62012CC0272
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 18 iulie 2013 (
1
)
Cauza C‑272/12 P
Comisia Europeană
împotrivaIrlandei_Republicii Franceze_Republicii Italiene,
Eurallumina SpA,
Aughinish Alumina Ltd
„Recurs — Ajutoare de stat — Imputabilitatea măsurii contestate — Scutire de acciză — Uleiuri minerale — Raportul dintre armonizarea fiscală și controlul ajutoarelor de stat — Principiul securității juridice — Prezumția de legalitate”
1.
Prezenta cauză ar trebui să permită Curții să aprecieze dacă Tribunalul Uniunii Europene a invocat din oficiu un motiv care nu putea fi invocat astfel.
2.
Este a doua oară când Curtea este chemată să soluționeze această cauză. Comisia Europeană a formulat din nou un recurs împotriva Hotărârii Tribunalului din 21 martie 2012, Irlanda și alții/Comisia (
2
), prin care acesta a anulat, încă o dată, Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 (
3
).
3.
Prin această decizie, Comisia a calificat drept ajutoare de stat incompatibile cu piața comună scutirile de accize pentru uleiurile minerale practicate de Republica Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană. Aceste scutiri fuseseră autorizate de Consiliul Uniunii Europene, la propunerea Comisiei, mai mulți ani înainte, în conformitate cu directivele relevante în materie de accize.
4.
De asemenea, Comisia a dispus recuperarea acestor ajutoare de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene a inițierii procedurii oficiale de investigare, considerând că, înainte de această dată, ajutoarele în cauză au determinat apariția încrederii legitime a beneficiarilor acestora.
5.
În hotărârea atacată, Tribunalul a pronunțat anularea deciziei în litigiu, considerând că deciziile de autorizare ale Consiliului, dintre care ultima este Decizia 2001/224/CE (
4
), se opuneau, în principiu, posibilității Comisiei de a imputa statelor membre în cauză scutirile în litigiu și, în consecință, posibilității ca aceasta să le califice drept ajutoare de stat și să dispună recuperarea parțială a acestora. Tribunalul a constatat că, în împrejurările speciale ale speței, decizia în litigiu încălca principiul securității juridice, precum și principiul prezumției de legalitate a actelor Uniunii, în sensul că aceasta repunea direct în discuție validitatea scutirilor în litigiu acordate de statele membre în cauză până la 31 decembrie 2003, și repunea de asemenea în discuție, în mod indirect, dar necesar, validitatea deciziilor de autorizare ale Consiliului, dintre care ultima este Decizia 2001/224, și efectele corespunzătoare acesteia.
6.
În susținerea cererii sale de anulare a hotărârii atacate, Comisia arată, printre altele, că Tribunalul a anulat decizia în litigiu pe baza unui motiv pe care l‑a invocat din oficiu, și anume cel al neimputabilității scutirilor în litigiu statelor membre, și care, în opinia acesteia, nu putea fi invocat din oficiu și constituia adevăratul motiv al acestei anulări.
7.
În prezentele concluzii, vom susține teza Comisiei, propunând Curții să statueze că Tribunalul a invocat într‑adevăr din oficiu un motiv care nu putea fi invocat astfel și vom demonstra că această constatare, în sine, justifică anularea hotărârii atacate.
I – Cadrul juridic
A – Regimul ajutoarelor de stat
8.
Articolul 87 alineatul (1) CE prevede:
„Cu excepția derogărilor prevăzute de [Tratatul CE], sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau sectoare de producție, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.”
9.
Articolul 88 CE prevede:
„(1)   Comisia, împreună cu statele membre, verifică permanent regimurile ajutoarelor existente în aceste state. Comisia propune acestora măsurile utile cerute de dezvoltarea treptată sau de funcționarea pieței comune.
(2)   În cazul în care, după ce părților în cauză li s‑a solicitat să‑și prezinte observațiile, Comisia constată că ajutorul acordat de un stat sau prin intermediul resurselor de stat nu este compatibil cu piața comună în conformitate cu articolul 87 sau că acest ajutor este utilizat în mod abuziv, aceasta hotărăște suspendarea sau modificarea ajutorului de către statul în cauză în termenul stabilit de Comisie.
[…]
(3)   Comisia este informată în timp util pentru a‑și prezenta observațiile cu privire la proiectele care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoarele. În cazul în care apreciază că un proiect nu este compatibil cu piața comună în conformitate cu dispozițiile articolului 87, Comisia inițiază fără întârziere procedura prevăzută la alineatul precedent. Înainte de pronunțarea unei decizii finale, statul membru în cauză nu poate pune în aplicare măsurile preconizate.”
B – Reglementarea în materie de armonizare fiscală
1. Directivele referitoare la accizele pentru uleiurile minerale
10.
Accizele pentru uleiurile minerale au făcut obiectul mai multor directive, și anume Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (
5
), Directiva 92/82/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale (
6
) și Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (
7
), care a abrogat Directivele 92/81 și 92/82 cu efect de la 31 decembrie 2003.
11.
În ceea ce privește Directiva 92/81, articolul 8 alineatul (4) din aceasta avea următorul cuprins:
„Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, poate autoriza orice stat membru să introducă alte scutiri sau reduceri din motive de politici specifice.
Un stat membru care dorește să introducă o astfel de măsură informează Comisia în consecință și furnizează de asemenea Comisiei toate informațiile relevante și necesare. Comisia informează celelalte state membre cu privire la măsura propusă în termen de o lună.
Se consideră că scutirea sau reducerea propusă a fost autorizată de Consiliu dacă, în decurs de două luni de la data informării statelor membre în conformitate cu al doilea paragraf, nici Comisia, nici vreun stat membru nu solicită examinarea problemei de către Consiliu.” [traducere neoficială]
12.
Articolul 8 alineatul (5) din această directivă prevedea:
„În cazul în care Comisia consideră că scutirile și reducerile prevăzute la alineatul (4) nu mai pot fi menținute, în special din motive de concurență neloială sau de denaturare a funcționării pieței interne sau din motive legate de politica comunitară în domeniul protecției mediului, ea prezintă Consiliului propuneri adecvate. Consiliul ia o decizie în unanimitate în privința acestor propuneri.” [traducere neoficială]
13.
În ceea ce privește Directiva 92/82, articolul 6 din aceasta a stabilit rata minimă a accizei aplicate pentru păcura grea, pe care statele trebuiau să o aplice începând de la 1 ianuarie 1993, la 13 euro pentru 1000 kg.
14.
În ceea ce privește Directiva 2003/96, articolul 2 alineatul (4) litera (b) a doua liniuță din aceasta a prevăzut că directiva menționată nu se aplica produselor energetice cu dublă utilizare, și anume produselor care sunt folosite atât drept combustibil pentru încălzire, cât și pentru alte scopuri decât acela de carburant sau de combustibil pentru încălzire. Astfel, începând de la 31 decembrie 2003, data intrării în vigoare a acestei directive, nu mai există o rată minimă a accizei la păcura grea utilizată în producția de alumină. În plus, articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 a autorizat statele membre, sub rezerva revizuirii prealabile efectuate de Consiliu, să aplice în continuare până la 31 decembrie 2006 reducerea ratelor de impozitare sau a scutirilor prevăzute în anexa II, care menționează scutirile de accize la păcura grea utilizată drept combustibil pentru producerea aluminei în regiunile Gardanne și Shannon și în Sardinia.
2. Decizia 2001/224
15.
Articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2001/224 prevede că statele membre sunt autorizate să continue aplicarea cotelor reduse ale accizelor sau a scutirilor de astfel de accize prevăzute în anexa I la această decizie.
16.
Considerentul (5) al expunerii de motive a deciziei menționate are următorul cuprins:
„Prezenta decizie nu aduce atingere rezultatelor niciuneia dintre procedurile legate de denaturarea funcționării pieței unice care pot fi întreprinse, în special în temeiul articolelor 87 și 88 din tratat. Aceasta nu încalcă cerința ca statele membre să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat în temeiul articolului 88 din tratat.”
II – Istoricul litigiului
17.
Irlanda, începând din 1983, Republica Italiană, începând din 1993, și Republica Franceză, începând din 1997, scutesc de accize uleiurile minerale utilizate pentru producerea de alumină în regiunea Shannon, în Sardinia și, respectiv, în regiunea Gardanne.
18.
Aceste scutiri au fost autorizate de Consiliu prin Deciziile 92/510/CEE (
8
), 93/697/CE (
9
) și 97/425/CE (
10
). Aceste autorizări au fost prelungite de mai multe ori de Consiliu, în ultimul rând prin Decizia 2001/224, până la 31 decembrie 2006.
19.
Prin trei decizii din 30 octombrie 2001, publicate în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene la 2 februarie 2002 (
11
), Comisia a inițiat procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la fiecare dintre scutirile în discuție. La finalizarea acestei proceduri, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
20.
În dispozitivul deciziei în litigiu se precizează, printre altele, că scutirile în discuție acordate până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, că ajutoarele acordate între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 sunt incompatibile cu piața comună, în măsura în care beneficiarii acestora nu au achitat o taxă de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu, și că, în consecință, ajutoarele incompatibile menționate trebuie să fie recuperate de cele trei state membre în cauză.
III – Procedura anterioară hotărârii atacate
21.
În ceea ce privește prima examinare a cauzelor de către Tribunal și de către Curte, facem trimitere la punctele 25-43 din hotărârea atacată.
IV – Hotărârea atacată
22.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în măsura în care aceasta constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile de accize pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină acordate de Republica Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și în măsura în care impune acestor state membre să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea scutirilor acordate de la beneficiarii acestora, în cazul în care aceștia din urmă nu au achitat o acciză de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu.
23.
Potrivit punctului 58 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, în conformitate cu principiul economiei procedurale, considera oportun să se examineze, în primul rând, motivele și criticile întemeiate pe încălcarea principiului securității juridice și/sau a principiului prezumției de legalitate a actelor Uniunii. Prin aceste motive și critici, reclamantele reproșau, în esență, Comisiei că a anihilat parțial efectele juridice produse de deciziile de autorizare ale Consiliului, dintre care ultima este Decizia 2001/224, care permiteau statelor membre să aplice scutirile menționate până la 31 decembrie 2006.
24.
După ce a amintit, la punctele 59-62 din hotărârea atacată, jurisprudența referitoare la principiile securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii, la punctele 63-74 din această hotărâre, Tribunalul a examinat problema articulării normelor referitoare la accize și a celor referitoare la ajutoare de stat.
25.
Acesta a amintit mijloacele de acțiune ale Comunității Europene destinate să elimine diferite tipuri de denaturări care dăunau bunei funcționări a pieței interne în cele două materii pe baza principiului potrivit căruia normele în materie de armonizare fiscală, în special cele referitoare la accize, și normele în materie de ajutoare de stat urmăresc același obiectiv, și anume promovarea bunei funcționări a pieței interne, combătând în special denaturările concurenței. Tribunalul a considerat că, având în vedere obiectivul lor comun, punerea în aplicare coerentă a acestor diferite norme impune să se considere că, contrar celor susținute de Comisie, noțiunea de denaturare a concurenței are aceeași sferă și același sens în materia armonizării legislațiilor fiscale naționale și în materia ajutoarelor de stat.
26.
Tribunalul a arătat că normele în materie de armonizare a legislațiilor fiscale naționale, în special cele referitoare la accize, prevăzute la articolul 93 CE și de Directiva 92/81, conferă în mod expres instituțiilor Uniunii, respectiv Comisiei, care propune, și Consiliului, care dispune, responsabilitatea de a aprecia existența unei eventuale denaturări a concurenței, pentru a autoriza sau a nu autoriza un stat membru să aplice sau să continue să aplice o scutire de acciză armonizată.
27.
Tribunalul a evocat în continuare jurisprudența în ceea ce privește articolul 87 alineatul (1) CE, care vizează deciziile statelor membre prin care acestea din urmă, în scopul atingerii unor obiective economice și sociale care le sunt specifice, pun la dispoziția întreprinderilor sau a altor subiecte de drept, prin decizii unilaterale și autonome, resurse sau le oferă avantaje menite să favorizeze realizarea obiectivelor economice sau sociale urmărite. Acesta a arătat că, pentru ca anumite avantaje să poată fi calificate drept „ajutoare” în sensul acestei dispoziții, trebuie printre altele să fie imputabile statului.
28.
În raport cu aceste principii și cu aceste norme, printre altele, Tribunalul a respins argumentul Comisiei potrivit căruia Decizia 2001/224 era o condiție necesară, dar nu suficientă, pentru ca statele membre în cauză să poată acorda scutirile în litigiu în raport cu considerentul (5) al Deciziei 2001/224. Tribunalul a constatat în acest sens că respectivul considerent nu putea să vizeze o situație precum cea în discuție în care statele membre aplică scutiri de accize conformându‑se pur și simplu unei autorizări din partea unei instituții a Uniunii, întrucât, în caz contrar, acest lucru ar aduce atingere cerinței imperative care decurge din principiul securității juridice de a asigura o punere în aplicare coerentă a diferitor dispoziții ale dreptului Uniunii.
29.
Tribunalul a subliniat că Comisia nu a făcut uz niciodată de competențele pe care le deținea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau chiar al articolelor 230 CE și 241 CE pentru a obține eliminarea sau modificarea deciziilor de autorizare, o anulare a acestor decizii sau o declarare a nevalidității Directivei 92/81.
30.
Punctele 104 și 105 din hotărârea atacată au următorul cuprins:
„104.
În consecință, după cum a susținut în mod întemeiat Consiliul în răspunsul la întrebările Tribunalului […], în momentul în care Comisia a adoptat decizia [în litigiu], Decizia 2001/224 exista și rămânea validă. Această ultimă decizie, deciziile de autorizare ale Consiliului care au precedat‑o, precum și Directiva 92/81, în special articolul 8 alineatul (4), beneficiau de prezumția de legalitate care însoțește orice act al Uniunii. Ele își produceau toate efectele juridice. În consecință, Republica Italiană, Irlanda și Republica Franceză aveau dreptul să se întemeieze pe deciziile de autorizare ale Consiliului, dintre care ultima este Decizia 2001/224, pentru a continua să aplice scutirile în litigiu în Sardinia, în regiunea Shannon și, respectiv, în regiunea Gardanne, în special până la 31 decembrie 2003. Aceste decizii se opuneau în principiu ca, în decizia [în litigiu], Comisia să poată imputa statelor membre vizate scutirile în litigiu sus‑menționate și, prin urmare, să le poată califica drept ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, dispunând recuperarea lor parțială, în măsura în care le considera incompatibile cu piața internă, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE.
105.
În împrejurările speciale din speță, trebuie să se constate că decizia [în litigiu], întrucât repune în discuție în mod direct validitatea scutirilor în litigiu acordate de Republica Italiană, de Irlanda și de Republica Franceză până la 31 decembrie 2003, repune de asemenea în discuție, în mod indirect, dar necesar, validitatea deciziilor de autorizare ale Consiliului, dintre care ultima este Decizia 2001/224, și efectele aferente acestora. Astfel, ea încalcă principiul securității juridice, precum și principiul prezumției de legalitate a actelor Uniunii.”
V – Concluziile părților în fața Curții
31.
Comisia solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;
—
soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
32.
Irlanda, Republica Franceză, Republica Italiană și Aughinish Alumina Ltd (denumită în continuare „AAL”) solicită Curții:
—
respingerea recursului;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
33.
Eurallumina SpA (denumită în continuare „Eurallumina”) solicită Curții:
—
respingerea recursului;
—
în ipoteza în care Curtea nu aprobă niciunul dintre motivele invocate de Tribunal în susținerea hotărârii atacate, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru o nouă examinare;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
VI – Recursul
34.
În susținerea cererii sale de anulare a hotărârii atacate și de trimitere a cauzei la Tribunal, Comisia invocă cinci motive.
35.
Primele două motive sunt în parte de ordin procedural, în timp ce celelalte trei sunt întemeiate pe încălcarea pe fond a dreptului Uniunii.
36.
Primul motiv urmărește să demonstreze necompetența Tribunalului, neregularitățile de procedură care aduc atingere intereselor Comisiei, încălcarea principiului disponibilității, a articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și a articolului 44 alineatul (1) și a articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și, cu titlu subsidiar, nemotivarea. Al doilea motiv se întemeiază pe necompetența Tribunalului, pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE și a articolului 88 CE, precum și a articolului 61 al doilea paragraf din Statutul Curții și pe neregularități de procedură care aduc atingere intereselor Comisiei. Al treilea motiv urmărește să demonstreze încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE, încălcarea principiului echilibrului instituțional și faptul că Tribunalul a săvârșit erori de drept la stabilirea competențelor Consiliului și, respectiv, ale Comisiei, precum și a raporturilor dintre armonizarea fiscală și controlul ajutoarelor de stat. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Comisia susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat Decizia 2001/224 și a încălcat normele privind interpretarea actelor instituțiilor Uniunii. În sfârșit, al cincilea motiv se întemeiază, pe de o parte, pe încălcarea principiilor securității juridice, prezumției de legalitate a actelor Uniunii și bunei administrări și, pe de altă parte, pe nemotivare.
37.
Să începem analiza recursului cu primul motiv.
A – Argumentele părților
38.
Primul motiv se compune din două aspecte.
39.
Prin intermediul primului aspect, Comisia reproșează, în esență, Tribunalului că a invocat din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, dat fiind că scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, sau că a recalificat chiar obiectul acțiunii.
40.
Potrivit Comisiei, este evident că Tribunalul a pronunțat anularea deciziei în litigiu nu din cauza încălcării principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii, care ar fi analizate doar la nivel general, ci numai pentru că scutirile în litigiu nu constituiau ajutoare de stat, din moment ce erau imputabile Uniunii Europene (
12
).
41.
Potrivit Comisiei, Tribunalul, statuând după trimitere, ar fi introdus problema imputabilității în discuție atunci când, prin scrisoarea grefei din 20 iulie 2011, acesta a adresat părților următoarea întrebare:
„În măsura în care a fost autorizată, în prealabil, prin deciziile Consiliului, adoptate în unanimitate la propunerea Comisiei, în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, dintre care ultima este Decizia 2001/224, acordarea de către Italia, Irlanda și Franța a scutirilor în litigiu până la 31 decembrie 2003 poate fi considerată în mod obiectiv că îndeplinește condiția pentru a fi imputabilă unui stat prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE?”
42.
În opinia Comisiei, numai în răspunsul la această întrebare reclamantele au susținut că scutirile în litigiu nu constituiau ajutoare de stat, întrucât acestea erau imputabile Uniunii, iar nu statelor membre.
43.
Intimatele contestă aceste argumente.
44.
Astfel, Irlanda și Republica Italiană susțin că Tribunalul putea invoca din oficiu o încălcare a normelor fundamentale de procedură, în sensul că Comisia ar fi trebuit, pentru a‑și îndeplini obligația de motivare, să indice motivele pentru care considera că scutirile în litigiu erau imputabile statelor membre în cauză.
45.
În plus, Republica Franceză, Eurallumina și AAL susțin că motivul referitor la imputabilitate constituie o dezvoltare a motivelor pe care le‑au invocat și că, în consecință, Tribunalul admisese și dezvoltase pur și simplu motivele întemeiate pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.
46.
Pe de altă parte, potrivit Republicii Franceze, Republicii Italiene și societății Eurallumina, teza potrivit căreia scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre prezintă un interes relativ în cadrul motivării hotărârii atacate și nu ar fi, așadar, motivul principal al anulării deciziei în litigiu.
B – Aprecierea noastră
47.
Problemele pe care le ridică primul aspect al primului motiv al Comisiei sunt cele dacă Tribunalul a invocat din oficiu un motiv – cel întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, dat fiind că scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre – care nu putea fi invocat astfel și dacă acest motiv a constituit un adevărat motiv de anulare a deciziei în litigiu, care să poată determina anularea hotărârii atacate.
48.
Cu titlu introductiv, amintim că din normele care reglementează procedura în fața instanțelor Uniunii, în special articolul 21 din Statutul Curții, precum și articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, rezultă că litigiul este determinat și delimitat de părți. Rezultă că instanța Uniunii nu poate depăși pretențiile părților care îi sunt prezentate în concluziile acestora. În principiu, aceasta trebuie de asemenea să se pronunțe cu privire la pretențiile respective în cadrul elementelor juridice și de fapt expuse de părți.
49.
Și totuși, normele referitoare la procedura în fața fiecărei instanțe a Uniunii, precum și jurisprudența au stabilit situații în care instanța Uniunii, pentru a‑și îndeplini misiunea de arbitru al legalității, dispune de competența de a invoca din oficiu un motiv de drept, cu alte cuvinte un motiv de drept care nu a fost invocat de reclamant în susținerea cererii sale. Natura motivului va stabili dacă acesta poate fi sau nu poate fi invocat din oficiu de instanța Uniunii.
50.
În prezenta cauză, considerăm că argumentele Irlandei și ale Republicii Italiene potrivit cărora Tribunalul putea invoca din oficiu o încălcare a normelor fundamentale de procedură, întrucât Comisia nu motivase decizia în litigiu cu privire la problema imputabilității statului, trebuie înlăturate de la bun început.
51.
Astfel, imputabilitatea statului este un element constitutiv al noțiunii de ajutor de stat.
52.
Trebuie amintit, în această privință, că articolul 87 alineatul (1) CE declară incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.
53.
Dispoziția menționată supune această incompatibilitate verificării a patru condiții, printre care condiția că trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat (
13
).
54.
Pentru ca avantajele să poată fi calificate drept „ajutoare” în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, jurisprudența a stabilit că acestea trebuie, pe de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului (
14
).
55.
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivul privind imputabilitatea statului, în măsura în care privește legalitatea pe fond a unei decizii, ține de încălcarea unei norme de drept referitoare la aplicarea tratatului și nu poate fi examinat de instanța Uniunii decât dacă este invocat de reclamant (
15
).
56.
Este necesar, așadar, mai întâi să se examineze dacă Irlanda, Republica Franceză, Republica Italiană, Eurallumina și AAL au invocat în fața primei instanțe în urma trimiterii spre rejudecare motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, pentru a afla dacă Tribunalul a invocat sau nu a invocat din oficiu acest motiv.
57.
Având în vedere elementele din dosar, nu există nicio îndoială că, în niciun moment în cadrul acțiunilor lor în cadrul procedurii de trimitere în fața Tribunalului, statele membre în cauză și terții interesați nu au susținut că scutirile în litigiu nu constituiau ajutoare de stat, pentru motivul că acestea nu ar fi imputabile statelor membre în cauză.
58.
Problema imputabilității a fost invocată totuși de Comisie în etapa memoriului său în apărare în cadrul cauzei T‑56/06, în timp ce aceasta răspundea la motivul invocat de Republica Franceză care sublinia că scutirea acordată de Franța nu constituia un ajutor, pentru motivul că nu denaturează și nici nu amenință să denatureze concurența.
59.
Comisia menționase în această situație cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Deutsche Bahn/Comisia (
16
), pentru a evidenția cazurile în care Curtea și Tribunalul au trebuit să aprecieze măsurile naționale atât în raport cu normele de drept al Uniunii referitoare la ajutoarele de stat, cât și cu alte dispoziții ale tratatului. Printr‑un raționament a contrario, aceasta a demonstrat că o scutire autorizată de Consiliu în temeiul normelor referitoare la armonizarea fiscală nu exclude ca aceasta să constituie de asemenea un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
60.
În urma pronunțării Hotărârii Comisia/Irlanda și alții, citată anterior, care trimite cauzele conexate T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06 la Tribunal, acesta din urmă a informat într‑adevăr toate părțile că procedura se desfășura în continuare în conformitate cu dispozițiile articolului 117 și următoarele din Regulamentul său de procedură și că acestea aveau posibilitatea de a depune observații scrise.
61.
Reclamantele în fața primei instanțe nu au revenit totuși, în această etapă a procedurii, asupra interpretării Comisiei atunci când aceasta a evocat Hotărârea Deutsche Bahn/Comisia, citată anterior.
62.
Astfel, în cauza T‑56/06 RENV, Republica Franceză a continuat să aprecieze că condiția prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE referitoare la atingerea adusă concurenței lipsea în mod necesar. În ceea ce privește Republica Italiană, în cauza T‑60/06 RENV, aceasta a criticat întotdeauna numai criteriul selectivității scutirii. În ceea ce privește Eurallumina și AAL, în cauzele T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV, acestea au reluat criticile pe care le invocaseră în cadrul procedurii înainte de trimitere, niciuna dintre acestea neavând în vedere încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, ca atare. În continuare, în cauza T‑50/06 RENV, Irlanda a insistat chiar asupra faptului de a considera că scutirea acordată AAL constituia un ajutor existent.
63.
Prin urmare, astfel cum a subliniat Comisia la punctul 19 din recursul său, în mod vădit, Tribunalul a introdus cu adevărat în discuție teza imputabilității prin întrebarea pe care a adresat‑o părților prin scrisoarea grefei din 20 iulie 2011, oferind acestora posibilitatea de a răspunde la întrebare în scris și de a o dezbate în ședința care a avut loc în fața sa la 14 septembrie 2011.
64.
În continuare, trebuie să se examineze dacă este totuși posibil să se considere că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, dat fiind că scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, poate avea legătură cu motivul referitor la încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii, astfel cum susțin anumite intimate.
65.
În opinia noastră, problema imputabilității nu poate constitui un argument suplimentar sau complementar pe care Tribunalul l‑a putut admite sau dezvolta în cadrul motivului întemeiat pe încălcarea principiilor menționate.
66.
Astfel, prin definiție, motivele de drept reprezintă acele motive de care o parte se prevalează pentru a‑și întemeia pretenția. Un argument complementar este un argument care consolidează acest motiv pentru a ajunge, în consecință, la aceeași concluzie.
67.
Amintim că, în prezenta cauză, potrivit principiului economiei de procedură, Tribunalul a examinat în primul rând motivele și criticile întemeiate pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii pentru a obține anularea deciziei în litigiu.
68.
Nu înțelegem cum motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, dat fiind că scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, s‑ar putea grefa pe motivul referitor la încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii, și acest lucru pentru mai multe motive.
69.
În opinia noastră, aceste două motive sunt complet distincte și independente. Astfel, pe de o parte, natura normei de drept vizate este diferită, întrucât primul motiv este întemeiat pe încălcarea unei norme de drept referitoare la aplicarea tratatului, în timp ce al doilea motiv privește încălcarea principiilor generale de drept al Uniunii. Pe de altă parte, consecințele legate de încălcarea acestor două motive sunt de asemenea diferite.
70.
Astfel, motivul referitor la încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii urmărește să repună în discuție rezultatul la care a ajuns Comisia, și anume recuperarea ajutoarelor.
71.
Astfel cum a arătat Tribunalul, în cauzele T‑56/06 RENV și T‑60/06 RENV, Republica Franceză și Republica Italiană au reproșat Comisiei că a încălcat principiul securității juridice, în ceea ce o privește pe prima dintre acestea, și principiul prezumției de legalitate a actelor Uniunii, în ceea ce o privește pe cea de a doua, în măsura în care a dispus recuperarea ajutorului despre care se pretinde că a fost acordat între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 (
17
).
72.
În ceea ce privește cauzele T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV, Eurallumina și AAL au reproșat Comisiei că a încălcat principiile securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii, în ceea ce o privește pe prima dintre acestea, și principiul securității juridice, în ceea ce o privește pe cea de a doua, întrucât a concluzionat în sensul incompatibilității parțiale cu piața comună a scutirii italiene și, respectiv, a scutirii irlandeze (
18
).
73.
În ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât scutirile nu sunt imputabile statelor membre, acesta urmărește, având în vedere că imputabilitatea intră în alcătuirea noțiunii de ajutor de stat, să se stabilească faptul că acest element nu era prezent.
74.
Nu putem împărtăși, așadar, opinia Eurallumina, care susține că noțiunea de imputabilitate nu este altceva decât aplicarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.
75.
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că Irlanda, până la momentul la care Tribunalul a adresat părților întrebarea în vederea unui răspuns scris, nu susținuse faptul că scutirea irlandeză nu constituia un ajutor. Dimpotrivă, aceasta a arătat că Comisia săvârșise o eroare de drept întrucât a considerat că era vorba despre un ajutor nou, iar nu despre un ajutor existent. Acest element susține de asemenea teza care se opune grefării pe motivul întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.
76.
În opinia noastră, Tribunalul a săvârșit o eroare de apreciere prin faptul că a făcut să corespundă motivul referitor la încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, cu motivul privind încălcarea respectivelor principii.
77.
Să examinăm, în sfârșit, problema dacă motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre, a constituit adevăratul motiv de anulare a deciziei în litigiu sau, în caz contrar, un motiv important care ar putea să justifice anularea hotărârii atacate.
78.
Este adevărat că, în hotărârea atacată, sunt consacrate numai câteva puncte acestui motiv. Și totuși, în opinia noastră, acest motiv nu prezintă doar un interes relativ în cadrul motivării acestei hotărâri, astfel cum susțin Republica Italiană și Eurallumina.
79.
Acest paradox între concizia Tribunalului și importanța pe care o prezintă respectivul motiv se explică, de altfel, în opinia noastră, prin împrejurarea că Tribunalul a făcut să corespundă motivul referitor la faptul că scutirile în litigiu nu sunt imputabile statelor membre cu motivul întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.
80.
Punctul 104 din hotărârea atacată ilustrează în mod deosebit această corespondență, întrucât Tribunalul, după ce a declarat că deciziile de autorizare ale Consiliului beneficiau de prezumția de legalitate care însoțește orice act al Uniunii, a considerat că aceste decizii se opuneau în principiu ca, în decizia în litigiu, Comisia să poată imputa statelor membre vizate scutirile în litigiu și, prin urmare, să le poată califica drept ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, dispunând recuperarea lor parțială, în măsura în care le considera incompatibile cu piața internă, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE.
81.
Amintim că Tribunalul a anulat decizia în litigiu pentru motivul că această decizie „constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile [în litigiu] constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE”.
82.
Or, în opinia noastră, simpla încălcare a principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii nu poate permite să se ajungă la anularea deciziei în litigiu în temeiul acestei motivări.
83.
Motivul pe baza căruia Tribunalul a putut anula decizia în litigiu în măsura în care aceasta constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile în litigiu constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE este, într‑adevăr, în opinia noastră, cel privind neimputabilitatea acestor scutiri statelor membre.
84.
Rezultă că teza Comisiei potrivit căreia adevăratul motiv de anulare a deciziei în litigiu era neimputabilitatea scutirilor în litigiu statelor membre trebuie admisă.
85.
În consecință, fără să fie necesar să se examineze celelalte argumente și motive ale părților, se impune anularea hotărârii atacate în măsura în care aceasta a anulat decizia în litigiu pentru motivul că decizia menționată constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile de accize pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină acordate de Republica Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE și impune statelor membre respective să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea scutirilor respective de la beneficiarii lor, în cazul în care aceștia din urmă nu au achitat o acciză de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu.
86.
Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții, aceasta din urmă poate, în cazul în care anulează hotărârea Tribunalului, fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia. În prezenta cauză, litigiul nu este în stare de judecată.
87.
În consecință, se impune trimiterea cauzei Tribunalului și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
VII – Concluzie
88.
În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 21 martie 2012, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV), în măsura în care prin aceasta:
—
se anulează Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 privind scutirea de acciză pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia, pentru motivul că această decizie constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile de accize pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină acordate de Republica Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și impune statelor membre în cauză să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea scutirilor respective de la beneficiarii acestora, în cazul în care aceștia din urmă nu au achitat o acciză de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu, și
—
obligă Comisia Europeană să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de reclamante, inclusiv cheltuielile de judecată aferente procedurii privind măsurile provizorii din cauza T‑69/06 R.
2)
Trimite cauzele conexate T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.
3)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV, denumită în continuare „hotărârea atacată”.
(
3
)	Decizie privind scutirea de acciză pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia (JO 2006, L 119, p. 12, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
(
4
)	Decizia Consiliului din 12 martie 2001 privind cotele reduse ale accizelor și scutirile de la aceste accize pentru unele uleiuri minerale utilizate în anumite scopuri (JO L 84, p. 23, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 46).
(
5
)	JO L 316, p. 12.
(
6
)	JO L 316, p. 19.
(
7
)	JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98.
(
8
)	Decizia din 19 octombrie 1992 a Consiliului de autorizare a statelor membre să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize existente, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81/CEE (JO L 316, p. 16).
(
9
)	Decizia din 13 decembrie 1993 a Consiliului de autorizare a statelor membre să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri sau scutiri de accize, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81/CEE (JO L 321, p. 29).
(
10
)	Decizia din 30 iunie 1997 a Consiliului de autorizare a statelor membre să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize existente în conformitate cu procedura prevăzută în Directiva 92/81/CEE (JO L 182, p. 22).
(
11
)	JO C 30, p. 17, 21 și, respectiv, 25.
(
12
)	Comisia are în vedere ultima teză a punctului 104 din hotărârea atacată.
(
13
)	Hotărârea din 30 mai 2013, Doux Élevage și Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, punctul 25).
(
14
)	Ibidem (punctul 27).
(
15
)	Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France (C-367/95 P, Rec., p. I-1719, punctul 67). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C-89/08 P, Rep., p. I-11245, punctul 40).
(
16
)	T-351/02, Rec., p. II-1047.
(
17
)	A se vedea punctele 53 și 54 din hotărârea atacată.
(
18
)	A se vedea punctele 55 și 56 din hotărârea atacată.