulie 2021 de modificare a Directivei (UE) 2017/2397 în ceea ce privește măsurile tranzitorii pentru recunoașterea certificatelor țărilor terțe(3) sau, în orice caz, prin nerespectarea obligației de comunicare a unor astfel de dispoziții Comisiei, Regatul Danemarcei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor menționate.
2.        În plus, Comisia solicită Curții să oblige Regatul
Danemarcei la plata unei sume forfetare și a unei penalități cu titlu cominatoriu zilnice, începând de la data pronunțării hotărârii.
3.        Prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prezintă două aspecte principale. Primul aspect se referă la interpretarea criteriului potrivit căruia navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriul unui stat membru, potrivit articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, în temeiul căruia un stat membru este exceptat
în totalitate de la obligația de transpunere.
4.        Al doilea aspect este procedural și privește interpretarea articolului 260 alineatul (3) TFUE. Această dispoziție, introdusă prin Tratatul de la Lisabona, prevede un mecanism care permite Comisiei să solicite Curții impunerea unei sancțiuni
pecuniare unui stat membru, începând de la prima constatare în temeiul articolului 258 TFUE
că statul membru în cauză nu și‑a îndeplinit obligația care îi revine de comunicare a măsurilor de transpunere a unei directive adoptate în cadrul unei proceduri legislative.
5.        Prezenta cauză oferă Curții posibilitatea de a examina aplicabilitatea procedurii prevăzute la articolul 260 alineatul (3) TFUE în situația în care legiuitorul Uniunii a adoptat o abordare orientată pentru transpunere, iar statul membru în cauză se întemeiază pe o dispoziție specifică prevăzută în directiva în cauză, care exceptează statele membre de la obligația de transpunere
atunci când sunt îndeplinite anumite criterii. Pentru motivele pe care le vom explica în prezentele concluzii, considerăm că articolul 260 alineatul (3) TFUE nu este aplicabil atunci când însăși existența unei obligații de transpunere impune interpretarea Curții.
II.    Contextul juridic
A.      Directiva 2017/2397
6.        Articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2017/2397, intitulat „Domeniul de aplicare”, are următorul cuprins:
„Fără a aduce atingere articolului 39 alineatul (3), prezenta directivă nu se aplică nici persoanelor care navighează în statele membre care nu dispun de căi navigabile interioare conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru și care, în mod exclusiv:
a)      navighează voiaje scurte de interes local, în cazul cărora distanța față de punctul de plecare nu depășește, în niciun moment, zece kilometri; sau
b)      navighează în regim sezonier.”
7.        Articolul 39 din Directiva 2017/2397, intitulat „Transpunere”, prevede:
„(1)      Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 17 ianuarie 2022. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
[…]
(3)      Prin derogare de la alineatul (1) din prezentul articol, un stat membru în care toate persoanele sunt exceptate în temeiul articolului 2 alineatul (3) este obligat numai să asigure intrarea în vigoare a acelor acte care sunt necesare pentru a se asigura respectarea dispozițiilor articolului 10 în ceea ce privește recunoașterea certificatelor de calificare și a carnetului de serviciu, ale articolului 38 în ceea ce privește recunoașterea certificatelor valabile, precum și ale articolului 15. Respectivul stat membru este obligat să asigure intrarea în vigoare a acestor acte până la data de 17 ianuarie 2022.
Un astfel de stat membru nu poate să elibereze certificate de calificare ale Uniunii sau să aprobe programe de formare sau simulatoare decât după transpunerea și punerea în aplicare a celorlalte dispoziții ale prezentei directive și după informarea Comisiei despre îndeplinirea acestei obligații.
(4)      Prin derogare de la alineatul (1) din prezentul articol, un stat membru nu este obligat să transpună prezenta directivă atât timp cât navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriul său.
Acest stat membru nu poate să elibereze certificate de calificare ale Uniunii sau să aprobe programe de formare sau simulatoare decât după transpunerea și punerea în aplicare a dispozițiilor prezentei directive și după informarea Comisiei cu privire la aceasta.”
B.      Directiva 2021/1233
8.        Directiva 2021/1233 a modificat Directiva 2017/2397 în ceea ce privește măsurile tranzitorii pentru recunoașterea certificatelor țărilor terțe. Articolul 1 din Directiva 2021/1233 a modificat în special articolul 10 alineatul (3) din Directiva 2017/2397
și a adăugat un al șaptelea alineat la articolul 38 din această din urmă directivă.
9.        Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2021/1233 prevede:
„Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 17 ianuarie 2022. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
Atunci când statele membre adoptă actele respective, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a unei astfel de trimiteri.
Derogarea prevăzută la articolul 39 alineatul (4) din Directiva [2017/2397] se aplică prezentei directive, mutatis mutandis.”
III. Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
10.      La 24 martie 2022, Comisia a transmis Regatului Danemarcei o scrisoare de punere în întârziere, prin care susținea că acesta nu și‑a îndeplinit obligația de a‑i comunica măsurile adoptate în scopul transpunerii dispozițiilor enumerate în cuprinsul articolului 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 și al articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2021/1233, la expirarea termenului de transpunere a acestor dispoziții,
și anume la 17 ianuarie 2022.
11.      În răspunsul său din 25 mai 2022, Regatul Danemarcei a precizat că nu era obligat să transpună respectivele două directive în dreptul său intern. În această privință, acest stat membru s‑a
întemeiat pe articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, care, din punctul său de vedere, îl
excepta de la obligația de transpunere
a respectivelor două directive.
12.      Considerând că răspunsul Regatului Danemarcei nu era satisfăcător, Comisia a organizat mai multe reuniuni cu autoritățile daneze. Cu toate acestea, respectivele reuniuni nu au avut drept rezultat comunicarea unor măsuri de transpunere Comisiei.
13.      La 28 septembrie 2023, Comisia a transmis Regatului Danemarcei avize motivate
în care preciza că
nu fuseseră adoptate măsurile necesare pentru transpunerea integrală a Directivei 2017/2397 și a Directivei 2021/1233 și a invitat Regatul Danemarcei să își îndeplinească obligațiile în temeiul acestor directive în termen de două luni de la notificarea avizelor motivate menționate.
14.      Regatul Danemarcei a răspuns la avizele motivate ale Comisiei la 28 noiembrie 2023. În răspunsul său, Regatul Danemarcei a reiterat în mare măsură răspunsul pe care l‑a dat la scrisoarea de punere în întârziere, insistând asupra faptului că a fost exceptat de la obligația de transpunere a Directivei 2017/2397, în temeiul articolului 39 alineatul (4) din aceasta și că
nu era, prin urmare,
obligat să transpună Directiva 2021/1233. Acesta a susținut încă o dată că nu existau căi navigabile interioare în Danemarca.
15.      Considerând că Regatul Danemarcei nu a transpus Directiva 2017/2397 în modul limitat prevăzut la articolul 39 alineatul (3) din aceasta, nu a transpus Directiva 2021/1233 și nu a comunicat măsurile naționale de transpunere relevante, Comisia a introdus prezenta acțiune.
IV.    Apreciere
16.      Potrivit articolului 1 din aceasta, Directiva 2017/2397 stabilește condițiile și procedurile pentru certificarea calificărilor persoanelor implicate în operarea unei construcții navale care navighează pe căile navigabile interioare ale Uniunii, precum și pentru recunoașterea acestor calificări în statele membre. Prin introducerea certificatelor de calificare ale Uniunii și a certificării calificărilor profesionale, respectiva directivă,
astfel cum rezultă din considerentul (5) al acesteia, urmărește să faciliteze mobilitatea, să asigure siguranța navigației, precum
și să asigure protecția vieților omenești și a mediului(4).
17.      Potrivit considerentului (10) al acesteia, Directiva 2017/2397 recunoaște însă anumite excepții de la transpunerea integrală în ceea ce privește statele membre în care căile navigabile interioare naționale nu sunt conectate
la o cale navigabilă interioară a unui alt stat membru și pentru a reduce costurile. Potrivit considerentului (15) al respectivei directive, sunt recunoscute excepții pentru acele state membre în care navigația interioară este o activitate cu frecvență redusă, care servește doar interese locale sau sezoniere, pe căi navigabile neconectate cu alte state membre. Chiar dacă principiul recunoașterii certificatelor profesionale în temeiul respectivei directive ar trebui să fie respectat și în aceste state membre, sarcinile administrative ar trebui să fie proporționale. Acest considerent prevede că, prin urmare, este justificat să se permită statelor membre în cauză să transpună numai dispozițiile minime necesare pentru recunoașterea certificatelor profesionale.
18.      În plus, din considerentul (16)
al directivei menționate rezultă că, pentru anumite state membre în care navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic, obligația de transpunere a respectivei directive ar însemna impunerea în sarcina lor a unei sarcini administrative disproporționate.
19.      Toate considerentele menționate se reflectă în abordarea orientată specifică pentru transpunere(5), prevăzută la articolul 39 din Directiva 2017/2397. Pe scurt, acest articol clasifică statele membre în trei grupe de state care trebuie să îndeplinească obligația de transpunere: statele membre obligate să transpună directiva în totalitate [articolul 39 alineatul (1)], statele membre obligate să transpună directiva într‑o măsură limitată sau minimă [articolul 39 alineatele (2) și (3)] și statele membre care nu au nicio obligație de transpunere a directivei [articolul 39 alineatul (4)]. Derogările de la transpunerea
integrală se întemeiază în esență pe lipsa căilor navigabile interioare conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru [articolul 39 alineatele (2) și (3)] și pe imposibilitatea navigației interioare din punct de vedere tehnic
[articolul 39 alineatul (4)].
20.      Mai precis, articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 prevede o obligație foarte limitată (sau minimă) de transpunere a doar trei dispoziții, și anume a articolelor 10, 38
și 15. Această derogare de la transpunerea integrală se aplică respectivelor state membre în care toate persoanele sunt exceptate în temeiul articolului 2 alineatul (3) din aceasta. Excepția vizează persoanele care navighează în statele membre care nu dispun de căi navigabile interioare conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru și care, în mod exclusiv, navighează în voiaje pe distanțe scurte de interes local (în cazul cărora distanța față de punctul de plecare nu depășește în niciun moment 10 kilometri) sau navighează în regim sezonier.
21.      Articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 stabilește o derogare integrală de la obligația de transpunere și se aplică unui stat membru atât timp cât navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriul său.
22.      Directiva 2021/1233 a modificat Directiva 2017/2397 în ceea ce privește măsurile tranzitorii pentru recunoașterea certificatelor țărilor terțe. Modificarea privește în special articolul 10 alineatul (3) și articolul 38 din Directiva 2017/2397 [ambele dispoziții fiind obiectul obligației de transpunere minimă, în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397]. Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2021/1233 prevede că derogarea stabilită la articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 se aplică Directivei 2021/1233 mutatis mutandis.
23.      Ca urmare a explicațiilor de mai sus, vom examina mai întâi aspectul dacă Regatul Danemarcei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul articolului 258 TFUE, iar ulterior aplicabilitatea articolului 260 alineatul (3) TFUE în circumstanțele prezentei cauze.
A.      Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor întemeiată pe articolul 258 TFUE
1.      Argumentele părților
24.      Comisia observă că Regatul Danemarcei este unul dintre statele membre obligate să transpună Directiva 2017/2397 într‑o măsură limitată, în temeiul articolului 39 alineatul (3) din aceasta. Regatul Danemarcei este obligat să transpună și Directiva 2021/1233, în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397. În acest caz, Regatul Danemarcei nu a comunicat niciun fel de măsuri de transpunere a celor două directive.
25.      Potrivit Comisiei, contrar celor susținute de Regatul Danemarcei, doar Republica Cipru și Republica Malta, ale căror teritorii nu dispun de căi navigabile interioare pe care este posibilă navigația, sunt exceptate de la obligația de transpunere în temeiul articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397. Deși căile navigabile interioare daneze nu sunt conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru, transportul pe căile navigabile interioare este posibil în Danemarca și este în
fapt efectuat, de exemplu, în portul Aalborg, pe Gudenå (râul Guden), pe râul Odense, precum
și în portul Copenhaga. Portul Aalborg este descris
drept un „port interior”, în timp ce portul Odense este descris drept „port canal”. Pe râul Guden, principalul operator desfășoară croaziere sezoniere. În portul Copenhaga, un operator propune excursii cu barca pe canale.
26.      Comisia susține că, întrucât condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 sunt îndeplinite în ceea ce privește anumite porturi, canale și căi navigabile din Danemarca, acest stat membru este,
prin urmare, obligat să transpună cele două directive într‑o măsură limitată, în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397.
27.      Aceeași instituție adaugă faptul că referirea făcută de Regatul Danemarcei
la alte documente sau acte juridice care menționează lipsa căilor navigabile interioare pe teritoriul Danemarcei, cum ar fi harta din 1996 a rețelelor transeuropene (TEN‑T)(6) sau Directiva (UE) 2016/1629(7) nu prezintă relevanță. Harta TEN‑T indică doar faptul că porturile din Danemarca nu fac parte din rețelele transeuropene. Directiva 2016/1629
are un domeniu de aplicare diferit de cel al Directivei 2017/2397. În timp ce Directiva 2016/1629 are ca obiect cerințele tehnice pentru navele de navigație interioară, Directiva 2017/2397 are ca obiect calificările profesionale în domeniul navigației interioare.
28.      În orice caz, Comisia reamintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, inexistența într‑un stat membru a unei anumite activități avute în vedere de o directivă nu poate scuti acest stat de obligația de a adopta măsuri pentru a asigura o transpunere adecvată a tuturor dispozițiilor acestei directive(8).
29.      În memoriul său în apărare, Regatul Danemarcei
susține de la bun început că litigiul privește stabilirea domeniului de aplicare al Directivei 2017/2397 și al Directivei 2021/1233. Între Regatul Danemarcei
și Comisie
există un dezacord fundamental cu privire la aspectul dacă navigația interioară este „posibilă din punct de vedere tehnic” în Danemarca, în sensul articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397. Chestiunea supusă analizei nu este,
așadar,
dacă Regatul Danemarcei a adoptat în timp util măsuri pentru a transpune cele două directive și a comunicat
respectivele măsuri Comisiei, ci mai degrabă dacă acesta este obligat să transpună cele două directive în dreptul său intern. Această clarificare este esențială având în vedere cererile formulate de Comisie în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE, ale cărui condiții de aplicare nu sunt îndeplinite.
30.      Respectivul stat membru
subliniază, în primul rând, faptul că revine Comisiei obligația de a dovedi că navigația interioară este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriul său, obligație care nu fost îndeplinită.
31.      În al doilea rând, Regatul Danemarcei susține că istoricul legislativ al Directivei 2017/2397 indică faptul că Danemarca, Cipru și Malta au fost excluse în mod expres din domeniul de aplicare al acestei directive până cu aproape trei săptămâni înainte de acordul final încheiat între Parlamentul European
și Consiliu, fapt care confirmă poziția Regatului Danemarcei.
32.      În al treilea rând, Regatul Danemarcei susține că domeniul de aplicare al Directivei 2017/2397 și al Directivei 2021/1233 trebuie să fie înțeles în coroborare cu domeniul de aplicare al Directivei 2016/1629. Lista căilor navigabile interioare ale Uniunii prevăzută în anexa I la această din urmă directivă nu face nicio referire la căile navigabile interioare din Danemarca. În plus, articolul 40 din Directiva 2016/1629 exclude Danemarca din domeniul de aplicare al acesteia.
33.      În al patrulea rând, Regatul Danemarcei subliniază că alte instrumente juridice, cum ar fi harta căilor navigabile interioare
și a porturilor din rețeaua centrală a statelor membre prevăzută în anexa I la Regulamentul (UE) 2024/1679(9) sau harta rețelei de căi navigabile și porturi ale Europei
care rezultă din Acordul european privind principalele căi navigabile interioare de importanță internațională (AGN)(10), confirmă lipsa căilor navigabile interioare pe teritoriul Danemarcei.
34.      În al cincilea rând, Regatul Danemarcei susține că anumite porturi sau canale menționate de Comisie sunt conectate la mare și
nu pot, așadar, să fie definite ca fiind căi navigabile interioare, în sensul definiției noțiunii „cale navigabilă interioară” prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2017/2397. Acesta este cazul în ceea ce privește Limfjord (portul Aalborg), fiordul Odense (portul Odense) și canalele din Copenhaga (portul Copenhaga). Celelalte lacuri sau râuri, cum ar fi lacurile Silkeborg, râul Guden și râul Odense,
sunt utilizate pentru navigația de agrement și pentru construcțiile navale
de mici dimensiuni, spre deosebire de rețelele râurilor și canalelor de mari dimensiuni, pe care Directiva 2017/2397 are în principal drept scop să le reglementeze.
35.      În sfârșit, Regatul Danemarcei susține că legislația națională în vigoare asigură recunoașterea calificărilor profesionale ale persoanelor care dețin un certificat de navigație pe căile navigabile interioare.
36.      În memoriul său în replică, Comisia susține că
a demonstrat cu suficiente dovezi
faptul că Regatul Danemarcei este supus obligației limitate de transpunere a Directivei 2017/2397, în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din aceasta, având în vedere dovezile furnizate referitoare la navigația sezonieră sau la navigația într‑o zonă geografică limitată care se întinde pe o distanță mai mică de 10 kilometri. Întrucât Regatul Danemarcei este cel care dorește să se prevaleze de derogarea prevăzută la articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, acesteia îi revine sarcina de a dovedi că îndeplinește condițiile stricte prevăzute în respectiva excepție, lucru pe care aceasta nu l‑a făcut.
37.      În ceea ce privește istoricul legislativ al Directivei 2017/2397, Comisia susține că Parlamentul și Consiliul nu au ajuns la o concluzie clară potrivit căreia Regatul Danemarcei, Republica Cipru
și Republica Malta ar trebui considerate state membre exceptate de la aplicarea acestei directive. În textul final
adoptat, respectivele state membre nu sunt menționate la articolul 39, ceea ce lasă loc de interpretare cu privire la navigația care este posibilă din punct de vedere tehnic în fiecare stat membru. În plus, toate statele membre sunt destinatare ale
respectivei directive, în temeiul articolului 41 din aceasta.
38.      Potrivit Comisiei, argumentul invocat de Regatul Danemarcei
care este întemeiat pe excluderea sa din domeniul de aplicare al Directivei 2016/1629 trebuie respins. Excepția acordată Regatului Danemarcei în cadrul respectivei directive nu se extinde în mod automat la Directiva 2017/2397, al cărei domeniu de aplicare este diferit, în pofida
asocierilor existente între cele două acte juridice. În plus, considerentul (27) al Directivei 2016/1629, precum și celelalte instrumente juridice pe care se întemeiază Regatul Danemarcei nu permit să se concluzioneze că nu există niciun fel de căi navigabile interioare în acest stat membru.
39.      Același lucru este valabil și în ceea ce privește argumentele invocate de Regatul Danemarcei pentru a contesta clasificarea exemplelor de porturi, de căi navigabile și de lacuri furnizate de Comisie cu titlu de căi navigabile interioare. Faptul că respectivele căi navigabile sunt conectate la mare, impactul condițiilor maritime sau faptul că ele nu fac parte dintr‑o rețea de râuri de mari dimensiuni nu au nicio influență asupra clasificării fiecăreia dintre acestea drept „cale navigabilă interioară”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2017/2397. Comisia subliniază de asemenea că, în conformitate cu articolul 50 referitor la delimitarea apelor interioare din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării (denumită în continuare „UNCLOS”)(11), gurile fluviilor, golfurile și porturile sunt clasificate drept „ape interioare”, care este o noțiune distinctă de cea de „mare teritorială”.
40.      În memoriul său în replică, Regatul Danemarcei consideră, în primul rând, că excepțiile prevăzute în Directiva 2016/1629 trebuie să aibă un impact asupra aplicării excepțiilor prevăzute în Directiva 2017/2397. Ambele directive reglementează același domeniu maritim. Prin urmare, noțiunea de căi navigabile interioare trebuie interpretată în același mod pentru a evita divergențele în ceea ce privește interpretarea sa. În al doilea rând, Danemarca reiterează faptul că exemplele de căi navigabile interioare furnizate de Comisie nu sunt suficiente pentru a dovedi existența unor astfel de căi navigabile în Danemarca. Porturile Copenhaga, Aalborg și Odense (furnizate de Comisie cu titlu de exemplu) privesc toate căi navigabile conectate la mare
și sunt, așadar,
supuse unor condiții
maritime, precum mareele și influența apei de mare. Delimitarea prevăzută la articolul 50 din UNCLOS nu modifică acest aspect.
2.      Analiză
41.      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, existența unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru astfel cum se prezenta aceasta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat al Comisiei, modificările intervenite ulterior neputând fi luate în considerare de Curte(12).
42.      Astfel cum reiese din memoriul în apărare și din duplica depuse de Regatul Danemarcei în prezenta procedură, la expirarea termenului prevăzut în avizele motivate din 28 septembrie 2023, Regatul Danemarcei nu adoptase actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma obligației de transpunere limitată
în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 și cu articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2021/1233
și, prin urmare, acest stat
membru nici nu comunicase respectivele dispoziții Comisiei, la expirarea acestui termen(13).
43.      Cu toate acestea, potrivit celor susținute de Regatul Danemarcei, nu există nicio încălcare a obligației de transpunere a respectivelor dispoziții, întrucât, în acest stat membru, navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic, ceea ce are drept rezultat aplicarea exceptării de la obligația de transpunere, în conformitate cu articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397.
44.      În scopul de a stabili dacă Regatul Danemarcei
se poate prevala de excepția prevăzută la articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, este în primul rând necesar să se stabilească sfera de aplicare a acestei excepții.
45.      Noțiunea „cale navigabilă interioară” este definită la articolul 3 punctul 1 din Directiva 2017/2397 ca însemnând „o cale navigabilă, alta decât căile maritime, deschisă navigației cu construcțiile navale menționate la articolul 2”.
46.      Noțiunea de navigație interioară „posibilă din punct de vedere tehnic”
nu este definită în Directiva 2017/2397. Conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție(14). Geneza unei astfel de dispoziții poate de asemenea să ofere elemente importante pentru interpretarea acesteia(15).
47.      În ceea ce privește formularea articolului 39 alineatul (4), noțiunea de navigație „posibilă din punct de vedere tehnic”
privește căile navigabile interioare. Posibilitatea de navigare din punct de vedere tehnic este stabilită
în funcție de condițiile geografice și de cerințele tehnice (cum ar fi adâncimea căilor navigabile și curenții de aer ai acestora) care permit o navigație sigură(16). Prin urmare, navigația interioară poate fi considerată ca nefiind posibilă din punct de vedere tehnic fie atunci când nu există căi navigabile interioare într‑un stat membru, fie atunci când acestea nu sunt adecvate pentru activități de navigație.
48.      În ceea ce privește contextul în care se înscrie noțiunea
de navigație interioară „posibilă din punct de vedere tehnic”, trebuie să se sublinieze faptul că aceasta face parte dintr‑o derogare de la obligația de transpunere a Directivei 2017/2397. Ca derogare de la norma generală de transpunere, acesta trebuie interpretat în sens strict.
49.      Așa cum s‑a
subliniat deja mai sus, Directiva 2017/2397 stabilește o abordare orientată pentru transpunere, care are la bază caracteristicile geografice ale statelor membre(17) în scopul de a ține seama atât de situația statelor membre în care nu există activități transfrontaliere sau în care navigația interioară este o activitate cu frecvență redusă, care servește doar interese locale sau sezoniere, cât și de situația acelor state membre în care navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic.
50.      Potrivit considerentului (15) al Directivei 2017/2397, pentru acele state
membre în care navigația interioară este o activitate cu frecvență redusă, care servește doar interese locale sau sezoniere, pe căi navigabile neconectate la alte state membre, obligația de transpunere este limitată pentru a asigura proporționalitatea sarcinii administrative a transpunerii. Potrivit considerentului (16), pentru acele state membre în care navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic nu ar trebui
să existe o sarcină administrativă disproporționată a transpunerii.
51.      Din contextul în care se înscrie articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397
rezultă că lipsa căilor navigabile interioare conectate la alte
state membre sau lipsa transportului pe căile navigabile interioare nu este suficientă pentru a excepta
în mod complet un stat membru de la obligația de transpunere. În același timp, existența unei activități minime de navigație pe căile navigabile interioare este suficientă pentru a include statul membru în cauză în sfera de aplicare a obligației minime de transpunere, conform articolului 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397.
52.      În ceea ce privește obiectivul noțiunii „posibilă din punct de vedere tehnic”, precum
și cel al reglementării din care aceasta face parte, trebuie reamintit că Directiva 2017/2397 urmărește să armonizeze
calificările profesionale pentru membrii de echipaj în domeniul navigației interioare pentru a facilita mobilitatea și pentru a asigura siguranța navigației, precum și pentru a asigura protecția vieților omenești și a mediului. Din considerentul (16) al directivei menționate rezultă că obiectivul exceptării de la obligația de transpunere a respectivelor state membre în care navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic este
de a evita o sarcină administrativă disproporționată impusă acelor state membre. Acest obiectiv de reducere a sarcinii administrative este
luat în considerare și în ceea ce privește respectivele state
membre în care navigația interioară este o activitate cu frecvență redusă, care servește doar interese locale sau sezoniere.
53.      Rezultă că derogările de la obligația de transpunere a Directivei 2017/2397
se aplică
în scopul reducerii sarcinii administrative. Pentru ca obiectivul unei reduceri a sarcinii administrative să aibă prioritate față de obiectivul transpunerii integrale, care este acela de a asigura mobilitatea, siguranța navigației și protecția vieților omenești și a mediului, un stat membru trebuie să poată dovedi că nicio activitate de navigație interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic. În cazul în care există o minimă astfel de activitate (sau posibilitatea tehnică de desfășurare a acestei activități), ia naștere obligația minimă de transpunere a directivei, iar exceptarea
integrală nu este aplicabilă.
54.      Istoricul legislativ al Directivei 2017/2397 evidențiază faptul că obligația de transpunere a făcut obiectul dezbaterilor înainte de adoptarea acesteia în final. Propunerea Comisiei de directivă
prevedea doar o obligație generală de transpunere(18). În cadrul dialogului tripartit interinstituțional dintre Parlament, Consiliu și Comisie din 7 iunie 2017(19), Parlamentul a sugerat aplicarea unei excepții explicite de la obligația de transpunere a directivei în ceea ce privește Regatul
Danemarcei, Republica Cipru și Republica Malta, „atât timp cât navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriile lor”. Cu toate acestea, în textul adoptat în final nu a existat nicio referire nominală la aceste trei state membre.
55.      În lipsa unei referiri nominale, nu există nicio dovadă, contrar celor susținute de Regatul Danemarcei, că navigația interioară nu este posibilă din punct de vedere tehnic pe teritoriul acestui stat membru. Respectiva lipsă dovedește mai degrabă faptul că legiuitorul nu a ajuns la nicio concluzie cu privire la această chestiune
și, astfel cum a susținut Comisia, a lăsat aspectul a ceea ce este posibil din punct de vedere tehnic să fie o chestiune de interpretare.
56.      În prezenta cauză, Comisia susține că navigația interioară este posibilă și se desfășoară în mod efectiv, de exemplu în portul Aalborg, pe râul
Guden, pe râul
Odense și în portul Copenhaga. În special în ceea ce privește râul
Guden și râul Odense, Comisia susține că pe acestea se desfășoară un serviciu sezonier cu nave de croazieră.
57.      Regatul Danemarcei nu contestă existența unei activități pe respectivele căi navigabile, ci clasificarea lor drept căi navigabile interioare. Aceasta afirmă că portul Aalborg, râul Odense și portul Copenhaga sunt conectate la mare
și sunt supuse unor condiții
maritime, cum ar fi mareele și influența apei de mare. Prin urmare, acestea nu pot fi clasificate drept căi navigabile interioare, întrucât noțiunea „cale navigabilă interioară”
este prevăzută la articolul 3 punctul 1 din Directiva 2017/2397 ca fiind o cale navigabilă „alta decât căile maritime”.
58.      Nu suntem de acord cu interpretarea noțiunii de „cale navigabilă interioară” propusă de Regatul Danemarcei în temeiul Directivei 2017/2397. Trebuie subliniat că, în sensul respectivei directive, definiția noțiunii „cale navigabilă interioară” este deosebit de amplă. Sintagma „alta decât căile maritime” nu se opune clasificării unei căi navigabile care este conectată
la
mare
sau care se varsă în mare drept „cale navigabilă interioară”, în sensul directivei menționate, cu condiția ca respectiva cale navigabilă să fie deschisă navigației cu construcțiile navale menționate la articolul 2 din respectiva directivă.
59.      Comisia susține că respectiva interpretare își găsește susținere în UNCLOS. Chiar dacă suntem de acord că o astfel de interpretare își găsește susținere în demarcarea apelor interioare de marea teritorială potrivit UNCLOS(20), trebuie subliniat că, în sensul respectivei Directive 2017/2397, articolul 3 alineatul (1) din aceasta prevede o definiție autonomă a noțiunii „cale navigabilă interioară”. Respectiva definiție este suficientă pentru a adopta o interpretare potrivit căreia o cale navigabilă conectată la mare
intră sub incidența noțiunii „cale navigabilă interioară” în sensul respectivei directive(21).
60.      Regatul Danemarcei a declarat că alte exemple, cum ar fi lacurile Silkeborg, râul Guden sau râul Odense, nu sunt navigabile de construcțiile navale de tipul celor menționate la articolul 2 din Directiva 2017/2397. Respectivele lacuri și râuri sunt utilizate pentru navigația cu ambarcațiuni de mici dimensiuni și sezonieră și nu sunt conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru, ceea ce le distinge de rețelele râurilor de mari dimensiuni și canale pe care respectiva directivă
urmărește în principal să le reglementeze.
61.      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, potrivit jurisprudenței, inexistența într‑un stat membru a unei anumite activități avute în vedere de o directivă nu poate scuti acest stat de obligația de a adopta acte cu putere de lege sau norme administrative pentru a asigura o transpunere adecvată a tuturor dispozițiilor acestei directive(22). Numai atunci când transpunerea unei directive nu are obiect din motive de ordin geografic, aceasta nu este obligatorie(23). Nu acesta este însă cazul Regatului Danemarcei. Aplicabilitatea Directivei 2017/2397 nu este condiționată de deținerea de către statele membre a unor „rețele de râuri de mari dimensiuni și de canale”, termen care, de fapt, nu este utilizat de această directivă.
Lipsa unor activități transfrontaliere și caracterul de frecvență redusă al navigației interioare nu echivalează cu imposibilitatea din punct de vedere tehnic a navigației interioare, care constituie unicul motiv de exceptare a unui stat membru de la obligația de transpunere în temeiul articolului 39 alineatul (4) din respectiva directivă.
62.      În schimb, Directiva 2017/2397 prevede dispoziții specifice pentru acele state membre care nu dispun de căi navigabile interioare conectate la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru și în care navigația este doar sezonieră în temeiul articolului 39 alineatul (3) din această directivă. Exemplele de căi navigabile date de
Regatul Danemarcei nu sunt suficiente pentru a demonstra că transpunerea directivei
nu are obiect din motive de ordin geografic sau că navigația „nu este posibilă din punct de vedere tehnic”. Aceste exemple demonstrează mai degrabă că navigația interioară este o activitate cu frecvență redusă, care justifică existența unei obligații minime de transpunere conform articolului 39 alineatul (3) din respectiva directivă.
63.      Regatul Danemarcei susține de asemenea că exceptarea
respectivului stat membru de la obligația de transpunere
a Directivei 2017/2397 poate fi dedusă din exceptarea aceluiași stat membru de la obligația de transpunere
a Directivei 2016/1629.
64.      Directiva 2016/1629 stabilește cerințele tehnice pentru navele de navigație interioară. Această directivă prevede, în anexa I, o listă a căilor navigabile interioare ale Uniunii, repartizate geografic în zonele 1, 2 și 3. Nu există nicio referire la căile navigabile interioare din Danemarca în respectiva listă. În plus, articolul 40 din Directiva 2016/1629 exclude în mod explicit o serie de state membre, inclusiv Regatul Danemarcei, de la obligația de transpunere.
65.      Justificarea excluderii de la obligația de transpunere în
temeiul Directivei 2016/1629 este prevăzută în considerentul (27) al acestei directive. Respectivul considerent
prevede că „[î]n Danemarca, Estonia, Irlanda, Grecia, Spania, Cipru, Letonia, Malta, Portugalia, Slovenia și Finlanda nu există căi navigabile interioare sau navigația interioară nu este utilizată într‑o măsură semnificativă”.
Pentru acest motiv, obligația ca aceste state membre să transpună și să pună în aplicare respectiva directivă ar fi „disproporționată și inutilă”.
66.      Suntem de acord cu faptul că există similarități în ceea ce privește domeniul de aplicare și definițiile între Directiva 2016/1629 și Directiva 2017/2397. În plus, Directiva 2016/1629 prevede o clasificare a căilor navigabile interioare ale Uniunii, care nu include Danemarca. S‑ar putea susține că, în lipsa
unei clasificări a căilor navigabile interioare prevăzute în Directiva 2017/2397, s‑ar putea face trimitere la clasificarea prevăzută în Directiva 2016/1629.
67.      Problema privind aplicarea clasificării căilor navigabile interioare prevăzute în Directiva 2016/1629 la Directiva 2017/2397 este însă aceea că, astfel cum prevede articolul 4 din Directiva 2016/1629, respectiva clasificare este efectuată „în sensul [respectivei] directive” (și anume Directiva 2016/1629). Chiar dacă condițiile de ordin geografic ale unui stat membru rămân aceleași, considerațiile legiuitorului Uniunii pe care se fundamentează aplicabilitatea unui anumit instrument juridic pot fi diferite. Spre deosebire de Directiva 2016/1629, în Directiva 2017/2397, legiuitorul a prevăzut o abordare orientată pentru transpunere, care a fost fundamentată pe considerații diferite față de cele pe care se întemeia fosta directivă.
68.      Prin urmare, din lipsa clasificării căilor navigabile interioare în Danemarca în cadrul Directivei 2016/1629 nu se poate deduce că nu există căi navigabile interioare pe teritoriul acestui stat. Contrar celor susținute de Regatul Danemarcei, nu se poate deduce o concluzie diferită din considerentul (27) al acestei din urmă directive. Acest considerent
menționează două
justificări alternative care stau la baza
exceptării anumitor state membre de la obligația
de transpunere, și anume fie pentru că „nu există căi navigabile interioare, fie [pentru că] navigația interioară nu este utilizată într‑o măsură semnificativă”. Respectivul considerent
susține argumentul potrivit căruia, în anumite state membre, navigația interioară poate fi posibilă din punct de vedere tehnic, dar nu este utilizată într‑o măsură semnificativă.
69.      Trebuie de asemenea să se sublinieze că articolul 40 din Directiva 2016/1629, prin excluderea în mod explicit a 11 state membre, printre care se numără și
Regatul Danemarcei, din rândul destinatarilor
săi, exceptează
respectivele state membre de la obligația de transpunere a
acestei directive. Respectiva
exceptare nu poate fi însă extinsă în mod automat la Directiva 2017/2397, care nu exclude în mod explicit niciun stat membru din rândul destinatarilor săi.
70.      Astfel, conform articolului 41 din Directiva 2017/2397, această directivă se adresează statelor membre, fără excepție.
71.      În plus, astfel cum a subliniat Comisia, domeniul reglementat de cele două directive este diferit. Directiva 2016/1629 stabilește cerințele tehnice aplicabile navigației interioare, în timp ce Directiva 2017/2397 stabilește condițiile și procedurile pentru certificarea calificărilor persoanelor implicate în operarea unei construcții navale care navighează pe căile navigabile interioare ale Uniunii,
precum și pentru recunoașterea acestor calificări în statele membre.
72.      Diferența în ceea ce privește obiectul celor două directive demonstrează faptul că considerațiile care au determinat legiuitorul să excepteze anumite state membre de la obligația de transpunere a Directivei 2016/1629, care are ca obiect cerințele tehnice, nu au prevalat în raport cu obligația de transpunere a Directivei 2017/2397, care are ca obiect recunoașterea reciprocă. În timp ce legiuitorul Uniunii a considerat că transpunerea cerințelor tehnice ale Directivei 2016/1629 cu privire la
nave ar fi disproporționată pentru statele membre care „nu dispun de căi navigabile interioare” sau pentru cele în care „navigația interioară nu este utilizată într‑o măsură semnificativă”, alte considerații au fost relevante în ceea ce privește recunoașterea reciprocă reglementată de Directiva 2017/2397, care a stabilit o abordare orientată
pentru transpunere.
73.      Comisia este de acord cu faptul că există o „sinergie” între cele două directive în ceea ce privește situația particulară a statelor membre în care navigația interioară nu este semnificativă și care nu dispun de căi navigabile interioare conectate la alte state membre.
74.      Situația particulară a respectivelor state membre este însă deja prevăzută
prin recunoașterea de către legiuitorul Uniunii a unei obligații limitate de transpunere în temeiul articolului 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397.
75.      În esență pentru
aceleași motive, nu se poate deduce un argument diferit din lipsa unei referințe la Danemarca în hărțile rețelelor de transport transeuropean în ceea ce privește transportul pe căile navigabile interioare(24). Lipsa includerii căilor navigabile din Danemarca din rețelele globale și centrale ale transportului pe căile navigabile interioare, în sensul Regulamentului 2024/1679, nu prezintă nicio relevanță în raport cu domeniul de aplicare al Directivei 2017/2397. Astfel cum s‑a subliniat deja, Directiva 2017/2397 prevede dispoziții specifice pentru statele membre care nu dispun de căi navigabile interioare conectate
la rețeaua navigabilă a unui alt stat membru
și care nu fac parte dintr‑o rețea centrală.
76.      Din cele prezentate mai sus rezultă că Regatul Danemarcei are o obligație limitată de transpunere a Directivei 2017/2397, în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 și cu articolul 2 din Directiva 2021/1233.
77.      În consecință, prin faptul că nu a adoptat, la expirarea termenului prevăzut în avizele motivate din 28 septembrie 2023, toate actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma respectivelor dispoziții și, prin urmare, prin faptul că nu a comunicat aceste acte Comisiei, Regatul Danemarcei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul respectivelor dispoziții.
B.      Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor întemeiată pe articolul 260 alineatul (3) TFEU
1.      Aplicabilitatea articolului 260 alineatul (3) TFUE
a)      Argumentele părților
78.      Potrivit Comisiei, obiectivul articolului 260 alineatul (3)
TFUE este de a încuraja statele membre să transpună directivele adoptate în temeiul unei proceduri legislative, în termenele stabilite de legiuitorul Uniunii,
și astfel de a asigura faptul că legislația Uniunii are cu adevărat un efect util.
79.      În prezenta cauză, Directiva 2017/2397 a fost adoptată în conformitate cu procedura legislativă obișnuită, iar Regatul Danemarcei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul articolului 39 alineatul (3) din această directivă
și al articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2021/1233 de a adopta și de a publica, până cel târziu la data de 17 ianuarie 2022, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma acestor directive și de a comunica fără întârziere respectivele dispoziții Comisiei. Prin urmare, condițiile necesare pentru aplicarea articolului 260 alineatul (3)
TFUE sunt îndeplinite.
80.      În memoriul său în apărare, Regatul Danemarcei contestă aplicabilitatea articolului 260 alineatul (3) TFUE. Esența problemei ridicate în prezenta acțiune este reprezentată de un dezacord cu privire la fondul chestiunii dacă navigația interioară este sau nu posibilă în Danemarca, în sensul articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397. Prin urmare, problema care se ridică nu este aceea dacă Regatul Danemarcei a adoptat măsurile necesare pentru a se conforma respectivelor directive și dacă a comunicat respectivele măsuri Comisiei, ci aceea dacă respectivele directive erau aplicabile Regatului Danemarcei. Având în vedere obiectul litigiului, articolul 260 alineatul (3) TFUE nu este aplicabil în prezenta acțiune.
81.      Regatul Danemarcei susține că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă(25) că articolul 260 alineatul (3) TFUE nu se aplică în contextul unei acțiuni privind incorectitudinea unei transpuneri, atunci când statul membru în cauză a informat deja Comisia cu privire la o astfel de transpunere. Prin urmare, domeniul de aplicare al articolului 260 alineatul (3) TFUE exclude o acțiune în care existența unei încălcări impune interpretarea domeniului de aplicare al dispozițiilor relevante ale unei directive.
82.      În plus, Regatul Danemarcei a comunicat Comisiei, înainte de expirarea termenului de transpunere, și anume printr‑o scrisoare din 19 august 2021, precum și prin intermediul unei notificări în sistemul THEMIS, faptul că el
este exceptat de la obligația de transpunere, în conformitate cu articolul
39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397. Prin urmare, Regatul Danemarcei
și‑a
îndeplinit obligația
de a „comunica măsurile de transpunere a unei directive”,
potrivit articolului 260 alineatul (3)
TFUE. Într‑adevăr, respectiva obligație trebuie înțeleasă în contextul în care se înscrie actul care trebuie să fie transpus. Articolul 260 alineatul (3)
TFUE nu obligă statele membre să efectueze o transpunere care depășește ceea ce este necesar în temeiul actului legislativ relevant.
83.      În susținerea poziției sale,
Regatul Danemarcei
invocă în plus faptul că articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 nu indică în mod precis statele membre care sunt exceptate. Susținerea Comisiei potrivit căreia doar Republica Cipru și Republica Malta sunt exceptate de la obligația de transpunere se întemeiază pe o interpretare a respectivei dispoziții.
84.      În sfârșit, Regatul Danemarcei susține că, în cazul în care articolul 260 alineatul (3) TFUE s‑ar aplica în prezenta cauză, acesta
ar fi privat de posibilitatea de a‑și apăra în fața Curții interpretarea dată articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, fără expunerea la riscul de a fi supus aplicării unor sancțiuni pecuniare.
85.      În răspuns, Comisia susține că afirmația făcută de Regatul Danemarcei
potrivit căreia esența problemei în prezenta cauză este reprezentată de un „dezacord pe fond” cu privire la domeniul de aplicare al articolului 39 alineatul (4) este incorectă. Curtea nu trebuie să examineze conținutul măsurilor de transpunere, din moment ce respectivele măsuri nu au fost comunicate.
86.      Comisia contestă de asemenea afirmația făcută de
Regatul Danemarcei
potrivit căreia acesta și‑a îndeplinit obligația de comunicare. Comunicarea măsurilor de transpunere Comisiei nu acoperă „orice măsură”, însă trebuie să acopere un număr semnificativ de
dispoziții(26). Documentele prezentate de Regatul Danemarcei nu îndeplinesc acest standard.
b)      Analiză
87.      Trebuie avut în vedere faptul că articolul 260 alineatul (3) primul paragraf TFUE prevede că, în cazul în care Comisia sesizează Curtea printr‑o acțiune în temeiul articolului 258 TFUE pentru motivul că statul membru respectiv nu și‑a îndeplinit obligația de a comunica măsurile de transpunere a unei directive adoptate în conformitate cu o procedură legislativă, aceasta poate indica, în cazul în care consideră necesar, cuantumul sumei forfetare sau al penalității cu titlu cominatoriu
care urmează a fi plătită de statul respectiv și pe care îl consideră adecvat situației. În conformitate cu articolul 260 alineatul (3) al doilea paragraf TFUE, în cazul în care Curtea constată neîndeplinirea obligației, aceasta poate impune statului membru respectiv plata unei sume forfetare sau a unei penalități cu titlu cominatoriu, în limita valorii indicate de Comisie. Obligația de plată intră în vigoare la data stabilită de Curte prin hotărârea sa.
88.      În ceea ce privește domeniul de aplicare al articolului 260 alineatul (3) TFUE, Curtea a statuat că această dispoziție trebuie interpretată într‑un mod care permite, pe de o parte, atât garantarea prerogativelor deținute de Comisie în scopul de a asigura aplicarea efectivă a dreptului Uniunii și protecția drepturilor la apărare, cât și a poziției procedurale de care beneficiază statele membre în temeiul aplicării coroborate a articolului 258 TFUE
și a articolului 260 alineatul (2) TFUE și, pe de altă parte, pune Curtea în poziția de a‑și putea exercita funcția jurisdicțională care constă în a aprecia, în cadrul unei singure proceduri, dacă statul membru în cauză și‑a îndeplinit obligația
de comunicare a măsurilor de transpunere a directivei în cauză și, dacă este cazul, în a evalua gravitatea încălcării astfel constatate și a impune sancțiunea pecuniară pe care o consideră cea mai adaptată la împrejurările speței(27).
89.      În acest context, Curtea a interpretat termenii „obligația de a comunica măsurile de transpunere a unei directive”, care figurează la articolul 260 alineatul (3) TFUE, în sensul că se referă la obligația statelor membre de a transmite informații suficient de clare și de precise în ceea ce privește măsurile de transpunere a unei directive, statele membre fiind obligate să indice, pentru fiecare dispoziție din directiva menționată, dispoziția sau dispozițiile care asigură transpunerea sa(28). Cu toate acestea, nu este de competența Curții, în cadrul procedurii jurisdicționale inițiate în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE, să examineze dacă măsurile naționale comunicate Comisiei asigură o transpunere corectă a dispozițiilor directivei în cauză(29).
90.      Prin urmare, domeniul de aplicare al articolului 260 alineatul (3) TFUE
cuprinde nu doar situația lipsei totale de acțiune a unui stat membru în scopul îndeplinirii obligației „procedurale” de comunicare, ci și neîndeplinirea obligației de fond de a furniza Comisiei informații clare și precise în ceea ce privește măsurile de transpunere a fiecărei dispoziții
a unei directive. Situația transpunerii incorecte este însă exclusă și trebuie soluționată în contextul procedurii
obișnuite în temeiul
articolului 258 TFUE(30).
91.      În prezenta cauză, nu se contestă faptul că Regatul Danemarcei nu a comunicat Comisiei niciun fel de măsuri de transpunere în conformitate cu articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397. Din punctul de vedere al Comisiei, este clar că articolul 260 alineatul (3) TFUE este aplicabil. În schimb, din punctul de vedere al Regatului Danemarcei, nu acesta este cazul, întrucât acesta nu avea obligația de transpunere a directivei, în temeiul articolului 39 alineatul (4) din aceasta. De fapt, la 19 august 2021 – cu mult
înainte de expirarea termenului de transpunere a respectivei directive –, Regatul Danemarcei
i‑a
comunicat Comisiei că se considera exceptat de la obligația de
transpunere a directivei în conformitate cu această din urmă dispoziție(31).
92.      Întrebarea care se ridică este dacă o astfel de situație poate fi calificată drept o neîndeplinire a „obligației de a comunica măsurile de transpunere a unei directive”
în sensul articolului 260 alineatul (3)
TFUE.
93.      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se țină seama de metoda de transpunere a directivei, care constituie obiectul acțiunii inițiate de Comisie, precum
și de condițiile de stabilire a derogărilor de la obligația de transpunere a acesteia. Directiva 2017/2397 nu prevede o obligație de transpunere care este uniformă
pentru toate statele membre. Astfel cum s‑a explicat deja mai sus(32), în această directivă este prevăzută o abordare orientată pentru transpunere, potrivit căreia sfera de aplicare a obligației de transpunere se întinde de la obligația integrală, limitată sau minimă de transpunere până la lipsa obligației de transpunere, condiționat de fiecare dată de îndeplinirea anumitor criterii.
94.      Abordarea orientată pentru transpunere prevăzută
în
respectiva directivă nu exonerează statele membre de obligația de a furniza Comisiei informații clare și precise(33). Cu toate acestea, conținutul respectivelor informații depinde în mod necesar de sfera de aplicare a obligațiilor de transpunere ale statelor membre, în funcție de dispoziția invocată.
95.      Analiza pe care am efectuat‑o
mai sus cu privire la încălcarea unei obligații în temeiul articolului 258 TFUE demonstrează că stabilirea sferei de aplicare a obligației de transpunere prevăzută în Directiva 2017/2397 nu reiese în mod evident. Aceasta necesită o interpretare a condițiilor prevăzute la articolul 39 alineatele (3) și (4) din Directiva 2017/2397. În timp ce domeniul de aplicare al articolului 39 alineatul (3) din aceeași directivă poate fi stabilit
prin raportare la articolul 2 alineatul (3) din aceasta, domeniul de aplicare al articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 necesită o interpretare
a criteriului abstract al aspectului că navigația interioară „nu este posibilă din punct de vedere tehnic”.
96.      În cazul în care Curtea este de acord cu propunerea noastră
potrivit căreia Comisia a reușit
să se descarce de sarcina probei,
în sensul că articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397
este aplicabil în prezenta
cauză, spre deosebire de articolul 39 alineatul (4) din aceasta, acest aspect nu demonstrează în mod automat că articolul 260 alineatul (3) TFUE este aplicabil. Acest lucru este valabil întrucât prezenta acțiune impune Curții sarcina de a stabili mai întâi sfera de aplicare a obligațiilor de transpunere prevăzute de respectiva directivă.
97.      Stabilirea aspectului dacă Regatul Danemarcei
se putea întemeia în mod justificat pe articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 pentru a se considera exceptat de la obligația de transpunere se referă în fond la
corectitudinea transpunerii acestei directive, care, potrivit jurisprudenței Curții(34), poate fi stabilită doar în temeiul articolului 258 TFUE, fără ca neîndeplinirea obligației să atragă imediat impunerea de sancțiuni în conformitate cu articolul 260 alineatul (3) TFUE.
98.      În contextul unei astfel de abordări orientate specifice pentru transpunere, în care exceptarea
totală de la obligația de transpunere se întemeiază pe criterii abstracte, neîndeplinirea de către un stat membru, care consideră că îndeplinește respectivele
criterii, a obligației de transpunere a directivei nu este simplul rezultat al unei lipse de acțiune. Aceasta este rezultatul interpretării pe care statul membru respectiv o adoptă în ceea ce privește sfera de aplicare a exceptării. Validitatea
acelei interpretări trebuie
examinată de Curte în cadrul procedurii standard inițiate în temeiul articolului 258 TFUE.
99.      Situația ar fi diferită în cazul în care statele membre care intră sub incidența articolului 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397 ar fi menționate nominal în mod explicit. Într‑o astfel de situație, nu ar exista nicio dispută
pe fond
cu privire la statele membre care intră în sfera de aplicare a exceptării. În cazul în care textul final ar menționa în mod nominal doar Republica Cipru și Republica Malta – statele membre care, potrivit punctului de vedere al Comisiei, sunt singurele state pe teritoriul cărora navigația interioară „nu este posibilă din punct de vedere tehnic” –, atunci nu ar exista nicio îndoială că Regatul Danemarcei nu este exceptat de la obligația de transpunere a directivei.
100. Nu aceasta a fost însă alegerea adoptată de legiuitor. Semnificația
textului actual care figurează la articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, astfel cum recunoaște Comisia în memoriul său în replică, constituie „obiect de interpretare cu privire la ceea ce este posibil din punct de vedere tehnic în fiecare stat membru” (sublinierea noastră).
101. Trebuie recunoscut de asemenea că exceptarea
Regatului Danemarcei în etapele incipiente ale procedurii legislative se adaugă incertitudinii cu privire la sfera de aplicare a exceptării, care necesită astfel o interpretare.
102. În cazul unui litigiu privind interpretarea fiecăreia dintre opțiunile de transpunere prevăzute în respectiva directivă, revine Curții sarcina de a se pronunța
cu privire la opțiunea aplicabilă. Această chestiune, departe de a fi clară, impune mai întâi obținerea pronunțării unei hotărâri de clarificare în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 258 TFUE(35). Doar în cazul în care statul membru în cauză nu
ia măsurile pe care le impune executarea respectivei hotărâri, ar fi posibilă impunerea sancțiunilor prevăzute la articolul
260 alineatul (2) TFUE.
103. În cazul în care s‑ar admite că, într‑o astfel de situație, articolul 260 alineatul (3) TFUE este aplicabil, acest lucru ar fi incompatibil cu obiectivul acestei dispoziții. Curtea a statuat că obiectivul urmărit prin introducerea mecanismului prevăzut la articolul 260 alineatul (3) TFUE nu este doar de a încuraja statele membre să pună capăt în cel mai scurt timp unei neîndepliniri a obligațiilor care, în lipsa unei asemenea dispoziții, ar avea tendința să persiste, ci și de a facilita și de a accelera procedura pentru aplicarea de sancțiuni pecuniare pentru neîndeplinirea obligației de comunicare a dispozițiilor naționale de transpunere a unei directive adoptate în conformitate cu procedura legislativă(36).
104. În contextul prezentei acțiuni, nu este posibil ca procedura accelerată pentru aplicarea de sancțiuni să servească obiectivului de a încuraja statul membru în cauză să transpună directiva și celui de a facilita și de a accelera procedura. Aceste obiective ar putea fi îndeplinite doar în cazul în care există o obligație clară și incontestabilă de transpunere. Cu toate acestea, pentru motivele prezentate mai sus, nu acesta este cazul în situația în care legiuitorul a exceptat în întregime statele membre de la obligația de transpunere atunci când acestea îndeplinesc criterii abstracte care necesită
o interpretare.
105. În cazul în care Curtea constată existența unei încălcări, statului membru în cauză trebuie să i se acorde posibilitatea de a se conforma hotărârii Curții, după ce aceasta din urmă s‑a pronunțat cu privire la interpretarea corespunzătoare a sferei de aplicare a obligației de transpunere. Acest lucru este valabil cu atât mai mult în contextul prezentei acțiuni, în care, înainte de expirarea termenului de transpunere, Regatul Danemarcei
și‑a prezentat poziția conform căreia nu dispune de căi navigabile interioare pe
teritoriul său
și este, prin urmare, exceptat de la obligația de transpunere a Directivei 2017/2397 în temeiul articolului 39 alineatul (4) din aceasta(37).
106. Contextul legislativ în care se înscrie articolul 260 alineatul (3) TFUE, sub incidența căruia intră procedura în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 258 TFUE, susține de asemenea interpretarea pe care o propunem. În această privință, trebuie subliniat că procedura prevăzută la articolul 258 TFUE
dă statelor membre posibilitatea să conteste poziția adoptată de Comisie într‑un anumit caz, în ceea ce privește măsurile care asigură o transpunere corectă a directivei, fără a fi însă expuse de la bun început riscului de a li se aplica o sancțiune pecuniară. O astfel de sancțiune nu poate fi
impusă, potrivit articolului 260 alineatul (2) TFUE, decât dacă statul membru în cauză nu a luat măsurile pe care le impune executarea unei hotărâri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor(38).
107. Cu alte cuvinte, un stat membru trebuie să aibă posibilitatea de a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la sfera de aplicare a obligației de transpunere, atunci când îndeplinirea acestei obligații este condiționată de criterii stabilite de legiuitor, precum și de a contesta punctul de vedere diferit al Comisiei, fără ca amenințarea iminentă cu sancțiuni care ar putea fi impuse imediat să planeze deasupra acestei posibilități. În caz contrar, astfel cum a susținut Regatul Danemarcei, efectul util al procedurii precontencioase ar putea fi compromis.
108. Riscul impunerii de sancțiuni pecuniare, precum și data de la care pot fi aplicate aceste sancțiuni prezintă o diferență importantă între o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 258 TFUE
și una pronunțată în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE. Așa cum s‑a subliniat în doctrină, în timp ce în temeiul articolului 258 TFUE, o sumă forfetară poate fi impusă doar după adoptarea celei de a doua hotărâri pronunțate în temeiul articolului 260 alineatul (2) TFUE, „în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE, o sumă forfetară poate fi impusă pentru perioada anterioară adoptării (primei și unicei) hotărâri pronunțate de Curte”(39). Impunerea de sancțiuni în sarcina unui stat membru începând de la data
adoptării respectivei „prime și unice” hotărâri pronunțate ca urmare a netranspunerii unei directive care prevede în cuprinsul său o excepție de la obligația de transpunere ar fi de natură să compromită credibilitatea sistemului de sancțiuni.
109. Cu titlu de observație finală, am dori să subliniem că, în prezenta acțiune, contrar celor susținute de Comisie, situația este diferită de cea în care Curtea s‑a
pronunțat în cauze privind neîndeplinirea obligației de comunicare a măsurilor de transpunere, în pofida faptului că statele membre au contestat obligația lor de transpunere
ca urmare a pretinsului caracter nerelevant al anumitor dispoziții ale directivelor în cauză.
110. Este adevărat că din jurisprudența Curții rezultă că o asemenea apreciere efectuată de un stat membru nu poate în mod vădit să fie suficientă pentru a‑l exonera de obligația sa de a adopta actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma unei directive sau de obligația sa de a comunica Comisiei măsurile de transpunere a acestei directive(40).
111. Cu toate acestea, prezenta acțiune nu are ca obiect contestarea de către un stat membru a caracterului relevant al dispozițiilor unei directive pe care acesta este în mod normal obligat să o transpună. Prezenta acțiune are ca obiect o directivă care reglementează o abordare orientată specifică pentru transpunere, în care exceptarea totală de la obligația de transpunere este prevăzută în cuprinsul
unei dispoziții care poate da naștere unor interpretări diferite.
112. Pentru toate motivele prezentate mai sus, considerăm că articolul 260 alineatul (3) TFUE nu se aplică în împrejurările prezentei acțiuni, în măsura în care există o dispută pe fond cu privire la sfera de aplicare a obligației de transpunere a Directivei 2017/2397 și, mai precis, cu privire la interpretarea criteriului abstract de exceptare a unui stat membru de la obligația de transpunere în conformitate cu articolul 39 alineatul (4) din aceasta. Prin urmare, motivul
invocat de Comisie
întemeiat pe articolul 260 alineatul (3) TFUE trebuie să fie
respins.
2.      Sancțiuni pecuniare
a)      Argumentele părților
113. Comisia solicită Curții să impună Regatului Danemarcei plata atât a unei sume forfetare, cât și a unei penalități cu titlu cominatoriu zilnice, începând de la data pronunțării hotărârii, în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE, ca urmare a constatării că acest stat membru nu și‑a îndeplinit obligația de
comunicare a măsurilor de transpunere a Directivei 2017/2397 și a Directivei 2021/1233.
114. Comisia stabilește cuantumul respectivelor sancțiuni în funcție de gravitatea încălcării, de durata acestei încălcări și de necesitatea de a asigura faptul că sancțiunea are un efect disuasiv în scopul de a preveni repetarea încălcării, în conformitate cu Comunicarea 2023/C 2/01 intitulată „Sancțiuni financiare în cadrul acțiunilor în constatarea neîndeplinirii obligațiilor”.(41)
115. Regatul Danemarcei contestă impunerea sancțiunilor
pecuniare, în privința cărora susține că ar fi neadecvate în împrejurările prezentei cauze. Acesta ar trebui să aibă posibilitatea de a adopta măsuri pentru a se conforma hotărârii Curții în cazul în care primul motiv invocat de Comisie, întemeiat pe articolul 258 TFUE, ar fi admis. În schimb, în cazul în care Curtea consideră că trebuie să fie impusă o sancțiune pecuniară, ar fi adecvată doar plata unei
penalități cu titlu cominatoriu zilnice și începând de la o dată ulterioară datei pronunțării hotărârii.
b)      Analiză
116. Nu considerăm că este necesar să analizăm modul exact de calcul al sancțiunilor pecuniare, întrucât suntem de părere că articolul 260 alineatul (3) TFUE nu este aplicabil în împrejurările prezentei cauze. Cu toate acestea, am dori să formulăm câteva observații, în eventualitatea în care Curtea nu este de acord cu poziția pe care am adoptat‑o.
117. Trebuie să se sublinieze că, pentru a atinge obiectivul urmărit prin articolul 260 alineatul (3) TFUE, autorii acestei dispoziții au prevăzut două tipuri de sancțiuni pecuniare, suma forfetară și penalitatea cu titlu cominatoriu.
118. În această privință, reiese din jurisprudența Curții că aplicarea uneia sau a celeilalte dintre aceste două măsuri depinde de aptitudinea fiecăreia de a îndeplini obiectivul urmărit în funcție de împrejurările speței. Dacă aplicarea unei penalități cu titlu cominatoriu pare a fi foarte bine adaptată pentru a încuraja un stat membru să pună capăt, în cel mai scurt timp, unei încălcări care, în lipsa unei astfel de măsuri, ar avea tendința de a persista, obligarea la plata unei sume forfetare se întemeiază mai mult pe aprecierea consecințelor neexecutării obligațiilor de către statul membru în cauză asupra intereselor private și publice, în special atunci când încălcarea a persistat o perioadă lungă(42).
119. În ceea ce privește oportunitatea de a impune o sancțiune pecuniară în speță, trebuie amintit că revine Curții, în fiecare cauză și în funcție de împrejurările speței cu care este sesizată și de nivelul de persuasiune și de disuasiune care se dovedește necesar, competența să adopte sancțiunile pecuniare corespunzătoare, în special pentru a preveni repetarea unor încălcări similare ale dreptului Uniunii(43).
120. În prezenta cauză, pentru motivele pe care le‑am explicat în mod detaliat în analiza efectuată mai sus, neîndeplinirea obligațiilor de către Regatul Danemarcei este cauzată de interpretarea incorectă efectuată de acesta în ceea ce privește sfera de aplicare a obligației sale de transpunere a Directivei 2017/2397. Această chestiune trebuie mai întâi să fie stabilită de Curte, iar statului membru în cauză trebuie să i se ofere posibilitatea de a se conforma hotărârii Curții. Prin urmare, impunerea de sancțiuni pecuniare nu ar servi obiectivului de disuasiune în scopul de a preveni repetarea în viitor a unor încălcări similare ale dreptului Uniunii.
121. În schimb, în ipoteza în care Curtea consideră că este adecvat să se impună o sancțiune
pecuniară, propunerea pe care i‑o prezentăm, în conformitate cu cele susținute de Regatul Danemarcei, ar fi aceea a impunerii doar a plății unei penalități cu titlu cominatoriu zilnice.
122. În ceea ce privește modalitățile de calcul al plății penalităților cu titlu cominatoriu, revine Curții, în temeiul articolului 260 alineatul (3) TFUE, sarcina de a stabili data la care obligația de plată produce efecte(44). Având în vedere împrejurările specifice ale prezentei cauze(45), s‑ar părea că este adecvat ca penalitatea cu titlu cominatoriu zilnică să fie impusă cu efect de la o dată ulterioară datei pronunțării hotărârii, care trebuie stabilită de Curte(46), până la data la care statul membru a pus capăt încălcării constatate(47). Stabilirea respectivei date de începere a executării după data pronunțării hotărârii ar permite Regatului Danemarcei să asigure conformitatea cu interpretarea
efectuată de Curte în ceea ce privește articolul 39 alineatele (3) și (4) din Directiva 2017/2397.
V.      Cheltuieli de judecată
123. În temeiul articolului 138 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Întrucât, potrivit propunerii noastre, Comisia și Regatul Danemarcei au căzut fiecare în pretenții cu privire la un capăt de cerere, acestea ar trebui să fie obligate să suporte propriile cheltuieli de judecată.
VI.    Concluzie
124. În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții:
(1)      să constate că, prin neadoptarea, până la expirarea termenului prevăzut în avizele motivate ale Comisiei Europene din 28 septembrie 2023, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma articolului 39 alineatul (3) din Directiva (UE) 2017/2397 a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2017 privind recunoașterea calificărilor profesionale în domeniul navigației interioare și de abrogare a Directivelor 91/672/CEE și 96/50/CE ale Consiliului, precum
și articolului 2 alineatul (1) din Directiva (UE) 2021/1233 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iulie 2021 de modificare a Directivei (UE) 2017/2397 în ceea ce privește măsurile tranzitorii pentru recunoașterea certificatelor țărilor terțe sau, în orice caz, prin neîndeplinirea obligației de comunicare a unor astfel de dispoziții Comisiei Europene, Regatul Danemarcei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul respectivelor dispoziții;
(2)       să respingă acțiunea cu privire la restul motivelor;
(3)       să oblige Comisia și Regatul Danemarcei să suporte fiecare propriile cheltuieli de judecată.
1      Limba originală: engleza.
2      JO 2017, L 345, p. 53.
3      JO 2021, L 274, p. 52.
4      A se vedea în general Grimaldi, M., Inland waterway transport: the European legal framework, Routledge, Oxon/New York, 2023, p. 132-212.
5      A se vedea considerentul (43) al Directivei 2017/2397.
6      Decizia nr. 1692/96/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iulie 1996 privind orientările comunitare pentru dezvoltarea rețelei transeuropene de transport
(JO 1996, L 228, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 3) (denumită în continuare „harta TEN‑T”).
7      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 14 septembrie 2016 de stabilire a cerințelor tehnice pentru navele de navigație interioară, de modificare a Directivei 2009/100/CE și de abrogare a Directivei 2006/87/CE
(JO 2016, L 252, p. 118).
8      Hotărârea din 14 iunie 2007, Comisia/Belgia (C‑422/05, EU:C:2007:342, punctul 59),
și Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Comisia/Republica Cehă (C‑343/08, EU:C:2010:14, punctele 39-42).
9      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 13 iunie 2024 privind orientările Uniunii pentru dezvoltarea rețelei transeuropene de transport, de modificare a Regulamentelor (UE) 2021/1153 și (UE) nr. 913/2010 și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 1315/2013 (JO L 2024/1679).
10      United Nations Treaty Series, vol. 2072, p. 313.
11      Încheiată la Montego Bay la 10 decembrie 1982 (United Nations Treaty Series, vol. 1833, p. 3).
12      Hotărârea din 30 ianuarie 2002, Comisia/Grecia (C‑103/00, EU:C:2002:60, punctul 23),
și Hotărârea din 25 aprilie 2024, Comisia/Polonia (Directiva privind avertizorii) (C‑147/23, EU:C:2024:346, punctul 28).
13      În analiza pe care o vom efectua în cele ce urmează, pentru ușurința cititorului, în măsura în care Directiva 2021/1233 modifică dispoziții pentru care există o obligație de transpunere limitată în temeiul articolului 39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397, ne vom referi doar la această din urmă directivă.
14      A se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, punctul 12),
și Hotărârea din 12 februarie 2026, Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, punctul 23).
15      Hotărârea din 11 noiembrie 2025, Danemarca/Parlamentul și Consiliul (Salarii minime adecvate) (C‑19/23, EU:C:2025:865, punctul 106 și jurisprudența citată).
16      A se vedea Jessen, H. „EU Law and Inland Waterway Transportation”, în Jessen, H.,
și Werner, M.J. (editori), EU Maritime Transport Law, Beck, Hart, Nomos, 2016, p. 54 și van Dorsser, C., „Existing waterway infrastructures and future needs” în Wiegmans, B. și Konings, R. (editori), Inland waterway transport – Challenges and prospects, Routledge, Londra, 2016, p. 99-124, la p. 99.
17      A se vedea mai sus punctul 19 din prezentele concluzii.
18      A se vedea articolul 35 din Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale în domeniul navigației interioare și de abrogare a Directivei 96/50/CE a Consiliului și a Directivei 91/672/CEE a Consiliului [COM(2016) 82 final].
19      Documentul de lucru al Secretariatului General al Consiliului, Bruxelles, 9 iunie 2017.
20      Articolul 8 alineatul (1) din UNCLOS prevede că, sub rezerva dispozițiilor părții IV a acestei convenții (care privește statele arhipelagice), „apele situate între linia de bază a mării teritoriale și coastă fac parte din apele interioare ale statului”. Din această dispoziție rezultă că apele interioare sunt ape de coastă definite prin opoziție cu marea teritorială. A se vedea Bangert,
K., „Internal Waters” în Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law și Churchill,
R.R. și Lowe, A.V., The Law of the Sea, ediția a treia, Juris Publishing, Manchester University Press, Yonkers/Manchester, 1999, p. 60, care explică faptul că apele interioare sunt acele ape care „se află în partea de uscat a liniei de bază de la marea teritorială și se măsoară în alte zone maritime”.
21      Acest lucru nu împiedică o clasificare juridică diferită de către statul membru în cauză, în alte scopuri decât cele urmărite de Directiva 2017/2397. A se vedea Coelho,
N.F. și Raakjaer,
J., „Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark”, WMU Journal of Maritime Affairs, vol. 25, 2025, p. 119.
22      Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Comisia/Republica Cehă (C‑343/08, EU:C:2010:14, punctul 39 și jurisprudența citată).
23      Idem, punctul 42.
24      A se vedea anexa I la Regulamentul 2024/1679.
25      Regatul Danemarcei face referire la Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3)
TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 55).
26      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3)
TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctele 51-54).
27      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3)
TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 58),
și Hotărârea
din 16 iulie 2020, Comisia/Irlanda (Combaterea spălării banilor) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punctul 55).
28      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3) TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 59),
și Hotărârea din 16 iulie 2020, Comisia/Irlanda (Combaterea spălării banilor) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punctul 56). Curtea a statut că, pentru a îndeplini obligația de securitate juridică și a asigura transpunerea integrală a dispozițiilor acestei directive pe întreg teritoriul în cauză, statele membre au obligația să indice, pentru fiecare dispoziție din directiva menționată, dispoziția sau dispozițiile naționale care asigură transpunerea sa. Odată ce a intervenit această comunicare, însoțită, dacă este cazul, de prezentarea unui tabel de corespondență, revine Comisiei sarcina de a stabili, cu scopul de a solicita aplicarea în privința statului membru în cauză a unei sancțiuni pecuniare prevăzute la articolul 260 alineatul (3) TFUE, că anumite măsuri de transpunere lipsesc în mod evident sau nu acoperă întregul teritoriu al statului membru în cauză.
29      Ibidem.
30      A se vedea Prete,
L., „Infringement proceedings in EU Law”,
Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2017, p. 239-290,
Prete, L., „Infringement Procedures and Sanctions under Article 260 TFEU: Evolution, Limits and Future Prospects” în Montaldo,
S., Costamagna, F. și Miglio, A. (editori),
EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctioning Powers, Routledge, Londra, 2021, p. 71, la p. 75 și următoarele.
31      Scrisoarea relevantă adresată de Regatul Danemarcei Comisiei este parte din dosarul cauzei cu care este sesizată Curtea.
32      A se vedea mai sus punctul 19 din prezentele concluzii.
33      Această obligație este menționată și în considerentul (43) al Directivei 2017/2397.
34      A se vedea mai sus punctul 90 din prezentele concluzii.
35      A se vedea în acest sens Concluziile
avocatului general
Szpunar prezentate în cauza Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3) TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:322, punctul 71).
36      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3)
TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 52),
și Hotărârea din 6 martie 2025, Comisia/Republica Cehă (Directiva privind avertizorii) (C‑152/23, EU:C:2025:147, punctul 78).
37      În scrisoarea sa din 19 august 2021, după ce a făcut referire la articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2017/2397, Regatul Danemarcei concluzionează că, „[p]rin urmare, nu considerăm că este fezabil să comunicăm Comisiei informațiile solicitate, întrucât comunicările enumerate în anexa la scrisoare sunt toate asociate cu activități legate de căile navigabile interioare și de formarea personalului de transport pe căile navigabile interioare care nu este prezent în Danemarca”.
38      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3)
TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 57).
39      Prete, L. și Smulders, B., „The age of maturity of infringement proceedings” Common Market Law Review,
vol. 58, ediția a doua, 2021, p. 285-332, la p. 329. A se vedea de asemenea Wendenburg, A., „The one‑stage infringement procedure (Article 260(3) TFUE) and the irrelevance of political crises in Member States in the recent case law of the CJEU”, Revista General de Derecho Europeo, vol. 54, 2021,
la p. 3.
40      Hotărârea din 6 martie 2025, Comisia/Republica Cehă (Directiva privind avertizorii) (C‑152/23, EU:C:2025:147, punctul 66 și jurisprudența citată).
41      JO 2023, C 2, p. 1.
42      Hotărârea din 16 iulie 2020, Comisia/Irlanda (Combaterea spălării banilor) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punctul 76).
43      Hotărârea din 16 iulie 2020, Comisia/Irlanda (Combaterea spălării banilor) (C- 550/18, EU:C:2020:564, punctul 78).
44      Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3) TFUE – Rețele de mare viteză] (C‑543/17, EU:C:2019:573, punctul 91).
45      Împrejurări în lumina cărora, pentru motivele pe care le‑am explicat deja mai sus (la punctul 87 și urm. din prezentele concluzii), trebuie să se considere că articolul 260 alineatul (3) TFUE nu este aplicabil.
46      Având în vedere obligația limitată de transpunere prevăzută la articolul
39 alineatul (3) din Directiva 2017/2397 doar a unui număr minim de dispoziții, o perioadă de câteva luni de la data pronunțării hotărârii ar putea fi suficientă.
47      O penalitate cu titlu cominatoriu zilnică poate fi impusă doar în măsura în care neîndeplinirea obligațiilor persistă la data stabilită de Curte.