62011CC0249
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 21 iunie 2012 (
1
)
Cauza C-249/11
Hristo Byankov
împotriva
Glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti
[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Administrativen sad Sofia-grad (Bulgaria)]
„Dreptul cetățenilor Uniunii și al membrilor familiilor acestora la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre — Măsura administrativă de interzicere a părăsirii teritoriului din cauza nerecuperării unei datorii contractate față de o persoană juridică de drept privat — Principiul securității juridice în raport cu actele administrative cu caracter definitiv — Principiile echivalenței și efectivității”
1.
Curtea de Justiție a Uniunii Europene s-a pronunțat deja cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unor măsuri de interdicție de ieșire de pe teritoriu aplicate de un stat membru unuia dintre resortisanții proprii, pentru motivul că acesta este debitorul unei datorii fiscale calificate de dreptul național ca fiind substanțială (
2
). În cadrul prezentei trimiteri preliminare, se solicită Curții să se pronunțe asupra ipotezei în care datoria nu este datorată la bugetul de stat, ci este contractată față de o persoană juridică de drept privat. În plus, se solicită Curții să se pronunțe cu privire la condițiile în care dreptul Uniunii impune instanțelor naționale să reexamineze legalitatea unui act administrativ cu caracter definitiv, care nu a făcut obiectul unei căi judiciare de atac, pentru motivul că acesta este contrar cu dreptul Uniunii.
I – Cadrul juridic
A – Directiva 2004/38/CE
2.
În considerentul (31) al Directivei 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (
3
) se arată că „[p]rezenta directivă respectă drepturile și libertățile fundamentale, precum și principiile recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”.
3.
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2004/38 precizează că, „[f]ără a aduce atingere dispozițiilor privind documentele de călătorie aplicabile controalelor la frontierele naționale, toți cetățenii Uniunii care dețin cărți de identitate valabile sau pașapoarte valabile [...] au dreptul de a părăsi teritoriul unui stat membru pentru a se deplasa în alt stat membru”.
4.
Alineatele (1) și (2) ale articolului 27 din Directiva 2004/38, care face parte din capitolul VI consacrat restrângerilor dreptului de intrare și dreptului de ședere pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică, prevăd:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului capitol, statele membre pot restrânge libertatea de circulație și de ședere a cetățenilor Uniunii și a membrilor lor de familie, indiferent de cetățenie, pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică. Aceste motive nu pot fi invocate în scopuri economice.
(2)   Măsurile luate din motive de ordine publică sau siguranță publică respectă principiul proporționalității și se întemeiază exclusiv pe conduita persoanei în cauză. Condamnările penale anterioare nu pot justifica în sine luarea unor asemenea măsuri.
Conduita persoanei în cauză trebuie să constituie o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății. Nu pot fi acceptate motivări care nu sunt direct legate de caz sau care sunt legate de considerații de prevenție generală.”
5.
Articolul 31 din Directiva 2004/38 este consacrat garanțiilor procedurale care trebuie să fie acordate cetățenilor Uniunii. Mai precis, articolul 31 alineatul (1) din directiva menționată prevede că „[p]ersoanele interesate au acces, în statul membru gazdă, la căile judiciare de atac și, dacă este cazul, la cele administrative pentru a contesta o decizie luată împotriva lor din motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică”.
6.
Articolul 31 alineatul (3) din Directiva 2004/38 prevede că „[c]ăile de atac permit examinarea legalității deciziei, precum și a faptelor și împrejurărilor pe care se bazează măsura propusă. Acestea asigură că decizia nu are caracter disproporționat, în special având în vedere cerințele prevăzute la articolul 28”.
7.
Articolul 32 din Directiva 2004/38 stabilește efectele în timp ale interdicției de intrare pe teritoriu. Alineatul (1) al acestuia prevede următoarele:
„Persoanele care fac obiectul unei decizii de interzicere a intrării pe teritoriu pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică pot prezenta o cerere pentru ridicarea interdicției după o perioadă de timp rezonabilă, în funcție de împrejurări și, în orice caz, după trei ani de la executarea hotărârii definitive de interzicere a intrării care a fost pronunțată în mod valabil în conformitate cu dreptul comunitar, prezentând probe ce atestă că s-a produs o schimbare efectivă a împrejurărilor care au justificat decizia de interzicere a intrării pronunțată împotriva lor.
Statul membru în cauză ia o decizie privind această cerere în termen de șase luni de la prezentarea acesteia.”
B – Dreptul bulgar
1. Legea privind documentele de identitate bulgare
8.
Articolul 23 punctul 2 din Legea privind documentele de identitate bulgare (Zakon za balgarskite litschni dokumenti, denumită în continuare „ZBLD” (
4
) precizează că „[o]rice cetățean bulgar are dreptul, pe baza unui document de identitate, să părăsească țara și să se întoarcă în țară prin frontierele interne ale Republicii Bulgaria cu statele membre ale Uniunii Europene, precum și în situațiile menționate în instrumentele de drept internațional”.
9.
Punctul 3 al articolului menționat continuă cu precizarea că „[d]reptul prevăzut la punctul 2 nu este limitat, cu excepția cazului în care legea prevede altfel pentru apărarea siguranței naționale, a ordinii publice, a sănătății cetățenilor sau a drepturilor și libertăților celorlalți cetățeni”.
10.
Articolul 76 punctul 3 din ZBLD prevedea, în versiunea în vigoare la data adoptării actului în litigiu, că „[i]nterdicția de a părăsi țara și refuzul de eliberare a pașaportului sau a unui document înlocuitor se pot aplica persoanelor care au contractat datorii bănești semnificative, constatate pe cale judecătorească, față de persoane fizice sau juridice bulgare sau străine, cu excepția cazului în care averea lor personală acoperă creanța sau dacă depun o garanție corespunzătoare”.
11.
Din dosar rezultă că, prin două intervenții succesive ale legiuitorului bulgar, articolul 76 punctul 3 din ZBLD a fost abrogat (
5
), fără ca acest legiuitor să fi precizat totuși în ce condiții măsurile adoptate în temeiul legii încetau să își producă efectele (
6
). Trebuie să se considere, așadar, că măsurile administrative obligatorii adoptate în temeiul articolului 76 punctul 3 din ZBLD, anterior abrogării acestuia, în sensul legislației naționale privind documentele de identitate, continuă să își producă efectele.
2. Codul de procedură administrativă
12.
Articolul 99 din Codul de procedură administrativă (Administrativnoprotsesualen kodeks, denumit în continuare „APK”) face parte din capitolul 7 din APK consacrat condițiilor de redeschidere a procedurilor de adoptare a actelor administrative. Articolul menționat prevede:
„Un act administrativ individual sau normativ rămas definitiv nefiind contestat în instanță poate fi anulat sau modificat de autoritatea administrativă imediat superioară ierarhic sau, dacă actul nu poate fi atacat pe cale administrativă, de autoritatea care l-a adoptat, în cazul în care:
1.
una dintre condițiile de legalitate este încălcată în mod substanțial;
[...]
7.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului a constatat prin hotărâre existența unei încălcări a Convenției pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale.”
II – Acțiunea principală și întrebările preliminare
13.
Domnul Byankov, reclamantul din acțiunea principală, este cetățean bulgar. La 17 aprilie 2007, împotriva acestuia s-a emis un ordin de interdicție de ieșire de pe teritoriul bulgar și de refuz al eliberării pașaportului sau a unui alt document înlocuitor adoptat în temeiul articolului 76 punctul 3 din ZBLD, aflat în vigoare la acea dată (denumit în continuare „ordinul din 2007”). La cererea unui executor judecătoresc privat, domnului Byankov i s-a aplicat măsura amintită de către directorul Direcției Regionale a Ministerului Afacerilor Interne din cauza unei datorii, considerată semnificativă (
7
), contractată față de o persoană juridică de drept privat bulgar și a incapacității sale de a depune o garanție corespunzătoare. Domnul Byankov nu a introdus nicio cale de atac în instanță împotriva acestui ordin, care, în consecință, a dobândit caracter definitiv.
14.
La 6 iulie 2010, respectiv după mai mult de trei ani de la adoptarea actului administrativ în litigiu, domnul Byankov a introdus la instituția care a emis actul o cerere de redeschidere a procedurii administrative și de anulare a actului amintit. Cu această ocazie, domnul Byankov a susținut că libertatea de circulație de care beneficiază în calitate de cetățean al Uniunii poate fi restrânsă numai în condițiile prevăzute de dreptul Uniunii. În opinia sa, restricția care îi este impusă prin ordinul din 2007 nu intră în sfera noțiunii de ordine publică în sensul Directivei 2004/38, ceea ce ar rezulta în special din Hotărârea Jipa, pronunțată de Curte ulterior adoptării actului în litigiu (
8
).
15.
Glaven sekretar na Ministerstvoto na vatreshnite raboti (secretarul general al Ministerului Afacerilor Interne), căruia i-a fost transmisă cererea domnului Byankov, a examinat-o ca pe o cerere de anulare a unui act administrativ cu caracter definitiv, procedură reglementată de articolul 99 din APK. Autoritatea administrativă competentă a respins cererea prin ordinul de interdicție din 20 iulie 2010.
16.
Reclamantul din acțiunea principală a decis, așadar, să sesizeze instanța de trimitere pentru a anula acest ordin și pentru a admite cererea sa de anulare a ordinului din 2007.
17.
În aceste condiții, Administrativen sad Sofia-grad a hotărât să suspende judecarea cauzei și, prin decizia de trimitere primită la grefa Curții la 19 mai 2011, să sesizeze Curtea în temeiul articolului 267 TFUE, cu următoarele întrebări preliminare:
„1)
Principiul cooperării loiale consacrat la articolul 4 alineatul (3) din TUE coroborat cu articolele 20 [TFUE] și 21 TFUE impune aplicarea unei dispoziții naționale a unui stat membru, precum cea în litigiu în acțiunea principală, care permite anularea unui act administrativ cu caracter definitiv pentru a pune capăt încălcării unui drept fundamental constatate printr-o hotărâre a Curții Europene a Drepturilor Omului, precum dreptul la liberă circulație al resortisanților statelor membre, atunci când acest drept este recunoscut și de dreptul Uniunii, iar o astfel de constatare a încălcării rezultă dintr-o interpretare dată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene normelor de drept al Uniunii referitoare la restricțiile privind exercitarea dreptului la liberă circulație, în cazul în care pentru a pune capăt încălcării dreptului este necesară anularea actului administrativ?
2)
Din articolul 31 alineatele (1) și (3) din Directiva 2004/38 rezultă că, în cazul în care un stat membru a prevăzut în dreptul său național o procedură de contestare a unui act administrativ care limitează dreptul prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată, autoritatea administrativă competentă este obligată ca, la cererea destinatarului actului administrativ, să reexamineze actul și să aprecieze legalitatea acestuia, luând în considerare în acest sens și jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene cu privire la interpretarea dispozițiilor de drept al Uniunii ce reglementează condițiile și restricțiile în exercitarea dreptului menționat, astfel încât să se asigure că la data adoptării deciziei de reexaminare, restricția dreptului nu este disproporționată, dacă la acel moment actul administrativ privind aplicarea restricției a dobândit deja caracter definitiv?
3)
Dispozițiile articolului 52 alineatul (1) a doua teză din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și cele ale articolului 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38 [...] se opun aplicării unei dispoziții naționale care impune o limitare a dreptului la liberă circulație în cadrul [Uniunii] al unui resortisant al unui stat membru numai în considerarea existenței unei datorii care depășește un anumit cuantum stabilit prin lege și care nu este însoțită de garanții, față de o entitate privată, mai precis față de o societate comercială, în legătură cu o procedură de executare a creanței aflată în curs și fără a ține seama de posibilitatea prevăzută în dreptul Uniunii ca o autoritate a altui stat membru să procedeze la recuperarea creanței?”
III – Procedura în fața Curții
18.
Comisia Europeană este singura parte interesată care a transmis Curții observații scrise.
IV – Analiză juridică
19.
Considerăm că este esențial, pentru o înțelegere mai bună a prezentei cauze, să se clarifice în măsura în care este posibil afirmațiile instanței de trimitere și să se reorganizeze întrebările preliminare adresate. Prin urmare, vom începe să examinăm a treia întrebare preliminară, propunând Curții în același timp o analiză relativ rapidă cu privire la acest aspect, dat fiind faptul că, în opinia noastră, jurisprudența recentă furnizează deja suficiente repere în materie. În continuare, vom explica de ce nu este necesar să se examineze a doua întrebare adresată. În sfârșit, vom avea în vedere prima întrebare adresată, nu fără să o reformulăm în prealabil.
A – Cu privire la compatibilitatea măsurii interdicției de ieșire de pe teritoriu cu dreptul Uniunii
20.
Instanța de trimitere ridică problema dacă măsura aplicată reclamantului din acțiunea principală este conformă sau nu este conformă cu dreptul Uniunii și a furnizat, în acest scop, anumite elemente. Astfel, aceasta a arătat Curții, mai întâi, că articolul 76 punctul 3 din ZBLD, în temeiul căruia a fost adoptată măsura interdicției de ieșire de pe teritoriu împotriva domnului Byankov, a intrat în vigoare anterior aderării Republicii Bulgare la Uniune și nu a avut drept obiect transpunerea unei anumite dispoziții de drept al Uniunii. Pe de altă parte, aceasta a precizat punctual că articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38 nu a fost transpus în dreptul național în privința cetățenilor bulgari (
9
). În continuare, a precizat că măsura care îl privea pe domnul Byankov nu conținea nicio trimitere la conduita sa, nu indica în niciun mod motivele care ar putea să demonstreze că impunerea unei astfel de măsuri ar fi de natură să faciliteze plata datoriei al cărei debitor este domnul Byankov și nici nu se întemeia pe un anumit motiv în legătură cu ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică. În ceea ce ne privește, subliniem în special caracteristica esențială următoare: datoria domnului Byankov a fost contractată față de o persoană juridică de drept privat.
21.
Ținând seama de aceste date inițiale, vom aborda, într-o primă etapă, problema incidenței pentru cauza noastră a lipsei transpunerii Directivei 2004/38 în privința resortisanților bulgari înainte de a verifica, într-o a doua etapă, dacă situația domnului Byankov este cuprinsă într-adevăr în sfera dreptului Uniunii. În sfârșit, va trebui să se stabilească condițiile în care o măsură de interdicție de ieșire de pe teritoriu, precum ordinul din 2007, poate fi considerată compatibilă cu prevederile articolului 27 din Directiva 2004/38.
22.
În primul rând, așadar, în ceea ce privește incidența lipsei transpunerii Directivei 2004/38 în privința resortisanților bulgari, Curtea a declarat deja că acest lucru era lipsit de importanță, ținând seama de obligația instanței naționale de a asigura efectul deplin al normelor de drept al Uniunii și de a înlătura, dacă este cazul, aplicarea unei măsuri contrare acestui drept, articolul 27 din Directiva 2004/38 având, în orice caz, efect direct (
10
).
23.
În al doilea rând, situația domnului Byankov, care intenționează să se deplaseze, pornind de pe teritoriul statului al cărui resortisant este, pe teritoriul altui stat membru, este cuprinsă în mod incontestabil în sfera dreptului la liberă circulație și ședere al cetățenilor Uniunii în statele membre (
11
). Totuși, dreptul la liberă circulație nu este unul necondiționat și poate fi restrâns în special în condițiile prevăzute de Directiva 2004/38. Potrivit articolului 27 alineatul (1) din directiva menționată, libertatea de circulație a cetățenilor Uniunii poate fi restrânsă pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică, fără ca aceste motive să poată fi totuși invocate vreodată în scopuri economice. Prin urmare, întrucât dreptul Uniunii nu se opune unei măsuri naționale precum cea aplicată domnului Byankov, trebuie să se stabilească faptul că aceasta a fost luată pentru unul dintre motivele invocate mai sus și cu condiția ca motivul respectiv să nu fi fost invocat în scopuri economice.
24.
În sfârșit, rămâne să se stabilească condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o măsură prin care se restrânge libera circulație a unui cetățean al Uniunii pentru a fi compatibilă cu dreptul Uniunii. În aceste condiții, amintim că ordinul din 2007 în discuție în acțiunea principală nu menționează, potrivit afirmațiilor înseși ale instanței de trimitere, niciun motiv, indiferent dacă acesta are legătură cu ordinea publică, cu siguranța publică sau, chiar mai puțin probabil, cu sănătatea publică. Singurul temei al măsurii administrative care îl privește pe domnul Byankov se întemeiază pe dubla constatare a existenței unei datorii față de o persoană privată și a incapacității debitorului de a depune o garanție.
25.
Primul element de motivare, esențial în scopul aprecierii compatibilității unei măsuri prin care se restrânge libertatea de circulație a unui cetățean cu dreptul Uniunii, lipsește în mod incontestabil. Este adevărat că prezenta procedură preliminară, în cursul căreia guvernul bulgar nu a dorit să intervină, este lipsită de clarificările specifice pe care acesta din urmă le-ar fi putut furniza în mod util Curții cu privire la obiectivele urmărite de legiuitorul național la data adoptării și, ulterior, a modificării (
12
) legii pe care se întemeiază competența autorităților administrative naționale de a adopta măsuri precum cea în discuție în acțiunea principală. Aprecierea finală cu privire la acest punct va trebui să fie, așadar, lăsată, într-o foarte mare măsură, instanței de trimitere. Fără prea multă certitudine, aceasta a evocat ipoteza potrivit căreia legislația amintită – și, în mod indirect, măsura aplicată domnului Byankov – ar urmări obiectivul de protecție a creditorilor (
13
). Formulată astfel, legătura dintre un asemenea obiectiv și ordinea publică nu se impune în mod evident. În orice caz, chiar presupunând că o anumită idee de apărare a ordinii publice stă la baza acestui obiectiv, faptul că urmărirea obiectivului amintit nu acoperă în mod exclusiv o cerință economică nu rezultă din decizia de trimitere. Or, dreptul Uniunii, și mai precis articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38, exclude în mod expres posibilitatea ca un stat membru să invoce motive legate de ordinea publică în scopuri economice.
26.
Cu privire la acest aspect, instanța de trimitere exprimă temeri în legătură cu un eventual decalaj între nivelul de protecție oferit creditorilor de Curtea Europeană a Drepturilor Omului și cel oferit de dreptul Uniunii, lăsând astfel să se înțeleagă că excluderea posibilității de a invoca motivele de ordine publică în scopuri economice, prevăzută la articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38, nu ar permite asigurarea unui nivel corespunzător de protecție a intereselor creditorilor, în condițiile în care Curtea Europeană a Drepturilor Omului s-a pronunțat deja în sensul că un astfel de obiectiv constituie un obiectiv legitim de protecție a drepturilor celorlalte persoane care poate justifica o restrângere a libertății de circulație, astfel cum a fost consacrată prin articolul 2 din Protocolul nr. 4 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (
14
) (denumită în continuare „CEDO”), iar Carta drepturilor fundamentale a Uniunii invocă principiul unei protecții echivalente a drepturilor și libertăților consacrate de CEDO. Instanța de trimitere a adăugat că s-ar putea considera că este vorba despre o situație în care o libertate fundamentală este limitată în scopul protejării drepturilor și libertăților celorlalte persoane în conformitate cu ceea ce este prevăzut la articolul 52 alineatul (1) din carta menționată.
27.
Având în vedere aceste elemente, pare util să se amintească instanței de trimitere – aceeași care a sesizat Curtea cu întrebări preliminare adresate în cadrul cauzei Aladzhov, citată anterior – distincția care trebuie făcută între dreptul rezultat din CEDO și dreptul Uniunii. În această privință, am avut deja ocazia să subliniem că motivul pentru care Curtea Europeană a Drepturilor Omului a putut hotărî că se află în prezența unui obiectiv legitim care poate justifica o restrângere a libertății de circulație este că dreptul CEDO și al protocoalelor la convenție oferă posibilitatea ca ordinea publică să poată fi invocată în scopuri economice și nu prevede, așadar, o restrângere similară celei conținute în articolul 27 alineatul (1) in fine din Directiva 2004/38. Ordinea juridică a Uniunii acceptă astfel în situații mult mai limitate atingerile aduse liberei circulații a cetățenilor Uniunii și oferă un nivel de protecție mai ridicat decât cel oferit de sistemul CEDO (
15
). Cu toate acestea, dreptul Uniunii nu se limitează să celebreze victoria intereselor debitorilor asupra celor ale creditorilor și este departe de a ignora situația acestora din urmă. Dacă, astfel cum considerăm, articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38 se opune aplicării unei măsuri de interdicție de ieșire de pe teritoriu numai pentru motivul existenței unei datorii contractate între persoane private, concluzia care trebuie dedusă de aici este și că acesta ne arată că instrumentele utilizate pentru protecția intereselor creditorilor trebuie să ia, în principiu, alte forme decât cea a unei restrângeri privind libera circulație a debitorului. Astfel, există în dreptul Uniunii un arsenal juridic de natură să garanteze drepturile creditorilor fără ca o atingere adusă libertății de circulație a debitorului să fie în mod inevitabil necesară (
16
). Nu împărtășim, așadar, temerile instanței de trimitere în ceea ce privește existența unui nivel de protecție diferit între sistemul CEDO și ordinea juridică a Uniunii.
28.
Chiar presupunând că măsura în discuție în acțiunea principală se întemeiază în mod clar pe motive de ordine publică, lucru de care nu suntem convinși pentru motivele prezentate mai sus, adăugăm că numai invocarea acestei justificări nu este suficientă în sine pentru ca măsura respectivă să devină compatibilă cu cerințele dreptului Uniunii. Curtea a considerat în mod repetat că „noțiunea de ordine publică presupune, în orice caz, pe lângă tulburarea ordinii sociale pe care o reprezintă orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății” (
17
). Și în acest caz, ordinul din 2007 a fost prezentat de instanța de trimitere ca fiind lipsit de orice apreciere specifică în legătură cu conduita domnului Byankov sau cu caracterul real, prezent și grav pe care conduita respectivă l-ar prezenta în raport cu un interes fundamental al societății bulgare care nu este definit în niciun mod în dosar.
29.
Prin urmare, lipsa totală a unei considerații în legătură cu situația specifică a reclamantului din acțiunea principală tinde să confirme teza unei aplicări automate a măsurilor precum cea care îl vizează pe domnul Byankov din momentul în care se constată existența unei datorii într-un cuantum care depășește 5000 BGN și pentru care debitorul se află în incapacitatea de a depune o garanție suficientă. Or, întrucât Curtea a statuat deja că „un act cu putere de lege sau o normă administrativă națională care ar conferi un caracter automat unei decizii de interzicere a ieșirii de pe teritoriul național numai din motivul existenței unei datorii fiscale, fără luarea în considerare a conduitei persoanei respective, nu ar răspunde cerințelor dreptului Uniunii” (
18
), o asemenea constatare ar trebui să se impună și atunci când interdicția de ieșire de pe teritoriu a fost adoptată pe o perioadă nelimitată numai pentru motivul existenței unei datorii de natură privată.
30.
Pentru motivele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare adresată că dreptul Uniunii se opune unei dispoziții legislative a unui stat membru care oferă autorității administrative posibilitatea să interzică unui resortisant al acestui stat să părăsească teritoriul statului numai pentru motivul existenței unei datorii, considerată semnificativă de dreptul național, contractată față de o persoană juridică de drept privat în cazul în care măsura în discuție nu are drept obiect să răspundă la o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății și dacă obiectivul astfel urmărit răspunde exclusiv unor scopuri economice. În orice caz, chiar presupunând că o măsură de interdicție de ieșire de pe teritoriu precum cea care îl vizează pe domnul Byankov în acțiunea principală a fost adoptată în condițiile prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38, articolul 27 alineatul (2) din directiva menționată se opune unei asemenea măsuri în cazul în care aceasta se întemeiază numai pe existența datoriei, cu excluderea oricărei aprecieri specifice a conduitei persoanei în cauză și fără nicio trimitere la vreo amenințare pe care aceasta ar constitui-o pentru ordinea publică. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica faptul că această situație nu se regăsește în speță.
B – Cu privire la caracterul inoperant al articolelor 31 și 32 din Directiva 2004/38 în scopul soluționării acțiunii principale
31.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare adresate Curții, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă Directiva 2004/38 impune o obligație de reexaminare, chiar și în ipoteza în care măsura de restrângere a liberei circulații a cetățeanului Uniunii a dobândit caracter definitiv.
32.
În această privință, se impune constatarea că instanța de trimitere nu a identificat corect dispoziția relevantă din Directiva 2004/38. Astfel, articolul 31 din directiva menționată definește garanțiile procedurale care trebuie asigurate persoanelor vizate de măsurile care aduc atingere libertății lor de circulație în momentul adoptării lor. Prin acest articol se urmărește în special să se garanteze persoanelor respective dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești. În cazul de față, nu se contestă că domnul Byankov dispunea, la data adoptării ordinului din 2007, de căi de atac care îi permiteau să conteste interdicția de ieșire de pe teritoriu, eventual în fața unei instanțe. Este de asemenea cert că domnul Byankov a ales să nu își exercite, în acel moment, dreptul la o cale judiciară de atac efectivă, ceea ce a avut drept consecință faptul că ordinul menționat a dobândit caracter definitiv, în sensul dreptului bulgar.
33.
Situația juridică din acțiunea principală, astfel cum este descrisă de instanța de trimitere prin intermediul celei de a doua întrebări (
19
), nu poate fi examinată, așadar, prin prisma articolului 31 din Directiva 2004/38. Articolul 32 din directiva menționată reglementează efectele în timp ale interdicției de intrare pe teritoriu. Rămâne să se stabilească dacă acesta este pertinent pentru cauza noastră.
34.
În opinia noastră, nu există nicio îndoială că garanțiile impuse de legiuitorul Uniunii la articolele 31 și 32 din Directiva 2004/38 trebuie să fie asigurate în același mod indiferent dacă este vorba despre o interdicție de intrare pe teritoriu sau despre o interdicție de ieșire de pe teritoriu. Prin urmare, trebuie să se interpreteze articolul 32 dincolo de textul acestuia și să se concluzioneze în sensul aplicabilității de principiu atunci când un cetățean al Uniunii este afectat de o măsură de interdicție de ieșire de pe teritoriu.
35.
Articolul 32 din Directiva 2004/32 menționează în mod clar obligația statelor membre de a prevedea o procedură de reexaminare a măsurilor prin care se restrânge libertatea de circulație a cetățenilor Uniunii adoptate în temeiul Directivei 2004/38. Această procedură trebuie să poată fi pusă în aplicare împotriva unei măsuri definitive prin care se restrânge libera circulație a persoanei în cauză cel puțin la fiecare trei ani, din cauza unei schimbări efective a împrejurărilor. Atât modul de redactare, cât și finalitatea articolului 32 din Directiva 2004/38 impun să se considere, contrar celor susținute de instanța de trimitere, că natura definitivă a actului nu este un obstacol în calea reexaminării acestuia. De altfel, nu ar avea niciun sens să se impună o reexaminare doar a actelor care mai pot fi contestate.
36.
Întrucât ordinul din 2007 adoptat împotriva domnului Byankov datează de peste trei ani și a dobândit caracter definitiv, s-ar putea considera că trebuie să facă obiectul unei reexaminări în temeiul articolului 32 din Directiva 2004/38. Cu toate acestea, lipsesc două condiții necesare pentru pertinența articolului menționat în cauza noastră principală. Pe de o parte, pentru ca reexaminarea să fie posibilă, trebuie ca măsura în discuție să fi fost „pronunțată în mod valabil în conformitate cu dreptul [Uniunii]”. Or, din analiza referitoare la a treia întrebare adresată rezultă că, în opinia noastră, nu aceasta este situația. Pe de altă parte, pentru a menține o anumită stabilitate juridică, reexaminarea, astfel cum este definită de Directiva 2004/38, este limitată la cazurile în care s-a produs „o schimbare efectivă a împrejurărilor care au justificat decizia” de interdicție de ieșire de pe teritoriu. Această schimbare efectivă constă în dispariția caracterului real al amenințării pe care persoana în cauză a constituit-o la adresa ordinii publice sau în dispariția datoriei. Se impune constatarea că nicio schimbare de acest tip nu s-a produs în cazul domnului Byankov.
37.
Astfel, problema juridică invocată în cadrul acțiunii principale nu poate fi soluționată în temeiul Directivei 2004/38. A doua întrebare adresată de instanța de trimitere este, așadar, în aceste condiții, lipsită de relevanță pentru soluționarea acțiunii amintite.
C – Cu privire la condițiile în care dreptul Uniunii impune să se reexamineze legalitatea unui act administrativ rămas definitiv, fără să fi făcut obiectul unei căi judiciare de atac, dacă acesta este contrar dreptului Uniunii
38.
Problema care se ridică în raport cu ordinul din 2007 este considerabil diferită de cea la care se referă articolul 32 din Directiva 2004/38. Articolul menționat vizează ipoteza unei măsuri care, inițial, a fost licită din perspectiva dreptului Uniunii, dar care, ulterior, nu ar mai corespunde cu condițiile prevăzute de Directiva 2004/38. În schimb, situația din acțiunea principală plasează Curtea în prezența unei măsuri care a) în opinia noastră, trebuie considerată incompatibilă, de la momentul adoptării acesteia, cu condițiile de fond prevăzute de Directiva 2004/38, b) nu a făcut obiectul unui control jurisdicțional și a dobândit, în consecință, caracter definitiv și c) este contestată astăzi de persoana în cauză fără ca această contestație să poată fi considerată o cerere pentru ridicarea interdicției în sensul articolului 32 din Directiva 2004/38.
39.
În aceste condiții, sugerăm să se efectueze analiza în trei etape.
40.
Mai întâi, o examinare atentă a dreptului național ar trebui să permită Curții să identifice mai bine norma națională pertinentă pentru a analiza cea de a treia întrebare preliminară adresată. În continuare, va trebui să se țină seama de faptul că măsura interdicției de ieșire de pe teritoriu adoptată împotriva reclamantului din acțiunea principală nu a făcut obiectul unui control jurisdicțional. În sfârșit, și în consecință, examinarea va fi efectuată în lumina principiilor echivalenței și efectivității.
1. Stadiul dreptului național
41.
Situația în care se află instanța națională poate fi rezumată după cum urmează: aceasta este sesizată cu o cerere de anulare a unei decizii administrative prin care a fost respinsă cererea prezentată de reclamantul din acțiunea principală pentru redeschiderea procedurii administrative prin care a fost adoptat ordinul din 2007 pentru motivul pretinsei contrarietăți a acestui ordin cu dreptul Uniunii. Instanța națională urmărește, așadar, să stabilească dacă acest refuz este conform cu cerințele dreptului Uniunii. Înainte de a ne pronunța asupra acestei probleme, trebuie să se precizeze cadrul juridic național în contextul căruia se înscrie această decizie de refuz al redeschiderii procedurii administrative în scopul unei mai bune înțelegeri a acesteia.
42.
Din explicațiile instanței de trimitere rezultă că procedura administrativă care a condus la adoptarea actului administrativ individual definitiv care nu a făcut obiectul unei acțiuni în justiție poate fi redeschisă în mod excepțional în vederea anulării sau a modificării actului respectiv în șapte situații distincte, enumerate limitativ la articolul 99 din APK. Dintre aceste șapte situații, două au reținut în mod deosebit atenția instanței de trimitere care a considerat util să le prezinte Curții.
43.
Pe de o parte, avem articolul 99 punctul 7 din APK. În înțelegerea noastră, acesta permite persoanei care face obiectul actului administrativ în discuție să solicite în orice moment și, eventual, unei instanțe redeschiderea procedurii administrative în ipoteza în care din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului a rezultat că actul în discuție încalcă un dreptul fundamental consacrat de CEDO.
44.
Această dispoziție este formulată de așa natură încât vizează în mod expres numai jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. Nicio dispoziție echivalentă nu există în raport cu jurisprudența Curții. O asemenea dispoziție nu este, de altfel, necesară, întrucât, contrar dreptului rezultat din CEDO, dreptul Uniunii se caracterizează prin cele două calități esențiale care sunt supremația (
20
) și efectul direct (
21
). Potrivit unei jurisprudențe iterative, rezultă de asemenea că „[i]nterpretarea unei norme de drept [al Uniunii] dată de Curte în exercitarea competenței pe care i-o conferă articolul [267 TFUE] lămurește și precizează, dacă este nevoie, semnificația și domeniul de aplicare al acestei norme, astfel cum trebuie sau cum ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare” (
22
). Având în vedere caracteristicile specifice ale ordinii juridice a Uniunii și natura specială a mecanismului trimiterii preliminare, obligațiile care revin instanțelor naționale în ceea ce privește condițiile în care acestea trebuie să reexamineze legalitatea unui act administrativ care a dobândit caracter definitiv, pentru motivul încălcării dreptului Uniunii, trebuie avute în vedere într-un mod cu totul autonom în raport cu ipoteza în care pretinsa nelegalitate ar rezulta dintr-o hotărâre a Curții Europene a Drepturilor Omului.
45.
Or, rezultă tocmai din cadrul juridic național prezentat de instanța de trimitere faptul că dreptul național prevede o altă posibilitate de redeschidere a procedurii administrative autonome în raport cu cea centrată exclusiv pe jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului și care se dovedește, așadar, mai pertinentă pentru cauza noastră.
46.
Astfel, articolul 99 punctul 1 din APK prevede că un act administrativ care a dobândit caracter definitiv poate fi anulat sau modificat în cazul în care una dintre condițiile de legalitate a fost încălcată în mod substanțial. Tocmai în considerarea caracteristicilor specifice ale dreptului Uniunii amintite mai sus, noțiunea națională „încălcare substanțială a legalității” trebuie interpretată ca incluzând și cazurile în care actul este contrar dreptului Uniunii.
47.
În aceste condiții, spre deosebire de articolul 99 punctul 7 din APK, motivul de redeschidere prevăzut la articolul 99 punctul 1 din APK nu poate fi invocat în orice moment de persoana vizată de actul respectiv. Dimpotrivă, anularea sau modificarea unui act administrativ care a dobândit caracter definitiv este, în această situație, circumscrisă unor condiții stricte în ceea ce privește competența de inițiativă și termenul. Astfel, numai autoritatea administrativă care a emis actul, procurorul sau mediatorul pot decide – sau solicita – anularea sau modificarea respectivului act, în termen de o lună de la adoptarea sa. Din informațiile furnizate de instanța de trimitere rezultă că motivul de redeschidere a procedurii administrative prevăzut de acest articol 99 punctul 1 din APK este conceput ca un „drept” recunoscut administrației. Oportunitatea de a-și exercita acest drept este lăsată la libera apreciere a autorităților care au competența de a iniția anularea sau modificarea actului, autorități care exercită, așadar, cu această ocazie, o putere total discreționară, fără ca persoana interesată să poată invoca vreodată, din proprie inițiativă, atingerea adusă legalității substanțiale a actului care îi afectează situația personală. Din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare rezultă că autoritatea administrativă care s-a pronunțat asupra cererii de redeschidere a procedurii administrative introduse de reclamantul din acțiunea principală a constatat, în decizia sa din 2010, că autoritatea care a emis ordinul din 2007 renunțase să exercite dreptul prevăzut la articolul 99 punctul 1 din APK.
48.
Având în vedere aceste considerații, este necesar să se aibă în vedere o reformulare a primei întrebări preliminare, care poate fi dedusă în mod clar din cererea de pronunțare a unei întrebări preliminare, în sensul că instanța urmărește să se stabilească dacă condițiile în care se poate exercita calea de atac prevăzută la articolul 99 punctul 1 din APK îndeplinesc cerințele dreptului Uniunii.
2. Caracterul inoperant al jurisprudenței Kühne & Heitz
49.
Pentru a stabili obligațiile care rezultă din dreptul Uniunii în ceea ce privește reexaminarea unui act administrativ definitiv pentru motivul contrarietății sale cu dreptul Uniunii, instanța de trimitere s-a referit în mare măsură la contribuțiile jurisprudenței Kühne & Heitz, citată anterior. Prin această hotărâre, Curtea a declarat că principiul cooperării loiale impune unui organ administrativ, sesizat cu o cerere în acest sens, să reexamineze o decizie administrativă definitivă pentru a ține seama de interpretarea dispoziției pertinente reținute între timp de Curte atunci când a) acesta dispune, potrivit dreptului național, de competența de a reveni asupra acestei decizii, b) decizia în discuție a dobândit caracter definitiv ca urmare a hotărârii unei instanțe naționale care se pronunță în ultim grad, c) hotărârea respectivă este, având în vedere jurisprudența ulterioară a Curții, întemeiată pe o interpretare eronată a dreptului Uniunii, adoptată fără ca Curtea să fi fost sesizată cu titlu preliminar, și d) persoana în cauză s-a adresat organului administrativ de îndată ce a luat cunoștință de jurisprudența menționată (
23
).
50.
Pe de o parte, în măsura în care am propus să se precizeze prima întrebare preliminară, problematica legată de pronunțarea de către Curte a unei hotărâri ulterior adoptării unui act administrativ care a dobândit caracter definitiv nu mai pare centrală pentru soluționarea acțiunii principale. Pe de altă parte, în orice caz, prevederile cuprinse în această hotărâre se aplică numai în ipoteza în care trebuie realizată o apreciere comparativă între securitatea juridică în legătură cu autoritatea de lucru judecat și obligațiile statelor membre de a pune în aplicare și de a proteja drepturile pe care dreptul Uniunii le garantează particularilor. Or, unul dintre elementele caracteristice ale prezentei proceduri preliminare este tocmai acela că ordinul din 2007 a rămas definitiv fără să fi făcut obiectul unui control jurisdicțional.
51.
Cele patru condiții cumulative definite de Curte în jurisprudența sa Kühne & Heitz nu sunt, așadar, relevante pentru cauza noastră, întrucât nu este vorba în această situație despre autoritatea de lucru judecat (
24
).
3. Aprecierea situației din acțiunea principală în raport cu principiile efectivității și echivalenței
52.
Dreptul Uniunii nu impune „[î]n conformitate cu principiul securității juridice [...] ca un organ administrativ să fie, în principiu, obligat să revină asupra unei decizii administrative care a dobândit caracter definitiv la expirarea termenelor rezonabile de introducere a acțiunii sau prin epuizarea căilor de atac” (
25
) și „respectarea acestui principiu permite evitarea repunerii în discuție fără limitare în timp a actelor administrative care generează efecte de drept” (
26
). În aceste condiții, dreptul bulgar prevede în mod efectiv posibilitatea de a redeschide procedura administrativă în cazul în care actul administrativ care a dobândit caracter definitiv este viciat de o nelegalitate substanțială.
53.
Or, într-o situație în care trebuie să se stabilească care sunt obligațiile ce revin, în dreptul Uniunii, în ceea ce privește reexaminarea unui act administrativ care a dobândit caracter definitiv despre care rezultă că este contrar dreptului Uniunii, dar care nu a făcut obiectul unui control jurisdicțional, și cu condiția ca o asemenea repunere în discuție a legalității actului să fie permisă de dreptul național, Curtea răspunde în temeiul principiilor efectivității și echivalenței și amintește că, „în absența unei reglementări [a Uniunii] în materie, modalitățile procedurale prin care se urmărește asigurarea protejării drepturilor pe care dreptul [Uniunii] le conferă justițiabililor ține de ordinea juridică internă a fiecărui stat membru în temeiul principiului autonomiei procedurale a statelor membre, cu condiția ca acestea să nu fie totuși mai puțin favorabile decât cele care reglementează situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și ca acestea să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică [a Uniunii] (principiul efectivității)” (
27
). Prin urmare, în lumina acestor două principii trebuie examinată situația din acțiunea principală.
54.
În ceea ce privește principiul echivalenței, acesta impune ca toate normele aplicabile acțiunilor, inclusiv termenele prevăzute, să se aplice fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât și celor întemeiate pe nerespectarea dreptului intern (
28
). În această privință, instanța de trimitere nu a menționat că este posibil ca condițiile speciale prevăzute în vederea aplicării articolului 99 punctul 1 din APK să fie diferite după cum motivul de nelegalitate invocat împotriva actului administrativ care a dobândit caracter definitiv este întemeiat pe o încălcare a dreptului Uniunii sau pe o încălcare a dreptului intern.
55.
În ceea ce privește principiul efectivității, se impune constatarea că situația este mai problematică. Principiul amintit impune ca normele aplicabile condițiilor în care poate fi contestată validitatea unui act administrativ care a dobândit caracter definitiv din cauza contrarietății acestuia cu dreptul Uniunii să nu facă imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii în această privință.
56.
Cel puțin două dintre aceste condiții speciale ridică câteva întrebări și anume termenul și persoanele abilitate să inițieze redeschiderea procedurii administrative.
57.
În ceea ce privește termenul, amintim că Curtea a hotărât că, în temeiul securității juridice, statele membre pot impune ca o cerere de reexaminare și de revocare a unei decizii administrative care a dobândit caracter definitiv și contrare dreptului Uniunii – dacă este cazul, astfel cum a fost interpretat ulterior de Curte – să fie formulată în fața administrației competente într-un termen rezonabil (
29
). Acest termen trebuie să fie stabilit în special cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității (
30
). Se impune constatarea că articolul 99 punctul 1 din APK nu poate servi drept temei pentru redeschiderea procedurii administrative decât în termen de o lună de la adoptarea actului care nu face obiectul unei acțiuni în justiție, termen care, în opinia noastră, nu îndeplinește cerințele legate de principiul efectivității.
58.
În orice caz, și în ceea ce privește autoritățile abilitate să declanșeze redeschiderea procedurii administrative, cerințele legate de principiul efectivității nu par a fi îndeplinite. În ipoteza în care încălcarea legalității substanțiale a unui act administrativ rămas definitiv fără să fi făcut obiectul unei căi judiciare de atac rezultă din faptul că actul respectiv este contrar dreptului Uniunii, destinatarul actului nu poate solicita redeschiderea procedurii administrative. Astfel cum am arătat mai sus, numai autoritatea administrativă care a emis actul, procurorul sau mediatorul sunt în măsură să solicite sau să decidă redeschiderea procedurii.
59.
Circumscris acestor condiții prea restrictive cu privire la termen și la dreptul de sesizare, motivul de redeschidere a procedurii administrative prevăzut la articolul 99 punctul 1 din APK, prin care exercitarea drepturilor prevăzute de dreptul Uniunii devine excesiv de dificilă sau practic imposibilă, nu permite apărarea suficientă a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii. În consecință, revine instanței naționale sarcina de a deduce de aici toate consecințele care se impun în cadrul acțiunii principale pentru a se pronunța asupra cererii formulate de reclamantul din acțiunea principală cu care este sesizată, de anulare a ordinului prin care a fost respinsă cererea de redeschidere a procedurii administrative.
60.
Din considerațiile de mai sus rezultă că dreptul Uniunii se opune unei norme a unui stat membru în temeiul căreia procedura administrativă care a condus la adoptarea unui act rămas definitiv fără să fi făcut obiectul unei caăi judiciare de atac nu poate fi redeschisă, în cazul în care actul în cauză ar fi contrar dreptului Uniunii, decât în termen de o lună de la adoptarea actului respectiv și numai la inițiativa autorității care a emis actul, a procurorului sau a mediatorului, făcând astfel excesiv de dificilă sau practic imposibilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii.
V – Concluzie
61.
Având în vedere toate considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Administrativen sad Sofia-grad după cum urmează:
„1)
Dreptul Uniunii se opune unei dispoziții legislative a unui stat membru care permite autorității administrative să interzică unui resortisant al acestui stat să părăsească teritoriul statului numai pentru motivul existenței unei datorii, considerată de dreptul național ca fiind semnificativă, pe care a contractat-o față de o persoană juridică de drept privat în cazul în care măsura în discuție nu are drept obiect să răspundă unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății și dacă obiectivul astfel urmărit răspunde numai unor scopuri economice. În orice caz, chiar presupunând că o măsură de interdicție de ieșire de pe teritoriu precum cea care îl vizează pe domnul Byankov în acțiunea principală a fost adoptată în condițiile prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE, articolul 27 alineatul (2) din directiva menționată se opune unei astfel de măsuri în cazul în care aceasta se întemeiază numai pe existența datoriei, cu excluderea oricărei aprecieri specifice a conduitei persoanei în cauză și fără nicio trimitere la o anumită amenințare pe care aceasta ar constitui-o pentru ordinea publică. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica faptul că această situație nu se regăsește în speță.
2)
Dreptul Uniunii se opune unei norme a unui stat membru în temeiul căreia procedura administrativă care a condus la adoptarea unui act rămas definitiv fără să fi făcut obiectul unei căi judiciare de atac nu poate fi redeschisă, în cazul în care actul în cauză ar fi contrar dreptului Uniunii, decât în termen de o lună de la adoptarea actului respectiv și numai la inițiativa autorității care a emis actul, a procurorului sau a mediatorului, făcând astfel excesiv de dificilă sau practic imposibilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Aladzhov (C-434/10, Rep., p. I-11659).
(
3
)	JO L 158, p. 77, Ediție specială 05/vol. 7, p. 56..
(
4
)	DV nr. 93 din 11 august 1998, modificată prin DV nr. 105 din 22 decembrie 2006.
(
5
)	A se vedea DV nr. 82 din 16 octombrie 2009.
(
6
)	Spre deosebire de ceea ce a prevăzut legiuitorul bulgar în mod explicit în cazul măsurilor adoptate în temeiul altor alineate abrogate ale articolului 76 din ZBLD: a se vedea Legea de modificare și de completare a Legii privind documentele de identitate bulgare (DV nr. 26 din 6 aprilie 2010).
(
7
)	Și anume, potrivit dreptului bulgar, într-un cuantum care depășește 5000 BGN.
(
8
)	Hotărârea din 10 iulie 2008 (C-33/07, Rep., p. I-5157).
(
9
)	A se vedea punctul 17 din decizia de trimitere.
(
10
)	Hotărârea Aladzhov, citată anterior (punctele 31 și 32).
(
11
)	Hotărârea Aladzhov, citată anterior (punctele 24-27).
(
12
)	Amintim că legea a abrogat articolul 76 punctul 3 din ZBLD, oferind posibilitatea în același timp ca măsurile care fuseseră deja adoptate în acest temei să își producă efectele, spre deosebire de măsurile adoptate în temeiul altor alineate ale aceluiași articol 76, de asemenea abrogate.
(
13
)	A se vedea punctul 60 din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
(
14
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Riener împotriva Bulgariei din 23 mai 2006, cererea nr. 46343/99 (§ 116 și 117), Hotărârea Ignatov împotriva Bulgariei din 2 iulie 2009, cererea nr. 50/02 (§ 35 și 37), și Hotărârea Gochev împotriva Bulgariei din 26 noiembrie 2009, cererea nr. 34383/03 (§ 48 și 49).
(
15
)	A se vedea punctul 30 din concluziile noastre prezentate în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Aladzhov, citată anterior.
(
16
)	Ne vom limita în această situație să menționăm Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
17
)	Hotărârea Aladzhov, citată anterior (punctul 35 și jurisprudența citată).
(
18
)	Hotărârea Aladzhov, citată anterior (punctul 43 și jurisprudența citată).
(
19
)	Pentru a aminti, termenii întrebării fac trimitere la o „procedură de reexaminare”, la „data adoptării deciziei de reexaminare” și, mai ales, la faptul că actul administrativ a rămas deja definitiv.
(
20
)	Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, Rec., p. 1141).
(
21
)	Hotărârea din 5 februarie 1963, van Gend & Loos (26/62, Rec., p. 1).
(
22
)	Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Kühne & Heitz (C-453/00, Rec., p. I-837, punctul 21 și jurisprudența citată).
(
23
)	Hotărârea Kühne & Heitz (punctul 28 și dispozitivul).
(
24
)	Această poziție va fi, de altfel, confirmată de Curte cu ocazia Hotărârii din 19 septembrie 2006, i-21 Germany și Arcor (C-392/04 și C-422/04, Rec., p. I-8559, punctele 53 și 54).
(
25
)	Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior (punctul 51 și jurisprudența citată).
(
26
)	Idem.
(
27
)	Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior (punctul 57 și jurisprudența citată).
(
28
)	Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior (punctul 62).
(
29
)	Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter (C-2/06, Rep., p. I-411, punctul 59).
(
30
)	Hotărârea Kempter, citată anterior (dispozitivul).